Yip Mingmei

Šilko kelio daina

Versta iš:

Mingmei Yip

SONG OF THE SILK ROAD

Kensington Books

ISBN 9786090105139

Copyright © 2011 by Mingmei Yip

All rights reserved

© Vertimas į lietuvių kalbą, Jovita Liutkutė, 2012

Viršelio fotografijos:

Skėtis © gualtiero boffi www.Shutterstock.com

Moteris © Ben Heys www.Shutterstock.com

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Jovita Liutkutė

Redagavo Vitalija Dalmantaitė

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelio dailininkė Asta Rastauskienė

Maketavo Albertas Rinkevičius

Džefriui: bendras mudviejų gyvenimas – kaip upė, nesiliaujanti tekėti nei dieną, nei naktį…

Nors danguje mano pėdsako neliko,

Žinojau, kad per jį skridau.

– TAGORĖ, INDŲ POETAS (1861–1941)

Kadaise buvau graži moteris.

Vos nusišypsojusi žinodavau:

kaip pavasario gėlė galėčiau

pavergti kiekvieno vyro širdį.

– ECHO, KINŲ RAŠYTOJA (1943–1991)

PIRMA DALIS

1

Kelionė už milijoną dolerių

Kinai sako: „Laimėje visada slypi trupinėlis nelaimės, o nelaimėje – trupinėlis laimės.“

Gal jie ir teisūs. Būdama dvidešimt aštuonerių ir netekusi abiejų tėvų, šiame klastingame šešiolikos tūkstančių kilometrų „Raudonųjų dulkių“ kelyje1 likau vienui viena ir be cento kišenėje.

Bent jau taip man atrodė.

Paskui, po metų, iš Mils ir Mano advokatų kontoros Manhatane gavau laišką, kuriuo man buvo pranešta, kad netrukus gausiu pinigų. Tiesą sakant, milžinišką sumą.

Tris milijonus dolerių.

Bet iš ko? Ir kodėl? Mat buvau iki paskutinio cento išgrandžiusi savo kreditines korteles ir tik tam, kad paguldyčiau savo tėvus į kuklius karstus ir žiūrėčiau, kaip jie – o kartu ir mano sunkiai uždirbtos lėšos – virsta pelenais.

Čia tai bent! Man teko sutelkti visą valią, kad neimčiau klykti, iš laimės nepratrūkčiau nevaldomu, beprotišku juoku ir galėčiau skaityti toliau.

Mano geradarė pasirodė esanti kažkokia Mindė Medison – rodos, mano teta iš motinos pusės. Nei mama, nei tėvas niekada nebuvo užsiminę apie jokią tetą nei šiame, nei kitame pasaulyje.

Tad iš kur galėjo išdygti ta Mindė Medison?

Be to, Medison nebuvo nei mano motinos (ji buvo Cai), nei mano (aš buvau Lin) pavardė.

Ir staiga tarsi praregėjau. Ar visa tai – ne per daug gerai, kad būtų tiesa? Ar ne per daug įtartina? Ar nepanašu į nuvalkiotą pigaus romano siužetą?

Nesileisdama į tolesnius svarstymus, nors ir labai nenoriai, pakišau laišką po savo kuriamo romano rankraščiu ant rašomojo stalo ir pasistengiau šį reikalą išmesti iš galvos.

Bet, kaip kinai sako: „Užgriuvę turtai galingai priremia prie sienos.“

Po dviejų dienų, baigusi pamainą „Šunli rūmuose“ – Manhatano centre įsikūrusiame, pernelyg brangiame kinų restorane, kuriame dirbau padavėja, – ir grįžusi namo, pastebėjau tamsoje skendinčiame bute mirksint raudoną atsakiklio švieselę. Paspaudžiau telefono mygtuką ir kambarį akimirksniu pripildė malonus vyriškas balsas: „Laba diena, aš Deividas Manas iš Mils ir Mano advokatų kontoros. Ši žinutė skirta panelei Lilei Lin dėl didelės pinigų sumos, kurią paliko jos teta Mindė Medison. Prašom kuo greičiau su mumis susisiekti, kad nedelsdami galėtume sutvarkyti šį reikalą. Norėtume susitikti su panele Lin. Ačiū.“

Kitą dieną, nenustygdama ir nervindamasi, jau sėdėjau brangiame Manhatano kvartale įsikūrusioje prašmatnioje advokatų kontoroje priešais du nepriekaištingai apsirengusius teisininkus ir klausiausi neįtikėtinų kalbų, keistesnių ir už fantastinį romaną.

– Taip, visa tai tikra tiesa, panele Lin. Jūs nesapnuojate, netrukus jums tikrai atiteks trys milijonai dolerių, – neužsikirsdamas, kaip ir dera teisininkui, patikino mane Deividas Manas, maždaug trisdešimties metų išstypęs šviesiaplaukis vyras. Šioje kontoroje, prigrūstoje storų kaip plytos knygų ir griežtų formų tamsiai rudų baldų, spindinčios jo akys buvo vieninteliai šviesuliai.

– Bet tai dar ne viskas. Nemanykite, kad pinigai jums atiteks taip lengvai, – įsiterpė jo kolegė, penktąją dešimtį įpusėjusi Margaretos Tečer antrininkė Margareta Mils. – Jūsų teta – matyt, ir pati buvusi nemenka nuotykių ieškotoja – reikalauja, kad išsiruoštumėte į ilgą kelionę po Kiniją ir trauktumėte Šilko keliu. Nurodymas labai aiškus: privalote keliauti tais pačiais keliais, kuriais kadaise keliavo ji, ir daryti tą patį, ką darė ji. Kol pildysite šį reikalavimą, trys milijonai dolerių liks banke ir lauks jūsų. – Ji nutilo ir piktai dėbtelėjo į kažkokį dokumentą, lyg tai būtų buvęs lavonas ant rašomojo stalo. Paskui, tarsi tam nepritardama, pridūrė: – Tačiau gausite penkiasdešimt tūkstančių dolerių avansą, kad galėtumėte pasiruošti kelionei.

Vis dar priblokšta ir suglumusi paklausiau:

– Ar ilgai truks kelionė?

Vėl atsklido lyg medumi teptas Mano balsas:

– Dokumente aiškiai nurodyta, kad kelionė truks nuo pusės metų iki aštuonių mėnesių.

Paskubomis apsvarsčiau: ar penkiasdešimties tūkstančių dolerių pakaks pragyventi Kinijoje šešis ar aštuonis mėnesius? Žinoma. Dauguma kinų tiek neuždirba per visą gyvenimą!

Žiūrėjau į du in ir jang žmogystas – vieną stamboką ir pasipūtusią, kitą – liekną ir saldžiakalbį, – toliau aiškinančius man smulkmenas: girdi, Mils ir Mano kontora tik tarpininkaujanti; toliau šį reikalą tvarkys kita teisinių paslaugų firma Pekine. Todėl, jei sutiksiu tęsti šį keistą reikalą, Pekine man reikės susitikti ir su ponu Lo. Advokatai pažėrė ir daugiau smulkmenų, bet aš vis tiek nieko nesupratau. Pagaliau juodu baigė nuobodžią ir pompastišką, monotonišku teisininkų žargonu dėstomą prakalbą, o aš tebesėdėjau netekusi žado.

Deividas Manas nusišypsojo parodydamas eilę dailių balintų dantų, o jo mėlynos akys suspindo lyg du safyrai.

– Taigi, panele Lin, ar ketinate priimti savo tetos sąlygas ir leistis į šešiolikos tūkstančių kilometrų kelionę?

Ar turėjau sutikti su tokiu siūlymu? Akimirką nesuvokiau, ką atsakyti. Ir vis dėlto, kad ir kokie keisti būtų reikalavimai, iškelti visiškai nepažįstamo žmogaus, – lyg ir mano tetos, – argi kas nors galėtų atsispirti septynženklei dovanai? Bent jau pirmosios publikacijos laukianti rašytoja, pragyvenimui prisidurianti iš padavėjos darbo, – tikrai ne. Tad pamėginau nusišypsoti taip, kad ta šypsena parodytų nesuvokiamą, netikėtai mane aplankiusią sėkmę.

Tikrai paimsiu penkiasdešimt tūkstančių dolerių avansą, o paskui… kas žino, gal nuo kelionės man pavyks išsisukti?

Įtemptai mąsčiau, mintis vijo mintį; nė nenutuokiau, į ką painiojuosi. Bet ir nenorėjau rizikuoti prarasti šio iš dangaus man nukritusio lobio. Todėl ryžtingai linktelėjau.

– Žinoma. Visada svajojau patirti nuotykių ir tikrai neketinu atsisakyti trijų milijonų.

Nieko nelaukusi Margareta Mils stumtelėjo dokumentą man pasirašyti. Truputį virpančia ranka blyškiame kaip mirtis lape pakeverzojau savo vardą „Lilė“, jis kinų kalba reiškia „gražuolė“ arba „sėkmė“, ir pavardę „Lin“, verčiamą „miškas“ arba „gausybė“.

Mils vėl paėmė dokumentą ir abu teisininkai energingai paspaudė man ranką.

– Sveikiname, panele Lin!

Ir staiga kontora, anksčiau panaši į kapą, persimainė į saulės nutviekstą sodą. Net vidutinio amžiaus Margaretos Tečer antrininkė Margareta Mils atrodė graži. Atidžiai žvelgdama į įsakmų jos veidą nejučia prisiminiau Ispanijos užsienio reikalų ministro kitai Margaretai pasakytus žodžius: „Ponia, buvau pasiruošęs jūsų intelektui, bet ne grožiui!“

Prieš akis iškilus dviejų Margaretų paveikslams, – viena buvo Britanijoje, kita – čia pat, – kaip įmanydama mėginau tramdyti juoką.

Tada vėl prabilo Manhatano Margareta.

– Panele Lin, tvarkyti tokius reikalus ilgai trunka. Ateikite kitą savaitę ir mes jau turėsime jums paruošę penkiasdešimties tūkstančių dolerių čekį.

Deividas Manas pridūrė:

– Tapsite turtinga. Džiaugsimės galėdami ir ateityje padėti tvarkyti teisinius reikalus.

Pusę penktos stovėjau gatvėje priešais advokatų kontorą apsvaigusi ir praradusi nuovoką po tokios netikėtos likimo permainos. Saulė švietė skaisčiai ir šildė, o jos spinduliais tviskantis oras atitiko gerėjančią mano nuotaiką. Nors aplinkinis pasaulis, rodos, liko koks buvęs, – pro šalį skubėjo žmonės, gatvėse šliaužė automobiliai, – mano vidinis pasaulis pasikeitė tarsi staiga apverstas smėlio laikrodis. Jaučiausi iš visų pusių apsupta žmonių, nors niekas į mane nekreipė dėmesio. Vis galvojau apie keistus reikalavimus tos nepažįstamos, tariamos savo tetos, kuri visus dvidešimt devynerius metus man tiesiog neegzistavo. Ką jau kalbėti apie nepakeliamą lengvumą popierėlio, ant kurio bus užrašyta „50 000 dolerių“ ir kuris netrukus oriai ir sklandžiai įkris į mano piniginę!

Visą kitą savaitę kaip visada valgiau, miegojau ir dirbau padavėja „Šunli rūmuose“, bet mintys jau skriejo į Šilko kelią, kuriame kūnas lepinasi pirtimi po kaitria saule, basi kojų pirštai ir padai kepa auksiniame deginančiame dykumos smėlyje, o akys svajingai merkiasi nuo beprotiško karščio.

Įsivaizdavau karavanus, traukiančius į paslaptinguosius Rytus, ir egzotiškas moteris lygia oda, užsidengusias veidus, vilkinčias plačius puikaus šilko drabužius. Jų oda auksinė kaip smėlis, jos niūniuoja keistas melodijas, o kupranugariams prie kulkšnių pririštų varpelių skambėjimas joms pritaria…

Slinko dienos, pagaliau aš vėl atvilkau savo nutirpusias kojas į Mils ir Mano kontorą ir sutvarkiau tą keistą reikalą – banaliai, pagal įstatymo raidę. Advokatai man dar kartą priminė keliamas sąlygas ir atidavė penkiasdešimties tūkstančių dolerių čekį.

Įteikdama didelį rusvą voką Margareta Mils tarė:

– Panele Lin, čia – pradinė maršruto dalis ir užduotys, kurias turėsite atlikti Šilko kelyje. Smulkiau apie tetos dokumento turinį ir savo kelionę sužinosite nuvykusi į Pekiną, pas poną Lo.

Stodamasi eiti ir tvirtai spausdama prie krūtinės voką, pamačiau Deivido Mano veide šmėstelint paiką šypseną.

– Sėkmės vykdant tetos reikalavimus!

Išėjusi iš teisinių paslaugų firmos ir slegiama visiškos nežinomybės, nuvykau tiesiai į Chase banką Sankirtos aikštėje, nes netoli jos gyvenu, ir atidaviau saugoti čekį. Tuomet ėmiau bastytis po miestą mėgindama surikiuoti mintis. Prie metro stoties trys paaugliai demonstravo neįtikėtinus riedlentininkų triukus: sukiojo lentą, skriejo į visas puses ir vartėsi per galvą, – jų riedlentės, brūžinamos į grindinį, garsiai džeržgė – „Džrrr! Džrrr! Džrrr!“

– Atsargiai! – šūktelėjau vaikiščiams skubiai traukdamasi, kad neužkliudytų, o paskui nebūčiau palikta likimo valiai, – mat prisiminiau dabar esanti trijų milijonų dolerių savininkė.

– Liau-ki-tės!

Riedlentė girgžtelėjusi sustojo tiesiai prieš mane. Jis buvo jauniausias iš paauglių.

Paauglys pasveikino mane plačia, širdį tirpdančia šypsena ir riktelėjo:

– Gerai, ponia!

Neįtikėtinai dailiame jo veide tarsi ryto rasos lašas tviskėjo auskariukas su netikro brilianto akute.

Atsakiau jam būsimos milijonierės šypsena ir nuėjau sau. Kas galėjo numanyti, kad ši baltą palaidinę vilkinti ir mėlynus džinsus mūvinti kinė netrukus dėvės tik dizainerių drabužius, puošis tobulais trijų karatų deimantais, bus pasidariusi šukuoseną už tris šimtus dolerių ir pietaus tik aukštos klasės madinguose restoranuose? Hm… Tiesą sakant, vienas žmogus galėjo. Jaunas banko tarnautojas. Nors jis nieko nepasakė, šypsena išdavė jo palankumą. Nekantravau pamatyti jo šypseną (tuomet jam tikriausiai plyš skruostai?) po pusmečio, – žinoma, jei tik sveika ir gyva grįšiu iš Kinijos.

Parsiradusi namo iš karto sėdau skaityti Mindės Medison dokumentų. Greitai perverčiau storą jų pluoštą, vieną kitą skyrių permesdama akimis, vieną kitą praleisdama. Man gerokai palengvėjo, – mat vos užmetus akį pasirodė, kad keliai, kuriais turėsiu traukti, miestai, kuriuose privalėsiu apsilankyti, žmonės, su kuriais teks susipažinti, ir darbai, kuriuos reikės atlikti, nėra tokie bauginantys. Ir vis dėlto, pradėjus skaityti atidžiau, reikalavimai ėmė rodytis keistoki, o vienas net nesveikas.

Takla Makanu vadinamos dykumos pakraštyje turėjau rasti ir pargabenti kai ką (ką būtent, tiksliai nebuvo įvardyta), palaidotą mažame sugriautame miestelyje.

Ant tam tikro kalno privalėjau susitikti su aklu pranašautoju ir viską jam meluoti.

O nesveikas reikalavimas buvo toks: man buvo prisakyta tam tikroje šventykloje sugundyti vieną vienuolį ir pasimylėti su juo apversto lotoso poza, – nors laikiau save gana atvira viskam, kas susiję su seksu, apie tokią pozą niekada nebuvau girdėjusi. Ar man į smegenis išsilies kraujas? Neištvėrusi sukikenau – ne todėl, kad buvo juokinga, mat vyliausi, jog kikenimas padės išsklaidyti krūtinėn besirangantį nejaukumą.

Viską perskaičiusi atsidusau. Tas reikalas atrodė keistas. Labai keistas. Ir bauginantis. Jei mano „teta“ Mindė Medison visus tuos dalykus jau darė, kam jai man mokėti, kad tai pakartočiau? Už viso to, matyt, slypi kažkas nederama, – galbūt net nedora, – tik nenutuokiau kas.

Tarsi prikibęs peršalimas, tas nemalonus jausmas man nedavė ramybės.

1 Aliuzija į 1932 m. sukurtą amerikiečių romantinę dramą „Raudonosios dulkės“ (rež. Victor Fleming), kurios siužeto pagrindą sudaro meilės trikampis.

2

Mano profesorius, mano meilužis

Kitą rytą paskambinau į „Šunli rūmus“ ir pasakiau, kad dėl moteriškų negalavimų šiandien į darbą neateisiu. Man reikėjo visos dienos susivokti ir susiplanuoti artimiausią ateitį. Kadangi penkiasdešimt tūkstančių jau buvo mano banko sąskaitoje, o po pusės metų turiu gauti kitą milžinišką sumą, gal dėl tos kelionės darbą man tiesiog mesti? O gal pasiprašyti pusės metų atostogų? O kas bus, jei nepavyks baigti kelionės? O jei kelyje susirgsiu arba net mirsiu? O jei mane nužudys? Pasmaugs šilkine juosta? Praris smėlis arba gyvą suės siaubingi vabzdžiai?

Kita vertus, jei taip iš tiesų nutiktų, argi man nebūtų vis tiek?

Nuo ankstyvos paauglystės svajojau tapti nuotykių ieškotoja, tyrinėjančia egzotiškas, paslaptingas vietas, ypač Sacharos dykumą. Minkštos, švelnios, jausmus žadinančios, slenkančios auksinės kopos man rodės tarsi šliaužiantys drakonai ar geidulingos deivės, sėdinčios grakščiomis jogos pozomis. Saulei spiginant į šią milžinišką smėlio sankaupą mačiau joje ir puolančio tigro žiaurumą, ir klusnios mergelės romumą. Tik niekada neįsivaizdavau, kad mano svajonė nukeliauti į dykumą taip greitai išsipildys, – tiesa, ne į Sacharos, o į Takla Makano dykumą.

Šilko kelias. Šiems dviem žodžiams švelniai slystant liežuviu pajutau veide nušvitus šypseną. Įsivaizdavau, kaip ryškiaspalvis šilkas glamonėja man kūną ir paverčia skausmingai paslaptinga ir geidžiama. Įsivaizdavau esanti aukšta, tvirta moteris. Pagal kinų standartus buvau aukšta – metro šešiasdešimt penkių ūgio, svėriau penkiasdešimt tris kilogramus, tad galėjau būti ir putlesnė.

Buvau apsivyniojusi ryškų, žalsvai melsvą sarongą, apsigobusi prie jo derančia skara, užsikėlusi ant galvos ąsotį pieno. Man einant teliūskuojančio pieno ritmu pro ilgus, įdegusius kojų pirštus sruvo smėlis. Už nugaros tarsi geltona kaukė, dovanodama įspūdingą reginį, ėmė leistis saulė. Egzotiški paukščiai purptelėjo ir nuskrido per gelsvai rausvą dangų, kuris netrukus nusidažė raudonai kaip kraujas…

Jei dykuma yra meilužis, aš pasiruošusi aistringam meilės nuotykiui!

Bet perskaičius kitus keistus tetos reikalavimus pakili mano nuotaika subjuro. Ar po šios kelionės tikrai gausiu tris milijonus dolerių? O gal tai tik įmantri apgaulė, jaukas, slepiantis man neperprantamas užmačias?

Pagaliau smalsumas, polinkis į nuotykius ir godulys nugalėjo. Nusprendžiau mesti padavėjos darbą ir vykti į Kiniją, bet pasilikti dvidešimt aštuonių kvadratinių metrų ploto vieno kambario butą. Visada jaučiausi esanti kitokia – kaip ryškiai raudonas briliantas neaprėpiamose žalumos platybėse; kaip žemę drebinantis liūto riaumojimas tarp žemiškų kasdienio gyvenimo garsų.

Šiaip ar taip, tai buvo viena iš tūkstančio įsikūnijimo galimybių.

Tariau sau, jei iš Šilko kelio gyva negrįšiu, – te-bū-nie. Bent jau mirsiu romantiškame krašte, o ne kaip padavėja skaudama nugara ir nutirpusiomis kojomis; ne kaip būsima rašytoja gurgiančiu pilvu ir užstrigusiomis smegenimis; ne kaip lovą šildanti, bet vaikų negimdanti meilužė.

Šūktelėjau:

– Geriau mirti kaip nuotykių deivei, o ne kaip padavėjai naiviai!

Ir staiga prisiminiau didžiojo indų poeto Tagorės žodžius: „Nors danguje mano pėdsako neliko, žinojau, kad per jį skridau.“

Taip, vykstu!

Kad iškeliauju, turėjau pranešti tik vienam žmogui. Krisui Adamsui, kūrybinio rašymo kurso profesoriui ir savo meilužiui.

„Pasakojime apie du miestus“ Čarlzas Dikensas rašė: „Tai buvo ir geriausi, ir blogiausi laikai.“ Tą patį galėjau pasakyti apie save, gyvenusią dviejuose miestuose: Honkonge ir Niujorke. Blogiausi laikai buvo, kai Honkonge per vienus metus netekau abiejų gimdytojų: tėvą įveikė kepenų vėžys, o netrukus nuo širdies smūgio mirė mama. O geriausius laikus patyriau, kai Krisas Adamsas, tuometinis mano kūrybinio rašymo profesorius Niujorko universitete, taip mane užjautė dėl visko, kas nutiko, kad leido baigti universitetą, nors nebuvau parašiusi romano, privalomo norint gauti menų magistro diplomą. Be to, pažinodamas restorano savininką, padėjo man rasti padavėjos darbą „Šunli rūmuose“.

Visa tai nutiko prieš metus, 1995-aisiais.

Uždirbdama dvidešimt penkis tūkstančius dolerių per metus, galėjau už penkis šimtus per mėnesį nuomotis mažytį, šeimininko specialiai nuomai įsigytą vieno kambario butuką už trijų gatvių nuo darbovietės ir apsigyventi savo mėgstamame mieste, Didžiajame Obuolyje2. Kadangi jaučiausi profesoriui skolinga už gerumą, vieną dieną, jo žmonai ir vaikui išvykus iš miesto aplankyti giminių, nuėjau pas jį į butą, o paskui – tiesiai į lovą.

Suprantama, meilės romanai neprasideda tik vieno asmens iniciatyva. Kaip sako kinai: „Nepalenksi karvei galvos, jei ji nenori gerti.“ Mudu su Krisu Adamsu flirtavome nuo tos dienos, kai užsirašiau į jo kūrybinio rašymo kursą. Kiekvieną kartą baigiantis paskaitai jis prašydavo kurio nors studento garsiai perskaityti ištrauką iš klasikos kūrinių – „Makbeto“, „Prarastojo rojaus“, „Kenterberio pasakojimų“, romano „Kam skambina varpai“. Tačiau skaitove pasirinkęs mane visuomet duodavo tokius kūrinius kaip „Ledi Čaterli meilužis“, „Skarlet laiškas“, „Ana Karenina“ arba „Ponia Bovari“. Užuomina badė akis. Pagaliau viskas baigėsi tuo, kad tapau moterimi, kuri, nors ir nebūdama jo žmona, dalijosi sutuoktinės pareiga šildyti jam lovą ir – turint omenyje visuomeninę profesoriaus padėtį – visais kitais būdais skatinti jo kūrybiškumą.

Šiaip ar taip, maniau pagaliau susikūrusi ramų gyvenimą: turėjau magistro diplomą, mokamą darbą, stogą virš galvos, nebaigtą romaną, meilužį ne visai nakčiai ir galimybę po tėvų mirties negrįžti į Honkongą.

Bet nei iš šio, nei iš to man į glėbį nukrito šis palikimas, ir visa sugriuvo. Kas ta Mindė Medison? Ar ji tikrai mano teta? Jei taip, kodėl jos pavardė amerikietiška? Kodėl mama niekada neminėjo turinti seserį? Ir kodėl mano tetai dabar šovė į galvą visą turtą palikti man? Ar neturi savo vaikų? Kodėl anksčiau manęs nesusirado? Be to, kaip jai pavyko susikrauti tokį nepadoriai didelį turtą?

Padėjusi, anot Kriso, savo žavų gelsvą užpakaliuką ant jo dovanotos padėvėtos sofos, paėmiau telefoną. Ketinau paskambinti Krisui į darbą, tik staiga mano ranka sustingo ore. Ar turėčiau pasakoti jam ir apie savo gausimą didžiulį turtą?

Mėgau Krisą dėl daugybės savybių: man patiko jo poetiškas veidas, raumeningas Jukio Mišimos kūnas (tai buvo mėgstamiausias jo herojus), erudicija, atsainumas, išmoningos rankos, mitrus liežuvis (juk suprantate, ką noriu pasakyti), bet… ar galiu juo pasitikėti? Žmoną apgaudinėjančiu vyru? Šiam klausimui tebesiplakant galvoje nelyginant žuviai kibire be vandens, mano pirštai jau rinko telefono numerį.

– Krisai, čia tu?

– Taip, tai aš. Lile, mano kiniška deive, aš tavęs pasiilgau. Ar šį vakarą galėčiau pas tave ateiti?

Tai dar viena gera Kriso savybė: jis niekada nevartodavo tokių nuvalkiotų epitetų kaip „lėlyte“.

– O kur Dženė ir Prestonas?

Dženė buvo jo žmona, o Prestonas – sūnus.

– Ji vakarą leis skaitytojų klube, o Prestonas nakvos pas savo bičiulį.

Skaitytojų klubą Krisas visada vadindavo kvaila mintimi laikui švaistyti, bet gera, kai reikia kaip nors jį pratempti. Ir dar geresne galimybe ką nors susirasti – vienišumą iškeisti į buvimą dviese. Tik nuojauta man kuždėjo, kad ši galimybė buvo skirta jam, o ne jo žmonai ar man.

– Hm…

Gal man reikėjo laiko pabūti vienai ir pamąstyti apie savo tris milijonus dolerių?

Bet nekantraus Kriso balsas rangėsi nelyginant dūmų sruogelė, skleisdama gundomą aromatą.

– Lile, paruošiu tavo mėgstamos kung pao vištienos3, kiaulienos su saldžiarūgščiu padažu ir dar vieną naują patiekalą. Ką pasakysi?

Ar kokia nors moteris galėtų atsispirti vyrui, kurio rankos sugeba rašyti perkamiausias knygas, gaminti egzotiškus patiekalus ir atrasti savo meilužės kūną, kaip nuotykių ieškotojas atranda laukinę šalį? Todėl tą vakarą nusprendžiau paragauti naujo Kriso patiekalo ir galbūt net išmėginti apversto lotoso pozą. Delnu uždengusi telefono garsiakalbį tyliai nusijuokiau.

Paskui, stengdamasi kalbėti kaip tikra deivė, – nesvarbu, kinų ar kokia kita, – suulbėjau į ragelį:

– Gerai, ar spėsi iki septintos?

– Žinoma. Dženė vakarieniaus su savo skaitytojų klubo draugais. Iki greito, mano meile.

– Iki, – svajingai atsisveikinau.

Be literatūros ir rašymo, Krisas Adamsas turėjo dar vieną aistrą – ruošti valgį. Jis ne tik mėgdavo man gaminti, bet ir nupirkęs į mano butą atsinešdavo mėsos, daržovių ir deserto. Tais vakarais, kai virdavo, su manimi jis elgdavosi karališkai, – kaip būsimieji rašytojai su agente. Mano profesorius ir meilužis primygtinai reikalaudavo, kad jam būtų leista pasirūpinti viskuo: jis pirkdavo produktus, mokėdavo už juos, pjaustydavo, virdavo, dengdavo stalą, o po valgio jį nukraustydavo. Ir, žinoma, visi šie malonūs veiksmai – iš turgaus į cukrainę, nuo kasos į virtuvę, iš virtuvės į valgomąjį, – kažkaip savaime atvesdavo į galutinį tikslą – miegamąjį. Bet tikrai neturėjau kuo skųstis. Krisas buvo puikus meilužis: poeto ranka tyrinėdavo mano kūną, o paskui įsiskverbdavo į mane kaip kiškį medžiojantis tigras ar kaip į siaurą tarpeklį neriantis drakonas. Ir vis dėlto jaučiausi truputį kalta, – šiaip ar taip, jis buvo vedęs vyras ir turėjo vaiką.

Tą vakarą, kai jau buvom pasimylėję ir nuvargę ramiai gulėjome lovoje, tingiai paglosčiau švelnius šviesius Kriso plaukus.

– Krisai, ar jaustumeisi vienišas, jei pusmečiui išvykčiau?

Tamsoje per seksu atsiduodantį orą atsklido nustebęs balsas:

– Lile, ką čia kalbi?

– Išvykstu šešiems mėnesiams.

– Kodėl? Kas atsitiko?

„Ar turėčiau viską jam papasakoti?“

– Nusprendžiau keliauti Šilko keliu, į dykumą. Juk žinai, kad visą gyvenimą apie tai svajojau, – paaiškinau šiek tiek įsitempusi, bet ramiai.

– Nuostabu. Visada svajojau su tavimi leistis į Šilko kelią.

Tokio atsakymo nesitikėjau.

– Na… nemanau. Krisai, turi čia žmoną ir vaiką.

– Galėčiau rasti, kas jais pasirūpins, kol manęs nebus.

– Krisai, tai neįmanoma.

– Ką? Nenori mano draugijos?

– Ne dėl draugijos… Bet…

– Tai kas yra? Žinai, galiu pasiprašyti šešių mėnesių kūrybinių atostogų, nes jau seniai neatostogavau.

– Krisai, privalau važiuoti viena.

– Ką reiškia „privalau“?

– Aš…

Jis mane pertraukė.

– Bet, Lile, kaip tavo darbas? Negali tiesiog imti ir jį mesti. Tau reikia pinigų buto nuomai, maistui, kelionėms. O Šilko kelias… Maniau, tavo svajonė – Sacharos dykuma. Ir kodėl būtent dabar sumanei leistis į tokį ilgą kelią? Tu nesi impulsyvi.

Krisas atsisėdo ir spragtelėjęs įjungė šviesą. Susijaudinęs ir… nuogas jis atrodė dar patrauklesnis.

– Nusiramink, Krisai. Ką tik gavau naują kreditinę kortelę.

– Bet juk nenori įklimpti į skolas! Kam keliauti būtent dabar?

Į šį klausimą turėjau gerą atsakymą, tik ne jam skirtą.

– Krisai, netrukus man sukaks trisdešimt, tad manau, vykti reikia dabar arba niekada.

– Nekvailiok. – Seksualiais pirštais jis persibraukė sau plaukus, įbedė žvilgsnį į kabantį ant sienos kaligrafiškąjį ren, kuris reiškia „kantrybė“, paskui vėl atsisuko, pažvelgė man į akis ir lėtai, sverdamas kiekvieną žodį, pridūrė: – Lile, ar susitikinėji su kitu, turtingu vyru? Ir dabar ketini su juo keliauti Šilko keliu?

Pravėriau burną atsakyti, bet man pritrūko žodžių.

– Pasakyk man, ar turi kitą meilužį? – įžeistas ir supykęs paklausė Krisas.

Bet kaip jis galėjo įsižeisti ir supykti? Juk lygiai taip pat elgiasi su savo žmona!

– Ne. Tiesiog noriu leistis į kelionę Šilko keliu ir per dykumą.

– Bet kodėl dabar? Ir kodėl viena?

– Krisai… Dabar negaliu tau pasakyti kodėl, galbūt paaiškinsiu vėliau. Bet prisiekiu savo velionių tėvų pelenais, kad nėra jokio kito vyro.

Po ilgos tylos jis galų gale tyliai tarė:

– Gerai, tuomet paaiškinsi man vėliau.

Prisitraukiau Krisą ir ėmiau bučiuoti jam akis, lūpas, paskui jo… Ir nustebau, kad jis mane atstūmė.

– Krisai!

– Argi nenori, kad nuo tavęs atstočiau?

Ir vėl ilgam įsivyravo tyla, o paskui aš išjungiau šviesą. Negalėdama susitaikyti su pralaimėjimu, ištiesusi ranką užčiuopiau jo jang kotą ir mano liežuvis kaip žaismingas driežas įslydo jam į burną. Pavyko. Sužadintas Krisas užgulė mane. Pajutau mane tvilkantį jo kūno karštį, o netrukus prie savo šlaunies ir kietą kaip mažytis akmeninis monumentas daikčiuką.

Bet prieš jo gyvatei įsliuogiant į olą nejučia man išsprūdo ilgai tramdytas klausimas.

– Krisai, gal išmėginam apversto lotoso pozą?

– Kokią?!

– Hm… Tik nesakyk, kad nežinojai.

Spėjau, kad toks patrauklus profesorius kaip jis, turintis tiek daug seksualinės patirties, tikrai bus išmėginęs visas naudingas pozas.

Staiga gyvatė liovėsi judėti, o ranka – glamonėti man kūną. Krisas akimirksniu atšlijo, vėl įjungė šviesą ir atsigręžęs į mane atsisėdo.

– Kas ta apversto lotoso poza?

– Hm… lytinis aktas.

Patylėjęs jis lėtai tarė:

– Tai aš puikiai suvokiu.

Tada jis prabilo šaltu kaip ledas tonu, žvilgsniais smaigstydamas mane nelyginant durklais:

– Lile, ar išmokai tos pozos iš ko nors kito, o dabar nori išmėginti su manimi?

– Ne… Aš tik… kažkur ją mačiau… knygoje…

Nieko geresnio nesugalvojau.

– Knygoje? Parodyk man.

Kad ir kaip sukau galvą, šį kartą atsakymo nebuvo. O ką jau kalbėti apie labai lauktą ir geistą orgazmą.

Tris dienas mudu su Krisu nesišnekėjome. Skambinau jam į darbą ir net namo (prieš tai įsitikinusi, kad Dženė tikrai darbe), bet niekas neatsiliepė.

Ką gi, nieko nepadarysi, juolab kad netrukus, šiaip ar taip, ketinu išvykti.

Tas tris dienas be Kriso ruošiausi kelionei: vaikščiojau po parduotuves (pirkau drabužių, batų, skrybėlių, kuprinę, žadintuvą, šveicarišką karišką peiliuką, vaistų ir t. t.), nuėjau į banką (pasiėmiau grynųjų, pirkau kelionės čekių), ieškojau viešbučių Pekine ir Siane (tai buvo dvi pirmosios stotelės artėjant prie Šilko kelio) ir užsisakiau kambarius, bėgiojau (norėdama įgyti daugiau energijos) ir iš kelionių vadovų, mokslinių knygų, žemėlapių, straipsnių ir net kino filmų bei romanų rinkau medžiagą apie Šilko kelią.

Ketvirtą dieną, man kraunantis daiktus ir tvarkant butą, paskambino Krisas.

– Lile, labai apgailestauju, kad nepaskambinau. Bet suprask, kaip visa tai mane slegia. – Kiek patylėjęs jis pridūrė: – Ar galiu šiandien vakare ateiti pas tave? Reikia pasikalbėti.

Krisas tiesiog maldavo.

– Aš užsiėmusi: tvarkau butą ir ruošiuosi kelionei.

– Tikrai ketini išvykti?

– O kaip tau atrodo – meluoju? Jau sakiau: dabar negaliu paaiškinti, iš kur gavau pinigų kelionei.

– Na, gerai, kada išvyksti?

– Po savaitės.

Jo balsas nugriaudėjo kaip fejerverkai.

– Taip greitai?! O kaipgi aš?

– Tu turi Dženę, Prestoną, savo iš lentynų graibstomas knygas ir studentes, besivaržančias, kuri pasirūpins tavo „broleliu“.

Dabar fejerverkai sušnypštė.

– Lile, juk žinai, kad mudu su Džene nesutariame ir jau seniai nesu jos palietęs.

– Puiku. Jei tikrai mane myli, tai pusę metų, kol grįšiu, galėsi susilaikyti nelietęs ir kitų moterų.

– Maldauju, Lile, nekankink manęs. Aš tave myliu.

– Tu ir Dženę myli.

– Aš… Nemanau, jog kada nors tikrai ją mylėjau.

– Tikiuosi, nesakai to paties apie visas buvusias savo mylimąsias.

– Nori, kad išsiskirčiau su Džene ir vesčiau tave? Rytoj taip ir padarysiu. Arba tuoj pat.

Ar Krisas sugeba skaityti mintis? Ar jis jau galėjo žinoti, kad greitai tapsiu turtinga, tad dabar nori mane vesti, kad atsirėžtų gabalą nuo mano milijonų?

Pagalvojusi apie tai leptelėjau:

– Nieko panašaus!

– Lile, argi ne to nori?

– Ak, atleisk, Krisai, visai ne tai noriu pasakyti.

– O ką nori pasakyti?

– Aš… prastai jaučiuosi. Šiandien man reikia pailsėti. Paskambinsiu tau rytoj.

Jam dar nespėjus atsakyti padėjau ragelį ir išjungiau telefoną.

Tą vakarą iš „Šunli rūmų“ konkurento, savo mėgstamo brangaus kinų restorano „Mano užeiga, Šanchajaus arbatos sodas“ užsisakiau daržovių suktinukų, aštrios ir rūgščios sriubos, kung pao vištienos, brokolių su jautiena, virtinių su krevetėmis, blynų su laiškiniais svogūnais ir keptų bananų. Visko suvalgyti, žinoma, neįstengsiu. Norėjau tik pasidžiaugti valgiais nukrautu stalu. Skaniai kvepianti gausa mane visuomet gerai nuteikdavo – jausdavausi laiminga, jaukiai gyvenanti, patenkinta, paikinama, o dabar – dar ir turtinga.

Šia ypatinga proga pasidariau makiažą ir apsivilkau trumpą, labai atvirą suknelę. Laukdama, kol pristatys valgius, žingsniavau po butą ir staiga mane užplūdo sentimentai savo kukliems asmeniniams daiktams, liekantiems šiame ankštame žemiškame prieglobstyje: seladono vazai, pilnai kiniškų, laimę nešančių žaliuojančių bambukų stiebų, įrėmintiems van Gogo žvaigždėto dangaus ir Monė peizažo reprodukcijų plakatams, atveriantiems vaizdus su perspektyva šiaip jau nykiose baltose sienose. Knygos buvo sukrautos į pieno dėžes, mano nudažytas ryškiai geltonai, raudonai ir žaliai, – tai buvo ne tik romanai, bet ir veikalai, nagrinėjantys mėgstamiausias mano sritis: deives, fengšui, energijos gydymą ir net plaukų šukavimąsi šimtą aštuonis kartus, kad būtum sveika ir ilgai gyventum.

Tėvams mirus išmečiau beveik visus jų daiktus, nors daug turto jie ir neturėjo. Bet pasilikau visas nuotraukas, nors jų irgi nebuvo daug, – mat mano tėvas, ne vieną žmoną turėjęs verslininkas, namo grįždavo retai, o mama, beveik visą gyvenimą dirbusi bažnyčioje, niekada neišeidavo pasižmonėti. Be to, išsaugojau tėvų laiškus, vaikišką, kaligrafišką savo tėvo ren (jis mus nuolat tikino, kad vieną dieną nupieš jį tikrai didelį), vestuvines mamos dovanas – šilkinę skarą, nefrito auskarus, siuvinėtas kiniškas suknias – ir kelis kitus mažmožius. Suvynioti į šilkinę mamos skarą, tie keli daiktai lydėjo mane trylikos tūkstančių kilometrų kelionėje iš Honkongo į Niujorką – miestą, kurį dabar vadinau namais.

Išgirdusi žavingą „din-din!“, nulėkiau atidaryti durų ir paimti iš pasiuntinio maisto. Kadangi buvau puikiai nusiteikusi, arbatpinigių nepagailėjau, o tada išdėliojau patiekalus ant stalo. Pačiame stalo viduryje pastačiau vazą, pilną mano mėgstamiausių baltų rožių ir gulsčiųjų elksnių. Paskui uždegiau dvi žvakes, įsijungiau mėgstamą muziką, atsikimšau butelį raudonojo vyno ir prisipyliau pilną taurę. Teliūskuodama tą sodriai raudoną skystį susimąsčiau, paskui, atsisukusi į lauke šviečiantį mėnulį, pakėliau taurę. Ir pacitavau sau garsiąsias Songų dinastijos laikų poeto Su Dongpo eilutes:

Tarp gėlių krūmų laikau ąsotį vyno.

Geriu pats vienas,

Kviečiu draugėn mėnulį.

Su mano šešėliu mes jau trise…

Apgirtę mylimės, išsiblaivę

Traukiame savo keliais…

Paskutinės eilutės man priminė santykius su Krisu. Apgirtę mylėdavomės, o kai išsiblaivydavome, jis grįždavo pas žmoną ir vaiką, o aš – prie savo būsimo, bet dar nebaigto puikaus azijietiško ir amerikietiško romano, kurį teberašiau nuo pirmos dienos, kai Niujorko universitete užsiregistravau į kūrybinio rašymo studijų programą.

– Ak… – giliai atsidususi pakėliau tostą už mėnulį, o paskui pasikviečiau jo diską į draugiją sau, valgančiai prabangią vakarienę. Su pasimėgavimu kemšant kung pao vištieną, valgant sriubą ir klausantis Rėjaus Čarlzo dainos „Ką pasakyčiau“ apie šokiu dangstomą dulkinimąsi, kažkas paskambino į duris. Skambesys atrodė gailus, lyg šauksmas vaiko, ką tik praradusio iš akių savo tėvus.

Prakeikimas! Matyt, tai tas virš manęs gyvenantis tipelis, aistringai mane įsimylėjęs. Kadangi prasitariau jam, kad iškeliauju, jis rado dar vieną pretekstą su manimi šnektelėti.

Numečiau ant stalo valgomąsias lazdeles, priglaudžiau servetėlę prie taukais ir lūpdažiu išteptų lūpų, nuskubėjau prie durų ir jas atlapojau.

Mano nuostabai, atėjo ne viršutiniame aukšte gyvenantis vyrukas, o Krisas. Vienoje rankoje laikė puokštę baltų rožių ir gulsčiųjų elksnių, kitoje – didelį plastikinį maišelį. Jo plaukai buvo sutaršyti, o po akimis tarsi pandai buvo matyti juosvi ratilai. Nekviestasis svečias lėtai ir rūsčiai mane nužvelgė.

– Nenori pakviesti manęs į vidų?

– Žinoma, užeik.

Uždariau duris ir mudu nuėjome į valgomąją erdvę, o ten Krisas iš karto pamatė surengtą puotą. Numetė ant virtuvės spintelės plastikinį maišelį ir gėles.

– Lile, tu man sakei, kad prastai jautiesi, tad atnešiau tau rožių, elksnių ir tavo dievinamų patiekalų: kung pao vištienos, brokolių su kumpiu, virtinių su krevetėmis, blynų su laiškiniais svogūnais, aštrios ir rūgščios sriubos ir keptų bananų iš tavo mėgstamo restorano „Mano užeiga, Šanchajaus arbatos sodas“. Bet ką reiškia visos tos gėlės, maistas ir, – jis kryptelėjo galvą į grotuvą, – sumautas Rėjus Čarlzas? Lauki vyro dulkintis?

– Krisai! Galvok, ką kalbi!

– Tada tiesiai man atsakyk! Kodėl čia tiek daug patiekalų?

– Na… Pamaniau, gal tu ateisi…

– Ateisiu? Tik jei gausiu gerai pasidulkinti. Ar šįvakar gausiu?

Ši dviprasmybė man šmaikšti nepasirodė. Nieko jam neatsakiau.

Truputį sušvelninęs toną, Krisas kalbėjo toliau:

– Bet mano draugė – kinė, o kinai mėgsta valgyti, tad visada atnešu maisto. Beje, kodėl neatsiliepi telefonu? Palikau tau penkias žinutes. Tada puoliau į paniką, pamaniau, gal tu sužeista ar panašiai…

– Atsiprašau, Krisai.

– Jei ko nors lauki, tuoj pat išeisiu.

– Dėl Dievo, Krisai, nieko aš nelaukiu. Būk geras, sėskis ir kartu pavalgykime.

Pabučiavau Krisą į lūpas, bet jos liko tvirtai sučiauptos – užrakintos kaip šykštuolio seifas.

Mudu atsisėdome.

– Lile, noriu, kad pasiaiškintum.

– Dėl ko?

Jis mostelėjo į stalą.

– Kodėl surengei tokią didelę puotą? – Paskui, mostelėjęs į mano apnuogintus krūtų pusmėnulius, pridūrė: – Ir kodėl vilki šią suknelę? Ar kažką šventi su kitu, ne su manimi?

– Žinoma, ne. – Koketiškai nusišypsojusi apkabinau jį ir pabučiavau. – Krisai, tu tikriausiai nuvargęs ir alkanas, tad valgykime, o paskui, jei nori, galėsime kaip reikiant pasidulkinti.

– Gerai, – sutiko jis, o jo akys pagaliau kelis kartus blausiai blykstelėjo.

Pavalgėme tvyrant beveik visiškai tylai: ją trikdė vien atsitiktinis čeptelėjimas lūpomis, sriubos šliurptelėjimas, lazdelių tarkštelėjimas ir Kriso atodūsiai.

Kai baigėm valgyti, o Krisas nukraustė stalą ir nunešė valgius, rankomis apsivijau jam kaklą, prigludau prie jo visu kūnu ir kaip tikra meilužė nutaisiau gundančią šypseną.

– Dabar eime į lovą, mielasis.

Kaip ir tikėjausi, jis nusekė paskui mane tarsi klusnus šuo.

2 Niujorke.

3 Keptas viščiukas su daržovėmis ir rytietiškais prieskoniais, tradicinis Sičuano provincijos patiekalas.

3

Kariai vaiduokliai ir imperatoriškosios maudyklės

Kitą trečiadienį, dieną prieš man išvykstant į Kiniją, mudu su Krisu vėl susikivirčijome. Ir vis dėlto negalėjo būti nė kalbos, kad atšauksiu kelionę vien norėdama įsiteikti vyrui, kurio santuokinis guolis buvo užimtas kitos moters, – nebent būčiau visiška kvailė.

Taigi vieną gegužės ketvirtadienį, numojusi ranka į maudžiančią galvą ir besidaužančią širdį, nutempiau laiptais savo sunkius lagaminus keturis aukštus žemyn, o tada susistabdžiau taksi ir nuvažiavau į Kenedžio oro uostą. Man buvo sunku patikėti, kad visiškai viena pagaliau vykstu į Kiniją, kad leisiuosi į Šilko kelią, į dykumą. Tačiau tolumoje pamačius oro uostą mano kūną sukaustė baimė. Ar grįšiu iš to senojo prekybos šilku kelio? O gal ten išgaruosiu sausame ore?

Per ilgą skrydį savo kelionių vadovuose skaičiau apie įvairius tolimus Šilko kelio miestus: Sianą, Dziučiuaną, Sindziangą, Dunhuangą. Užsimerkusi ėmiau įsivaizduoti jų pavadinimų keliamas asociacijas.

Sianas – „ramybė vakaruose“. Taip šis miestas vadinasi dabar, bet prieš tūkstantį metų, Tangų dinastijos laikais, turėjo didingesnį pavadinimą – Čanganas, arba „amžina ramybė“. Ar šiame senovės mieste rasiu ramybę? Vyliausi, kad tai nebus amžina ramybė, kitaip sakant, mirtis.

Dziučiuanas – „vyno upė“. Kokio vyno? Baltojo, raudonojo, rausvo, kalifornietiško, prancūziško, australiško, kiniško… Ar šiame mieste aš pasigersiu?

Sindziangas – „naujasis pasienis“. Prieš dvejus metus, kai atvykau iš Honkongo, man „nauju pasieniu“ tapo Niujorkas. Mintyse klausiau savęs, kas manęs laukia šiame pasienyje?

Dunhuangas – „ryškus švyturys“. Ar galėjau pasitikėti, kad jis man rodys kelią?

Pirmiausia turėjau apsilankyti Siane, kuris laikomas vartais į Šilko kelią. Prisiminiau, ką buvau skaičiusi apie šią pirmąją Kinijos imperijos sostinę. Vakariniai šios senosios sostinės, įkurtos pirmojo Kinijos imperatoriaus maždaug antrajame šimtmetyje prieš Kristų, vartai buvo galutinis kelionės tikslas iš Indijos, Persijos ir Centrinės Azijos traukiantiems karavanams. „Barbarai“ į Vidurio Karalystę atgabendavo stiklo, aukso, sidabro, prieskonių, perlų, audeklų ir egzotiškų paukščių, pavyzdžiui, stručių, o grįždavo prisikrovę šilko, arbatos lapų, nefrito, bronzos, porceliano, politūros, chrizantemų, abrikosų, persikų ir net povų.

Iš visų šių prekių labiausiai buvo vertinamas šilkas. Turtingieji ir galingieji taip geidė šio žvilgančio, gležno, kaip vanduo tarp pirštų slystančio audinio, kad jis buvo naudojamas kaip atsiskaitymo priemonė, o jo vertė prilygo auksui. Prieš išrandant popierių ankstyvieji kinų rašytojai teptuku ant šilko užrašė vertingiausius savo kūrinius.

Daugiau kaip prieš tūkstantį metų, Tangų dinastijos laikais, Sianas buvo pasiekęs savo klestėjimo viršūnę. Dviejų milijonų gyventojų miestas atrodė tarsi gardi sriuba, išvirta su daugybe žolelių ir prieskonių, tarsi įvairių kultūrų, rasių ir tautybių katilas: jame buvo arabų, persų, Centrinės Azijos šalių gyventojų, indų, tibetiečių ir net žmonių iš Bizantijos.

Į Sianą po savo legendinės „kelionės į vakarus“, tai yra į Indiją, grįžo žymiausias Kinijos istorijoje keliautojas, budistų vienuolis Siuandžuangas, kuris pargabeno šimtus budistų rankraščių. Vos įžengęs pro miesto vartus vienuolis buvo sutiktas smilkalais, maldomis, būgnų tratėjimu ir pamaldžių pasekėjų giesmėmis, džiaugsmo šūksniais ir ašaromis…

Prieš patiekiant priešpiečius palydovė dalijo kiniškus laikraščius ir aš vieną paėmiau. Verčiant jo lapus, kuriuose buvo aprašomi kasdieniai įvykiai ir su meilės nuotykiais susiję gandai, mano dėmesį patraukė vieno straipsnio antraštė.

UŽ MENO KŪRINIŲ KONTRABANDĄ IŠ KINIJOS NUSIKALTĖLIAMS ĮVYKDYTA MIRTIES BAUSMĖ

Vakar Pekine penkiems vyrams – meno kūrinių vagims ir išdavikams – įvykdyta mirties bausmė.

Visi penki priklausė nusikalstamai grupuotei, kaip manoma, vadovaujamai juodosios rinkos gaujos, kuri vogė iš muziejų nacionalines vertybes, neteisėtai jas išveždavo ir parduodavo turtingiems kapitalistams kolekcininkams Jungtinėse Valstijose ir Europoje.

Vyriausybė pažadėjo dėti dar daugiau pastangų meno vagims gaudyti ir toliau griežtai juos bausti. Netrukus policija suims kelis nusikaltėlių bendrininkus, „žuvis, prasprūdusias pro tinklo akis“ […].

Be to, vyriausybė ketina pasiųsti pareigūnus į Jungtines Valstijas ir Europą, kad šie pareikalautų nedelsiant grąžinti pavogtus meno kūrinius […].

Džiaugiausi išsiruošusi į kelionę, bet perskaičiusi apie griežtą Kinijos teisėsaugą pasijutau nejaukiai. Padėjusi laikraštį snūduriavau protarpiais nubusdama, kol pagaliau mane pažadino malonus balsas: „Prašom keleivių pasiruošti leistis…“ Pavargusi nuo ilgos kelionės ir sėdėjimo ankštai, pasitryniau akis tikėdamasi, kad pakaks jėgų manęs laukiantiems nuotykiams.

Pasiekusi Pekiną apsistojau nedideliame viešbutyje prie Dangaus šventyklos. Nusimaudžiusi po nelabai karštu dušu, viešbučio restorane paskubomis suvalgiau tikrai karšto ir pikantiško jautienos sultinio su makaronais, tada grįžau į savo kambarį ir nuolat kovodama su miegu prisiverčiau dar kartą perskaityti pirmosios kelionės dalies nurodymus. Pirmoji mano stotelė turėjo būti Sianas, pradinis Šilko kelio taškas ir vieta, kurioje buvo palaidoti garsieji kariai – terakotinės skulptūros, jau daugiau nei du tūkstančius metų nuolankiai saugančios pirmojo Kinijos imperatoriaus kapą. Vien mintis, kad pagaliau pamatysiu šią įžymią vietą, kėlė man jaudulį, bet prieš išvykdama iš Pekino turėjau apsilankyti Lo ir Vongo advokatų kontoroje ir gauti galutinius nurodymus.

Paskambinau jiems susitarti dėl susitikimo ir sėdusi į taksi nuvažiavau tiesiai į tą teisinių paslaugų firmą, įsikūrusią Vangfudzingo komerciniame rajone. Įžengusi į gana didelę ir švarią kontorą, prisistačiau jaunai priimamojo darbuotojai ir tuoj pat buvau nuvesta į mano reikalus tvarkančio teisininko kabinetą. Ponas Lo, smulkaus sudėjimo vyras, man pasirodė panašus į žmogų, panirusį į liūdesio jūrą. Visas jo, maždaug penkiasdešimtmečio, pailgas ir akiniuotas veidas spinduliavo kančią. Raukšlės ant kaktos ir aplink akis atrodė kaip kaligrafiški hieroglifų apie meilę be atsako, išsiskyrimą ir net mirtį potėpiai. Vienintelės puošmenos jo kabinete buvo keli ant sienos pakabinti diplomai ir kinų hieroglifais užrašytas dvieilis:

Žmogus negali įtikti visiems,

Bet niekada neturėtų išduoti savo sąžinės.

Ar tai reiškia, kad jis – geras teisininkas? O gal prastas, tik besistengiantis tai pridengti šia populiaria citata?

Paspaudę vienas kitam ranką ir apsikeitę keliomis mandagumo frazėmis: „Kaip sekėsi kelionė?“ – „Ačiū, gerai“, – „Ar jau valgėte?“ – „Taip, dėkoju, ką tik pavalgiau priešpiečius“, – „Tikiuosi, Pekine jums patiks“, – „Neabejoju, taip ir bus“ ir panašiai, perėjome prie reikalo.

Dar kartą išdėstęs tai, ką jau buvau girdėjusi Mils ir Mano kontoroje Niujorke, Lo įteikė man visą tetos maršrutą su nurodytais keliais ir užduotimis, kurias turėsiu atlikti kiekvienoje stotelėje.

Pasirašiusi kelis dokumentus paklausiau kitapus stalo sėdinčios liūdnosios kaukės:

– Pone Lo, kada susitiksiu su teta?

Dalykišku tonu ištartas jo atsakymas mane nustebino:

– Panele Lin, nesusitiksite su ja tol, kol nebaigsite kelionės ir negrįšite pasiimti pinigų.

– Bet kodėl negaliu pasimatyti su teta prieš išvykdama? Net nežinojau, kad ją turiu.

Man vėl kilo įtarimų. Ar taip toli nukeliavau vien tam, kad būčiau apgauta? Bet juk neturiu nieko, ką iš manęs būtų galima išvilioti.

Lo vėl prabilo žemu ir tyliu balsu kaip tikras teisininkas:

– Tai jūsų tetos sprendimas. Kodėl ji taip nusprendė, galėsite išsiaiškinti, kai susitiksite su ja baigusi kelionę. – Jis stumtelėjo aukštyn savo akinius juodais rėmeliais ir pro storus lęšius atidžiai mane nužvelgė. – O dabar susikaupkite. Skirtinguose vokuose yra dokumentai, jie padės jums pasiruošti kiekvienai užduočiai. Privalote labai atidžiai juos perskaityti ir kuo tiksliausiai laikytis nurodymų. Jie numeruoti, tad dokumentus skaitykite paeiliui. Neatplėškite vokų pirma laiko. Keliaudama galite apžiūrėti šalį ir daryti, ką norite, tik svarbu, kad kelionė būtų baigta ne vėliau kaip po aštuonių mėnesių. – Dabar jo mažos akutės ėmė gręžti manąsias tartum grąžtai. – Ir nemėginkite gudrauti. Jei mėginsite, jums teks kęsti tokio savo elgesio pasekmes. Supratote?

Linktelėjau. Visa tai rodės pavojingiau, nei tikėjausi. Ne visai supratau, kokių „gudrybių“ galėčiau imtis ir kokios galėtų būti tos, matyt, skaudžios pasekmės.

– Ar turite dar klausimų?

Papurčiau galvą.

Iš kontoros išėjau su dokumentų pilna, nugarą slegiančia kuprine. Po grėsmingų Lo žodžių mano entuziazmas aplankyti žymias vietas išgaravo. Nusprendžiau neapžiūrinėti miesto, o iš karto grįžti į viešbutį, pavalgyti, nusimaudyti po dušu ir eiti miegoti.

Kitos dienos popietę, po dviejų valandų skrydžio iš Pekino, nusileidau Siano, „vakarų ramybės“ miesto, oro uoste. Vos išėjau iš terminalo pastato tempdama sunkų lagaminą, mane prarijo šaukiančių, besistumdančių, rūkančių, spjaudančių, bagažą velkančių ir ant vaikų rėkiančių kinų minia. Šiaip taip įveikusi tą grūstį, pagaliau sėdau į taksi. Važiuodama į nedidelį iš anksto užsisakytą viešbutį ir žvalgydamasi nuvargusiomis akimis, mėginau įsiminti šio egzotiško miesto sambrūzdį, kol galų gale pamačiau didingą Mingų dinastijos laikų varpinę, stūksančią vidury judrios gatvės, ir aplink ją nepaliaujamai plūstantį mašinų srautą. Įsivaizdavau skambančius ir mane sveikinančius varpus, kaip kad prieš šešis šimtus metų būtų buvęs pasveikintas atvykęs imperatorius.

Viešbučio kambarys buvo mažas, bet gana švarus. Pamačius vonios kambarį man iš karto pagerėjo nuotaika: man nereikės naudotis bendra prausykla – tokios dažniausiai dvokdavo, – ir rizikuoti, kad prie didžiai geidžiamo mano kūno akimis ir mintimis priekabiaus smalsuoliai kinų vyrai.

Nusiprausiau po dušu, viešbučio restorane pavalgiau sriubos su kiauliena, marinuotomis daržovėmis ir makaronais, ir vėl nuskubėjau į savo kambarį. Klestelėjusi ant siauros lovos išsidėliojau kelionių vadovus, savo naują užrašų knygelę, tetos dokumentus ir ėmiausi darbo.

Siane turėjau aplankyti terakotines karių skulptūras ir nuo vienos jų – dešimtojo kareivio – nuskelti mažytį gabalėlį molio. Paskui man buvo nurodyta apsilankyti Stelų muziejuje, susirasti Vaikų pagarbos stelą4 ir išstudijuoti jos įrašą. Pirmasis reikalavimas man pasirodė gana keistas, o antrasis – beprasmis. Tiesa, atidžiai išstudijuoti įrašą turėjo būti daug paprasčiau, nei nuskelti nuo garsiųjų karių statulėlių gabalėlį molio. Ši užduotis mane tiesiog baugino. Ar būsiu suimta ir įgrūsta į kalėjimą? O gal nutiks kas nors dar blogiau?

Atidžiai skaitant nurodymus žvilgsnis užkliuvo už mažu šriftu parašytų raidžių:

Tai ne vandalizmas, o siekis apsaugoti Kiniją nuo sugedimo. Dešimtas karys – klastotė. Iš tolesnių nurodymų sužinosi, ką daryti su tuo molio gabalėliu.

Kitą rytą ilgai važiavusi taksi atvykau į pasimatymą su kariais, kurie, laukdami manęs du tūkstančius metų, nė trupučio nepaseno. Atvažiavau penkiolika minučių prieš atidarant muziejų tikėdamasi, kad būsiu viena iš vos kelių pirmųjų lankytojų, kad muziejus bus palyginti tuščias, o apsaugininkai ne tokie budrūs. Prie įėjimo laukė vos penki žmonės: pagyvenusių kinų pora, dvi apie kažką besikalbančios jaunos kinės ir jaunuolis vešliais, garbanotais kaštoniniais plaukais. Stengdamasi neatkreipti į save dėmesio atidžiai visus apžiūrėjau. Nė vienas neatrodė pavojingas, išskyrus gal tik užsienietį, kuris vis nenuleido nuo manęs akių ir vertė jaustis nepatogiai. Atsiverčiau savo kelionių vadovą ir apsimečiau skaitanti.

Neilgai laukus po ryto saule, du uniformuoti prižiūrėtojai, – vienas jaunas, kitas – vidutinio amžiaus, suspaudęs tarp lūpų cigaretę, – atidarė vartus ir mus įleido. Milžiniškas mauzoliejus pasitiko mane dviejų tūkstančių metų vėsa. Tvirčiau susisupau į savo megztinį ir užsidengiau juo krūtinę.

Nors buvau mačiusi nemažai terakotinių karių nuotraukų, daugiau nei tūkstančio natūralaus dydžio statulų, stovinčių negiliuose grioviuose, vaizdas mane pribloškė. Jie čia stovėjo išsirikiavę voromis, kiekvienas vis kitokia veido išraiška, su kitokiais šarvais, kitokiu šalmu ir ginklu, – bet jau daugiau nei du tūkstančius metų tomis pačiomis didvyriškomis pozomis. Stipri či, – energija, sklindanti nuo šių gražių vyrų, kurie atrodė kaip gyvi ir vis dėlto nepaprastai tylūs, – privertė mane aiktelėti.

Staiga šalia nuskambėjo vyriškas balsas ir angliškai manęs paklausė:

– Norėtumėte mano švarko?

Atsisukau. Labai jaunas užsienietis ketino nusivilkti švarką.

– Ak, ne, ačiū. Viskas gerai, – atsakiau ir iš karto vėl nusigręžiau tyrinėti gausios karių rikiuotės.

Po kelių sekundžių vėsiame ore vėl nuskambėjo tas pats vyriškas balsas:

– Jūs turistė?

Atsigręžiau atidžiau pažvelgti į nepažįstamąjį. Man ir vėl krito į akis jo kaštoninių plaukų vešlumas, – net šmėstelėjo mintis apie medžio drožlių spirales, krintančias iš po obliaus, – ir glotnus, subtilių bruožų veidas.

– Taip. Iš kur žinote?

Jis nusijuokė.

– Nes skaitote anglišką kelionių vadovą.

– Hm… – Mintyse nusikeikiau. Kad ir kokia atsargi manai esanti, yra dalykų, kurie visiškai netikėtai gali tave išduoti.

Jis paklausė:

– Iš kur atvykote?

Suabejojau, ar verta atsakyti.

Po nejaukios tylos jis tarė:

– Aš iš Niujorko.

– Aš irgi, koks sutapimas! – šūktelėjau ir iš karto pyktelėjau ant savęs už tokį entuziazmą.

Nors apie šį vaikiną nieko nežinau, dabar, sutikus niujorkietį, visa, kas čia vyksta, man atrodė tikroviškiau. Anot kinų, pasaulyje yra keturi dalykai, teikiantys didžiausią laimę:

Po ilgos sausros prapliupęs lietus,

Bėgti per lauką svetimoje šalyje,

Povestuvinę naktį apkabinti savo nuotaką,

Sėkmingai pereiti imperatoriaus patikrinimą.

Atidžiai pažvelgiau į pilkšvai žalias jo akis, kurios, rodos, išdykėliškai blykčiojo ir priminė man posakį „žvaigždėmis spindinčios akys“.

– Vadinasi, jūs – amerikietis?

Jis linktelėjo.

– Keliaujate vienas, viena? – paklausėme abu drauge.

Tada abu atsakėme: „Taip“ ir nusijuokėme.

Prakeikimas! Atvažiavau čia darbo dirbti, o ne plepėti su nepažįstamaisiais, todėl pridūriau:

– Malonu buvo susipažinti. Sudie.

Jaunuolio veidu siūbtelėjo nusivylimo banga; žvaigždės akyse prigeso.

– Atleiskite, jei jums įkyrėjau.

– Nieko tokio.

– Tikiuosi, dar pasimatysime, – švelniai tarė jis ir nuėjo.

Gerai. Į Kiniją atvažiavau ne pažinčių ieškoti. Tam bus užtektinai laiko, kai atliksiu savo misiją ir susižersiu krūvą pinigų.

Ėmiau vaikštinėti ir ieškoti dešimtojo kario, bet susidūriau su bėda, kuri man nedavė ramybės nuo vakar vakaro. Kaip galėčiau prie jo prisigretinti ir nuskelti gabalėlį molio? Pagaliau tikėdamasi, kad pernelyg neatkreipiu į save dėmesio, priėjau prie savo aukos ir atidžiai ją apžiūrėjau. Tada apsižvalgiau. Vidutinio amžiaus prižiūrėtojas dabar stovėjo prie įėjimo ir tuščiu žvilgsniu spoksojo tiesiai prieš save, o jaunesnis ir žemesnis jo kolega sėdėjo ant kėdės ir, rodos, nuobodžiavo. Pagyvenusi pora apžiūrinėjo karius tolimiausiame rikiuotės kampe, o jaunos merginos tebeprunkščiojo. Senis pirštais rodė į karius, rankos judesiais vėsiame ore kurdamas nematomas skulptūras, o moters lūpos energingai krutėjo – iš jų sklido aikčiojimai ir kitos pastabos, girdimos ir negirdimos. Jaunasis užsienietis dabar atidžiai apžiūrinėjo karį kitame atokiame kampe.

Kaip man prisiartinti prie dešimtojo kario – jis stovėjo keliomis pėdomis žemiau, griovyje, nuo kurio mane skyrė stora apsauginė virvė, – ir kaip ką nors nuo jo nuskelti? Ir tuomet prisiminiau, kokia pastaba kūrybinio rašymo užsiėmimus mėgdavo baigti Krisas. „Naudokitės savo kūrybiškumu ir fantazija“, – sakydavo jis, seksualiais pirštais stipriai barbendamas sau galvą.

Įsistebeilijau į tą karį, tarsi jis būtų buvusi amžina ir vienintelė mano meilė, ir sukau galvą ieškodama išeities. Ilgai žiūrėjau į jį čiupinėdama peiliuką ir kelias monetas kelnių kišenėje. Staiga, tarsi stumtelėta paslaptingos jėgos, paslydau ir nukritau prie savo „mylimojo“. Tarsi pati savaime mano ranka išsitiesė, nuskėlė nuo terakotinio kario gabalėlį molio ir vikriai paslėpė grobį džinsų kišenėje.

„Nelaimingą atsitikimą“ pirmas pastebėjo jaunasis amerikietis. Jis pripuolęs jau ketino šokti pas mane į įdubą, bet jaunesnysis prižiūrėtojas akimirksniu riktelėjo jam sustoti.

Uniformuotas vyras kinų kalba sušuko: „Nė iš vietos!“, tada atskubėjo prie manęs ir pačiupęs už rankos ėmė tempti aukštyn. Užuot ištaręs bent kelis paguodos žodžius, jis subliuvo:

– Ką čia išdarinėjate?!

– Atsiprašau. Pargriuvau.

Prie mūsų atskubėjo pusamžis prižiūrėtojas, o jam įkandin – pagyvenusių kinų pora ir abi merginos.

Prižiūrėtojai prisimerkę varstė mane atidžiais žvilgsniais, pasiruošę išlieti ilgai kauptą pagiežą. Kinų pora taip pat įtartinai mane nužvelgė. Merginos užsidengė delnais burnas ir ėmė dar garsiau kikenti.

Pagaliau jaunasis prižiūrėtojas kreipėsi į savo bendradarbį:

– Ką mums su ja daryti? Gal iškviesti policiją?

Vyresniojo prižiūrėtojo veidas nušvito paika šypsena.

– Puiki mintis!

Smarkiai besidaužančia širdimi net išsižiojau iš nuostabos, kai jaunasis amerikietis priėjo prie muziejaus prižiūrėtojų, uždėjo rankas jiems ant pečių, tyliai kažką pasakė ir nusivedė į šalį. Prižiūrėtojai, atrodo, nebuvo linkę nuolaidžiauti. Paskui, jiems visiems trims nusisukus nugara į mus, pamačiau amerikietį kažką brukant abiem prižiūrėtojams į kelnių kišenes.

Sutvarkiusi reikalą, trijulė grįžo pas mane. Vyresnis prižiūrėtojas mostelėjęs nuvarė šalin keturis lankytojus, netyčia tapusius šio įvykio liudininkais. Jiems nuėjus abu prižiūrėtojai maloniai man nusišypsojo.

Vyresnis prižiūrėtojas tarė:

– Panele, kaip gaila, kad pargriuvote. Ar dabar geriau jaučiatės?

Linktelėjau.

– Kitą kartą būkite atsargesnė.

Jis pamerkė akį savo kolegai. Ir jie abu lyg niekur nieko nuėjo.

Nespėjau jaunajam amerikiečiui padėkoti, o jis jau susirūpinęs žvelgė į mane.

– Ar jums nieko nenutiko? Neužsigavote?

– Ne. Labai ačiū už pagalbą. – Ir vėl atkreipiau dėmesį į pilkšvai žalias vaikino akis, beveik tokios pat spalvos kaip jo kelnės.

– Tikrai gerai jaučiatės?

– Tikrai, – atsakiau truputį garsiau, nei dera, purtydama dulkes nuo megztinio, nuo džinsų ir galvodama: „Maldauju, palik mane ramybėje!“ Paskui, pasijutusi kalta dėl savo šiurkštumo, kaip įmanydama meiliau nusišypsojau. – Ką pasakėte prižiūrėtojams?

Jis nenuleido nuo manęs akių, bet nieko neatsakė.

– Tiek to. Šiaip ar taip, dėkoju, kad padėjote išsisukti. Labai ačiū.

– Nėra už ką. – Jis droviai šyptelėjo ir žavingai nuraudo. Tada ištiesė ranką. – Aš Aleksas, Aleksas Lusas.

– O aš – Lilė Lin. Malonu susipažinti.

Jo plaštaka buvo drėgna ir vėsi. Ar šis vaikinukas dėl ko nors nerimauja? Bet juk pargriuvau aš, ne jis.

– Ar galiu vadinti jus Lile?

– Žinoma.

Jis dar labiau nuraudo.

– Lile… Ar galiu… ar galiu… pakviesti tave pietų?

Įsistebeilijau į jį. Keistas kvietimas. Ar tas jaunuolis nori, kad atsidėkodama už pagalbą pavaišinčiau jį pietumis? Jis toks jaunas, daug pinigų tikriausiai neturi, o ir tuos turimus veikiausiai jau bus beveik išleidęs.

– Kalbi rimtai? – paklausiau žvelgdama jam į akis.

Jis linktelėjo ir tvirtai ištarė:

– Taip.

Nuoširdus ir maldaujantis Alekso žvilgsnis truputį suminkštino man širdį, – ką jau kalbėti apie tai, kad tas vaikinukas iš tiesų buvo labai gražus ir patrauklus.

– Gerai, bet mokėsiu aš.

– O ne, leisk man tave pavaišinti, – ryžtingai pareiškė jis.

Užsispyręs amerikietis berniukas.

– Na, gerai, – sutikau, tada mudu patraukėme prie išėjimo ir šį kartą jaučiau man nugarą varstančius ne tik abiejų prižiūrėtojų, bet ir tūkstančio karių žvilgsnius.

Nenorėdama, kad atrodytų, jog naudojuosi gera proga, pasiūliau nueiti į restoranėlį šalia viešbučio, kuriame buvau apsistojusi. Užimti buvo tik trys ar keturi staleliai. Palubėje stirksojo elektros lemputės be jokių gaubtų, o nukarusios nuo jų kabojo gelsvos juostos, išmargintos mažytėmis juodomis dėmelėmis. Supratusi, kad juodos dėmelės – ne avangardinė kaligrafija, o prilipusios musės, pasijutau nesmagiai. Ar amerikietis nepasibjaurės šiuo vaizdu? Šnairomis žvilgtelėjau į Aleksą ir nustebau išvydusi jo veide šypseną. Mudviem einant prie stalelio tolimame salės kampe restorano svečiai atsisukę atidžiai mus nužvelgė. Numojusi ranka į priešišką vyro su švarple dėbtelėjimą ir į pavydų jaunos, pernelyg ryškiai apsirengusios moters žvilgsnį, atsisėdau. Ant sienos buvo prismaigstyta rožinių, hieroglifais išmargintų bambukinių juostų.

Parodžiau jas jaunuoliui.

– Tai valgiaraštis.

– Žinau, – atsakė jis.

– Iš kur gali žinoti?

– Baigiau kinų kalbos ir kultūros studijas Kolumbijos universitete. – Rodydamas pirštu į skirtingas juostas, jis su nedideliu akcentu perskaitė: – „Gruzdintas kartusis melionas, kepta antiena su ryžiais, jautienos maltinis su sojų varške.“ Visus tris jau esu ragavęs. Skanu.

Nepatikliai dėbtelėjau į Aleksą.

– Oho, labai įspūdinga.

Kaip tik tą akimirką priimti mūsų užsakymo atpėdino apkūni, maždaug keturiasdešimtmetė padavėja. Aleksas Lusas kiniškai paprašė jautienos maltinio su sojų varške, o aš – vištienos su sojų padažu.

Plačiai jos sėdynei nukrypavus, naujojo pažįstamo paklausiau:

– Aleksai, ar galėčiau kai ko atvirai paklausti?

– Aišku. – Rodydamas geras manieras, jis pirmiausia įpylė arbatos man, o paskui sau.

– Gerai. Kodėl pakvietei mane pietų? – Jam nespėjus atsakyti, pridūriau: – Jei esi vienišas ir ieškai draugijos, aš nesu tau tinkamas žmogus. Beje, kiek tau metų ir kur tavo tėvai?

Jis nusijuokė.

– Ak, Lile, aš – ne vaikas, man dvidešimt vieni. Be to, tėvai man daug ką leidžia. Jie išsiskyrė, kai buvau šešerių. Aš pratęs daug ką daryti vienas.

– Atsiprašau.

Jis pervėrė mane išraiškingu žvilgsniu.

– Hm… Lile, ar ir aš galėčiau sužinoti, kodėl keliauji viena?

– Atleisk, tau neturėtų tai rūpėti.

– Atsiprašau. Nenorėjau kišti nosies ne į savo reikalus.

Pasijutau kalta ir paplekšnojau jam per ranką.

– Nieko baisaus. Atleisk, jei atsakiau per šiurkščiai.

Padavėja atnešė vaikinukui jautienos maltinį ir garsiai trinktelėjo lėkštę ant stalo. Paskui nudėbė mane tokiu žvilgsniu, tarsi būtų norėjusi pasakyti: „Sena rujojanti kinė su jaunu amerikiečiu gražuoliuku“, ir vėl nukrypavo savo plačia sėdyne.

Pamačiusi, kad Aleksas nepuola prie valgio, paklausiau:

– Kodėl nepradedi?

– Tavo patiekalo dar neatnešė.

Taigi jis laukė manęs. Puikios manieros leido spėti, kad jis kilęs iš geros šeimos.

– Valgyk, juk atšals.

– Palauksiu, – atsakė jis.

Tikrai užsispyręs berniukas.

Netrukus padavėja atnešė ir mano patiekalą. Kai ji nuėjo, pastebėjau, kad Aleksas net palaukė, kol pradėsiu aš, ir tik tada ėmė valgyti pats. Man tai padarė nemenką įspūdį. Juolab kad buvo labai jaunas, o mudu sėdėjome pigiame restorane Kinijoje, o ne gurmanų pamėgtoje vietoje kur nors Manhatane. Jis valgė su pasimėgavimu ir tai man patiko. Mėgstu žmones, vertinančius ir branginančius maistą, – nesvarbu, ar paprastą, ar gurmanišką. Mudu valgėme ir kalbėjomės tarškindami lazdelėmis, čepsėdami, gurkšnodami arbatą. Jis atrodė laimingas. O mano galva buvo užimta tokia daugybe reikalų, kad nejaučiau nieko.

Vos man ėmus mąstyti, kaip greičiau atsikratyti Alekso, jis tarė:

– Lile…

– Ką? – Aš čiulpiau sultingą kaulą.

– Koks tavo kelionės maršrutas?

– Šiandien – kariai, rytoj – Huačingo duburys, paskui – Dunhuangas, Urumčis, Dangaus kalnai, Takla Makano dykuma, Turpanas ir panašiai.

– Nieko sau! Aš irgi ketinu traukti kaip tik ten! – Aleksas atrodė susijaudinęs, o paskui paprašė: – Gal galėtume keliauti drauge?

Vos neprarijau viso vištos kaulo. Kad nusiraminčiau, godžiai gurkštelėjau arbatos.

– Oi… – Nuo tokio karšto gėrimo net užspringau.

– Ar viskas gerai? – Jo akyse ir balse vėl pajutau rūpestį.

Linktelėjau, kad man nieko nenutiko.

Ko jau ko, o draugijos šioje kelionėje tikrai netroškau, juo labiau leistis į ją su vaiku, kuriuo tikriausiai turėčiau rūpintis. Buvau dvidešimt devynerių ir visai nenorėjau apgaubti ko nors motiniška globa.

Bet Alekso pareiškimas mane nustebino.

– Būk gera, leisk man… vykti kartu, kad galėčiau viskuo rūpintis.

Teko labai susiimti, kad nenusikvatočiau. Padavėja, kuri dabar stovėjo salės kampe, pervėrė mane dar vienu neapykantos kupinu žvilgsniu, tarsi sakydama: „Dabar jaunas įsiaudrinęs amerikietis nori suartėti su sena nuostabia kine.“

– Lile, su manimi tau bus saugiau. Aš jau daug metų mokausi žiogiškos kung fu atmainos.

Mintis apie šį jauną amerikietį, stojantį į kovą su nepriekaištingai kovos menus įvaldžiusiais kinų chuliganais, mane pralinksmino. Padėjau valgomąsias lazdeles ant stalo.

– Ačiū, Aleksai, bet… Atleisk, geriau keliausiu viena.

– Bet man dėl tavęs neramu.

– Kodėl?! – Šį kartą vos neišliejau arbatos.

– Neramu, kad viena trauksi Šilko keliu. – Jis vos pastebimai kryptelėjo galvą į kelis vyrus, godžiai kemšančius maistą prie gretimo stalelio. – Matai tuos vyrus? Galiu lažintis, kad jie galėtų apgauti, apiplėšti ir net nužudyti. Ir tokių kaip jie yra visur.

– Klausyk, Aleksai, vertinu tavo rūpestį ir ankstesnę pagalbą. Bet aš tavęs beveik nepažįstu ir labai ačiū, bet kaip nors susitvarkysiu ir viena. Tad, manau, pirmieji bendri mūsų pietūs bus ir paskutiniai.

Taip tarusi, kilstelėjau ranką ir daviau padavėjai ženklą, kad atneštų sąskaitą.

Grįžusi į viešbutį vis negalėjau pamiršti to keisto vaikino. Kas jis ir ko nori? Paskui pagalvojau apie savo tetą. Ko nori ji?

Blausioje viešbučio kambario šviesoje išsitraukiau gabalėlį molio, kurį nuskėliau nuo terakotinio kario, ir atidžiai apžiūrėjau. Kodėl šis gabalėlis kam nors gali būti svarbus? Net jei ta skulptūra iš tiesų klastotė? Žinodama, kad atsakymo nesulauksiu, kol nebaigsiu kelionės, suvyniojau molio gabalėlį į nosinę, įdėjau į voką, o ant voko užrašiau „Sianas“ ir šiandienos datą. Staiga peršokusi per tiek laiko juostų, vis dar prastai jaučiausi ir norėjau griūti į lovą, bet sutelkiau jėgas ir dienoraštyje aprašiau visus šiandienos įvykius, įskaitant susitikimą su Aleksu Lusu. Paskui perverčiau tetos nurodymus ir suplanavau rytdienos ekskursiją: turiu aplankyti Stelų muziejų, pamatyti garsųjį Beiliną, arba Stelų mišką, – lauką, pilną akmens plokščių, kuriose įrėžti gerai žinomi kinų išminties žodžiai.

Mindė Medison, mano teta, lankėsi Stelų miške ir ypač susidomėjo Vaikų pagarbos stela – senoviniu tekstu, kuriuo per ilgą Kinijos istoriją daug kas žavėjosi. Kinai sako: „Inšui sijuan“ – „Gerdamas vandenį prisimink, iš kur jis.“ Mes, vaikai, turėtume būti dėkingi savo tėvams, globojusiems mus, maitinusiems, mylėjusiems, leidusiems į mokslus ir apskritai suteikusiems gyvybę.

Kodėl teta nori, kad perskaityčiau būtent šios stelos įrašus?

Kitą rytą, tebesijausdama nesmagiai dėl to, kas nutiko vakar, – dėl „nelaimingo atsitikimo“ su kariu ir susitikimo su Aleksu Lusu, – nusprendžiau pirmiausia atsipūsti aplankydama garsiąsias imperatoriaus maudykles – Huačingo duburį. Apsirengiau sportinius marškinėlius, mėlynus džinsus, apsiaviau sportbačius, restorano kavinukėje išmaukiau dubenį ryžių nuoviro, o tada paprašiau priimamojo darbuotojo iškviesti man taksi.

Nors tarša rietė nosį, lauke dangus buvo giedras ir žydras: tarsi jį pagražindamos, plaukė vos kelios tai pasirodančios, tai vėl pradingstančios debesų draiskanos. Per ilgą kelionę, kol išvažiavome iš miesto, beveik nebuvo į ką žiūrėti, nebent į dviračius, rikšas, rankinius vežimėlius ir išmetamosiomis dujomis be perstojo dūmijančius sunkvežimius, kurių buvo pilna visur. Važiuojant pro kelis senus mūrinius namus čerpių stogais ir pro rūdijančią krano gervę, stirksančią prie neaukšto, nebaigto statyti pastato griaučių, pakelėje šmėstelėjo kelios vienišos tuopos.

Pagaliau taksi sustojo. Atvykau prie Li kalno, kuriame trykšta garsūs šiltieji Huačingo šaltiniai. Jaučiausi dulkina ir suprakaitavusi, tad troškau išsimaudyti, – nesvarbu, privačioje ar bendroje maudyklėje.

Sumokėjusi kelis renminbius įėjau į rekonstruotą, į rūmus panašų kompleksą. Netrukus, žingsniuodama šalia tvenkinių, kuriuose plūduriavo lotosai, o tarp žolių tingiai uodegomis į šalis siūbavo karpiai, aprimau. Išsiėmiau fotoaparatą ir pastebėjau vidury ežero dunksančią statulą. Perskaičiusi informacinę lentelę sužinojau, jog tai – Jang Guifei Devynių Drakonų ežere. Prieš tūkstantį metų daugybę vakarų šviečiant mėnesienai ši garsiausia iš visų valdovo sugulovių Huačingo duburyje maudėsi kartu su imperatoriumi Tangu Siuandzongu. Nors statula neatrodė labai meniškai iškalta, jos istorija buvo jaudinanti.

Iš trijų tūkstančių dailių, koketiškų, vidiniuose rūmuose gyvenusių sugulovių imperatorius Siuandzongas mylėjo tik vieną – sugulovę Jang. Sklido gandai, kad jos grožis buvo toks pribloškiantis, jog net mėnulis susigėsdavo ir įžeisdavo gėles. Vėlesniais amžiais Jang buvo daugybės poetų ir dailininkų mūza.

Bet kuo labiau imperatorius žavėjosi Jang, tuo mažiau rūpinosi valstybės reikalais, ir įtakingas generolas An Lušanas pradėjo sukilimą.

Persekiojamas An Lušano, imperatorius Siuandzongas su savo rūmų apsauga, imperijos kariauna ir perrengta sugulove Jang paspruko į pietus. Netrukus, sužinoję, kad tarp jų yra Jang, kariai atsisakė toliau žygiuoti ir pareikalavo ją nužudyti. Jų nuomone, Jang grožis ir besaikė imperatoriaus meilė sužlugdė imperiją. Po ilgų ir karštų ginčų su kariuomene imperatorius skaudančia širdimi suprato turįs paklusti. Taigi šviečiant mėnesienai – tai pačiai, kuri buvo jųdviejų bemiegių aistros naktų liudininkė, – jis įsakė Budos rūmuose pakarti vienintelę moterį, kurią mylėjo.

Likimo ironija, bet galingiausias Kinijos vyras, užuot gynęs mylimą moterį, bejėgis stebėjo egzekuciją, kurią jam primetė kariai, nusipelnę didžiausio jo pasitikėjimo. Ar po Jang mirties imperatorius drįso pažvelgti į save veidrodyje, ar plaunantis rankas jos nedrebėdavo? Ar vėliau, kai mylėdavosi su kitomis sugulovėmis ir girdėdavo jas šaukiančias iš malonumo, tie šauksmai neprimindavo jam dūstančios sugulovės Jang riksmo?

Šią legendą įamžino poetas Bai Dziui savo kūrinyje „Čanghen Ge“ („Amžinosios širdgėlos giesmė“). Mokydamasi vidurinėje mokykloje Honkonge privalėjau išmokti ją mintinai, bet tik dabar, po dešimties metų, ši sudėtingus jausmus atskleidžianti istorija palietė man širdį.

– Ak, kaip gražu ir tragiška, – atsidusau. Gailėjausi nesanti tokia graži kaip Jang, kuri sužavėjo net imperatorių, bet tikrai nepavydėjau jai siaubingo likimo!

Paskui nugirdau šalia manęs stovintį kiną sakant: „Gana apvalios ir gražios krūtys.“

Norėjau jam pasakyti, kad, mano nuomone, krūtys atrodo kaip implantai, bet tik nuleidau akis ir skubiai nuėjau šalin nuo to pasmerkto grožio.

Žingsniavau toliau raminama vešlios augalijos: gluosnių svyruoklių, besigrožinčių siūbuojančiais savo atvaizdais ežero paviršiuje, aukštų, šakų kupolus tarsi rankas ginantis išskleidusių kiparisų ir gausybės mažesnių augalų, besistiebiančių nuo žemės arba dailiai augančių vazonuose. Ši žaluma net šiek tiek užgožė kitus įspūdžius: paviljono architektūrą, moterį su rausvu skėčiu, besisupančią ant lenkto tilto, akmenį ir jame iškaltus hieroglifus.

Bet dabar ieškojau ramios vietelės, kad išsimaudyčiau garsiajame šaltinio vandenyje. Turistams buvo skirtos keturios karštosios šaltinio versmės, bet manęs ten netraukė. Norėjau pasilepinti privačia vonia ir maudytis viena. Tikėjausi pamatyti „1750–2500 metrų gylio geologinius sprūdžius ir plyšius, iš kurių kunkuliuodamas trykšta keturiasdešimt trijų laipsnių karščio vanduo“, kaip kad buvo rašoma kelionių vadove.

Toldama nuo rūmų komplekso ir triukšmingų turistų, vaizdavausi panyranti į vandenį, kaip rašoma knygoje, turintį visų gydomųjų, puikiai sveikatą stiprinančių mineralų. Gal išsimaudžius mano oda pasidarys beveik peršviečiama, švelni it šilkas ir glotni kaip gražuolės Jang?

Perėjau ilgą tiltą gluosnių pavėsyje ir nužingsniavau toliau. Dabar vingiuojantį, rodos, niekada nesibaigsiantį taką beveik paslėpė vešli lapija, o aplink nebuvo matyti nė gyvos dvasios. Įkvėpiau gaivaus oro ir pasijutau laiminga pagaliau likusi viena.

Ėjau toliau, kol pagaliau radau nuo pašalinių akių vešlios lapijos ir aukštų uolų saugomą duburį. Sūkurinės vonios dydžio, pilnas garuojančio, iš uolos plyšių trykštančio ir gurguliuojančio vandens, duburys atrodė tarsi rojaus kampelis žemėje. Apsižvalgiau ir įsitikinusi, kad tikrai esu viena, numečiau kuprinę ant žemės, nusispyriau sportbačius, nusivilkau marškinėlius, nusimoviau džinsus ir, likusi tik su bikiniu, nėriau į duburį.

Giliai atsidusau; vanduo buvo šiltas, gydantis, o jo aromatas svaigino. Romantiškos aplinkos įkvėpta mėginau pamėgdžioti gundomas sugulovės Jang pozas: ištiesiau koją, pakėliau rankas, ėmiau sukti liemenį, išriečiau nugarą įsivaizduodama, kad jausmus žadinančioje, nuostabioje vonioje maudausi su gražiu ir mane mylinčiu imperatoriumi! Paskui švelniu balsu ėmiau garsiai cituoti „Amžinosios širdgėlos giesmę“:

Šimtas kerų pražydo kartu su jos šypsena,

Kuri užtemdė visas šešių rūmų gražuoles.

Sulaukusi malonės maudytis imperatoriaus duburyje,

Padedama tarnaičių, trapi ir nekalta,

Tą akimirką ji tapo imperatoriaus mylimąja…

Besigėrint savo pasirodymu, staiga mane išgąsdino vyriškas balsas, šūksnis angliškai:

– Oi, atsiprašau!

Atsisukau ir nustebau pamačiusi Aleksą Lusą.

– Aleksai! – surikau iki kaklo panirdama į šiltą vandenį.

Medžių šešėliuose buvo matyti sustingusio, lieso jo kūno kontūrai. Jis atrodė toks priblokštas, kad įsivaizdavau, kaip jo kaštoniniai plaukai, spinduliuodami jaunatvišką energiją, styro į visas puses.

Paskui, tarsi pabudęs iš transo, jis burbtelėjo: „Atleisk“, ir dingo man iš akių.

Kuo kruopščiau nusipurčiau vandenį, apsirengiau, apsiaviau batus, persimečiau per petį kuprinę ir palikusi nusisavintą sūkurinę vonią nuėjau.

Aleksas stovėjo už kelių metrų, prie uolos, prisimerkęs nuo karštos saulės spindulių. Paskui prisidengė ranka akis.

– Aš tavęs laukiau.

Staiga pajutusi karštį pasakiau:

– Pasitraukime iš saulės atokaitos.

– Ketinu aplankyti Stelų mišką. Gal nori kartu? – pasiūlė jis.

Linktelėjau nejučia sulaužydama vienatvės įžadą.

4 Klasikinis Konfucijaus kūrinys, kuriame patariama, kaip pagarbiai elgtis su vyresniaisiais (tėvu, vyresniuoju broliu ar valdovu).

4

Stelų muziejus ir verkianti Guanin

Nesitikėjau, kad Aleksui įsiprašius į draugiją viskas taip pasikeis. Mat dabar, užuot Stelų muziejuje daugiau sužinojusi apie kinų įrašus, kaip anksčiau ketinau, supratau labiau besidominti dailiu dvidešimt vienų metų jaunuoliu, o ne puikia akmeninių stelų kolekcija.

Mudviem su Aleksu vaikštant po muziejų mano širdis daužėsi kaip pašėlusi, tik, žinoma, ne dėl dviejų tūkstančių metų senumo akmens plokščių ir jose iškaltų eilėraščių, sakralinių tekstų, imperatoriaus ediktų ir klasikinių kinų literatūros kūrinių, o veikiau dėl žavaus, energija trykštančio palydovo šalia.

Norėdama parodyti, kad rimtai domiuosi eksponatais, ir dar dėl to, kad teta aiškiai nurodė perskaityti įrašą konkrečioje steloje, parodžiau Aleksui didelę, salėje iš karto į akis krintančią akmens plokštę – Konfucijaus Vaikų pagarbos stelą.

Žvelgiau į didžiulį juodo granito luitą, pastatytą ant aukšto postamento, kuriame buvo iškalti mitiniai gyvūnai ir egzotiški augalai, ir staiga pasijutau laiminga.

Visada mėgau didelius daiktus. Didelius dubenis ryžių ir ryžių nuoviro, didelius mėsos gabalus, plačias žuvų išklotines didžiulėmis galvomis ir apvaliomis tarsi stiklo rutuliukai akimis. Man visada patiko turėti didelę sofą, ant kurios galiu sėdėti, arba platų krėslą aukštu atlošu, kuriame galiu sukryžiuoti kojas ir medituoti. Mėgau dirbti prie plataus rašomojo stalo, ant kurio šalia kompiuterio galėjau tarsi plytas susikrauti stirtas knygų, išsidėlioti rašomo romano medžiagą ir savo raštinės reikmenis: tušinukus ir pieštukus, laikomus priešpiečių dėžutės dydžio futliare, dėžės formos drožtukus, didelį segiklį rašalo permerktiems dokumentams įrišti ir net trintukus, kuriuos tikriausiai pamesiu nespėjusi sutrinti.

Be to, žavėjausi kinų dailyraščiu, – greipfruto dydžio hieroglifais, – herojiška Penktąja ir didinga Devintąja Bethoveno simfonija, Mikelandželo freskomis Siksto koplyčios lubose, – kad aprėptum visą kūrinį, turėdavai sukioti galvą į visas keturias sėkmę žadančias puses…

Tada Aleksas ėmė balsu skaityti garsųjį kinišką tekstą ir išvaikė mintis, į kurias buvau nugrimzdusi. Jis skaitė stropiai, bet smagiai. Prisimerkusi leidau jo raminamo balso bangoms tarsi virš vandens plazdenantiems laumžirgiams ristis per savo ausų būgnelius.

Nepadaryk gėdos tave pagimdžiusiems.

Anksti kelkis ir vėlai gulkis – tarnauk savo tėvams.

Tinkamai elkis ir būk taupus,

Kad pamaitintum tuos, kurie davė tau gyvybę…

Kai Aleksas nutilo, gailėdamasi, kad jo deklamavimas, kaip ir visa kita pasaulyje, neišvengiamai turi baigtis, atsargiai paklausiau:

– Tau patinka?

– Taip, labai. Norėčiau atidžiau perskaityti šį kūrinį. – Klausiamai žvelgdamas į mane pridūrė: – O tu?

– Man nelabai patinka Konfucijaus moralai. – Patylėjau ir, atidžiai nužvelgusi švytintį Alekso veidą, tariau: – Suprantama, gerbiu savo tėvus, nors jie ir mirę.

– Užjaučiu.

– Nieko tokio, Aleksai. Bet kodėl tu taip domiesi Vaikų pagarbos stela?

– Nes noriu, kad tėvai manimi didžiuotųsi, – nuraudęs paaiškino jis.

Tačiau tai nebuvo atsakymas į mano klausimą.

– Nori pasakyti, kad jie nesididžiuoja?

Aleksas ir vėl neatsakė į mano klausimą tiesiai.

– Jie išsiskyrę ir abu sukūrę savo šeimas, todėl matomės nedažnai. Bet kartais mama, tėtis ir aš susitinkame.

– Puiku.

– Manau, jie išsiskyrė dėl manęs.

– Kaip suprasti?

– Dabar būtų per daug sudėtinga paaiškinti. Geriau leisk pakviesti tave arbatos.

Pažvelgiau tiesiai į pilkšvai žalias jaunuolio akis ir tariau:

– Aleksai, jei vaišinsi kiekvieną atsitiktinę pažįstamą, greitai liksi be skatiko kišenėje.

Jo veide pražydo šypsena – miela ir naivi kaip vaiko.

– Dėl to nesijaudink. Išgerkime arbatos.

Užsispyriau, kad užuot ėję į arbatinę, – nesvarbu, prabangią ar paprastą, – pasiieškotume vietos kur nors netoliese ir atsisėdę pasišnekėtume.

Išėję iš muziejaus truputį pasivaikščiojome ir netrukus nuošaliai didelio medžio pavėsyje radome suolelį.

Atsisėdome. Aleksas pažvelgė man į akis ir tyliai tarė:

– Lile, aš įvaikintas.

Šie žodžiai mane nustebino.

– Šit kaip…

Nežinojau, ką pasakyti.

– Nieko tokio. – Aleksas palietė savo ranka manąją ir ėmė pasakoti: – Mano tėvai kelerius metus gyveno susituokę, bet mama vis negalėjo pastoti. Tada jie nusprendė įsivaikinti. Tėčio draugas ginekologas užsiminė jam apie mane, tobulą kūdikį, kurio motina laukdamasi neturėjo jokių sveikatos problemų – nei sirgo, nei vartojo kokius nors vaistus. Ji buvo kinė, kilusi iš Taivano, ir studijavo aktorystę.

Vadinasi, jis pusiau kinas… Ir man pasidarė smalsu, kas Alekso tėvas?

Pamatęs, kad įsispoksojau į jį, Aleksas nusijuokė; dabar jo akys atrodė tokio pat atspalvio kaip tolumoje dunksančios šventyklos stogas.

– O tikrasis tavo tėvas… Ar ką nors apie jį žinai?

Aleksas vėl atsigręžė į mane.

– Tik tiek, kad jis amerikietis.

Taigi Aleksas buvo mišraus kraujo ir, rodos, paveldėjęs geriausius abiejų rasių bruožus.

Jis kalbėjo toliau:

– Net įsivaikinę mane tėvai tebemėgino susilaukti vaikų. O nesusilaukę ėmė pyktis ir galų gale išsiskyrė. Keista, bet jie abu turi vaikų gyvendami su kitais partneriais.

Šis pasakojimas buvo įdomesnis už mano rašomą romaną, kuriame pasakojau vienos šeimos istoriją. Bet sutramdžiusi šypseną paklausiau:

– Kas nutiko paskui?

– Po skyrybų gyvenau tai su mama, tai su tėvu, jų naujais sutuoktiniais ir dviem įbroliais.

– Ar gerai su jais sutari?

– Žinau savo vietą jų šeimose, – tyliai atsakė Aleksas.

Uždėjau ranką jam ant peties, bet, pajutusi jo kūno šilumą, tuoj pat patraukiau.

Jis vėl atrodė laimingas. Ar dėl šio prisilietimo, kad ir labai trumpo?

– Ar dabar tėvai gražiai su tavimi elgiasi?

Aleksas nuleido galvą, susimąstė. Giedro, tolumoje plytinčio dangaus fone jo profilis buvo išrėžtas nelyginant haiku – paprastas, ryškus ir dailus.

– Ir taip, ir ne. Manau, aš jiems vis dar rūpiu, bet, rodos, juodu labiau myli savo tikruosius vaikus, nors ir stengiasi to neparodyti.

– Ar žinai, kur tikroji tavo motina?

– Ne. Tik žinau, kad atidavusi mane įvaikinti ji grįžo į Taivaną.

Nežinojau, ką daugiau pasakyti, tad patylėjau.

Staiga Alekso veidas nušvito.

– Greitai mano tėvai kelioms savaitėms atvažiuos čia, į Kiniją, manęs aplankyti.

Vargšas vaikas, jis atrodė toks laimingas, kad galės kelias savaites praleisti su tėvais, nors jų net nesieja kraujo giminystės ryšiai.

Dar šiek tiek patylėjusi paklausiau:

– Aleksai, ką tu veiki Kinijoje?

– Lankau žymias vietas, o svarbiausia, tobulinu kinų kalbos įgūdžius.

Paskui, kelias akimirkas patylėjęs, jis vėl paklausė:

– Ar galime… keliauti drauge?

– Ne, negalime.

– Bet kodėl ne, jei keliauji viena?

Iš tiesų, kodėl ne? Mano teta Mindė Medison neuždraudė man keliaujant susirasti draugų. Mintis apie Alekso draugiją mane labai viliojo, bet aš jo beveik nepažinojau. O jei jis sužinos apie manęs laukiantį palikimą?

Nors ir minkštėjančia širdimi, ryžtingai jam pasakiau:

– Klausyk, Aleksai, rodos, esi protingas jaunuolis. Ir labai malonus. Bet aš vyresnė už tave. Tu dar vaikas, vaikiška ir tavo svajonė. Tau reikia susirasti panašaus amžiaus draugę.

– Aš ne vaikas, o tu – ne sena.

– Man dvidešimt devyneri, o tau dvidešimt vieni. Dėl Dievo meilės, Aleksai, nenoriu rūpintis jaunesniuoju broliuku, man savų rūpesčių per akis. – Suprantama, apie tikrąją priežastį – manęs laukiančius pinigus – užsiminti negalėjau. Stipriai sučiaupiau lūpas.

– Tai visai nesvarbu. Tu man patinki ir noriu keliauti drauge.

Šūktelėjau:

– Jėzau, Aleksai! Nebūk juokingas ir liaukis elgęsis kaip vaikas!

– O tu liaukis vadinusi mane vaiku! – atkirto jis.

Iš muziejaus einanti jaunų kinų pora atsisuko ir mudu nudėbė.

Įsiviešpatavo ilga nejauki tyla.

Paskui prabilau vėl:

– Aleksai, mes, galima sakyti, visiškai nepažįstami.

– Tu keliautoja, nuotykių ieškotoja. Aš taip pat, tad manau, mudu puikiai vienas kitam tinkame.

Suirzusi žvilgtelėjau į jį.

– Bet tu nė nenutuoki, kodėl leidausi į kelionę ir ką veikiu, kai nekeliauju.

– Tai kodėl nepapasakoji?

Tas vaikinukas buvo tikrai užsispyręs. Ir įkyrus.

– Aleksai, man tikrai nereikia draugijos. Prašom tai suprasti.

Jis niūriai į mane dėbtelėjo, o jo veidas tarsi suakmenėjo.

– Kalbi rimtai?

– Taip!

– Tikrai?

Linktelėjau.

– Gerai, tada lik sveika.

Jis staiga atsistojo ir nuėjo.

Žengęs kelis žingsnius atsisuko ir įbedė į mane piktą ir liūdną žvilgsnį, aiškiai laukdamas mano ženklo grįžti. Bet aš, pavertusi širdį tūkstantmete akmenine stela, kurią ką tik matėme muziejuje, pamojau atsisveikindama.

Man buvo nepaprastai liūdna, be to, jaučiausi labai prasikaltusi. Dabar jau gailėjausi atsikračiusi Alekso Luso kaip kokio seno kalendoriaus ar sunešiotų sportbačių. Rodos, tas vaikinas nuoširdžiai dėl manęs nerimavo ir troško mano draugijos. Argi nebūtų smagu turėti jauną bendrakeleivį, jei ne dėl jaunystės ir grožio, kurie teiktų peno mano tuštybei, tai bent jau dėl malonaus, kažkur fone girdimo triukšmo, kuris užpildytų mano jaučiamą tuštumą? Tačiau perspėjau save: malonus dykumos meilės nuotykis turi būti nukeltas į pačią Šilko kelio valgiaraščio pabaigą arba apskritai iš jo išbrauktas. Dabar ant stalo man derėjo dėti vien finansine prasme maistingus užkandžius: Dunhuangą, Sindziangą, Dangaus kalnus, Turpaną ir galų gale – Takla Makano dykumą, per kurią daug kas keliavo, bet nedaug kas grįžo.

Ankstų kitos dienos rytą nulipau į kukliai įrengtą viešbučio valgomąją salę, sušveičiau garuojančią saldžią bandelę, suvalgiau labai karštos ryžių sriubos ir vėl grįžau į kambarį. Negaišdama susikroviau mantą, išsiregistravau, šokau į taksi ir įlipau į lėktuvą, skrendantį į Dziajuguaną. Pagalvojau, kad būtų gerai aplankyti garsųjį tarpeklį su legendomis apipinta Didžiosios kinų sienos tvirtove ir apžiūrėti spalvotas plytas iš tūkstančio metų senumo kapo, bet nekantravau kuo greičiau nuvykti į Dunhuangą. Todėl vos išlipusi iš lėktuvo sėdau į traukinį ir per penkias valandas pasiekiau Didžiosios gerovės šalį, o tada autobusu patraukiau toliau į Mogao.

Nors Dunhuangas nebuvo vienas iš man nurodytų kelionės tikslų, vis dėlto nusprendžiau prieš imdamasi bauginamų užduočių Dangaus kalnuose palepinti savo akis malonia permaina ir pamatyti puikiuosius Mogao budistų lobius.

Buvau skaičiusi, kad nuo ketvirto amžiaus piligrimai, mokslo vyrai ir ypač budistų vienuoliai, traukdami šiuo Šilko kelio ruožu, nuspręsdavo čia pasilikti, medituoti ir versti sutras. Vis dėlto pirmasis urvas buvo išraustas tik 366 mūsų eros metais ir tai padarė budistų vienuolis, regėjęs viziją: tūkstančius šokčiojančių auksinių švieselių ir tūkstantį Budų. Todėl Mogao urvai dar vadinami Tūkstančio Budų urvais.

Vėliau, Tangų dinastijos laikais vykstant religiniams persekiojimams, budistų vienuoliai atvykdavo čia pasislėpti ir paslėpti lobių savo rankomis iškastuose urvuose. Jie per dykumą mulų traukiamais vežimais pergabeno šimtus tūkstančių brangenybių ir užsidėję ant pečių užnešė stačiomis uolomis.

Urvuose įrengus šventyklas, didžioji dalis pusantro tūkstančio metų senumo rankraščių, skulptūrų ir freskų dar ilgai per stebuklą liko nepaliestos, lyg vienuolių dvasios iki šios dienos būtų klaidžiojusios tamsiais koridoriais, norėdamos mums papasakoti apie savo kančias ir pergales.

Žinoma, šiandien visi tie vienuoliai seniai jau tapę mumijomis, – bent jau perkeltine prasme, – o budistų slėptuvė – turistų traukos centru.

Drauge su kitais turistais išlipusi iš didelio autobuso ir jausdama į veidą pučiantį karštą vėją, patraukiau tiesiai į Mogao turizmo informacijos centrą. Priėjusi prie kasos, liesutės pardavėjos nuostabai ir džiaugsmui, užsisakiau asmeninę trijų valandų ekskursiją.

Atidžiai mane nužvelgdama ji šūktelėjo:

– Sveika atvykusi į Mogao, rytietišką Luvrą!

Tikriausiai stebėjosi, kaip ši kukliai apsirengusi mergina gali sau leisti tokią prabangą, bet ji juk nežino, kad jau kuris laikas kelnių kišenėje su malonumu čiuopinėju grublėtą, storą renminbių ir Amerikos dolerių banknotų popierių. Šiaip ar taip, nusprendžiau, kad per trijų valandų asmeninę ekskursiją spėsiu bent kiek prisiliesti prie to grožio.

Kai pasakiau Mažajai Džang, – jaunai, tvarkingai apsirengusiai gidei, – neturinti daug laiko, ji mandagiai nusišypsojo.

– Tuomet, panele, pirmiausia nuvesiu jus į šimtą aštuntą urvą, kad pamatytumėte kai ką labai ypatinga.

Ji nusivedė mane ir truputį paėjusios pasukome už kampo, o ten man prieš akis visa didybe atsivėrė Mogao uola. Nuo šio nuostabaus reginio man net kvapą užgniaužė – čia olose buvo matyti į bičių avilius panašios šventyklos, apsuptos neaprėpiamų smėlynų, o virš jų – beribis, sodriai mėlynas dangaus lopinys. Daugiau nei prieš tūkstantį metų vienuoliai, darbuodamiesi vien plikomis rankomis ir keliais paprastais įrankiais, išvarpė visą šį kalną ir vidury auksinės begalybės pastatė šias šventyklas.

– Nuostabu, tiesa? Visa šventykla pastatyta ant Mingšos kalno skardžio.

Dainuojančio Smėlio kalno.

Man nespėjus atsakyti, gidė parodė į urvą viršuje.

– Kaip manote, ar galėtumėte ten užlipti? – paklausė.

– Pamėginsiu.

– Nesijaudinkite, įkalnė atrodo stati, bet iš tiesų kopti nėra sunku.

Maždaug po penkiolikos minučių, negailestingai plieskiant saulei ir tvyrant nejaukiai tylai, nepaprastai susikaupusios mudvi pagaliau pasiekėme urvą. Gidė nusivedė mane į vidų, į kontorą primenančią patalpą, kurioje prie medinio rašomojo stalo kažkoks jaunuolis dėliojo popierius, parkerius, pieštukus, plastikinius dokumentų dėklus ir dėžutes.

– Sveika. Kodėl tik viena lankytoja? – įtariai mane nužvelgdamas paklausė jaunasis bendradarbis. – Nesėkminga diena?

Džang kumšteliu dunkstelėjo jam į petį ir sukikeno.

– Puikiai žinai, kad diena gera. Mažiau darbo ir daugiau pinigų.

– Gerai, dabar eik dirbti. Pasišnekėsime vėliau.

Džang koketiškai žvilgtelėjo į jaunuolį, tada įbruko man nedidelį žibintuvėlį ir mostu pakvietė sekti paskui ją tamsiu koridoriumi.

– Čia visų urvų angos siauros ir veda į pagrindinę patalpą. Taip padaryta norint apsaugoti urvą ir jame esančius meno kūrinius nuo saulės šviesos.

Žingsniuodama pirma, ji nukreipė žibintuvėlio spindulį taip, kad apšviestų freskas, vaizduojančias skrendančias ir muzikos instrumentais grojančias deives, ir monotoniška, turistams skirta intonacija nė akimirką nesiliovė aiškinusi:

– Nors šiam urvui jau per tūkstantį metų, jis puikiai išsilaikęs. Kaip matote, visos spalvos, – tamsiai žalia, geltona, žydra, – tebėra ryškios ir beveik nenukentėjusios.

Išvydus neįtikėtinai ryškų žalsvai melsvą vienos deivės drabužį, mano pirštas tarsi savaime išsitiesė jo paliesti.

Džang mitriai stvėrė man už riešo. Judesys buvo toks staigus, o gniaužtai tokie stiprūs ir skaudūs, kad garsiai surikau:

– Aaai!

– Man labai gaila, – atsiprašė ji, nors neatrodė, kad gailėtųsi, – bet liesti negalima. Menkiausias prisilietimas gali padaryti daug žalos. Panele, jei visi būtų tokie smalsūs kaip jūs, šios freskos labai greitai sunyktų!

– Atleiskite, – pasakiau, taip pat nė kiek nesigailėdama. Kai negalėdavau paliesti to, kas gražu, mane visuomet užplūsdavo kartėlis ir nusiminimas.

Bet vos tik įžengėme į pagrindinę patalpą, ir kartėlis, ir nusiminimas išgaravo kaip angliarūgštės burbuliukai iš vandens.

Iš aukštai, nuleidusi akis į mane žvelgė milžiniška, man virš galvos iškilusi Guanin, Užuojautos deivė. Jos didžiulis, bet dailus veidas spinduliavo gailestį. Mano žvilgsnis keliavo jos rankomis aukštyn ir įsmigo į mažutį Budą, sėdintį brangakmeniais puoštos deivės karūnos priekyje. Iš už rudos jos mantijos nugaros driekėsi oranžiniai, rožiniai, kaštoniniai ir žalsvai melsvi kaspinai, – plaikstėsi, tarsi šokdami įmantrų šokį. Deivė atrodė tokia galinga, o jos skleidžiama energija tokia stipri, kad visi mano neigiami pojūčiai išblėso – net irzlumas, kurį man kėlė Džang.

Leidausi apvaloma šio nuostabaus reginio, bet ausis vėl pasiekė gidės balsas.

– Tai Tantrinė Guanin, sukurta prieš aštuonis šimtus metų. Ji vadinama Tūkstantranke Guanin, ji gali ištiesti rankas ir padėti daugybei būtybių, vargstančių šioje kančių jūroje. Ji…

Aš nutraukiau mintinai išmoktą jos tiradą.

– Mažoji Džang, gal galėtumėte kelias minutes palikti mane vieną su Guanin?

Ji smalsiai mane nužvelgė, tarsi klausdama, kodėl noriu likti viena, jei sumokėjau papildomą sumą už asmeninę ekskursiją?

– Gerai, bet žiūrėkite, nieko nelieskite ir atiduokite fotoaparatą. Lauksiu jūsų turistų aptarnavimo centre.

Vos tai ištarusi, gidė ištiesė liesą ranką ir čiupo iš manęs fotoaparatą. Paskui, nedidukė ir smulkutė, mažomis pėdutėmis ištapseno iš urvo.

Likusi viena su Guanin tylomis grožėjausi ramiu jos veidu, besiplaikstančia mantija ir už nugaros spindinčiu nimbu. Mano troškimas fotografuoti išgaravo kaip ryto rasa. Dabar jau nenorėjau trikdyti deivės ramybės ir įamžinti jos grožio daugybėje blizgaus popieriaus lapų tam, kad jį prisiminčiau. Spoksojau į Guanin mėgindama išsaugoti jos grožį atmintyje tartum įdagą, kad jis niekada nedingtų, o liktų su manimi iki gyvenimo pabaigos.

Po kelių susimąstymo akimirkų staiga kai ką suvokiau. Ratas, atrodantis kaip fonas deivei už nugaros, buvo ne didžiulis nimbas, o skridinys su daugybe nupieštų susiglaudusių rankų.

Vaizdas buvo toks įtaigus, kad žengtelėjau atatupsta. O gal mane stumtelėjo visa apimanti deivės či?

Sužavėta šios tūkstantmetės tūkstantrankės moters, iš lėto pakėliau akis, norėdama sutikti jos žvilgsnį. Be poros akių abipus nosies, dar viena buvo kaktoje ir po vieną ant kiekvieno iš tūkstančio ištiestų delnų. Pajutau, kaip mano kūną apima ekstazė, tirpau nuo malonaus jausmo, keliamo besiritančių, galingų, bet švelnių jos skleidžiamų virpesių. Ir tada nutiko kai kas keista.

Guanin pravirko.

Jai iš akių, – ne tik esančių veide, bet ir visų kitų, – vienu metu plūstelėjo ašaros.

Man suspurdėjo širdis.

Negalėjau patikėti, bet nutiko dar kai kas. Nesuskaičiuojamos deivės akys ėmė lakstyti į šalis, tarsi atidžiai apžiūrinėdamos patalpą. Tūkstantis rankų judėjo ratu lyg aštuonkojo čiuptuvai, kuriantys kažkokį mistinį šokį nuo tikrovės atsietoje erdvėje…

Gnybtelėjau sau skruostus, pasitryniau akis. „Ne, negali būti. Man vaidenasi!“

Jei atvirai, tiesos žinoti nenorėjau. Šią patirtį troškau išsaugoti slaptoje savo širdies kertelėje saugiai užrakintą amžiams. Argi visada svarbiausia – tiesa?

Skubėdama prie išėjimo jaučiau, kaip daugybė tviskančių deivės rankų tiesiasi į mano prakaitu apsipylusią nugarą…

Parbėgusi į turistų aptarnavimo centrą pasiėmiau iš Džang savo fotoaparatą, nubildėjau laiptais žemyn ir sėdau į pirmą autobusą, grįžtantį į Dunhuangą.

5

Sindziangas – naujasis pasienis

Tą vakarą pasilikau Dunhuango viešbutyje. Man gulint lovoje ir būdraujant prieš akis iškilo tūkstančiu akių verkiančios ir rankomis mojančios Guanin atvaizdas. Gal deivė mėgino man ką nors pasakyti? Kad būčiau gailestingesnė, nes mes, jausti galinčios būtybės, visos šioje užterštoje planetoje vienaip ar kitaip kenčiame? O gal kad man derėtų maloniau elgtis su Aleksu Lusu?

Buvo aišku, kad ir po tiek metų mano gebėjimas regėti in akimi tebebuvo labai stiprus.

Vaikystėje buvau nepaprastai jautri iš kitos erdvės sklindantiems virpesiams, todėl mane praminė „mergaite, matančia įvairius dalykus“. Dauguma suaugusiųjų į mano „regėjimus“ numodavo ranka ir laikė juos pernelyg audringa vienišo vaiko fantazija, bet kai kurie, daugiausia pagyvenę kinai, prašydavo „paskolinti akis“, kad atskleistų paslaptis, pasišnekėtų su mirusiais arba prieš pirkdami butą apsilankytų jame ir ištirtų, ar jis nėra apniktas „nešvarių“ antgamtinių būtybių.

Mano gebėjimas „regėti“ atsiskleidė dar vaikystėje, kai mama buvo apkaltinta pavogusi pluoštą grynųjų iš bažnyčios, kurioje dirbo valytoja. Niekas negalėjo įrodyti, ar tuos pinigus tikrai pasisavino ji, ar kas nors kitas. Tuomet man buvo ketveri, – kinai tiki, kad tokio amžiaus vaikas per visas šio pasaulio žabangas gali įžvelgti gryną tiesą. Taigi vienas parapijietis, siuanguang šu, Paslaptingos šviesos stebuklo mokytojas, pasiūlė pasinaudoti manimi ir atskleisti tiesą. Suprantama, niekas man nepaaiškino, koks reikalas. Tiesiog paprašė papasakoti, ką mačiau.

Taigi vieną dieną parapijos tarybos narių ir dvasininko akivaizdoje tas vyras metė šviesos spindulį ant sienos ir atliko stebuklingą ritualą, o tada pasiteiravo manęs, ar ką nors regėjau. Pasakiau jiems, kad į kambarį įėjo plikis languotais marškiniais, atidarė stalčių, kažką išėmė ir įsikišo į kišenę. Po viso to kaltinimai mano mamai buvo panaikinti.

Žinia apie mano gebėjimą netruko pasklisti. Bet negalėjau pakęsti, kai prieš akis sušmėžuodavo išsiviepęs suaugusiojo veidas ir iš burnos kaip kulka iššaudavo neišvengiamas, į visas puses lekiančių seilių aptaškytas klausimas: „Brangute, ar galiu trumpai pasiskolinti tavo akis?“

Kartą, norėdama supykinti įkyrų, bjaurų kaip nuodėmė vidutinio amžiaus vyrą, atšoviau: „Aišku! Dabar priešais matau tave, tavo kreditorius, mirusią žmoną ir visus tavo išvirtus šunis bei kates!“, ir trykštelėjau čiurkšlę tirštų seilių.

Deja, man, mažesnei nei metro dvidešimt centimetrų ūgio, nepavyko nuspjauti taip, kad seilės kristų vyrui ant veido, – jos niekingai ištiško jam ant bato. Tačiau nepavykusį spjūvį su kaupu atpirko įtikinamų mano keiksmų papliūpa. Vyras spruko taip mikliai, lyg jį megafonu būtų pasikvietęs pragaro karalius.

Matydama jį bėgant juokiausi, kol iš akių pasipylė ašaros ir užtemdė dešimties dolerių vertą regėjimą, – tiek jis siūlė sumokėti, kad galėtų pasinaudoti mano akimis.

Po šio įvykio niekam nepasakodavau, kad matau, kaip in dalykai pereina į jang sritį. Tiesą sakant, tyčia stengiausi savo in akį nuslopinti arba nekreipti į ją dėmesio.

Bet dabar, viena kaip pirštas atsidūrusi šioje tolimoje šalyje, pamaniau, kad po šitiek metų mano gebėjimas regėti kitą pasaulį slapta grįžta lyg kartą pavaryta meilužė…

Kitą rytą atsikėliau šeštą valandą, kad spėčiau į traukinį, dvylika valandų dundantį į Urumčį – Sindziango sostinę ir musulmonų miestą oazę, įsikūrusią labiausiai į vakarus nutolusioje Kinijos provincijoje.

Nusprendžiau apsistoti gana brangiame „Mielųjų svečių“ viešbutyje, kuriame pigiausias kambarys man kainavo šimtą penkiasdešimt renminbių už parą (už brangiausią būtų tekę pakloti penkis šimtus), mat tikėjausi, kad šio tarptautinio viešbučio darbuotojai suteiks man informacijos apie gyvenamas vietoves netoli Dangaus kalnų – antrosios mano stotelės keliaujant Šilko keliu.

Elegantiškoje, mėlynomis plytelėmis išklotoje islamiško stiliaus viešbučio pokylių salėje pavalgiau vėlyvus priešpiečius – neraugintos duonos ir arbatos su pienu, – ir grįžau į registratūrą. Atidžiai nužvelgusi tris registratūros darbuotojus – vyrą ir dvi moteris – pagaliau pasirinkau jauną vyrą plačiu veidu ir pasiteiravau, gal jis ką nors žino apie Dangaus kalnų prieigose įsikūrusius kaimelius.

Jis smalsiai mane nužvelgė ir tarė:

– Yra keli kaimeliai, bet kodėl norėtumėte gyventi ten, o ne mūsų viešbutyje?

– Man ten reikia sutvarkyti vieną reikalą.

– Kokį reikalą?

– Hm… Asmenišką. „Tai tikrai ne tavo reikalas!“

Dabar jis įtariai pažvelgė į mane.

– Panele, ar keliaujate viena?

– Taip. „Prakeikimas, tikrai nereikėjo jam šito sakyti!“

– Tuomet padaryti viską pačiai bus per sunku. Daugumą kaimų tose apylinkėse aš pažįstu. Galėčiau jus palydėti.

Atidžiai pasižiūrėjau jam į veidą ir susimąsčiau.

– Kiek man tai kainuos?

Jis pasikrapštė savo didelę, ežiuku kirptą galvą.

– Apie penkis šimtus renminbių, įskaitant automobilio nuomą ir kurą. Ką pasakysite?

– Kodėl taip brangiai?

– Nes kol rasime reikiamą kaimelį, galime sugaišti visą dieną.

Truputį pasiderėję, sutarėme dėl keturių šimtų.

Kadangi vyras dirbo šiame tarptautiniame viešbutyje, pamaniau, kad jis nerizikuos savo darbo vieta apiplėšdamas mane ar žudydamas. Bet atsarga gėdos nedaro, todėl paklausiau:

– Ar jūs vedęs? Turite vaikų?

– Taip, mano berniukui ką tik sukako metai.

Tada jis sugraibęs ištraukė iš kišenės nuotrauką ir kyštelėjo man.

Ant jaunos moters rankų į mane spoksojo putlus besišypsantis kūdikis.

– Labai gražus ir jūsų žmona labai žavi.

Ir šypsodamasi atidaviau tų dviejų lobių nuotrauką.

„Gerai, jis šeimos žmogus. Turėčiau būti patikimose rankose.“

– Žinoma, – atsakė vyras, kišdamas nuotrauką į kišenę.

– Ką gi, tai gal rytoj, kai baigsite darbą?

– Gerai, ateikite čia rytoj penktą.

Jau ketinau apsisukti ir išeiti, tik staiga prie pat ausies išgirdau pažįstamą balsą:

– Lile!

Atsigręžiau.

– Aleksai, ką čia veiki?

Rodės, truputį pralinksmėjęs, jis gūžtelėjo pečiais.

– Keliauju, kaip ir tu.

– Bet kaip…

– Lile, nėra ko taip stebėtis. Tai labai populiarus viešbutis turistų gausiame mieste, tad visada gali imti ir sutikti kitą keliautoją.

Matydamas, kad nežinau, ką atsakyti, jis plačiai nusišypsojo.

– Ar galėčiau tave pakviesti…

Bet aš jį šiurkščiai pertraukiau:

– Aleksai, ar nematai, kad aš dabar užsiėmusi?

Plačiaveidis ir jauna kinų pora, kurią aptarnavo kita viešbučio registratorė, atsisuko ir nepritariamai dėbtelėjo į mane.

Pasijutusi nepatogiai, sušvelninau toną.

– Kodėl rytoj rytą mums nesusitikus čia pusryčių? Ar pusę devintos tiks?

– Žinoma. Tuomet iki rytojaus, – atsakė Aleksas, pervėrė mane skvarbiu žvilgsniu, o tada įsimaišė į turistų minią ir dingo.

Aš vėl kreipiausi į Plačiaveidį.

– Dabar planas pasikeitė. Ar galime iškeliauti iš čia rytoj anksti rytą, šeštą valandą? Man reikia išvykti prieš prabundant Aleksui.

Jis entuziastingai linktelėjo.

– Taip, žinoma!

– Rytoj nedirbate?

– Aš tuo pasirūpinsiu.

Suprantama, jis mielai praleis vieną darbo dieną, – net jei turėtų už tai sumokėti nedidelę baudą, – kad tik užsidirbtų krūvą pinigų – keturis šimtus renminbių.

Staiga jo veide nušvito išdykėliška šypsena.

– Tas užsienietis jūsų vaikinas?

Į tokį asmenišką klausimą neketinau atsakyti, todėl pati paklausiau:

– Kuo jūs vardu?

– Mažasis Fongas.

– Taigi, Mažasis Fongai, nepamirškite, kad turime anksti išvykti. Būkite čia rytoj, šeštą ryto. Ir neverskite manęs laukti.

Staiga jis skambiai nusijuokė.

– Ak, panele, jei graži moteris taip manimi pasitiki, kad net susilaukia nuo manęs didelio putlaus berniuko, kodėl jūs negalite patikėti, jog ateisiu laiku?

Pasirodo, keturis šimtus renminbių išleidau ne veltui. Mažasis Fongas, nors ir smalsus, pasidarbavo iš peties: nuvežė į kitą Dangaus kalnų pusę, į Takla Makano dykumos pakraštį, kuriame radau savo žemėlapyje nepažymėtą, bet, rodos, reikiamą kaimelį. Jis buvo įsikūręs prie išdžiūvusios dykumos upės, kadaise tekėjusios iš Dangaus kalnų. Netoliese buvo Kuča, senovinė budistų karalystė, kurios riba sutapo su šiauriniu Takla Makano dykumos pakraščiu, tad būdama netoli miesto jaučiausi saugesnė. Be to, netoli kaimelio buvo įsikūręs didesnis, du tūkstančius gyventojų turintis kaimas su vietos televizijos kanalu ir telefono ryšiu.

Mažasis Fongas net padėjo man susiderėti dėl trobelės, drėbtos iš dumblo, nuomos. Tačiau labiausiai dėkinga jam jaučiausi už tai, kad nuvedė mane į kaimelį užsiregistruoti, todėl gavau laikinos gyventojos kortelę. Kadangi ketinau pagyventi čia ilgiau, trobelės savininkei, kartu ir būsimai artimiausiai kaimynei, iš anksto sumokėjau dviejų mėnesių nuomą. Šį kaimelį pasirinkau pirmiausia todėl, kad būsto nuoma čia beveik nieko nekainavo – sumokėjau mažiau nei už kelionę automobiliu iš viešbučio. Žinoma, galėjau sau leisti ir kai ką geriau, bet dėl viso pikto nenorėjau švaistyti pinigų. Mano šeimininkė buvo jauna, tvirto stoto, apskritaveidė Sindziango moteris, vardu Keku. Nors literatūrine kinų kalba šnekėjome skirtingais akcentais, iš tiesų lengvai radome bendrą kalbą. Ji mane patikino, kad čia būsiu saugi, nes niekas nesitrenks į tokią tolybę nei aplankyti kaimelio, nei juo labiau vogti.

Vadinasi, kaimelis labai vargingas.

Trobelė, galima sakyti, buvo visiškai tuščia, tik šalia „lovos“ – iš plytų sukrautos pakylos, užtiestos sudriskusia antklode, – stovėjo nedidukė lempelė. Keturiomis plonomis plytelėmis išklotas kampelis turėjo atstoti „virtuvę“, tik reikėjo nusipirkti dujinę viryklę. Vandenį maudytis ir valgiui gaminti turėjau kibirais neštis iš bendro čiaupo. Gamtinis reikalas, – tiek didelis, tiek mažas, – buvo atliekamas arba pritūpus virš duobės gerokai toliau nuo trobelės pastatytoje laikinoje būdelėje, arba į kibirą tiesiog namuose.

Žvelgdama į šią itin slogią vietą, kurią dabar turėjau vadinti namais, visai nusiminiau. Tačiau joje buvo ir gerų dalykų: auksinės, kiek akys užmato besitęsiančios kopos; kartkartėmis atsklindantis kupranugarių bliovimas, – tolimas, kaip iš praeito gyvenimo ataidintys mylimojo šauksmai; horizonte dunksančios viršūnės Dangaus kalnų, virpančių virš dykumos lyg svaja apie rojų.

Nutariau paversti šią trobelę ne tokiu slegiančiu, o jei tik įstengsiu, net maloniu būstu. Už papildomus penkiasdešimt renminbių Mažasis Fongas nuvežė mane į kaimyninio kaimelio turgų šio to nusipirkti. Įsigijau indų maistui gaminti, valgomųjų lazdelių, lėkščių, puodelių, staltiesę, konservų, dujinę viryklę ir šildytuvą, antklodę, dvi pagalves, nedidelį medinį stalelį ir dvi taburetes.

Kol įsirengiau trobelę, užtrukau visą savaitę. Pasikabinau užuolaidas, pasiūtas iš Keku duotų senų drabužių. Paskui vieną rytą, išėjusi į lauką ieškoti augalų, radau kelis spygliuočių krūmus, aplipusius smulkučiais sidabraspalviais žvyneliais. Šalikelėje aptikau dvi išmestas padangas. Parsitempiau jas namo ir, uždengusi likusiais Keku drabužiais, pasidariau dvi sofas.

Keku davė man du pasenusius praeitų metų kalendorius. Nukirpusi mėnesių dienas paveikslėlius priklijavau prie sienos. Viename buvo pavaizduota Dangiškoji Mergelė, barstanti gėles. Malonus jos veidas ir debesuoto žydro dangaus fone krintančios gėlės iš karto pakėlė man nuotaiką. Kitame paveiksle buvo kinų sodas su paviljonu ir skaisčiai raudonu arkiniu tiltu, nutiestu per auksinių žuvelių pilną tvenkinį. Be to, Keku man dar davė savo raudoną skarą, tris dėžes ir kartais veikiantį, kartais ne muzikos grotuvą su penkiais Sindziango liaudies muzikos įrašais. Iš vieno triračio vežimo – kartais jie važiuoja pro kaimelį – nusipirkau įvairių žvakių ir nedidelį kilimą. Tad vakare ant mano medinių dėžių stovėjo trys raudonai oranžinės žvakės, tarsi mažytės dykumos saulės skleisdamos namuose gelzganą šviesą.

Po savaitės apsidairiau po savo ankštą prieglobstį ir mane tarsi tekanti dykumos saulė užplūdo laimė.

Mano kaimynai, daugiausia uigūrai, gyveno labai skurdžiai ir beveik nieko neturėjo. Nustebau, kad šiame atokiame egzotiškos šalies kampelyje man taip greitai pavyko susirasti draugų. Dauguma vyrų arba ūkininkavo, arba dirbo gretimame kaime – pardavinėjo drabužius, audinius, plastikinius namų apyvokos reikmenis, džiovintus vaisius, keptą ėrieną. Žmonos ne tik rūpinosi vaikais, bet ir padėjo auginti karves bei avis, o vakarais, kad šeima gautų papildomų pajamų, siūdavo kepures ir drabužius.

Iš pradžių kaimelio moterys atnešdavo savo mažylius priešais mano trobelę žaisti, slapta žvilgčiodavo į vidų, sekdamos kiekvieną mano žingsnį, o kai jas užklupdavau, kikendamos sprukdavo šalin. Visi žinojo apie „kaime gyvenančią svetimšalę“. Vieni nulydėdavo mane draugišku žvilgsniu, kiti, ypač senyvi žmonės, akylai stebėjo, tarsi būčiau buvusi ką tik nuo kūno atsiskyręs šešėlis. Kad ir kur eidavau, iš paskutiniųjų stengdavausi šypsotis.

Norėdama pamaloninti draugiškus, nors ir per daug smalsius kaimiečius, nusprendžiau moterims padovanoti pigių papuošalų ir prieskonių, o seniams – gretimame kaime pirkto gydomojo aliejaus. Vaikus nutariau palenkti į savo pusę ledinukais ir žaislais, – kad darytų man nedideles paslaugas: ką nors nufotografuotų, perduotų žinutes ir ieškotų visokių keistybių, kad ir neįprastos formos akmenų, šakų ar fosilijų.

Įsirengusi trobelę turėjau daugybę laisvo laiko, todėl ėmiau vaikštinėti po apylinkes ir daryti nuotraukas. Labiausiai mėgau fotografuoti tenykštes moteris ir vaikus, pasipuošusius spalvingomis skarelėmis ir neįprastais drabužiais. Dar fotografavau tuopas ir figmedžius, kaimiečių auginamas avis ir karves, pravažiuojančius triračius vežimus, prikrautus visokių niekučių, ir parduotuvėlę, kurioje buvo prekiaujama plastikiniais namų apyvokos daiktais, cukrumi, miltais, prieskoniais, džiovintais vaisiais ir konservais. Pavargusi fotografuoti grįždavau į trobelę ir rašydavau dienoraštį arba dar kartą skaitydavau atsivežtas knygas.

Kad ir kaip džiaugiausi pagražinusi savo naujuosius namus, gyventi juose man nebuvo jauku, ypač leisti vakarus. Nukritus oro temperatūrai man buvo šalta ir po antklodėmis – kartais net dantys barškėdavo. Kam nors krustelėjus už trobelės lango pagalvodavau apie svečius iš anapus. Paskui pagaudavau save mąstant apie Aleksą. Kaip būtų buvę malonu turėti jį šalia. Galų gale, vyrai yra reikalingi. Jie gali tiek daug nuveikti ir trobelėje, ir aplink ją, ir miesto centre, ir dykumoje, – ką jau kalbėti apie šiltą jų kūną greta.

Tiesą sakant, naktį mane kankindavo ne šaltis, o kai kas kita. Jaučiausi dusinama. Tik kas mane smaugė? Po kelių dienų supratau, kad tai – či. Ne, jos apytaka nebuvo sutrikusi, tik kažkokia vangi. Keista, nors trobelė buvo mažutė, o jos či suvaržyta, jaučiausi taip, tarsi mane būtų užplūdusi neaprėpiama vėsi tuštuma. Būdavo naktų, kai sapnuodavau potvynius ir pakirsdavau iš miegų gaudydama orą. Ar Guanin ašaros atplūdo nuo Mogao iki šio kaimelio? Ir dėl ko ji verkė?

Vieną dieną, ilgai vaikščiodama maždaug už kilometro nuo savo trobelės galbūt radau atsakymą.

Radau jį kapinėse.

Ten buvo tik penki kapai, visi pažymėti plonomis medinėmis lentelėmis su apiblukusiais įrašais, užteptais raudonais dažais. Mėgindama perskaityti rašmenis ant pirmo antkapio, staiga tolumoje išgirdau žingsnius. Mitriai pasislėpiau už akmens ir ėmiau žiūrėti.

Netrukus pamačiau raumeningą, įdegusį, maždaug keturiasdešimties metų vyrą.

Jis priėjo tiesiai prie vieno iš kapų, puolė ant kelių ir ėmė karštai melstis. Paskui tą patį padarė priėjęs prie visų kitų kapų, o jo veidas atrodė neapsakomai liūdnas. Pamačius liūdną veidą man dažnai suspurdėdavo širdis; toks veidas man buvo tarsi langas į tragediją, paslaptį ir poeziją – dalykus, kuriais žaviuosi. Bet šis veidas atrodė toks liūdnas, kad jame nebuvo vietos nei tragedijai, nei paslapčiai, nei poezijai.

Baigęs melstis vyras atsistojo, pabučiavo visus antkapius ir susiruošė eiti. Aš dar labiau susigūžiau, kad jis manęs nepamatytų. Abejojau, ar jis, žvelgdamas tuščiomis akimis ir sustingusiu veidu, apskritai suvokė, kas vyksta aplinkui, išskyrus nebent tai, kas glūdi po žeme dviejų metrų gylyje.

Įsitikinusi, kad nepažįstamasis dingo, priėjau atidžiau apžiūrėti dviejų kapų, kuriems jis parodė daugiausia pagarbos. Išsitraukiau rašiklį ir popieriaus ketindama nusikopijuoti įrašus, bet vienas iš jų buvo taip nutrupėjęs, kad galų gale persirašiau tik antrąjį.

Grįžusi namo paprašiau Keku man jį išversti.

1981–1986 Tangris, mylimas Limbitų šeimos sūnus. Penkerius metus gyvendamas šioje žemėje jis teikė džiaugsmą ir ramybę daugybei žmonių, ypač jį mylintiems tėvams ir dievinantiems seneliams. Tegul jo gražus kūnas ir siela ilsisi ramybėje.

Negalėjau įsivaizduoti begalinio liūdesio, koks užplūsta praradus tokį mažą vaiką. Kas jam nutiko?

Vėliau ėmiau Keku klausinėti apie laidojimo vietas, bet ji tik išpūtė akis ir paaiškino:

– Niekas nežino. Ten niekas neina.

Tada papasakojau jai apie nepažįstamąjį liūdnu veidu.

– Kaip manot, ar ten palaidotas jo sūnus?

– Nežinau. Niekada to neklauskit. Užtraukia nelaimę. Ir pati geriau ten neikit.

– Ar jums ne smalsu sužinoti daugiau apie tą vyrą ir mirusius jo giminaičius, draugus?

Ji į mano klausimą neatsakė, tik atsiduso.

– Panele Lin, dabar suprantate, kodėl nuoma nebrangi? – Ir patylėjusi pridūrė: – Kodėl nesilanko žmonės, kodėl vagys neužsuka?

Mane nukrėtė šiurpas. Kas iš tiesų buvo šio kaimelio gyventojai – musulmonai ir vaiduokliai?

Bet pamaniau, kad iš tikrųjų tai išeitų į gera. Gal šias apylinkes galėčiau geriau pažinti bendraudama su dvasiomis – protėviais, jie papasakotų man apie kalnus ir dykumą sakmes, kurių gyvieji nežino ar nenori atskleisti. Suprantama, apie šį savo gebėjimą niekam neprasitariau, – juk nenorėjau, kad naujieji pažįstami palaikytų mane beprote ar dar blogiau – ragana.

Nuo paauglystės mane traukė kapinės – vieta, puikiausiai tinkanti niekieno netrukdomai skaityti, mat mirusieji nesipainioja po kojomis ir nemėgina tavęs įtraukti į nuobodžius pokalbius. Niekada neturėjau daugiau nei poros bičiulių, nes su mokslo draugais mažai rasdavau ką bendra.

Be paprastų mirusių žmonių, buvo ir kitokių, ypač velionių rašytojų sielų, su kuriomis užmegzdavau ryšį. Tad kartais praleisdavau pamoką, sėsdavau į autobusą ir važiuodavau į Laimės slėnio kapines, o jose skaitydavau „Protą ir jausmus“, „Džeinę Eir“, „Vėtrų kalną“, „Alisą Stebuklų šalyje“, „Ir pateka saulė“…

Pavargusi nuo knygų, vaikštinėdavau ir skaitydavau antkapių įrašus. Žavėdavausi žmonėmis, kurie buvo mirę arba labai jauni, arba labai seni, – mat pati buvau gyva ir nei per daug jauna, nei nukaršusi. Mėginau kalbėtis su mirusiais, įveikti savo paauglišką baimę ir galvoti apie negirdėtus, anam pasauliui priklausančius dalykus. Kapinės man padėdavo išsivaduoti iš mokyklos nuobodulio ir gyventi fantazijų, nepaprastų galimybių pasaulyje.

Kai radau tas kapines, naktį mane apimdavęs jausmas, kad dūstu, praėjo, bet šaltį ir tuštumą tebejaučiau.

Po kelių dienų valgydama kuklius pusryčius – duoną su pienu – ir klausydamasi linksmų, egzotiškų Sindziango melodijų, už durų išgirdau kažkokį brazdesį. Priėjusi pakėliau užuolaidą, žvilgtelėjau pro langą ir nustebau pamačiusi prie įėjimo trypčiojantį Aleksą Lusą.

Nelyginant alkstanti dvasia, tas vaikas niekaip negalėjo palikti manęs ramybėje!

Staiga atidariusi duris surikau tiesiai jam į veidą:

– Aleksai, ką čia veiki?! Vėl seki mane?!

Bet jo jaunas, kančios ir nuovargio paženklintas veidas akimirksniu suminkštino man širdį.

– Neširsk, Lile. Tik norėjau įsitikinti, kad tau viskas gerai.

– Man viskas gerai. – Pamačius, kad spiginamas karštos saulės jis gausiai prakaituoja, man vėl suspurdėjo širdis. – Nori užeiti?

Jis linktelėjo.

Kai Aleksas įėjo, mostu pakviečiau jį sėstis ant vienos iš savo gėlėtų „sofų“. Tada įpyliau jam vandens į alavinį puodelį ir įsitaisiau priešais.

– Ką tik čia įsikūriau.

– Kaip suprasti „įsikūriau“?

Aleksas dūrė pirštu į besidriekiančias už lango tolumas.

– Nakvosiu ten.

– Kapinėse? – Negalėjau patikėti savo ausimis. – Kodėl? Gal išprotėjai?

– Kad galėčiau rūpintis tavimi, Lile, jei kartais tau kas nors nutiktų.

– Vadinasi, atsekei čia paskui mane?

– Sumokėjau viešbutyje dirbančiam vyrui, kad pasakytų, kur esi. Tikiuosi, neįsižeidei? – Aleksas nuleido galvą. Jo balsas nuskambėjo švelniai kaip vandens čiurlenimas – vandens, kurio dykumoje man taip reikia.

Tada jis vienu gurkšniu išgėrė savo vandenį, pastatė puodelį švelniai dzingtelėdamas ir pažvelgė man į akis.

– Lile, aš tave myliu.

Nepaisydama karštų kaip dykuma jausmų, mėginau susitvardyti.

– Bet, Aleksai, mudu beveik nepažįstami.

– Ar tai tikrai taip svarbu? Arba myli, arba ne, tokiuose santykiuose nėra jokių „bet“.

– Ko gi tu nori? – nekantriai paklausiau iškaitusi ir sutrikusi.

– Leisk man tave mylėti ir tavimi rūpintis.

– Taip ir nepaklausei, ar aš irgi tave myliu.

– Ar myli?

Jo akyse buvo tiek švelnumo, kad pajutau linkstant kelius. Ar buvau jį įsimylėjusi? Vengiau užduoti sau šį klausimą. Bet atkaklios šio jaunuolio pastangos manimi rūpintis ir mane… mylėti tikrai jaudino. Be to, turėjau pripažinti, kad man patinka žiūrėti į jo švelnių bruožų veidą ir liekną kūną. Jo draugija, – vien norėdama patenkinti savo tuštybę, – būtų sužavėta bet kuri mergina. Tad kodėl jis pasirinko mane, gerokai už save vyresnę? Gal troško seseriškos – ar motiniškos – meilės?

Neatsakiau į jo klausimą, tik tariau:

– Aš jau turiu vaikiną.

Kelias sekundes jis atrodė priblokštas, o paskui paklausė:

– Ir… ketini tekėti už jo, už to savo vaikino?

Ir vėl neatsakiau.

Ilgokai abu tylėjom, o tada jis vėl paklausė – šį kartą paskubomis:

– Jis vedęs ir apsikrovęs vaikais, taip?

Ar šis jaunuolis turėjo „trečiąją akį“, o gal man ant kaktos švietė ryškus užrašas: „Dulkinama vedusio vyro“?

– Žadėjo, kad susituoksime, – sumurmėjau, jausdamasi visiškai išsekusi.

– Vedę vyrai visuomet kartoja tai savo meilužėms, kad šios liktų jų lovoje.

Ši nemaloni, bet taikli pastaba supurtė mane taip, kad mano balsas liuoktelėjo aukštyn lyg varlė.

– Aleksai, gal susirask vienmetę draugę ir palik mane ramybėje.

– Vienmetės merginos manęs nedomina. Jos kaip lėlytės, o aš – ne mergaitė.

– Geidi manęs, nes tau trūksta motinos?

– Lile, man tas pats, kiek tau metų, man tik rūpi, kas esi.

– Tu manęs beveik nepažįsti.

– Tai papasakok apie save daugiau.

– Gerai, – išrėžiau. – Aš nuotykių ieškotoja ir prasimušti mėginanti rašytoja, kurianti kelių vienos giminės kartų sagą, pagrįstą savo biografija. Abu mano tėvai mirę, todėl šiame pasaulyje esu viena kaip pirštas.

– Užjaučiu.

– Patenkintas? O dabar pasakyk, kas tau manyje taip patinka?

Tyčia atsakiau jam taip santūriai, mat norėjau nuslėpti krūtinėje plintantį karštį.

– Tu drąsi, graži, talentinga ir nepaprasta.

– Kodėl nepaprasta?

– Dar niekada nesu sutikęs moters, kuri viena keliautų po trečiojo pasaulio šalį, ką jau kalbėti apie Šilko kelią ir nuošalų kaimelį, ir primygtinai reikalautų duoti jai ramybę. Žaviuosi tavo narsa. Bet, kita vertus, taip elgtis – neįsivaizduojamai kvaila.

Nuo tokio Alekso šiurkštumo net susiraukiau.

– Ar ką tik pasakei „kvaila“?

– Taip! Ar niekada nepagalvojai, kad graži moteris, viena keliaujanti po trečiojo pasaulio šalį, pati ieško sau bėdos? Todėl ir esu čia, kad tavimi pasirūpinčiau.

Man nė nespėjus atsakyti, Aleksas vėl paklausė:

– Kodėl keliauji viena?

Užuot atsakiusi, pati paklausiau:

– Aleksai, kodėl manai galintis manimi pasirūpinti?

– Tiesiog pasikliauk manimi, sutarta?

Nesuvaldžiau savo balso, kad išliktų santūrus, tad jis nuskambėjo pažeidžiamai, tarsi sužeisto kačiuko.

– Aleksai, maldauju, aš nežinau…

Jis atsistojo ir atskubėjo prie manęs. Ir tada mūsų kūnai ir rankos susipynė, lūpos susiliejo. Bet nesimylėjome. Po ilgų, karštligiškų bučinių ir glamonių susitvardžiau ir paprašiau jo išeiti.

– Būk geras, Aleksai, dabar išeik ir daugiau nieko nesitikėk. Ir negrįžk pas mane. Dar daugiau sumaišties gyvenime man tikrai nereikia.

Jis atidžiai pažvelgė į mane, giliai atsiduso, pasuko prie durų ir išėjęs užvėrė jas, palikdamas mane trobelėje vieną.

Mane apėmė neviltis.

Kaip čia atsitiko, kad kiekvienas šios kelionės žingsnis tapo toks sudėtingas? O juk vos tik įžengiau į kelią, kuriuo kadaise traukė mano teta!

Alekso švelnumas ir rūpestis mane ir sujaudino, ir sudomino. Ir vis dėlto, kodėl jis pasirinko mane? Ar į tą pasirinkimą turėčiau žiūrėti įtariai? Bet jis atrodė pernelyg jaunas ir naivus, kad būtų susitepęs šio pasaulio dulkėmis ir nuodais. Be to, tikrai negali žinoti apie būsimus mano turtus. Šiaip ar taip, man reikėjo susikaupti, o ne leistis blaškomai patrauklaus veido arba bučinių, nuo kurių ima pintis liežuvis ir nugrimzti užmarštin.

Tą naktį sapnavau, kad mudu su Aleksu esame vyras su žmona ir gyvename dykumoje, toli nuo civilizuoto pasaulio. Medžiojame laukinius gyvūnus, kopiame į kalnus rinkti žolių, grožimės virš galvų ratu besisukančiais žvaigždynais ir aistringai mylimės šiltame smėlyje. Šalia dunksančios kopos aidu atkartoja mano dejones, mano įdegęs nuogas kūnas sūpuojasi slenkančio smėlio ir pirmyn atgal judančio Alekso kūno ritmu. Žvelgdama savo meilužiui pro petį matau akinamą saulę, kuri, rodos, sulydys į vieną du mūsų besirangančius kūnus.

O vieną gražią dieną, jau būdami labai seni, mudu mirštame mylėdamiesi mėnulio šviesoje. Po dešimties metų mudviejų kūnus – puikiai išsilaikiusius sausame klimate ir sustingusius pikantiška poza, vadinama „banketas užpakaliniame kieme“ – randa apylinkes tyrinėjantis vienuolis…

6

Liudininkė dykuma

Kitą dieną, norėdama pamiršti Aleksą, nusprendžiau paskambinti Krisui Adamsui. Keku vyras nuvežė mane į gretimą kaimelį, kur iš pašto buvo galima susisiekti su užsieniu.

Po penkto signalo mane sujungė. Kokia maloni staigmena!

– Krisai…

– Lile! Kodėl nepaskambinai anksčiau? Aš dėl tavęs jaudinuosi! – iš už trylikos tūkstančių kilometrų atsirito irzlus buvusio mano profesoriaus balsas. – Kur esi?

Atsiprašiusi, kad nesusisiekiau anksčiau, papasakojau dabar gyvenanti trobelėje, oazėje įsikūrusiame kaime, dykumos prieigose.

– Nusprendžiau truputį čia pagyventi, kad pajusčiau šių vietų dvasią.

– Vadinasi, tikrai ketini leistis Šilko keliu? O kaipgi aš?

– Krisai, nebūk mažas vaikas. Tu turi savo šeimą, o aš – dykumą. Be to, nespėsi nė mirktelėti, o aš jau grįšiu.

Jis vėl paklausė, ko šia kelione siekiu, bet, kaip ir pirma, tiesaus atsakymo išvengiau. Tad pokalbis sukosi ratu lyg savo uodegą gaudanti katė. Galų gale pasukau kalbą pasiteiraudama, kaip sekasi Dženei ir Prestonui, o paskui paaiškinau Krisui, kad paskambinti man jis niekaip negalės, nes neturiu telefono.

– O jei pateksi į bėdą arba susirgsi?

– Nesijaudink, Krisai, aš puikiai savimi pasirūpinsiu. Be to, neabejoju, kad prireikus man tikrai padės čia gyvenantys labai mieli uigūrai.

– Gerai, tuomet rūpinkis savimi ir dažniau man skambink. Myliu tave.

– Ir aš tave, – atsakiau, bet šie žodžiai net mano ausims nuskambėjo visai neįtikinamai.

Išėjusi iš pašto dar truputį pasivaikščiojau, – norėjau surikiuoti mintis ir nusiraminti, – paskui užsukau į parduotuvę šio to nusipirkti, o tada pasisamdžiau asilo traukiamą vežimaitį, kad parvežtų mane namo.

Vos įžengusi į trobelę, puoliau energingai šveisti kampus, kad nereikėtų galvoti nei apie Krisą, nei apie nesmagų telefono skambutį. Netrukus pasijutau nuvargusi, tad įsijungiau tradicinės Sindziango muzikos įrašą ir atsukau grotuvo garsą. Palengva linksmos, ritmiškos liaudies melodijos ėmė raminti man nervus ir grąžinti jėgas. Paėmiau knygą ir pamėginau skaityti, bet muzika veikė kaip tikri vaistai, tad, užuot skaičiusi, užsimerkiau ir leidau jos ritmams savo trobelėje ir galvoje būti ir šeimininkais, ir svečiais.

Nežinau, ar ilgai buvau pasinėrusi į muziką, veikiančią tarsi vynas, tik staiga iš šios svajingos būsenos mane išplėšė smarkus beldimas į duris. Gal Keku atėjo paplepėti, o gal kaimynas užsuko pasiskolinti prieskonių? Nuskubėjau prie durų.

– Keku…

Atidariusi duris išvydau veidą, kurį taip stengiausi išguiti iš atminties, bet ir kurio ilgėjausi.

– Lile, būk gera, įsileisk mane.

– Aleksai, kodėl tu vis dar čia?

– Atleisk, bet šiąnakt per šalta miegoti palapinėje, tad gal galėčiau trumpai apsistoti pas tave, kol rasiu, kur apsigyventi? – paprašė jis, drebančiomis rankomis tvirčiau supdamasis į striukę.

– Žinoma, gali.

Įleidau Aleksą ir uždariau duris.

– Nebijok, Lile, – Aleksas padėjo sunkią savo kuprinę ant grindų, – aš tau… netrukdysiu.

Jo berniokiškas rimtumas mane pralinksmino, bet likau rami, nors, tiesa, tik išoriškai.

– Aleksai, lauke labai šalta, o aš – ne pabaisa. Pasilik čia kiek tik nori.

Ir iš karto pasigailėjau savo žodžių supratusi, kuo visa tai gali baigtis. Man tikrai nederėtų išduoti Kriso ir dar taip greitai! Bet ar galėjau atstumti jaunuolį, kuris tikriausiai būtų mirtinai sušalęs šmėklų pilnose kapinėse, ir neįsileisti jo į namus?

Įdėmiai žvelgdama jam į veidą mėginau įsivaizduoti, kas netrukus galėjo jam nutikti, ir krūtinę suspaudė liūdesys.

Grybštelėjau savo antklodę ir švystelėjau Aleksui.

– Sėskis ir susisupk. Išvirsiu arbatos.

Pritildžiusi grotuvą, pripyliau puodelį vandens, pastačiau ant dujinės viryklės ir uždegiau.

Mano ausis vėl pasiekė Alekso balsas.

– Lile, man labai patinka tavo namai. Dykumoje dar niekada nesu matęs tokios jaukios ir gražios trobelės.

– Ačiū. Ar daug namų dykumoje esi matęs?

Vogčiomis žvilgtelėjau į Aleksą. Pamačius jo veidą – ir laimingą, ir liūdną, – man suspurdėjo širdis.

Užvirus vandeniui įmerkiau į jį arbatos maišelį, minutę paviriau ir savo pirmajam iš dykumos atėjusiam svečiui, arba įsibrovėliui, padaviau puodelį ir riekę duonos su uogiene.

Aleksas ėmė godžiai valgyti ir gerti. Vargšelis, jis, matyt, badavo. Ta duona buvo užsilikusi, dviejų dienų senumo, bet Aleksas šveitė ją taip gardžiuodamasis, tarsi būtų valgęs ką tik iškeptą prancūzišką batoną.

– Aleksai, jei nori, turiu ir daugiau maisto. Šiandien kaip tik buvau apsipirkti.

– Pasakyk, kokių produktų turi ir aš paruošiu tau puikų patiekalą.

Jis pakėlė galvą nuo garuojančio puodelio ir dabar jo veidas vėl atrodė žvalus ir trykštantis energija.

– Tu taip pat moki gaminti valgį?

Sakydama „taip pat“, aišku, turėjau omenyje Krisą. Neabejojau, kad Aleksas, tas gudruolis vaikinukas, iš karto tai suprato.

– Žinoma. Ruošiu sau valgį ir rūpinuosi savimi nuo dešimties metų. Kokių produktų turi?

– Sūdytos mėsos, dešrelių, žolelių, bulvių, svogūnų, žuvų konservų, sriubos pakelių…

– Neblogai. Patikėk, paruošime puikią vakarienę.

Tą vakarą, labai sočiai pavalgę, mudu pirmą kartą pasimylėjome. Jaučiau turinti suteikti Aleksui šilumos ir meilės, kurios, – tai taip aišku, – jis labai seniai troško. Paprasčiausiai šis vaikinas man atrodė patrauklus. Ir buvau bepradedanti manyti, jog tą akimirką, kai senovinių karių akivaizdoje mudviejų žvilgsniai susitiko, mūsų likimai susipynė neatskiriamai. Kad ir kaip mėginau neigti tai, kas nutiko, nuo visa reginčių dangaus akių pasislėpti negalėjau.

Kitaip nei Krisas, kuris lyg vyriška energija trykštantis leopardas panorėjęs galėjo būti šiurkštus, Aleksas elgėsi su manimi labai švelniai, tarsi būčiau buvusi nekalta mergelė, droviai pridengusi savo nuogą kūną šilkiniu apdaru. Jo liežuvis atrodė nedrąsus, rankos atsargios ir trokštančios pamaloninti mano kūną, o ne jį užgauti. Tačiau menka patirtis nekliudė jo aistrai liepsnoti. Aleksas apsivijo mane kaip milžiniškas aštuonkojis, čiuptuvais ieškantis kiekvieno mano besirangančio kūno linkio.

Išsiliedamas jis netramdė šauksmo ir man tai nepaprastai patiko. Šiuo pratisu, dangų drebinančiu riksmu, rodos, buvo išreikšta viskas – aistra ir susižavėjimas, ilgesys ir troškimas, alkis, jaunatviška energija ir liūdesys. Šis šūksnis buvo persmelktas tokio tyro, stipraus ir sunkiai nusakomo jausmo, kad pasijutau priblokšta ir sujaudinta. Ar per dvidešimt vienus gyvenimo metus Aleksui teko tiek daug kentėti? Galvojau apie tai prisiglaudusi prie savo dykumos meilužio ir iš akių man plūstelėjo ašaros.

Aleksas švelniai pataršė man plaukus; jo balsas išsiliejo ir pasklido tamsoje kaip brandus vynas.

– Lile, dabar mūsų gyvenimai ir sielos amžiams susipynė.

Nieko jam neatsakiau; nežinojau, ką pasakyti nei apie šią akimirką, nei apie ateitį.

Jis pridūrė:

– Nuo šiol be tavęs negyvensiu.

– Aleksai, man rodos, tu per jaunas žinoti, ko tikrai nori iš gyvenimo.

– Klysti. Aš gerai žinau, ko noriu, nes ėmiau rūpintis savimi sulaukęs dešimties.

Atsidusau.

– Ak… Aleksai, liaukis. Tiesiog gyvenkime šia akimirka, bent jau kol kas, gerai? Tikrai nežinau, kas bus po pusmečio, – pasakiau galvodama apie save ir savo sunkiai pasiekiamą trijų milijonų dolerių grobį kaip kokį triušį, visada skuodžiantį pirma skalikų.

Aleksas, tikriausiai giliai susimąstęs, tylėjo. Kažkaip savaime mano lūpos ėmė ieškoti jo lūpų. Jis suėmė delnais man veidą, pabučiavo kaktą, akis, nosį, skruostus ir lūpas.

– Labai tavimi rūpinsiuosi ir padarysiu viską, kad būtum saugi ir laiminga.

Nieko neatsakiau, tik pažvelgiau pro langą į didžiulį gelsvą mėnulį, panašų į gimdą, apsunkusią kaip mano širdis, ir į kelias lyg deimantai ant juodo aksominio audeklo danguje išsibarsčiusias žvaigždes.

Kai atsigręžiau, Aleksas jau miegojo, tad atidžiai nužvelgiau jį, apšviestą pro langą plūstančios mėnulio šviesos. Nors šio pasaulio vėją ir dulkes jis kentė tik dvidešimt vienus metus, jo veide atsispindėjo kažkas dvasinga, tai, kas turi galią nuraminti. Kas šis jaunuolis? Tyloje išgirdau tiksint savo laikrodį. Ir supratau, jog praėjus tiek laiko, kiek reikia, atsakymas – teisingas ar klaidingas, džiuginantis ar liūdinantis, tikras ar įsivaizduojamas – galų gale bus.

Aleksas sujudėjo ir, lyg pusiau nubudęs, sušnabždėjo:

– Lile, kitą kartą pasimylėsime dykumoje.

– Argi mudu ir dabar nesame dykumoje? Tu pavargęs, Aleksai, miegok.

Jis pavertė mane taip, kad visu kūnu galėtų priglusti man prie nugaros.

– Noriu pasakyti, kad vakare išeisime į dykumą ir pasimylėsime mėnulio šviesoje.

– Tuomet pavirsime dviem sušalusiais smėlio stulpais.

– Ššš… – Aleksas ilgais pirštais užspaudė man burną. Nekalbėk tokių nelaimę pranašaujančių dalykų. Tuomet pasimylėsime saulei tekant.

Rytojaus rytą, kai lauke oras jau buvo sušilęs, bet saulė tebesislėpė už kopų, Aleksas, gulintis už nugaros, apkabino mane ir ėmė vilkti drabužius, o tada nusirengė pats.

– Ką darai?

– Eisim į lauką.

– Tada turime apsirengti.

– Lile, jau seniai troškau pasimylėti su tavimi dykumoje. Dabar oras lauke šiltas ir malonus, tad eime, – paragino jis, stumdamas mane prie durų.

Mudu buvome visiškai nuogi, o mūsų drabužiai, kaip pakliuvo sumesti į dvi krūvas, gulėjo ant grindų.

– Išprotėjai?!

– Ar gamtoje neturėtume būti tokie, kokius mus gamta sukūrė?

Aleksas mirktelėjo man, tarsi norėdamas pasakyti: „Neapsimesk, kad nesupranti, ką turiu omeny“, o tada plačiai atvėrė duris ir ištempė mane į lauką.

Niekada neįsivaizdavau darysianti tai dykumoje su aštuoneriais metais jaunesniu vyru.

Dangus buvo tamsiai pilkas su sodriai mėlynomis ir raudonai rudomis dėmėmis. Kaip kokia seklė ar kvaišalus uodžiantis šuo įtariai apsižvalgiau, norėdama įsitikinti, kad tokiu ankstyvu metu niekas dar neatsikėlė ir čia neateina. Paskui, nusiraminę, kad esame vieninteliai žmonės šioje visatoje, mudu su Aleksu susikibę už rankų bėgte pasileidome prie aukščiausios smėlio kopos. Atsisukę į sklindančią blausią šviesą, visą amžinybę stovėjome apsikabinę ir bučiuodamiesi. Tada nuogi atsigulėme ant smėlio, kuris dabar, apšviestas bundančios saulės spindulių, atrodė parausvintos aukso spalvos.

Aleksas tvirtai apsivijo mane rankomis, kuriose jaučiausi be galo saugi, ir mudu ėmėme ristis. Mane apėmė keistas jausmas. Virš galvos kelios užsilikusios žvaigždės tai įsižiebdavo, tai vėl pradingdavo tarsi vėrinys besisukančių perlų, gundančių juos vytis. Nežinau, kiek laiko raičiojomės, – kol pasijutome nuvargę ir visiškai atsipalaidavę. Netaręs nė žodžio Aleksas pradėjo mane bučiuoti – veidą, akis, lūpas, kaklą, krūtų spenelius, bambą… Jo liežuvis ir lūpos palengva slydo žemyn, kol man tarp šlaunų plūstelėjo karščio banga ir pajutau, kad visas kūnas įsiaudrina.

Dabar ir aš, ir jaunasis mano meilužis buvome aplipę smėliu. Aleksas energingai išspjovė smiltis, o tuomet taip pat aistringai pamėgino pabučiuoti man tarp kojų plytintį slėnį. Šis juokingas vaizdas mane pralinksmino ir nesusilaikiau nešyptelėjusi. Bet tarp liepsningos jo aistros ir gilaus, paslaptingo mano slėnio pribiro dar daugiau smėlio. Nesutrikęs jis išspjovė smiltis ir vėl ėmė bučiuoti. Gulėdama ant šiltos, smiltingos žemės dejavau ir rangiausi. Mano nagai kaip mažyčiai vabzdžiai buvo giliai susmigę į nuogus Alekso pečius, nuauksinti tyros tekančios saulės spindulių.

Vėjas buvo silpnas, bet smėlis vis tiek slinko, nors vos pastebimai, ir man, apimtai ekstazės, svaigo galva. Supratau, kad šioje vietoje ir šią akimirką mudu su Aleksu esame visiškai vieni, kad mums virš galvos – vien padangė, po kūnais – vien smėlis, o toli prie horizonto – kelios skausmingai susipynusios medžių šakos, tarsi tiltas jungiančios žemę su dangumi.

Kai Aleksas į mane įsiskverbė, keli egzotiški paukščiai suplakė sparnais ir nuskrido išdykėliškai klyktelėję, matyt, pritardami mano meilei ir išsklaidydami mano abejones, ar verta mylėti. Pastebėjau ir kitą nekantrų plazdėjimą, judėjimą pirmyn atgal, tarsi kažkas būtų labai stengęsis perduoti tą pačią žinią. Pajutau, kad verkia ne tik mano akys, bet ir visas kūnas. Ši patirtis, šis mylėjimasis dykumoje sustiprino mano meilę ne tik Aleksui, bet ir visai visatai bei jos kosminei energijai, su kuria dabar jaučiausi stipriai susieta.

Tarp dangaus ir žemės, dainuojančiame smėlyje šalia čiulbančių paukščių, neturėjome nieko, tik vienas kitą. Dėkojau Dievui, kad dovanojo man šią akimirką, – jaučiausi pamaloninta, galėdama priimti didžiausias paslaptis ir patirti nuo neatmenamų laikų glaudžiausią ryšį tarp vyro ir moters.

Pagaliau jaunasis mano meilužis išsiliejo ir iš jo lūpų išsiveržė šūksnis. Nuoširdžiai tikėjau, kad dangus mato jo meilę, šią nesavanaudišką aistrą, abipusius vyro ir moters jausmus. Tokius paprastus ir nekaltus dykumoje, bet painius ir apraizgytus intrigomis civilizuotame pasaulyje. Smėlis atsiliepė virpėdamas po mūsų kūnais, kopos – aidu atliepdamos tarsi amžiną mantrą jo kartojamą „Aaa… Aaa… Aaa…“

Aleksui vis dar mane užgulus ir sūpuojantis, užgniaužiau jausmingą šūksnį ir leidau išsiveržti gyvuliškam riksmui, o paskui – dar vienam, kitam. Moteriška įduba tarp kopų, matyt, pritarė mūsų meilei, nes smėlis šiugždėjo ir slinko, tarsi būtų šokęs kosminį šokį.

Pasimylėję pailsėjome gulėdami ant smėlio, apsikabinę, netardami nė žodžio, tylomis žvelgdami į mums virš galvų palengva nušvintančias paslaptis.

Prisiminiau kartą mačiusi nuotrauką nuogos moters, gulinčios pievoje, ant žiedų kilimo. Tada pamaniau, kad jokia lova – net su auksinėmis kolonomis ir pačiais brangiausiais, rankomis siuvinėtais patalais – negalėtų prilygti šiam gamtos gultui. Tik žalia žolė, rožiniai žiedlapiai ir žydras dangus galėjo atskleisti tokį beribį grožį, pirmapradį moteriškumą ir erotinį moters dvasingumą. O ką čia, dykumoje, galėtų mano viduje pažadinti dainuojantis auksinis smėlis, švelniai nuraudusi tekanti saulė ir padūmavęs dangus?

Gailėjausi, kad čia nėra profesionalaus fotografo, galinčio padaryti nuotraukų.

Bet mudviejų su Aleksu meilę paliudijo dangus ir žemė.

Atsisukau į savo mylimąjį ir paliečiau jam veidą.

– Aleksai…

– Ką, mano meile?

– Tau tai patinka?

– Žinoma! Tiesą sakant, bijau, kad nuo šiol tapsiu priklausomas.

– Kalbi rimtai?

– Taip!

Aidu atsiliepę „Taip! Taip! Taip!“ lyg bangos nuvilnijo čia pat ir tolumoje, šiame ir aname pasaulyje.

– Ššš, – sudraudžiau jį. – Aleksai, tau nederėtų žadinti kalnų ar slėnių. Jie taip pat turi teisę gerai išsimiegoti.

Jis atsigręžė ir pažvelgė į mane šelmiškai žybčiojančiomis akimis, – visai kaip paukščiai, tapę liudininkais mudviejų spektaklio, kuriame vaidinome vyro ir moters aistrą.

– O, manau, jie seniai nemiega ir visą laiką begėdiškai mūsų klausosi, slapta mus stebi. Ir… žinai, ką?

– Ką?

– Dabar mano priklausomybė…

Apsimečiau nesupratusi.

– Kokia priklausomybė?

– Aš vėl tavęs geidžiu, mano meile.

– Taip greitai?

– Ar ne tu man nuolat primeni, kad esu dvidešimt vienų? Būtent taip elgiasi dvidešimt vienų metų vyras…

Taip taręs, Aleksas puolė ant manęs, kaip negailestingas tigras puola ant savo bejėgio grobio.

Nuo tos dienos mudu su Aleksu gyvenome drauge kaip įsimylėjėliai. Viskas buvo labai paprasta. Ir kartu labai sudėtinga. Nors jaučiausi kalta ir apgailestavau, bet nematydama Kriso greitai jį visai pamiršau. O gal ne?

Dažnai nubusdavau vidury nakties šalia giliai įmigusio Alekso. Visa gaubiančioje tyloje, nakties gūdumoje man nieko daugiau nereikėjo ir niekas nerūpėjo, tik švelnus jo alsavimas, mano laikrodžio tiksėjimas ir tolumoje šiurenančios smėlio kopos.

Pastebėjau ir mielą Alekso įprotį: kai tik miegodamas apsiversdavo, jis ieškodavo manęs ir apsikabindavo taip švelniai, tarsi būčiau ką tik gimusi jo dukrytė. Arba ištiesdavo ranką ir sugniauždavo man plaštaką. Šis nekaltas gestas mane labai jaudino. Jaučiausi mylima ir reikalinga kaip motina, kurios kūdikis alkstančiomis lūpomis atkakliai ieško pritvinkusių ir dosnių jos krūtų. Teikiančių peno, tokių erotiškų ir taip spaudžiančių širdį. Ar jo motina prieš atiduodama irgi jį taip laikė, – ar mažutis jo kūnelis gulėjo jos glėbyje, o alkstančios lūpos čiulpė jos krūtį?

7

Žolininkas

Aleksas gyveno su manimi jau ilgiau kaip savaitę. Ir kuo daugiau dienų praėjo būnant kartu, tuo labiau kankinausi svarstydama, ar turėčiau jam atskleisti, kodėl viena keliauju Šilko keliu. Ar jis imtų geisti mano palikimo ir liautųsi mylėjęs už tai, kas esu? Man nekilo nė menkiausio įtarimo, kad jo protingoje galvoje būtų glūdėjęs godumas ar nekalta veido išraiška būtų jį slėpusi. Bet niekada nežinai. Nesvarbu, ar dvidešimt vienų, ar aštuoniasdešimt vienų, – vyrai visuomet trokšta to paties: pinigų, galios, visuomeninio statuso, riebaus skanaus maisto, gražių moterų ir iš proto varančio sekso.

Paskui vieną dieną Aleksas man priminė, kad netrukus jo aplankyti atvyks tėvai ir kad jis keliaus kartu su jais po Kiniją. O dar kartą mane nustebino pareiškęs, kad po šeimos atostogų mane su jais supažindins.

Nežinojau, kaip reaguoti. Šis vaikinukas rimtai mane nusižiūrėjo. Bet ką pasakys jo tėvai? Ar aš jiems patiksiu, ar jie pritars mūsų santykiams, o gal aš jiems tebūsiu vyresnė moteris, begėdiškai suvedžiojusi jų jauną sūnų?

Tą rytą, kai Aleksas turėjo vykti į Urumčį susitikti su tėvais, mudu papusryčiavome, padėjau jam susikrauti daiktus, paskui Aleksas apkabino mane ir pabučiavo taip aistringai, lyg matytų paskutinį kartą. Galų gale pasimylėjome tiesiog ant grindų.

Kai pagaliau baigėme ir atsistojome prie durų, jis atsisukęs į mane tarė:

– Lile, aš tavęs pasiilgsiu.

– Ir aš tavęs, Aleksai.

– Būk atsargi.

Jis sunkiai atsiduso.

– Ar kas nors negerai?

– Man dėl tavęs neramu. Beje, galiu…

– Nesirūpink, Aleksai, turiu Keku ir jos vyrą.

– Gerai. Nespėsi nė mirktelėti ir aš jau būsiu grįžęs.

Palydėjau Aleksą iki asilo traukiamo vežimaičio, kuris jo laukė ir turėjo nuvežti į gretimą kaimą, kad iš ten autobusu pasiektų Urumčį. Jis įšoko į vežimą, numetė savo kuprinę, tada pasilenkė, suėmė rankomis man veidą ir stipriai pabučiavo.

Paskui žiūrėjau ir mojavau, kol vėjo sutaršyti jo plaukai ir ant keturių išklerusių ratų besikratantis liesas kūnas išnyko tolumoje.

Išvykus jaunam mano mylimajam viskas pasikeitė. Kadaise graži ir poetiška dykuma užsidėjo grėsmingą kaukę. Paukščių čiulbesys virto alkanų, dvėsenos ieškančių šmėklų klyksmais; vėjo gūsiai – sielvartaujančios moters rauda; smėlio šiugždėjimas – klaikiomis laidotuvių giesmėmis.

Savo šeimininkę ir kaimynę Keku mačiau beveik kasdien, šiame mažame apgriuvusiame kaimelyje ji buvo vienintelė mano draugė. Kartais ji ateidavo į mano trobelę su savo ketverių metukų sūnumi Mitu. O kartais aš pasibelsdavau į jos namų duris ir Keku pakviesdavo mane į vidų. Įsitaisydavome ant kilimu ištiestų grindų prie drėbtos iš dumblo trobelės lango, plepėdavome ir grožėdavomės saulėlydžiu. Šalia Mitas tyliai žaisdavo plastikiniais žaislais, dykumos augalais, smėliu po kojomis ir nedideliais vabzdžiais arba įsitverdavo nušiurusio Keku sijono krašto, – nutįsusio, nes sūnus, siekdamas mamos dėmesio, nuolat jį tampydavo.

Atėjusi aplankyti Keku kartais rasdavau susirinkusias jos drauges. Nors jos nesuprato, apie ką mudvi su šeimininke kalbamės, atrodė laimingos tiesiog drauge sėdėdamos ant plytų „lovos“, gurkšnodamos arbatą su pienu, šnekėdamosi uigūriškai, gėrėdamosi spalvingomis viena kitos liemenėmis ir pasmakrėje mazgu surištomis skaromis, žvelgdamos į mane susižavėjimo kupinomis akimis. Kartais Keku joms išversdavo mudviejų pokalbį. Nesvarbu, ar būdavo iš ko juoktis, ar ne, jos visos kikendavo dailiai išlenkdamos nugaras ir nenuleisdamos nuo manęs prielankių žvilgsnių.

Mėginau susirasti kuo daugiau draugų. Iš moterų pulkelio sužinodavau, kas vyksta šiame atokiame kaimelyje, be to, Aleksui išvykus jaučiausi vieniša ir man reikėjo žmonių. Bet į draugystes su vyrais nesileidau. Mano kelionė ir apskritai gyvenimas ir taip jau buvo pilni sunkumų, tad paskalų tikrai netroškau. Neabejojau, kad Keku ir kitos moterys tikrai žinojo apie Aleksą, tik per daug baiminosi ar drovėjosi klausinėti.

Naktimis dažniausiai galvodavau apie Aleksą ir negalėdavau miegoti. Ar jam smagu su tėvais? Ar ilgisi manęs taip, kaip aš ilgiuosi jo?

Dabar, likusi viena, ėmiau labai jautriai reaguoti į visa, kas vyksta aplink, taip pat ir į virpesius, sklindančius iš kapinių. Dieną jau kelis kartus buvau nuėjusi į kapines, pavaikštinėjau, pajutau jų či, pameditavau. Kartais tiesiog spoksodavau į antkapius ir raudonų dažų likučius ant plonų lentų. Ar šie antkapiai taip pat buvo šeimos narių? Vyliausi, kad ne. Kas jiems nutiko?

Jausdama neapsakomą liūdesį ir gailestį, visuomet sukalbėdavau maldą, norėdama nuraminti mirusiuosius ir dar gyvus jų giminaičius, jei tokių yra.

Savaitė vijo savaitę ir vieną dieną nusprendžiau, kad atėjo laikas atidėti viską į šalį ir ruoštis kelionei. Pirmiausia turėjau išsiaiškinti, kaip pasiekti vieną aukščiausių Dangaus kalnų viršūnių ir rasti ypatingą augalą – snieginį lotosą, kurio reikalavo Mindė Medison.

Nė nenutuokiau, ar ši kelionė bus sunki ir pavojinga. Man reikėjo pasišnekėti su žmogumi, išmanančiu apie augalus ir pažįstančiu kalnus. Galbūt su žolininku. Kartą mudviem su Keku besišnekučiuojant paklausiau, gal tokį žmogų pažįsta, ir apsidžiaugiau išgirdusi teigiamą atsakymą.

– Vienas toks yra gretimame kaime.

– Tu pas jį gydaisi?

Ji papurtė galvą.

– Ne. Niekada nemačiau. Tik girdėjau daug gera.

Man vėl ėmus klausinėti, Keku pasiūlė:

– Eik į jo parduotuvę ir pati paklausk. Mano vyras Abu žino. Jis tave nuveš.

„Panašu į planą!“ – pamaniau.

Kitą dieną sėdau ant motociklo Keku vyrui Abu už nugaros ir išvažiavau į kaimyninį kaimą susitikti su žolininku Lopnoru. Abu sustojo ir parodė mažą parduotuvėlę – nustebau, kad ji įsikūrusi ne kaimo centre, o pakraštyje, kur aplink beveik nėra žmonių.

Nulipau nuo motociklo, padėkojau Abu ir nuėjau į parduotuvę.

Įžengusi į nedidelį namelį pirmiausia pamačiau aukštą, ketvirtąją dešimtį pradėjusį uigūrą, stovintį už prekystalio ir dailiomis svarstyklėmis, – juokingai mažomis, palyginti su galingu jo stotu, – atsargiai sveriantį žoleles. Jis vilkėjo baltus marškinius, o ant galvos buvo užsidėjęs pilką muslino kepuraitę.

Vyras pakėlė akis ir mūsų žvilgsniai susitiko.

Net krūptelėjau – tai buvo kapinėse matytas vyras liūdnu veidu!

Šiaip ne taip išspaudžiau šypseną ir kinų kalba pralemenau:

– Labas rytas, ar… jūs žolininkas?

– Taip. Aš Lopnoras. Atėjot pas mane?

Gerai, kad jis bent jau kalbėjo literatūrine kinų kalba, kaip ir tikėjausi.

Vis dar priblokšta to, ką vos prieš akimirką sužinojau, linktelėjau. Norėdama susitvardyti kelis kartus giliai įkvėpiau ir įtraukiau į plaučius raminamo žolelių aromato. Tada apsižvalgiau po nedidukę parduotuvėlę ir tai, ką pamačiau, man patiko. Žolininkui už nugaros stovėjo raudona lakuota vaistų spinta su stalčiais, ant kurių buvo užrašyti įvairių žolių pavadinimai, pradedant ženšeniu, raudonosiomis datulėmis, cinamonų šakelėmis, mandarinų žievelėmis, chrizantemų žiedais, šventagaršvėmis, baigiant labai keistų pavadinimų augalais, tokiais kaip kietagrūdžiai, sukatžolės, daugiažiedės baltašaknės, drignių sėklos, grybiniai vikšrai ir plėvinių pieninių vikių šaknys. Ant spintos viršaus buvo matyti siauri aukšti stiklainiai su gelsvame skystyje plūduriuojančiais jūrų gyviais ir vabalais. Prie kitos sienos stovėjo keturios kėdės, virš jų kabojo antklodė, išmarginta akiai maloniais, abstrakčiais islamiškais motyvais. Pastebėjau, kad, be mūsų, parduotuvėje daugiau nieko nėra.

– Prašom sėstis, panele, ir pasakoti, kas nutiko ir kaip jaučiatės.

Atsisėdau priešais jį kitoje prekystalio pusėje.

– Na, aš nesergu, man… tik reikia žolelių, kad sustiprinčiau savo či.

Jis pervėrė mane skvarbiu žvilgsniu, tikriausiai mėgindamas susivokti, kokių žolelių man reikia. O kai priėjęs sustojo visai šalia, įdėmiai žvilgtelėjau į šį kapinėse atsitiktinai matytą uigūrą ir pastebėjau išsišovusius skruostikaulius, šviesiai rudas akis, rusvus plaukus ir raukšlių išvagotą veidą. Jis buvo paslaptingas žmogus. Ir liūdnas. Jaučiau, kad žmogaus priešais mane siela kenčia tokias kančias, kokių niekada nesu patyrusi ir neįstengiu suprasti.

Sėsdamasis jis raminamu žemu balsu ištarė:

– Padėkit ranką ant prekystalio ir leiskit man užčiuopti pulsą.

Oda pajutau stiklo vėsą. Labai susikaupęs žolininkas smiliumi, didžiuoju ir bevardžiu suspaudė man riešą.

Raukšlės jo kaktoje atrodė tarsi sunkiai suvokiamos filosofinės tiesos, išreikštos mažai kam suprantama kalba ir laukiančios, kada bus atskleistos. Jam iš akių, nors ir liūdnų, sklido stipri jang energija. Tačiau labiausiai mano dėmesį patraukė ir didžiausią širdgėlą sukėlė jo rankos – didelės, įrudusios, diržingos, randuotos. Jo pirštai buvo stori, su nuospaudomis ir purvinomis panagėmis. Ką šis vyras tomis rankomis darė: tik rinko kalnuose žoles ar rausė kapus namų dvasioms?

Dešine ranka čiuopdamas mano pulsą, kaire jis glostė ant kaklo kabantį didelį, beveik permatomą balto nefrito pakabuką, pervertą odine virvele. Staiga mane apėmė jausmas, jog kažkur šį pakabuką jau mačiau, ir man ėmė virpėti rankos. Jaučiau, kad tas pakabukas kažkaip susijęs su tuo, ką šis vyras ankstesniame gyvenime mylėjo ir prarado.

Tai buvo puikus akmuo ir aš svarsčiau, kaip tokia grožybė atsidūrė šiame skurdžiame kaime. Gal tai neįkainojamas šeimos palikimas?

Buvau pakerėta nuo Lopnoro plūstančios ir tarsi bangos per mano kūną besiritančios paslapties, o jis nusigręžė, ištraukė kelis stalčius, iš kiekvieno paėmė po žiupsnelį vaistų ir kruopščiai pasvėrė juos mažutėmis svarstyklėmis. Paskui džiovintų vaisių ir žolelių mišinį supylė ant balto popieriaus lapo ir parodė man vieną iš sudedamųjų dalių.

– Čia raudonosios datulės, jos maitina kraują, ramina nervus ir papildo gyvybinę energiją. – Lopnoras atidžiai pažvelgė į mane. – Panele, įtampa eikvoja jūsų či.

Tada jis paėmė tamsiai raudoną sueižėjusį augalą.

– Čia žalia lotoso šaknis, ji išsklaidys jūsų aistrą, ypač dabar, kai esi dykumoje. Ji taip pat gerina apetitą. – Rodydamas kažkokį į grybą panašų augalą, pridūrė: – Baltasis grybelis vėsina ir labai pagerina moters odą ir veido spalvą.

Randuotomis rankomis jis suvyniojo visas šias žoleles.

– Grįžusi namo visas jas suberkite ant ėrienos gabalo ir virkite puode su vandeniu dvi valandas. Išgerkite sultinį ir suvalgykite mėsą.

Pagaliau jis bakstelėjo į džiovintus gelsvus žiedus.

– Tai chrizantemos. Užplikykit jas, dešimt minučių pavirinkite ir išgerkite. Jų nuoviras salsvokas, tad dykumos kaitroje padės nuraminti akis. Supratot?

– Taip. Labai ačiū už žoleles, pone Lopnorai.

Jis smalsiai mane nužvelgė.

– Jūs kinė?

– Taip. Lilė Lin.

– Panele Lin… – Pelėdiškose jo akyse žybtelėjo kelios įtarumo kibirkštėlės. – Kodėl sukorėte tokį tolimą kelią į šį kaimą susitikti su manimi?

– Na… Atvykau čia rinkti medžiagos knygai apie dykumą. Aš rašytoja.

Nieko neatsakęs, Lopnoras padavė man paketėlius.

– Jei pajusite praradusi pusiausvyrą ir reikės daugiau žolelių, ateikit vėl.

– Būtinai, pone Lopnorai.

Imant žoleles mano ranka brūkštelėjo per jo įdiržusį delną ir pajutau nestiprų krestelėjimą.

– Vadinkit mane tiesiog Lopnoru.

– Ačiū, Lopnorai.

Sumokėjau jam, dar kartą padėkojau ir išėjau.

Tai buvo drąsinanti pradžia.

8

Kiniškos vaistažolės

Per kitas dvi savaites pas Lopnorą apsilankiau keturis kartus. Sėdėjome parduotuvėje persmelkti žolelių – džiūvančių arba verdamų puode – aromato, ir šnekučiavomės apie įvairius dalykus: apie Šilko kelią, politiką Urumčyje, įvykius dykumos kaimuose ir mėgstamiausia jo, o dabar jau ir mano tema – apie kinų vaistažoles. Nors kinų medicina labai nesižavėjau, Lopnoro išmanymas apie augalus ir entuziazmas netikėtai sužadino mano smalsumą.

Žinoma, man buvo maloni šio gerų manierų džentelmeno draugija, bet turėjau pripažinti siekianti savanaudiško tikslo, – besinaudojanti jo išmintimi, kad daugiau sužinočiau apie Dangaus kalnuose augančius snieginius lotosus. Ir vis dėlto niekada neišeidavau iš jo parduotuvės nenusipirkusi žolelių, – dažniausiai brangesnių, – taip tarsi patvirtindama, kad vertinu jo žinias ir norą jomis dalytis, o svarbiausia – mudviejų bendravimą.

Kartą, kai nusipirkau labai brangaus ženšenio, Lopnoras tarė:

– Šio augalo labai sunku gauti, jo kaina astronominė, o daugumoje parduotuvių kišamos tik klastotės…

– Klastotės? Kaip suprasti?

– Jie sumaišo ženšenį su smulkutėmis metalo drožlėmis, kad prekė būtų sunkesnė ir daugiau kainuotų. Bet jei perki iš manęs, visada gauni sumokėtų pinigų vertą prekę. Be to, gauni tikrų žolelių, – dėl kai kurių aš net rizikavau gyvybe.

Nesvarbu, ar juo tikėjau, man rūpėjo tik viena: išpešti kuo daugiau žinių apie Dangaus kalnuose augančius vaistinius augalus. Ir vis dėlto džiaugiausi ir kartu stebėjausi, kad tarp mūsų taip lengvai mezgasi draugystė. Ar aš tikrai esu tokia įdomi? O gal jis tiesiog jaučiasi vienišas?

Vieną rytą įžengusi į Lopnoro parduotuvę neradau jo sėdinčio už prekystalio ir kaip paprastai besikrapštančio su savo žolelėmis ir mažutėmis svarstyklėmis.

– Lopnorai, čia aš, Lilė! – šūktelėjau, bet niekas neatsiliepė.

Apsižvalgiau po parduotuvę ir išėjau į užpakalinį kiemą. Ten ir radau Lopnorą nuoga krūtine, su kung fu kelnėmis, surištomis prie kulkšnių. Plačiai išsižergęs, jis stovėjo įrėmęs savo raumeningas pėdas į siaurą didelės apvalios vandens talpos kraštą ir visą dėmesį sutelkęs į kovos meno pozą.

Sustojau pasižiūrėti ir kaip įmanydama stengiausi nekelti triukšmo, kad jam nesutrukdyčiau. Lopnoras rankomis tai kažką tarsi stūmė, tai mojo atgal, keldamas didžiules įsivaizduojamas bangas. Paskui, maždaug po penkiolikos minučių, didžiai mano nuostabai, vanduo talpoje ėmė kunkuliuoti ir leisti į gurguliavimą panašų garsą. Palengva garsas stiprėjo, o burbulų virto vis daugiau. Tik tuomet suvokiau, kad vanduo verda savaime, nekaitinamas ugnies!

Nejučia man išsprūdo garsus „Oho!“

Lopnoras vikriai nušoko nuo vandens talpos ir įsmeigė į mane akis.

– Panele Lin, ką čia veikiat?

Jo balsas nuskambėjo garsiai ir šiurkščiai. Jis dar niekada nebuvo su manimi taip kalbėjęs.

– Atsiprašau, Lopnorai, nemačiau jūsų parduotuvėje, tad išėjau į kiemą ir radau čia.

Tebevarstydamas mane tigro žvilgsniu, jis apsivilko ploną švarką.

– Atsiprašau, – susinervinusi pridūriau, – bet durys nebuvo užrakintos.

– Matyt, būsiu pamiršęs. Jei vėl kada sugalvosit užsukti į šį kiemą, prašyčiau iš anksto mane įspėti. Nenoriu prarasti pusiausvyros dėl šalia atsiradusios moteriškos energijos, – pasakė jis baltu audeklu braukdamasis nuo plačios kaktos stambius prakaito lašus.

– Jūs galite pajusti tą energiją?

– Taip, bet nenorėjau įpusėjus užsiėmimui nutraukti či tekėjimo. Kol jūs jo nenutraukėt. Dabar jau baigiau. Grįžkime į parduotuvę.

Ir sužavėta, ir įbauginta, nuolankiai nusekiau paskui vandenį užvirinančios či energijos meistrą į parduotuvę.

Mudviem susėdus prie prekystalio, paklausiau:

– Lopnorai, kaip jums pavyksta užvirinti vandenį be ugnies?

– Sutelkus savo či.

Buvau tokia priblokšta, kad negalėjau pratarti nė žodžio.

Jis šyptelėjo.

– Tiesą sakant, pasiskolinau tos energijos iš visatos.

– Ar kas nors gali tai padaryti?

– Reikia daugybę metų sunkiai treniruotis ir puikiai išmanyti, kaip kosmose pasiskirsto či.

Paskui Lopnoras dar papasakojo man apie kelis kvapą gniaužiančius čigongo meistrų triukus. Jo senelis galėdavo taip nukreipti pirštų galuose sutelktą či, kad užgesindavo penkias degančias žvakes ir pargriaudavo visą vorą žmonių jų net nepalietęs.

– Perpratęs čigongą valdai visatoje esančią visų rūšių energiją.

Suvokiau, kad toliau klausinėdama nieko nepešiu. Vakarų kultūros paveiktas naivokas mano protas buvo pernelyg paviršutiniškas ir nepasiruošęs suprasti tokių didžių tiesų. Taigi, ilgokai patylėjusi, pasukau kalbą ir prabilau apie tai, kas man labiausiai rūpi, – apie žygį į Dangaus kalnus parsinešti ypatingojo snieginio lotoso.

Vos užsiminiau apie savo ketinimus ieškoti šio reto augalo, mano draugo žolininko veide šmėstelėjo susirūpinimas.

– Panele Lin, tik pasakykit, kokio augalo norit, ir aš jį parnešiu. Tokiai jaunai moteriai kaip jūs nedera keliauti vienai. Jei nepažįsti apylinkių, ta kelionė gali būti labai pavojinga.

– Bet aš turiu ten eiti viena.

Lopnoras nužvelgė mane taip, tarsi būčiau ne šios planetos gyventoja.

– Ar mokat uigūrų kalbą?

– Aišku, kad ne!

– Jei būdama tris tūkstančius metrų virš jūros lygio susirgsit, ar žinosit, ką daryti? Ar turit patirties, kaip išgyventi laukinėje gamtoje?

– Bijau, kad ne.

– Ar mokat laipioti apledėjusiomis uolomis ir rinkti jų plyšiuose augančius augalus?

Jausdama, kad galutinai pralaimėjau, papurčiau galvą.

– Tai kodėl manot, kad galit ten nusigauti viena?

Atsidususi paaiškinau:

– Nes privalau tai padaryti.

Likusią sakinio dalį, – „kad gaučiau tris milijonus dolerių“, – nutylėjau.

– Ne, tai tikra kvailystė. – Jis išpūtė akis. – Leiskit man parnešti tą augalą. Arba, jei norit, galiu keliauti su jumis.

Ši mintis atrodė visai nebloga, bet ar galėjau juo pasitikėti? Kodėl ne? Kadangi Lopnoras buvo žolininkas ir gydytojas, nemaniau, kad būtų galėjęs mane nuskriausti arba apgauti. Be to, jaučiau, kad tarp mudviejų jau užsimezgė savotiškas ryšys.

– Šiaip ar taip, netrukus ketinu traukti į Dangaus kalnus ir prie Juodojo Drakono ežero aplankyti savo artimuosius.

– Jie gyvena prie ežero?

– Ne, jie ten palaidoti.

– Kas jiems nutiko?

Ši žinia man buvo labai netikėta. Apie savo šeimą Lopnoras niekada neužsimindavo. Smarkiai plakančia širdimi laukiau jį atskleisiant neįsivaizduojamus ir protu nesuvokiamus dalykus.

– Papasakosiu, kai ten nukeliausime, – pažadėjo Lopnoras ir vėl ištiesė ranką paglostyti balto pakabuko, kurį visada nešiojo ant krūtinės. Jau kuris laikas vis atkreipdavau dėmesį į šį Lopnoro įprotį ir spindintį nefrito pakabuką. Tai buvo unikalus, puikus akmuo. Rodos, Lopnorui jis buvo labai brangus, bet jei kada nors būtų nutaręs su juo skirtis, mielai būčiau paklojusi už šį akmenį didelę sumą.

– Gražus pakabukas. Ar jis senas?

Mano bičiulis į klausimą neatsakė, atsistojo ir nuėjo į šalia prekystalio įrengtą virtuvėlę.

– Išvirsiu dang gui su ėriena jums pastiprinti, kad pakaktų jėgų kelionei į Dangaus kalnus.

Nors išsilavinimą įgijau Vakaruose, apie dang gui buvau girdėjusi. Gvandžou tarme atliekamoje kinų operoje „Princesė Čangping“ pagrindinė herojė kasdien liepdavo savo tarnaitei virti dang gui – dang reiškia „reikia“, o gui – „grįžti“. Taigi šis pavadinimas yra posakio „laikas grįžti namo“ sinonimas. Princesė tikėjo, kad jei virs šią žolę, jos vyras greičiau grįš.

Vos neleptelėjau: „Kaip juokinga“, bet laiku prikandau liežuvį.

Užuot tai pasakiusi, paklausiau:

– Kodėl dang gui sveika moterims?

Kartu su keliais rėžiais ėrienos Lopnoras puodan įdėjo į ženšenį panašaus augalo ir užvožė dangtį. Truputį palaukęs, kol pavirs, jis viena ranka ėmė vėduoti ugnį, o kita maišyti viralą.

– Nes sutvarko tavo či ir pamaitina kraują. Dang gui moteris tonizuoja ir geriausiai stiprina. Jis prasiskverbia į širdį, kepenis ir blužnies meridianus, reguliuoja či ir mėnesines.

– Oho, tikrai įspūdinga.

Pakėlusi puodo dangtį žvilgtelėjau į sultinį, kuris palengva ėmė skleisti aitroką, saldžiai kartų aromatą.

Berdamas į sriubą kažkokių juodų žolelių, Lopnoras pašnairavo į mane ir tarė:

– Galbūt giliai širdyje jūs tuo netikit. Bet šis sultinys kinėms padeda jau ne vieną tūkstantį metų.

Paskui į verdantį sultinį jis įmetė kelis džiovintus gabalėlius.

– Tai dan šen šaknis, ji ramina, maitina ir stiprina kraujo apytaką. Jūsų in kūno tipui tai labai reikalinga.

Taip tikrai galėjo būti. Šiaip ar taip, mano viduje tikriausiai buvo daug in, mat turėjau in akis ir galėjau matyti dvasias. Tik, žinoma, neketinau dalytis šia in informacija su tiek daug jang turinčiu vyru kaip Lopnoras. Taip pat nemaniau, kad dabar tinkamas metas imti klausinėti apie paslaptingą jo lankymąsi kapinėse. Bet argi jis neleido suprasti, kad jo šeima palaidota prie ežero?

Tad, užuot klausinėjusi apie mirusius artimuosius, paprašiau Lopnoro daugiau papasakoti apie gyvenimą ilginančias žoleles.

– In maistas auga pavėsingose vietose, todėl yra vėsus ir palaiko drėgnumą. Jang maistas yra šiltas, nes auga saulės atokaitoje. Jūsų kūnas priklauso vėsiajam tipui, todėl jums reikėtų aštresnio, energijos teikiančio jang maisto, – pavyzdžiui, mėsos ir troškinių, – kad kūnas gautų šilumos, o či būtų stimuliuojama ir galėtų cirkuliuoti. Bet kadangi dabar gyvenate karštoje ir dykumoje, jūsų kūnui reikia saugoti in energiją.

Taip kalbėdamas Lopnoras nukėlė puodo dangtį ir švelniais, ritmiškais rankos judesiais maišydamas sultinį atidžiai jį apžiūrėjo.

Tada kalbėjo toliau:

– Žolės valgomos tam, kad viskas būtų subalansuota, vasarą jos kūną vėsina, o žiemą šildo, kad negautume šilumos smūgio arba nesušaltume. Kinų medicina siekia, kad mūsų kūne nusistovėtų či pusiausvyra. Mes ruošiame žoleles, kad užbėgtume ligai už akių, o ne gydytumės ją pasigavę.

Dabar malonus sriubos aromatas pasklido po visą kambarį. Dar pamaišęs, mano bičiulis iš puodo atsargiai išpylė viralą į didelį molinį dubenį.

Ir sultinys, ir mėsa buvo neįtikėtinai skanūs. Jau po kelių sultinio gurkšnių ir mėsos kąsnių pajutau, kad visas mano kūnas sušyla ir nurimsta.

Lopnoras paklausė:

– Ar dabar jaučiate viduje šilumą?

Keldama prie burnos dar vieną šaukštą sultinio, linktelėjau.

– Taip, sriuba puiki, labai ačiū, Lopnorai.

– Turėtumėt jausti iš sriubos sklindančią či, nes nusiunčiau į ją savosios či, – pasakė jis.

Smalsiai nužvelgiau bičiulį.

Jis atrėmė mano žvilgsnį nutaisęs tokį veidą, tarsi būtų norėjęs paklausti: „Negali būti, kad niekada apie tai negirdėjot!“

– Turėjote ilgai praktikuotis, kad pavyktų, – tariau.

Paskubomis išgėriau dar vieną šaukštą tamsaus skysčio. Kaip šis uigūras, gyvenantis atokiame kaime, gali kalbėti taip pat įtikinamai kaip tradicinės kinų medicinos žinovas?

– Lopnorai, ar galiu paklausti, iš kur visa tai žinot?

– Iš savo senelio, kinų žolininko ir čigongo meistro. – Jis trumpai nutilo, o paskui pridūrė: – Jo dėka, nors mano tėvas buvo uigūras, mūsų šeimoje siekiant ilgaamžiškumo či buvo labai puoselėjamas.

– Vadinasi, jūsų tėvai tebesidžiaugia ilga senatve?

Nustebau pamačiusi, kad Lopnoro veidas staiga tapo neperprantamas ir netgi rūstus.

Jis teatsakė:

– Turėjo ja džiaugtis.

– Ką turit galvoje? Kas nors atsitiko?

Ir kaip tik tą akimirką į parduotuvę drauge su nedideliu berniuku įėjo maždaug keturiasdešimtmetė uigūrė, apsigobusi spalvinga skara ir apsirengusi prie jos derančiais drabužiais. Ovaliame, įdegusiame jos veide švietė šypsena ir matėsi priekiniai dantys su švarple.

Lopnoras iš karto priėjo prie lankytojų ir atvedęs pasodino prie prekystalio, šalia manęs.

Moteris kalbėjo man visiškai nesuprantama kalba. Bet iš jos veido supratau, kad ji labai nusiminusi dėl berniuko, – tikriausiai sūnaus, nes abu atrodė beveik kaip du vandens lašai.

Mano bičiulis ėmė atidžiai tyrinėti berniuko akis, veidą, liežuvį ir tikrinti pulsą. Paskui ėmė šnekėtis su motina ta pačia keista kalba.

Kai moteris pakėlė balsą ir ėmė energingai gestikuliuoti tarsi ginčydamasi, sumišau, bet mano bičiulis žolininkas liko ramus ir toliau kažką kantriai aiškino, tik nesupratau ką. Tada jis atsisuko į berniuką ir labai švelniai ėmė su juo šnekėtis, bet vaikas tik purtė galvą, o paskui pravirko. Mano nuostabai, moteris staiga užsuko sūnui ausį. Šį kartą berniukas ėmė šaukti, isteriškai raudoti ir kažką įsivaizduojama spjauti iš burnos lauk.

Lopnoras mėgino dar kažką paaiškinti, bet moteris, įsiutusi ir smarkiai išraudusi, išsitempė sūnų iš parduotuvės.

Jiems išėjus paklausiau:

– Kas nutiko?

Mano bičiulis kreivai šyptelėjo.

– Mano diagnozė jai nelabai patiko.

– Berniukas serga?

Lopnoras nusijuokė.

– Ne, jis visiškai sveikas, bet atsisako valgyti mėsą. Liepiau moteriai leisti jam elgtis kaip tinkamam. Jis iš prigimties vegetaras. Bet ji labai ant manęs supyko ir pasakė: „Vegetarų iš prigimties nebūna, kitaip mes visi mirtume badu!“ Ji man paaiškino, girdi, jos vyras labai sunkiai dirba, kad sutaupytų pinigų mėsai, o sūnus ją išspjauna ir leidžia tuos pinigus vėjais. Kartą berniukas slapta net atidavė mėsą laukiniam šuniui. Pamačiusi, kas atsitiko, ji ištraukė mėsą iš nešvaraus šuns nasrų ir jėga sugrūdo sūnui į gerklę.

– Dieve, tai siaubinga! – šūktelėjau.

O Lopnoras pasakojo toliau:

– Suprantu, kodėl motina taip širsta. Ji pasakė: „Sūnus elgiasi taip, tarsi būtume tokie turtingi, kad galėtume kasdien valgyti mėsą ir ją švaistyti!“

Truputį patylėjusi pasiteiravau:

– Kodėl berniukas kažką spjaudė ir verkė?

Lopnoras papurtė galvą.

– Mėginau berniuką įtikinti, kad vištiena ir ėriena – skanu. Bet matėt, kaip jis reagavo. Rėkė, kol veidas persikreipė.

– Bet kodėl?

– Jis apkaltino motiną, kad nuodija jį mėsa. Jis šaukė: „Ne! Ne! Nenoriu, kad mane nuodytų! Būkit geri, nenuodykit manęs!“

– Ar vaikas gali gimti vegetaru?

– Taip, tokia jo karma. Bet motina nesupranta, kad nieko negalima padaryti, nebent palikti sūnų ramybėje. Valgydamas mėsą jis trumpina sau gyvenimą.

Žvelgdama į santūrų, beveik bejausmį Lopnoro veidą ir klausydamasi protingų jo žodžių, klausiau savęs, kaip toks mokytas vyras atsidūrė nuošaliame kaime, kur verslas vos sukasi ir kur jo patirtis bei įžvalgumas menkai vertinami. Gal jis tiesiog jaučiasi nelaimingas? O gal nuo ko nors slapstosi?

Lopnoras iš termoso įpylė mudviem karštos arbatos.

– Panele Lin, prašom išgerti chrizantemų arbatos su medumi. Nesijaudinkit. Berniukas sveikas, tik jo motinai ne viskas gerai. Beje, jis man primena, kad turėčiau pamėginti gauti vaistažolių, ypač tinkančių vegetarams. Ar galėtume nutarti, kada keliausime į Dangaus kalnus?

– Lopnorai, prašom vadinti mane tiesiog Lile.

Bet jis į mano prašymą nekreipė dėmesio.

– Panele Lin, ar turit pasiėmusi kalendorių?

9

Vaistažolės Dangaus kalnuose

Kelionės dieną oras buvo stebėtinai meniškas: van Gogo dangus, Magrito debesų lopiniai ir nestiprus vėjelis, šiek tiek sklaidantis tvankumą. Vos tik sutikau vykti drauge, Lopnoras tarsi dzen mokytojas negaišdamas ryžtingai ėmė planuoti žygį ir jam ruoštis.

Iš jo kaimo autobusu pasiekėme geležinkelio stotį, o iš ten traukiniu išvykome į Urumčį. Geležinkelio stotyje Lopnoras suderėjo su gerokai paklerusio automobilio vairuotoju, kad šis nuveš mus prie Dangaus kalnų, iki Bogdos, – vienos aukščiausių viršukalnių, – papėdės. Ilgai važiavę per vienodą, lygią, išdžiūvusią, įkaitusią ir dulkančią pusdykumę, įsukome į siaurą keliuką, vingiuojantį sraunios upės pakrante.

Pagaliau automobilis sustojo priešais kuklų medinį pastatą, ant jo kabojo lenta su užrašu – „Dangaus ežero“ svečių namai. Išlipę susimokėjome, – mano akimis, juokingai mažą sumą, – tada užsiregistravome viešbutyje, pavalgėme kuklią vakarienę ir kiekvienas nuėjome į atskirą kambarį.

Kitą rytą pėsčiomis patraukėme atviru lauku, kol priėjome siaurą tarpeklį, kurio dugnu šniokšdamas tekėjo upokšnis.

Lopnoras tarė:

– Pirmiausia eisime į mišką vaistažolių, o paskui prie Dangaus ežero. Dabar esame maždaug du tūkstančius metrų virš jūros lygio. Vėliau daugiausia teks kopti stačiu šlaitu. Ar pasiruošusi?

Nors tikrai nežinojau, kas manęs laukia, pritariamai linktelėjau. Vyliausi, jog užkopusi į kalną, kad ir kokį statų, rasiu brangųjį augalą, kurio reikalavo mano teta Mindė Medison.

Niūniuodama ir taip mėgindama save raminti visai pamečiau laiko nuovoką, – atitokau tik skaudančiomis, auliniais batais apautomis pėdomis palietusi lygią miško paklotę. Akimirksniu pajutau gaivaus ir vėsaus oro plūstelėjimą. Klausydamasi paukščių čiulbėjimo ir raminamo vandens čiurlenimo, užsimerkiau ir giliai įkvėpiau malonaus vešlios augalijos skleidžiamo aromato. Kai vėl atmerkiau akis, jau buvau visa širdimi įsimylėjusi šį gūdų mišką, jo aukštas pušis ir spygliuotas egles.

– Panele Lin, – švariame miško ore atsklido stiprus Lopnoro balsas, – jei neprieštarausit, norėčiau pradėti nuo žemiau esančių slėnių ir pririnkti grybų, migdolų, laukinių obuolių, ženšenio ir sukatžolių savo parduotuvei. Tada kopsime aukščiau, kur galbūt rasime jums reikalingą augalą.

Nusišypsojusi savo bendražygiui, pasakiau:

– Žinoma, neprieštarausiu. Man patinka migdolai ir laukiniai obuoliai.

Ypač iš šio gražaus rojaus kampelio. Apylinkės čia atrodė labai romantiškos, bet neketinau Lopnorui to sakyti, – baiminausi, kad gali neteisingai mane suprasti. Paskui tarsi banga mane staiga užplūdo gailestis. Mat labai lengvai sutikusi eiti į šį nuošalų kalnų mišką su nepažįstamu uigūru, tarsi atmečiau anksčiau ne kartą girdėtą Alekso prašymą keliauti drauge. Tikėjausi, dabar jis bent jau puikiai leidžia dienas su savo tėvais, kad ir kur jie būtų.

Beveik valandą žingsniavom tankiu mišku, tada Lopnoras pareiškė, kad pasiekėme vietą, kurioje galėtų rasti to, ko jam reikia.

Pasidėjau ant žemės kuprinę ir ištiesusi rankas pasirąžiau. Lopnoras žvilgtelėjo į mane patenkintas.

– Parinksiu vaistažolių parduotuvei, o tada trauksime ieškoti snieginių lotosų. O kol kas galit arba likti su manimi, arba pasivaikščioti ir pasižvalgyti viena. Bet nenuklyskit per toli ir saugokitės šernų. Jei sutiksit tą žvėrį, nepulkit į paniką. Stovėkit ramiai ir šernas pasitrauks. Šiaip ar taip, galite nesijaudinti, nes aš būsiu netoliese, – tarė jis, braukdamas į šalį lapus, krapštydamas žemę ir dairydamasis galbūt ten slypinčių turtų.

Tik tada supratau, kodėl jo panagės pilnos purvo, o didelės rankos šiurkščios ir įdiržusios. Šio vyro, rausiančio žemę ir ieškančio vaistažolių – savo aistros ir pragyvenimo šaltinio, kančių liudininkai buvo deginanti saulė ir nuožmus vėjas. Man akys sudrėko nuo ašarų, bet aš jas sutramdžiau.

Vengdama žiūrėti Lopnorui į rankas ir akis, pasakiau:

– Pasivaikščiosiu, o paskui grįšiu ir padėsiu jums.

Taip tarusi, iš karto nuėjau, mat baiminausi, kad jis gali suprasti, ką jaučiu. Be to, šiame šiuolaikiniame Penglai Šane, legendiniame nemirtingųjų kalne, norėjau būti viena. Man reikėjo surikiuoti susijaukusias mintis ir suvokti savo jausmus. Jei pasiseks, galbūt rasiu vietą, kurioje galėsiu medituoti lotoso poza, kad pasisavinčiau visą stiprią kalnų energiją.

Miškas ramino, bet kartu ir truputėlį baugino. Taip ilgai gyvenau dykumoje, matydama vien neaprėpiamą rudą smėlynų platybę, tad džiaugiausi pagaliau sulaukusi progos atsiduoti jausmams tarp medžių, vijoklių, gėlių ir samanotų akmenų, skleidžiančių svaigų aromatą. Čia man nereikėjo svaigintis, kad apsvaigčiau!

Vaikštinėjau penkiolika minučių ir staiga pamačiau tiesiai man prieš akis neriant kažką didelį, tamsų ir riebų. „Kas čia?!“ – riktelėjau ir akimirksniu supratau, kad tai tebuvo kiškis. Vos spėjau nurimti, iš dangaus atsklido keistas klyksmas: „Krrrk, krrrk!“ Pažvelgiau aukštyn ir išvydau vanagą, sukantį ratus lyg lėktuvas aviacijos šventėje.

Žingsniavau toliau ir netrukus mano akis patraukė smulkučiai, balti, žvaigždės pavidalo žiedeliai, prasispraudę pro didžiulio akmens plyšius, styrantys ir droviai viliojantys savo žavesiu ir vienatve. Iš smalsumo prisiskyniau jų puokštelę ir kilstelėjau pauostyti. Man į nosį dūrė neįprastas kvapas, panašus į imbiero, sumišusio su sandalmedžiu. Pasidžiaugusi gėlių aromatu, kelis žiedus įsikišau į plaukus. Tada užsimerkiau ir pamėginau įsivaizduoti esanti gražiausia graikų deivė, mėginanti sugundyti patį dailiausią Olimpo dievą; arba žavi kinų fėja, besistengianti apsukti galvą neprastai atrodančiam mokslo vyrui.

Nudžiugusi, kad aplink nėra nė gyvos dvasios, ėjau toliau neatsispirdama pagundai liesti beveik viską: keistas gėles, grublėtą medžio kamieną, drėgnus, švelnius kaip naujagimio oda lapus, į gyvūnus panašius akmenis, švelnų kaip įsimylėjėlio širdis dumblą… Tai atrodė taip trapu viską pažinti trokštančiose mano rankose… Kažin ką savo vyriškomis, šiurkščiomis rankomis jaučia Lopnoras?

Dar pusvalandį paklaidžiojusi po mišką pamačiau akmenį, pažymėtą raudonai, geltonai ir žaliai – neįprastu spalvų deriniu, turinčiu daug jang energijos. Smalsumo pagauta pirštu perbraukiau akmenį ir nustebau, kad jo paviršius nepaprastai švelnus. Man prieš akis staiga iškilo stangrus Alekso kūnas, kupinas jaunatviškos jėgos, ir pajutau jo troškimą, kad tą kūną liesčiau.

Man akyse vėl susitvenkė ašaros, bet šį kartą jų netramdžiau. Dabar jau gailėjausi, kad čia nėra mano jauno mylimojo ir mudu negalime pasimylėti ant šio didingo kalno, nuo kurio atsiveria vaizdas į žemai plytintį ežerą, tyvuliuojantį tankios tūkstantmečio medžio lapijos pavėsyje. Užgulta karščiu alsuojančio jaunojo mylimojo, galėčiau pro medžio lapus žvelgti aukštyn į visatą ir mąstyti apie amžiną meilę. Bet greitai išmečiau Alekso atvaizdą iš galvos. Tikrai nemaniau, kad mūsų santykiai turi ateitį. Abejojau, ar aš Aleksui esu daugiau nei trumpalaikė aistra. Be to, nė nenutuokiau, kur dabar jis yra. Keliauti po Kiniją jam tikriausiai taip smagu, kad jau bus mane pamiršęs.

Dabar jau nesidžiaugdama aplink žaliuojančiu mišku, vilkau nuvargusias kojas ieškoti Lopnoro. Po dvidešimties minučių mano ausis pasiekė melodingas, skambus vyriškas balsas. Šis gūdžiame tuščiame miške aidintis balsas buvo persmelktas liūdesio. Įtempusi ausis ėmiau klausytis. Vyras dainavo Sindziango liaudies dainą „Tolimoje šalyje“.

Toli nuo čia, tolimoje šalyje, gyvena gražuolė mergina.

Visi, einantys pro jos namus, trokšta žvilgtelėti į vidų,

Jos rausvas, besišypsantis veidas – šilta saulė, žavingos akys – išdykęs mėnulis.

Atiduočiau viską, ką turiu, ir sekčiau paskui ją,

Kad kasdien galėčiau žiūrėti į nuostabų jos veidą ir suknią aukso apvadais.

O kad būčiau šalia jos bidzenanti avis,

Ir ji galėtų švelniai pliaukštelėti man botagu!

Mane nustebino ir pribloškė ne tik balso stiprumas, bet ir iš jo sklindantis švelnumas, aistra. Dainininkui, matyt, teko patirti gilią meilę, kuri jam sužeidė širdį. Ėjau toliau ir klausiausi mėgindama įsivaizduoti tokią stiprią meilę, kad vyras, kerdžius, trokšta būti avimi ir leistis botagu raginamas moters, kurią myli. Staiga už medžių lapų pamačiau Lopnorą ir nustebau supratusi – dainavo jis.

Pakerėta dainos stabtelėjau, kad jam netrukdyčiau.

Kai baigė dainuoti, nuoširdžiai paplojau.

– Nuostabu, Lopnorai. Kodėl anksčiau niekada negirdėjau jūsų dainuojant?

Nustebęs ir, rodos, truputį susidrovėjęs, mano bičiulis atsigręžė. Svarsčiau, kaip taktiškiau pasiteiravus apie tą skaudžią meilės istoriją, bet Lopnoras staiga sustojo kaip nudiegtas, tarsi vidury baltos dienos būtų pamatęs vaiduoklį. Jis kaip žaibas metėsi prie manęs ir vienu atsargiu mostu išbraukė iš plaukų gėles.

Man net nespėjus supykti, Lopnoras sušuko:

– Jos nuodingos! Laimė, kad buvot susikėlusi plaukus į viršų ir jos nepalietė galvos odos!

Apstulbusi nežinojau, ką sakyti.

O mano bičiulis kalbėjo toliau:

– Atsiprašau, panele Lin, man tikrai nereikėjo leisti jums vaikštinėti vienai.

– Tai ne jūsų kaltė, be to, esu sveika. – Ir tik dabar staiga suvokiau Lopnoro žodžių reikšmę. Pirštais paliečiau savo plaukus ir skruostus. – Ar tebesu?

– Esat sveika, kitaip jūsų veidas jau būtų ištinęs kaip paršo.

Nusijuokiau.

– Kodėl ne kaip bokserio?

– Panele Lin, prašom nepokštauti. Čia menki juokai. Laimė, nieko bloga nenutiko.

– Ką gi, ar čia jau baigėme?

Jis linktelėjo.

– Dabar mūsų laukia pati sunkiausia kelionės dalis: kopsime aukščiau, ten, kur auga snieginis lotosas. Kilsime aukštyn, tris tūkstančius metrų virš jūros lygio. Pasiruošusi?

Kadangi lengvesnio kelio gauti snieginį lotosą nebuvo, garsiai atsakiau:

– Žinoma!

– Gerai, tuomet apsivilkit striukę ir užsidėkit skrybėlę. Ten aukštai bus šalta.

Kopti nebuvo taip sunku, kaip įsivaizdavau. Kadangi oras buvo labai malonus, aš, tiesą sakant, džiūgavau galėdama užsiimti šia daug jėgų reikalaujančia, bet dvasią grūdinančia fizine veikla, juolab kad žemė su manimi atsisveikino, o dangus buvo pasiruošęs sutikti. Norėjau kopti iki pat dangaus, o žemiškus rūpesčius palikti sau už nugaros!

Lopnoras buvo puikus palydovas: dėmesingas, švelnus, tikslus, mažakalbis. Ilgai kopdami į kalnus sutikome jauną, liesą uigūrą ir vyrai truputį šnektelėjo savo keista kalba. Juodu tikriausiai kalbėjo apie mane, nes jaunuolis kelis kartus smalsiai mane nužvelgė. Nenumaniau, ar pasimatė du draugai, ar šioje nuošalioje vietoje bet koks dviejų žmonių susitikimas laikomas draugišku. Tačiau buvau šiek tiek uždususi, tad nepaklausiau Lopnoro, nei kas tas vyras, nei apie ką juodu šnekėjosi.

Kopdamas į kalną mano bičiulis uigūras atrodė žvalus. Jo akys spindėjo, veidas buvo įraudęs, be to, paprastai jame atsispindėdavo kančia, o dabar atrodė ramus, galima sakyti, net laimingas. Mačiau, kad kalnai – jam įprasta aplinka, kurioje jis jaučiasi kaip žuvis vandenyje ar beždžionė medyje. O aš, nors mano kuprinė, palyginti su Lopnoro, buvo lengva, gausiai prakaitavau, be to, man nemaloniai diegė visą nugarą ir kojas. Kvėpavau greitai ir negiliai, – mat skubėjau nenorėdama atsilikti nuo savo bičiulio.

Pagaliau jis pareiškė, kad atvykome. Jaučiausi sustirusi nuo šalčio, tad stipriau susisupau į striukę ir geriau užsimaukšlinau skrybėlę. Man prieš akis atsivėrė neaprėpiama erdvė, nusėta akmenų nuoskilų, tolumoje susiliejanti su vienišu mėlynu dangumi.

Atsisukusi į Lopnorą pasakiau:

– Neatrodo, kad čia kas nors augtų.

Jis suirzęs dėbtelėjo į mane.

– Panele Lin, puikiai pažįstu augalus ir jų augimo vietas šioje kalnų dalyje. – Paskui jo balsas ir veidas sušvelnėjo. – Trūksta oro?

– Truputį sunku atgauti kvapą, bet šiaip viskas gerai.

Tada jis kalbėjo toliau:

– Snieginiai lotosai – nepaprastai reti ir sunkiai randami augalai, nes auga labai dideliame aukštyje, ledo ir uolų plyšiuose. – Jis rimtu veidu pažvelgė į mane. – Likit čia, o aš eisiu jų parnešti. Patikėkit, jums per daug pavojinga eiti kartu. Likusi čia būsit daug saugesnė.

Iš jo intonacijos supratau, kad tai įsakymas, o ne patarimas.

Kai mano bičiulis žolininkas pridūrė: „Būkit atsargi, aš tuoj grįšiu“, ir dingo iš akių, išsitraukiau fotoaparatą ir ėmiau vaikštinėti ieškodama, ką įdomaus galėčiau nufotografuoti.

Praėjo daug valandų, o Lopnoras vis nesirodė. Gal kas nors atsitiko? Ėmiau vaizduotis, kaip Lopnorui, įsitvėrusiam uolos, praslysta pirštai ir jis krisdamas užsimuša; arba krisdamas įstringa tarp uolų ir šios jį sutraiško.

Nenutuokiau, kaip ir kur jo ieškoti. Aplink nebuvo nė gyvos dvasios, kreiptis pagalbos neturėjau į ką ir nemaniau galėsianti pati rasti kelią atgal į civilizuotą pasaulį. Vos pajutau, kad širdis tuoj iššoks iš krūtinės, man ausis pervėrė garsus ir šaižus „Krrrk!“ Pakėlusi akis pamačiau didžiulį vanagą, sparnais tarsi dviem aštriais ašmenimis pjaustantį dangų. Man tebesvarstant, ką daryti, paukštis metėsi link manęs.

– Aaai! – staiga pasilenkiau norėdama išvengti netikėto antpuolio. Tai buvo tikrų tikriausia pasalūno ataka, nors grobiu tapau ne aš, o mano fotoaparatas!

„Krrrk!“ – dar kartą pergalingai klyktelėjo prakeiktas paukštis ir, sučiupęs nagais fotoaparatą, dingo tolumoje. Paėmusi kelis akmenis švystelėjau aukštyn, ten, kur skrido vanagas, bet jie gailiai ir beviltiškai dunkstelėjo ant žemės.

Parpuoliau ant kelių, užsidengiau rankomis veidą ir pravirkau. Ar Lopnoras žuvo? Ar ir aš netrukus prisidėsiu prie mirusių jo šeimynykščių?

Nežinau, ar ilgai verkiau, bet staiga pajutau kažkieno ranką ant peties. Pakėliau akis ir pamačiau sukaitusį ir susirūpinusį žolininko veidą.

Nesusivaldžiau ir juokdamasi bei verkdama puoliau jam ant kaklo.

– Ak, Lopnorai… Taip džiaugiuosi, kad grįžai… gyvas!

Bet vos pajutusi įsitempusį jo kūną ir nerangų glėbį, atšlijau ir nelabai gailiai burbtelėjau:

– Apgailestauju.

Lopnoras kažką išėmė iš savo kuprinės. Kaip nustebau pamačiusi savo fotoaparatą!

– Kur jį radot?

– Grįžtant jis nukrito man ant galvos.

– Susižeidėt?

– Truputį, – tarė jis trindamasis viršugalvį.

Nesusilaikiau ir nusijuokiau. Vanagas pagrobė mano fotoaparatą, o paskui numetė Lopnorui ant galvos, – gal norėjo paprašyti, kad grąžintų man? Baiminausi, kad jis nukris ir užsimuš, iš tiesų jo vos neužmušė iš aukštai numestas mano fotoaparatas!

– Ar tai juokinga?

Linktelėjau ir abu nusijuokėme.

Paskui, po trumpos tylos, Lopnoras iš savo krepšio išėmė paketėlį ir išskleidė lakštą ryžių popieriaus, į kurį buvo atsargiai įvynioti keli stambūs balti žiedai su žaliais lapais.

– Štai ypatingieji snieginiai lotosai, kurių jums reikia, – tarė meiliai glostydamas augalus. – Jie nepaprastai brangūs, jų kaina tiesiog astronominė.

– Labai jums dėkoju, Lopnorai, – pasakiau grožėdamasi žiedais.

O jis kalbėjo toliau:

– Mano senelis buvo daug išmanantis žolininkas. Mirdamas jis man paliko slaptus savo receptus, taip pat ir snieginių lotosų nuoviro receptą, – daug kas jo geidžia, bet dar niekam niekada nesu jo atskleidęs.

– Dėl to, kad jie blogi žmonės?

Lopnoras linktelėjo. Žinojau, kad jis nėra savanaudis.

– Ar dėl to ir slepiesi šiame nuošaliame kaimelyje?

Į šį klausimą Lopnoras neatsakė ir prabilo visai apie ką kita:

– Panele Lin, ketinu pasiteirauti, kam jums reikia šių augalų. Šiuo ypatingos rūšies snieginiu lotosu gydomos kai kurios labai retos ligos, be to, jis ilgina gyvenimą. Man neramu, kad snieginiai lotosai gali atsidurti blogų žmonių rankose, nes tik jie gali sau leisti jų nusipirkti. Štai kodėl žiniomis apie šį augalą su niekuo nesidaliju.

– Kodėl tuomet sutikot man jų rasti?

– Nes žinau, kad esat geras žmogus. Be to, esat sveika, vadinasi, šis augalas skirtas žmogui, kuris jums labai svarbus ir kuriam jo verkiant reikia. Ar tas žmogus sunkiai serga, ar guli mirties patale?

Tai girdėdama tikrai nustebau. Ar šis uigūras dar ir pranašauja ateitį?

– Ar norit pasakyti, kad jei tas žmogus nedoras, neturėčiau duoti jam šio augalo ir leisti mirti?

Tyčia leidau Lopnorui suprasti, kad tas žmogus – vyras, o ne moteris, ne mano teta Mindė Medison.

– Esat maloni moteris, tad gal jums pavyks palenkti to žmogaus širdį į gera.

– Lopnorai, nemanau, kad turiu tokių galių.

– Ar tas asmuo netrukus mirs, priklauso nuo jo, o ne nuo jūsų karmos.

– Tiesą sakant, to žmogaus beveik nepažįstu, – atvirai prisipažinau.

– Tai kodėl duodat jam šį retą augalą?

– Norėčiau paaiškinti kodėl, bet negaliu. Tiesiog viskas per daug sudėtinga.

– Tuomet būk labai atsargi.

– Būsiu. Ir labai ačiū už pagalbą, Lopnorai.

Ką dar galėjau jam pasakyti? Tikrai neketinau nei jam, nei kam nors kitam pasakoti apie savo tetą, apie savo žygį Šilko keliu ir manęs laukiančius turtus.

Norėdama išvengti daugiau jo klausimų, pasukau pokalbį kita linkme:

– Na, kur trauksime dabar?

Lopnoras pervėrė mane skvarbiu žvilgsniu.

– Panele Lin, ar eisit su manimi prie ežero?

Bet ką jis iš tiesų turėjo omenyje? Mane apėmė keistas jausmas ir nugara nuėjo pagaugais. Ar Lopnoras mėgina mane gundyti? Ar papasakoti ką nors, kas vertų širdį? Gal istoriją apie meilę, gal apie vaiduoklius, o gal – abi? Mielai būčiau pasiklausiusi ir vienos, ir kitos: jos būtų suteikusios man progą pažadinti savo in akį, kuri jau ilgai buvo užsimerkusi.

Mintį nutraukė mano bičiulio balsas.

– Nesijaudinkit, ilgai neužtruksime.

10

Juodojo Drakono ežeras

Nusileidę nuo kalno mudu su Lopnoru grįžome į „Dangaus ežero“ svečių namus. Jis pasiūlė anksti eiti ilsėtis, kad nepritrūktume jėgų rytojaus žygyje. Viešbučio restorane pavalgėme sočią vakarienę: sukirtome keptos ėrienos ir užgėrėme ją kvapnia arbata, kad skrandyje geriau tirptų riebalai. Tada kiekvienas nuėjome į savo kambarį.

Ankstų kitos dienos rytą nusisamdėme automobilį, kuris vežė mudu duobėtu kalnų keliu, vingiuojančiu tarp aukštų pušų. Pasiekę ežero krantą pamatėme, kad čia tėra vos keli žmonės. Pro akmeninę arką Lopnoras nusivedė mane į gilų tarpeklį su išsikišusiomis, tarsi pulti pasiruošusiomis rūdžių spalvos uolomis. Atsargiai žingsniavome drėgnu, vingiuotu taku, iš pasalų vis užklumpami vandens teškenimo. Kai jau ėmiau nekantrauti ir jaustis nesmagiai, priėjome properšą, vedančią į didelį lygų lauką.

Ežeras atrodė tarsi mėnulio pjautuvas, – spindintis, švelnus kaip šilkas, grakščiomis krantų kreivėmis. Moterį įsimylėjęs vyras, žvelgdamas į šį ežerą, galvos apie gundančias jos kūno linijas. Vyrą mylinčiai moteriai šis ežeras atrodys kaip globojanti mylimojo ranka, sauganti nuo gyvenimo vėjų ir lietaus, nuo audros ir griaustinio.

Nors apie mėnulio pjautuvo formos Dangaus ežerą buvau skaičiusi prieš atvykdama į Kiniją, vis dėlto tokio vaizdo prieš akis išvysti nesitikėjau. Milžiniškas samanų žalumo ežeras tyvuliavo apsuptas vešlių pušų, sniego kepurėmis pasipuošusių kalnų viršūnių ir keistų formų uolų. Jo vanduo atrodė tyras kaip krištolas, mat į jį sutekėdavo viršukalnėse ištirpęs sniegas. Tolumoje per žiedais nubarstytą lanką neskubėdama traukė avių banda. Ežero vandenimis plaukė keli laiveliai, lydimi iš tolo sklindančios egzotiškos melodijos, kuri padėjo sukurti pasakišką ežero nuotaiką.

Gėrėdamasi ežeru ir jame atsispindinčiomis viršukalnėmis, medžiais bei uolomis, užsimiršau. Prisiminiau mokslo vyro Guo Možou parašytas poezijos eilutes.

Ežero dugnas atrodo kaip akmeninis dubenėlis tušui,

O pušys aukštai – kaip hieroglifų teptuko šeriai.

Vos mintyse padeklamavau šias eilėraščio eilutes, Lopnoras tarė:

– Panele Lin, noriu jums parodyti ne Dangaus, o kitą ežerą. Sekit paskui mane.

Beveik valandą ėjome per tankią augmeniją, kai kur išraižytą krioklių, kol pasiekėme kitą ežerą.

Lopnoras įbedė akis į vandenį, – tokį skaidrų, jog, rodos, galėtum pamatyti ežero dugną.

– Tai Nemirtingųjų duburys.

Paskui mano bičiulis liūdnai ir niūriai pridūrė:

– Bet vėliau jį užvaldė piktadariai, tad dabar jis vadinamas Juodojo Drakono ežeru.

Staiga bedugnis ežeras man pasirodė grėsmingas. Suvirpėjau nukrėsta šiurpo. Kai pakėliau akis, nustebau pamačiusi, kad Lopnoras klūpo veidu į ežerą. Keli toliau buvę turistai atsigręžė paspoksoti į šį keistą reginį. Man bežiūrint Lopnoras suglaudė delnus ir paskubomis sumurmėjo maldą, kurios žodžių nebuvo įmanoma suprasti. Baigęs melstis jis atsistojo ir atsisuko į mane. Liūdnose, tamsiose jo akyse buvo susitvenkusios ašaros, rodos, tuoj nusirisiančios ir papildysiančios neaprėpiamas ežero vandens platybes.

Kelias akimirkas žvelgėme vienas į kitą, o tada Lopnoras parodė ežero vidurin.

– Ten mano šeima, – paaiškino.

Aš nustėrau.

– Ką norit pasakyti? Virš vandens nieko nėra.

Lopnoras nusibraukė rankove dar vieną ašarą.

– Jie ne virš vandens, o po vandeniu.

Mane nukrėtė šiurpas.

– Jie mirę?!

– Taip, nužudyti.

Lopnoro balsas skambėjo švelniai, lyg būtų kalbėjęs su savimi, mažu vaiku ar dvasia.

– Ką? Kodėl?

Dabar jaučiausi taip, tarsi man galvą būtų graužę šimtai skruzdžių.

– Tai liūdna istorija. Tikrai norit ją sužinoti?

Linktelėjau ir Lopnoras, nusivedęs ir pasodinęs mane ant akmens, ėmė pasakoti.

Kai Lopnorui buvo šešeri, jo tėvą dvikovoje nužudė kitas uigūras, mat laikė jį išdaviku, nes šis atsisakė savo religijos ir vedė ne musulmonę kinę. Nuo tos dienos, nors ir buvo uigūras, motina ir jos tėvas, žmonių gerbiamas žolininkas, Lopnorą ėmė auklėti ir mokyti kaip kiną.

Vaikystėje, užuot žaidęs žaislais, Lopnoras leido dienas tarp augalų. Labiausiai jam patikdavo išvykos į kalnus su seneliu. Kol ieškodavo vaistažolių ir jas rinkdavo, senelis leisdavo berniukui klajoti tarp medžių bei uolų ir susirasti sau žaislų – šakų, žiedų, akmenų, vabzdžių ir smulkių gyvių.

Būdamas septynerių Lopnoras susirgo reta odos liga. Išgėrus pieno jam skausmingai išberdavo visą kūną. Motina buvo įspėta daugiau neleisti berniukui nė prisiartinti prie pieno. Bet vieną dieną, iškeliavęs su seneliu į kalnus, Lopnoras per apsirikimą išgėrė truputį sugižusio pieno ir netrukus ėmė raitytis iš skausmo. Apimtas isterijos, berniukas čiupo šalia augančią žolę ir ėmė ją kramtyti. Ir įvyko stebuklas: bėrimas pranyko.

Senelis šią vaistažolę palaikė tikru stebuklu iš dangaus. Todėl nusprendė nebeleisti vaikaičiui žaisti kalnuose, o mokyti, kad taptų žolininku ir vieną gražią dieną perėmęs vaistažolių parduotuvę atsimokėtų už dangaus suteiktą stebuklingą dovaną gydydamas žmones.

Nuo to laiko Lopnoras su seneliu keliaudavo į kalnus pažinti vaistažolių. Senis jį mokė ne tik kaip atpažinti ir atskirti vaistažoles, bet ir pasakojo apie jų veikimą ir augimvietes, o svarbiausia – kaip deramu kampu ir su tinkama jėga jas nuskinti.

Būdamas gabus vaikas, Lopnoras greitai mokėsi gerte gerdamas žinias apie natūralius vaistus, kaip dykuma geria palaimingos liūties vandenį. Sulaukęs penkiolikos, savo senelio parduotuvėje pradėjo dirbti mokiniu. Po penkerių metų senis leido jam turėti savų pacientų, o dar po penkerių gydydamas jis pelnė žmonių pagarbą ir meilę vienos gražuolės uigūrės, kuri jam pagimdė puikų sūnų.

Greitai žinia apie Lopnoro šlovę pasiekė šamaną, kuris taip pat tvirtino gydantis, tik ne vaistažolėmis, o užkalbėjimu. Apimtas pavydo, šamanas pareikalavo, kad Lopnoras atiduotų jam brangias vaistažoles ir slaptus receptus. Puikiai žinodamas apie piktus šamano darbus, – kad jis grobia, o paskui parduoda ką tik gimusius berniukus ir net (bent jau sklandė tokie gandai) žudo bei aukoja mažas mergaites, – Lopnoras nesutiko. Nuo to laiko, vengdamas šamano ir saugodamas savo vaistažoles ir receptus, Lopnoras su šeima ėmė dažnai kraustytis vis į kitą vietą.

Vėliau šamanas susekė jo šeimą ir, padedamas savo mokinių – gaujos kazachų banditų, – įsiveržė į Lopnoro parduotuvę, apiplėšė jo namus ir išžudė visą šeimą: motiną, senelį, jaunąją žmoną ir sūnų. Jų kūnai taip ir nebuvo rasti, bet sklandė gandai, kad galvažudžiai nugabeno juos prie Juodojo Drakono ežero ir, kiekvienam parišę po akmenį, įmetė į vandenį. Nedoras ir ne mažiau prietaringas šamanas tikėjo, kad tik paskandinus kūnus ir uždusinus sielas jų dvasioms bus užkirstas kelias grįžti ir jį persekioti.

O Lopnoras liko gyvas. Tą dieną jis buvo iškeliavęs į Dangaus kalnus rinkti vaistažolių ir kelios pačios brangiausios žolės bei jų receptai buvo saugiai paslėpti jo krepšyje. Kai kas tikėjo, kad šamanas tyčia pasigailėjo Lopnoro, nes žudydamas žolininką, kuris vieną nelemtą dieną gali išgelbėti jam gyvybę, bijojo užrūstinti dievus.

Praradęs visą savo šeimą, Lopnoras pasivadino dabartiniu vardu ir atkeliavo į šį nuošalų kaimelį. Čia apie jo praeitį niekas nežinojo ir gerbė kaip dangaus siųstą žolininką. Per dešimt metų beveik niekas nedrumstė Lopnoro ramybės, bet laimė jo taip pat neaplankė.

Bičiulio papasakota istorija mane be galo nuliūdino. Žvelgdama į priešais sėdinčio Lopnoro tragišką, vėjo nugairintą veidą, jaučiau pagundą suspausti jį glėbyje ir supti, kaip motina supa sergantį kūdikį. Tačiau, norėdama išreikšti užuojautą, tik patapšnojau jam ranką.

Jis tarė:

– Gyvenu tik todėl, kad daugybės žmonių gyvenimas priklauso nuo manojo. Jei mirsiu, pražudysiu ne tik senelio mokymą, bet ir dangišką dovaną.

Lopnoras gydė žmonių ligas, bet niekas negalėjo pagydyti jo sužeistos širdies. Jam negalėjo padėti net pati rečiausia vaistažolė.

Tyliai atsidusau pagaliau suvokusi, iš kur ta tuštuma ir šaltis, kuriuos jaučiau ir savo trobelėje ir – dar stipriau – dabar prie Juodojo Drakono ežero. Mano širdis buvo kupina neapsakomo liūdesio ir tuštumos.

Lopnoras išėmė iš kuprinės termosą, atsuko dangtelį, įpylė karštos arbatos ir padavė man.

Gurkšnodama kvapnią arbatą mąsčiau apie jo istoriją.

– Lopnorai, nežinau, ką pasakyti, kad palengvinčiau jūsų kančią.

– Panele Lin, – glostydamas baltą nefrito pakabutį, jis sugavo mano žvilgsnį, – esate dangaus dovana, atsiųsta išklausyti mano istorijos. Nieko daugiau negaliu prašyti.

Mudu ilgai tylėjome, tik jaučiau, kaip arbatos garai šildo ir garuoja man į veidą.

– Lopnorai, ar esate tikras, kad jūsų žmona ir sūnus mirę?

– Žinoma, jie mirę! – sušuko jis, bet paskui susimąstęs trumpai nutilo. – Jei būtų gyvi, argi pas mane negrįžtų?

Tai buvo logiškas klausimas. Ir vis dėlto, kad ir kaip tai atrodė neįtikinama, jaučiau, jog iš tiesų nutiko visai kas kita.

Lopnoras smalsiai pažvelgė į mane.

– Kodėl to klausiat?

– Kartais man atsiveria in akis.

Lopnoras kilstelėjo vieną antakį ir vėjo nugairintame jo veide pirmą kartą šmėstelėjo viltis.

– Vadinasi jaučiate, kad jie galbūt gyvi?

Linktelėjau.

– Veidu pajutusi arbatos skleidžiamą šilumą, pajutau ir jų buvimą.

– Prašau papasakoti man, ką matėt.

– Tiesą sakant, nieko nemačiau. Grįžusi namo pamėginsiu tiksliau nukreipti savo energiją.

– Būsiu dėkingas.

– Lopnorai, kol kas nepuoselėkit vilčių. Galbūt aš klystu.

Jis nusiminęs linktelėjo.

Labai norėjau užduoti jam dar vieną klausimą, bet nedrįsau jo ištarti: „Jei Lopnoro šeima palaidota ežere, kodėl jis lankosi mano kaimelio kapinėse?“

Bijojau, kad neišnirtų dar viena liūdna istorija kaip nuodinga, kirsti pasiruošusi gyvatė. Ar buvo ir daugiau nužudytų jo giminaičių?

Varginančioj kelionėj namo Lopnoras pratarė man vos porą žodžių. Tad kitą rytą, vis dar svarstydama, kodėl jis nuolat lankosi kapinėse, jeigu jo šeima ilsisi ežero dugne, ryžausi paklausti.

Atėjusi radau Lopnoro parduotuvę uždarytą. Prie durų buvo prismeigti du rašteliai, – vienas uigūrų, kitas kinų kalba. Pastarajame buvo parašyta:

Panele Lin, išėjau ieškoti savo žmonos ir sūnaus. Kol jų nerasiu, negrįšiu. Rūpinkitės savimi. Lopnoras.

Staiga skaudžiai pasigailėjau prasitarusi Lopnorui, kad jo žmona ir sūnus galbūt tebėra gyvi. Dabar jis iškeliavo jų ieškoti! O jei aš klydau?

Tą vakarą padariau tai, ko visuomet bijojau: per in valandas, – vienintelį metą, kai mirusieji drįsta išeiti ir „žaisti“ gyviesiems priklausančioje jang valdoje, – nuėjau į kapines. Anksčiau eidavau ten tuoj po vidurdienio, kad galėčiau pajusti tą vietą nerizikuodama, jog mane apspis pavidalai, kurių nenoriu įvardyti. Bet šiandien vakare viskas buvo kitaip. Norėjau susikaupti ir tinkamai nukreipti energiją tikėdamasi, jei „nepamatyti“, tai bent jau pajusti ką nors iš ano pasaulio, – kurį nors Lopnoro šeimos narį.

Apsivilkau storą striukę, užsidėjau skrybėlę, veidą apsimuturiavau ilgu šaliku, be to, pasiėmiau žibintuvėlį ir peilį, jei kartais susidurčiau su plėšikais ar šiaip kas nors nutiktų. Vos pamėginus įsivaizduoti tą „šiaip ką nors“, man nugara nuėjo pagaugais.

Pavaikštinėjau žibintuvėliu apšviesdama antkapių įrašus ir kiekvieną jų atidžiai skaitydama. Tada nuėjau į kapinių kampą, atsisėdau ant žemės veidu į šiaurę, – mat kinai tiki, kad būtent iš šiaurės į šį pasaulį įeina dvasios. Jei kartais kas nors būtų įžengęs pro pagrindinius vartus, nebūtų manęs pamatęs, nes buvau užlindusi už krūvos akmenų. Atsisėdau meditacijos poza ir netrukus panirau į transą.

Puikiai suvokiau aplinką – girdėjau menkiausią garsą, uodžiau menkiausią kvapą, jaučiau mažiausią krustelėjimą. Bet nieko nesulaukiau, – nei regėjimo, nei virptelėjimo, nei ko nors panašaus į dvasią…

Po penkiolikos minučių tebegirdėjau vien visur esančio, smėlyje dainuojančio vėjo švilpesį, šmirinėjančius smulkius gyvūnėlius ir tolumoje kartkartėmis klyktelinčius paukščius. Atsimerkiau, bet nieko neįprasta neįžvelgiau.

Kodėl nieko nemačiau? Juk čia kapinės, o aš turiu in akį…

Ir tuomet akies krašteliu pastebėjau kažką sujudant. Numojusi ranka į meditacijos pozą, ištiesiau rankas bei kojas ir pasilenkusi ėmiau stebėti. Mano ausis pasiekė į gremžimą panašūs garsai ir aš staiga suvokiau, kad jie sklinda iš jang, o ne in pasaulio. Įtempiau regą ir nustebau pamačiusi vyrą, atkasantį vieną iš kapų.

Akimirksniu supratau, kad tas vyras kapų plėšikas. Kinai į mirusio giminaičio karstą deda perlų, nefritų ir kitų vertingų daiktų, kad šis pasilengvintų sau kelią į kitą pasaulį. Kartą skaičiau, kad vienų Honkongo laidojimo namų darbuotojas iš velionės turtingo vyro žmonos pavogė didelį ir brangų nefritą. Jis buvo sučiuptas, nes mirusiosios sūnus atkreipė dėmesį į įdubusius motinos skruostus.

Po kelių minučių vyras prie ką tik atkasto kapo ėmė plūstis.

– Po perkūnais! Tie žmonės nieko neturi! Nieko!

Užsimetęs ant peties kastuvą ir smarkiai plūsdamasis jis nuskubėjo šalin.

Įsitikinusi, kad plėšikas tikrai nuėjo, prisiartinau prie kapų, įjungiau žibintuvėlį ir apsižvalgiau. Labai nustebau pamačiusi, kad kapų duobės visiškai tuščios. Jose nebuvo nei drabužių, nei kaulų, tik smėlis ir dulkės.

Pamažu suvokiau, kad šie kapai netikri, tai tik vieta, kurioje Lopnoras gali prisiminti savo šeimos narius ir juos pagerbti. Keliauti prie ežero jam buvo ir per sunku, ir per brangu. Be to, jis būtų rizikavęs, kad jį pamatys priešas, piktasis šamanas.

Tai supratusi nusprendžiau padaryti savo bičiuliui šį tą gero. Plikomis rankomis vėl užpyliau tuščias duobes smėliu. Tada sukalbėjau ilgą maldą už visus jo artimuosius, – nesvarbu, ar jie šiame pasaulyje, ar aname, po žeme, ar po vandeniu.

Tą naktį grįžusi namo sapnavau Lopnorą ant plonos gijos pakibusį tarp dangaus ir pragaro. Tabaluodamas tarp dviejų pasaulių, jis matė savo gražuolę prabangiai apsirengusią žmoną su sūnumi vaikštinėjančią po žmonių pilną turgų. Jis juos pašaukė. Žmona pažvelgė aukštyn ir piktai jį užsipuolė:

– Eik sau ir palik mus ramybėje! Ar neprisimeni, kad mes mirę?

Nors ir regėjau šį sapną, jaučiau, kad Lopnoro žmona ir sūnus gyvi ir kažkur sau gyvena. Tik kur? Ir kodėl pas jį negrįžta?

Prabudau sutrikusi, apsiverčiau ant kito šono, o vėl užmigusi susapnavau kitą, dar labiau trikdantį sapną.

Mudu su Lopnoru drauge keliavome per klastingą Takla Makano dykumą. Bekeliaujant pirmiausia gavau saulės smūgį, o paskui man įkirto gyvatė. Mano bičiulis žolininkas tuoj pat iščiulpė man iš kojos gyvatės nuodus, sutvarstė ją ir plačia krūtine pridengė nuo negailestingos saulės. Be to, jis man leido iš savo gertuvės išgerti paskutinius vandens lašus, nors jo paties lūpos buvo suskirdusios. Paskui ant karšto gelsvo smėlio po deginančia saule mudu aistringai mylėjomės. Stipriomis rankomis jis tvirtai apsivijo mano kūną ir įsiskverbė į mane galingai tarsi milžiniška vinis, pradurianti ploną lentą…

Kai pabudau, mano paklodė buvo drėgna nuo prakaito. Mano ranka mieguistai grabaliojo slėnį tarpkojyje ir jaučiau, – jei nenuleisiu garo, ten kažkas sprogs.

11

Tėvai

Bėgo dienos, o apie Lopnorą nebuvo jokių žinių. Paskui mano rūpestį dėl jo užgožė netikėtai grįžęs Aleksas. Nors ir priešinausi tam jausmui, vis dėlto džiaugiausi vėl jį matydama. Tačiau kai sužinojau, kad jo tėvai apsistoję Urumčio viešbutyje ir nori su manimi susipažinti, padėtis staiga tapo rimtesnė, nei mano jautri siela buvo pasiruošusi. Bet neturėjau kitos išeities, mat jaunas mano mylimasis pasakė: tėvai pakeitė savo kelionės planus, kad galėtų su manimi susipažinti. Dėl visko buvo sutarta, už viską sumokėta. Po susitikimo Aleksas su tėvais turėjo grįžti į Jungtines Valstijas. Nors išgirdusi tai truputį nusiminiau, bet tariau sau, kad iš tiesų tai geros naujienos, – jau pats laikas man tęsti savo kelionę.

Po dviejų dienų, rytą, mudu su Aleksu įlipome į triratį asilo traukiamą vežimaitį ir jis nugabeno mus į gretimą kaimą, o tenai mūsų laukė užsakytas automobilis. Po ilgos, varginančios kelionės per vėją, smėlį, dulkes ir kartais atsklindančius kitų vairuotojų šūksnius, pagaliau pasiekėme Urumčį ir užsiregistravome viešbutyje. Vos įžengę į kambarį nusimetėme dulkinus, prakaito permerktus drabužius ir nuėjome į prausyklą.

Po kelių minučių nuo karšto dušo, raminamų garų ir kvapnaus muilo vėl pasijutau gaivi. Šalia Aleksas rankšluosčiu sausinosi plaukus. Jo kūnas – ištįsęs, liesas, įdegęs saulėje ir nekaltai nuogas – sukėlė manyje karščio bangą. Slapta žvilgčiodama į jaudinančius jo rankų ir kojų judesius, aš neryžtingai apsivilkau naują levandomis išmargintą suknelę ir apsiaviau naujus smėlio spalvos aukštakulnius. Taip apsirengusi ir pasidariusi akies nerėžiantį makiažą, tikėjausi neatrodysianti daug vyresnė už savo dykumos mylimąjį.

Aleksas, mūvintis mėlynus džinsus, vilkintis beveik baltus tradicinius Sindziango marškinius, kurių apykaklė ir rankovės buvo išsiuvinėtos mėlynais ir raudonais raštais, ir žydrą vasarinį švarką, atrodė gražus ir patrauklus. Žvelgdama į nepaklusnius kaštoninius jo plaukus, įsivaizdavau jį esant bebaimį nuotykių ieškotoją ir patyrusį tyrinėtoją. Nusigręžiau pasižiūrėti į savo atspindį veidrodyje, o jis, stovėdamas už nugaros, apglėbė mane, pakėlė nuo grindų ir ėmė sukti ratu.

– Aleksai, nuleisk mane, man svaigsta galva!

Jis švelniai mane nuleido, o tada padėjo smakrą man ant viršugalvio. Spoksojo į mudviejų atspindžius veidrodyje, o jam iš akių lėkė kibirkštys – kaip auksinės smiltys, kurias ką tik palikome sau už nugarų.

– Tuomet neturėtum atrodyti tokia akinamai graži, mano dykumos kerėtoja. Dar niekada nesu tavęs tokios matęs, tad prašau, kad nuo šiol nebūtų jokių sportinių marškinėlių ir mėlynų džinsų – tik suknelės ir aukštakulniai.

Apsimestinai suirzusi, dėbtelėjau į jo atspindį veidrodyje.

– Kaip galiu lakstyti po dykumą su suknele ir aukštakulniais?

Aleksas nepratarė nė žodžio, tik jo veidas ėmė spinduliuoti švelnumą.

– Lile…

– Ką? – paklausiau siekdama pabučiuoti jam smakrą.

– Ar džiaugiesi, kad susipažinsi su mano tėvais?

– Nemeluosiu tau, Aleksai, tikrai nemanau, kad tai gera mintis… O tu džiaugiesi?

– Labai, nes ketinu jiems pasakyti… Noriu tave vesti.

Staiga ištrūkusi iš Alekso glėbio, apsisukau ir pažvelgiau jam į akis.

– Aleksai, ar bent nutuoki, apie ką čia šneki?

Jis atrodė priblokštas.

– Lile, juk visiškai suprantama, kad du vienas kitą mylintys žmonės tuokiasi.

– Tai impulsyvus sprendimas. Ar aš sutikau už tavęs tekėti? Aleksai, pažvelk į save. Esi studentas. Ar turi pinigų, kad galėtum vesti? Klausei, ar aš turiu lėšų ir darbą?

Klausimai lėkė man iš burnos kaip kulkos iš maniako ginklo.

– Klausiau. Bet tu taip ir neatsakei.

Tai buvo tiesa.

Tekėti ir turėti šeimą, – jei tik apskritai jos noriu, – man, sulaukusiai dvidešimt devynerių, vis dar atrodė tolimos ateities tikslas. O jis to troško būdamas vos dvidešimt vienų.

Pasijutau kalta ir plonu kaip dūmų draiskana balsu paklausiau:

– Kodėl nori mane vesti?

– Nes tave myliu.

– Ar žinai, kas yra meilė?

Išraudęs Aleksas atsakė:

– Lile, daug metų gyvenau šeimoje be meilės, tad bent jau žinau, kas nėra meilė!

– Atleisk…

Jis prisitraukė mane.

– Pasakyk, ką manai, nagi…

– Aš… negaliu. Ne dabar.

– Gerai, – atsiduso jis. – Tada vėliau pasakysi. – Jis kilstelėjo man smakrą, kad pabučiuotų į lūpas, o tada pažvelgė tiesiai į akis. – Bent jau žinau, kad esi rašytoja…

Aš papurčiau galvą.

– Aleksai, aš rašau romaną, bet negaliu vadinti savęs rašytoja. Kol kas dar ne. Būti rašytoju reiškia, kad tavo kūrinys išleistas arba tau galbūt taip pasisekė, jog gali pragyventi iš kūrybos. Aleksai, tu man labai patinki. Bet galbūt mūsų susitikimui dykumoje lemta būti tiesiog gražiu prisiminimu, kuriuo džiaugsimės senatvėje…

Šį kartą atėjo Alekso eilė purtyti galvą, be to, jis atrodė įžeistas ir piktas.

– Lile, ar tau visi santykiai su vyrais tėra romanai be įsipareigojimų, nuotykiai, prisiminimai, kuriais kada nors džiaugsiesi? Ar taip? O kaipgi tikra giminingų sielų meilė? Man neatrodo, kad esi paviršutiniška.

Nesugalvojau, ką atsakyti. Nors dar buvo berniukas, Aleksas ne pagal metus elgėsi brandžiai. Tai man kėlė nerimą. Dabar jau nežinojau, ką man su juo daryti.

Giliai ir sunkiai atsidusau.

– Lile, mano gyvenimas be tavęs nebus visavertis. Vedybos – vienintelis būdas tave sulaikyti. Kitaip liksi vien dykumos miražas. – Jis mostelėjo ranka. – Braukšt, ir išnyksi! Nenoriu, kad mano gyvenime būtum tik miražas ar įrėminta nuotrauka prisiminimui. Aš tave myliu.

Atstūmiau jį norėdama atidžiau įsižiūrėti į nekantrų jo veidą.

– Aleksai, jau sakiau, kad tu man labai patinki. Bet ar negali visko palikti taip, kaip yra? – Negalėjau prisiversti ir ištarti: „Aš tave taip pat myliu“, nes nė nenutuokiau, kokia ateitis mūsų laukia ir ar apskritai ją turime.

– Lile, niekada gyvenime neturėtume numoti ranka į tikrai svarbius dalykus.

– Klausyk, Aleksai, dabar turiu svarbesnių reikalų. Daug svarbesnių, – atrėžiau ir iš karto ėmiau gailėtis savo žodžių.

– Ar aš tau visai nesvarbus?

– Aleksai, atleisk. Ar galėtume apie tai pasišnekėti vėliau? O dabar būkime linksmi ir eikime susitikti su tavo tėvais. Neabejoju, jie mūsų jau laukia.

Jis žvilgtelėjo į laikrodį.

– Po galais! Jau vėluojame. Gerai, bet pažadėk, kad netrukus vėl apie tai pasikalbėsime.

Linktelėjau ir stumte išstūmiau jį iš kambario.

Viešbučio restoranas buvo pilnas svečių, – pusė iš jų buvo azijiečiai, kita pusė – vakariečiai, – visi valgė, gėrė, šnekėjosi ir rūkė. Gelsvai rausvame fone juodomis uniformomis vilkintys padavėjai ir padavėjos lakstė pirmyn atgal, skubėjo priimti užsakymų, pilstyti gėrimų, dalyti karštų rankšluosčių ir dėlioti ant stalų garuojančių pikantiškų patiekalų.

Apžvelgus kelis stalelius, mano akys įsmigo į įsitaisiusią prie lango prabangiai ir stilingai apsirengusią maždaug penkiasdešimtmečių baltųjų porą. Aleksui dar nespėjus nė žodžio pratarti jau žinojau, kad tie žmonės – jo tėvai.

– Štai jie! – sušuko mano mylimasis ir, paėmęs mane už rankos, nutempė pas juos. – Mama! Tėti! – Aleksas apkabino juos ir pabučiavo. Paskui uždėjo ranką man ant peties. – Čia Lilė.

O tada pristatė man savo tėvą Frenką Lusą ir savo motiną Doną Adler. Jau ketinau klausti, kodėl jo motinos pavardė skiriasi nuo tėvo, bet Aleksas šnipštelėjo man į ausį:

– Jie abu turi kitas šeimas. Adleris – mano įtėvio pavardė.

Alekso tėvas atsistojo ir ištiesė man ranką.

– Labai malonu susipažinti, Lile. Aleksas nesiliauja apie tave kalbėjęs. Prisėsk prie mūsų.

Aleksas patraukė man kėdę ir pasodino šalia motinos, o tada atsisėdo pats. Pirmas mano įspūdis buvo toks, kad Alekso tėvai – įtakingi, pedantiški ir nepriekaištingų manierų žmonės. Dabar supratau, kodėl mano jaunas mylimasis, rodos, niekada nesuko sau galvos nei dėl pinigų, nei dėl to, ar gali kurti šeimą.

Jis turėjo turtingus tėvus.

Ponas Lusas žaismingai patapšnojo Aleksui per petį.

– Ką gi, sūnau, labai džiaugiuosi, kad susiradai tokią gražią merginą. Ar gerai rūpiniesi šia jauna dama?

Aleksas atrodė nepaprastai laimingas.

– Žinoma, tėti!

– Gerai. Nebūtum mano sūnus!

Ir tuomet ponia Adler, arba Dona, aukšta ir laiba kaip vytelė moteris, šviesiaplaukė tobula šukuosena, apsirengusi nepriekaištinga palaidine ir duksliomis kelnėmis, nusišypsojo man, tarsi būčiau buvusi viena jos darbuotojų.

– Lile, neabejoju, kad sūnus deramai tavimi rūpinasi. Rodos, jis iš prigimties turi šį brangintiną būdo bruožą, kurio šiais laikais vyrams dažnai trūksta. – Ji trumpai nutilo, o paskui, žvelgdama šaltomis, ledinėmis kaip žiemos dangus mėlynomis akimis, pridūrė: – Šiai savybei moterys negali atsispirti, ypač jei vyras toks jaunas. – Ji vėl nutilo ir baigė mintį pabrėždama kiekvieną žodį: – Ir taip gerai atrodo.

Man nespėjus atsakyti, Aleksas paprieštaravo:

– Mama, tėti, nestatykite manęs į nepatogią padėtį. Geriau užsisakykime. Mirštu iš bado!

Mandagiai šyptelėjau ir tariau:

– Man didelė garbė šiandien su jumis abiem susipažinti.

Trumpai įsiviešpatavo tyla, bet netrukus Alekso tėvas ją nutraukė:

– Lile, gali kreiptis į mus vardais. Užsisakykime maisto ir valgydami pasišnekučiuokime. Neabejoju, tikrai turėsime apie daug ką pasikalbėti.

Frenko buvusioji staiga atsigręžė ir spigiu, bet tramdomu balsu pareiškė:

– Užsisakysiu tą patį, ką ir jūs, nesu labai alkana.

Kol vyrai su padavėju kalbėjosi apie valgiaraštį, aš atidžiai stebėjau porą ir negalėjau pasakyti, jaučiu jiems simpatiją ar ne. Tačiau dėl vieno dalyko neabejojau: juodu gyveno visiškai kitokiame pasaulyje nei manasis. Nuo jų sklido vien pinigų kvapas, – negalėjau pasakyti, seniai ar pastaruoju metu gautų, bet tikrai didelių pinigų. Svarsčiau, ką jie mano apie mane, savo sūnaus draugę, aštuoneriais metais vyresnę už savo išrinktąjį.

Nors Alekso tėvai elgėsi mandagiai, nepajutau nei šilumos, nei domėjimosi, bent jau ne iš jo motinos. Supratau, kodėl Aleksui nuojauta kuždėjo, kad meilė sūnui jiems buvo veikiau pareiga (su gailesčio priemaiša), o ne nuoširdus jausmas. Galbūt keliaudami drauge su Aleksu ir net susipažindami su manimi, jie tenorėjo parodyti, kad sūnus jiems rūpi, nors Aleksas buvo įvaikintas, o dabar jie abu turi po savą vaiką? Tad nenuostabu, kad Aleksas taip nekantravo rasti tikrą savo motiną ir sukurti savo šeimą. Tačiau jis, žinoma, taip pat klausė savęs, kokia motina galėjo atsisakyti savo kūno ir kraujo.

Pietūs, – tiksliau sakant, maistas, – teikė daug malonumo. Pokalbis buvo mandagus, bet strigo; Alekso tėvai elgėsi kaip dera tėvams, o jų sūnus – kaip dera sūnui. Maloniam prisiminimui buvo padaryta daug nuotraukų.

Švelniai tapšnodama plonas, raudonai paryškintas lūpas tobulai išpuoselėtais pirštais, šviečiančiais tokia pat spalva nulakuotais nagais, Dona pagaliau uždavė klausimą, kurio labiausiai bijojau:

– Kuo užsiimi, Lile?

– Pernai baigiau dailiųjų menų magistro programą, kūrybinio rašymo specialybę Niujorko universitete…

Aleksas kaipmat šoko man į pagalbą:

– Mama, juk sakiau, kad Lilė rašytoja.

Frenkas pakėlė akis nuo lėkštės.

– O, tai nuostabu. Aš visada svajojau būti rašytoju – trileriai, paslaptys, gangsteriai ir kiti vyriški reikalai.

Norėdama nuslėpti nervinimąsi ir nevisavertiškumo jausmą, susijuokiau.

– Apie ką rašai? – Dona įsistebeilijo į mane kaip vanagas į grobį.

– Apie skirtingų kartų likimus, motinos ir dukters santykius. Šeimos saga.

– Koks leidėjas? – liovęsis valgyti įsiterpė Frenkas.

Jaučiausi taip nepatogiai, kad jei restorano grindyse būtų buvusi skylė, būčiau įsmukusi į ją ir nė už ką nelindusi lauk.

– Aš… dar neturiu leidėjo. Romaną teberašau.

Abu tėvai nė nemėgino slėpti veiduose šmėstelėjusio nusivylimo. Juodu susižvalgė ir buvusi Frenko žmona tarė:

– Tai kuo užsiimi, be savo pomėgio?

Supratau, kad žodžiu „pomėgis“ ji norėjo mane įžeisti, – mat daug būsimų rašytojų visą gyvenimą šį bei tą rašinėja, bet nieko taip ir neišleidžia. Tačiau aš į savo darbą žiūrėjau labai rimtai, buvau talentinga ir tai žinojau. Tad kurgi ta mano knyga? Kol neturėsiu išleistos knygos, nebūsiu laikoma tikra rašytoja. Labai nusiminiau. Be publikacijos, be darbo, netekėjusi. Gal man priimti bent jau Alekso siūlymą tuoktis?

Tada vėl prabilo Alekso tėvas:

– Lile, ar galiu paklausti, ką veiki Kinijoje?

Kelias akimirkas padvejojusi leptelėjau:

– Renku medžiagą antrajam romanui.

Kelias sekundes patylėję, abu tėvai ištarė:

– Aaa… Puiku.

Tada vėl ėmė valgyti ir gerti.

Negalėjau pasakyti, ką Alekso tėvai man jaučia, – jei apskritai sugeba jausti. Ar kaip žmogus aš jiems patinku – bent truputėlį? Šiandien buvau kaip nesava. Kadangi nepatogiai jaučiausi, prisiėmiau vaidmenį, kuris man visiškai netinka. Be to, niekada nemokėjau bendrauti su turtuoliais ir pretenzingais žmonėmis. Tiesą sakant, tokios aplinkos negalėjau pakęsti. Supratau, kad jo tėvų akimis esu visiškas nulis.

Frenkas ir Dona jau buvo nusprendę, kad po pietų visi eisime žiūrėti Sindziango liaudies šokių kolektyvo pasirodymo. Ši paviršutiniška, turistams skirta pramoga manęs visiškai nedomino, bet jaučiau pareigą palaikyti draugiją, kad nenuvilčiau Alekso ir neįžeisčiau jo tėvų.

Prie viešbučio mūsų jau laukė kitų turistų pilnas autobusas, vežantis į „Šimto gėlių“ teatrą. Po dvidešimties minučių jau sėdėjome tarp paprastų, bet, matyt, gana pasiturinčių amerikiečių ir europiečių turistų. Jaučiausi visiškai ne savo vietoje, bet pasidarė geriau, kai Aleksas ėmė šilta ranka braukyti man nuo sprando per nugarą ir atgal.

Jis priglaudė mane arčiau.

– Tikiuosi, pietūs tau patiko.

Šiaip ne taip išspaudžiau šypseną ir sušnabždėjau:

– Taip, žinoma. Tavo tėvai labai vaišingi, o maistas buvo puikus.

Nemėgau meluoti, bet dariau tai dėl Alekso.

Garsi ir greita muzika užtvindė ir sceną, ir žiūrovų salę. Šokėjai buvo dailūs ir žavūs, jų tviskantys, ryškiaspalviai kostiumai įspūdingi, o judesiai – gracingi ir jaudinantys kaip ore braukiami pasvirų hieroglifų potėpiai. Programoje buvo įvairių šokių, pradedant „Skraidančiomis Dunhuango deivėmis“, baigiant pantomima su kaukėmis ir net šokiais, kurių tėvynė greičiausiai buvo Egiptas ir Meksika. Publika gėrė, užkandžiavo, šūkavo ir entuziastingai plojo, ypač Aleksas. Jaučiau į visas puses spinduliuojančią jaunatvišką jo energiją.

Paskutinis šokis buvo pavadintas „Huahao Juejuan“ – „Gėlės gražios, o mėnulis apskritas“. Šokėjai, tarsi nuo Olimpo kalno į žmonių pasaulį besileidžiantys dievai ir deivės, nulipo į sceną ir visus žiūrovus pakvietė šokti. Aleksas nutempė mane ir savo tėvus į sceną ir ėmė sūpuoti ilgas rankas, linguoti lieknu kūnu į muzikos taktą. Nustebau pamačiusi, kad jis – šokėjas iš prigimties. Be to, man palengvėjo, kad Frenkas ir ypač Dona pagaliau atrodė laimingi ir atsipalaidavę, nors tikriausiai ir apsvaigę nuo alkoholio. Frenką globojo labai jauna ir graži šokėja, o Dona beveik nesiekė kojomis žemės, atsidūrusi raumeningo, tobulų kūno proporcijų per daug entuziastingai besišypsančio šokėjo glėbyje.

Nors man su jais buvo nejauku, vis dėlto pasinėrusi į šią svajingą, dangišką, iki kalnų viršūnių pakylėjančią nuotaiką pajutau paviršutinišką laimę. Visi kiti amerikiečiai turistai, daugiausia vidutinio amžiaus ar pagyvenę žmonės, jaunų gražių šokėjų glėbyje rado laikiną prieglobstį ir jausmingą paguodą. Vieno maždaug šešiasdešimtmečio apkūnaus vyro ranka tarsi liftas kursavo tarp žavios partnerės kaklo ir sėdmenų. Kita liekna penkiasdešimtmetė šviesiaplaukė vis glostė švariai nuskustą įdegusį skruostą savo patraukliam nuostabaus kūno šokėjui.

Buvau dėkinga, kad Aleksas neleido man šokti su artistais ir net nežvilgtelėjo į ilgas merginų kojas, laibus kaip vandens gyvatės liemenis ir pūpsančias krūtis. Rodos, jis buvo visiškai patenkintas šioje šokių orgijoje turėdamas mane vien tik sau. Jaučiausi tokia dėkinga, kad net apsiašarojau.

Jis iš karto tai pamatė.

– Lile, kas nutiko? Gal ką ne taip padariau?

– Ne, Aleksai, tu geras žmogus. Tiesiog atmosfera čia tokia, kad pagalvojau apie ką kita.

Rankomis apsivijęs man liemenį, mano jaunas mylimasis truputį pasilenkė ir kakta palietė mano kaktą.

– Papasakok, kas tau neduoda ramybės? Labai norėčiau geriau tave pažinti, Lile. Bet tu, rodos, man neleidi.

Ar aš tikrai buvau Aleksui tokia šalta? Kaip Dona man?

Paliečiau jam veidą.

– Atleisk, Aleksai, jei dėl manęs taip jautiesi. Pažadu, vėliau viską tau apie save papasakosiu.

Pagaliau visi laimingi grįžome į savo vietas. Pastebėjau, kad nuo pietų Frenkas ir Dona nesiliaudami gurkšnoja alkoholį, tad dabar tikrai atrodė apsvaigę. Bet vos grįžę prie mūsų stalelio, juodu tuoj pat ėmė maukti labai stiprų kinišką mao tai, – gėrimą, garsėjantį tuo, kad išpliko burną dar nespėjęs nutekėti į skrandį.

Žiūrėjau į juos netikėdama savo akimis, staiga Aleksas pareiškė:

– Mama, tėti, ketinu susižadėti su Lile.

Nuleidusi ranką po stalu skaudžiai įgnybau jam į šlaunį, bet veltui.

Tačiau Frenkas ir Dona, išgirdę šią netikėtą žinią, rodos, nė kiek nesutriko. Frenkas apsiblaususiomis akimis patapšnojo Aleksui per petį ir perrėkdamas svečių šurmulį šūktelėjo:

– Na ir puiku, sūnau!

O apgirtusi Dona nusišypsojo, parodydama aštrius dantis.

– Kai pasirinksi vestuvių datą, pranešk mums, – pridūrė jo tėvas.

Abu tėvai pasilenkę apkabino sūnų ir pakštelėjo jam į skruostą, o paskui ir man. Aleksas suspaudė mane glėbyje ir pabučiavo į lūpas.

Staiga Frenkas atsistojo, pakėlė taurę ir kelis kartus dzingtelėjo į ją peiliu.

– Tylos. Visų prašau tylos. Turiu pranešti kai ką svarbaus!

Salėje nutilo ir visų svečių akys nukrypo į mūsų stalelį.

Apgirtęs Frenkas griausmingai tarė:

– Šį vakarą jaučiuosi laimingas galėdamas jums pranešti, kad mano gražuolis sūnus netrukus ves šią žavingą kinę.

Salėje nugriaudėjo plojimai.

Frenkas kalbėjo toliau:

– Pakelkime taures už būsimą nuotaką ir jaunikį!

Nuošė dar viena svaigalų pastiprinta plojimų banga. Paskui žmonės ėmė gerti dideliais gurkšniais, iki dugno lenkdami savo taures.

Iš visų sausakimšos salės kampų tai atošdami, tai vėl nuslūgdami pasipylė triukšmingi sveikinimai.

Sumaiščiai nurimus, Frenkas atsisėdo ir paklausė sūnaus:

– Aleksai, kokių vestuvių nori?

Aleksas pakėlęs pabučiavo man ranką.

– Paprastų, galbūt čia, dykumoje.

Tėvas tarė:

– Juk žinai, sūnau, kad jei nori, tavo vestuvės gali būti labai prabangios. St. Regis arba Plaza viešbučiuose. Tik pranešk mums arba mūsų padėjėjams, gerai?

Matydama, kokie neįtikėtini dalykai vyksta, atsigręžiau į savo jauną mylimąjį ir paklausiau:

– Palauk, Aleksai, ar aš sakiau, kad noriu su tavimi susižadėti, o juo labiau už tavęs tekėti?

Nežinau, ar Frenkas ir Dona girdėjo mano žodžius, o jei taip, ar sutriko. Nepastebėjau jokio ženklo, kad jiems būtų rūpėję, ar ilgai mudu su Aleksu draugaujame, ar tinkame vienas kitam, ar aš nuoširdžiai jį myliu ir ar jis man tikrai svarbus.

Aleksas pasilenkė prie manęs ir karštligiškai sušnabždėjo:

– Lile, prašau tavęs, jei tikrai mane myli, sutik. Dabar reta proga gauti tėvų pritarimą. Aš labai retai juos matau, juo labiau taip gerai nusiteikusius!

Kelias akimirkas patylėjusi, sušnabždėjau jam į ausį:

– Ar nematai, kad jie ne gerai nusiteikę, o tiesiog girti?

Nekreipdamas dėmesio į mano pastabą, jis tyliai tarė:

– Maldauju, rytoj mes išvažiuojame. Ar negali tiesiog sutikti?

Bet aš negalėjau.

Tą vakarą Aleksas buvo nusiminęs. Jis manęs nė nepalietė ir mudu nebendravome – nei emociškai, nei intelektualiai, nei seksualiai.

Iš tiesų norėjau pabūti viena ir apie viską pamąstyti, ypač apie gyvenimo tikslą, o mano gyvenimo tikslas tikrai nebuvo ištekėti, susilaukti vaikų, įsikurti priemiestyje ir nuobodžiai gyventi. Man buvo liūdna ne tik dėl to, kad paskutinį vakarą nepasimylėjome, bet ir todėl, kad tas vakaras taip niūriai baigėsi.

Kitą rytą mudu su Aleksu tylėdami nusimaudėme po dušu ir apsirengėme. Jis vis dar vaidino įžeistą ir piktą, o aš nežinojau, ką turėčiau pasakyti, kad reikalai bent kiek pasitaisytų.

Po greitų pusryčių prieš abiem jo tėvams sėdant į laukiantį automobilį mandagiai paspaudžiau jiems rankas. O tada, akylai stebint tėvams, Aleksas netikėtai mane apkabino, prisitraukė ir godžiai pabučiavo.

Po ilgo bučinio Aleksas liūdnai pažvelgė į mane.

– Lile, man labai gaila, kad kivirčijomės. Tikrai nenoriu išvažiuoti ir tavęs čia palikti.

– Aleksai, tikriausiai pamirši mane vos grįžęs namo.

Ir vis dėlto vyliausi, kad taip nenutiks.

– Kodėl taip sakai?

Pirmą kartą kalbėdamasis su manimi jis pakėlė balsą.

– Tiesiog manau, kad…

– Ar aš tau visai nerūpiu?

– Aleksai, tu per jaunas, kad…

Jis vėl mane nutraukė:

– Nesu vaikas, kokiu mane laikai, ir žinau, ko trokštu. Jei nenori manęs, taip ir sakyk!

Stovėjau be žado. Nežinau, kas mane labiau suglumino, – ar tai, kad Aleksas pratrūko, ar kad suvokiau, jog tikrai jo nenoriu, bent jau kol negausiu savo trijų milijonų dolerių.

Jis nutarė dar truputį mane paspausti.

– Pasakyk, kad mane myli.

Negalėjau to ištarti, nors ir mylėjau Aleksą. Jei mums nieko neišeitų, nedrįsčiau užgauti jam širdies.

Stypsojau ten kaip paskutinė kvailė, tardoma savo mylimojo – jo akys buvo liūdnos, o tėvai smalsiai varstė mane suglumusiais žvilgsniais.

– Tuomet, prieš atsakydama „taip“ arba „ne“, išsiaiškink, ką iš tiesų jauti. Aš palauksiu. Juk esu dar labai jaunas, prisimeni?

Aleksas ilgai žiūrėjo į mane nebyliu žvilgsniu, paskui įlipo į automobilį pas tėvus ir garsiai užtrenkė dureles. Tada mašina nuvažiavo, palikdama debesį dulkių, pro kurias ašarodama nieko nemačiau.

Grįžusi į savo trobelę daugiausia laiko sėdėdavau ant sofos, susimeistrautos iš padangos, spoksodama pro langą į nuostabius saulėtekius ir ne mažiau puikius saulėlydžius. Paukščiai sklandė virš auksinio smėlio, o man širdį spaudė kančia, kurios anksčiau net nežinojau pasaulyje esant. Dykuma ir jos nuolat slenkančios kopos kartais man atrodydavo kaip medituojantis milžinas, o kartais – kaip geisminga, mantrą giedanti deivė. Bet dabar visi jos pavidalai ir smėlio šnarėjimas mane slėgė, ypač prieblandoje, kai prieš akis iškildavo liūdnas Lopnoro veidas, paskui pasirodydavo dar ne visai pamirštas Krisas ir skaudžiausia – Aleksas, kartais kupinas troškimų, kartais piktas, o kartais įsižeidęs.

Kadangi Aleksas buvo pavadinęs mane „dykumos kerėtoja“, tikėjau, kad likimas man yra lėmęs jaudinantį, nuotykių kupiną gyvenimą, o ne egzistavimą ar, tiksliau sakant, egzistencijos vakuumą – nuo devintos ryto iki penktos vakaro dirbant tik tam, kad viršininkas taptų dar turtingesnis, – arba skęstant aukštuomenei priklausančios namų šeimininkės rūpesčiuose: nuolat organizuoti vakarėlius ir privačios mokyklos tarybos posėdžius, šiaip taip rastis laiko šukuosenai, manikiūrui, pedikiūrui, veido procedūroms, SPA, masažui ir lakstyti po parduotuves Paryžiuje, Londone ir Penktajame aveniu.

Atsidusau. Kiek nemalonumų man pridarė ta kelionė per dykumą…

ANTRA DALIS

12

Įsimylėti paprasta

Kiekvieną naktį viena gulėdama lovoje glamonėjau save ir geidžiau šilto Alekso kūno, mėgindama susigrąžinti tą jausmą, kai jo rankos slysdavo mano veidu, krūtimis ir tarp šlaunų. Man jo baisiai trūko, bet tam tikra prasme ir palengvėjo, kad jis išvažiavo, mat galėjau sutelkti visą dėmesį į savo trijų milijonų misiją.

Gyvenimas eina į priekį. Visada.

Kitas mano kelionės tikslas buvo aplankyti vienuolį ir šios užduoties aš seniai bijojau, – ypač nerimavau dėl apversto lotoso pozos. Nors nekaltybę praradau būdama septyniolikos su kaimynystėje gyvenančiu vėpla vien iš noro maištauti ir per dvidešimt devynerius savo gyvenimo metus į lovą buvau įsileidusi dar kelis vyrus iš meilės (poreikis), seksualinio malonumo (premija), noro nuvyti šalin vienatvę (neviltis), kad parodyčiau savo moterišką galią (iššūkis), niekada nelaikiau savęs pasileidusia. Dėl visko buvo kaltas mano silpnumas – ir ne lengvai pasiduodanti vagina, bet jautri širdis. Aiškinau sau taip lengvai įsimylinti dėl to, kad turiu retą gebėjimą kiaurai matyti vyrus ir po jų išore širdyje atrasti kai ką ypatinga ar net mįslinga.

Pirmiausia tai pastebėjo ir man pasakė viena iš klasės draugių, kuri nuolat kritikuodavo mano įsimylimus berniukus. Kartą ji nepritariamai pažvelgė į mane ir pareiškė:

– Lile! Kuo tave sužavėjo tas paskutinis asilas? Ar įsimylėjai jį iš gailesčio? Aš su juo net tuo pačiu oru kvėpuoti nenoriu. Fui!

Kai buvau paauglė, mama kartais paprašydavo manęs nueiti į turgų ir parnešti pietums šviežią rausvąjį lyną. Negalėdavau pakęsti šios žmonių prisigrūdusios, triukšmingos, nešvarios vietos, ypač slidžių grindų ir dvoko, tarsi sklindančio iš benamio pažastų. Skindamasi kelią tarp besiderančių namų šeimininkių, sulaikydavau kvapą, pranerdavau pro jas ir dairydavausi mamos pageidaujamo lyno. Bjaurėdamasi paskubomis rausdavausi po žuvų krūvą ir sumokėdavau nesiderėjusi, kad kuo greičiau sprukčiau iš turgaus.

Bet kartą įvyko stebuklas. Ieškodama tinkamos žuvies, pamačiau kresną, raumeningą vaikiną, priklaupusį ant vieno kelio šalia milžiniško ledo luito. Šis didžiulis mėsos kalnas galingomis rankomis puolė kitą, sušalusį, kalną ledo kirtikliu ir jį trupino.

Negaliu nė apsakyti, kaip tą akimirką jaučiausi. Rodos, negalėdama atplėšti akių nuo to testosterono pripumpuoto vaikino, visa savo esybe susiliejau su ledą daužančiomis raumeningomis jo rankomis ir susikaupimu. Žiūrėjau į jį apimta ekstazės, visiškai pamiršusi savo gyvenimą, ką jau kalbėti apie suskretusį turgų ir mamos trokštamą žuvį.

Pagaliau baigęs darbą, vaikinas švystelėjo smulkinto ledo į plastikinį kibirą ir atsistojo ketindamas paduoti jį moteriai, kuri, kaip spėjau, buvo jo žmona. Tik tada pamačiau, kad jis neįprastai aukštas – mažiausiai metro aštuoniasdešimties ūgio. Su krauju aptaškytu mėlynu kombinezonu, juodomis pirštinėmis ir guminiais batais jis atrodė ir grėsmingas, ir abejingas, daug įspūdingesnis už tuos vyrų mados žurnalų modelius, kurie mėgina atrodyti kieti ir šiurkštūs.

Mano pėdos tarsi įaugo į nekenčiamo turgaus žemę: užburta to vaikino gatvės spektaklio, vis nesilioviau koketiškai į jį žvilgčiojusi.

Po penkiolikos minučių, kai jis atsistojo paduoti jau nežinia kelinto kibiro su ledu, dėbtelėjo į mane ir mūsų žvilgsniai susitiko. Mano ir taip jau smarkiai plakanti širdis ėmė daužytis dvigubai smarkiau, net netekau žado. Staiga mane apėmė tokia stipri aistra, kad pajutau susmuksianti jo glėbyje dabar ir čia, tarp žuvų apsiblaususiomis akimis.

Nežinojau, kaip tinkamai reaguoti į mūsų trumpą akių kontaktą, tad paprasčiausiai nusišypsojau kaip kvaiša, pakerėta kažkokios neįvardytos galingos jėgos. Deja, šis judantis raumenų kalnas manęs, rodos, nė nepastebėjo. Tik pervėrė niekinamu žvilgsniu, o tada greitai nusuko akis ir rūsčiai dėbtelėjo į šalia dirbančią moterį.

– Ei, kale! Kiek kartų sakiau nebarstyti ledo ant žemės! A? Tai kvaiša!

Ir tada išgirdau garsų dunkstelėjimą. Tai buvo sumauta žuvies galva, ji nuskriejo nuo šalia padėtos kapojimo lentos ir iš karto užgesino mano besiskleidžiančią aistrą.

Eidama namo ir nešdama plastikinį maišelį su spurdančia žuvimi, supratau, kad dėl to kalta mano meilė literatūrai – dėl to susižavėjau tuo vyru, prekeivį žuvimis paverčiau riteriu, apsiavusiu guminiais batais ir skubančiu gelbėti manęs tarp netvarkingai į krūvas suverstų dvokiančių žuvų. O iš tiesų jis tikriausiai tebuvo neraštingas niekšas, savo apgailėtiname susmirdusiame gyvenime neturintis kitų pramogų, tik priekabiauti prie žmonos ir mušti vaikus.

Kai kitą dieną papasakojau apie šį atsitikimą savo klasės draugei, ši taip juokėsi, kad net keliai ėmė tirtėti ir turėjo atsisėsti ant grindų.

– Lile, – šiaip taip išlemeno ji, – tu nepakartojama! Per daug romanų prisiskaitei! Nebeieškok patrauklių vyrų bruožų, nuo šiol stenkis atkapstyti visa, kas juose bjauru, kad tavo meilės troškimas akimirksniu būtų nuslopintas!

Paklausiau jos – kaip įmanydama stengiausi valdyti savo aistrą, kad ji nelėktų kaip girtuoklio vaikomas benamis šuo, ir išvengiau daug nereikalingų jausmų. Kol sutikau Krisą, o paskui Aleksą. Ir galbūt Lopnorą.

Dėl nevykusių santykių galėjau kaltinti tik save. Kad ir kaip stengiausi tramdyti savo jausmus, vis dėlto man patinka vyrai, patinka juos įsimylėti. Mat bendraudama su skirtingais vyrais tampu vis kita moterimi. Krisui, gyvenančiam pareigų kupiną ir nuobodų santuokinį gyvenimą, buvau trokštama permaina ir jaučiausi pamaloninta, kad galiu jį jaudinti, – ir gyvenime, ir lovoje, – o jo žmona – ne. Aleksui tikriausiai buvau egzotiškas užkandis atokiame Šilko kelyje, moteriška užuovėja vyriškoje dykumoje ir paguoda jam, vaikystėje nepatyrusiam meilės. Visa tai mielai jam daviau. Lopnorui, – nors tarp mudviejų nebuvo jokių intymių santykių, – jei jis tikrai man jautė tą patį, ką galbūt aš jam, būčiau buvusi šaltas dušas įkaitusioje dykumoje ir šviesos blyksnis jo tamsiame, tragiškame gyvenime.

Iš visų per savo gyvenimą sutiktų vyrų tik vienam – savo tėvui – atrodžiau nieko verta ir niekam tikusi.

Buvau vienturtė motinos duktė, augau britams priklausančiame Honkonge. Bet ne tėvo; jis su kita žmona turėjo keturis sūnus, su kuriais buvau susitikusi vos kelis kartus.

Mano mamos tėvai, – abu jie dirbo fabrike Guangdžou mieste, – žuvo, kai jai tebuvo penkiolika. Jos teta, dirbanti durininke ir vos įstengianti išmaitinti tris savo vaikus, iš gailesčio priėmė mano mamą gyventi pas save. Bet nugirdusi, kad dėdė per kitą mėnulio pilnatį ketina jūra sprukti iš Kinijos į Honkongą, atitempė mano mamą į prieplauką ir įsodino į dėdės laivelį.

Honkongą mano mama pasiekė alkana, be skatiko kišenėje ir labai nekenčiama savo suaugusių giminaičių. Mat tris iš jų pasiglemžė klastinga jūra, o tie, kurie liko gyvi, kaltino mano mamą užtraukus nelaimę ir kitą dieną paliko ją našlaičių prieglaudoje. Dvejus metus ji dirbo sarge už stogą virš galvos ir maistą, o žiaurus viršininkas ją mušė ir marino badu. Vieną dieną baisiai sumušta ji pabėgo ir valandų valandas klajojo gatvėmis. Galų gale pamatė bažnyčią ir kojos pačios nunešė ją į šventovę.

Už pastogę ir maistą mama įsitaisė bažnyčioje dirbti valytoja. Kadangi buvo gana graži – liekna, ovalo formos veidu, švelniais kaip šilkas juosmenį siekiančiais ir juodais kaip naktis plaukais, netrukus mamą pastebėjo vienas vidutinio amžiaus vyras. Jis atėjo į bažnyčią prašyti atleidimo už nuodėmingą savo prigimtį, mat buvo nedoras pirklys, netikęs tėvas ir mergišius. Nusidėjėlis suvedžiojo mamą, ji pastojo ir tapo jo meiluže. Tas vyras buvo mano tėvas, o tas kūdikis – aš. Pasak mamos, tėvas, vos pažvelgęs man į veidą ir apatinę kūno dalį, sušuko: „Kokia spraga! Vien išlaidos!“, ir daugiau netaręs nė žodžio išėjo. Senojoje Kinijoje mergaitės buvo vadinamos „vien išlaidomis“, nes užaugusios turėjo ištekėti ir gauti kitos šeimos pavardę. O per spragą, žinoma, byra turtai.

Nuo tos dienos mano tėvas retai pasirodydavo. Atėjęs pirmiausia sušlamšdavo tai, ką mama būdavo išvirusi, o tada gerai ją išdulkindavo, – tarsi gyvenimas dar nebūtų kaip reikiant jos palamdęs. Nors tėvai labai stengėsi, – mama sučiaupusi lūpas slopino šauksmą, o tėvas tvirtai laikė išklypusią, ritmingai girgždančią lovą, – garsas buvo toks, tarsi juodu gulėtų apačioje, tiesiog po manimi, nors iš esmės taip ir buvo: mažame nuomotame bute tilpo tik viena dviaukštė lova, aš miegojau viršuje, o mama – apačioje.

Tačiau kiekvieną kartą prieš išeidamas ant mūsų stalo (prie jo ir valgydavome, ir kitus namų ruošos darbus atlikdavome, ir drabužius lygindavome, ir pamokas ruošdavau) tėvas palikdavo krūvelę pinigų, ir tai buvo vienintelė jo atgaila.

Ilgainiui jis apskritai liovėsi mus lankyti. Jis džiaugėsi kitos savo moters paslaugomis, tenkindamas skrandį ir kūnišką aistrą, o mano mama švaistė savo sveikatą valydama bažnyčią ir užsiimdama visokia smulkme, kad kaip nors sudurtume galą su galu. Ji nepraleido nė vienos darbo dienos, niekada neatostogavo, neprašė pakelti atlyginimo ir nesiskundė. Galbūt tai atrodo paikai, bet toks mamos elgesys sukūrė gerą karmą. Dėl jos pasiaukojimo man pavyko įgyvendinti savo svajonę ir Niujorke studijuoti kūrybinį rašymą. Kai po trisdešimties darbo metų mama pasitraukė iš tarnybos, bažnyčios vyresnybė, atsidėkodama už tai, kad tuos metus bažnyčia buvo švari kaip mergelės gimimas, paskyrė jai nedidelę pensiją.

Kad ir kaip įkalbinėjau, mama nesutiko išleisti nors kiek santaupų, tik primygtinai reikalavo, kad panaudočiau jas studijoms Jungtinėse Valstijose.

Kai užsimindavau, kad turėtų bent kartą nusipirkti tai, ko tikrai nori, ji atsakydavo: „Man nieko nereikia.“

Tai man priminė kažkur perskaitytą posakį: „Dauguma žmonių negauna, ko nori, nes savo norus pamiršta.“

Kaip liūdna. Man brangios mamos svajonės kasdien nyko, tekėjo per valomus langus, varvėjo į plaunamų grindų plyšius, į šveičiamas kriaukles ir klozetus, kuriuos ji nupildavo vandeniu kitiems atlikus savo reikalus. Mano mama visiškai pamiršo, kad ir ji, tarnaitė, kadaise turėjo svajonių. Tačiau manosios svajonės ji niekada neužmiršo ir tai mane tikrai labai jaudino.

Štai kodėl mylėjau mamą, bet niekada nesijaučiau esanti tėvo duktė. Neabejojau, kad šis jausmas buvo abipusis. Kartais svarstydavau, gal taip aklai žavėdamasi vyrais nesąmoningai mėginau atsigriebti už praleistą be tėvo vaikystę?

Į šį klausimą atsakymo neradau.

Norėjau tik tęsti kelionę ir susižerti tris milijonus dolerių.

O paskui – que sera, sera. Kas bus, tas bus.

13

Svečiuose pas vienuolį

Nepažįstamoji, staiga apsireiškusi kaip vienintelė mano giminaitė, norėjo, kad keista poza pasimylėčiau su vyru, kurio akyse nebuvau mačiusi ir kuris, negana to, buvo vienuolis.

„Žinoma, – pamaniau, – gal ir neprieštaraučiau, jei tas vienuolis būtų jaunas ir gražus, bet jei jis bus bjaurus kaip giltinė arba prieš mylėdamasis užsimanys mane surišti, o pasimylėjęs sumušti?“ Bet jei jis iš tiesų jaunas ir gražus, tuomet kodėl nusprendė tapti vienuoliu, kuriam privalu duoti skaistybės įžadą?

Ar mylėdamasi su vienuoliu išduosiu Aleksą ar net Krisą? Bet argi jųdviejų jau negaliu vadinti savo „buvusiais“? Vis dėlto man knietėjo priimti šį iššūkį pirmiausia, žinoma, dėl man teksiančių milijonų ir dėl to, kad norėjau patenkinti savo nenumaldomą smalsumą. O svarbiausia, norėjau įrodyti, kad nesu nei ištižėlė, nei tokia kaip visos.

Beje, gal man pavyktų sugalvoti, kaip išsisukti iš šios padėties ir vis dėlto pasiekti savo tikslą.

Taigi vieną dieną, pasisamdžiusi asilu traukiamą vežimaitį, pasiekiau gretimą kaimą ir paprašiau vežiko pirmiausia išleisti mane prie Lopnoro parduotuvės, – jei kartais mano bičiulis žolininkas jau būtų grįžęs. Bet jo parduotuvė tebebuvo uždaryta. Nusivylusi užsimečiau ant pečių sunkią kuprinę, įlipau į autobusą ir nuvykau į Urumčį. Iš ten mikroautobusu, o paskui automobiliu nusigavau į kitą Dangaus kalnų pusę, daug nuošalesnę už tą, kurioje tyvuliuoja Dangaus ežeras.

Kai atvykau ten, jau buvo vėlyva popietė. Kad pasiekčiau savo kelionės tikslą, dar turėjau sėstis į ypatingus dengtus neštuvus – į kabamąjį gultą, pririštą prie dviejų karčių – ir siauru vingriu taku leistis užnešama į viršų. Po pusvalandžio du mane nešantys vyrai, – vienas vidutinio amžiaus, kitas vos pradėjęs trečią dešimtį, – nuleido neštuvus ant žemės.

Skuduru šluostydamasis nuo veido stambius prakaito lašus, vyresnis nešikas tarė:

– Štai ir atvykome, panele.

Išlipau iš neštuvų ir sumokėjau. Paskui pamačiau dunksančią maždaug šimto metrų aukščio smiltainio uolą.

– Ir kaip man į ją įkopti? – piktai sušukau.

Plonas kaip vytelė vyresniojo nešiko pirštas nukrypo į vėjų nugairintą takelį.

– Panele, nuo čia iki uolos viršūnės turite kopti pati.

– Ar nėra lengvesnio kelio ten nusigauti? Kad ir…

Jis nusijuokė parodydamas kelis gelsvus, aptrupėjusius dantis.

– …lifto? Panele, ar iš medžio iškritote?

Šalia jo stovintis jaunesnis vyras irgi garsiai nusijuokė.

– Na, tiek to. Pamėginsiu.

Vyresnis nešikas šyptelėjo.

– Kopimas – gera treniruotė. Todėl visi kalnuose įsikūrę vienuoliai yra nenugalimi kovų meno meistrai.

Tikriausiai norėdamas atkreipti mano dėmesį, jaunesnis vyras ore padarė kelis kung fu rankų judesius.

Bet aš į jį nė nežvilgtelėjau – ne juokai man buvo galvoje. Vėl kreipiausi į senąjį nešiką:

– Ar pažįstat ten gyvenančius vienuolius?

– Panele, aš nepažįstu jokių vienuolių. Tiesiog žiūriu kung fu filmus, kuriuose rodo vienuolius, sklendžiančių kovos menų žinovus. Štai taip jie užskrenda ir nusileidžia nuo kalnų. Cha!

Aukštai pašokęs ir garsiai surikęs: „Cha!“ jaunasis nešikas mane labai suerzino.

Piktai jį nudėbusi, vėl paklausiau jo viršininko:

– Kodėl jie nenutiesia tikrų laiptų?

Nešikas smalsiai nužvelgė mane ir pirštu parodė į viršų.

– Matot? Atrodo, kadaise ten buvo laiptai, bet dabar iš jų ne kažin kas liko.

– Kodėl?

– Gal todėl, kad vienuoliai svečių nelaukia.

Truputį patylėjęs, jis nusimovė purvinas savo pirštines ir padavė man.

– Imkit.

Paskui parodė į tako likučius.

– Kad pirštai nepraslystų. Su pirštinėmis galėsit tvirčiau įsikibti į akmenis. Be to, kopiant pirštinės apsaugos rankas, kad nesusižeistumėt ir neimtų kraujuoti. Du renminbiai.

Sugraibiusi ištraukiau du banknotus ir padaviau nešikui.

– Keturi, panele.

– Bet ką tik sakėt, kad du!

– Taip, po du už kiekvieną pirštinę. Juk turit dvi rankas, tiesa?

– Gerai, tegul bus tavo viršus, – nusileidau ir tėkštelėjau į jo ištiestą delną dar du banknotus.

– Sėkmės, panele. – Ir nusišypsojęs pridūrė: – Tesaugo jus Buda.

Tada abu vyrai pakėlė neštuvus ir nuskubėjo atgal.

Užsimoviau pirštines ir žengiau pirmą žingsnį taku. Staiga prisiminiau garsiąją filosofo Laodzi frazę: „Tūkstančio mylių kelionė prasideda tau po kojomis.“

Taip!

Ėmiau skaičiuoti žingsnius. Mėginau save drąsinti įsivaizduodama, kad sulig kiekvienu žingsniu artėju prie savo tikslo – trijų milijonų dolerių, svajonių namo prie jūros, atostogų Europoje, gurmaniško prancūziško ir itališko maisto, antikvarinių baldų, prabangių aliejiniais dažais nutapytų paveikslų, šilkinių ir kašmyro drabužių, Tiffany papuošalų ir, žinoma, prie savo puikaus, milžiniško populiarumo sulauksiančio amerikietiško romano…

Užsisvajojusi slystelėjau ir vos nepargriuvau, bet kaip tik laiku atgavau pusiausvyrą.

– Atsargiai! Nešvystelėk nuo uolos savo trijų milijonų verto gyvenimo! – paskubomis burbtelėjau sau po nosimi.

Susikaupusi tarsi lenktyninis šuo, matantis vien skuodžiantį kiškį, po kiekvieno žingsnio skaičiavau pulsą. Kartais dirstelėdavau žemyn – iš aukštai panorama tikrai atrodė pasakiškai. Įsivaizdavau save, įstrigusią tarp dangaus ir žemės, apsuptą amžinų urvų, svaigių eliksyrų, stebuklingų vaistažolių ir mažai kam suprantamų rankraščių.

Pagaliau pasiekiau lygią žemę. Man gana smarkiai svaigo galva, trūko oro, tad kelias minutes pastovėjau atsirėmusi į uolą, godžiai kvėpdama gaivų, galima sakyti, net svaigų kalnų orą. Mano klaidžiojantis žvilgsnis užkliuvo už nedidelio apgriuvusio pastato vėjų nugairintu stogu. Atsitiesiau ir nužingsniavau prie įėjimo. Mane pasitiko didelės durys su metaliniu aprūdijusiu liūto galvos pavidalo belstuku. Sprendžiant iš rūdžių lankytojai į šventyklos vartus belsdavosi itin retai. Ar gali būti, kad aš – pirmoji viešnia per daugelį metų?

Pakėliau ranką ir kelis kartus nedrąsiai pabeldžiau. Jokio atsako. Dešimt sekundžių palaukusi pamėginau dar kartą. Ir dar. Vėl tyla. Gal visi viduje gyvenantys vienuoliai virto mumijomis? Gal jie – prieš šimtą metų pasibaigusių kolonijinių laikų arba Mingų dinastijos, viešpatavusios prieš keturis šimtus metų, liekanos? Tebesibeldžiant mane staiga apėmė panika, be to, ėmė gurgti pilvas. Pasidėjau ant žemės kuprinę ir ėmiau ieškoti saldžių bandelių, kuriomis buvau pasirūpinusi. Bet netrukus pajutau, tarsi dangus virš galvos ir žemė po kojomis būtų ėmę suktis vis greičiau ir greičiau…

14

Plaukiantis Debesis

Pabudau mažame, smilkalais kvepiančiame kambarėlyje. Paauglys vienuolis ovalo formos veidu priglaudęs man prie kaktos laikė drėgno audeklo skiautę ir po šnervėmis mosavo mėtų kvapo gydomuoju aliejumi.

– Laba diena, panele, – sušnabždėjo jis, o tada nusigręžė ir susijaudinęs šūktelėjo: – Mokytojau, panelė bunda!

Ir staiga tarsi iš niekur išdygo raumeningas vienuolis. Priklaupęs ant vieno kelio šalia mano lovos, jis pridėjo man prie kaktos stambų delną ir trumpai bei santūriai paklausė:

– Panele, ar jums nieko nenutiko? Ar jau geriau jaučiatės?

Aš sėsdamasi linktelėjau.

– Rodos, aš tik nuvargusi ir alkana.

– Nesijaudinkit, mes jau išvirėme žolelių sriubos ir pataisėme vegetariškų patiekalų. Ar galėsite valgyti?

– Taip, mielai ką nors suvalgyčiau.

Abu vienuoliai nuvedė mane į didesnį kambarį su mediniu stalu, ant kurio stovėjo arbata, garuojanti sriuba ir keli kiti patiekalai.

Kol godžiai šveičiau sojų varškę, grybus, lotosų šaknis, kinines lapines roputes, karštą sriubą ir kvapnią arbatą, vyresnysis vienuolis atidžiai mane stebėjo – kaip gydytojas savo pacientą ar motina savo naujagimį. Pagaliau numalšinusi alkį padėjau ant stalo valgomąsias lazdeles ir jaunasis vienuolis išnešė lėkštes.

Tada prabilo vyresnysis vienuolis:

– Panele, savo apsilankymu pagerbėte mūsų kuklią šventyklą. Bet ar galiu paklausti, ko čia atkeliavote?

Klausimas buvo gana tiesus. Bet kadangi tikrojo savo kelionės tikslo atskleisti negalėjau, teko ką nors sugalvoti.

– Pasiklydau.

– Pasiklydote kopdama stačiu taku į nuošalaus kalno viršūnę?

Jo akys buvo išpūstos kaip pelėdos ir skvarbios kaip vilko.

– Aš… rašau knygą. Ten yra scena apie atsiskyrėlį, gyvenantį ant kalno. – Mintyse šyptelėjau. Oho! Kaip man pavyko taip protingai sugalvoti?

Vienuolis smalsiai mane nužvelgė.

– Ar nebaisu vienai prietemoje kopti į kalną?

– Neketinau čia ateiti. Pasiklydau. Puoliau į paniką ir galima sakyti… pamečiau protą. – Pasijutau visiškai susipainiojusi ir nervingai nusijuokiau. – Taigi… Mokytojau, kodėl šventykla čia?

– Esame vienuoliai atsiskyrėliai. Ir norime kuo labiau atsiriboti nuo niekingų šio pasaulio reikalų.

– Aš trokštu to paties. – Vėl nervingai nusijuokiau. – Jei tik įmanoma.

Apsižvalgiau, tik nelabai buvo į ką žiūrėti: priešais Budą stovėjo altorius su aukomis, dažų nemačiusias sienas puošė keli paveikslai, vaizduojantys Budą ir gailestingumo deivę Guanin.

Nors šis plačiaveidis vienuolis kampuotu smakru buvo tvirtai sudėtas ir tikrai neblogai atrodantis vyras, didelės simpatijos jam nepajutau. Rodos, jis stropiai slepia savo jausmus, – jei tik apskritai jų turi. Kita vertus, po šia santūrumo kauke puikiausiai galėjo glūdėti kunkuliuojanti aistra.

Vienuolis vėl prabilo:

– Jau sutemo, tad dabar negali leistis stačiu šlaitu. Teks čia nakvoti.

To aš ir norėjau.

– Ačiū, mokytojau. Esu Violeta Čen iš Taivano. Ar suteiksit man garbę sužinoti jūsų vardą?

Pamaniau, kad pakeitusi savo vardą ir šalį, iš kurios kilusi, pasielgiau labai išmintingai.

– Plaukiantis Debesis. – Jis mostelėjo į jaunąjį vienuolį, sėdintį kampe ir atidžiai besiklausantį mūsų pokalbio. – Mano mokinys Tyroji Išmintis.

Abiem linktelėjau, Tyroji Išmintis atsiprašė ir išėjo į gretimą kambarį kloti lovos.

Pasinaudojusi proga, vyresniojo vienuolio paklausiau:

– Mokytojau Plaukiantis Debesie, ar čia gyvenate tik judu su Tyrąja Išmintimi?

Jis linktelėjo.

– Ar pas jus kas nors apsilanko?

– Paskutinio lankytojo buvome sulaukę prieš daug metų.

Kaip tik tuomet grįžo jaunasis vienuolis ir pasakė, kad kambarys man paruoštas.

Plaukiantis Debesis nužvelgė mane kaip fakelai deginančiomis akimis.

– Panele Čen, manau, dabar turėtumėte pailsėti.

Ankstų kitos dienos rytą jaunasis vienuolis pasibeldė į mano kambario duris ir nuvedė į pagrindinę salę pusryčiauti. Visi trys tylėdami valgėme ryžių sriubą ir marinuotas daržoves. Nuojauta man pakuždėjo, kad valgant kalbėti nedera.

Po penkiolikos minučių, Tyrajai Išminčiai nunešus dubenėlius ir lėkštes, Plaukiantis Debesis paklausė:

– Panele Čen, ar šiandien jaučiatės geriau?

Pakėliau akis nuo garuojančios arbatos ir pažvelgiau į jį.

– Taip, daug geriau. Esu labai dėkinga jums už svetingumą.

– Jei norite šiandien išvykti, Tyroji Išmintis jums padės nusileisti nuo kalno. Jei ne, galite pasilikti čia, kiek tik patinka. Tik bijau, kad čia nėra daug pamatyti vertų dalykų.

– Mokytojau, o mūsų biblioteka ir meno kūrinių kolekcija? – leptelėjo jaunasis vienuolis.

– Turite meno kūrinių kolekciją? Labai norėčiau ją pamatyti. Tai man tikriausiai labai praverstų rašant knygą.

Plaukiantis Debesis pasiteiravo:

– Ką rašote?

Vienuolio veidas vis dar buvo bejausmis. Nenutuokiau, kokios mintys kirba jo plikoje galvoje.

– Aš romanų rašytoja. Antroje knygoje pasakosiu vienos šeimos istoriją, rašysiu apie vaikus, besiriejančius dėl milžiniško palikimo – brangių meno kūrinių. Kadangi ne kažin ką žinau apie meną ir kaip jį tyrinėti, – paaiškinau ir pamėginau kuo maloniau nusišypsoti, – gal galėtumėt suteikti man garbę bei malonumą ir parodyti šventyklos meno kūrinius, kad pasisemčiau įkvėpimo?

Plaukiantis Debesis dar kelias akimirkas atidžiai žvelgė į mane, o tada, nors ir pavėluotai, didžiam mano džiaugsmui, jo veide pagaliau šmėstelėjo kažkas panašaus į šypseną.

– Gerai, gal jums lemta čia būti. Parodysiu meno kūrinių kolekciją, apie kurią beveik niekas nežino. Tai bus laimingiausia diena jūsų gyvenime.

Sudėjau rankas lyg maldai ir žemai nusilenkiau.

– Dėkoju, mokytojau Plaukiantis Debesie. Niekada to nepamiršiu.

Paėmęs molinį puodelį, jis garsiai siurbtelėjo arbatos ir pridūrė:

– Laimė, kad mes, vienuoliai, neturime reikalų su šeimomis.

Tada Plaukiantis Debesis paprašė Tyrosios Išminties paruošti dvi žibalines lempas. Jis pervėrė mokinį įsakmiu žvilgsniu ir pasakė:

– Dabar tu liksi čia ir medituosi. – Paskui kreipėsi į mane: – Eime, panele Čen.

Ištiesęs ranką Plaukiantis Debesis mostu pakvietė mane eiti kartu; pastebėjau, kad ant vieno jo riešo buvo apvyniotos kelios eilės gintaro spalvos maldos karoliukų. Kiekvienas žėrintis ir blykčiojantis brangakmenis, rodos, ragino mane atskleisti mažytę jo paslaptį.

Plaukiantis Debesis kažkur vedė mane vis sukdamas už kampo, paskui stačiais laiptais, kol pagaliau, atrodo, visą amžinybę leidęsi žemyn, atsidūrėme siaurame koridoriuje. Kaip įmanydama mėginau neatsilikti nuo sparčiai žingsniuojančio vienuolio, todėl man daužėsi širdis. Kur jis mane veda? Gal į slaptą kankinimų kamerą? Bet aš jau pasukau taku – ar laiptais, – kuriais neįmanoma grįžti atgal. Ką turėjau daryti? Bėgti atgal į šventyklą, o tada pasileisti nuo kalno, kad susiknežinčiau galvą į akmenis ir mano smegenys ištikštų kaip kokie vėmalai?

Taip man besvarstant, įėjome į nedidelį akmeninį prieangį, nukabinėtą paveikslais. Virpančioje žibalinės lempos šviesoje išvydau nuožmų sargybinį – išsprogusios akys, piestu stovintys plaukai, tarsi jį būtų kračiusi elektros srovė. Ant kitos sienos pamačiau dar grėsmingesnį įsiutusį dievą, – jis mosavo didžiuliu kardu, lyg vaikydamas nematomas piktąsias jėgas.

Man tvinkčiojo smilkiniai, pažastis ir nugarą pylė šaltas prakaitas. Jaučiau, kad tuoj mane ištiks panikos priepuolis. Niekur nemačiau nė vienos knygos! Gal vienuolis mane čia atsiviliojo turėdamas piktų kėslų?

Ir tuomet Plaukiantis Debesis burbtelėjo kažkokius nesuprantamus žodžius, pirštais palietė trečią elektros srovės kratomo dievo akį ir švelniai spustelėjo. Sutrikau pamačiusi duris, besiveriančias į kitą patalpą – visiškai kitą erdvę.

Plaukiantis Debesis mostu paragino mane įeiti.

Dvejojau, bet jis įėjo, vieną lempą padėjo ant stalo, o kitą tebelaikė maldos akmenėlių vėriniu apvyniotoje rankoje.

„Kita erdvė“, dabar apšviesta dviejų žibalinių lempų, pasirodė esanti salė su knygų lentynomis pasieniais. Lentynos buvo prikrautos knygų, rankraščių ir dailių dėžučių.

Pakerėta nė pati nepajutau, kaip įėjau ir man išsprūdo garsus „Ooo!“ Į nosį dūrė gaižokas seno popieriaus kvapas, sumišęs su smilkalų aromato likučiais.

Vienuoliui žingsniuojant po salę, žibalinės lempos šviesos pluoštai krito ant knygų ir dėžių, kurios, rodos, varstė mus įtariais žvilgsniais.

– Kiek knygų čia saugoma? – paklausiau pamačiusi, kad čia tikrai biblioteka, ir truputį nurimusi.

Plaukiantis Debesis rūsčiai dėbtelėjo į mane ir priekaištingai tarė:

– Svarbu ne kiekybė, o kokybė. Labai didžiuojuosi galėdamas pasakyti, kad čia turime kelias sutras našlaites.

– Kaip suprasti?..

– Tai vieninteliai egzemplioriai Kinijoje ir visame pasaulyje. – Ištraukęs vieną rankraštį jis paaiškino: – Šis vertas šimtų tūkstančių.

Kai pamėginau jį paliesti, vienuolis grakščiai, bet stipriai sučiupo besitiesiančią mano ranką.

– Aaai! – surikau iš skausmo.

Plaukiančio Debesies veidas padvelkė šalčiu.

– Pašaliečiui čia negalima nieko liesti. Čia kiekvienas daiktas yra neįkainojamas. Jums labai pasisekė, kad apskritai leidau čia ateiti.

– Labai atsiprašau, mokytojau, – pasakiau ir pamačiau, kad man ant riešo liko raudona žymė. Matyt, Plaukiantis Debesis buvo vidinio kung fu meistras kaip tie Šaolino vienuoliai.

Jis padėjo rankraštį ant stalo ir atsargiai išvyniojo, kad galėčiau pasižiūrėti. Pamačiusi rašmenis, pajutau nuo dokumento sklindančius keistus virpesius. Instinktyviai truputį atšlijau, o vienuolis nepritariamai į mane žvilgtelėjo.

Apsitrynęs, pageltęs pergamentas buvo išmargintas tvarkingais, įprastu šriftu užrašytais hieroglifais. Kūrinys vadinosi Deimantine sutra. Apie šią sutrą buvau šį tą girdėjusi, tik nežinojau, ar ji kaip nors susijusi su deimantais – amžinu turtu ir, kaip sakoma, geriausiais moters draugais.

Nenorėjau pasirodyti neišmanėlė, todėl nepaklausiau, ką bendra deimantai turi su sutromis, todėl ištariau banalius žodžius:

– Kaip gražu ir hieroglifai tokie dailūs.

– Ar galite pasakyti, kuo rašyta? – paklausė, o tiksliau, metė man iššūkį vienuolis.

– Kinišku rašalu, – pasakiau. Kuo gi dar? Juk atsakymas buvo akivaizdus.

– Įsižiūrėkit atidžiau, panele Čen.

Labai įdėmiai įsižiūrėjus į hieroglifus jie man pasirodė labai tamsiai raudoni su rudu atspalviu.

– Gal čia koks raudonas kiniškas rašalas? – gūžtelėjau pečiais ir vėl pajutau keistus nuo rankraščio sklindančius virpesius.

– Ne, ne rašalas. – Jis kelias akimirkas patylėjo, kad įspūdis būtų didesnis. – Tai kraujas.

Tų virpesių paslaptis staiga paaiškėjo. Kraujas. Mane nukrėtė šiurpas. Ką aš veikiu šioje slaptoje salėje, šioje šiurpioje šventykloje, ant nuošalaus kalno, Kinijoje ir dar su vienuoliu, kolekcionuojančiu krauju parašytus rankraščius?!

Pakėliau akis ir pažvelgiau jam į veidą, mirgančioje lempos šviesoje jis atrodė baisiai.

– Gyvūno kraujas?

Vienuolis linksmai nusijuokė.

– Jūs tikriausiai per jauna, kad būtumėt apie tai girdėjusi.

Šiais žodžiais jis mandagiai pasakė, kad esu visiška neišmanėlė.

Paskui pirštais perbraukė pageltusį pergamentą. Jis buvo pagamintas iš odos – gyvulio, o gal žmogaus? Ir kieno krauju buvo rašoma? Nužudytojo? O gal savižudžio? Tačiau buvau per daug susijaudinusi, kad suprasčiau, ar virpesius skleidė pikta, ar romi dvasia.

Vienuolis prabilo vėl ir jo žodžiai buvo aiškūs ir sunkūs, tarsi įrėžti akmenyje.

– Beveik prieš tūkstantį metų vyriausiasis vienuolis adata prasidūrė pirštą ir savo krauju parašė visą Deimantinę sutrą. Kadangi vyriausiasis vienuolis paaukojo savo kraujo, šis rankraštis yra gyvoji dvasia, turinti stebuklingą galią laiminti, ginti ir gydyti. Arba, jei būtinai prireiks, jis gali būti parduotas meno kūrinių rinkoje už milžinišką sumą.

Po šio paaiškinimo baimės sukaustyti mano nervai šiek tiek aprimo.

– Tikrai įspūdinga, – tariau.

– Naudodamas savo kraują parodai visišką nuoširdumą ir atsidavimą. Kuo ilgesnė sutra, tuo daugiau sunaudojama kraujo ir tuo svaresnis yra vienuolio ištikimybės įrodymas. Kartais jie net varžosi, kuris parašys ilgesnę sutrą.

Varžosi, siekdami dvasinių dalykų? Ir kad galėtų brangiai parduoti rankraštį meno kūrinių rinkoje? Ar Plaukiantis Debesis bent suvokia, kad tai visai nedera budistų vienuoliams?

Labai susikaupęs vienuolis atsargiai grąžino ritinėlį į dėžutę, o šią vėl padėjo į lentyną. Tada kreipėsi į mane:

– Panele Čen, sakėte, kad pasiklydote ir todėl atsidūrėte mūsų šventovėje. Tačiau Buda moko, kad visa, kas mums nutinka, lemia karma. Pasiklysti tebuvo pretekstas.

Išgirdus šiuos žodžius man apmirė širdis. Bet iškart suvokiau, kad Plaukiantis Debesis tikrojo mano viešnagės tikslo neperprato, – tiesiog budistai tiki, kad niekas nevyksta be priežasties, net jei mums ta priežastis nežinoma. Tai jis ir turėjo galvoje sakydamas „pretekstas“.

– Tai, kad rodau jums mūsų lobius, yra dangaus valia, – paaiškino Plaukiantis Debesis ir nukėlė kitą dėžutę, papuoštą abstrakčiais raudonais ir aukso spalvos ornamentais. Atidaręs ją, vienuolis nuvyniojo kelis šilko sluoksnius ir išėmė nedidelę auksinę Budos statulėlę.

Nors nesu meno žinovė, iš karto supratau, kad tai – nepaprastas kūrinys. Metalo formos buvo išraiškingos ir grakščios, tarsi skulptorius prie šios statulos būtų dirbęs kelis gyvenimus. Ir vis dėlto metalo sluoksnis buvo plonas kaip kiaušinio lukštas, – mat siekta kuo labiau sumažinti aukso sąnaudas.

Tarsi skaitydamas mano mintis, Plaukiantis Debesis tarė:

– Ne auksas daro Budą vertingą, o tai, kas slypi jo viduje.

– O kas ten slypi?

Vienuolis švelniai bakstelėjo pirštu į lotoso pavidalo cokolį ir atsidarė stalčiukas. Pilnas mažyčių baltų, žalių, gelsvų, raudonų, oranžinių ir skaisčiai raudonų krištolo gabalėlių. Apakinta spalvingai spindinčio krištolo, pajutau, kaip man per kūną ritasi gailestingumo prisotintos energijos bangos.

– Tau pasisekė, – pasakė vienuolis. – Šiąnakt bus mėnulio pilnatis, tad jaučiu norą dosniai dalytis. Šis krištolas, – jis pirštais perbraukė per akmenėlius, – yra Budos palaikai, arba šarira.

– Bet… argi Buda negyveno prieš daugiau nei du tūkstančius metų? Tad kaip… Ar tai įmanoma? – paklausiau, nors jaučiau stiprų ryšį su šarira.

– Per kultūrinę revoliuciją raudonoji kariuomenė sugriovė mūsų šventyklą. Kad išsaugotų brangenybes, mano mokytojas su dviem mokiniais persirengė valstiečiais, atnešė jas čia ir paslėpė. Tais laikais laiptų nebuvo. Tyroji Išmintis iškirto juos vos prieš dvejus metus, bet kadangi čia nuolat pučia stiprus vėjas, iš jų beveik nieko neliko.

– Ar laiptai buvo skirti lankytojams?

– Ne. Kartą susižeidžiau koją, tad Tyroji Išmintis pastatė juos, kad man būtų lengviau laipioti.

– Kaip tuomet jums anksčiau pavykdavo čia užkopti?

– Mes visi nuo vaikystės užsiimame kovų menais. Gal esate girdėjusi apie „sklendžiančius kovos menus“ arba apie „driežų kung fu“?

– Mačiau šių kovų meistrus Honkonge, king fu filmuose.

– Cha, tai tik vaidyba, bet tai, kuo užsiimame mes, yra tikra. Arba, kai pamatai savo akimis, fantastiška. Rytoj paprašysiu Tyrosios Išminties, kad jums parodytų.

– Ačiū, tikrai norėčiau pamatyti.

– Visi nori. Šiandien parodžiau jums daugiau, nei derėjo, išvydusi dvi didžiausias čia saugomas vertybes gavote nemažai naudos. Galbūt iš jų auros net įgijote antgamtiškų jėgų.

Plaukiantis Debesis suvyniojo statulėlę, įdėjo į dėžutę ir atsargiai pastatė į lentyną. O tada pamojo man išeiti. Abu nusilenkėme ir išėjome, bet aš lėtai vilkau kojas, – mat labai nenorėjau skirtis su stipria ir raminama Budos energija.

Po apsilankymo bibliotekoje Plaukiantis Debesis man ėmė atrodyti nebe toks grėsmingas ir net gerokai patrauklesnis. Net ėmė patikti šis Plaukiantis Debesis kampuotu smakru ir jo slapta salė.

15

Vienuolio gundymas

Savo kambaryje klestelėjau ant plono čiužinio ir pagaliau galėjau pabūti viena, pamąstyti apie šią keistą šventyklą ir dar keistesnį Plaukiantį Debesį. Jis atrodė vyriškas, tad neturėtų būti sunku jį sugundyti. Ir vis dėlto dar nepraėjo nė para, kai jį pažįstu. Ar yra koks nors veiksmingas, paprastas ir nesunkiai įvaldomas viliojimo dao?

Vyliausi, kad seksas nebus per daug skausmingas ar nešvankus. Nuo paauglystės iki šių dienų su skirtingais savo vaikinais buvau išmėginusi kelias drąsias pozas, bet apie apverstą lotosą nebuvau girdėjusi ir labiausiai nervinausi dėl to, kad jis apverstas. Pasidomėjau tuo dar būdama Niujorke, viešojoje miesto bibliotekoje, ir radau tos pozos aprašą dviejų šimtų metų senumo knygoje „Kinijos erotikos menas“. Šis veikalas, sekso vadovas, dar vadinamas „Pavasario rūmų paveikslėliais“, greičiausiai buvo skirtas pamokyti jaunavedžius miegamojo meno. Kiekvienai pozai buvo skirtas paveikslėlis ir eilėraštis. Apversto lotoso poza buvo aprašyta šiuo:

Kregždutė skrenda pavasario vėjyje.

Vakaras gundantis, o vėjelis sklidinas aistros.

Supkitės, supkitės, džiaukitės radę in ir jang dermę!

Siūruojantis grožis, jos suknia plaikstosi pasitikdama

Erotiškas vėjo rankas ir drąsiai prasiskleidžia.

Ponas skverbiasi ir skverbiasi, jo aistrą žadina

Svaigus peizažas, pražydęs daugybe kerų!

Ruošdamasi išmėginti šią netradicinę lotoso pozą, – tikrai ne meditacinę, – bandžiau prisiminti šį eilėraštį ir bekartodama jį nugrimzdau į neramų miegą.

Kitą rytą per pusryčius, – valgėme paprastas bandeles su daržovių įdaru, sriubą ir gėrėme sojų pieną, – pasakiau abiem vienuoliams, kad prastai jaučiuosi ir paklausiau, gal būtų tokie malonūs ir leistų pasilikti čia dar kelias dienas.

Plaukiantis Debesis nurijo paskutinį sriubos lašą.

– Žinoma. Likite, kiek tik norit. Vėliau Tyroji Išmintis nukeliaus į miestą nupirkti daugiau maisto ir parneš jums vaistų.

– Atsiprašau, kad apsunkinu jaunąjį šifu, – pasakiau jaunajam vienuoliui.

– Nieko tokio, panele Čen, – santūriai šyptelėjo jis. – Man patinka eiti į turgų. – Ir tarsi supratęs, kad pasakė kažką nederama, nuraudo.

Plaukiantis Debesis pervėrė savo mokinį priekaištingu žvilgsniu ir vėl kreipėsi į mane:

– Tyrajai Išminčiai tik devyniolika, jis dar berniukas, mėgstantis žaisti. Bet jis geras vaikinas: sunkiai dirba ir tvarko šventyklos reikalus.

„Tai kodėl, – pagalvojau, – jis tapo vienuoliu?“ Bet garsiai to nepaklausiau, tik atsikandau didelį kąsnį bandelės.

Mokytojas įdėmiai mane nužvelgė.

– Po pusryčių truputį pailsėkit, o tada ateikit į mūsų rytines pratybas.

Tikrai norėjau daugiau sužinoti apie vienuolius ir jų ritualus, tačiau bent jau kol kas turėjau vaidinti negaluojančią, tad atsiprašiau:

– Ačiū, mokytojau, mielai prie jūsų prisidėčiau, bet jaučiuosi visiškai išsekusi.

Ir Plaukiantis Debesis pirmą kartą pažvelgė į mane meiliai.

– Tuomet, žinoma, eikit pamiegoti. Jei vėliau pasijusit geriau, ateikit į mūsų pratybas popiet.

Grįžusi į savo kambarį atsisėdau ant lovos, išsiėmiau Mindės Medison popierius ir įbedžiau akis į jos nurodymus:

Sugundyk vienuolį ir pasimylėk su juo apversto lotoso poza. Jei patirdamas orgazmą jis sušuks: „Omarulang“, vadinasi, radai tą, kurio reikia. Vėliau gausi daugiau nurodymų.

Pajutusi, kad ima skaudėti galvą, atsigėriau vandens, giliai įkvėpiau ir pamėginau nusiraminti. Rikiavau verpetu besisukantį minčių spiečių ir svarsčiau, ką iš tiesų čia veikiu. Ar tikrai ketinu apgriuvusioje šventykloje ant kalno, į kurį net laiptų nėra, keista poza mylėtis su dar keistesniu vienuoliu?

Sveikas protas man kuždėjo, kad turėčiau tuoj pat sprukti iš šventyklos ir mesti visą šį reikalą. Deja, jaučiausi taip apsėsta, kad net neįstengiau pakilti nuo lovos!

Man giliai bemiegant kažkas švelniai pabeldė į duris. Atėjo Tyroji Išmintis.

– Panele Čen, mokytojas kviečia jus dalyvauti mūsų popietinėje meditacijoje.

Padėkojau jaunajam vienuoliui ir nusekiau paskui jį į didžiąją salę, ten Plaukiantis Debesis pasakė, kad visi eisime į lauką ir medituosime vaikštinėdami.

– Tai nuramins jūsų sujauktas mintis, panele Čen.

Jis žinojo, kad mano mintys sujauktos? Ar žinojo ir tai, kad ketinu jį sugundyti?

Ačiū Dievui, medituoti vaikštinėjant gryname ore buvo labai malonu ir įtempti mano nervai truputį aprimo. Plaukiantis Debesis pamokė mane sudėti rankas taip, kad jos atrodytų kaip lotoso pumpuras.

– Įsivaizduokit, kad turit naujokės sąmonę, žvelgiančią į pasaulį tyromis akimis.

Mintis apie naujokės sąmonę man patiko, o sudėti rankas lyg lotoso pumpurą nebuvo sunku, be to, labai dailiai atrodė. Pamaniau, jog ši akimirka taip pat tinkama parodyti Plaukiančiam Debesiui, kad jaučiu jam trauką. Tad apsimečiau, kad man nesiseka tinkamai suglausti plaštakų, ir jam teko man padėti: liesti ir net laikyti mano ranką. Nors vienuolio veidas taip ir liko abejingas, nuo jo liemens ir krūtinės pajutau sklindant karštį. Be to, jam ant kaktos pastebėjau besirenkančius stambius prakaito lašus. Puiku, mano siųsta žinia tikslą pasiekė!

Paauglys Tyroji Išmintis, rodos, nė nenutuokė, kas iš tiesų vyksta per šią sekso nuojautos persmelktą meditaciją. Gal jauna jo galva buvo pilna minčių apie nuodėmingus turgaus malonumus – gardžią, valgyti draudžiamą mėsą, užgertą buteliu šalto alaus?!

Po kelių minučių priėjome didžiulį akmenį, savo forma, – net keista! – panašų į sėdintį Budą.

Plaukiantis Debesis tarė:

– Pirmą kartą pabėgęs čia į kalną, mano mokytojas iškart pamatė šį akmenį. Ir bemat suprato, kad čia atsiskleis ir jo, ir jo mokinių karma. – Vienuolis parodė apačioje atsiveriantį vaizdą. – O dabar jie ten.

– Kaip suprasti?

– Mokytojas mirė prieš kelerius metus, sulaukęs šimto trejų metų ir pergyvenęs vieną iš dviejų savo mokinių. Jų pelenai buvo išbarstyti vėjyje.

Vėjo nublokšti. Tikrąja šių žodžių prasme. Vaizdas buvo ir poetiškas, ir liūdnas. Bet tai aš nutylėjau.

– O kur kitas mokinys?

– Tau prieš akis.

– Hm…

Visi nutilome ir Plaukiantis Debesis nusivedė mus, kad tris kartus apeitume Budos pavidalo akmenį. O tada pareiškė, kad laikas padaryti pertrauką.

Aš iš karto grįžau į savo kambarį ilsėtis ir… regzti vienuolio gundymo plano. Man daužėsi širdis. Nežinojau, ar tai į gera, ar ne, bet tam plaukiančiam debesiui jaučiau vis stipresnį potraukį.

Po pusvalandžio grįžau į didžiąją salę išgerti arbatos ir užkąsti. Pasistiprinusi kaip įmanydama stengiausi išlaikyti Plaukiančio Debesies dėmesį klausinėdama apie budizmą ir jo gyvenimą ant šio kalno. Mudviem kalbantis nenuleidau nuo jo akių. Kai jau ėmiau svarstyti, ar Plaukiantis Debesis suprato mano užuominą, jis, imdamas savo puodelį, palytėjo man ranką.

Man dar nesugalvojus, kaip geriau reaguoti, Plaukiantis Debesis pasiūlė:

– Eime į kiemą. Tyroji Išmintis parodys jums neįtikėtinus savo sugebėjimus.

Vėlyvą popietę kiemas atrodė visai kitoks – čia tvyrojo ramybė ir nejauki tyla. Apačioje mačiau besidriekiant ryškiai raudoną miglą, o viršuje – visažinį pilkšvą dangų. Tyroji Išmintis buvo nusivilkęs dukslų pilką budistų vienuolio drabužį ir persirengęs geltonu, prie kūno prigludusiu kung fu kostiumu.

Nutaisęs rimtą veido išraišką ir sugniaužęs kumščius, jis pirmiausia nusilenkė mokytojui, paskui man.

– Mokytojau ir garbinga, retai užklystanti viešnia, dabar kuklus jūsų tarnas parodys menkus savo sugebėjimus.

Girdėdama apsimestinai kuklius šio jaunuolio žodžius, kurie iš tiesų reiškė: „Žiūrėkite, dabar parodysiu jums savo neprilygstamą kung fu meną!“, šyptelėjau ir pasijutau pamaloninta.

Ir tada jaunasis vienuolis, nepaisydamas traukos dėsnio, nužingsniavo statmena šventyklos siena! Nespėjus man paploti už šį stulbinamą pasirodymą, Tyroji Išmintis vėl tvirtai atsistojo ant žemės. O po akimirkos aukštai iššokęs liuoktelėjo į medį ir ėmė sklęsti nuo šakos ant šakos. Po kelių sekundžių jis dingo iš akių, – buvo girdėti tik lapų šlamesys ir šakų traškėjimas.

Išsižiojau klausti Plaukiančio Debesies, kur dingo jo mokinys, tik staiga išdidžiai šypsodamasis jaunasis vienuolis vėl išdygo mums prieš akis.

– Negaliu patikėti! Tyroji Išmintie, kaip jums pavyko? Ar tai tik iliuzija?

Dabar atėjo mokytojo eilė išdidžiai nusišypsoti.

– Budizmas mus moko, kad gyvenimas yra iliuzija, bet tikrame kung fu nėra jokios iliuzijos, vien sunkus kasdienis darbas. Mokau jį nuo trejų metų. Nedaug kas ištveria mano varginančias, nežmoniškas treniruotes.

Nežmoniškas?

Įkaitęs, rožiniais skruostais, jaunasis vienuolis kukliai tarė:

– Panele Čen, mano kung fu – niekis, palyginti su mano mokytojo kovos menu.

Tuomet kreipiausi į Plaukiantį Debesį:

– Ar mokytojas būtų toks malonus ir taip pat atskleistų savo tobulus sugebėjimus, per daug metų išsiugdytus sunkiu darbu?

– Nėra reikalo, – papurtė jis galvą, plačią ir apskritą kaip bronzinis veidrodis.

– Bet…

Jis mane pertraukė:

– Gerai, šiandien visi gulkimės anksčiau. Tyroji Išmintis nueis nupirkti maisto ir vaistų jums. Jis išeis po kelių minučių ir iki rytojaus negrįš.

– Dėl manęs prašom nevargti. Aš nesergu, tik jaučiuosi pavargusi.

– Jam nesunku. Žinau, kad Tyroji Išmintis nekantrauja pasprukti iš šventyklos, o svarbiausia – nuo manęs, kad ir kelioms valandoms.

Mes visi nusijuokėme.

Plaukiantis Debesis pridūrė:

– Panele Čen, vakarienė jums palikta prie kambario durų. Valgykit viena. Mes, vienuoliai, turime laikytis tikėjimo taisyklės po vidudienio nieko neimti į burną.

Grįždama į savo kambarį negalėjau patikėti sėkme, kad Tyroji Išmintis paliks mane vieną su mokytoju. Kaip tik tinkamas metas jį sugundyti! Staiga man dingtelėjo dar viena mintis. O jei Plaukiantis Debesis išsiuntė savo mokinį, kad galėtų sugundyti mane?

Prie savo kambario durų radau padėklą su tvarkingai padėtomis dviem bandelėmis, dubenėliu ryžių sriubos, termosu arbatos ir pora valgomųjų lazdelių. Pavakarieniavusi nusiprausiau veidą, nusistačiau žadintuvą, kad skambėtų po keturiasdešimt penkių minučių, o tada atsiguliau truputį nusnūsti.

Pakelta suskambusio žadintuvo, išsileidau ilgus plaukus ir kruopščiai išsišukavau tris tūkstančius rūpesčių keliančias gijas. Tada pasidažiau, apsivilkau suknelę – ne prabangią, bet elegantišką, apnuoginančią kojas.

Plikai nusiskutę vienuoliai veidrodžio šventykloje, aišku, neturėjo. Bet į kuprinę buvau įsimetusi veidrodėlį, tad rūpestingai jame apsižiūrėjau veidą.

„Veidrodėli, veidrodėli, pasakyk, kas pasaulyje gražiausia?“

Veidrodžio ant sienos nebuvo, o konkurentų šiose grožio varžytuvėse šventyklos salėje taip pat neturėjau. Pažvelgiau į savo veidą veidrodėlyje ir pasijutau laiminga.

Paskui atsidusau, jau dabar jausdama, kad ore tvyro seksualinė įtampa.

Nuėjau iki pat mažosios šventyklos, bet Plaukiančio Debesies niekur nebuvo matyti. Mane vėl apėmė baimė. Gal abu vienuoliai išėjo drauge ir šioje nuošalioje vietoje paliko mane vieną?

Pasukau prie į Budą panašaus akmens ketindama pamedituoti ir nusiraminti. Kaip mokė Plaukiantis Debesis, sudėjusi rankas lyg lotoso pumpurą tris kartus apėjau aplink akmenį. Atlikusi ritualą, dar pavaikštinėjau norėdama susirasti Plaukiantį Debesį. Tačiau mano ausis pasiekė vien tylus medžių lapų šlamesys, vabzdžių dūzgimas ir paukščių čiulbesys.

Dar po kelių minučių eidama išgirdau nepažįstamą garsą. Negalėjau pasakyti, ar tai buvo sunkus žmogaus šnopavimas, ar apskritai kažkas nežmogiška. Gal man reikėjo pasinaudoti in akimi ir išsiaiškinti, kas skleidžia šį garsą? Smarkiai plakančia širdimi paskubomis apsukau lanką mėgindama nustatyti, iš kur sklinda triukšmas. Sutemos jau sparčiai tirštėjo ir baiminausi, kad nepaklysčiau. Staiga vėl išgirdau tą garsą, – labai arti ir pažinau, kad jis žmogaus.

Tai buvo sunkus vyriškas alsavimas ir dūsavimas. Ėmiau žingsniuoti į tą pusę ir supratau, kad jis sklinda iš už akmens. Ten buvo Plaukiantis Debesis! Ką jis vienas tamsoje veikia? Šviečiant pilnačiai darė savo alinančius kung fu pratimus? Priėjusi arčiau ir žvilgtelėjusi pro akmens viršų, apačioje, prieblandoje skendinčio kalnų peizažo fone, išvydau ryškius plačios jo nugaros kontūrus. Suglumau, nes jo kūnas, rodos, ritmingai trūkčiojo. Ar jis sužeistas? Po kelių akimirkų, supratusi, kas vyksta, nejučia delnu užsidengiau burną ir pasitraukiau atatupsta.

Plaukiantis Debesis masturbavosi tiesiog šventyklos prieigose!

Netikėtai pajutau didžiulę užuojautą, o į tarpkojį siūbtelėjo karščio banga. Kelis kartus giliai įkvėpiau. Paskui, jausdamasi dosni ir bebaimė, priėjau tiesiai prie jo iš už nugaros ir apglėbiau plačią krūtinę. Įsikniaubiau veidu į raumeningą sprandą – kaip vaikas prilimpa prie motinos. Mano „puolimas“ vienuolio, rodos, nė kiek nenustebino. Priešingai, suėmęs rankas, jis dar tvirčiau mane prisispaudė. Tada nuleido vieną mano ranką, kad laikyčiau jo lytį, – drėgną ir išpampusią kaip pašvinkusi žuvis.

Pagaliau vienuolis atsigręžė į mane ir mūsų lūpos akimirksniu susiliejo į bučinį. Po ilgo ir painaus mūsų liežuvių, kojų ir rankų kung fu jis nuvilko man drabužius, švystelėjo juos ant žemės ir raumeningomis rankomis užkėlė mane ant tvirtos ir storos seno medžio šakos. Plaukiantis Debesis tai mitriomis kaip lotoso pumpurai suskliaustomis rankomis glamonėjo man krūtis, tai sutrą giedančiomis lūpomis godžiai čiulpė spenelius. Dejavau, stūgavau ir šūkavau lyg kankinama. Mano kūnas virpėjo, tarsi įmestas į pragaro liepsnas arba panardintas į ledinį vandenį. Pagaliau praskėtęs kojas įsiskverbė į mane su tokia didžiule jėga, su tokia tyra jang energija ir taip susikaupęs, kad neabejojau, jog šis sekso kung fu, matyt, yra sunkiausių treniruočių rezultatas.

Mano riksmas sudrebino dangų. Ant meilės vėjo nuožmiai purtomų šakų šlamantys lapai aidu atkartojo mano „Aaa! Aaa!“ Išsiliedamas jis skambiu balsu sušuko: „Omarulang! Omarulang! O dangau, Omarulang!“ Šūksnis buvo keistas, bet vis tiek sujaudino mane iki širdies gelmių.

Po šio jausmingo protrūkio vienuolis ištraukė savo kotą ir įsikniaubė man į tarpkrūtį, lūpomis švelniai kutendamas spenelius. Sulaukusi šios po sekso man įteiktos premijos, dejavau ir rangiausi iš malonumo. Paglosčiau plikai nuskustą jo galvą, kaip kad motina glosto beveik beplaukę savo naujagimio galvytę. Iš kur atsiskyrėlis vienuolis semiasi tokios stiprios aistros? Tik jau ne iš tvarkingos meditacijos ir sutrų skaitymo, nes, jos, priešingai, turėtų tramdyti aistrą. Ar jo treniruotės nuėjo veltui? O gal sutramdyti žmogiškos aistros tiesiog neįmanoma?

Nakties tamsoje po šios pirmykštės vyro ir moters sueities mus užplūdo neapsakomas malonumas, bet nei jis, nei aš nepratarėme nė žodžio. Man labai knietėjo paklausti, ką reiškia „Omarulang“, bet nutariau patylėti ir nedrumsti šios ypatingos akimirkos.

Vienuolis tylėdamas nukėlė mane nuo šakos, padėjo apsirengti, o tada parnešė į šventyklą.

Įžengęs į prieangį, atsargiai mane nuleido.

– Galime naktį miegoti mano kambaryje.

Pirmą kartą įkėliau koją į vienuolio miegamąjį. Jis buvo beveik visiškai tuščias, tik kampe, prie lempos stovėjo žarijų indas, o ant sienos, priešais lovą, kabojo pergamento ritinėlis su išpieštu hieroglifu „si“ – „mirtingumas“. Man pasirodė keistas noras kiekvieną rytą prabudus pirmiausia pamatyti šį užrašą, primenantį nemalonią neišvengiamybę.

Vienuolis kelias minutes krapštėsi prie žarijų indo ir lempos, kol pagaliau abu uždegė. Jis spoksojo į mane, kol nusivilkau drabužius, įlipau į viengungišką jo lovą ir laukdama jo susirangiau. Tada Plaukiantis Debesis nusimetė savo vienuolio drabužį, šmurkštelėjo į lovą ir mūsų kūnai susilietė, – maloniai šilti po stora antklode.

Jis apglėbė mane stipria ranka.

– Pasakyk, kodėl sukorei tokį ilgą kelią į šią šventyklą? Juk tikrai ne tam, kad įlįstum į vienišo vienuolio lovą ir jį paguostum.

Jo balsas buvo šiltas kaip antklodė ir svaiginantis kaip tamsi, geidulinga naktis. Ar mums taip maloniai pasimylėjus jis supyktų ir griebtųsi smurto sužinojęs tiesą? Negalėjau rizikuoti ir žiūrėti, kas bus. Tad nusukau kalbą.

– Džiaugiesi, kad atvykau?

Jis ištiesė ranką ir ėmė glamonėti man krūtį.

– Neturi kur grįžti? – Dabar jo pirštai smarkiau maigė sužadintus krūtų spenelius.

– Man patinka čia tvyranti ramybė, tad norėčiau dar pabūti.

Pasukau galvą ir pamačiau, kad Plaukiantis Debesis jau miega.

Spoksant į tuščias lubas man galvoje šmėstelėjo daugybė minčių. Mudu ne tik mylėjomės, bet ir darėme tai apversto lotoso poza. Ar tas vienuolis turi trečią akį ir skaito mano mintis? Kitaip kam prieš įsiskverbdamas jis užkėlė mane ant šakos?

Turėjau dar kartą perskaityti tetos nurodymus, kad deramai atlikčiau kitą užduotį. Atsargiai išsivadavau iš Plaukiančio Debesies glėbio, išsmukau iš lovos ir grįžau į savo kambarį. Išsiėmusi dokumentą perskaičiau:

Jei mylintis vienuolis sušuks mantrą „Omarulang“, vadinasi, radai tinkamą žmogų. Jis turi Deimantinę sutrą ir auksinį Budą. Privalai įsigauti į slaptą salę, paimti šias dvi brangenybes ir grąžinti jas Turpano muziejui, kuriam ir priklauso. Be to, turi paimti klastotes, kurios dabar eksponuojamos.

Nedvejok. Tai ne vagystė, o brangenybių grąžinimas teisėtam savininkui.

Sunkiai atsidusau. Po galais, į ką aš įsivėliau? Kaip man nugvelbti brangenybes dviem vienuoliams iš po nosies? Plaukiantis Debesis ne kvailys, o jo mokinys – sklendžiančių kovos menų meistras. Ir tada man kilo viena mintis. Kol apgalvojau detales, kojos pačios parnešė atgal į vienuolio kambarį, o paskui ir į lovą, prie šilto jo kūno.

Kai pabudau, buvo dar tamsu. Už lango čiulbantys paukščiai ir šnarantys lapai kūrė žvalią daugiabalsę melodiją. Plaukiantis Debesis tebegulėjo šalia ir giliai miegojo. Ar palanki galimybė jį taip nuvargino? Miegodamas jis kvėpavo lėtai ir giliai, o jo kūnas atrodė sumenkęs ir pažeidžiamas. Nesena jo nuodėmė tarsi ištirpo po šilta, motiniška antklode. Jis vėl tapo mažu berniuku, – nekaltu ir naiviu kaip mano Aleksas.

„Aleksai, man labai gaila, kad… tave išdaviau. Ką dabar veiki Niujorke? Ar vis dar galvoji apie mane, ar geidi mano kūno, ar su malonumu prisimeni, kaip mylėjomės dykumoje?“

Ak, kaip aš sujaukiau savo širdies reikalus! Maniau tikrai mylinti Aleksą, bet jam išvykus nepraėjo nė dvi savaitės ir atsidūriau kito vyro, negana to, vienuolio, glėbyje.

Žiūrėdama į besikilnojančią Plaukiančio Debesies krūtinę, papurčiau galvą. Dalį užduoties jau įvykdžiau, bet brangenybės, kurias man buvo liepta pavogti, atrodė nepasiekiamos. Gal man tiesiog pasmaugti jį, gulintį po antklode? Tai, žinoma, tebuvo prasimanymas. Sutramdžiau pernelyg lakią savo vaizduotę – pasmaugti vienuolį – ir sugalvojau kitą planą.

– Oooi! Dieve! – sušukau ir šis riksmas net man pačiai pasirodė klaikus ir keistas.

Vienuolis staiga pakirdo iš miego. Greitas ir vikrus kaip lapinas, jis iššoko iš lovos, nutempė mane ant grindų ir pridengė užguldamas nuogu kūnu.

– Tu sužeista? – susirūpinęs ir susijaudinęs sušnabždėjo Plaukiantis Debesis.

Nieko jam neatsakiau, bet tirtėjau kaip apsėsta.

Jis atšlijo, atidžiai apžiūrėjo kambarį, žvilgtelėjo pro langą. Paskui grįžo ir apkabino mane, o jo veidas buvo įsitempęs.

– Ką nors matei?

Aš sykiu ir papurčiau galvą, ir linktelėjau. Ir tebedrebėjau visu kūnu.

– Lik čia. Leisk man apsižvalgyti, aš tuoj grįšiu.

Kai jis atsistojo ketindamas apsirengti, aš dūriau pirštu į tolimiausią kampą už lango.

– Taip, ten! O dangau, ji ateina! Gelbėkit! Gelbėkit!

Vienuolio žvilgsnis nukrypo ten, kur rodžiau, jis priėjo prie lango.

– Bet ten nieko nėra.

– Yra!

Jis atidžiai apsidairė, o tada grįžo manęs apkabinti.

– Tau tik pasirodė. Nusiramink. Būk gera…

– Ne, aš mačiau, ji ten! Ilgais plaukais, iškišusi raudoną liežuvį! O Dieve!

Jis pakėlęs pasodino mane ant lovos ir ėmė raminti:

– Pamedituokime ir išguikime tau iš galvos tas bjaurias mintis.

Įsikniaubiau į plačią jo krūtinę. Bet staiga akys man iššoko ant kaktos, lūpos ėmė virpėti, o kūnas tirtėjo kaip negailestingos audros blaškoma valtelė.

– Ne! Ji ateina manęs! Ateina manęs! Ak, maldauju, ne! Ne!

– Ššš… Ššš… Liaukis rėkusi. Nebijok. Čia nėra jokių vaiduoklių, tik mudu. – Plaukiantis Debesis tebelaikė mane glėbyje, kaip tėvas laiko savo mylimiausią vaiką. – Nurimk, niekas čia neateis ir nieko tau nedarys. Tau tik prisisapnavo.

Dar kelias minutes pavaidinau, kol atitokau iš transo būsenos.

Išsivadavusi iš Plaukiančio Debesies glėbio, atidžiai pažvelgiau jam į veidą, o tada meiliai ir naiviai nusišypsojau.

– Mokytojau Plaukiantis Debesie, aš išalkau. Ar galėtume pavalgyti?

Jis įsistebeilijo į mane visiškai suglumęs.

– Ar gerai jautiesi?

– Žinoma. Kodėl klausi?

– Nori pasakyti, kad nenutuoki, kas čia ką tik nutiko?

– Tiesą sakant, nelabai. O kas nutiko?

– Tave buvo kažkas apsėdęs!

– Kaip suprasti?

– Kliedėjai, keistai elgeisi ir šnekėjai nesąmones. Sakei, kad dvasia ateina tavęs pasiimti!

Įsistebeilijau į jį išpūtusi nekaltas akis.

– Tikrai taip elgiausi?

– Taip!

Kelias minutes susimąsčiau.

– Hm… gal tu ir teisus. Dabar prisimenu. Kažką mačiau…

– Ką?

Į šį klausimą neatsakiau, bet pridūriau:

– Vaikystėje mane kartais ištikdavo tokie priepuoliai ir jie tikrai labai gąsdino mano motiną. Turiu in akį ir galiu matyti dvasias.

Jis nusijuokė.

– Mudu su Tyrąja Išmintimi du kartus per dieną giedame, atliekame ritualus, valome ir gryniname šią vietą. Tad nemanau, kad čia yra kas nors bloga.

Supratau, kad sakydamas „kas nors bloga“ jis turi omenyje dvasias ar kitas būtybes iš anapusinio pasaulio.

Patylėjau.

– Ar dėl tų priepuolių kalbėjaisi su gydytoju? – Plaukiantis Debesis žvelgė į mane susirūpinimo kupinomis akimis.

Linktelėjau.

– Bet gydytojai nieko bloga nerado. Todėl motina galų gale nuvedė mane pas žolininką, kuris man davė vaistažolių mišinio ir ant popieriaus lapo užrašytą stebuklingą užkalbėjimą. Mama viską išvirė ir privertė mane išgerti nuovirą.

– Padėjo?

– Taip. Iki vakarykštės nakties priepuolių daug metų nebuvo. Matyt, šį bus sukėlusi nepažįstama aplinka. Ak, mokytojau Plaukiantis Debesie, maldauju, apsaugok mane nuo dar vieno priepuolio šį vakarą! – Įsikniaubiau į šiltą jo krūtinę ir ėmiau kūkčioti.

Vienuolis paglostė man galvą.

– Ar pameni, kokios tai buvo vaistažolės?

– Taip, – linktelėjau ir ant popieriaus lapo užrašiau ilgą sąrašą, nusižiūrėtą iš pradingusio mano bičiulio uigūro Lopnoro.

Jis susikaupęs perskaitė vaistažolių pavadinimus ir paklausė:

– Kodėl nesinešioji tų vaistų?

– Nemaniau, kad priepuolis dar kada nors pasikartos.

Kelias minutes patylėjęs, vienuolis vėl prabilo:

– Parnešiu tau vaistažolių. Bet negaliu tavęs čia palikti, nes jei kartais…

Santūriai šyptelėjau.

– Nesijaudink, pabūsiu ir viena. Norėčiau, kad parneštum man tų vaistažolių, jei tik gali. Tuomet nereikės nerimauti, kad mane vėl ištiks priepuolis.

Mostelėjau į balsvą kaip žuvies pilvas dangų už lango.

– Matai? Jau švinta, tad visos dvasios turėtų būti grįžusios į aną pasaulį, kur jų vieta. Jei sugrįši prieš vidurnaktį, kai atsiveria in pasaulis, gali dėl nieko nesijaudinti.

– Gerai, ilgai neužtruksiu. Daugiausia penkias šešias valandas. Bet ar tau nieko nenutiks?

Aš nedvejodama linktelėjau:

– Taip, patikėk, man viskas bus gerai.

Apsirengęs ir išsiruošęs į kelią, Plaukiantis Debesis tarė:

– Jei kartais Tyroji Išmintis grįžtų anksčiau, papasakok jam, kas nutiko. Būk atsargi ir pailsėk.

Palydėjau vienuolį iki vartų. Žvilgsniu nulydėjusi jį, besileidžiantį nuo kalno ir palaukusi, kol dings man iš akių, nuskubėjau į savo kambarį, pasiėmiau kuprinę ir ilgais laiptais nuskuodžiau į rūsį. Nenutuokiau, kaip Plaukiantis Debesis vienu piršto spustelėjimu atvėrė sieną, tad iš visų jėgų ėmiau ją spardyti. Ir man pavyko.

Blausioje žibintuvėlio šviesoje slaptoji salė atrodė tarsi ne iš šio pasaulio, o pageltę, tūkstančio metų senumo rankraščiai nebyliai sekė kiekvieną mano judesį. Dabar, kai likau visiškai viena, mane užplūdo iš salės sklindantys virpesiai. Rodos, visi sutrose užrašyti žodžiai sutartinai kuždėjo senovinę tiesą į šiuolaikiškas ir garsams neimlias mano ausis. Arba mėgino įveikti jautrią mano sielą savo tūkstantmete či energija.

Kelis kartus giliai įkvėpiau stengdamasi nusiraminti ir susikaupti. Suklysti neturėjau teisės, juolab dabar, kai nuėjau taip toli. Jei būčiau sučiupta, ar būčiau nužudyta čia? O gal mano palaikus išblaškytų vėjas, kaip išblaškė Plaukiančio Debesies mokytojo? Ar po mirties mane kas nors prisimintų? Tikriausiai neilgai. Krisas toliau gyventų su žmona ir vaiku, o Aleksas, – jei tik jaunoje jo galvoje apskritai liktų vietos gerokai vyresnei mylimajai, – mūsų romaną tikriausiai kartais prisimintų kaip vieną iš daugelio Šilko kelyje patirtų meilės nuotykių.

Šiaip ne taip susikaupiau – dabar manęs laukė užduotis, todėl ėmiau atidžiai žvalgytis po salę ir atsitiktinai pamačiau dvi dėžutes su ornamentais, kuriose buvo Deimantinė sutra ir auksinis Buda. Abi jas nukėliau ir sugrūdau į kuprinę.

Nors nebuvau budistė, pasimeldžiau Budai, kad suprastų ir atleistų už tai, ką padariau, ir (vyliausi, jog taip ir bus) kad mane saugotų. Kadangi man reikėjo visapusiškos pagalbos, dar sukalbėjau maldą Dievui, Jėzui ir Marijai, nors abejojau, ar jie išklausys mano maldas apie konkuruojantį dievą ir jo rankraštį.

Žinojau, kad vėliau gailėsiuosi, bet negalėjau gaišti laiko ir sutelkti savo in energijos, kad pamatyčiau, ar čia yra dvasių, galinčių man atskleisti kitas šioje draudžiamoje ir vaiduokliškai tylioje salėje saugomas paslaptis. Paskutinį kartą apžvelgusi patalpą išėjau ir uždariau duris.

Baimindamasi, kad bet kurią akimirką gali grįžti Plaukiantis Debesis arba Tyroji Išmintis, užlėkiau laiptais į viršų, išpuoliau pro šventyklos slenkstį ir leidausi į ilgą kelionę kalno šlaitu žemyn. Per skubėjimą kelis kartus paslydau, todėl teko įsitverti vijoklių arba uolų, kad nenugarmėčiau. Nešikų pirštinės pasirodė esąs praktiškas pirkinys; kitaip vienuoliai būtų pastebėję kruvinus delnų pėdsakus ir, pamanę, kad man nutiko nelaimė, būtų leidęsi manęs ieškoti. Šią akimirką nieko daugiau netroškau, tik amžiams dingti iš šios šventyklos ir jiedviem iš akių.

Įtempusi jėgas leidausi slidžia nuokalne ir staiga tolumoje pamačiau kažką judant. Man ėmė baisiai daužytis širdis. Nesvarbu, ar tai buvo vienuolis, ar šmėkla, – manęs vis tiek laukia pražūtis! Apimta panikos slystelėjau ir įkritau į duobę. Laimė, ji buvo negili, tad tik nusibrozdinau kelį. Kyštelėjau galvą iš už akmens ir ėmiau slapta žiūrėti. Žmogus ėjo greitai, dideliais žingsniais. Kai jis priartėjo, man širdis į kulnus nusirito, nes pamačiau, kad tai Tyroji Išmintis! Dar nebuvau pamiršusi, kad Tyroji Išmintis – sklendžiančių kovos menų meistras, galintis vaikščioti sienomis ir sklandyti tarp medžių. Bet man labai palengvėjo pamačius, kad jis manęs nepastebėjo, tad po kelių minučių išlipau iš duobės ir, galima sakyti, nusiritau šlaitu, nepaisydama visą kūną kaustančio skausmo.

16

Žolininko likimas

Grįžusi į savo trobelę dykumoje ir pasijutusi palyginti saugi, pirmiausia paslėpiau brangenybes. Prapjoviau vieną padangą ir įdėjau dėžutę su auksiniu Buda. Kadangi pergamento ritinėlio dėžutė buvo per ilga ir į padangą netilpo, pakišau ją po čiužiniu. Nelabai vykusi slėptuvė, bet kol kas nieko geriau nesugalvojau. Lengviau atsikvėpusi, kaipmat kietai užmigau.

Kai prabudau, dangų jau gaubė sutemos, o laikrodis prie lovos rodė pusę vienuolikos nakties. Buvau tokia pavargusi, kad miegojau vos ne visą dieną. Išlipusi iš lovos nusiploviau rankas, nusiprausiau veidą, o tada išsiėmiau dvi brangenybes ir apžiūrėjau. Žibalinės lempos šviesoje Buda tviskėjo, tarsi nekantraudamas papasakoti savo nuotykius, patirtus šiame varganame pasaulyje. Švelniai spustelėjus pirštu, atsidarė cokolyje įtaisytas stalčiukas, kuriame buvo daug krištolo gabaliukų, – tariamų sudegintų Budos palaikų liekanų.

Staiga man dingtelėjo, kad galbūt tie du vienuoliai mėgins mane rasti. Saugiausia buvo kuo greičiau grąžinti šiuos daiktus muziejui. Raminau save, kad vienuoliai neturi beveik jokių galimybių manęs susekti. Juk jie net nežinojo, kad esu Lilė Lin, o ne Violeta Čen, kaip kad jiems prisistačiau. Be to, mano kaimelis buvo beveik už šimto šešiasdešimt kilometrų nuo vienuolyno kalnuose ir net nebuvo pažymėtas žemėlapyje. Ir vis dėlto juodu buvo ne šiaip sau vienuoliai, o kung fu meistrai, sugebantys gyventi ant kalno, į kurį neveda joks takas.

Nuėjau užsivirinti vandens ir užsiplikyti arbatos. Išgėrusi kelis gurkšnius karšto, kvapnaus skysčio ir gerokai aprimusi atsisėdau tiesiai, išvyniojau pergamento ritinėlį ir ėmiau atidžiai skaityti Deimantinę sutrą. Pasak Plaukiančio Debesies, tai buvo vienas įtaigiausių ir giliamintiškiausių pasaulio rankraščių. Pradėjusi skaityti pajutau pagarbią baimę.

Gyvas būtybes, ir gimusias iš kiaušinio, ir iš įsčių, ir iš drėgmės, ir visiškai netikėtai, ir turinčias formą, ir beformes, jautrias ir nejautrias; sąmoningas ir nesąmoningas, išmanančias ir neišmanančias, – visas gyvas būtybes vesiu į Nirvaną ir išvaduosiu iš gimimo ir mirties rato…

Žvilgsniui užkliuvus už atskirai parašyto mirtį reiškiančio hieroglifo, nusiminiau ir man netyčia išsprūdo: „Lopnoras mirė!“

Vėl parkritau ant lovos ir laukiau, kol nustos daužytis širdis. Paskui ištiesusi ranką užgesinau lempą. Ėmiau telkti savo energiją ir nesilioviau, kol nugrimzdau į transą ir pajutau, kad veriasi in akis. Neaiškiai jaučiau, kad neseniai mano trobelėje kažkas lankėsi, – kažkas iš mirusiųjų pasaulio. Ta būtybė, greičiausiai vyras, ilgai čia užtruko ir nekantriai manęs laukė. Net ir dabar, artėjant rytui likę virpesiai atrodė gana stiprūs, skleidžiami žmogaus, visai neseniai persikėlusio į in pasaulį.

Tamsoje sumurmėjau:

– Ar čia tu, Lopnorai?

Atsakymo nesulaukiau. Ir suprantama. Net jei čia būtų buvę dvasių ir jos būtų galėjusios kalbėti, neįsivaizdavau, kaip gyvieji jas būtų išgirdę.

Susikaupiau ir nukreipiau energiją į savo trečią akį. Po kelių akimirkų man pasirodė, jog kažką pamačiau, – šešėlį šmėstelint prie lango.

– O dangau, Lopnorai, jei tai tu, tai kur dabar esi: jang ar in pasaulyje?

Ir vėl tyla.

Jausdama, kad mane tuoj ištiks panikos priepuolis, šūktelėjau:

– Lopnorai, maldauju. Duok man ženklą! Kokį nors ženklą! Būk geras!

Staiga pro langą siūbtelėjo stiprus vėjo gūsis ir mane išgąsdino.

– Jei tu miręs, pasakyk man, – šį kartą paprašiau švelniau ir ramiau.

Įsiveržė dar vienas vėjo šuoras, tarškindamas duris, langus, arbatinuką ir arbatos puodelį.

– Ar tu labai nelaimingas? Gal nori, kad ką nors dėl tavęs padaryčiau?

Vėl plūstelėjo stiprus skersvėjis. Ir šį kartą numetė nuo stalelio arbatos puodelį. Ausis pervėrė skaudžiai dūžtantis trapus porcelianas.

Paskui įsiviešpatavo mirtina tyla. Tyčia būdravau, jei kartais mano bičiulis sugalvotų pasiųsti man dar kokį nors ženklą. Bet kambaryje tebetvyrojo nerami tyla. Nuojauta, kad čia yra Lopnoras, visiškai išnyko. Ir aš išsekusi užsnūdau…

Kitą rytą paskubomis suvalgiau du ryžių kukuliukus, išgėriau vakarykštę arbatą, apsirengiau ir iš savo trobelės nuvažiavau į Lopnoro parduotuvę.

Vaistažolių parduotuvės duris radau praviras. Širdyje atgijo viltis. Gal Lopnoras grįžo, o tai, ką patyriau vakar, tebuvo mano vaizduotės vaisius? Prieš įžengdama, šiek tiek virpančia ranka kelis kartus pabeldžiau į duris. Ir labai nusiminiau, kai mane sutiko ne mano bičiulis uigūras, o man nepažįstamas, apkūnus, maždaug penkiasdešimtmetis vyras mėlynais marškiniais ir prie jų derančia muslino skrybėle.

– Aš šio namo savininkas. Lopnoras dingo, tad vaistažolėmis jau neprekiaujame.

Man palengvėjo išgirdus jį kalbant literatūrine kinų kalba. Galbūt jis supras, kad aš kinė chanė.

– Aišku. Aš Lopnoro draugė. Jis padėjo man rasti vaistažolių.

– Tu tikriausiai ta mergina iš Jungtinių Valstijų? – Jo apskritas veidas staiga nušvito.

Linktelėjau.

– Taip, aš Lilė Lin.

Pastato šeimininkas iš karto nuėjo už prekystalio, paėmė laišką ir gana išsipūtusį paketą, ir grįžęs padavė man.

– Lopnoras šį paketą paliko jums. Taip pat turiu laišką, kurį jis man atsiuntė, kad perduočiau.

– Ar neprieštarausit, jei atsisėsiu ir perskaitysiu jį čia?

Žvilgtelėjau į voką, tikėdamasi pamatyti atgalinį adresą, deja.

– Skaitykit. Aš pakuosiu daiktus ir tvarkysiu namą.

Klestelėjau ant man jau pažįstamos kėdės, atplėšiau voką, išsitraukiau lapą ir pamačiau dailiu, vaikišku braižu kinų kalba parašytą Lopnoro laišką:

Panele Lin,

jūsų spėjimas pasitvirtino. Mano žmona ir sūnus gyvi. Bet man tai bloga, o ne gera naujiena. Anksčiau kasnakt negalėdavau užmigti, nes maniau, kad jų nebėra. O dabar kasnakt negaliu miegoti žinodamas, kad jie gyvi, bet apie mane nenori nė girdėti. Viltį, kurią įžiebėte pasirodžiusi mano gyvenime, sunaikino žiaurus likimas.

Jums išėjus susapnavau sapną ir pamačiau juodu turguje – besijuokiančius ir, rodos, laimingus. Kai pabudau, rizikuodamas gyvybe iš karto patraukiau jų ieškoti į kaimelį, kuriame gyvena šamanas. Netrukus pamačiau savo žmoną ir sūnų. Jie patenkinti šnekučiavosi ir valgė, visai kaip tame sapne.

Tekinas pasileidau pas juos. Bet užuot apsidžiaugusi ir puolusi man ant kaklo, žmona persigandusi ėmė trauktis. Ji visai nebuvo laiminga! Priešingai, ji atrodė tokia pasišlykštėjusi, kad pasijutau baisiai, tarsi mano kūnas būtų kirviu kapojamas į daugybę gabalėlių. Sūnus taip pat atrodė išsigandęs ir manęs nepažino. Jis pasislėpė už motinos ir įtariai į mane žvilgčiojo.

Ji čiupo mūsų sūnų ir mėgino nutempti šalin. Laikydamas ją už rankos paklausiau: „Ar nesidžiaugi, kad mes ir vėl kartu?“ Maldavau, kad grįžtų su manimi namo, bet ji atsisakė. Kai pamėginau apkabinti sūnų, žmona stojo priešais, kad jo nepaliesčiau, tarsi būčiau vaikų grobikas arba raupsuotasis.

Įpykusi ji paprašė palikti juos ramybėje ir negadinti jų gero gyvenimo. O aš maniau, kad jos gyvenimas su manimi buvo geras! Daviau jai viską, ko norėjo, lepinau kaip princesę. Bet ji pareiškė, girdi, aš nesuprantu moterų. Ar ji išprotėjo, ar aš?

Tada paaiškino man, kad dabar ji šamano žmona, o mano sūnus – jo sūnus.

Pasijutau lyg žaibo trenktas. Ji turtingai ir puikiai gyvena su mano šeimos žudiku! Žmona rūsčiai dėbtelėjo į mane, pagrasino apie mūsų susitikimą papasakoti savo vyrui ir pridūrė, kad jei ir toliau juos persekiosiu, turėsiu saugoti savo kailį. Supratau, kad šamanas juodu užkerėjo.

Gyventi toliau nebėra prasmės – man jau nėra ko tikėtis. Vienintelė likusi viltis – vėl susitikti su savo šeima, ypač motina ir seneliu Juodojo Drakono ežere.

Bičiule mano, jūs geras žmogus. Kai ėmėte lankytis parduotuvėje ir ypač kai užsiminėte, kad mano žmona ir sūnus gali būti gyvi, kasdien vis labiau ėmiau jausti gyvenimo skonį.

Palieku jums visas ypatingas vaistažoles ir jų receptus, taip pat ir tą, kuriame patariama, kaip pagaminti snieginių lotosų nuovirą. Tikiuosi, kad jie neatsidurs neišmanėlių ar blogų žmonių rankose, o pasitarnaus jums. Žoleles sudėjau į plastikinius maišelius ir užkasiau po antkapiu berniuko, vardu Tangri, – mano sūnaus, kuris, maniau, buvo nužudytas per skerdynes. Jums neturėtų būti sunku juos atsikasti. Tuose kapuose palaikų nėra; kaip sakiau, palaikai ilsisi ežero dugne. Bet pastačiau ten antkapius, kad galėčiau prisiminti savo šeimą, kad turėčiau kur pasimelsti ir juos pagerbti.

Manau, kad šamanas mane mirtinai užkerėjo, nes jaučiuosi prastai ir net geriausios vaistažolės man nepadeda. Kai skaitysit šį laišką, jau būsiu šmėkla su dideliu akmeniu, pririštu prie abiejų kojų, kaip ir mano giminaičiams. Akmuo neleis man pakilti nuo ežero dugno, nes ten mano vieta, nes ten po šitiek metų su manimi vėl bus mano šeima.

Palieku jums savo nefrito pakabuką. Žinau, jis jums patiko.

Tai buvo mano vestuvinė dovana žmonai, bet ji retai jį nešiodavo. Jai patiko tik nauji daiktai, o šis akmuo tūkstančio metų senumo ir pilnas dvasių. Nešiojau jį nuo tos dienos, kai patikėjau, kad mano žmona mirusi.

Tikiuosi, su šiuo pakabuku būsite sveika ir gyvensite ilgai bei laimingai. Taip pat viliuosi, kad palietusi tą akmenį kartais prisiminsite mane.

Sudie.

Tai paskutinis jūsų ištikimo draugo laiškas.

Lopnoras

Laikydama rankoje pakabuką ir laišką, nusibraukiau ašarą ir susitvardžiusi pasakiau šeimininkui:

– Lopnoras negrįš.

– Taip ir maniau.

– Iš kur žinojot?

– Niekada nėra buvę, kad jis neateitų į darbą arba staiga išvyktų. Jis žino, kad yra čia reikalingas. Lopnoras mirė?

– Ne, bet iškeliavo labai toli rinkti vaistažolių.

Storulis sunkiai atsiduso.

– Lopnoras buvo nuostabus žolininkas. Šiais laikais tokių reta. Turiu pranešti jo pacientams.

Jis, žinoma, suprato, kad meluoju, bet, kaip ir aš, nedrįso nuplėšti melo kaukės ir pažvelgti žiauriam likimui į akis.

Padėkojau namo savininkui, išėjau iš parduotuvės ir patraukiau namo. Širdis daužėsi kaip patrakusi, nugara žliaugė prakaitas, o rankos drebėjo.

Iš karto pasukau į kapines, radau kapą, atkasiau jį, pasiėmiau maišelius su žolėmis, susidėjau į kuprinę ir nenorėdama, kad mane kas nors pamatytų, greitai nuėjau toliau.

Grįžusi į trobelę dar kartą perskaičiau Lopnoro laišką ir dabar ašaros tekėjo man skruostais kaip vanduo sugriuvus užtvankai. Gailėjausi, kad nedrįsau paglostyti savo bičiuliui rankų, kol jos dar buvo šiltos. Tų didelių, sugrubusių, subraižytų, įdegusių, vaistažoles renkančių rankų, kvepiančių augalais, žeme ir kalnais. Dabar jos ilsėjosi ežero dugne, išblyškusios ir šaltos kaip ledas.

Mano žvilgsnis užkliuvo už pakabuko. Prisiminiau, kai pirmą kartą pamačiau šį akmenį, jis man taip patiko, kad vos susilaikiau nepaprašiusi Lopnoro jį man parduoti. Nė neįsivaizdavau, kad vieną dieną šis akmuo tikrai man priklausys, – tik, gaila, po mano brangaus bičiulio mirties. Liūdesio apimtai man nefritas atrodė dar gražesnis. Kodėl grožis taip dažnai būna neatskiriamai susijęs su sielvartu? Dabar nefritas man buvo panašus į didelę, kristalu virtusią ašarą. Pakėliau jį prie nosies tikėdamasi užuosti velionio bičiulio gyvybės likučius.

Paskui praskleidžiau plastikinius maišelius, išėmiau įvairiausių vaistažolių, receptų bloknotą ir jo dienoraštį. Viską, taip pat ir nefrito pakabuką, išdėliojau ratu kaip cikliško tolydumo simbolį, kaip metų laikus tikėdamasi, kad Lopnoras, nors jau iškeliavęs į kitą pasaulį, kažkaip sugrįš. Kiekvienos rūšies vaistažolės buvo suvyniotos į ryžių popierių ir rūpestingai aprašytos pridėtoje kortelėje. Matyt, tai buvo brangiausias Lopnoro turtas, surinktas tik jo vieno žinomose Dangaus kalnų vietose. Pavarčiusi bloknotą pamačiau, kad jame viskas išsamiai aprašyta: kur jis rado vaistažoles, kada tinkamiausias laikas jas rinkti, kaip jas paruošti ir net kokių pavojų reikia vengti.

Paėmiau pirmą pasitaikiusį paketėlį ir radau jame ryšelį džiovintų gelsvai baltų žiedų ir blyškiai žalių lapų. Man šios žolės nepasirodė ypatingos, tačiau matyti, kad Lopnorui jos buvo labai brangios.

Tada ėmiau vartyti bloknotą, kol radau, ko ieškau.

Pavadinimas: Dangaus kalnų snieginis lotosas

Kilmė: Dangaus dovanos. Karalienei Vakarų Motinai maudantis Dangaus ežere, dangiškosios mergelės į vandenį bėrė snieginius lotosus.

Radimvietės: Dangaus kalnai, šiaurinis ir pietinis šlaitas, keturi tūkstančiai metrų virš jūros lygio. Auga labai atšiauriame klimate ir išretėjusiame ore, kurio nepakelia jokie kiti augalai. Randamas ant kyšančių uolų ir skardžių, taip pat uolų plyšiuose ir po ledu.

Ypatybės: Dygsta iš sėklų, žydi po 3–5 metų. Gydomųjų ypatybių turi snieginio lotoso šaknis, stiebas ir lapai.

Rinkimas: Negalima stipriai ir vienu judesiu rauti. Tai kenkia augalo šaknims ir vietai, kurioje jis auga.

Veikimas: Kadangi augalas labai atsparus, gydo šias ligas: reumatą, bronchitą, skrandžio opą, hemorojų, nugaros skausmus, karščiavimą, peršalimą, kartais net vėžį. Gerina kraujo apytaką, šalina skysčius, reguliuoja mėnesinių ciklą, stabdo viduriavimą, sulaiko sėklos išsiliejimą, grąžina lytinį pajėgumą, ilgina gyvenimą.

Receptas:

Vyrams: Dešimt dienų mirkyti snieginį lotosą „Ke“ vyne. Gerti po taurę per dieną.

Moterims: Dešimt dienų mirkyti snieginį lotosą „Huang“ vyne. Gerti po taurę per dieną.

Įspėjimas: Netinka nėščiosioms.

Padėjusi bloknotą atsidusau. Žinios buvo labai išsamios ir tikslios. Paskui susimąsčiau, gal yra vaistažolė, galinti padėti mano smegenims? Gal yra vaistažolė, galinti man padėti vienu mostu įveikti šį sunkų išbandymą? O vėliau galbūt net padėti man baigti romaną?

Beskaitydama tikslius Lopnoro nurodymus, kaip gydyti keistas ligas, apie kurias nebuvau girdėjusi, greitai pavargau. Tada paėmiau į rankas jo dienoraštį, nors man buvo baugu jį atsiversti, kad nepaaiškėtų dar kokia nors tragedija.

Smarkiai plakančia širdimi ėmiau vartyti rašalu prirašytą knygelę, kurios kiekvieną puslapį mano bičiulis buvo išmarginęs dideliais, paskubomis nupieštais kinų hieroglifais. Galų gale mano akis užkliuvo už vieno puslapio, kuriame rašysena atrodė ypač netvarkinga.

Vienišiaus gyvenimas labai liūdnas ir skausmingas. Bet ir toliau turiu gydyti žmones, kad mano šeimos, o ypač senelio, mirtis nebūtų beprasmė. Vis dar prisimenu tas laimingas dienas, kai jis vesdavosi mane į kalnus rinkti žolelių. Apžiūrėjęs per didinamąjį stiklą ir liežuvio galiuku paragavęs, senelis man atskleisdavo jų pavadinimus ir ypatybes.

Deja, vargšas mano berniukas nepratęs giminės tradicijos ir negydys žmonių. Nežinau, ką bloga padariau praeitame gyvenime, kad šiame nusipelniau tokios žiaurios bausmės. Todėl tikiu turįs dirbti dar sunkiau, gydyti kitus ir tikėtis, kad man pavyks panaikinti savo blogą karmą.

Užverčiau dienoraštį ir leidau ašaroms ristis skruostais. Jaučiausi taip, tarsi būčiau žvelgusi į Lopnoro sielą. Jis buvo vienintelis vyras, kuriam jaučiau tokį artumą, tačiau jis niekada nepalietė man rankos, nebučiavo lūpų, net nebuvo matęs nuogų mano pečių, juolab viso kūno.

Vėl vartydama dienoraštį pamačiau savo vardą, stabtelėjau ir ėmiau skaityti:

Neseniai jauna kinė atėjo pas mane vaistažolių. Tarp mūsų užsimezgė draugystė. Aš net nusivedžiau ją į kalnus, į savo slaptą vietą ir padėjau rasti augalų, kurių jai reikėjo. Tai buvo pirmas kartas, kai nusivedžiau į kalnus kitą žmogų. Tad tikriausiai būsiu visai pakvaišęs. Kaip galėjau atskleisti visas šias vaistažolių paslaptis svetimam žmogui ir dar – moteriai!

Ji graži, linksma ir mudu šnekėdavomės valandų valandas. Niekada su niekuo nesu taip ilgai kalbėjęs, bent jau ne su moterimi, išskyrus tik savo žmoną, kol dar nebuvo mirusi…

Supratau, šiuos žodžius jis parašė tada, kai dar manė, kad jo žmona mirusi. O aš skaičiau toliau:

Kasdien einu prie durų tikėdamasis pamatyti Lilę. Matydamas, jog tai ne ji, o ligonis, nusimenu. Matyt, tikrai išprotėjau, jei mieliau noriu matyti ją, o ne tuos, kuriems reikia mano pagalbos. Ji dažnai ateina, tad kaimelio gyventojai tuoj ims skleisti paskalas.

Nežinau, ar ji man ką nors jaučia. Rodos, ji nuolat galvoja apie kažką kita. Dangaus kalnuose Lilė nugirdo mane dainuojant „Tolimoje šalyje“, bet neišsidavė supratusi, ką jaučiu.

Ar įsimylėjęs kitą moterį išduočiau savo velionę žmoną? O mano sūnus, – ar, jei būtų gyvas, jam patiktų ši kinė?

Deja! Pažįstu daug vaistažolių, kurios gydo širdį, bet nė vienos, galinčios padėti užkariauti moters širdį.

Užverčiau dienoraštį ir prispaudžiau prie krūtinės. Prisiminus sunkų Lopnoro gyvenimą, raukšlėtą įdegusį veidą ir stiprias įdiržusias rankas, mane apėmė neapsakomas liūdesys. Priekaištavau sau, jog leidausi taip užvaldoma minčių apie Aleksą, kad visiškai nekreipiau dėmesio į Lopnoro man puoselėjamus jausmus. Taip, aš jį irgi labai mėgau, bet ne taip labai kaip Aleksą. Kaip galėjau leisti, kad mano jausmų pasaulis taip susijauktų? Niekada negalvojau apie mylėjimąsi su Lopnoru, bet dabar šią galimybę amžiams nupūtė dykumos vėjas.

Paėmiau pakabuką, pabučiavau jį ir pasikabinau ant kaklo.

„Lopnorai, visada tave prisiminsiu“, – sušnabždėjau sau, pakabukui ir savo bičiuliui, kad ir kur jis būtų.

Tą naktį susapnavau sapną. Lopnoras, jo sūnus ir aš buvome šeima. Gyvenome prie vėsaus Mėnulio Pjautuvo ežero ir pragyvenimui užsidirbdavome pardavinėdami turistams suvenyrus. Vieną vakarą, kai jo sūnus užmigo, ant pirštų galiukų ištykinome iš namo ir pasukome prie ribuliuojančio ežero, o jį pasiekę nusivilkome drabužius ir puolėme į vandenį. Išdykavome, taškėmės ir kvatojomės kaip vaikai, o paskui pasimylėjome. Mėnulis ir sidabriški jo purslai aptaškė viską – dangų, ežerą, laimingus mudviejų veidus ir nuogus kūnus.

Kai Lopnoras mane pabučiavo, sušnabždėjau:

– Mano meile, aš bučiuoju mėnulį.

Po aistringo meilės akto Lopnoras nėrė į ežerą. Laukiau, kad jis pakviestų ir mane pasimylėti ežero dugne. Deja, jis taip ir neišniro. Šaukiau jį, bet mano balsas pasiklydo ryškioje mėnulio šviesoje ir tarp spindinčių žvaigždžių…

Pabudau nuo savo pačios riksmo. Ryškūs sapno vaizdai stovėjo man prieš akis dar kelias minutes, kol visiškai išnyko. Ir liūdėjau, ir džiaugiausi, kad tai buvo tik sapnas. Liūdėjau, kad seksas tebuvo įsivaizduotas, o Lopnoras jau paliko šį pasaulį, bet džiaugiausi, kad Aleksas tebėra gyvas. Liūdėjau ir dėl to, kad tą paskutinę dieną Urumčyje mudu su Aleksu kivirčijomės ir kad jis išvyko piktas ir įsižeidęs. Ar šioje tūkstančius kilometrų besitęsiančioje raudonų dulkių dykumoje dar susitiksime? Kaip mylimieji arba tik kaip draugai?

Pakėliau ant krūtinės kabantį Lopnoro akmenį ir įkaitusiomis lūpomis paliečiau jo šaltą paviršių. Supratau, jeigu žolininke tapti neketinu, bus geriausia, jei man atitekusias gydomąsias žoles atiduosiu žmogui, kuris panaudos jas geriems tikslams.

Ir vis dėlto, nors žinojau niekada Lopnoro nepamiršianti, turėjau gyventi toliau. Ir taip nusprendusi pajutau, kaip didžiulis akmuo nusirito man nuo krūtinės.

17

Turpano muziejus

Kitą rytą pabudau dar neprašvitus, prarijau bandelę, išmaukiau vakarykštę arbatą. O tada įsidėjau į kuprinę pergamento ritinį, Budos statulėlę ir iškeliavau. Nors norėjau paskutinį kartą nusigauti prie Juodojo Drakono ežero ir atsisveikinti su Lopnoru, vis dėlto nusprendžiau, kad neverta rizikuoti. Be to, Plaukiantis Debesis ir Tyroji Išmintis galėjo netrukus pastebėti vagystę ir imti mane persekioti. Lopnoras jau buvo miręs ir, kad ir ką daryčiau, negaliu jo prikelti. Kad ir kaip liūdna, mirusieji žemėje neturi ką veikti, o gyviesiems reikia gyventi toliau. Nešdama dvi brangenybes nervinausi: kuo greičiau grąžinsiu jas į muziejų, tuo bus geriau.

Pirmiausia pasiekiau Urumčį, o iš ten leidausi į varginančią kelionę autobusu, kuris nauju greitkeliu važiavo į Turpaną, kadaise, auksiniais Šilko kelio laikais, svarbų miestą oazę. Dulkėtoje autobuso stotelėje taksi nebuvo, bet man prieš nosį stabtelėjo aplūžęs automobilis ir aš sutariau su vairuotoju, kad už kelis juanius jis nuveš mane į Turpano svečių namus. Apsistojau aptriušusiame kambarėlyje, greitai nusimaudžiau po dušu bendrame viešbučio vonios kambaryje, paskui grįžusi klestelėjau ant išgulėtos lovos, išsidėliojau visus dokumentus, knygas, žemėlapius ir ėmiau regzti planą.

Žengti kitą žingsnį buvo nelengva. Turėjau kantriai laukti tinkamos akimirkos ir Turpano muziejaus reprodukcijas pakeisti dviem eksponatais, nugvelbtais iš Plaukiančio Debesies šventyklos. Užsirašiau visas galimybes, paskui visiškai neįgyvendinamas išbraukiau ir palikau tris:

1. Papirkti muziejaus direktorių.

2. Sugundyti jį.

3. Pakviesti jį prabangios vakarienės, nugirdyti ir pavogti raktą.

Antrą punktą skubiai išbraukiau. Po Plaukiančio Debesies nenorėjau mylėtis su jokiu vyru, nesvarbu, jis vienuolis ar ne. Man nepatiko, kad apskritai apie tai pagalvojau. Kad ir kaip laisvai žiūrėjau į meilę, vis dėlto nebuvau paslaugi ir lengvai kojas išskečianti kekšė!

Turint galvoje, kuo būtų galėjusi baigtis vakarienė su daug alkoholio, liko tik pirma galimybė. O jei direktorius atsisakys kyšio ir įduos mane policijai? Man galvoje kirbėjo ir kiti klausimai, – kaip beždžionės, šokinėjančios ant linguojančių šakų. Kaip man pavyks atsikratyti prižiūrėtojų ir lankytojų, kad galėčiau atlikti savo darbą? Kaip nukniauksiu raktus iš prižiūrėtojo, muziejaus direktoriaus ar ko kito, kad atidaryčiau stendą? Ir kaip sužinosiu, kuris raktas tinka? O jei man nepavyks gauti rakto, ar galėsiu atidaryti vitrinas neįjungdama apsaugos sistemos?

Po šių kankinamų svarstymų man staiga toptelėjo, kad tokiame nuošaliame mieste kaip Turpanas muziejaus apsauga tikriausiai nebus tokia stipri. Iš Šilko kelyje skaitytų knygų susidariau įspūdį, kad kinai į savo vertybes žiūri gana atsainiai, – bent jau tol, kol jų neužsigeidžia kiti. Juk tokie tyrinėtojai kaip Aurelis Steinas ir Polas Pelijo išsivežė tūkstančius rankraščių ir meno dirbinių iš Dunhuango, o kinai nė necyptelėjo. Tik kai tie meno kūriniai tapo žinomi Europoje, kinai pakėlė triukšmą, išvadino tyrinėtojus plėšikais ir juos pasmerkė. Ir dabar kiekvienas, pagautas prekiaujantis tokiais daiktais, nedelsiant sušaudomas. Todėl man beliko tikėtis, kad Turpano muziejuje meno kūriniai ne taip griežtai prižiūrimi kaip po Steino ir Pelijo istorijos.

Kad ir kaip sukau galvą, vis dar negalėjau sugalvoti gero plano, juolab tobulo. Pagaliau nusprendžiau pirmiausia pasižvalgyti po muziejų. Jei apsaugininkai dirbs aplaidžiai, slapta įsigausiu vidun, kaip nors atidarysiu vitriną ir sukeisiu eksponatus. Blogiausiu atveju susibičiuliausiu su direktoriumi arba, jei nebus kitos išeities, jį suviliosiu.

Bet prisiminusi savo jauną mylimąjį, atsidusau. „Aleksai, atleisk man, kad paskutinę kartu praleistą dieną pykomės. Tikiuosi, supranti, kad mano gyvenimo misija kitokia nei tavoji. Tu nori šeimos, o aš – vien laisvės, taip pat ir laisvės mylėti. Nenoriu būti kaip mano motina: supančiota vieno vyro, vienos meilės, vieno gyvenimo.“

Kitą dieną svilinant saulei sėdau į taksi, rodos, tokį pat seną kaip šis miestas, ir paprašiau vairuotojo nuvežti mane į Turpano muziejų. Jam teko kito vairuotojo klausti, kaip ten nusigauti, ir man tai pasirodė neblogas ženklas, – mat, ko gero, šis nebus taip stropiai saugomas kaip pagrindinių šalies miestų muziejai, pritraukiantys minias lankytojų. Mums riedant per dykumą, žvelgiau į begalinį žydro dangaus rėžį, rusvą smėlį ir geltonas uolas. Paėmiau fotoaparatą norėdama įamžinti sudėtingus pavidalus, per tūkstantmečius sukurtus nematomų vėjo ir lietaus rankų. Spragsėdama fotoaparatu gailėjausi, kad neturiu laiko atidžiau patyrinėti šios ypatingos vietos.

Tad kai jaunas vairuotojas pažvelgė į mane pro užpakalinio vaizdo veidrodėlį ir paklausė: „Iš kur atvykote?“, aš tik gūžtelėjau pečiais norėdama išvengti nepageidaujamo pokalbio.

Muziejus pasirodė esąs net mažesnis, nei tikėjausi. Jis buvo panašus į nuosavą namą su keliais kambariais, kuriuose per kelerius metus prisikaupė nemažai asmeninių daiktų. Visi jo eksponatai vargu ar būtų užpildę mažiausią Niujorko Metropoliteno muziejaus salę. Priėjau prie registratūros stalo, prie jo sėdinti negraži, vidutinio amžiaus moteris dukslia uniforma kažką godžiai šveitė iš plastikinio dubenėlio.

Kostelėjau ir tariau:

– Laba diena. Kiek kainuoja bilietas?

Kramtydama, išsipūtusiais skruostais ir nė nepakeldama akių, ji atsakė:

– Penki.

Padaviau penkis renminbius.

Ji ir vėl nepasivargino į mane žvilgtelėti, tik padavė bilietą kita ranka stipriai kaip vaikas mėgstamą žaislą spausdama dubenėlį su kepta ėriena ir ryžiais.

– Ačiū.

– Nefotografuokite ir nieko nelieskite, – nemaloniu, gergždžiančiu balsu įspėjo ji ir piktai mane nužvelgė.

O tada vėl puolė ryti. Ji kramtė toliau, negailestingai ir ryžtingai lazdelėmis barškindama į dubenėlio sieneles. Maistas garavo, tad moteris skubinosi valgyti, kol neataušo. Įvertinau jos atsidavimą maistui ir buvau nepaprastai dėkinga už atsainumą. Matant maistą ir moters apetitą man burnoje ėmė rinktis seilės, bet ryžtingai jas nurijau.

Įžengusi į apleistą muziejų, apėjau visas sales ir nustebau, – bet kita vertus, ir nenustebau, – kad jame buvo tik vienas – liesas ir kažkoks nervingas – prižiūrėtojas. Užuot stebėjęs mane, jis žingsniavo po salę kažką burbėdamas po nosimi.

Netrukus pamačiau stiklinę spintą su auksiniu Buda. Nors nebuvau meno istorikė, supratau, kad Plaukiančio Debesies statulėlė buvo originalas: jos auksas skleidė paslaptingą, senovinį tviskesį, o Budos veide atsispindėjo gili užuojauta ir išmintis. Prisimerkusi perskaičiau trumpą aprašą šalia statulėlės stiklinėje spintoje:

AUKSINIS BUDA

Išlietas Tangų dinastijos laikais (IX a.). Gryno aukso statulėlė su nimbu, karoliais ir lotoso žiedo sostu. Budos veidas romus, jis prisimerkęs medituoja, kojos sukryžiuotos tobula lotoso poza.

Paskui dešiniajame apatiniame stiklinės spintos kampe pamačiau mažytę rakto skylutę. Apsidairiusi ir įsitikinusi, kad salėje nieko nėra, išsitraukiau šveicarišką peiliuką ir įkišusi atsuktuvą pamėginau atrakinti spyną. Nepavyko. Tada pamačiau, kad šalia auksinio Budos eksponuojama Deimantinė sutra. Lankytojai galėjo matyti tik du pirmuosius susuktos ir ant raudono medinio stendo padėtos sutros lapus.

Aprašas šalia jos buvo toks:

DEIMANTINĖ SUTRA

Nors ir parašytas kinų kalba, šis tekstas yra vienas svarbiausių budizmo, kilusio Indijoje, šventraščių. Kai buvo išspausdinta ši sutra, Tolimuosiuose Rytuose jau daugiau nei šimtą metų spausdinant buvo naudojama ksilografinė klišė.

Šį ritinį XI a., Songų dinastijos laikais, perrašė vyriausiasis vienuolis, vardu Sian De. Jis rašė savo krauju ir, perrašydamas sutrą, vienus metus praleido visiškai atsiskyręs nuo pasaulio. Buvo tikima, kad šis šedevras, prisigėręs vyriausiojo vienuolio kraujo, gilaus tikėjimo ir dvasingumo, turi stebuklingą galią teikti malonę ir ginti.

Svarsčiau, ar muziejaus darbuotojai žino, kad dabar čia eksponuojamas auksinis Buda ir Deimantinė sutra tėra kopijos, tegul ir labai meistriškai padarytos?

Dar kartą pažvelgiau į sutrą. Kieno krauju parašyta ši klastotė? Karvės, benamio šuns, o gal kiaulės, – gerai nupenėtos, kad to kraujo pakaktų?

Atidžiai apžiūrėjusi vitriną pamačiau, kad ir statulėlė, ir rankraštis eksponuojami toje pačioje stiklinėje spintoje. Tai reiškė, kad man pakaks išlaužti vieną spintą ir galėsiu prieiti prie abiejų eksponatų.

Vienu akmeniu du paukščius.

Viena strėle du erelius.

Šį kartą garsiai nusijuokiau, bet susigriebusi tuoj pat nutilau. Neturėjau kuo džiaugtis, bent jau tol, kol nepakeičiau tų dviejų eksponatų ir neišsinešdinau iš muziejaus.

Staiga pamačiau du į šeštą dešimtį įžengusius vyrus, besisukinėjančius salėje ir pašnibždomis kažką gyvai aptarinėjančius. Kada jie įėjo? Kodėl nepastebėjau? Matyt, buvau nugrimzdusi į savo mintis ir praradau budrumą. Prikandau lūpą; negalėjau leisti, kad vėl taip nutiktų.

Tie vyrai, – abu vilkėjo baltus marškinius ir pilkus kostiumus, – atrodė kaip mokslininkai arba archeologai. Sprendžiant iš rimtų veidų ir emocingo pokalbio jie, matyt, ginčijosi dėl lankytojams rodomų muziejaus eksponatų. Nenorėdama atkreipti jų dėmesio nuleidau galvą ir skubiai išėjau iš salės. Prie išėjimo ta pati moteris registratūroje dabar dantimis gliaudė arbūzo sėklas ir skaitė laikraštį. Į mane net akių nepakėlė.

Geras ženklas.

Išėjau iš muziejaus ir ėmiau svarstyti, ką toliau daryti, tada kitoje gatvės pusėje pamačiau nedidelę užkandinę. Iš karto pasukau ten, atsisėdau prie stalelio ir užsisakiau žemės riešutų, bandelių, koldūnų ir arbatos, – tiek maisto suvalgyti negalėjau, užtat turėjau pretekstą ilgiau pasilikti. Valgydama atidžiai stebėjau muziejų, bet nepamačiau nei ko nors įeinant, nei šiaip ko neįprasta. Po kelių valandų, man gurkšnojant arbatą ir kramsnojant likusį maistą, iš muziejaus išėjo du „mokslininkai“, o jiems iš paskos – registratorė ir prižiūrėtojas.

Turėjau sugalvoti planą ir rytoj ten grįžti.

Kitos dienos rytą, norėdama kuo mažiau išsiskirti iš kitų, apsivilkau sportinius marškinėlius, apsimoviau mėlynus džinsus, užsimečiau ploną švarkelį, ilgus plaukus susukau į kuodą ir užsidėjau beisbolo kepuraitę. Šį kartą į muziejų atvykau likus maždaug valandai iki darbo pabaigos. Šiandien čia sukinėjosi daugiau žmonių, gal aštuoni ar dešimt, ir juos stebėjo tas pats prižiūrėtojas kaip vakar. Vaikštinėjau dairydamasi tinkamų vietelių pasislėpti ir tyčia stengiausi, kad prižiūrėtojas manęs nematytų. Maždaug penkiolika minučių prieš darbo pabaigą slapta įsmukau į muziejaus saugyklą ir pasislėpiau spintoje. Patalpa buvo sujaukta, visur kūpsojo stirtos dėžių, tad nemaniau, jog čia mane kas nors ras.

Po pusvalandžio, kai viskas nutilo, atsargiai pravėriau spintos duris. Bet staiga, kai jau ketinau pamiklinti sustirusias rankas ir kojas, tolumoje išgirdau žingsnius. Akimirksniu nėriau atgal į spintą, užsidariau duris ir priglaudusi prie jų ausį ėmiau klausytis. Šnekėdamiesi ir kikendami, į saugyklą įėjo vyras ir moteris. Kas jie buvo ir ką veikė muziejuje darbo dienai pasibaigus? Man ėmė daužytis širdis, mat jų keliamas triukšmas stiprėjo, – rodos, juodu sustojo visai šalia mano slėptuvės.

Vyras tarė:

– Matai? Čia geriausia vieta. Garantuoju, niekas mūsų neras.

Tuomet nuskambėjo gergždžiantis moters balsas:

– Tu nedorėlis, tikras nedorėlis.

Tai buvo registratorė! Po galais, ką ji čia veikia?

Vyras ėmė ją erzinti:

– Tu irgi ne geresnė, nusekei paskui mane kaip kalytė.

Jie abu nervingai nusijuokė, o paskui dar sumurmėjo kažką, bet aš nenuklausiau.

Netrukus išgirdau ant grindų krintančių drabužių šnarėjimą, dejones ir sunkius atodūsius.

Susijaudinęs vyras sušnabždėjo:

– O dangau, kokios milžiniškos ir minkštos tavo sukruštos krūtys – kaip pagalvės!

Šiuos žodžius palydėjo moters juokas ir garsus riksmas.

– Stipriau, stipriau! O, taip! Nedrįsk sustoti, nes nurausiu tavo vėžlio galvą!

Registratorė atrodė tokia rimta ir santūri. Kas galėjo pagalvoti, kad gali taip nesivaržydama dulkintis?

Klausydamasi šios poros meilės akto, prisiminiau, kaip mudu su Aleksu mylėjomės, ir mane užplūdo neapsakomas liūdesys. Ką jis dabar veikia? Ar galvoja apie mane?

Paskui dejonės ir dūsavimas liovėsi ir vyras nekantraudamas tarė:

– Greičiau dinkim iš čia, kol nieko bloga nenutiko. Nenoriu prarasti lengvo darbo – tiesiog žiūrėti, kaip po sales šmirinėja keli subingalviai!

Tada prabilo registratorė:

– Kiek valandų? Prakeikimas, man reikia namo, turiu pavalgydinti savo vyrą ir sūnų!

Jos žodžius palydėjo užsivelkamų drabužių šnaresys ir skubrūs, tolstantys žingsniai.

Prižiūrėtojas ir nuobodžiaujanti registratorė – ištekėjusi moteris, turinti vyrą ir vaiką, – susitikinėja apskretusioje muziejaus saugykloje. Negalėjau tuo patikėti.

Palaukusi penkiolika minučių ir įsitikinusi, kad visame muziejuje tylu, išsėlinau iš spintos ir iš karto nuėjau į ekspozicijų salę.

Vėl įkišau šveicariško peiliuko atsuktuvą į rakto skylutę. Šį kartą sukau stipriau, bet spyna nepasidavė. Suirzusi pamaniau, gal išmušti stiklą, bet tuoj pat nuvijau šią kvailą mintį šalin. Tada užsimoviau pirštines ir iš visų jėgų užguliau peilį. Po truputį, skausmingai, kaip nekaltą vaidinanti mergelė, spyna pasidavė.

Mitriai paėmiau auksinio Budos ir Deimantinės sutros kopijas ir įsidėjau į kuprinę, o tuomet, labai atsargiai ir pagarbiai jų vieton padėjau originalus. Uždariau vitriną, trumpai pasimeldžiau tikram Apšviestajam, užėmusiam jam priklausančią vietą, ir išėjau iš salės.

Pagrindinės muziejaus durys, žinoma, buvo užrakintos ir šį kartą, kad ir kaip uoliai darbavausi šveicarišku peiliuku, spyna atkakliai laikėsi ir neatsirakino. Širdis smarkiai daužėsi ir galvoje man šmėstelėjo keli skirtingi scenarijai: praleisti naktį čia, o rytą slapta išsėlinti, mane sučiups, užtrokšti nuo karščio ir pavirsti mumija…

Staiga man toptelėjo išganinga mintis ir nuskubėjau į tualetą. Viduje visi kubilai iki kraštų buvo prikrauti žmonių išmatų, kurios atrodė kaip šokoladiniai putėsiai, bet toli gražu taip nekvepėjo. Teko kaip reikiant susiimti, kad ištverčiau smarvę ir galėčiau susikaupti.

Prisiminiau, kad vakar praeidama tualetą, mačiau pro langus plūstant saulės šviesą. Taip, langų čia buvo! Ištiesiau ranką atidaryti artimiausią ir labai apsidžiaugiau, kad jis neužrakintas. Vikriai užlipau ant palangės ir nušokau į minkštą smėlį. Viskas atrodė per daug gerai, kad būtų tiesa. Bet man pasisekė. Kaip kinai sako: „Kai vanduo ima bėgti, vaga atsiranda savaime.“ Štai taip!

Lauke jau buvo tamsu, o aplink nemačiau nė vienos mašinos. Užeiga tebedirbo, salėje sėdėjo tik vienas klientas, bet aš nenorėjau ten valgyti, kad savininkas manęs neatpažintų. O jei ir būčiau užėjusi, ką būčiau dariusi paskui?

Rodos, vienintelė išeitis – pėsčiai nukulniuoti aštuonis ar dešimt kilometrų į artimiausią stotį – gal dar pagaučiau traukinį į Urumčį, nors mažai vilties, kad jis važiuoja daugiau nei vieną kartą per dieną. Laimė, ir Budos statulėlės kopija, ir netikras rankraštis nedaug svėrė, tad kuprinė nespaudė nugaros ir nevargino kaklo. Bet galva buvo pilna minčių ir ne juokais sviro prie žemės.

Po trijų valandų žygio, pėdindama linkstančiomis kojomis, apsidžiaugiau tolumoje išvydusi geležinkelio stotį.

18

Turgus

Pagaliau po ilgo kratymosi traukiniu grįžau į Urumčį ir apsistojau „Sindziango“ viešbutyje. Šiame dabar jau pažįstamame mieste vėl pasijutau saugi ir rami. Po visų nervingų pastarojo mėnesio įvykių jaučiau, kad prieš tęsiant kelionę man būtina truputį atsikvėpti. Netrukus turėjau apsilankyti pas aklą pranašautoją, – sakoma, kad jie nuspėja ateitį, tik niekas negali paaiškinti, kaip tai daro. Be to, manęs dar laukė žygis per Takla Makano dykumą, nes turėjau rasti po siena pakastą lobį. O galutinis mano tikslas, – jei tuomet dar būsiu sveika ir gyva, – susitikti su teta ir jos teisininku ponu Lo ir pasiimti tris milijonus dolerių. Man reikėjo atsipūsti, bet ilgai delsti atsiimti žadėtus pinigus taip pat nenorėjau.

Kelias dienas Urumčyje nieko daugiau neveikiau, tik miegojau, valgiau ir vaikštinėjau. Išalkusi nesivarginau ieškoti restorano, – paskambindavau viešbučio kambarių tarnybai ir užsisakydavau maisto. Nors šį kartą gyvenau ne „Mielųjų svečių“ viešbutyje, vien buvimas Urumčyje kėlė man malonius ir liūdnus prisiminimus apie Aleksą. Niekaip negalėjau liautis galvojusi, kaip jam sekasi. Ar jam gaila, kad susipykome? Ar jo tėvai prastai apie mane šneka?

Ir vieną vakarą, jau beužmiegant, man toptelėjo gera mintis. Pagalvojau, kad iš tiesų man reikia ilgesnės pertraukos: galėčiau grįžti į Niujorką, pasimatyti su Aleksu, galbūt net su Krisu. Tačiau šis sumanymas kėlė ir naujų rūpesčių: o jei Aleksas mane jau pamiršo ir susitikinėja su vienmete arba jaunesne mergina? Dėl Kriso nesijaudinau, – neabejojau, kad jis mielai su manimi susitiks, bent jau tam, kad nemokamai sušildyčiau lovą, jei tik… nebus suviliojęs kitos studentės. Kad ir kaip mane masino mintis grįžti į Niujorką atsipūsti, pavalgyti gero maisto ir pamatyti kelis gerus filmus, vis dėlto nusprendžiau pirma aplankyti aklą pranašautoją, o paskui vėl grįžti į Kiniją ir iki galo įvykdyti man patikėtą užduotį.

Paskutinę savo viešnagės Urumčyje dieną nuvažiavau į garsųjį miesto turgų šio to nusipirkti, padaryti nuotraukų ir šiaip prasiblaškyti. Oras buvo malonus, švelnus vėjelis sklaidė karštį, o giedras dangus skaidrino susijaukusias mano mintis. Kaip visuomet turguje knibždėte knibždėjo kinų, europiečių turistų, uigūrų, turkų, mongolų ir tibetiečių. Dauguma „užsieniečių“ vyrų buvo tvirto sudėjimo, rudaodžiai, įdubusiomis akimis ir kumpanosiai. Netrukus susigriebiau žiopsanti į tuos egzotiškus veidus tarsi paauglė, pakerėta dievinamų kino aktorių nuotraukų.

Vieni vyrai atremdavo mano žvilgsnį visiškai abejingi, kiti šyptelėdavo, bet buvo ir tokių, kurie smalsiai mane nužvelgdavo ir kažką burbtelėdavo man nesuprantama kalba. Ne kinų tautybės moterys, taip pat didžiaakės, kumpanosės medaus spalvos veido oda, dažniausiai nekreipdavo į mane dėmesio ir tvarkė savo reikalus: derėjosi su pardavėjais arba barė savo pernelyg judrius sūnus ir verkšlenančias dukteris. Šalikelėje būreliai vaikų spalvingais drabužiais žaidė pačių susigalvotus žaidimus su plastikiniais žaislais – automobiliukais, kareivėliais, žvėrimis ir dinozaurais.

Man patiko visur matyti prekeivius, pardavinėjančius pačių padarytus daiktus ir maistą. Ant žemės buvo pritiesta ryškiaspalvių rankų darbo kilimų ir sukrauti šilko rietimai, kad žmonės ateitų ir derėtųsi. Įvairiausių dydžių ir formų moliniai indai ir porceliano dirbiniai viliojo pirštais perbraukti švelnią kaip šilkas glazūrą ir parsinešti į jaukius namus. Aukšta, tamsiai oranžinė vaza ryškiais žalsvai melsvais dryžiais man atrodė lyg tamsiaodė moteris, po žalsvai melsvu dangumi ilgais jusliais pirštais skinanti uogas.

Prekeivis pakėlė vazą ir garsiai sušuko:

– Dešimt, dešimt! Neškis namo!

Kad ir kaip knietėjo nusipirkti tą vazą, supratau, kad tokio sunkaus ir trapaus daikto negalėsiu nešti kuprinėje, o grįždama į Jungtines Valstijas atiduoti į bagažo skyrių.

Nuskubėjau šalin kvėpdama gardų maisto aromatą: septynių produktų sriubos, keptos mėsos, kebabų, didžiulės plokščios nang duonos, šviežių vaisių. Stabtelėjau pasigrožėti žaliomis ir rausvai violetinėmis, kaip pavasarį snaudžiantys žiedai į kekes sukibusiomis vynuogėmis. Ir metaliniais dubenimis, pilnais įvairiausių rūšių riešutų ir džiovintų vaisių – lazdynų riešutų, migdolų, stambių ir smulkių besėklių razinų, bananų, slyvų, – supiltų į dideles kaip kupranugario kupros krūvas.

Be tikslo klaidžiojau po turgų stebėdama žmones ir klausydamasi keistų iš kaštoninių juslių jų lūpų sklindančių žodžių.

Mergaitė raudonais drabužiais trūktelėjo man už džinsų ir nerišlia anglų kalba šūktelėjo: „Ateiti, ateiti, pirkti nang! Nang!“ rodydama į didžiulį, – dvylikos skilčių picos dydžio, – apskritą traškų pyragą, padėtą ant stalo priešais jauną moterį, tikriausiai savo motiną.

Žinojau, kad nang duona, ypač išsiruošus į ilgą kelionę, yra pagrindinis uigūrų maistas (kaip kinams ryžiai), juolab kad kelis mėnesius nesužiedėja.

– Kiek?

Mergaitė pakėlė tris pirštus.

– Medis5.

Paėmiau iš jaunos moters nang duonos ir padaviau mergaitei „medžio“ banknotus.

Paskui pasilenkiau, kad mudviejų akys būtų viename lygyje.

– Drauguže, kaip išmokai angliškai?

Ji sukikeno.

– Vaiduokliai, baltas.

– Tau patinka balti vaiduokliai?

Mergaitė linktelėjo savo gražią galvą, iškišo liežuvį ir išvertė akis, matyt, norėdama pavaizduoti vaiduoklį. Paskui, jau netramdydama juoko, nulėkė slėptis jaunai moteriai už nugaros.

Pamojau joms ir nuėjau neskubėdama, čiaumodama savo uigūrišką „picą“. Šiurkštus prekeivis įjuodusia, pūslėta ranka kyštelėjo man prie burnos mėsos gabalą.

Pirštu parodžiau jam savo nang duoną, mostelėjau ranka ir patraukiau toliau. Kitaip nei mergaitė, tas vyras neturėjo nė lašelio žavesio, tad įsiūlyti savo prekės jam nepavyko.

Mano dėmesį patraukė nedidelis triukšmingas žmonių sambūris, tad prasispraudžiau pro smalsuolius į rato vidurį, o jame vyras tamsiai mėlyna prijuoste rodė triukus su makaronais, ilgais kaip Didžioji kinų siena ir susiraizgiusiais kaip muilo operos siužetas. Nustebino, kad jis tarsi cirko gyvūnų dresuotojas privertė makaronus šokti ore tikrą baletą. Bet makaronų sriubos iš jo nepirkau. Nors buvo žavingas, jo siūlomos sriubos porcijos buvo nemažos, o aš prisiminiau dar turinti didžiulę „picą“.

Aidint garsiems plojimams apsisukau ir nuėjau, stumdydamasi žmonių grūstyje įsivaizdavau grįžusi į praeitį ir atsidūrusi šiame turguje prieš kelis šimtmečius. Negailestingai spiginant saulei karavanai, gabenantys šilką, siuvinėtus audinius, arbatą, nefritą, auksinius papuošalus, porcelianą, glazūrą, bronzą ir povus, nerangiai traukia pirmyn, o jų savininkams tįsta seilė vien pagalvojus, kokius turtus netrukus susikraus. Ritmingai ir šaižiai dzingsi kupranugariams prie kulkšnių pririšti varpeliai, trikdydami šiurpią tuščios dykumos tylą. Iš vakarų grįžtantys prabangiai apsirengę pirkliai, pritūpę prie gulinčių gyvulių, džiūgaudami apžiūrinėja mainais gautas prekes: stiklą, brangakmenius, vaistus, prieskonius, vyną, storą vilną, kvapnųjį medį, prabangius audinius, stručius ir net dieviškus žirgus, pririštus prie kupranugarių ir traukiančius iš paskos.

Įsivaizdavau esanti gražuolė, turtingiausio pirklio duktė, kuri keliaudama iš rytų į vakarus ir atgal sutinka aukštą, patrauklų, tamsiaodį vyrą ir pavojingai jį įsimyli. Išskyrus akis, visas mano veidas uždengtas šydu, – nuo vėjo, kaitros, dulkių, o svarbiausia, nuo patrauklių nepažįstamų vyrų žvilgsnių. Tačiau šydas – nepatikima priedanga. Užburti mano akių, – didelių, ilgomis blakstienomis, žalsvai rusvų, nepamirštamų, – vyrai siunčia man meilės žinutes tiesiog per šiuos sielos langus.

„Deja! – kartą sušuko mano tėvas, prašmatniai apsirengęs, gerų manierų žmogus. – Nors dukters veidą nuo pasaulio slepia šydas, visas paslaptis išduoda jos iškalbingos akys!“

Ir štai vieną dieną princas atsitiktinai pamato šydu pusiau pridengtą mano veidą, kuris šmėsteli atspindžiu prabangios mano tėvo karietos žalvariniame varpelyje. Akimirksniu jis sustingsta iš nuostabos lyg žaibo trenktas. Šydu pusiau pridengtas mano veidas jam tampa nepasiekiama svajone, tarsi troškimu, atlydėjusiu jį iš ankstesnio gyvenimo. Bet vieną dieną mūsų karavanui kelią pastoja plėšikas ir princas su savo raiteliais puola mums į pagalbą. Jis nukerta plėšikui galvą, pagauna mane slystančią iš mirštančiojo rankų ir tvirtai suspaudžia vyriškame savo glėbyje. Tai nutinka tvankią naktį, vėjui stūgaujant kaip vietos nerandančiai šmėklai, žirgams žvengiant tarsi pragare kankinamoms sieloms ir smėliui besisukant verpetu lyg sufijaus sijonas…

Vaizduotei šėlstant staiga prieš akis iškilo Alekso veidas ir man pasidarė labai liūdna. Mostelėjau ranka sau prieš akis, norėdama nuvyti šalin šį viliojantį, bet ir nerimastingą vaizdą ir staiga pamačiau maloniai man besišypsantį mėsa prekiaujantį jauną vyrą. Jis atrodė ką tik pradėjęs trečią dešimtį, panašaus amžiaus kaip Aleksas. Sunkiai atsidusau. Jei čia būtų Aleksas, mudu pirktume paikus mažmožius, ragautume pikantiškos rusvos mėsos, laidytume sąmojus ir drauge juoktumės…

Žingsniavau toliau, mėgindama surinkti ankstesnės savo svajos gijas. Bet toliau istorija nesirutuliojo. Ar prieš ilgai ir laimingai gyvendami, apsupti žavaus mažųjų princų ir princesių krykštavimo, mudu patirtume audringą ir aistringą meilės nuotykį? Kaip įmanydama stengiausi pratęsti istoriją, bet nepavykus lioviausi. Gal vis dėlto nė viename iš savo praeitų gyvenimų nebuvau gražuolė turtuolio duktė, žavingas princas neskubėjo man į pagalbą?

Vis dar nugrimzdusi į pasaką, neturinčią nieko bendra su tikrove, pamačiau aplink nefritų pardavėją sutūpusius kelis vyrus. Masinama ryškiaspalvių akmenėlių ir stiprios, ratu skleidžiamos vyrų či energijos, priėjau ir atsitūpiau kaip jie – tokia poza niekada nebuvau tupėjusi nei Jungtinėse Valstijose, nei Honkonge. Vyrai atsisuko į mane ir pervėrė smalsiais žvilgsniais.

Pardavėjas, maždaug keturiasdešimtmetis uigūras rusva veido oda, užsidėjęs musulmonišką kepuraitę ir apsivilkęs baltus, bet jau papilkėjusius marškinius, man pritūpus nusišypsojo ir literatūrine kinų kalba paklausė:

– Norit nupirkti nefritą draugams, giminaičiams?

Klydau manydama, kad jau imu susilieti su minia: iš pradžių mergaitė kreipėsi į mane angliškai, o dabar šis nefritų pardavėjas – literatūrine kinų kalba.

Ir aš jam nusišypsojau.

– Gaila, neturiu kam jų dovanoti.

Jis, rodos, nustebo.

– Neturit šeimos?

Papurčiau galvą.

– A, našlaitė.

Ir jis nusigręžė išversti mūsų pokalbio vyrams.

Visų vyrų veiduose pasirodė užuojauta ir jie sutartinai ėmė linguoti galvomis.

Staiga mane apėmė nerimas: ar sužinoję, kad esu čia viena, jie nemėgins manęs skriausti?

Bet pardavėjas pasilenkė prie manęs ir pasiūlė:

– Tai nusipirkit nefritą sau, kad laimintų ir saugotų tave.

Rudais pirštais ir purvo priskretusiomis panagėmis jis pažarstė nefritus ant kilimo ir iš naujo išdėliojo. Žvelgdama į šias nuo darbo sudiržusias rankas prisiminiau Lopnorą, rausiantį žemę ir ieškantį vaistažolių, ir vos sulaikiau ašaras.

Nepastebėjęs mano krūtinėje kunkuliuojančių jausmų, pardavėjas pridūrė:

– Panele, tai Kotano nefritas, jį nešioja tik imperatoriai.

Šyptelėjau.

– Kaip tuomet tie akmenys atsirado gatvėje?

– A, karalystė seniai žlugo, nei papuošalų, nei pinigų, nei gero maisto, nei gražuolių žmonų, nei vienos žmonos, – atsakė jis rankomis ore brėždamas geidulingos moters kūno formas.

Kiti vyrai nusijuokė; vienas iš jų reikšmingai caktelėjo liežuviu.

Nesileisdama į tokias kalbas, ėmiau apžiūrinėti brangakmenius. Tikriausiai pamanę, kad esu rimta pirkėja, netrukus vienas po kito vyrai atsistojo ir nuėjo kas sau.

Jiems išsiskirsčius pardavėjas apsižvalgė ir sušnabždėjo, tarsi ketindamas atskleisti man dangišką paslaptį:

– Panele, jei ieškote ko nors ypatinga, pažvelkit į patį brangiausią akmenį.

Jo žodžiai pakurstė mano smalsumą.

– O kuris brangiausias?

Jis kyštelėjo ranką į užantį, kažką ištraukė ir įdėjo man į delną.

Tai buvo dramblio kaulo apyrankė – senovinio baltojo nefrito spalvos, visai tokios pat kaip Lopnoro nefrito pakabukas. Ji buvo neįprastai plati ir stora, o išilgai ėjo brandaus raudonojo vyno arba kiniškos raudonosios arbatos spalvos dryžis. Senovinė sidabrinė apyrankės sąsaga buvo susipynusių drakono ir fenikso formos.

Truputį pasūpavau ranką, kad pajusčiau nemenką, jaudulį žadinantį dramblio kaulo svorį. Koks ypatingas papuošalas, netikėtai rastas šioje nuošalioje vietoje! Užsidėjus apyrankę ir trinant glotnų dramblio kaulo paviršių į riešą, man toptelėjo, kad ji puikiai dera prie Lopnoro pakabuko, kuriuo dabar buvau pasipuošusi.

Pakėliau akis į pardavėją.

– Man labai patinka. Bet… Nemanau, kad galėčiau įpirkti tokią brangenybę.

Jis paėmė man už riešo ir kilstelėjo ranką.

– Panele, tik mažutis papuošalas, toks kaip šis, tiks jūsų liaunam riešui. Iš didesnio, net jei labai jo norėtumėt, nebus jokios naudos. Sakyčiau, ši apyrankė laukė, kol ateisit ir ją nusipirksit.

Truputį pagalvojusi paklausiau:

– Gerai, o kiek kainuoja?

– Tūkstantis. Daug nuleidžiu, todėl derėtis negalima.

Kinijoje ši suma prilygo metiniam atlyginimui!

Paglosčiau beveik baltą, blizgantį apyrankės paviršių, – švelnų kaip šilkas ir raminantį kaip masažuojanti ranka.

– Kodėl per vidurį eina raudonas dryžis?

– Todėl, kad apyrankė paimta iš kapo. Į ją įsigėrė mirusiojo kraujo.

Man pasirodė, kad dabar tas raudonis virpa man prieš akis. Nors abejojau, ar čia tikras kraujas, ta mintis mane sudomino. Galbūt vieną dieną, per mėnulio pilnatį atversiu savo in akį pabendrauti su apyrankės savininku ar savininke, gyvenusiu ar gyvenusia prieš kelis šimtmečius vienoje iš daugybės savo inkarnacijų.

– Iš kur ją gavot? Tikiuosi, kad ne…

– Ne, neiškasiau jos iš kapo, jei to norėjai paklausti. Sudrumstęs mirusiesiems ramybę užtraukčiau prakeiksmą daugybei būsimų savo giminės kartų. Šią apyrankę mano šeimai davė kitas žmogus.

– O iš kur tas kitas žmogus ją gavo?

Vyras nutilo, paskui krenkštelėjo.

– Na, gerai… Prieš daugiau nei trisdešimt metų valdžiai išrausus vieną žemės sklypą ir ruošiantis vėl jį užstatyti, darbininkai atsitiktinai atkasė kapą. Jame gulėjo moters griaučiai su šia apyranke ant riešo. Radinys buvo perduotas muziejui, bet šis pritrūkęs lėšų pardavė dalį eksponatų. Mano senelis, turtingas žmogus, nupirko šią apyrankę senelei, ši paliko ją mano motinai, o motina – man.

– Tai kodėl pardavinėjat ją gatvėje?

– Man reikia pinigų. Sūnus laukia inksto persodinimo operacijos.

– Hm… Užjaučiu…

– Tai pirkit apyrankę ir išgelbėkit vaikui gyvybę. – Išsitraukęs piniginę jis išėmė nuotrauką ir parodė man. – Čia mudu su devynerių metų Baobao.

Prie plūkto molio trobelės pardavėjas buvo nusifotografavęs su berniuku spindinčiomis akimis.

– Jūsų sūnus visai nepanašus į ligonį.

– Nuotrauka sena. Kai sūnus susirgo, daugiau jo nefotografavau.

– Užjaučiu. Tikiuosi, vieną dieną jis pasveiks.

– Aš taip pat.

Užsimoviau apyrankę ant riešo ir ji man tiko kaip nulieta. Bet vis tiek paklausiau:

– Ar nemanot, kad nešioti kieno nors kraują – nelaimę pranašaujantis ženklas?

Pardavėjas nusijuokė ir prisimerkęs pažvelgė į mane.

– Ne, priešingai, tai pritraukia sėkmę.

– Tikrai?

– Juokauji ar tikrai nesupranti? Juk tas kraujas gerina ir tavo kraujo apytaką!

Po šių pardavėjo žodžių prisiminiau mamą, mėgdavusią man virti kiaulių smegenų sriubą. Beveik visi vyresnės kartos kinai tiki ising busing – kad kiekvienas pavidalas sustiprina į save panašų. Taigi vištos kojos sustiprina pirštų miklumą, gyvūnų kaulai – tavo kaulus (ypač menopauzės sulaukusioms moterims), kiaulės inkstai – tavo inkstus, o vištos širdis – tavo širdį…

Vaikystėje pakęsti negalėjau tos riebios, baltos, šlykščios kiaulių smegenų sriubos, bet buvau verčiama valgyti ją, kad nenueitų veltui nė vienas brangus to skystalo lašas. Ar mano motinai niekada nešovė mintis, kad valgant kiaulių smegenis ir jos vaiko smegenys gali pasidaryti kaip kiaulės?

– Kodėl nepaliekat tos apyrankės sūnui? – vėl paklausiau.

– Ji jam per maža. Be to, apyrankė veikia tik prigludusi prie žmogaus odos.

– Gerai, pirksiu.

Nors, mano nuomone, viskas, ką jis kalbėjo apie kraują, buvo gryna nesąmonė, vis dėlto tai mane domino. Tad išsitraukiau piniginę, išėmiau dešimt banknotų ir padaviau pardavėjui. Paėmusi iš jo apyrankę, įsidėjau ją į šilkinį kapšelį.

– Labai ačiū. – Jis atrodė nepaprastai laimingas, bet vis tiek priekaištingai pridūrė: – Panele, kitą kartą taip atvirai savo pinigų nerodykit. Aš sąžiningas žmogus, bet ne visi aplink tokie. Kai žmonės pamatys, kad esat pinigais aptekusi turistė, patikėkit, jie staiga tarsi pames protą.

Nusijuokiau ir pasakiau:

– Ačiū už patarimą.

– Ką gi, būkit atsargi.

Jis pakėlė visus keturis patiesalo kampus ir sumezgė storą mazgą. Tada persimetė maišą per petį ir nuskubėjo man nespėjus ištarti: „Jūs taip pat.“

Pakilusi eiti pajutau, kad kažkas sunkiai slegia man širdį. Ar tas menkas mano tūkstantis tikrai išgelbės vaikui gyvybę? Nesusilaikiau ir iš šilkinio kapšelio išsiėmiau apyrankę norėdama dar kartą ją apžiūrėti. Ir tas raudonas dryžis mano vaizduotėje susiliejo su besileidžiančia dykumos saule, mūšio lauke sužeisto princo krauju ir su viena iš Lopnoro labiausiai vertinamų žolelių…

5 Žodžių žaismas: angl. three („trys“), netaisyklingai ištartas skamba kaip tree („medis“).

19

Dvasios nelaisvėje

Kitą dieną, sėdusi į traukinį, o paskui į asilo traukiamą vežimą, grįžau į kaimelį. Parsiradusi namo abi kopijas paslėpiau padangoje, o tada iš bendro čiaupo parsinešiau kibirą vandens ir nusiprausiau. Atsigaivinusi išsiėmiau apyrankę norėdama pasigrožėti, glosčiau dramblio kaulo paviršių, gėrėjausi raudonu dryžiu ir meistriškai išlieta senovine sidabrine sąsaga. Man besidžiaugiant nauju savo turtu, nuovargis ir baimė, rodos, savaime išgaravo.

Užsimoviau apyrankę ant riešo ir kelis kartus apsukau, kad pajusčiau jos svorį ir glotnų paviršių. Puikiai nusiteikusi užsiplikiau arbatos, jaukiai įsitaisiau ant sofą atstojančios padangos gurkšnoti garuojančio gelsvo skysčio ir ėmiau tyrinėti žemėlapį bei planuoti kelionę pas pranašautoją.

Tačiau po kelių minučių pajutau, kad sunku susikaupti, nes po truputį įsiskausta galvą. Išgėriau dar arbatos, pamasažavau smilkinius, kelis kartus giliai įkvėpiau ir vėl ėmiau skaityti. Bet dabar apskritai negalėjau sutelkti dėmesio. Lapuose išspausdinti žodžiai liejosi kaip nugaišusios skruzdės, plūduriuojančios aliejaus pripiltame katilėlyje. O galvos skausmas vis stiprėjo. Pajutau artėjant baimės priepuolį, tik šį kartą jis buvo tikras, o ne suvaidintas kaip Plaukiančio Debesies šventykloje.

Garsus „apči!“ sudrebino man nosį ir burną, paskui ėmiau ašaroti, pradėjo bėgti nosis, o tada tarsi muzikinis motyvas nuskambėjo dar du „apči! apči!“

Pamėginau eiti į lovą, bet vos atsistojau, staiga pilvą ėmė varstyti tokie stiprūs diegliai, kad vėl sudribau ant padangos. Negana to, ėmiau smarkiai kosėti, o smilkiniai tvinkčiojo lyg karštligiškai besibeldžianti, į jang pasaulį norinti grįžti dvasia. Nepraėjus nė dešimčiai minučių tapau sunkia ligone! Tada mane sukaustė neapsakoma baimė: „Gal tame turguje pasigavau kokią siaubingą užkrečiamą ligą?“

– Maldauju, aš nenoriu mirti. Dar nebaigiau žemiškų reikalų! – netekusi vilties šūktelėjau į dykumą, bet ši atkakliai tylėjo.

Nors ir labai blogai jausdamasi, pasirausiau kuprinėje ir radau buteliuką gydomojo aliejaus. Įtrynusi smilkinius šiuo stipriu mėtų kvapo skysčiu pasijutau šiek tiek geriau. Ir nusprendžiau prašyti Keku pagalbos.

Iš Keku veido galėjai pamanyti, kad pamatė ne mane, o mano šmėklą.

Vesdamasi mane į savo trobelę, ji stebėjosi:

– O dangau, kas atsitiko? Ar šnekėjaisi su Pragaro Valdovu?!

Man svaigo galva; tyliai, vos atgaudama kvapą atsakiau:

– Nežinau, tiesiog prastai jaučiuosi. Ar tikrai taip blogai atrodau?

– Taip, tavo veidas išbalęs kaip šmėklos!

Netrukus trys Keku draugės atskubėjusios apstojo mane, stipriais pirštais ėmė čiupinėti kaktą ir skruostus, spaudyti trečiąją akį. Viena palaikė pirštus man po nosimi – įsitikinti, ar kvėpuoju ir esu gyvas žmogus, o ne šmėkla. Taip staiga sulaukusi visuotinio moterų dėmesio pasijutau išmušta iš vėžių, man pakirto kojas ir susmukau ant grindų. Sumaištis ir nesibaigiantys riksmai užplūdo mane tarsi dūzgiančių ir besiblaškančių bičių spiečius. Pusiau praradusi sąmonę pajutau, kaip moterys pakėlė mano kūną ir paguldė jį į lovą. Paskui iš rankų į rankas keliavo ir buvo naudojamas gydomasis aliejus ir šutekliai, buvau girdoma karšta arbata, o tirtantis kūnas apklotas storomis antklodėmis. Skubūs moterų veiksmai atrodė stebėtinai darnūs.

Joms besisukiojant aplink mane kaip maitvanagiams aplink dvėseną, iš Keku lūpų išsiveržė garsus: „O dangau, ne!“ ir aidu nusirito per kambarį, o kitos moterys susijaudinusios taip pat ėmė išgąstingai kažką murmėti.

Pamėginau atsikelti, bet mane tuoj pat prispaudė aštuonios stiprios rankos. Viena pora rankų patrynė man panosę ir trečią akį kažkuo labai aitriu, kita švelniais kapojamaisiais judesiais ėmė masažuoti liemenį ir krūtinę, kitos moterys energingai gestikuliavo ir kalbėjo kažką, ko aš nesupratau.

– Kodėl… – norėjau pasiteirauti, bet nespėjusi ištarti klausimo giliai užmigau.

Pabudau naktį. Trobelėje viešpatavo šiurpi tyla, trikdoma vien švelnaus puodų ir keptuvių žvangėjimo. Matyt, kol Keku ruošė valgį, jos sūnus Mitas sėdėjo ant kėdės šalia lovos ir įdėmiai mane stebėjo nekaltomis rudomis akimis.

Kai tik šios klusnios akutės pamatė, kad keistuolė mamos draugė kinė atsigauna, berniukas paleido gerklę:

– Mama! Mama!

Net nusistebėjau, kaip iš tokio menko kūnelio gali sklisti toks stiprus ir spigus garsas.

Trobelės kampe kažkas nukrito, barkštelėjo metalas, o paskui man prieš akis iškilo Keku veidas, putli jos ranka palietė man kaktą, o pirštas užspaudė lūpas.

– Ššš…

Po kelių akimirkų ji nedrąsiai paklausė:

– Ar jau geriau?

Linktelėjau.

– Ačiū dangui, kad ta dvasia pagaliau tave paliko! Pikta dvasia!

Apsidairiau po ankštą trobelę. Be Keku ir jos sūnaus, daugiau nieko nebuvo.

– Kokia dvasia? Apie ką čia kalbi?

– Tas bjaurus daiktas. Fui, jau dingo!

– Keku, gal paaiškinsi, kas nutiko?

Užuot man atsakiusi, ji kažką pasakė Mitui ir berniukas, staiga ištiesęs ranką, putliais pirštukais skaudžiai sugnybo man skruostą!

Taip netikėtai užklupta garsiai šūktelėjau: „Aaai!“ Tada paklausiau trobelės savininkės:

– Keku, kodėl leidi keturmečiui vaikui taip su manimi elgtis?

Nustebau, kad, užuot pabarusi sūnų, ji meiliai paglostė jam galvą.

– Gerai padarei, Mitai. – Tada ji vėl kreipėsi į mane: – Panele Lin, Mitas daro tau didelę paslaugą!

– Gal juokiesi iš manęs? Kokią paslaugą?

– Reaguoji, vadinasi, esi gyva. – Ji nusijuokė. – Cha, cha, norime įsitikinti, kad esi gyva. Vaiko či pati tyriausia ir geriausiai jaučia tavąją.

Man nespėjus nė žodžio pratarti, Keku paklausė:

– Ar tikrai jau geriau jautiesi?

Prisimindama anksčiau patirtas kančias, sutelkiau savo išsibarsčiusią či.

– Taip, manau, kad jau beveik visiškai atsigavau.

– Tikrai?

Aš energingai linktelėjau.

– Galvos ir pilvo jau neskauda, nosis nebėga, o akys neašaroja. Taip, tikrai gerai jaučiuosi. Dėkoju tau ir tavo draugėms.

Keku dūrė pirštu į dangų.

– Dėkok dangui, ne man.

– O kur tas bjaurus daiktas? – pasiteiravau vos tvardydamasi, kad neimčiau garsiai juoktis.

Keku parodė į mano riešą.

Pakėlusi ranką akimirksniu supratau, kad neturiu apyrankės! Žvelgdama Keku į akis surikau:

– O Dieve, kur mano apyrankė?! Sumokėjau už ją tūkstantį renminbių!

Ir tuoj pat pasigailėjau tai pasakiusi, mat nenorėjau, kad kaimelio gyventojai manytų, jog esu turtuolė, – bent jau jų akimis žiūrint.

Tačiau buvo per vėlu. Keku išpūtė akis.

– Sakai, tūkstantį?

Aš nutylėjau.

Ji linksmai nusikvatojo.

– Vadinasi, ką tik išmečiau tūkstantį renminbių. Tai bent! Negaliu patikėti…

– Ką? Kaip galėjai taip pasielgti? Kodėl manęs neatsiklausei? Juk tūkstantis, tai ne šimtas, supranti?

– Aišku, atskiriu šimtą nuo tūkstančio. – Ir staiga Keku pratrūko juoktis kaip viesulo į orą kilstelėtas girtuoklis. – Cha, cha, cha, tūkstantis! Panele Lin, – ji ėmė vieną po kito lenkti pirštus, – už tūkstantį galima nupirkti tris avis, tuziną vištų, naują dviratį Mitui, naują keptuvę man, naują…

Bet aš neleidau jai baigti.

– Kodėl išmetei mano apyrankę?

– Kad tave išgelbėčiau!

Ėmiau keltis iš lovos.

– Kur išmetei? Rasiu ją ir pasiimsiu.

Keku kažką pasakė Mitui ir motina su sūnumi bendromis jėgomis taip mane prispaudė, kad pasijutau kaip po dramblio pėda spurdanti žiurkė.

Verdama abu nuožmiu žvilgsniu surikau:

– Paleiskite mane ir netrukdykite ieškoti apyrankės!

Keku taip pat pakėlė balsą:

– Ta apyrankė tavęs vos nenužudė!

– Ką čia šneki?

– Ta apyrankė apsėsta!

– Apsėsta?

– Ar matei apyrankės viduje kraują, teliūskuojantį kaip kraujuojanti, sau vietos nerandanti dvasia? Dėl jo ir susirgai. Išmetusi ją atitraukiau tave nuo pragaro vartų! Bet užuot padėkojusi, tu ant manęs šauki! – susijaudinusi pergalingai ir spigiai kaip niekad riktelėjo Keku.

Kiek patylėjusi atlyžau.

– Ką gi, labai tau dėkoju, Keku. Ar dabar galėtumėte mane paleisti?

Keturios rankos pasitraukė nuo manęs, lyg vėjelio nupūstos.

Keku dėstė toliau:

– Pakėlusi tavo ranką tikrinti pulso, pamačiau apyrankę. Kadangi ji atrodė labai graži, pasukau ją, norėdama pasigrožėti. Ir še tau! Jos viduje tekėjo kraujas! Mirtinai išsigandau. Tai turėjo būti iš tavo riešo iščiulptas kraujas! Visai nusiminiau, nes tai reiškė, kad tu jau pakeliui pas Pragaro Valdovą ir kelio atgal nėra!

Bet neketinau atiduoti draugės mirčiai į nagus. Tad stipriai pasitryniau akis, kad matyčiau, iš kurios riešo vietos ištekėjo kraujas. Tačiau jis buvo ne iš tavo riešo, o iš apyrankės!

Norėjau šauktis pagalbos, bet visos draugės buvo išėjusios, o Mitas dar per mažas, kad jį būtų galima palikti vieną su tavimi. Be to, jei būtum tikrai mirusi, būčiau turėjusi tave išlydėti ir atsisveikinti. Vėl patikrinusi tavo pulsą pamačiau, kad jis dar silpnesnis. Nusprendžiau ką nors daryti ir neleisti išeiti į aną pasaulį. O veikti reikėjo greitai, kol dar nevėlu!

Dar kartą atidžiai apžiūrėjau apyrankę. Ir staiga man toptelėjo, kad ankstesnio apyrankės savininko dvasia, matyt, niekaip nenori to daikto paleisti. Ji pavydėjo naujai savininkei, kitaip sakant, tau. Todėl sumanė atimti tau gyvybę, kad slapta galėtų grįžti. Kai suvokiau, kad tai mirusiojo dvasia, visas kūnas man nuėjo pagaugais, o plaukai atsistojo piestu. Netrukus pamačiau, kad tas pats nutiko ir Mito plaukams!

Susijaudinusi Keku pasakojo toliau:

– Žinojau, ką daryti. Sukaupusi visas su motinos pienu gautas jėgas, pamėginau nuimti tau nuo rankos apyrankę. Bet ji buvo taip prigludusi prie riešo, kad niekaip nenusisegė. Prakeikta apyrankėje gyvenanti dvasia mėgino pasiglemžti tavo gyvybę!

Nulėkusi į virtuvę pasiėmiau aliejaus ir tekina grįžau ištepti juo tau riešą. Tada sušukau: „Vienas, du, trys“ ir trūktelėjau. Apyrankė nulėkė nuo riešo ir garsiai tarkštelėjusi nukrito ant grindų! O kraujas jos viduje, rodos, virė. Matyt, dvasia tūžo, kad sužlugdžiau jos pastangas tave nužudyti. Negaišdama nė minutės, pasikviečiau Mitą ir mudu nuskubėjome penkis kilometrus į niekieno žemę. Ten iškasiau gilią duobę – tokią gilią, kad buvau tikra, jog dvasia iš jos neišlįs. Baigusi darbą, užpyliau duobę smėliu ir pamokiau Mitą melstis kartu su manimi, kad numaldytume dvasią.

Baigusi šnekėti, Keku labai meiliai plaštaka palietė man kaktą.

– Matai, panele Lin, karštis atlėgo, skausmai liovėsi ir tu visiškai pasveikai.

Ji nusisuko kažką pasakyti Mitui. Berniukas džiaugsmingai suplojo rankomis ir pasilenkęs pabučiavo mane seilėtomis lūpomis.

Tai buvo taip netikėta, kad net susijaudinau. Šiek tiek aprimusi motinai ir sūnui pasakiau:

– Labai ačiū tau, Keku, ir tau, Mitai. – Ir juokaudama gnybtelėjau rausvą berniuko skruostą.

Truputį pamąsčiusi papasakojau Keku, kaip ir kur pirkau tą apyrankę.

Baigusi paklausiau:

– Keku, bet kodėl apyrankė nepakenkė pardavėjui?

– Jis jos nebuvo užsimovęs. Dvasia atgyja tik apyrankei prisilietus prie žmogaus kūno.

– Kaip manai, Keku, ar tas pardavėjas – blogas žmogus?

Ji susimąstė.

– Jis tau sakė, kad apyrankė paimta iš kapo, tad galbūt žinojo, kad joje gyvena pikta dvasia. Bet spėju, kad pardavėjas neturėjo iš ko rinktis, jei jam reikia pinigų sūnaus operacijai. Galbūt jis net mano galįs pakeisti sūnaus ligą tavąja.

– Tikrai? Dieve mano!

– O gal tas apgavikas nė neturi sūnaus.

Girdėdama šiuos Keku žodžius pasijutau visiškai apsikvailinusi.

Keku šyptelėjo.

– Nesijaudink, panele Lin. Tu pasveikai. Bet kitą kartą, – griežtai pridūrė, – vykdama į turgų nepamiršk pasiimti ir manęs!

– Taip, ponia! – nusijuokiau ir paklausiau: – Keku, kur užkasei mano apyrankę?

Ji taip stipriai papurtė galvą, jog išsigandau, kad ji nenusiristų nuo pečių.

– Būk gera, pasakyk.

– Vadinasi, nori rasti tą dvasią ir vėl parnešti ją į kaimą? Na jau ne!

20

Aklas pranašautojas

Kitą dieną, jau visiškai pasveikusi, nedelsdama ėmiau planuoti savo apsilankymą pas mokytoją ir pranašautoją Sklendžiančią Gervę. Jis, aklas nuo vaikystės, buvo išsiugdęs nepaprastai jautrią klausą ir lytėjimą. Mokytojas garsėjo savo fengšui metodais, bet jo sugebėjimas naudotis sumaniuoju violetiniu skaičiavimu – tūkstantmetes tradicijas turinčiu pranašavimo būdu, kurio pagrindą sudarė asmens gimimo diena ir valanda, – buvo laikomas neprilygstamu. Sklendžianti Gervė gyveno Dangaus kalnuose, daoistų šventykloje, kuri, – šiuo atžvilgiu man labai pasisekė, – buvo toli nuo Plaukiančio Debesies šventyklos.

Dar kartą sėdusi į vežimą, į traukinį ir pasikračiusi autobusu, pasiekiau pietines Dangaus kalnų prieškalnes už maždaug šimto kilometrų nuo Kučos miesto.

Užvertusi galvą, tarp raudonai rudų uolienų atodangų, mačiau dunksančią šventyklą, bet takas buvo toks status, jog, norėdama palengvinti sau kelionę, pasisamdžiau du nešikus, kad užneštų mane neštuvais.

Išlipusi ir sumokėjusi nešikams, dar kartą nužvelgiau statinį. Virš pagrindinio įėjimo buvo pakabinta stora lenta, o ant jos tamsiai rudame fone ryškiai žaliais dažais užrašyta: „Sklendžiančios Gervės šventykla“. Tik įžengus į kiemą, pasitiko iš žemos krosnelės kylantys ir ore besidraikantys dūmeliai. Kieme buvo kelios durys su iškabomis: „Meditacijų salė“, „Palaiminimo ir globos salė“, „Vyriausio Senojo Pono buveinė“. Pagaliau mano žvilgsnis užkliuvo už įrašo, kurio ieškojau: „Sklendžiančios Gervės urvas“.

Nedidukėje, maždaug keturiasdešimties kvadratinių metrų, salėje dunksojo altorius, gausiai apstatytas dievų ir deivių statulomis. Aplink dievybes buvo prikaišiota daugybė įvairiausių popierinių gėlių, netelpančių vazose ir linkstančių, tarsi sveikintųsi su manimi. Ant kitų sienų kabojo paveikslai, vaizduojantys dar daugiau dievų ir deivių. Kampe prie durų nuošaliai stovėjo medinis stalas.

– Sveiki, ar čia yra kas nors? – paklausiau, bet man niekas neatsakė.

Priėjau prie altoriaus apžiūrėti didžiausios statulos – barzdoto senio, laikančio šluotelę. Šalia jo pamačiau lentelę su keturiais rašmenimis: tai šang lao dziun – „Vyriausias Senasis Ponas“. Po tais keturiais hieroglifais buvo parašyta:

Vyriausias Senasis Ponas yra Laodzi. Vieną dieną jo motina, būdama septyniasdešimt dvejų, pamatė iš dangaus krintančias žvaigždes. Viena iš žvaigždžių įkrito motinai į burną ir ji pastojo. Netrukus per pažastį ji pagimdė Laodzi. Kūdikis gimė žilais plaukais, todėl buvo pavadintas Senuoju Ponu.

Laodzi buvo daoizmo, įtakingiausios Kinijos filosofijos ir religijos, pradininkas. Po kelių dešimtmečių, pasibjaurėjęs žmonių intrigomis, jis sėdo ant jaučio, išjojo į vakarus ir niekada negrįžo. Prieš jam išvykstant vartų sargas Laodzi paprašė, kad užrašytų savo išmintį. Taip atsirado garsusis „Daodedzingas“ – klasikinis kūrinys apie kelią ir dorybę.

– Tai bent istorija! O čia – garsusis Laodzi, – neatitraukdama akių tyliai sau sumurmėjau.

Ir tą akimirką išgirdau skambų vyro balsą:

– Panele, gal norite nusipirkti smilkalų ir paaukoti dievams?

Atsisukau ir pamačiau maždaug šešiasdešimtmetį siaurų pečių vyrą, iš už stalo smalsiai varstantį mane akimis.

– Ačiū, ne, – nusišypsojau jam. – Aš krikščionė.

– Krikščionė? Negerai. Tu kinė. Turėtum būti arba budistė, arba daoistė. Krikščionys turi tik vieną dievą, jokios naudos.

Jei nebūtų man pasirodęs simpatiškas, o jo pastaba – juokinga, tie žodžiai būtų mane įžeidę.

– Kodėl jokios naudos?

Jis mostelėjo į daugybę ant sienų kabančių paveikslų ir ėmė vardyti man, kas juose vaizduojama:

– Motina Vakarų Valdovė, Dangiškasis Valdovas, Pragaro Valdovas, Nefrito Valdovas, Griaustinio Generolas, Laimės Dievas, Padėties Dievas, Turtų Dievas, Ilgaamžiškumo Dievas…

– Oho!

Kinų kultūroje tiek daug dievų. Pasijutau dėkinga savo motinai, pakrikštijusiai mane krikščionių bažnyčioje, kad man įsakinėtų ne daugybė dievų, o tik vienas. Būdama laisvos dvasios asmenybė, visada stengdavausi vengti autoritetų ir apeiti taisykles kaip tarp akmenų tekantis vanduo.

Vyras nusišypsojo.

– Matot, panele? Kai turi rūpesčių, visi šie dievai ir deivės padeda. Manot, kad jūsų dievas gali viską padaryti pats, be niekieno pagalbos?

Prunkštelėjau.

– Gal jūs ir teisus. Niekada apie tai nepagalvojau. – Ir pridūriau: – Ieškau mokytojo Sklendžiančios Gervės. Ar jis čia?

Išpūtęs akis, vyras atidžiai mane nužvelgė ir pamerkė akį.

– Panele, kokio lobio pageidausit – karjeros, sėkmės, tiesiai į rankas nukritusių turtų… – Jis pakėlė į mane akis. – O gal meilės?

Norėjau atkirsti: „Ne jūsų reikalas“, bet susilaikiau, nes jis buvo draugiškas ir linksmas. Tikras klounas, nors nuobodžiaujantis ir, ko gero, vienišas.

– Vadinasi, mokytojas čia?

– Taip. – Jis mostelėjo į salės gilumą, į duris, kurių nepastebėjau. – Bet dabar lankytojus priima retai, nes pinigų jam nebereikia. Jis ir taip turtingas.

Turtingas? Gyvendamas šioje apleistoje buveinėje? Bet vis tiek paklausiau:

– Ar dabar mokytojas užsiima kuo kitu?

Vyras sukikeno.

– Ne, gyvena iš aukų – dosnių aukų.

– Kaip suprasti?

– Leiskit jums paaiškinti, jaunoji panele.

– Mano pavardė Lin. Klausau jūsų.

– Gerai, panele Lin. Mokytojo Sklendžiančios Gervės pravardė – Šen Suan – Dieviškasis Skaičiavimas. Taigi jo pranašystės nepaprastai tikslios, – sakyčiau, devyniasdešimt devyni procentai jų išsipildo.

– Kodėl ne visas šimtas?

Jo akys kelis kartus paslaptingai žybtelėjo.

– Likusį vieną procentą žino tik dangus, o ne mes, mirtingieji.

Man ši mintis patiko, tad linktelėjau.

Jis kalbėjo toliau:

– Nuo tada, kai mokytojas puikiai įvaldė šį meną, dieną naktį žmonės čia plūste plūsta patarimo, taigi jis paskęstų piniguose, jei nemokėtų „plaukti“ šioje materialios kančios jūroje.

– Kodėl mokytojas nepasisamdo padėjėjo?

Jis nusijuokė rodydamas ilgus, išgeltusius dantis.

– Cha, panele Lin, kokia jūs naivi, negi manot, kad šio meno taip paprasta išmokti? – Mano pašnekovas suglaudė du pirštus ir spragtelėjo.

– O taip nėra? – tyčia apsimečiau neišmanėle.

– Žinoma, ne! Turi būti gimęs po reikiama žvaigžde, turi būti dangaus aukštybių apdovanotas šiuo gebėjimu. Mokytojas yra toks didis meistras, jog po kiek laiko liovėsi ėmęs mokestį, iš kurio gyveno, kad žmonės čia neplūstų, netrikdytų jo ramybės, nesibrautų į jo sapnus. Jis uždraudė žmonėms mokėti pinigus, bet dabar jie aukoja brangenybes, senovinius daiktus, o vienas dovanojo net namą ir žemės sklypą.

– Oho! Tai kodėl jis tebedirba?

– Kad padėtų žmonėms, kam gi daugiau? Kadaise, kai mokytojas tik pradėjo pranašauti, daoistų kunigai leido jam veltui naudotis šventyklos patalpa. Dabar mokytojas atsilygina jiems už kilnumą: suaukotus pinigus skiria šventyklai atnaujinti. Po mėnesio prasidės darbai, štai kodėl nematai čia lankytojų. Šventykla laikinai uždaryta.

– Ar mokytojas po remonto dar pranašaus?

– Viskas priklausys nuo to, kur jį nuves karma. Jis sakė, girdi, niekada nežinai, būna, jog kartą gyvenime atsitiktinai sutinki žmogų, kurio žvaigždė šviečia taip ryškiai, kad pakeičia ir tave. Praleisti tokio likimo lemto, kartą gyvenime įvykstančio susitikimo jis nenori. Panele, ar esate girdėjusi posakį „Didžiausias vienišius yra tas, kurio varžovas taip ir nepasirodo?“

Man dar nespėjus suvokti šių žodžių prasmės, jis pridūrė:

– …arba kad „Laimingiausias šachmatų meistras yra tas, kuris galų gale sutinka savęs vertą priešininką?“

Kinai taip pat sako: „Niekada nespręskit apie žmogų vien pagal drabužį“. Šio smulkučio, niekuo neišsiskiriančio žmogaus tikrai nebuvo galima nepaisyti. Galėjau įsivaizduoti, kaip atrodo jo mokytojas Sklendžianti Gervė.

Ir kaip tik tą akimirką salėje tarsi iš niekur išdygo senis. Jis taip pat buvo lieknas, smulkių kaulų ir gražių kūno proporcijų. Ilgas, tamsiai mėlynas šilkinis senio drabužis, nors ir nušiuręs, pabrėžė santūrų veidą. Nors buvo užsidėjęs tamsius akinius, jaučiau, kad senis turi gebėjimą „regėti“. Nors akis buvo paslėpęs, jo či energija buvo labai skvarbi. Rodės, tarsi šią niūrią salę dabar būtų nutvieskusi nematoma šviesa.

– Ahungai, kaip man medituoti, jei laidai gerklę?

Visai nenustebau, kad senio balsas buvo skambus kaip bronzinis varpelis.

– Pasiūlyk jaunajai viešniai arbatos. Niekada nepamiršk mūsų šventyklos taisyklių, iš kurių pirmoji ir antroji yra būti mandagiam ir virti puikią arbatą.

Kadangi senis turėjo būti aklas, iš kur jis galėjo žinoti, kad buvau jauna, moteris ir viešnia?

Ahungas tuoj pat atsistojo ir priėjo prie senio.

– Mokytojau, panelė Lin nori su tavimi susitikti. Aš šnekučiavausi ir palaikiau jai draugiją.

– Norėjai pasakyti, dalijaisi gandais.

– Informacija.

– Geriau prilaikyk savo miklų liežuvį, Ahungai.

– Taip, mokytojau. Šiandien vakare kruopščiai išsiplausiu burną su muilu ir nusigrandysiu liežuvį peilio geležte.

– Bus dar geriau, jei išsiplausi burną alkoholiu, o liežuvį nusigrandysi skustuvu.

– Taip, mokytojau, dar kartą ačiū už vertingą patarimą.

Apsimestinis mokytojo priekaištavimas ir suvaidinta jo mokinio baimė mane pralinksmino; buvo akivaizdu, kad šie du vyrai nuoširdžiai vienas kitą myli.

Jie abu kelias akimirkas tylėjo, tad pasinaudojau proga įsiterpti.

– Mokytojau Sklendžianti Gerve, ponas Ahungas man ką tik pasakojo, koks jūs nepakartojamas ir kokios nuostabiai tikslios jūsų pranašystės.

Senis atsisuko į mane; jo akiniai atrodė lyg du bedugniai tamsūs duburiai.

– Eikit paskui mane, panele Lin. Jau seniai jūsų laukiu.

Iš kur jis galėjo žinoti, kad atvykstu? Dabar šioje nuošalioje ir beveik tuščioje šventykloje pajutau šiokį tokį nerimą.

Man sekant paskui Sklendžiančią Gervę, Ahungas iškėlė abu nykščius ir pamerkė man akį, tarsi norėdamas parodyti, kaip man pasisekė, kad esu su mokytoju.

Atsakiau jam šypsena.

Mokytojas truputį pasuko galvą.

– Ahungai, nesivaipyk. Kai kurie svečiai tai gali suprasti kaip įžeidimą.

Ar senis tikrai aklas, ar tik apsimetinėja? Bet aš greitai nuvijau šį nepagarbų įtarimą šalin. O jei kaip tik dabar jis skaito mano mintis?

Kad ir kokia puiki buvo abiejų vienuolių nuotaika, pėdindama paskui mokytoją jaučiausi kaip išdykusi mokinė, kurią mokyklos direktorius ruošiasi sudrausminti. Eidama paskui senį ir klausydamasi valdingo jo medžiaginių šlepečių tapsėjimo į šventyklos grindis pamaniau, kad šis garsas sutampa su mano širdies dunksėjimu ir gailiu sportbačių cypčiojimu.

Pagaliau atėjome. Senio stumtelėtos medinės durys girgžtelėjo ir pamačiau nedidelį kambarį.

Sklendžianti Gervė tuoj pat nuėjo ir atsisėdo prie didelio medinio rašomojo stalo.

– Prašom sėstis, panele Lin.

Įsitaisiau priešais jį. Stalas buvo užverstas visokiais niekučiais: į pieštukinę sugrūsti teptukai, rašalo kapsulės, mažyčiai moliniai indeliai rašalui, susukti ryžių popieriaus lapai ir pasvarai rankraščiams. Ant sienų kabėjo paveikslai ir išpiešti hieroglifai, be to, užuodžiau mažoje smilkalinėje rūkstančius smilkalus.

Man nespėjus prasižioti, į kambarį įžengė Ahungas, nešinas arbatiniu ir dviem puodeliais ant lakuoto padėklo. Jis atsargiai padėjo viską ant stalo ir įpylė mums arbatos. Atlikęs savo pareigą išėjo, – šį kartą netaręs nė žodžio ir nepamerkęs akies.

Sklendžianti Gervė paėmė savo puodelį ir mostelėjo man.

– Prašom vaišintis arbata, – paragino jis ir garsiai siurbtelėjo didelį gurkšnį.

Pakėliau puodelį ir iš jo kylančiais karštais garais palepinau veido odą.

Mokytojas skambiu balsu tarė:

– Ahungas nuo vaikystės labai išdykęs ir smalsus. Jam patinka skleisti gandus, bet jis niekam nekenkia.

Vis dar lepindamasi arbatos garais, atidžiai tyrinėjau paslaptingą priešais mane sėdinčio mokytojo veidą. Ahungas atrodė jau pagyvenęs vyras, įpusėjęs ar bebaigiąs šeštą dešimtį, tad kokio amžiaus galėjo būti Sklendžianti Gervė? Aštuoniasdešimties? Devyniasdešimties? O gal šimto metų, vyresnis už šią šventyklą? Gal jis šios šventyklos seniena arba vaikštanti mumija?!

Mokytojas vėl prabilo:

– Ahungas buvo našlaitis. Pats užauginau jį šioje šventykloje.

Nežinodama, kaip elgtis, atsakiau:

– Liūdna tai girdėti. Mokytojau, ar žinote, kas Ahungo tėvai?

– Juk tai nesvarbu, tiesa? – Jis nutilo, gurkštelėjo arbatos ir pridūrė: – Niekada nebuvau vedęs, todėl auginau ir auklėjau jį kaip savo vaiką. Jis buvo man dangaus dovana ir mudu jaučiamės labai artimi.

– Kaip jį įsisūnijote?

Neabejojau, kad šioje nuošalioje Kinijos dalyje nėra nieko panašaus į įvaikinimo agentūrą.

Pranašautojas pakreipė galvą ir nusijuokė, o tamsiuose jo akinių stikluose iš pradžių šmėstelėjo deivės, o paskui – ant sienos kabančio nuožmaus dievo atspindžiai. Gaila, kad jis buvo aklas. Jei nebūtų nešiojęs tamsių akinių, gal būčiau galėjusi bent numanyti, ką jis galvoja.

– Ahungas pats pas mane atėjo.

– Būdamas kūdikis? Kaip? Atropojo čia keturiomis? – Vos susilaikiau nesukikenusi.

– Vieną šaltą vakarą kažkas paliko jį prie šventyklos vartų. Baigęs pranašauti paskutiniam klientui, nuėjau į virtuvę pasidaryti valgio ir išgirdau verksmą. Kūdikis rėkė taip garsiai ir atkakliai, jog iš karto supratau: tai šauksmas iš aukštybių. Tas riksmas, rodos, sudrebino dangų ir žemę, o vandenyne sukėlė aukštas kaip kalnai bangas. Viską metęs, puoliau į lauką. Ant žemės prie šventyklos vartų radau permirkusį, spurdantį ryšulėlį.

Tą akimirką supratau, kad mudviejų likimai yra neatskiriamai susipynę. Su šventyklos vienuoliais išmokėme jį visko: skaityti, rašyti, kinų patarlių ir filosofijos. Mokyklos Ahungas niekada nelankė.

– Ar todėl, kad jokia mokykla nebūtų jo priėmusi?

Pakreipęs galvą, mokytojas skambiai nusijuokė.

– Oi, ne. Dėl to, kad mažasis Ahungas tiesiog nebūtų palikęs nei manęs, nei šios šventyklos. Kartą buvau išsiuntęs jį į mokyklą gretimame kaime, bet ten jis visiems kėlė tiek daug rūpesčių, kad galų gale ir mokyklos vadovai, ir aš nuleidome rankas. Jis tenorėjo likti čia su manimi ir žaisti su daoistų vienuoliais. Vaikystėje jis visur paskui mane sekiodavo: kai atlikdavau ritualus, kai užsiimdavau sumaniuoju violetiniu skaičiavimu ir net kai iš šventyklos keliaudavau į turtingų klientų namus. Šventykloje jis turėjo daug žaislų: pagalvėlių, statulėlių, vazų, muzikos instrumentų, teptukų, akmeninių rašalinių. Tačiau, nors buvo labai išdykęs, niekada nieko nesudaužė ir netrukdė vienuoliams.

Truputį patylėjęs mokytojas Sklendžianti Gervė pasakojo toliau:

– Buvau labai dėkingas vienuoliams, leidusiems man čia dirbti ir auginti berniuką.

– Bet jūs parūpinote jiems dosnių aukų.

Jis „pažvelgė“ į mane pro tamsius akinius.

– Panele Lin, niekada negalvokit, kaip padedat kitiems, galvokit, kaip jums kiti padeda. Dangus žino, kada atlyginti arba ne.

Gurkšnojau arbatą dėdamasi į širdį kiekvieną raukšlėtų mokytojo lūpų ištartą žodį.

– Mokytojau, ar ilgai čia gyvenat, – paklausiau.

– Kaip ir Ahungas, buvau našlaitis, paliktas prie šventyklos durų. Mane paėmė mano mokytojas, daoistų vienuolis, jis išmokė mane skaityti žmonių likimus.

– Kaip žiauru, kad tėvai pameta savo vaikus.

Kelias minutes mokytojas įdėmiai į mane žiūrėjo.

– Tai neturi nieko bendra su tėvais, viską lemia vaiko žvaigždžių išsidėstymas. Galbūt tėvams jie atrodo nereikalinga našta, bet šiai šventyklai tie vaikai yra tikros dangaus dovanos.

– Mokytojau, ir jūs, ir šventykla labai gailestingi.

– Šis pasaulis ir gyvuoja tik dėl šių dviejų dorybių – gailestingumo ir dosnumo. – Ilgokai patylėjęs jis staiga paklausė: – Panele Lin, ar jus kas nors pas mane siuntė?

Įsistebeilijusi į blyškų savo atspindį senio akinių stikluose pajutau, kad imu drebėti. Užuot atsakiusi į klausimą, uždaviau jam savąjį:

– Mokytojau Sklendžianti Gerve, kadangi nebuvau susitarusi iš anksto, iš kur žinojote, kad turit lankytoją ir kad tai lankytoja – moteris?

Jis nusijuokė.

– Panele Lin, jau dešimt metų jūsų laukiu.

– Kaip suprasti…

– Labai paprastai. Prieš dešimtmetį iš sumaniojo violetinio skaičiavimo sužinojau, kad lygiai po dešimties metų, šiandien, sulauksiu viešnios.

– Hm… Atleiskit, mokytojau, aš tokia neišmanėlė, bet… argi tai įmanoma ir kokia to sumaniojo violetinio skaičiavimo esmė?

– Tai tūkstantmetė kinų astrologijos tradicija, – tarė jis. – Taigi ar jus kas nors pas mane siuntė?

– Na… Ir taip, ir ne, mokytojau.

Jis ėmė skaičiuoti lenkdamas pirštus ir keistai, bet žaviai kažką burbėti.

– Prieš dešimt metų prašyti patarimo pas mane atėjo labai ypatinga moteris. Manau, judvi sieja giminystės ryšiai.

Tai bent. Iš kur jis žino?

– Taip, ji mano teta, – leptelėjau.

Ir tuoj pat prikandau lūpą. „Po galais! Argi Mindė Medison neliepė man nesakyti tam seniui nieko, išskyrus melą?“

Tuo tarpu mokytojas pasakojo toliau:

– Niekada nepamiršiu tos moters dėl jos nuolat besikeičiančios či. Per pusvalandį ši energija, buvusi visavertė ir stipri, tapo visiškai priešinga. Sprendžiant iš tokio didžiulio či svyravimo, ji gyveno nepaprastą, pavojų kupiną gyvenimą.

– Mokytojau, manau, kad ji… jau mirė.

Šį kartą nepamiršau, kad reikia meluoti.

Pakreipęs galvą, senis ėmė uosti orą.

– Mirė? Ne. Bet jau beveik.

– Kaip suprasti?

– Dabar ji kabo ant plonos gijos tarp gyvenimo ir mirties.

– Kodėl? Ji blogas žmogus?

– Ji nei bloga, nei gera.

– Ką turite omenyje? Kad ji apskritai niekuo dėta?

Senis papurtė galvą.

– Viskas priklauso nuo to, kas ją vertina.

Per kelias sekundes apmąsčiau jo žodžius, o tada vėl pamelavau:

– Man rodos, jos finansinė padėtis labai prasta.

Kadangi teta ketino duoti man tris milijonus dolerių, suprantama, ji negalėjo būti vargšė. Juk negalėjo?..

Šį kartą senis ryžtingai papurtė galvą.

– Ne, ji turtinga. Bet tokia bus neilgai.

Ir kodėl šis pranašautojas nuolat prieštaravo viskam, ką sakau?

Jis godžiai gurkštelėjo arbatos.

– Panele Lin, pasakykit man savo gimimo datą ir tikslų laiką. Tada atskleisiu jūsų gyvenimo žemėlapį.

21

Daugiau pranašysčių

Pirmą kartą sutikau pranašautoją, kuriam prieš išklojant ateitį nereikėjo matyti mano veido, pažiūrėti į delną arba ištyrinėti rašysenos.

Kartą, prieš daugelį metų, kai dar buvau vaikas ir gyvenau Honkonge, mama nusivedė mane pas pranašautoją. Pamenu, mažas jo veidas ir didžiuliai akiniai, kurių stiklai buvo pjaustymo lentelės storio, atrodė juokingai. Didele savo letena laikydamas mano rankutę, jis mamai sušuko:

– O, kokį nepaprastą vaiką turite! Jos delne tiek daug sudėtingų „energijos linijų“! Ponia, jūsų duktė bus turtinga, o jos gyvenimas – kupinas nuotykių. Tai jau dabar įrašyta jos delne – tarsi žemėlapyje!

Ar aklas mokytojas Sklendžianti Gervė išpranašaus tą patį, ką išpranašavo beveik aklas mokytojas Honkonge?

Kai pasakiau Sklendžiančiai Gervei savo gimimo datą ir tikslų laiką, jis pameditavo, lenkdamas pirštus pradėjo kažką skaičiuoti, murmėti, o tada paėmęs teptuką kelis kartus skubriai ir drąsiai brūkštelėjo per ryžių popieriaus lapą, palikdamas jame grakščius hieroglifo potėpius. Nustebau pamačiusi, kaip puikiai jis rašo, nors yra visiškai aklas. Tris kartus pakartojęs šį veiksmą, jis įkišo popieriaus lapus į tris raudonus šilkinius maišelius, numetė teptuką ir „įsistebeilijo“ į mane.

Nors negalėjo manęs matyti (o gal vis dėlto galėjo?), toks atidus žvilgsnis vis tiek gadino man nervus. Jaučiau, kad nuo menko jo kūno sklindanti stipri či užgožia nusilpusią manąją.

Senis padavė man maišelius.

– Ačiū, mokytojau. Kas čia?

– Eilėraščiai.

– Bet eilėraščių aš beveik neskaitau. Man labiau prie širdies romanai.

– Tai pradėk skaityti. Jie – romanai maišeliuose. Be to, dėkok ne man, o dangui. Aš tik šauklys, perduodantis dangišką išmintį. Kai pateksi į bėdą arba tau reikės surikiuoti sujauktas mintis, išsitrauk po vieną ir perskaityk.

Suglumusi linktelėjau.

Jis kalbėjo toliau:

– Jūsų gyvenime stipriai ir ryškiai šviečianti pinigų žvaigždė papildo reinkarnacijos žvaigždę. Štai kodėl atsidūrėte Šilko kelyje ir ieškote turtų bei nuotykių. – Kiek patylėjęs, senis pridūrė: – Ir pavojų.

Išgirdus žodį „pavojus“, mane nukrėtė šiurpas.

– Panele Lin, tapsit labai turtinga ir garsi.

– Esate labai malonus taip sakydamas, mokytojau Sklendžianti Gerve. Bet aš labai neturtinga ir nė nenutuokiu, kaip užsidirbti pinigų.

Ir vėl melavau. Šiaip ar taip, gavusi penkiasdešimt tūkstančių Jungtinių Valstijų dolerių už šią kelionę ir netrukus gausianti tris milijonus, negalėjau tvirtinti esanti vargšė.

Bet melavau toliau:

– Mokytojau, aš vos galą su galu suduriu ir man padeda buvęs mano profesorius. Tad kaip užsidirbsiu daug pinigų?

– Aš nepranašauju, kas tiksliai atsitiks. „Kaip?“ – ne mano rūpestis. Beje, didžiulę sumą užsidirbsit savo pastangomis, o ne gausit iš kito asmens.

Juk aš turėjau gauti tris milijonus iš kito asmens!

– Bet jūsų gyvenimo žemėlapyje tėvo ir motinos rūmai nėra deramoje vietoje, o tai reiškia, kad jūsų karminis ryšys su tėvais silpnas. Tikrai labai silpnas.

Nieko jam neatsakiau, tik prisiminiau velionį tėvą, kurio baisiai nekenčiau, ir mirusią mamą, kurią labai mylėjau, – tikėjausi, kad vienas dabar pragare, o kitas danguje.

Trumpam įsivyravo tyla, o tada, pasukdamas pokalbį kita linkme, senis vėl prabilo:

– Vadinamoji jūsų teta… Ji jums ir gera, ir bloga. Kai prieš dešimt metų pas mane atėjo, jai verkiant reikėjo pagalbos ir globos. Deja, mano patarimo ji nepaklausė. Todėl ir kentėjo. Į dangaus valią negalima numoti ranka.

– Kaip ji kenčia?

– Ir fiziškai, ir dvasiškai. – Jis kiaurai pervėrė mane nieko nematančiomis, po tamsiais akiniais paslėptomis akimis. – Panele Lin, jūs vienintelė galėsit išgelbėti ją iš tos kančių jūros. Jūs esate jos guižen.

Žinojau, kas yra guižen – kilnus asmuo. Tai žmonės, – taip pat ir visiškai nepažįstami, – kuriuos gali sutikti savo gyvenimo kelyje ir kurie tau besąlygiškai padės, gal net išgelbės gyvybę. Trumpai tariant, angelai. Bet kaip silpna jauna moteris, tokia kaip aš, gali būti Mindės Medison guižen?

Mažame kambarėlyje vėl nuskambėjo stiprus mokytojo balsas.

– Vieną dieną suprasit, ką visa tai reiškia. O kol kas jūsų laukia ilga ir sunki kelionė. Bet nesijaudinkit, už pastangas jums bus dosniai atlyginta. Tik turit būti atsargi – labai atsargi. O dabar prašom atidaryti man duris.

Kai jas pravėriau, jis, atsisukęs į išėjimą, sušuko:

– Ahungai, ar sriuba jau paruošta?

– Mokytojau, ar iš tokios tolybės Ahungas gali jus girdėti?

Senis linktelėjo.

– Taip jį kviečiuosi jau daug metų, nuo to laiko, kai man įsimetė artritas ir negaliu visą laiką eiti jo pasikviesti. Per tiek metų jis išlavino labai jautrią klausą.

Netrukus Ahungas išdygo prie durų su padėklu rankose. Jis atsargiai padėjo ant stalo du garuojančius dubenėlius. Prieš išeidamas pasilenkė ir pašnabždėjo man į ausį:

– Panele Lin, tai labai maistinga tetervino sriuba, pagardinta nepaprastai brangiu laukiniu ženšeniu.

Dabar, kai kambaryje buvo jo mokinys, mokytojas stengėsi kalbėti tyliau.

– Ahungai, dirbk savo darbą nesigirdamas, juo labiau – mūsų garbingiems svečiams. Be to, nieko nešnibždėk svečiui į ausį, nes šioje tyroje žemėje nėra ką slėpti. Eik į kitą kambarį ir valgyk sriubą.

– Taip, mokytojau, – atsakė Ahungas, mirktelėjo man ir nenoromis išnešė savo liesą užpakalį pro duris.

Mokytojas jam pavymui šūktelėjo:

– Ahungai, kiek kartų tau sakiau nemerkti akies garbingiems mūsų svečiams, išskyrus mažus vaikus?!

– Klausau, mokytojau!

Ar tikrai šis nukaršęs senis aklas? Ir tuomet, tarsi norėdamas išsklaidyti mano abejones, Sklendžianti Gervė nusiėmė akinius ir ėmė valyti juos nosine.

– Nuo sriubos garų rasoja mano akiniai, – tarė jis, o tada pakėlė akis ir įbedė į mane nieko nematančius vyzdžius – du balto drumsto stiklo rutuliukus, panašius į kelias dienas saulėje pragulėjusios žuvies akis.

Žvilgtelėjau į jį, mėgindama sulaikyti besiveržiantį „o Dieve!“, ir paskubomis nusukau akis. O jei seniui šeštasis, septintasis ar net aštuntasis jausmas pakuždės, kad į jį spoksau? Nors sriuba buvo beveik verdanti, jaučiausi šąlanti.

– Vaišinkitės, panele Lin, – paragino jis vėl dėdamasis akinius.

Ėmėme valgyti gardžią, či prisotintą sriubą. Sklendžianti Gervė srėbė garsiai, šliurpdamas, – vaikystėje už tokį valgymą būdavau griežtai barama.

Senis valgydamas kalbėjo:

– Galit garsiai srėbti pasiskonėdama. Ši sriuba išvirta iš jang produktų, kad šildytų.

Pakėliau akis nuo dubenėlio.

– Iš kokių jang produktų?

– Tetervino mėsos, laukinio ženšenio, džiovintų longanų, dar vadinamų drakono akimis, minkštimo ir raudonų uogų, virtų ant laužo, kurį sukrovėme iš tikrų miško malkų, džiovintų kelis mėnesius saulės atokaitoje mūsų kieme. Ahungas sąmoningai parinko šiuos produktus, kad jie papildytų jūsų in prigimtį.

Ar jis žino, kad turiu in akį?

Nurijusi paskutinį sriubos lašą, pasakiau:

– Mokytojau Sklendžianti Gerve, ir sriuba, ir jūsų pranašystės puikios. Nuoširdžiai dėkoju, kad buvote toks dosnus ir skyrėte man tiek daug savo brangaus laiko. Manau, man jau laikas keliauti ir netrukdyti judviem su Ahungu. Aš… sumokėsiu jam išeidama.

Nors Ahungas pasakojo man, kad mokytojas užmokesčio nebeima, vis dėlto, mano nuomone, turėjau pasiūlyti atlygį.

Atsistojau ketindama eiti, bet mokytojas Sklendžianti Gervė mostu liepė man vėl sėstis.

– Palaukit truputį, panele Lin. Dar minutėlę pasėdėkit.

Atsisėdau. Staiga išsigandau, kad senis paprašys daugiau, nei galėsiu sumokėti neužsitraukdama finansinių sunkumų.

Tačiau jo klausimas mane nustebino.

– Ar turit kažką pasikabinusi ant kaklo?

Instinktyviai kilstelėjau ranką ir paliečiau Lopnoro pakabuką.

– Taip, o iš kur žinote?

Ir tuoj pat pasigailėjau paklaususi, mat senis tuos žodžius galėjo suprasti kaip užuominą apie neregystę.

– Nuo tos akimirkos, kai įkėlėt koją į šį kambarį, tyrinėju jūsų či ir jaučiu, kad stipriausia jos dalis sklinda jums nuo kaklo. Nešiojat baltą nefritą, tiesa?

– Taip, bet iš kur žinot, kad tai nefritas ir kad jis baltas?

Gal vis dėlto jis tik vaidina esąs aklas?! Šarlatanas! Tik… kaip tada paaiškinti, kad jo akys blausios, panašios į padvėsusios žuvies? Gal jos kaip nors ypatingai išdažytos?

– Panele Lin, nefritai būna šimtų ir net tūkstančių metų senumo. Taigi tokius virpesius gali skleisti tik nefritas, o ne sidabriniai ar auksiniai papuošalai, kuriuos auksakaliai ir sidabro meistrai pagamino palyginti neseniai. Kadangi seni nefritai yra sugėrę či iš kosmoso ir daugybės buvusių jų savininkų, jie skleidžia labai stiprius ir sunkiai perprantamus virpesius.

Vėl paliečiau Lopnoro pakabuką.

– Mokytojau, kokius virpesius skleidžia šis akmuo?

– Nusiimkit jį ir leiskit man paliesti.

Nusikabinau nefritą ir padaviau pranašautojui.

Senis pasidėjo nefritą ant rausvo mėsingo delno, paglostė, patrynė, pakilnojo ir pamėtėjo. Tada purtydamas galvą tarė:

– Panele Lin, geriau daugiau jo nenešiokit.

Šį kartą šokau prieštarauti:

– Bet, mokytojau, tai labai brangi mielo mano bičiulio dovana!

Prisiminiau dramblio kaulo apyrankę, už kurią suplojau tūkstantį renminbių ir kurią Keku išmetė kaip kokią šiukšlę. Ne, tikrai neketinau to paties daryti su savo brangaus velionio draugo palikimu.

– Tuomet juo labiau neturėtumėt jo dėvėti. Mat to žmogaus dvasia vis dar labai prisirišusi prie šio akmens, todėl jis trikdo jūsų pusiausvyrą, ypač nepalankiomis akimirkomis – kai sergate, pasiklystate ar išsigąstate.

– Bet tai – tik pakabukas.

Vakarietiškas mano protas tebetikėjo, kad neseniai mane ištikusią ligą sukėlė užterštas turgaus oras, o ne tokie paistalai kaip dramblio kaulo apyrankėje apsigyvenusi dvasia.

– Akmenų, ypač nefrito, poveikis labai stiprus, – sušnabždėjo Sklendžianti Gervė ir apsilaižė raukšlėtas lūpas. – Būsiu atviras, panele Lin. Bijau, kad šis nefritas yra sugėręs per daug ašarų. Jeigu jį dėvėsite, ir jums teks jas lieti. – Kiek patylėjęs, senis pridūrė: – Ankstesnis jo savininkas… Tokiam gyvenimui kaip jo atpirkti reikės verkti daugybę metų.

– Iš kur žinote, kad anksčiau nefritas priklausė vyrui?

– Toje či labai stiprus jang elementas.

Pritariamai linktelėjau.

O jis kalbėjo toliau:

– Tas vyras… jus myli. Labai stipriai.

Atsidusau ir pasakiau:

– Mano bičiulis nuskendo ežere.

Mačiau, kaip po akiniais paslėptos, į padvėsusios žuvies panašios mokytojo akys ėmė lakstyti į šalis.

– Ne ežere, o ašarose.

Man nespėjus praverti burnos, senis vėl prabilo:

– Tai tebuvo materiali tos nelaimės išraiška. O tiesa yra ta, kad jis nuskendo ašarose, pralietose dėl mylimos moters. Arba moterų. Prašom papasakoti man tą istoriją.

Papasakojau. Ir šį kartą išklojau visą tiesą, nes Lopnoras su Minde Medison neturi nieko bendra.

Man baigus kalbėti, Sklendžianti Gervė sunkiai atsiduso:

– Ak… Žinote, panele Lin, pagal sumanųjį violetinį skaičiavimą, visiems mums dangaus lemta gyventi šimtą dvidešimt metų. Bet kadangi šis purvinas pasaulis kupinas visokiausių pavojų ir mus sučiupti tykančių pražūtingų spąstų, gyvi lieka tik tie, kuriems pavyksta jų išvengti. Kiekvienas iš mūsų gimė po dvylika žvaigždžių, valdančių mūsų gyvenimą. Gyvenimo žvaigždė lemia mūsų charakterį, Reinkarnacijos žvaigždė – mūsų poelgius. Jei randame dermę tarp jų, galime sulaukti šimto dvidešimties metų.

Ar mokytojas jau artėja prie šimto dvidešimties?

Jis atsiduso:

– Niekas neišvengia šio pasaulio pinklių, tiesa?

Staiga man dingtelėjo, kad šie tamsūs akiniai ir nereginčios akys galbūt slepia skaudžią meilės istoriją. Kelias akimirkas dvejojusi, ištariau nederamą klausimą:

– O jūs, mokytojau?

Jo atsakymas mane nustebino.

– Žinoma, ir aš.

– Norite pasakyti, kad…

Ketinau paklausti, ar ir jam širdį užgavo moteris, o gal kelios moterys?

Bet mokytojas tarė:

– Nors esu pasaulietis, ne vienuolis, niekada nebuvau vedęs. Turėti šeimą man visą gyvenimą trukdė Ahungas ir ši šventykla.

Šyptelėjau.

– Ahungas – labai mielas žmogus.

– Mielas? Gal ir mielas, bet ir bjaurus. Jei tik būtumėt turėjusi progą drauge su juo pagyventi!

Mudu nusijuokėme.

Praėjo kelios minutės. Senis vėl „žvilgtelėjo“ į pakabuką ir surimtėjo.

– Jei nešiosit jį ant kaklo kaip dabar, jūsų gyvenimą persmelks blogi virpesiai.

– Bet Lopnoras manęs nenuskriaus net ir miręs!

– Sąmoningai ne, bet gali nuskriausti netyčia. Jei šis akmuo jums brangus, grįžusi namo suvyniokit jį į švaraus audeklo, geriausia šilko, skiautę ir padėkit sausoje, vėsioje vietoje. Taip nedrumsit nefrito ramybės ir jausitės jam artima. Bet nenešiokit jo ir saugokitės, kad jis nesiliestų jums prie odos.

Jis atidavė man pakabuką.

– Kol kas dar galit jį pasikabinti. Kitaip kas nors gali jį pavogti arba pati galit pamesti per ilgą kelionę atgal. Bet grįžusi namo nepamirškit jo nusiimti.

– Labai ačiū jums už patarimą, mokytojau, – tariau kabindamasi nefritą ant kaklo. Ir man staiga pasirodė, kad jį slegia sunki kapsinčių ašarų našta.

– Panele Lin, gyvenat nerūpestingą, persikų žiedų spalvos gyvenimą. Galbūt tai, kad vyrai laksto paskui jus, glosto jums savimeilę ir teikia malonumą. Bet galų gale geriausia būtų likti su vienu iš jų. Aistra ir geismas išsisklaidys kaip dūmai ir dulkės. O tikra meilė – amžina.

Kelias akimirkas patylėjęs ir, rodos, susimąstęs, senis pridūrė:

– Jūsų meilužiams pražūtingas vandens elementas. Toks jų likimas.

Man nespėjus paklausti, kas galėtų nutikti, jis mostelėjo ranka leisdamas suprasti, kad pokalbis baigtas.

– Atskleidžiau jums pakankamai dangaus paslapčių. Dabar galit keliauti. Turiu eiti popiečio miego. – Ir, atsisukęs į duris, sušuko: – Ahungai, ateik ir palydėk panelę Lin iki vartų!

Atsirišau kuprinę ir išsiėmiau piniginę.

– Mokytojau Sklendžianti Gerve, dar nepasakėt man, kiek…

Bet jis griežtai mane nutraukė:

– Panele Lin, prašom nestatyti į keblią padėtį nei manęs, nei savęs. Beje, už jūsų vizitą jau sumokėjo.

– Kas?

– Jūsų vadinamoji teta. Prieš gerus dešimt metų, kai pati buvo atvykusi pas mane patarimo, ji šventyklai paaukojo didelę sumą. Tik dėl to galėjau išlaikyti šventyklą ir auginti našlaičius. Tad dabar sumokėtos abi skolos – ir jos, ir jūsų. – Senis kalbėjo toliau: – Jūsų vadinamoji teta nėra blogas žmogus, bet priėmė blogą sprendimą, o šis sugadino jai gyvenimą. Savo auka ji dalį blogos karmos panaikino.

– Mokytojau, ar galiu paklausti, kodėl vadinat ją mano „vadinamąja teta“?

– Dangaus paslaptis bus atskleista atėjus laikui. Keliaukit savo Keliu. Prieš ko nors imdamasi, visada sulaukit tinkamos, palankios akimirkos. Šiame purviname pasaulyje tinkama akimirka ir kantrybė labai svarbu. Taip pat nepamirškit išnaudoti savo in energijos. Ji labai žavi. Visą laiką tai jaučiau.

Jausdama pagarbią baimę šiam nukaršusiam, bet išmintingam seniui, apmąsčiau, ką jis man pasakė. Kokius dar perlus slepia jo veido raukšlės, panašios į austrių geldeles?

Ir tada jis netikėtai ėmė deklamuoti kažką panašaus į eilėraštį.

– Minkštas visuomet įveikia kietą. Nieko nėra minkščiau už vandenį, tačiau jis sunaikina patį kiečiausią daiktą.

Dabar senis pažvelgė man į akis.

– Tai iš Laodzi „Daodedzingo“. Abejoju, ar jūs, Vakaruose mokslus baigusi jauna moteris, būsit apie šį kūrinį girdėjusi.

– Atleiskit, mokytojau.

Nejučia nulenkiau galvą, nors ir žinojau, kad senis negali manęs matyti. O gal gali? Gal bent trečiąja akimi?

– Panele Lin, galit vėl bet kada mus aplankyti.

Ahungas pasirūpino, kad išėjus už šventyklos vartų manęs lauktų nešikai ir nugabentų mane nuo kalno.

– Panele, kai turėsite laiko, aplankykit mus. Mes čia gana vieniši.

– Aplankysiu. Ačiū, Ahungai.

Jis padavė man tris išsiuvinėtus maišelius.

– Panele Lin, pamiršote pasiimti mokytojo dovanotą išmintį. Už dangaus duotas mokytojo žinias žmonės pasiruošę mokėti nepaprastai brangiai, ką jau kalbėti apie taip trokštamus, puikiai parašytus jo tekstus.

– Ak, kaip galėjau juos pamiršti? – nustebau imdama iš Ahungo „eilėraščius maišeliuose“.

Įsitaisiusi neštuvuose ir truputį nervindamasi dėl to, kas juose man parašyta, įkišau šilkinius maišelius į kuprinę.

„Naudokis savo moterišku žavesiu.“

Man ausyse garsiai ir aiškiai nuskambėjo šie mokytojo žodžiai. Atsidusau. Ar tai reiškia, kad šioje kelionėje turėjau suvilioti ir daugiau vyrų?

Išėjusi iš šventyklos iš karto išvykau į Urumčį, o tada vėl užsiregistravau „Sindziango“ viešbutyje. Visą naktį prasivarčiau lovoje negalėdama užmigti. Iki šiol mano susitikimas su Sklendžiančia Gerve buvo pats baisiausias įvykis, baisesnis net už akistatą su Plaukiančiu Debesimi, nors ta baimė buvo kitokia. Nieko nuostabaus, kad vienuolis galėjo būti nesąžiningas ir ištvirkęs, bet mokytojo pranašystės ir jo gervė, sklendžianti tarp paslaptingų žvaigždžių, pranoko išmintingiausius mano kaip rašytojos samprotavimus ir lakiausią vaizduotę.

Kokie kiti jaudinantys ir pavojingi keliai pažymėti mano gyvenimo žemėlapyje? Kokios žvaigždės man virš galvos spindi aiškiai ir ryškiai? Meldžiausi, kad jos lemtų džiaugsmą, ne liūdesį; juoką, o ne ašaras; meilę, bet ne sielvartą. Meldžiausi, kad mano Reinkarnacijos žvaigždė ryškiai šviestų ir parodytų man kelią namo.

Kitą dieną, anksti rytą, tuoj po pusryčių užsisakiau lėktuvo bilietą į Niujorką. Laikydama rankose storą pluoštą popierių, iš pradžių jaudinausi, paskui sunerimau ir ėmiau svarstyti, ar teisingai elgiuosi išvykdama iš Kinijos įpusėjus savo misijai, nors ir kelioms dienoms. Tačiau taip pat jaučiau, kad ši pertrauka reikalinga mano psichinei ir fizinei sveikatai.

Dykumoje nesimaitinau taip, kaip derėtų, nes vietinių gyventojų maisto nemėgstu. Man nepatiko uigūrų tradicija plėšyti nang duoną į gabalėlius ir prieš valgant mirkyti saldžioje arbatoje su pienu. Negalėjau pakęsti ir ėrienos dvoko, bet avienos šiuose kraštuose valgoma daug: keptų avinų, avienos šašlykų (tai ant atviros ugnies kepti ėrienos gabalėliai, suverti ant bambukinės lazdelės), virtinių su troškinta aviena, pyragų su avienos ir svogūnų įdaru, virtų makaronų su paskrudinta aviena. Man labai trūko rafinuotų Kriso patiekalų ir daugybės restoranėlių Manhatane, kuriuose siūloma įvairiausių šalių virtuvės patiekalų.

Paskui išvykau į kaimelį. Grįžusi nusiprausiau, aprašiau dienoraštyje susitikimą su Sklendžiančia Gerve ir Ahungu, o tada nuėjau pas Keku pranešti, kad netrukus išvažiuoju. Mudvi sėdėjome trobelėje, o šalia žaidė Mitas.

– Kam grįžti? Kaime negerai? – paklausė ji.

– Ne, Keku, juk žinai, kad mėgstu šį kaimelį. Bet man reikia atsipūsti. Gyvenimas dykumoje man per sunkus, be to, aš nepratusi prie tokių valgių, tad maitinuosi ne taip, kaip derėtų.

– Amerikoje maistas labai geras?

– Taip, juk tai turtingiausia valstybė pasaulyje.

– Kaip ir žmonės, per mėnesį uždirbantys tūkstantį?

Keku turėjo galvoje kainą, kurią sumokėjau už dramblio kaulo apyrankę – už ją būtų išėjusios dvi avys, tuzinas vištų, naujas dviratis Mitui ir nauja keptuvė jai.

Mudvi nusijuokėme.

– Tau čia patinka?

Aš linktelėjau.

– O tam jaunuoliui?

– Tu jį matei?

– Žinoma. – Keku bakstelėjo sau į krūtinę. – Ar jis čia svarbus?

– Ir taip, ir ne.

– Ir taip, ir ne? – Ji priekaištingai į mane žvilgtelėjo ir mostelėjo į sūnų. – Žiūrėk, Mitui ketveri. Ištekėjau aštuoniolikos, todėl dabar jau senė.

Aš prunkštelėjau.

– Keku, tai kas tuomet aš, sulaukusi dvidešimt devynerių? Senelė?

Tą akimirką Mitas puolė Keku į glėbį ir priglaudė apvalią savo galvą prie putlios mamos krūtinės. Keku nusišypsojo sūnui ir juokaudama ėmė kalbėtis su juo uigūriškai.

Mitas pakėlė į mane dideles, nuostabos kupinas akis ir garsiai ištarė:

– Močiutė!

Mudvi su Keku pratrūkome nesutramdomu juoku. Nurimusi išsiėmiau iš kišenės ledinukų ir padaviau berniukui.

Keku tarė:

– Panele Lin, greitai gimdyk vaiką. Jei ne, tuoj būsi per sena. Vaikas vargina, bet teikia laimės. Senė be vyro – ne taip blogai, bet senė be vaikų – labai liūdna.

Tarsi gavusi ženklą, besileidžianti saulė ėmė dažyti dangų tragiška, geltonai rausva spalva. Ar pasenti – taip siaubinga? Veidas pilnas raukšlių, rankos nusėtos dėmėmis, buvę mylimieji dingę? Ir tada man prieš akis iškilo švariai nuskustas ir švelnus Alekso veidas, – liūdnas ir maldaujantis, tarsi dar kartą prisiekiantis man amžiną meilę.

– Taip manai? – paklausiau ir pataršiau plaukus Mitui, vyniojančiam ledinuką ir grūdančiam jį į burną.

– Taip! – už motiną atsakė sūnus, tik šį kartą literatūrine kinų kalba ir pilna burna.

TREČIA DALIS

22

Vėl Niujorke

Taip ilgai nebuvus namie, mano butas Niujorke atrodė pažįstamas, bet kažkoks apleistas kaip neprižiūrimas šunytis. Nusprendžiau nupirkti gėlių ir augalų, kad būtų jaukiau. Bet pirmiausia ilgai gulėjau karštoje burbulinėje vonioje, – tokios prabangos nebuvau patyrusi jau keturis mėnesius. Todėl, kai deginamai karštas ir kvapnus vanduo aptaškė man odą, iš lūpų išsiveržė kelios palaimingos dejonės. Stipriai trindamasi kūną, kad nuplaučiau dykumos ir dvidešimties valandų skrydžio dulkes, pajutau, kaip geidžiu vyro prisilietimo.

Geidžiau Alekso, bet paskambinau Krisui. Nenorėjau net galvoti kodėl.

Mano skambutis buvusį mano profesorių, rodos, ir sukrėtė, ir pradžiugino.

– Lile, galėjau paimti tave iš oro uosto. Kodėl nepaskambinai?

– Atleisk, Krisai, bet iki taksofono būčiau turėjusi kulniuoti tris kilometrus, be to, dauguma jų vis tiek neveikia.

Pamelavau. Žinojau, jei būčiau tikrai norėjusi, būčiau radusi būdą jam paskambinti.

– Gerai, lik, kur esi, atvažiuoju.

– O tavo žmona ir sūnus?

– Šį rūpestį palik man.

– Krisai… – numykiau, staiga gailėdamasi, kad skambinu. – Pamaniau… Gal būtų geriau, jei liautumės susitikinėję? Tai neteisinga…

– Lile, dėl mudviejų padėties labai apgailestauju. Bet duok man laiko. O šį vakarą, būk gera, leisk man pamatyti tavo gražų veidą ir kūną. Pasiilgau tavęs.

– Nori susitikti vien dėl sekso?

– Ne, noriu pasimatyti su tavimi. Ir, taip, trokštu pasimylėti.

– Iš kur žinai, kad šio vakaro neleidžiu su kuo nors kitu?

– Su kitu? – Kriso balsas staiga nuskambėjo taip, lyg jis būtų supykęs ir įsižeidęs. – Ar tai tas pats vyras, kurio laukei paskutinį vakarą prieš iškeliaudama?

– Ne, sakiau tau, kad tą vakarą jokio vyro nebuvo.

Nors šiuos žodžius ištariau labai piktai, iš tiesų Kriso pavyduliavimas man glostė savimeilę.

– Tai kaip dėl šio vakaro?

– Pagyvensim, pamatysim.

Erzinti tavęs geidžiantį vyrą taip pat neapsakomai malonu, kaip ir pagaliau suvokti, kad, tiesą sakant, jis tau nelabai reikalingas.

– Tada atvažiuoju. Ir, kai būsiu su tavimi, prašom manęs nekankinti.

– Palauk, Krisai, kas čia ką kankina?

– Maldauju. Kaip įmanydamas stengiuosi spręsti mūsų problemą, tik duok man laiko.

– Imk, kiek tik reikia, – suniurnėjau ir padėjau ragelį.

Supratau, kad į Jungtines Valstijas grįžau ne dėl to, kad negaliu pamiršti Kriso, o todėl, kad galvoju apie Aleksą, nors prieš jam išvykstant mudu smarkiai susikivirčijome ir aš vis dar neįsivaizdavau bendros mudviejų ateities. Jeigu laikau save linkusia į nuotykius ir riziką, kodėl turiu jaudintis dėl mūsų amžiaus skirtumo? Ogi todėl, kad kai pirmą kartą pasimylėjau, Aleksas tikriausiai tebuvo devynerių ir ėjo į ketvirtą klasę. Kai man sukaks keturiasdešimt ir gyvenimo saulutė ims leistis, jis bus trisdešimt dvejų, pačiame jėgų žydėjime.

Mano nuomone, visi vyrai – jauni ir seni, gražūs ir nelabai, turtingi ir vargšai – serga Alcheimerio liga, įsimetančia ne į smegenis, o į penius. Net gyvatė visada paršliaužia į tą pačią olą. Bet penio karma – klajoti ir pamiršti, į kurią olą – ypač jei ji gerai pažįstama – grįžti.

Krisas atsinešė maisto ir butelį raudonojo vyno. Kaip ir tikėjausi, valgis buvo iš mano mėgstamo kinų restorano, – tokį Kriso dėmesį visada labai vertinau. Man atrodo, kad vyras, mylimai moteriai atnešantis karšto, gardaus ir sotaus maisto, yra tiesiog dangaus siųstas. Nors Krisas ir turėjo daug ydų, jis buvo apdovanotas sugebėjimu jas išpirkti.

Pamačius prie mano stalo sėdintį populiarių romanų rašytoją ir savo meilužį, seniai pasiilgtus patiekalus: kung pao vištieną, brokolius su jautiena, virtinius su krevetėmis, aštrią ir rūgščią sriubą, blynus su laiškiniais svogūnais ir keptus bananus, mano širdį užliejo akimirksnio laimė. Kinai tokią gausą vadina jouju ir tai reiškia: „Yra tiek daug, kad tikrai dar liks“ – pinigų, maisto, sėkmės, palaimos, sveikų vaikų.

Sėdėjome vieno kambario bute ir gardžiuodamiesi valgėme, gėrėme, mėgavomės sūroka sultinga jautiena, vištiena, lūpas riebaluojančiais blynais su laiškiniais svogūnais ir virtiniais, taip pat seniai trokšta vienas kito draugija ir energija. Kartais Krisas įdėdavo man į lėkštę valgio, įpildavo vyno ir pakštelėdavo į skruostą. Maloniai tarškinome valgomosiomis lazdelėmis, čepsėjome ir siurbčiojome sriubą, bet, kaip ir anksčiau, daug nesišnekėjome. Aš galvojau apie Aleksą ir kaip jį rasti. O Krisas tikriausiai svarstė: „Ką ji viena veikė Kinijoje ir kodėl nepasakė, ko ten važiuoja? Ar ji čia turi vaikiną? Ar šiandien su manimi mylėsis?“

Krisas pasuko galvą į mane. Gelzganoje šviesoje jo šviesūs plaukai subangavo lyg šilkas.

– Lile, ar viskas gerai?

Lioviausi kramčiusi.

– Taip. O kodėl klausi?

– Tiesiog nesi tokia linksma kaip visada. Keliaujant iškilo sunkumų?

– Ne.

– Gal nori man apie tai papasakoti?

– Apie ką?

– Kodėl leidaisi į kelionę Šilko keliu ir ką veikei dykumoje?

– Dabar nepasakosiu. Vėliau.

– Ne vėliau. Noriu žinoti dabar.

Paleidau lazdeles ir jos garsiai tarkštelėdamos nukrito ant stalo.

– Tuomet ar dabar išsiskirsi su Džene, o vėliau vesi mane?

Tiesą sakant, niekada netroškau ištekėti, bent jau ne dabar, tačiau pasakiau tai norėdama jį paerzinti.

– Lile, juk žinai, kad mano padėtis labai sunki, bet rimtai apie tai pagalvosiu, pažadu.

– Puiku, tai gal tuomet atidedame tą svarbų reikalą vėlesniam laikui, o dabar pasilepiname riebiu kinų maistu?

Jis pervėrė mane nuostabos ir liūdesio kupinu žvilgsniu. O tada, apgaubti nejaukios tylos, mudu vėl ėmėme susikaupę knaibyti gausius valgius ir gurkšnoti nesibaigiantį vyną, raudoną kaip rožės, kaip kraujas arba kinų sėkmę simbolizuojantis popierius.

Po kelių minučių paklausiau:

– Kaip sekasi rašyti naują romaną?

– Šiaip sau. Įstrigau. Kūrybinė krizė.

Pastačiau dubenėlį ant stalo ir patapšnojau Krisui ranką.

– Gaila. Gal gali pradėti kitą?

– Mąsčiau apie tai, bet neturiu naujų idėjų. Bet nesirūpink, neabejoju, kad ką nors sugalvosiu. O dabar baikime valgyti, – tarė jis ir grandydamas ryžius garsiai tarkštelėjo į dubenį lazdelėmis.

O iš tiesų norėjo pasakyti: „Pavalgę galėsime kaip reikiant pasidulkinti.“

Taigi, prariję maistą ir abu apgirtę, ėmėme „ryti“ vienas kito kūnus. Tai man priminė du labai populiarius kinų posakius:

Valgis ir meilė – žmonėms įgimti.

Šiltas, pilnas pilvas skatina geidulius.

Seksas buvo puikus kaip visuomet. Jaučiausi nuostabiai, liečiama raumeningų Kriso rankų, prislėgta jo liemens ir plačios krūtinės, lytima aistringų, karštų lūpų, bučiuojančių visas kūno vietas; jo penis kaip neklusni nuodinga gyvatė žaidė slėpynių mano „slėnyje“, o jis vis murmėjo: „Leisk tave praryti, mano pikantiška dim sum6“ ir „Dieve, kodėl tu tokia sukruštai seksuali, o tavo speneliai nežmoniškai standūs?!“ Nors nešvankybių nemėgstu, šių komplimentų klausiausi skausmingai dejuodama… iš malonumo.

Krisas mane tebetraukė, bet dabar žinojau, kad iš tiesų nemyliu jo taip, kaip kadaise maniau. Labai nustebau, kad vos pasimylėjusi prisiminiau Aleksą. Krisą buvo galima palyginti su puodeliu verdančios, juodos kaip naktis kavos, o Aleksą – su puodeliu garuojančios, kvapnios žaliosios arbatos. Kava galėjo išplikyti gerklę ir teikė žvalumo, bet arbata ramino įtemptus nervus ir šildė sielą. Kriso rankos buvo kaip vyriausiojo gurmaniškos virtuvės virėjo, gaminančio riebius patiekalus, o Alekso – kaip dirigento, lengvai buriančio malonias melodijas.

Man skruostais ėmė ristis ašaros.

Krisas apkabino mane per pečius.

– Kas atsitiko?

Juk negalėjau jam pasakyti, kad galvoju apie Aleksą ir tvirtai pasiryžau jį rasti, tikėdamasi, jog mane tebemyli ir suteiks man dar vieną progą.

– Nieko. Tik galvą skauda, matyt, nuo vyno.

– Gal parnešti aspirino?

– Ne, – atsakiau, jausdama nepakeliamą liūdesį.

Prieš man grįžtant į Kiniją, Krisas norėjo pasimatyti su manimi – suprask: pasidulkinti – dar kelis kartus, bet nusprendžiau daugiau pramogų jam neteikti, – nei seksualinių, nei kitokių. Tas dešimt likusių dienų man verkiant reikėjo pabūti vienai ir pamąstyti, kaip klostosi mano gyvenimas. Be to, jaučiau, kad mano aistra Krisui ir jo įtaka man sparčiai menksta. Bet noras rasti Aleksą nemažėjo, juolab kad niekaip negalėjau pamiršti mokytojo Sklendžiančios Gervės žodžių:

Galbūt tai, kad vyrai laksto paskui jus, glosto jums savimeilę ir teikia malonumą. Bet galų gale geriausia būtų likti su vienu iš jų. Aistra ir geismas išsisklaidys kaip dūmai ir dulkės. O tikra meilė – amžina.

Kitas dvi dienas skambinau Aleksui į namus, bet niekas neatsiliepė, todėl palikau trumpą žinutę atsakiklyje. Iš patirties, įgytos bendraujant su vyrais, žinojau, kad elgtis taip, lyg būtum praradusi viltį, yra blogiausias pasirinkimas.

Ketvirtą dieną po aštunto signalo pagaliau kažkas pakėlė ragelį. Bet užuot apsidžiaugusi, visai nusiminiau. Išgirdau šaltą ir santūrų Donos Adler balsą.

– Sveika, ponia Adler, čia Lilė Lin, Alekso draugė. Buvome susitikę Urumčyje, „Mielųjų svečių“ viešbutyje.

– Prisimenu.

– Ar Aleksas yra? Gal galėčiau su juo pasikalbėti?

– Ne, jo nėra. Aš tik užsukau čia pasižiūrėti, ar viskas gerai.

– Hm…

– Jis grįžo į Kiniją.

Iš kito telefono linijos galo sklindantis jos balsas skambėjo taip, tarsi būtų ketinusi mane pasmaugti plikomis, šimto dolerių vertės manikiūru pagražintomis rankomis.

– Į Kiniją? – nusiminusi tariau.

– Taip, ieškoti tavęs. Kadangi nesulaukė iš tavęs jokių žinių… Nieko…

– O Die… Man taip gaila… Labai gaila…

– Nesisielok. Tai aš turėčiau gailėti sūnaus. – Jos tonas darėsi vis priešiškesnis. – Kinijoje pavojinga, ypač ten, kur gyvenai tu. Bet jam tai nė motais. Dabar Aleksas Kinijoje ieško tavęs, o tu čia. Kokius žaidimus žaidi su dvidešimt vienų metų vaiku? Man tai visai nepatinka.

– Atsiprašau. Juk žinote, kad prieš jam grįžtant į Jungtines Valstijas mudu susipykome. Tad pamaniau, gal jis nenori manęs matyti…

– Ką gi, kad ir kokia gudri manai esanti, šį kartą suklydai. Mėginau atkalbėti jį nuo kelionės, bet jis manęs neklausė! Pasielgė taip neapgalvotai, o dabar štai tu čia.

Prarasti Aleksą buvo gana sunki bausmė, tad kaip įmanydama stengiausi išsaugoti bent savitvardą ir orumą.

– Man labai gaila, ponia Adler, bet Aleksas suaugęs, jis turi teisę važiuoti, kur nori, ir elgtis kaip nori.

Man nespėjus pridurti: „Ir būti su ta, kurią myli“, „Ir ieškoti to, ko nori, taip pat ir savo tikrosios motinos“, Dona padėjo ragelį.

– Kalė! – nejučia išsprūdo man.

Priblokšta nemalonaus pokalbio, susmukau ant lovos ir daviau valią ilgai tramdytoms ašaroms.

O Dieve, ir kaip mes galėjome taip prasilenkti?

Nusprendžiau tuojau pat grįžti į Kiniją. Paskambinau į oro linijų bendrovę ir sumokėjusi baudą, kurią dabar, laimė, galėjau sau leisti, pakeičiau skrydžio datą. Pinigų galia. Jie tikrai viską keičia. Prie to dar tik pratinausi.

Taigi, šio to nusipirkusi ir sutvarkiusi kelis reikalus, ryžausi antram per penkias dienas dvidešimties valandų skrydžiui skersai Ramųjį vandenyną.

Kai pasakiau Krisui, kad išvykstu anksčiau, jis paklausė kodėl, bet nuo tiesaus atsakymo išsisukau:

– Kai kas nutiko, bet dabar papasakoti negaliu, gal vėliau.

Žinodamas, kad toliau kamantinėti būtų tuščias darbas, jis maldavo paskutinį kartą susitikti mano bute, – matyt, tikėjosi greito sekso. Pamelavau, girdi, kartą per mėnesį mane aplankanti „puikioji teta“ ką tik pranešė atvažiuojanti. Būčiau niekinusi save, jei dar kartą būčiau įsileidusi į lovą kokį nors kitą vyrą, o ne Aleksą, kuris pavergė man širdį. Prisiminusi, kaip prieš penkias dienas vėl susitikusi su Krisu jam atsidaviau, jaučiausi kalta. Tad sukau galvą, ieškodama pasiteisinimų: padariau tai dėl senos draugystės; turėjau jam atiduoti tiek dvasinę, tiek finansinę skolą; taip atsilyginau jam už tai, kad nepasakiau, kodėl vykstu į Kiniją, ir keturiems mėnesiams palikau jį vieną; šiaip ar taip, jis buvo mano profesorius, vadovas ir mano kūno žinovas; pagaliau mudu buvome visiškai girti.

Na, gerai, buvau silpna ir kūnu, ir siela, – aišku kaip ant delno. Prakeikimas!

Tada prisiminiau kūnišką Alekso poeziją ir man prieš akis iškilo mielas ir įskaudintas jo veidas. Dabar negeidžiau jokio kito vyro, tik Alekso. Nusibraukusi ašaras, prisileidau vonią karšto vandens ir įlipau į ją nuraminti nervų, o nirdama į besitaškantį, deginantį vandenį įsivaizdavau Alekso glamones.

Dejavau ir muisčiausi, pirštais karštligiškai tyrinėdama įkaitusį tarpkojį.

6 Maži kiniški užkandžiai.

23

Dykumos meilužio apsilankymas

Po ilgo skrydžio į Pekiną, trumpesnio į Urumčį, nakvynės viešbutyje, kelionės automobiliu ir pagaliau kelių kilometrų, įveiktų asilo traukiamu besikratančiu vežimu, pasiekiau savo dykumos kaimelį ir mane apėmė keistas jausmas, lyg būčiau grįžusi namo. Jau buvau bepradedanti svarstyti, kas yra tikriau: mano gyvenimas Manhatane ar šiame tolimame Kinijos užkampyje, į kurį neužklysdavo net dvasios.

Žingsniuodama į savo trobelę pamačiau atvirame lauke žaidžiantį Mitą ir vyresnę mergaitę, kurią anksčiau kelis kartus buvau sutikusi. Išvydę mane, vaikai atbėgo pasisveikinti.

Mergaitė pakėlė į mane akis, labai norėdama kažką pasakyti.

– Sesuo. – Ji bakstelėjo sau į nosį, o tada kilstelėjo ranką aukštyn. – Dvasia, dvasia.

Svetimšalis kumpa nosimi. Man suspurdėjo širdis.

Ji parodė į rudą dėmę ant savo suknelės, o tada pataršė sau plaukus. Taip, mergaitė norėjo pasakyti, kad to svetimšalio velnio arba dvasios plaukai rusvi.

Aleksas.

Ji kažką išsitraukė iš kišenės. Tai buvo maišelis ledinukų.

Laiminga, šypsodamasi tarė:

– Nuo dvasios.

Mitas iškišo liežuvį parodyti, kad irgi turi saldainių.

Man patiko, kad Aleksas, nors grįžo dėl manęs, nepamiršo ir vaikų.

Paklausiau mergaitės:

– Kaip jis atrodo?

Nors šis klausimas, žinoma, buvo nereikalingas.

Bet kaip tik tą akimirką tarsi iš niekur prisistatė Keku ir išsamiai atsakė:

– Aukštas ir lieknas, didelėmis akimis, miela šypsena, kaštoniniais plaukais. Labai gerai atrodantis. – Ir prisidengusi delnu burną ėmė kikenti kaip dėdės kutenama maža mergaitė. – Aha, štai kodėl taip greitai grįžai!

– Ar kalbėjai su juo? Ar jis teiravosi apie mane?

Nuraudusi Keku papurtė galvą.

– Ne, pasislėpiau trobelėje ir žiūrėjau. Buvau per daug išsigandusi kalbėtis su dvasia. – Matyt, mėgindama kaip nors susitvardyti ir vėl neprapliupti juoku, ji pridūrė: – Be to, nemoku dvasios kalbos. Bet jis atrodė kaip susirūpinusi dvasia.

– Kada jis atvažiavo?

– Jau keturis kartus čia buvo.

– Ačiū, Keku, – padėkojau ir jau ketinau eiti.

– Palauk! – šūktelėjo ji man pavymui.

Atsisukau.

– Kas dar?

Keku priglaudė ranką prie krūtinės ir jausmingai tarė:

– Jis čia!

– Iš kur žinai?

Ji vėl prajuko.

– Cha, cha, cha! Veide, tavo veide parašyta!

Nusinešiau kelionės bagažą į trobelę ir ant grindų radau du laiškelius. Pakėliau juos, užtrenkiau duris, klestelėjau ant padangos ir ėmiau skaityti.

Mieloji Lile,

neradau tavęs, nors buvau atėjęs keturis kartus, tikėdamasis išvysti tavo veidą. Kur esi? Tikiuosi, kad dar čia gyveni, tik išvykai į vieną iš daugelio paslaptingų savo kelionių, į kurias manęs niekada nekvietei.

Nieko negaliu padaryti, nerimauju dėl tavęs. Tavo dvasia stipri, bet kūnas ir širdis labai pažeidžiami. Mėginai apsimesti tvirta, bet iš tiesų esi trapi kaip ryto rasa, o gyveni visiškai viena šiame nuošaliame Kinijos kampelyje.

Jei grįši ir rasi šiuos laiškus, prašau man paskambinti. Apsistojau Urumčyje, „Mielųjų svečių“ viešbutyje. Netrukus vėl ateisiu. Jei paskambinusi manęs nerasi, palik žinutę.

Mintis, kad niekada daugiau tavęs nepamatysiu, man nepakeliama.

Aš tave myliu. Atleisk dėl to siaubingo kivirčo. Visą tą laiką labai dėl to gailėjausi.

Tikiuosi, vieną gražią dieną tapsi mano žmona. Nenumok į mane ranka vien dėl amžiaus. Savo amžiaus nepakeisiu.

Mano širdyje visada yra vietos tau.

Aleksas

Antras laiškelis buvo vos trijų eilučių:

Būk gera, kai tik grįši, paskambink. Man dėl tavęs neramu. Jei daugiau tavęs nepamatysiu, jei mano likimas toks liūdnas, tuomet netrukus grįšiu į Jungtines Valstijas.

Aleksas

Padėjau abu laiškus ant stalo, įsikniaubiau į pagalvę ir išsiverkiau. Man buvo ir liūdna, ir baisu. Vyliausi, kad mūsų meilė – ne sapnas, o susitikimas – ne iliuzija. Dar niekas su manimi nebuvo toks kantrus, taip gerai nesuprato ir nemylėjo taip besąlygiškai. Jei nesu visiškai tikra, kad galiu atsakyti Aleksui tokia pat meile, būtų geriau nutraukti šiuos santykius dabar, kad vieną dieną skaudžiai ir nepataisomai neužgaučiau jam širdies, juolab kad šito tikrai nenoriu.

Taip netikėtai į mano gyvenimą įsiveržusi meilė ir džiugino, ir baugino. Ar mano santykiai su šiuo vyru, su kuriuo dykumoje dalijausi guoliu, turi ateitį, net jei abu esame linkę laukti? Aš – kol jis subręs ir ims daugiau uždirbti, o jis – kol apsispręsiu ir besąlygiškai jį priimsiu, įskaitant ir tą aštuonerių metų amžiaus skirtumą?

Kitą dieną, iš pat ankstaus ryto, pritrūkusi kantrybės laukti asilo traukiamo vežimo, nužingsniavau tris kilometrus iki pašto paskambinti į „Mielųjų svečių“ viešbutį.

Po kelių sekundžių mane sujungė su Alekso kambariu.

– Aleksai…

– Lile, kur buvai? Aš jau kelios dienos tavęs ieškau!

– Ką tik parskridau iš Niujorko. Tavo motina pasakė, kad esi Kinijoje, tad grįžau.

– Tuoj pas tave atvažiuosiu. Palauk manęs.

Ir Aleksas padėjo ragelį.

Jis taip nekantravo su manimi susitikti.

Valandos slinko lėtai, tik staiga Aleksas sustojo prie durų, įžengė į mano trobelę ir stipriai suspaudė mane glėbyje, – kaip vaikas spaudžia spurdantį paukštį bijodamas, kad neištrūktų iš rankų ir nenuskristų.

Tramdydama kunkuliuojančius jausmus, ištiesiau ranką nubraukti ašarų, riedančių įdubusiais jo skruostais.

– Neliūdėk, Aleksai. Viskas bus gerai.

– Negalėjau pakelti minties, kad praradau tave, Lile.

Pažvelgiau į jo spindinčias, bet ir truputį liūdnas akis.

– Tu nesimaitinai taip, kaip derėtų.

– Negalėjau, kol vėl nepamačiau tavęs. Dabar valgysiu daugiau.

Aš patylėjau.

Aleksas delnais suėmė man veidą, o tada šiltomis, virpančiomis, drėgnomis nuo ašarų lūpomis palietė manąsias. Nuostabus jo bučinys užtruko ilgai tarsi malonus sapnas, o mano širdis suspurdėjo kaip laumžirgis ore.

Pagaliau atšlijęs, jis kilstelėjo man smakrą ir atidžiai pažvelgė į akis.

– Lile…

– Ką?

– Tekėk už manęs.

Tyla.

– Aleksai, tu labai jaunas. Ar tikrai neapsigalvosi? Aš tik nenoriu, kad paskui gailėtumeisi…

– Lile, maldauju, daugiau neužsimink, koks aš jaunas.

Nuleidau galvą nežinodama, ką atsakyti. Šis vyras toks jaunas ir vis dėlto neriasi iš kailio, kad mane rastų. Nori, kad aš, vyresnė moteris, tapčiau jo žmona. Ką jis žino apie gyvenimą arba meilę, o juo labiau apie santuoką? Bet, kita vertus, aš irgi ne kažin ką apie tai išmanau.

Aleksas ištiesė ranką ir palietė man skruostą, – ir vėl labai švelniai, kaip vaikas sužeistą paukštį. Bet iš tiesų sužeistas buvo jis – aš jį sužeidžiau, paukštį, visada svajojusį skraidyti aukštai ir laisvai.

– Tu tokia graži, paslaptinga, miela ir drąsi. Noriu keliauti po pasaulį kaip tu, noriu visur vykti drauge. Galbūt galėtume tapti kokiais nors ambasadoriais ar savotiškais kultūros atašė. Lile, mudu tobulai tinkame vienas kitam. Pažadu, žavėsiuosi tavimi, mylėsiu tave, gerbsiu ir ginsiu geriau už bet kurį kitą vyrą.

Ar užsiminęs apie „bet kurį kitą vyrą“ jis turėjo omenyje Krisą? Taip, palyginti su Aleksu, Krisas buvo tikras pašlemėkas: kadaise jis pasinaudojo sunkia mano padėtimi ir įsitaisė mane kaip meilužę, tvirtino labai mane mylįs, bet niekada taip ir nepradėjo skyrybų su žmona. Ir visada rasdavo pasiteisinimų, – tai alimentai per dideli, tai Prestonas per mažas, tai nenorįs užgauti Dženės, nors jos ir nemyli… Ir taip toliau, ir panašiai.

Perbraukiau Aleksui per plaukus, sulipusius nuo kaitros.

– Aleksai, prašau, neskubink manęs.

Norėjau pridurti: „Leisk baigti tą trijų milijonų dolerių reikalą“, bet laiku prikandau liežuvį. Būtent taip su manimi elgėsi Krisas, ir aš negalėjau to pakęsti. Šios delsimo strategijos. O dabar aš taip pat elgiuosi su Aleksu. Mintyse sunkiai atsidusau.

– Gerai, bet ir neversk manęs jaudintis.

– Dėl ko?

– Tiesiog negaliu nurimti žinodamas, kad esi čia viena! Lile, tu vis dar nepapasakojai, ką veiki Šilko kelyje.

Pagunda viską jam iškloti buvo didelė. Bet tylus vidinis balsas įspėjo mane būti atsargią. Tėvus jau buvau palaidojusi. Tad negalėjau sau leisti prarasti taip reikalingų ir, – turėjau tai pripažinti, – taip geidžiamų trijų milijonų dolerių.

Pasakiau:

– Greitai tau viską papasakosiu. Tik duok man dar truputį laiko, gerai? Patikėk, tas reikalas su tavimi visiškai nesusijęs.

Aleksas linktelėjo. Paskui išsitraukė iš kišenės raudoną šilkinį maišelį, išėmė kažkokį daikčiuką ir padėjo man ant delno.

Tai buvo sidabrinis kiniškas amuletas. Vienoje pusėje išgraviruotas drakonas ir feniksas, o kitoje pusėje žodžiai: „Taika ir ilgaamžiškumas“.

– Tikiuosi, tau patiks, – nervingai tarė jis.

– Aleksai, jis toks gražus.

Taip susijaudinau, kad nežinojau, ką daugiau sakyti.

Aleksas pririšo amuletą – pervėrė per mano džinsų diržo kilpą taip, kad kabotų.

– Jis saugos tave kelionėje.

– Labai ačiū, Aleksai.

– Pažadėk, jog nešiosi jį kasdien, kad būtum saugi.

– Žinoma. – Pakštelėjau jam į skruostą ir paklausiau: – Aleksai, gal tu alkanas? Nori ko nors užkąsti? Prisėsk ant lovos ir pailsėk, o aš tau ką nors paruošiu.

– Bet maisto jau turiu čia, – atsakė Aleksas, pakėlė mane, nunešė iki lovos, nurengė ir švelniai paguldė. Paskui vikriu judesiu, tarsi greitai pieštų hieroglifą, nusimetė marškinius, nusispyrė batus, nusimovė džinsus, apatinius ir numetė viską ant grindų. Jo akys, alkanos ir godžios kaip vilko, slydo nuogu mano kūnu, stabtelėdamos prie krūtų, pilvo, kojų ir paslaptingo slėnio tarp jų, o tuomet vėl ėmė kilti link veido. Švelniai apkabinęs, jis pabučiavo man kaktą, akis, skruostus, lūpas ir kaklą.

Jaučiau, kaip jaunas, stangrus jo kūnas siunčia energijos bangas manajam, ir į mano slaptą slėnį plūstelėjo karštis. Išpampusi ir nekantraujanti jo lytis atsirėmė man į kirkšnį. Abu alkani, susipynėme tarsi aštuonkojis ir jo auka.

Alekso liežuvis kaip įkaitusi dykumos gyvatė praskyrė man lūpas, įslydo į burną ir surijo nusižiūrėtą taikinį. Paskui dvi gyvatės, abi sutikusios ilgai lauktą priešininką, pradėjo tūkstantmetę tradiciją turintį karą: tai puolė, tai traukėsi, tai spaudė, tai atlyžo, tai įsitempė, tai atsipalaidavo. Staiga prisiminiau Ahungo cituotus posakius:

Didžiausias vienišius yra tas,

kurio varžovas taip ir nepasirodo.

Laimingiausias šachmatų meistras yra tas,

kuris galų gale sutinka savęs vertą priešininką.

– Aleksai…

Mano abejonės išsisklaidė, jaučiausi tirpstanti jo glėbyje, plaukianti paauksuotame sapne. Troškau, kad ši žavinga akimirka būtų amžina kaip auksinės dykumos kopos, nuolat slenkančios ir smagiai dainuojančios po laikui nepavaldžiu dangumi. Norėjau, kad jaunas meilužis giliai į mane įsiskverbtų, kad nugyvenusi dvidešimt devynerius metus nejausčiau niekingos tuštumos. Norėjau, kad mano kūnas ir siela prisipildytų jo tyrumo, aistros, jėgos, mąslumo ir či spinduliuojančios lyties. Viso jo geidžiau.

Man besidžiaugiant savęs vertu priešininku, jo lūpos nuslydo prie mano krūtų spenelių ir ėmė juos čiulpti lyg alkanas kūdikis gyvybę teikiantį motinos pieną. Suleidau nagus jam į nugaros odą ir rangiausi, dejavau, šūkčiojau. Padrąsintas Aleksas rankomis ėmė glamonėti visą mano kūną tarsi žemėlapių sudarytojas, tyrinėjantis nežinomą žemę. Virpančiomis lūpomis šnabždėdama švelnius žodžius tarpkojyje jaučiau tokią kankinamą ekstazę, kokios dar niekada nebuvau patyrusi.

Apsvaigęs mano mylimasis sumurmėjo:

– Lile, o Lile, maldauju, mylėk mane, atsakyk į mano meilę.

– Aleksai… – negalėjau kalbėti, nes negailestingai jo puolama jau nirau į meilės akto užmarštį.

Galų gale jis įsiskverbė. Ta sueitis buvo skausmingai guodžianti ir keistai gydanti. Visi mano rūpesčiai, kančios, vienatvė išgaravo ir liko tik meilė, gili kaip dykumos slėnis. Tada jis išsiliejo, šauksmu tarsi sprogstančiais fejerverkais sudrebindamas ir dangų, ir nedidelį mano kambarėlį. Tame šūksnyje telpantis džiaugsmas ir kančia taip mane sujaudino, kad, Aleksui atšlijus nuo manęs ir atsigulus šalia, mano skruostais ėmė tekėti ašaros.

Viena ranka Aleksas mane apkabino, o kita ėmė braukti ašaras.

– Lile, kas nutiko? Gal tave užgavau? Gal buvau per šiurkštus?

Pažvelgiau į jo jauną, susirūpinusį veidą.

– Ne, Aleksai, tu puikus vyras ir meilužis. Tiesiog pasijutau perpildyta tavo meilės.

– Tuomet… tekėk už manęs.

Jaučiausi per daug susijaudinusi ką nors atsakyti, todėl priglaudžiau galvą jam prie krūtinės.

24

Įžengti, bet niekada neišeiti

Kai po kelių valandų pabudau, Aleksas tebemiegojo šalia, o iš jo nekalto veido nebūtum atspėjęs, ką visai neseniai veikėme. Kol žvelgiau į neaprėpiamus smėlynus ir nenoromis galvojau apie kitą užduotį, – leistis į Takla Makano dykumą ir rasti nepaprastai svarbų daiktą, – oras ėmė vėsti.

Takla Makanas reiškia „įžengti, bet niekada neišeiti“, bet jei kas nors dar nesuprato užuominos, ši dykuma dar vadinama „Mirties vandenynu“. Tad ketinau pasisamdyti vietinį gidą. Kita vertus, dabar, kai vėl buvau kartu su Aleksu, mane lydėti galėjo ir jis. Išgirdęs mano siūlymą jis labai apsidžiaugė, bet kai paklausė, kodėl keliauju būtent ten, nesugalvojau nieko geresnio ir išsisukau atsakydama: „Visada žavėjausi šia dykuma.“ Neabejojau, Aleksas žino, kad gali nutikti kai kas neįprasta, tik dabar jau suprato – bus išmintingiau neskubinti įvykių.

Aleksas, nors dar jaunas vyras, buvo atsargus ir atidus smulkmenoms. Mums besiruošiant kelionei, jis valandų valandas žiūrinėjo žemėlapius, skaitė knygas ir skrupulingai domėjosi reljefu, keliais, klimato sąlygomis, vėjo kryptimis, pavojingais gyvūnais ir vabzdžiais, net ankstesniais tyrinėjimais, iš kurių ne visi baigėsi sėkmingai. Kelionės išvakarėse sutvarkiau trobelę ir sukroviau kuprines, o jis išvažiavo į Urumčį nuomotis visureigio, pirkti stovyklavimo įrangos ir kitų būtiniausių reikmenų.

Tą rytą atsikėlėme ketvirtą valandą, kad iškeliautume dar neprasidėjus nepakeliamai kaitrai, mat tuo metų laiku oras įkaisdavo net iki keturiasdešimt devynių laipsnių. Paskutinį kartą greitai apžvelgę trobelę ir patikrinę visureigį, leidomės į tūkstančio baimių kelionę.

Kai Aleksas važiavo visureigiu atbuline eiga, atsisveikindama paskutinį kartą žvilgtelėjau į trobelę – šiaip sau, jei kartais „namo“ negrįžčiau. Bet raminau save, kad Aleksas su manimi, kad jis sumanus ir atsargus. Be to, prie mano džinsų diržo kilpos tabalavo mus saugoti turintis amuletas. Tarsi lekuojantis liūtas, visureigis suriaumojo ir šovė į dykumos plentą, virpėdamas stipriame, penkiasdešimties kilometrų per valandą vėjyje. Abiejose šalikelėse matėsi ploteliai skurdžios augmenijos, saugančios plentą nuo smėlio pūgos.

Nors jau daug kartų buvau mačiusi dykumą, lygus, žvilgsniu neaprėpiamas ir nepasiekiamas horizontas tebekėlė nuostabą. Žiūrėdama į auksines tuščias smėlio kopas, įsivaizdavau visokiausius pavidalus: stotingas, gundančių formų moteris, miegančius drakonus, net sugriautus, visų pamirštus miestus. Virš galvos šviesiai melsvame danguje kaip tviskančios baltos žuvys plaukė keli debesys, o nematyti paukščiai traukė šamaniškas giesmes. Šen bei ten dykumos monotoniją pagyvino akiai maloni žaluma – eglūnai, tuopos, granatmedžiai, šilkmedžiai ir kiti man nežinomi medžiai.

Daugiau mašinų ar sunkvežimių nebuvo matyti. Tūkstančius metų šie smėlynai tarsi milžiniški banginiai prarydavo visus karavanus – pirklius, jų žmonas, vaikus, kupranugarius, prekes, – viską. Sklandė legendos, kad be pėdsako dingdavo net miestai su visais įtvirtinimais, vienuolynai, tvirtovės, upės ir ežerai. Per daugybę šimtmečių ne vieną dykumos tyrinėtoją, ir patyrusį, ir naujoką, čia ištiko siaubinga mirtis nuo troškulio ar bado, nuo širdies smūgio, smėlio audros, plėšikų rankos, nuodingų gyvačių ir net piktųjų dvasių. Buvo kalbama, kad Tangų dinastijos laikais pirkliams ir nuotykių ieškotojams kelią padėdavo rasti kaulais ir pamestais pražuvusių keliautojų daiktais nusėtas ruožas. Šiais laikais keli iš visų tų nelaimingų keliautojų vėl išvydo dienos šviesą – kaip muziejuose gulinčios ir savo persikūnijimui abejingos mumijos.

Tačiau žmogus turi daugiau priežasčių gyventi nei mirti, todėl vėl prisiminiau Aleksą ir pasukau galvą, norėdama pasigrožėti gyvu jo veidu.

– Aleksai, tau čia patinka?

– Žinoma, – tarė jis, neatitraukdamas akių nuo kelio, nors nesupratau, kaip šiame plente, tiesiame kaip oro uosto kilimo takas, galėtų įvykti avarija.

– Papasakok, kodėl tau patinka dykuma, – paprašiau.

– Ji paslaptinga ir… mudu čia kartu.

– Ir aš taip jaučiuosi.

– Netrukus mums reikėtų pajodinėti kupranugariais.

– Taip!

Aleksas važiavo šimto dešimt ar šimto dvidešimt kilometrų per valandą greičiu, bet būtų galėjęs spausti iki šimto šešiasdešimt ar dar daugiau.

– Aleksai, mūsų laukia ilga kelionė. Kodėl tau nespustelėjus pedalo ir nepadidinus greičio?

– Jei būčiau vienas, taip ir daryčiau, bet esu čia su tavimi.

Toks rūpestis mane sujaudino, bet vis tiek paraginau:

– Žiūrėk, kelias visiškai lygus ir daugybę kilometrų nieko nematyti. Tikrai gali paspausti iki šimto šešiasdešimt.

Jis papurtė galvą. Ir kaip visada užsispyręs pasakė:

– Ne. Tik ne važiuodamas su tavimi. Be to, nenoriu, kad mane sučiuptų policija, juolab kad mano vairuotojo pažymėjimas Kinijoje negalioja.

– Ką?! – Staiga man toptelėjo, kad Aleksas – Amerikos pilietis, vairuojantis mašiną Kinijoje. – Kaip tuomet tu…

– Aš jiems gerai sumokėjau.

– Hm…

Kaip tik tą akimirką per kelią perbėgo į didelį šunį panašus gyvūnas.

– Atsargiai! – suklikau.

Mėgindamas išvengti susidūrimo su gyvūnu, Aleksas taip staiga pasuko į šalį, kad galva trenkiausi į vairą.

– Dieve mano! Vos nekliudėme. Kas čia buvo? – paklausiau trindamasi savo vargšę galvą.

– Laukinis šuo. Skaičiau, kad jų visur pilna, – paaiškino jis ir susirūpinęs žvilgtelėjo į mane. – Galva sveika?

Linktelėjau.

– Matai? Lėkti negalima. Niekada nežinai, kas nutiks, – priekaištingai pridūrė.

Aleksas pasirodė esąs puikus vairuotojas ir tai šiek tiek apmaldė mano nuogąstavimus prisiminus pasakojimus apie kraupias automobilių avarijas Kinijoje. Net dideli ir nauji turistiniai autobusai apvirsdavo, o keleiviai nusirisdavo kaip žaidimo kauliukai klibančiu stalu. Kūdikiai ir vos pradėję vaikščioti vaikai kaip kulkos lėkdavo pro langus, o suaugusieji trenkdavosi vienas į kitą kaip kiaulienos žlėgtainiai, vartomi ant įkaitinto keptuvo…

Kadangi niekada nebuvau vairavusi visureigio, nutarėme, kad pagrindinis vairuotojas bus Aleksas. Aš turėjau skaityti žemėlapius ir žiūrėti, kad nieko nenutiktų. Nors ir norėjau palaikyti draugiją, vis užsnūsdavau, sapnuodavau klaikius sapnus ir palikdavau Aleksą vieną vairuoti.

Prabudau tapšnojama per petį ir suvokiau, kad sustojome šalikelėje.

– Pabusk, Lile. Padarysime pertrauką.

Pasitryniau akis ir apsižvalgiau.

– Kur mes?

– Vis dar pakeliui į sugriautą miestą.

Aleksas paėmė du butelius vandens, vieną padavė man ir ištiesė gabalą nang duonos su svogūnais.

Puoliau godžiai valgyti.

Aleksas žiūrėjo į mane ir jo žvilgsnis prisipildė švelnumo.

– Per daug nevalgyk. Kai tik rasime restoraną, prisišveisime sočiai.

Taip ilgai gyvenus vienai buvo gera turėti žmogų, planuojantį ir viskuo besirūpinantį už mane.

Užsimerkusi pamėginau įsivaizduoti skanumynus, kurių rasime šio kelio gale.

– Užsisakysiu didelį dubenį daržovių sriubos su makaronais ir pikantiška jautiena, karštos imbierų arbatos, o desertui – pyrago ir meliono.

Aleksas atsikando didelį kąsnį duonos.

– Puikus pasirinkimas. Aš vaišinu. O aš valgysiu Cezario salotų su daug Parmezano sūrio, aukščiausios rūšies vidutiniškai keptą jautienos nugarinės didkepsnį, gersiu šaltutėlio Heineken alaus, o desertui norėsiu mangų šerbeto ir tiramisu.

Mudu nusijuokėme.

Pasistiprinę duona su svogūnais ir įsivaizduojamais valgiais, nusišlapinome į smėlį ir patraukėme toliau.

Saulei negailestingai spiginant mums į pakaušius, daugybę kilometrų važiavome apsupti vien gelsvo smėlio jūros. Nusišaipiau – tvyrant tokiam deginančiam karščiui ant pliko viršugalvio išleistas kiaušinis tuoj pat iškeptų.

Pasakiau tai Aleksui ir jis nusijuokė.

– Kiaušinį? Nelabai ambicinga. Aš ant vieno iešmo kepčiau mėsą – jautieną, vištieną ir ėrieną, – o ant kito jūrų gėrybes ir daržoves – veršienos kepsnius, krevetes su česnakų padažu, svogūnus ir aštriuosius pipirus. O paskui jaunajai savo poniai leisčiau pasirinkti, ko pirmiausia nori.

Patapšnojau jam ranką, laikančią vairą.

– Ačiū, Aleksai. Aš tau dėkinga ir už tai, ir už visa kita.

Visureigis riaumodamas toliau lėkė tiesiu plentu. Tylą trikdė garsus variklio ūžesys ir smėliu riedančių padangų gurgždėjimas. Nesibaigiančio kelio nuobodybę sklaidė kai kur matomų tinkuotų sienų griuvėsiai, tolumoje pasirodęs ir su mumis prasilenkęs automobilis, eilė nedidelių namelių mėlynai dažytomis sienomis ir raudonais stogais.

– Kaip manai, Aleksai, ar tai, ką mes darome, beprotybė?

– O ką mes darome?

– Keliaujame pragariška vietove, į kurią įžengęs neišeisi.

– Lile, tuomet tu viena beprotė, nes tai buvo tavo, o ne mano mintis.

– Bijai?

– Hm… Ir taip, ir ne. Bet jaučiuosi puikiai, nes tu šalia.

– Šit kaip? Jei, neduok Dieve, kas nors atsitiktų, negalėčiau tavęs apginti, – tariau ir mostelėjau norėdama parodyti, kad tesu gležna moteris.

– Nežinau kodėl, bet taip jaučiuosi. Beje, nesijaudink, aš tave ginsiu.

Retkarčiais prasilenkdamas su mumis kaip samurajaus kardas šmaukštelėdavo motociklas. Kartais mums virš galvų ratus sukdavo didžiulis vanagas, pasiruošęs pulti grobį.

Aleksas paklausė:

– Lile, ar nieko, jei šiąnakt nakvosime po atviru dangumi, o viešbutyje apsistosime rytoj?

– Man tinka. Bet kam nakvoti lauke, jei galime rasti viešbutį?

Jis paslaptingai žvilgtelėjo į mane ir ištiesęs ranką žaismingai paplekšnojo skruostą.

– Nes noriu su tavimi pasimylėti dykumoje po žvaigždėtu dangumi.

Atsakiau jam šypsena tikėdamasi, kad ji Aleksui pasirodys paslaptinga.

Aleksas tarė:

– Lile, man patinka, kai šypsaisi. Tavo lūpų kampučiai truputį nusvyra ir atrodai tokia neperprantama ir drąsi.

– Ačiū, – padėkojau ir nusišypsojau platesne šypsena.

Po valandos šalikelėje pamačiau restoraną, kurio iškaboje kinų hieroglifais buvo parašyta: „Vienaragio paviljonas“.

Stipriai stumtelėjau mylimojo petį.

– Žiūrėk, kinų restoranas! Sustokim!

Aleksas pažvelgė ten, kur parodžiau, ir jo veide nušvito džiugi šypsena.

– Puiku, Lile. Čia pavalgysime.

Sustabdęs automobilį, Aleksas džiugiai tarė:

– Užsisakysiu kiaulienos su saldžiarūgščiu padažu, virtos ir apkeptos kiaulių papilvės ir keptos kiaulienos su ryžiais. Ėriena ir aviena man jau nusibodo. Noriu „kriu kriu!“

Restoranas buvo sujungtas su nedideliu viešbučiu, tad pasiūliau Aleksui, užuot nakvojus lauke, apsistoti čia, ir jis, nors ir nenoromis, sutiko. Virtos ir apkeptos papilvės nebuvo, bet puikiai nusiteikę užsisakėme kitų sočių valgių: bandelių su kiauliena, keptos kiaulienos su ryžiais, duonos su sezamų sėklomis, riebaluose keptų makaronų su daržovėmis ir visa tai užgėrėme jazminų arbata. Pavalgę paprašėme restorano savininko kino, kad mudu nufotografuotų. Paskui jis padėjo mums nešti lagaminus ir palydėjo į viešbučio kambarį. Kažin ko nesitikėjau, bet vis tiek nusivyliau, pamačiusi ankštą kambarėlį dėmėtomis sienomis, lipniomis grindimis, papuoštą vien emaliuota spjaudykle ir apšviestą vienos palubėje stirksančios lemputės be jokio gaubto. Tačiau priešais lovą stovėjo televizorius. Neblogai. Gal mums pasiseks ir pasimylėsime per televizorių einant sekso filmui. Nuo tokios absurdiškos minties net prunkštelėjau.

– Iš ko juokiesi? – susidomėjo Aleksas.

Pašnibždomis atskleidžiau jam savo mintis.

Kai tik šeimininkas išėjo ir uždarė duris, Aleksas žaismingai nusišypsojo.

– Ponia, tavo noras išpildytas.

Tada pakėlė mane, parvertė ant lovos ir ėmė vilkti drabužius. Atstūmiau Aleksą, bet jis mane vėl prisitraukė.

Staiga, labai mus išgąsdindama ir nustebindama, į kambarį nepasibeldusi įžengė aukšta moteris. Padėjusi termosą su verdančiu vandeniu, du porcelianinius puodelius ir du rankšluosčius, ji nepritariamai į mudu dėbtelėjo ir netarusi nė žodžio išėjo.

Mudu su Aleksu suglumę pažvelgėme vienas į kitą, o tada prapliupome kvatotis.

– Sveika atvykusi į Kiniją, į Šilko kelią! – šūktelėjo jis ir vėl pamėgino mane pasičiupti.

– Aleksai, liaukis, mudu tokie purvini. Tik pažiūrėk į save: tavo veidas ir drabužiai dulkini! Tuoj pat eik į dušą.

– Na, einam praustis po to. – Jis maldavo kaip vaikas savo mėgstamo ledinuko.

– Ne, marš į dušą, tuoj pat! – Išgirdusi savo balsą net nustebau, kalbėjau kaip griežta motina su neklusniu vaiku.

Aleksas nuliūdęs atsakė: „Taip, ponia“, ir nuėjo į bendrą dušą.

Kai atėjo mano eilė, nė kiek nenustebau, kad vanduo vos drungnas ir rusvas, o sienos – nešvarios ir gličios kaip grindys. Matyt, žmonės čia išsipūsdavo nosis, o gal net šlapindavosi. Dar niekada nebuvau praususis tokioje nemalonioje ir neromantiškoje vietoje. Bet užsimerkiau ir prisiminiau Aleksą, kuris matė pusnuogį, gundančias pozas išdarinėjantį mano kūną legendinėse sugulovės Jang maudyklėse. Nuo tos akimirkos tapau jo femme fatal, o jis – mano homme carnal. Šyptelėjau, nors maudžiausi apskretusiame duše, kuriame, – argi ne juokinga? – mėginau apsišvarinti.

Staiga po pasibaisėtino dušo man būtinai prireikė tualeto, – tikėjausi, kad bent atlikusi gamtinius reikalus liksiu patenkinta. Klausti, kur tualetas, nė nereikėjo. Tiesiog ėjau ten, iš kur sklido smarvė (ši nuoroda buvo veiksmingesnė ir aiškesnė už bet kokią iškabą) – ji nuvedė mane tiesiai į tikslą maždaug už dešimties metrų nuo viešbučio.

Tualetas atrodė klaikiau, nei tikėjausi, – o juk mano lūkesčiai šioje Kinijos dalyje tikrai nebuvo dideli. Nuo lauko jis tebuvo atitvertas vos keturiomis patręšusiomis plačiomis lentomis. Plyšiai tarp „sienų“ buvo tokie, kad žmonėms nereikėjo slapta žvilgčioti pro skyles – ir taip viskas matėsi. Viduje galėjai išvysti viską, ką sukrovė anksčiau čia užsukę lankytojai. Sulaikiusi kvapą, ryžausi įeiti į vidų, nusimoviau kelnes ir ėmiausi reikalo. Dar nebaigusi, staiga išgirdau iš apačios sklindant keistus garsus. Apimta neapsakomos panikos, užsimoviau kelnes ir surikau:

– Kas ten? Iškrypėlis! Tuoj iškviesiu policiją!

Nors pagrasinau, triukšmas netilo ir buvo aiškiai girdėti. Juk negali taip triukšmauti Smalsuolis Tomas arba Vongas. Juk negali?

Nedrąsiai žvilgtelėjau žemyn ir išvydau dvi dideles, smalsiai į mane spoksančias akis.

Akis riebios kiaulės, kurios nugara buvo aplipusi… Fui!

Jau norėjau pasitraukti nuo duobės, bet vėl pasigirdo triukšmas, tik šį kartą dar garsesnis.

– Ką kiaulė veikia išmatų duobėje? – burbtelėjau sau po nosimi.

Ir vis dėlto lengviau atsikvėpusi, kad tai bent jau ne Džonas, Tomas ar Vongas, nuvijau kiaulę, vėl nusimoviau kelnes ir sėkmingai baigiau ką pradėjusi.

Ir tada apačioje kilo sujudimas tarsi per karnavalą.

– Dieve mano, kas atsitiko?

Greitai nusišluosčiau, užsimoviau kelnes ir dirstelėjau žemyn. Siaubingai išsigandau ir pasišlykštėjau pamačiusi visą būrį kiaulių – paršavedes, bekoniukus ir mažus paršelius, – besirungiančius, kam pavyks pačiupti tai, ko ką tik atsikračiau!

Kaip strėlė išlėkiau iš tualeto ir nukūriau į viešbutį, lyg užsimojęs surūdijusiu kardu mane būtų vijęsis Pragaro Valdovas.

Kai įpuoliau į kambarį, Aleksas nustebęs įbedė į mane akis.

– Kas nutiko?

Tebešnopuodama paklausiau:

– Aleksai, ar eisi į tualetą?

– Taip, kodėl ne? – Jis šyptelėjo. – Ar ten kas nors yra?

– Ne.

– Tai kas yra?

– Aš jau žinau, o tu dar sužinosi, – sukikenau. – Gerai pagalvok, ko nori, nes… gausi savo „kriu kriu“…

Aleksas suglumęs dėbtelėjo į mane, pasiėmė tualetinio popieriaus ir išėjo. Kol jis, džiaugsmingai sveikinamas mėgstamų savo kriuksių, tvarkys reikalus, nusprendžiau pasivaikščioti ir nusiraminti. Tiesą sakant, žemėje nebuvo į ką žiūrėti, išskyrus kelis telefonų stulpus ir prie jų šmirinėjančius smulkius driežiukus. Bet dangus buvo įspūdingas, skaisčiai raudonas, paryškintas kelių raudonai auksinių debesų. Tolumoje stirksantis, krūmais apaugęs nudžiūvusio medžio kamienas, rodos, mėgina pasiekti dangų ir tarsi sujungti dangų ir žemę. Vaizdas buvo toks netikėtas ir nuostabus, kad užsimiršau ir pasijutau tarsi pirmasis žmogus pačioje laikų pradžioje. Nuskubėjau į viešbutį pasiimti fotoaparato ir nulėkiau daryti nuotraukų.

Pragydęs paukštis ir temstantis dangus grąžino mane į tikrovę. Man dingtelėjo, kad Aleksas tikriausiai jau grįžo ir dėl manęs nerimauja. Vėl tekina pasileidau į viešbutį.

Pamačiusi jį lovoje kietai įmigusį ir lengviau atsikvėpiau. Vargšelis! Visą dieną vairavęs, matyt, labai nuvargo. Bet aš jaučiausi visiškai žvali, tad klestelėjusi ant sofos įsijungiau televizorių, prisukau garsą ir pamėginau rasti ką nors įdomaus, kas galėtų atstoti man draugiją. Deja, smarkiai „snigo“ – ne lauke, žinoma, o ekrane. Kelias minutes pasukinėjusi anteną, pagaliau susigaudžiau, kad rodomas kung fu filmas: nuožmūs veidai, greitas ir energingas mosavimas kojomis ir kumščiais ir Briuso Li stiliaus šūkavimai. Dar po kelių minučių, per „siaučiančią pūgą“ nepavykus suprasti, kas yra teigiamas herojus, o kas blogiukas, išjungiau televizorių.

Pagaliau, įveikta nuobodulio, išjungiau šviesą ir įsirangiau į lovą. Nors Aleksas kietai miegojo, jaučiau, kaip mane apgaubia jo kūno šiluma. Be to, man palengvėjo supratus, kad šiąnakt nesimylėsime, mat atrodė, jog Aleksas neprabus iki ryto. Ir vis dėlto net kietai miegodamas kartais jis mane apkabindavo, suspausdavo ranką arba paliesdavo koją, o tada patenkintas kažką sumurmėdavo ir vėl užmigdavo.

Jaunas mano mylimasis, – jis tylėjo ir nejudėjo, tik jo krūtinė truputį kilnojosi, – tiesiog akyse tapo vaiku. Matant, koks jis tyras ir pažeidžiamas, mane užplūdo neapsakomas švelnumas. Motiniškas balsas man kuždėjo, kad tai aš turėčiau jį ginti ir juo rūpintis, o ne atvirkščiai. Vargšas berniukas, jis tikriausiai daugybę metų kentėjo dėl to, kad tikrieji tėvai jį paliko, o įtėviai iš tiesų jo nemylėjo. Jis, ko gero, jautėsi labai vienišas. Neprisiminiau, kad Aleksas kada nors būtų man užsiminęs apie savo drauges ar draugus. Ar jis apskritai jų turėjo?

Prisiglaudžiau prie Alekso, įsikniaubiau į nuogą jo krūtinę ir tamsoje pajutau, kad mudviejų širdys plaka vienu ritmu. Jau buvau bepamirštanti visus dienos rūpesčius, tik staiga dešiniame nykštyje pajutau aštrų, diegiantį dūrį ir garsiai surikau:

– Aaai!

Aleksas kaip įgeltas pašoko iš lovos ir prisitraukė mane.

– Tu sužeista? – paklausė išsigandęs ir globėjiškai mane apkabinęs.

– Mano pėda!

– Palauk, – tarė jis ir nuėjo uždegti šviesos.

Jausdama, kad pulsuojantis skausmas stiprėja, šūktelėjau:

– Aleksai, mano dešinys nykštys!

– Nejudink ir leisk apžiūrėti. – Jis atsiklaupė prie lovos ir pakėlė mano pėdą. – O Dieve, jis raudonas ir sutinęs.

Man nespėjus atsakyti, Aleksas ėmė stipriai čiulpti mano nykštį vis išspjaudamas rusvą skystį. Buvau tokia išsigandusi, kad net nepaprašiau jo liautis. „O Dieve, aš dar nepasiruošusi mirti. Prašau, leisk man įžengti ir išeiti iš šios siaubingos dykumos!“

Pagaliau Aleksas liovėsi, – stambūs prakaito lašai sruvo jam per kaktą ir ritosi skruostais.

Nutaisęs mirtinai rimtą veidą, jis pasakė:

– Lile, bus geriausia, jei tuoj pat važiuosim į ligoninę.

Nors šiuos žodžius jis ištarė švelniai, supratau, jog tai įsakymas, o ne pasiūlymas.

Registratūros darbuotojas kietai miegojo ant sulankstomos lovelės, bet Aleksas, prakalbęs įsakmiu tonu, jį prikėlė ir pareikalavo paaiškinti, kaip pasiekti ligoninę.

Kas vyko toliau, nepamenu. Žinau, kad Aleksas nunešė mane į visureigį ir nugabeno ligoninėn, tik nenutuokiau, kur ji buvo. Jaunas gydytojas nuspurusiu chalatu apžiūrėjo mano nykštį, išvalęs sutvarstė žaizdą ir suleido vaistų. Mudu su Aleksu pajutome didžiulį palengvėjimą, kai jis pasakė, kad įgėlimas – tikriausiai skorpiono – yra skausmingas, bet ne mirtinas. Tačiau per naktį turėjau likti ligoninėje ir būti stebima. Išgirdusi šias „geras“ naujienas, susmukau ant dėmėtos ligoninės lovos.

Anksti iš ryto pas mane vėl atėjo gydytojas. Apžiūrėjęs nykštį pakeitė tvarstį ir suleido dar vaistų. Tada padavė man plastikinį maišelį su vaistais ir paaiškino, kaip juos vartoti. Nuoširdžiai jam padėkoję ir sumokėję, mudu su Aleksu išėjome iš ligoninės ir grįžome į viešbutį.

Pamatęs Aleksą, nešantį mane per slenkstį, atskubėjo viešbučio šeimininkas.

– Ar viskas gerai?

Mudu linktelėjome jam ir padėkojome. Bet, Aleksui jau ketinant nešti mane į kambarį, šeimininkas rankos mostu jį sustabdė.

– Palaukite, palaukite, – pasakė jis, imdamas iš stalčiaus juodą plastikinį maišelį ir duodamas jį mums. – Pažiūrėkite.

Aleksas mane nuleido. Žvilgtelėję į maišelio vidų pamatėme į mus spoksantį didžiulį rausvai rudą gyvą skorpioną su daugybe kojų!

Aleksas mitriai užspaudė maišelį, o aš sunerimusi šūktelėjau:

– Oi!

Du ant sofos sėdintys ir šnekantys vyrai atsigręžė ir sužiuro į mus.

Šeimininkas šyptelėjo.

– Tai tik vabalas, panele.

Staiga maišelis šleptelėjo ant grindų ir iš jo išropojo baisus gyvis – nors pats atrodė gana siaubingai, vis tiek stengėsi greičiau sprukti iš čia savo bjauriomis kojomis.

– Sutrėkšk jį! – suspigau.

Aleksas jau norėjo užminti tą didelį vabalą, bet viešbučio savininkas jį sulaikė.

– Ne! – pareiškė jis ir mostelėjo į mūsų kambarį. – Kol jūsų nebuvo, aš jį ten pagavau.

Aleksas man tarė:

– Tai jis. Šis skorpionas įgėlė tau į nykštį!

Jis antrą kartą pakėlė pėdą, bet šeimininkas ir vėl jį sustabdė.

Šis plačiai besišypsantis vyras įdegusiu veidu kreipėsi į Aleksą:

– Drauguži, būk kilnus. Šį vakarą iš to skorpiono išvirsiu labai gardžios ir sveikatai naudingos sriubos.

Išgirdę minint sriubą, abu vyrai pašoko nuo sofos ir atskubėjo prie mūsų.

Ir vienu balsu sušuko:

– Skorpiono sriuba?!

Vienas iš jų, merkdamas akį savo bičiuliui, pridūrė:

– Labai stiprina vyrų potenciją!

Draugas jam pritarė:

– Neprilygstamai stiprina gyvybines vyro jėgas ir gerina apsilpusią sėklą!

Pokalbis apie man į nykštį įgėlusį skorpioną, kuriam netrukus lemta tapti vyrų jėgas stiprinančia sriuba, vis labiau įsibėgėjo, tad Aleksas mane apkabino ir paėmęs ant rankų nunešė į mūsų kambarį.

25

Nedaug trūko, kad būtume neišėję

Po dviejų dienų, per kurias sąžiningai gėriau vaistus ir gulėjau lovoje, nykščio tinimas beveik atsileido. Mudu su Aleksu sutarėme, kad reikia tęsti kelionę. Prieš mums išvykstant baiminausi, kad Aleksas vėl mane aplenks ir apmokės viešbučio sąskaitą (jis, pasinaudodamas mano liga, jau padengė gydymo ligoninėje išlaidas), tad jam nuėjus į tualetą slapta nusėlinau į registratūrą ir viską sutvarkiau. Grįžęs jis nunešė mūsų bagažą į visureigį ir mudu vėl buvome pasirengę leistis į kelią.

Jau ketinome važiuoti iš viešbučio, tik staiga prie visureigio iš mano pusės pribėgo šeimininkas ir padavė man maišelį.

– Bandelės. Juk pakeliui išalksite.

Nusišypsojau.

– Ačiū. Bet prašom palikti jas kitiems svečiams. Mes maisto turime užtektinai.

Jis primygtinai grūdo man į rankas maišelį.

– Paimkit, panele. – Tada, kryptelėjęs galvą į Aleksą, sušnabždėjo man į ausį: – Kadangi apmokėjot sąskaitą, jis davė man daug arbatpinigių. Mielas vyrukas.

Ir pamerkęs man akį, nuskubėjo atgal į viešbutį.

Po kelių minučių vėl atsidūrėme neaprėpiamuose smėlio plotuose, svilinant saulei ir kaukiant vėjui, o tada paklausiau:

– Aleksai, kiek davei jam arbatpinigių?

– Užtektinai. Kodėl tau parūpo?

– Šiaip, smalsu. – Trumpai susimąsčiau. – Nenoriu kišti nosies į svetimus reikalus… Ar tėvai tau duoda daug pinigų?

Jis linktelėjo.

Prisiminusi nedraugišką Frenką Lusą ir globėjišką Doną Adler, leptelėjau:

– Bet vis tiek manau, kad jie su tavimi elgiasi nelabai gražiai.

– Nelygu, kaip pažiūrėsi. Šiaip ar taip, jie man niekada nebuvo šykštūs.

Man nespėjus atsakyti, Aleksas pridūrė:

– Aš dėkingas, kad jie mane taip dosniai remia.

Truputį pagalvojusi pasakiau:

– Manau, užuot mylėję, tavo tėvai stengiasi išpirkti kaltę ir atsilyginti tau pinigais. O turėtų tave mylėti ir skirti tau daugiau laiko.

Supratau, kad neturėčiau kritikuoti nei jo, nei kieno nors kito tėvų, bet kartais nesusilaikydavau.

– Galbūt. Bet kartais iš tėvų tiesiog negali tikėtis daugiau. Juk tobulų žmonių nebūna, tiesa?

Pajutau Alekso balse stiprėjant irzulio gaidelę. Ir vis dėlto negalėjau liautis priekabiavusi.

– Kodėl juos gini?

– Nes jie mano tėvai. Jie mane įsūnijo, davė pastogę, maitino, augino. Nemanau galįs reikalauti daugiau, juolab kad tikri tėvai manęs atsisakė, argi ne taip?

Supratusi, jog kartais žmogus jaučiasi našlaitis, nors jo tėvai ir nemirę, mintyse sunkiai atsidusau. Pakanka prisiminti, kaip mane paliko tėvas. Galbūt todėl taip lengvai įsimylėdavau vyrus (net tą dvokiantį prekeivį žuvimi!), – gal man jų meilės verkiant reikėjo dėl to, kad iš savo senio niekada jos nesulaukiau? Arba galbūt todėl niekam nenorėjau įsipareigoti, nes visi vyrai, kaip ir tėvas, anksčiau ar vėliau gali mane palikti? Gal iš tiesų mudu su Aleksu buvome sielos draugai todėl, kad abu jautėme „pamestųjų“ kompleksą?

Paliečiau mylimo vyro ranką, taip stipriai spaudžiančią vairą, kad net krumpliai pabalę, tarsi jis baimintųsi, jog paleidęs vairą praras viską. Matyt, tai ir buvo našlaičio kompleksas – būti paliktam vos gimus, kai dar nieko neturi, o tau reikia visko.

Po ilgos nejaukios tylos Aleksas paklausė:

– Ar gerai jautiesi?

Pažvelgiau į susirūpinusį jo veidą ir pajutau kūnu plūstančią silpnumo bangą. Gal tikrai turėčiau ištekėti už šio berniuko ir užpildyti jo tuštumą meile ir švelnumu, – neaprėpiamais kaip dykuma ir šiltais kaip smėlis, – kad jis daugiau nesijaustų toks skurstantis?

– Atleisk, Aleksai.

– Neatsiprašinėk. Viskas gerai.

Visureigis riaumodamas lėkė tolyn, o mudu abu važiavome paskendę savo mintyse. Svarsčiau, apie ką jis galvoja, tačiau nedrįsau paklausti, bent jau dabar. Ir kaip dvidešimt vienų metų vaikinas man gali atrodyti toks paslaptingas? Taip troškau sužinoti visas jo slaptas mintis ir jausmus. Ką dar, be nuo pat gimimo užgriuvusios našlaičio dalios, Aleksui teko iškęsti?

Taip mąstydama, nuo karščio, kaukiančio vėjo ir troškių dulkių užsnūdau, tik staiga mane pažadino krestelėjimas.

– Kur mes? – paklausiau trindamasi akis.

Aleksas parodė į tolį.

– Žiūrėk, oazė.

Susižvalgėme, tada vienu balsu garsiai sušukome: „Pagaliau!“ ir susidaužėme kumščiais.

Tolumoje tyvuliavo didžiulis, palmėmis apaugęs ežeras. Skaidriame jo vandenyje atsispindėjo saulė, žydras dangus, balti debesys ir ritmiškai linguojantys medžiai – mažutė, aukštyn kojomis apversta visata. Sulaikiau kvapą baimindamasi, kad vienu kvapsniu nenupūsčiau šio rojaus. Tada stvėriau fotoaparatą ir ėmiau fotografuoti.

Aleksas pasuko galvą ir išdykėliškai žvilgtelėjo į mane.

– Išsimaudysime ir atsigersime. Ką pasakysi?

– Taip ir padarykime.

– Pirmyn! – sušuko jis ir vėl įjungė variklį.

Deja, po akimirkos visa ši oazė pranyko įkaitusiame ore, tarsi burtų – o gal ir ne burtų – lazdele pamojus.

– O Dieve! – šūktelėjome abu.

– Kas nutiko? – paklausiau.

– Ar mums – haliucinacijos? – sukrėstas ir suglumęs paklausė Aleksas.

Dar po kelių sekundžių vėl kartu sušukome: „Miražas!“ ir prapliupome kvatotis.

– Nieko sau! Negaliu patikėti, kad tikrai mačiau miražą! – klyktelėjau.

Aleksas ėmė nekantriai viską aiškinti, lyg būčiau buvusi studentė, o jis – profesorius:

– Lile, miražas atsiranda dėl dykumos karščio ir jo poveikio šviesai, taip sukuriama optinė iliuzija, kurią ką tik matėme. Nuostabu, tiesa?

– Taip, bet ir nuvilia.

Aleksas švelniai spustelėjo man koją.

– Atleisk, Lile.

– Nereikia atsiprašinėti. Šiaip ar taip, tai jaudinanti patirtis, matėme miražą – tikrą miražą!

„Bet, – pagalvojau, – argi miražas gali būti netikras?“

– Tiesą sakant, puiku su tavim keliauti. Lile, ačiū, kad pakvietei mane kartu.

– Nėra už ką, – atsakiau, bet kitą mintį nutylėjau.

„Tik maldauju, neklausk manęs, kodėl esu čia, šioje vietoje, į kurią įžengiama, bet niekada neišeinama.“

Apie ketvirtą valandą pamatėme kelis didelius akmenis, šį kartą tikrus. Aleksas pasiūlė pailsėti ir leisti atvėsti visureigio varikliui. Jis pastatė mašiną didžiulių akmenų pavėsyje, mudu išlipime, atlikome gamtinius reikalus, o tada atsigėrėme ir užkandome viešbučio savininko įduotų bandelių. Netrukus Aleksas pasiūlė truputį pasivaikščioti ir pramankštinti kojas.

Praėję pro akmenis, nustebome netoliese išvydę dar vieną vandens telkinį. „Maldauju, – mintyse tariau, – kad tai vėl nebūtų miražas!“

Sulaikę kvapą priartėjome per kelis metrus nuo vandens, o tada abu drauge su palengvėjimu atsidusome.

– Štai! – šūktelėjo Aleksas.

Man nespėjus paklausti: „Gal įbriskime?“, Aleksas, švytruodamas rankomis ir kojomis, tekinas pasileido per smėlį link ežeriuko.

Bet staiga mane supurtė jo riksmas – jis šaukė ne iš malonumo, o iš neapsakomos baimės.

– Aleksai, kas nutiko?

Susijaudinęs jis baimingai šūktelėjo:

– Lile, nejudėk!

Žingtelėjau link jo.

– Ką?

Dabar jis įtūžo.

– Sakau, stok ir lik, kur esi!

– Aleksai! – Man nuraudo skruostai; dar niekada jis nebuvo su manimi taip kalbėjęs.

– Lile, čia slankusis smėlis, liūnas. Nesiartink!

– Bet…

– Po velnių, Lile, daryk, ką sakau. Nesiartink!

Tik dabar pastebėjau, kad iš šlapio smėlio gurguliuodami kyla burbulai.

– Aleksai! – surikau staiga suvokusi, kad saulė leidžiasi ir dangus tamsėja. Mane nukrėtė šiurpas.

– Lile, gelbėk! Paskubėk! – šaukė Aleksas.

Pasitryniau akis trokšdama, kad šis šiurpus vaizdas prieš akis būtų tik miražas. Man bežiūrint, Aleksas, rodos, smuktelėjo per pusę plaštakos ar net visą.

– Dieve mano, Aleksai, ką man daryti?!

– Nežinau. Leisk pagalvoti! – mano mylimojo balsas nuskambėjo šioje tuščioje visatoje, kurioje niekas, net dvasia negali jo išgirsti.

Po akimirkos mano ausis vėl pasiekė Alekso balsas, tik šį kartą ne toks baimingas, tvirtesnis:

– Kaip manai, ar tau pavyktų nuimti atsarginį visureigio ratą ir atritinti čia?

– Nežinau, – šūktelėjau ir pasijutau kvaila, išlepinta ir visiškai niekam tikusi.

– Nusiramink ir susikaupk, Lile, antraip pamatysi mane tik kitame gyvenime. O dabar atidžiai klausyk. Po sėdyne yra įrankių dėžė. Paimk įrankius ir atsuk metalinį atsarginio rato gaubtą. Užsimauk pirštines, bus lengviau atsukti varžtus. Dabar eik, jei nenori, kad tavo akyse prasmegčiau skradžiai!

– Laikykis, Aleksai!

Ašarodama nudūmiau prie visureigio, atidariau dureles, ėmiau ieškoti ir radau įrankių dėžę. Nepraėjus nė minutei, jau sukau metalinį gaubtą nuo atsarginio rato.

– Nagi! Nagi! – keikiausi, maldavau ir meldžiausi, rodos, visą amžinybę, kol galiausiai, lyg burtų lazdele pamojus, metalinis gaubtas atšoko ir pagaliau nukrito.

Tarsi aukso maišą pasičiupusi padangą, vėl nudūmiau pas Aleksą ir radau jį įsmukusį dar per plaštaką ar daugiau. Tačiau bijoti nebuvo laiko. Iš visų jėgų – sukauptų dar tuomet, kai žindau motinos krūtį – švystelėjau ratą Aleksui. Apsidžiaugiau ir lengviau atsikvėpiau pamačiusi, kad ratas nukrito kaip tik šalia Alekso ir jam pavyko jo įsikibti.

Dabar dykuma visiškai prarado savo romantišką žavesį. Ji jau nebuvo panaši į gražią, įdegusią, gundančiomis pozomis besistaipančią moterį, – veikiau panėšėjo į milžinišką įdubą netvariu dugnu, iš kurio sunkiasi tulžis ir sklinda mirties dvokas. Jos pavadinimas „Įžengti, bet niekada neišeiti“ man jau neatrodė juokingas, priešingai – skambėjo ausyse garsiai, kaip ragų ir trimitų grojamas laidotuvių maršas.

Aleksas man riktelėjo:

– Nepanikuok, Lile. Dabar bent jau plūduriuoju.

Bet jis niekaip negalėjo išsikapstyti į krantą. Mudu skyrė maždaug penki metrai.

Uždaviau dar vieną kvailą klausimą:

– Ką man daryti toliau?

Paskui man dingtelėjo, kad galbūt galėčiau nuimti visus ratus, ištraukti visureigio oro pagalvę ir suręsti platformą.

– Aleksai, laikykis, nuimsiu kitus ratus! – sušukau ir tekina grįžau prie visureigio.

Bet greitai supratau, kad esu per silpna pakelti visureigį ir nuimti ratus. Susinervinusi puldinėjau šen bei ten, bet staiga tolumoje išgirdau smėlio gurgždesį iš po mašinos ratų. Atsisukusi pamačiau link manęs važiuojantį žalsvą furgoną. Neapsakomai apsidžiaugusi, pašokau ir karštligiškai mosuodama rankomis pasileidau prie automobilio. Pagaliau furgonas šviečiančiais kaip nuožmaus žvėries akys priekiniais žibintais sustojo maždaug per tris metrus nuo manęs. Bet vairuotojas neišlipo. Gal bijojo, kaip ir aš, – atidžiai žiūrėjo į priešais stovinčią keistą, susijaudinusią moterį ir mėgino įvertinti padėtį. Ar aš buvau panaši į auka apsimetinėjančią plėšikę ar galimą žudikę?

Galų gale durelės prasivėrė ir iš mašinos išlipo aukštas, raumeningas vyras plačiu veidu ir juoda barzda. Neaiškios tautybės nepažįstamasis. Man ėmė daužytis širdis. Ar jis galėtų būti angelas, siųstas išgelbėti Aleksą?

Šaukiau ir angliškai, ir literatūrine kinų kalba, energingai mosuodama rankomis ir rodydama į ežeriuką, kurio nuo čia per dunksančius akmenis nebuvo matyti.

– Mano draugas pakliuvo į slankųjį smėlį. Padėkit mums!

Matyt, vyras mane suprato, – jei ne iš kurios nors kalbos žodžių, tai bent jau iš baimės kupino balso ir nevilties veide. Bet neatrodė, kad ketina padėti. Užuot puolės gelbėti Alekso, jis smalsiai nužvelgė mane ir susimąstęs delnu persibraukė barzdą.

Ko gero, už pagalbą jis nori atlygio.

Vėl ėmiau maldauti:

– Ar galite padėti mano draugui? Sumokėsiu. Tik pasakykite kiek.

Ir iš karto pasigailėjau taip pasakiusi. Sužinojęs, kad turiu pinigų, jis gali mane apiplėšti ar net nužudyti. Tuomet likimo valiai paliktas Aleksas tikrai nuskęstų ir žūtų.

Vyras ėmė lėtai artintis prie manęs. Man dar nespėjus susigaudyti, kas dabar bus, jis stvėrė man už peties, jėga pražiodė ir įgrūdo į burną savo šlykštų liežuvį.

Surikau, kiek plaučiai neša.

– Kas atsitiko? – iš už akmenų atsklido tolimas, silpnas, bet rūpestingas Alekso balsas.

Viena raumeninga ranka nepažįstamasis tvirtai laikė mane apglėbęs per liemenį, o kita grabinėjo krūtis ir džiaugėsi nemokama pramoga.

– Niekše, paleisk mane! – suspigau, kojomis ir rankomis kaip įmanydama vaduodamasi iš geležinių jo gniaužtų.

Iki mūsų vėl atsklido silpnas, beišnykstantis, į dvasios panašus Alekso balsas:

– Lile!

– Gražios ir šiltos kopos… – Tas niekšas pagaliau prabilo angliškai su ryškiu akcentu. Ir, atsisukęs į tą pusę, kur buvo Aleksas, šūktelėjo: – Žmogau, tavo mergina – oazė dykumoje!

Iš niekieno žemės mūsų ausis vėl pasiekė silpnas kaip voratinklio gija nevilties kupinas Alekso balsas:

– Šunsnuki, paleisk ją, o jei ne, aš tave nudėsiu! Prisiekiu!

Šunsnukis griausmingai nusikvatojo, o jam iš burnos sklindantis dvokas vos manęs neuždusino.

– Greitai būsi miręs, drauguži. Tad kaip ketini mane nudėti? Gal virtęs dvasia ir grįžęs iš pragaro?

Kol jis plėšė man palaidinę ir mėgino nusmaukti džinsus, užčiuopiau raktą, – jį buvau įsikišusi į kišenę prieš prašydama pagalbos. Nieko nelaukusi, ištraukiau jį ir smogiau nepažįstamajam į smilkinį taip stipriai, kaip kaustydamas arklį smogia kalvis.

– Uuuch!!!

Taip netikėtai užkluptas, jis mane paleido.

Alekso jėgos, rodos, visiškai išseko. Jis tyliai šūktelėjo:

– Lile, ar tu sužeista?

– Dėl manęs nesirūpink, Aleksai. Tu tik laikykis! – riktelėjau, skuosdama taip greitai, kiek tik kojos gali panešti penkiasdešimt tris kilogramus sveriantį mano kūną. Įlipau į visureigį, norėjau įjungti variklį, tik tada susigriebiau, kad rakteliai – pas Aleksą.

Tad iššokau, pribėgau prie to niekšo furgono ir greitai įjungiau variklį. Ačiū Dievui, raktelius jis buvo palikęs spynelėje!

Užpuolikas krauju apsipylusiu veidu klupčiojo, aiškiai praradęs nuovoką.

Pasukau furgoną tiesiai į jį, – norėjau įspėti, kad jei drįs žengti bent žingsnį į priekį, pervažiuosiu jį ir kaip gardžius pietus paliksiu dykumos žvėrims. Bet tas kuoktelėjęs niekšas staiga puolė prie manęs! Tad pėda spustelėjau greičio pedalą ir furgonas nėrė pirmyn. Išgirdau dunkstelėjimą, pajutau furgoną krestelint, o paskui viskas nutilo.

Tada supratau, ką padariau.

– O Dieve, galėjau jį užmušti!

Atsargiai išlipau iš furgono pasižiūrėti. Niekšas tysojo be sąmonės, o srūvantis kraujas gėrėsi į smėlį. Kyštelėjau pirštą jam prie šnervių ir pajutau, kad kvėpuoja. Jis nebuvo miręs, bet atsipeikės dar negreitai. Viena jo koja buvo keistai sulenkta.

Tekina pasileidau pas Aleksą.

Nors Aleksas tebesilaikė įsikibęs rato ir plūduriavo, jis toli gražu neatrodė gerai – viršutinė jo kūno dalis drebėjo, o veidas buvo išbalęs kaip drobė.

– Aleksai! Aleksai! – suklikau visa gerkle. – Pabusk, laikykis!

Sunkiai atsimerkęs, jis pažvelgė į mane apsiblaususiomis akimis.

Tada man dingtelėjo, kad yra tik vienas būdas jį išgelbėti. Nusivilkau savo palaidinę, nusisegiau liemenėlę, nusismaukiau džinsus, sumazgiau drabužius į virvę, vieną jos galą pririšau prie akmens, o kitą švystelėjau Aleksui.

– Aleksai, įsikibk drabužių ir laikykis. Tuoj atvarysiu furgoną!

Privariusi niekšo furgoną prie pat liūno krašto, vieną drabužių virvės galą tuoj pat pririšau prie mašinos.

Baigusi darbą, šūktelėjau:

– Aleksai, kiek galėdamas stipriau laikyk virvę ir stumkis į krantą!

Jo akys buvo primerktos, veidas – be jokios išraiškos.

– Aleksai, ar girdi? Judinkis! Greičiau! Oras vėsta ir tu ne juokais sušalsi. Turime iš čia krapštytis! Tučtuojau!

Aleksas vangiai atsimerkė, dėbtelėjo į mane ir skausmingai, tyliai paklausė:

– Ar tau nieko nenutiko?

– Aleksai, dabar nėra laiko apie tai šnekėtis! Jei tikrai mane myli, vilk savo subinę čia kuo greičiau! Trauk drabužių virvę į savo pusę, o aš trauksiu į savo. Pradedam!

Milžiniškomis pastangomis Aleksui šiaip taip pavyko prisikasti iki kranto. Suspaudžiau jį glėbyje ir apipyliau bučiniais kaip beprotė, o mano skruostais riedančios ašaros kapsėjo ant šlapio jo kūno. Aleksas atrodė sušalęs ir sustiręs kaip marmuro statula.

– Aleksai, Aleksai, atsakyk, kaip tu?

Rodos, jam reikėjo daugybės jėgų vien linktelėti galvą. Stengdamasi tvardytis, padėjau jam įsiropšti į furgoną, nuvilkau šlapius drabužius, įjungiau variklį ir visu galingumu atsukau šildymą.

– Palauk čia, Aleksai.

Nulėkiau prie mūsų visureigio paimti antklodės ir termoso su karšta arbata, o tada parskubėjau atgal.

Susupau Aleksą į antklodę ir ėmiau girdyti karšta arbata. Jau beveik valandą jis šalo ir nerimavo.

Niekšo furgonu privažiavau prie mūsų visureigio, iš Alekso kelnių kišenės ištraukiau raktelį, įjungiau visureigio variklį ir atsukau šildymą. Tada padėjau Aleksui iš furgono persėsti į visureigį. Mano užpuolikas tebetysojo be sąmonės, bet baiminausi, kad netrukus atsipeikės, – o gal mirs, – tad tikrai nenorėjau, kad čia užsuktų koks nors pro šalį važiuojantis automobilis ir jo vairuotojas suprastų, ką padariau.

Mums važiuojant pro stambų kaip maišas tysantį kūną, Aleksas atrodė baisiai sukrėstas. Jis lyg ir mėgino kažką pasakyti, bet netaręs nė žodžio nugrimzdo į gilų miegą.

Pėda spustelėjau greičio pedalą, visureigis nėrė į priekį lyg iššautas iš pabūklo, mums už nugarų palikdamas ir burbuliuojantį ežeriuką, ir grėsmingus akmenis, ir tą barzdotą šunsnukį…

Tik nuvažiavusi penkiasdešimt kilometrų, drįsau sustoti šalikelėje ir patikrinti, kaip laikosi Aleksas.

Priglaudžiau delną jam prie kaktos, o paskui švelniai paplekšnojau per skruostą.

– Aleksai! Aleksai! Pabusk!

Jis atsimerkė ir vėl pažvelgė į mane apsiblaususiomis akimis.

– Kaip jautiesi?

Jis linktelėjo.

– Nešalta?

Jis papurtė galvą.

– Aleksai, dėl Dievo, pasakyk ką nors! Negąsdink manęs, maldauju!

Aleksas ištiesė drebančią ranką ir palietė man veidą.

– Ką, mielasis? – paklausiau.

Jo skruostais ritosi ašaros. Rodos, jis buvo per daug susijaudinęs ir dar neatsigavęs po patirto šoko, kad galėtų bent žodį ištarti.

Pasilenkiau jo pabučiuoti.

– Kas yra, Aleksai? Tau skauda?

Jis papurtė galvą.

– Tai pasakyk ką nors!

– Man… taip gaila…

– Ko?

Aleksas puolė man į glėbį ir ėmė graudžiai verkti.

– Ar jis tave…

Paglosčiau Aleksui galvą jausdama, kaip raminamai slysta delnu jo vešlūs plaukai.

– Nesijaudink, Aleksai, mes saugūs.

Bet jis nesileido paguodžiamas.

– Aleksai, būk geras…

Po kiek laiko jis pagaliau pasitraukė. Ir liūdnai pažvelgė į mane.

– Lile, man taip gaila, kad negalėjau tavęs nuo jo apginti.

– Apie ką čia kalbi, Aleksai? Tai visai ne tavo kaltė.

– Ar tas vyras… ar jis…

Aleksui pritrūko žodžių. Tad jo mintį baigiau aš:

– Tai štai apie ką tu galvojai? Kad tas vyrukas mane išprievartavo?

Jis linktelėjo, o jam iš akių vėl plūstelėjo ašaros.

Sujaudinta iki širdies gelmių, apkabinau jį.

– Aleksai, man nieko nenutiko.

Jis pakėlė galvą.

– Tikrai? Tik nemeluok.

– Nemeluoju, – atsakiau braukdama ašaras jam nuo veido.

– Tuomet kodėl tu be drabužių?

Tik tada susivokiau, kad esu beveik visiškai nuoga, nes savo palaidinę, liemenėlę ir džinsus surišau į gelbėjimo virvę.

– Nusivilkau drabužius, kad išgelbėčiau tave.

– Bet tu man vis dar neatsakei. Ar jis…

Nusijuokiau.

– Ne, jis nespėjo man nieko padaryti – kaukštelėjau jam visureigio raktu ir atjungiau.

– Ir pervažiavai?

Vėl linktelėjau.

– Jis negyvas?

– Ne, rodos. Bent jau kai tikrinau, dar kvėpavo. Aleksai, manai, kad aš… – nebaigiau sakinio išsigandusi, kad toks mano žiaurumas gali pašiurpinti Aleksą.

Bet užuot pasibaisėjęs, jis atsakė:

– Lile, tu tokia narsi moteris. Jei kas nors mėgins tave nuskriausti, padarysiu tą patį. Patikėk, nesvyruodamas nudėsiu kiekvieną, kuris kels pavojų tavo gyvybei. Aš tave myliu.

– Nesakyk taip, Aleksai. Aš tik džiaugiuosi, kad tu sveikas. – Ir pašaipiai paklausiau: – Vis dar nori keliauti su manimi per dykumą?

Jis linktelėjo.

– Gerai. Bet tau reikia kuo greičiau persirengti. Tu toks apskretęs!

Aleksas šyptelėjo.

– Tu irgi ne geresnė. Nepadoriai nuoga.

26

Lobis sugriautame mieste

Nors Aleksas primygtinai tvirtino esąs sveikas, negalėjau būti visiškai rami, kol jo neapžiūrėjo gydytojas. Bet jis užsispyrė ir neatlyžo.

– Lile, neketinu važiuoti į jokią ligoninę.

Tad patraukėme toliau, tik dabar vairavau aš. Vis žvilgčiojau į Aleksą ir atsikvėpiau lengviau, kai jis pamažu liovėsi drebėjęs, o jo oda atgavo įprastą spalvą. Ir vis dėlto man buvo neramu, tad kai šalikelėje pamatėme dar vieną aptriušusį viešbutį, užsispyriau nakvoti ten, o ne stovyklavietėje po atviru dangumi. Geresnio kambario nei ankstesniame viešbutyje negavome, bet jame buvo padorus dušas, drungnas vanduo, – nuėjome į jį drauge ir stovėdami nusiplovėme purvą ir dulkes. Padėjau Aleksui nusitrinti – braukiama per nuogą jo nugarą kempinė leido šaižų, šliurpčiojimą primenantį garsą.

Vis dar nerimaudama tariau:

– Aleksai, vis dėlto manau, kad turėtum nueiti pas gydytoją ir pasitikrinti, ar esi sveikas.

Bet jis griežtai atsisakė. Mudu dar šiek tiek pasiginčijome ir jis nusileido – sutiko viešbutyje praleisti dar vieną dieną prieš tęsiant kelionę dykuma. Tuomet pavargęs krito kaip akmuo į lovą ir iš karto užmigo.

Jaučiausi per daug susirūpinusi, kad užmigčiau, todėl išsiėmiau savo dienoraštį ir aprašiau kelių praėjusių dienų įvykius. Baigusi staiga prisiminiau mokytojo Sklendžiančios Gervės maišelį. Ištraukusi vieną lapelį, perskaičiau:

Nepraleisk nė vienos progos sudoroti priešą. Turi būti jo likimo valdovė. Pasinaudok tuo, kad jis nepasiruošęs, ir pulk jį, kai to nesitikės.

Nieko sau… Ar jis aiškiaregys? O gal aš? Nors šio gudraus patarimo nebuvau skaičiusi, tiksliai juo pasinaudojau. Iš tiesų nulėmiau to barzdoto niekšo likimą. Man beliko tikėtis, kad daugiau su tokiu priešininku kovoti neteks!

Po kelių valandų Aleksas prabudo ir pasijuto alkanas. Mudu nulipome žemyn, į viešbučio restoraną. Virtuvė nedirbo, bet šeimininkas išvirė mums po lėkštę makaronų su daržovėmis ir šis maistas pasirodė esąs stebėtinai gardus.

Visą dieną mudu tik valgėme, ilsėjomės, miegojom, tad pamačius, kad į Alekso skruostus vėl grįžta sveikas raudonis, man palengvėjo. Jeigu jam būtų atsitikę kas nors bloga, niekada nebūčiau sau atleidusi, nes aš sugundžiau jį keliauti per dykumą, į kurią įžengiama, bet niekada neišeinama.

Kai vėl susiruošėme į kelionę, Aleksas užsispyrė vairuoti pats; girdi, aš užtektinai dėl jo prisikentėjau ir man metas atsipūsti. Kaip visada jis buvo labai atkaklus ir aš nusileidau.

Kelias minutes pavažiavus, jis paklausė:

– Lile, po visko, ką drauge patyrėme, manau, turėtum man paaiškinti, kodėl čia esame.

Ištiesusi ranką paglosčiau jam plaukus.

– Aleksai, tiesą sakant… tai gana sudėtinga.

– Manai, per jaunas, nesuprasiu?

– Ne, aš ne apie tai. Bet…

Jis mane pertraukė:

– Lile, tu man labai rūpi, tad norėčiau žinoti, kas tavo gyvenime vyksta. Kai būni viena, man visą laiką neramu, kad tavęs kas nors neapgautų ar nenuskriaustų. Todėl iškeliavau kartu, bet turiu teisę žinoti, kodėl mudu čia.

– Gerai, aš tau pasakysiu.

Ir, numojusi ranka į man įprastą atsargumą, išklojau jam visą istoriją apie savo velionius tėvus, keistą tetą, dar keistesnį jos reikalavimą ir net apie pinigus, kuriuos turiu gauti. Tik dėl sumos pamelavau. Neva turiu gauti ne tris milijonus, o šiek tiek daugiau nei šimtą tūkstančių.

Kelias akimirkas Aleksas atrodė paskendęs savo mintyse.

– Oho! Neįtikėtina. Kaip nuotykių romane! Tu labai narsi. Didžiuojuosi tavimi, Lile.

– Tikrai nėra kuo didžiuotis. Darau tai dėl pinigų.

Jaučiau, kad turiu būti sąžininga, ir vis dėlto baiminausi, ką jis apie mane pagalvos.

– Ne, ne dėl pinigų. Darai tai, nes iš gyvenimo nori kai ko daugiau. Džiaugiuosi, kad pagaliau man viską papasakojai. Padėsiu tau gauti tuos pinigus. O jei negausi, nesirūpink, aš tave vis tiek mylėsiu. Pažadu.

Aš nusijuokiau.

– Lile, tu ne tokia kaip kitos mano pažįstamos moterys. Supratau tai pirmą kartą tave išvydęs.

– Tikrai?

Jis linktelėjo.

– Taip, tikrai. O dabar gal atskleistum visas smulkmenas?

Tad papasakojau Aleksui visas kelionės smulkmenas, įskaitant pažintį su Lopnoru, aklu pranašautoju ir net Krisu. Atskleidžiau jam viską, išskyrus, žinoma, susitikimą su Plaukiančiu Debesimi ir mylėjimąsi apversto lotoso poza, Deimantinę sutrą ir auksinį Budą.

Nors Aleksas labai užjautė Lopnorą, iš jo veido mačiau, kad truputį pavyduliauja.

– Vadinasi, tas žolininkas buvo tave įsimylėjęs?

– Aleksai! Pats norėjai daugiau sužinoti apie mano kelionę.

Aleksas susiraukė.

– Nieko negaliu padaryti. O tas Krisas… – Staiga jis kilstelėjo ranką ir kumščiu smogė į orą.

Toks vaikiškas jausmų protrūkis mane pralinksmino.

– Aleksai, nebūk toks karštas! Tu Kriso net nepažįsti. Kodėl taip baisiai jo nekenti?

– Nes jis melagis ir apgavikas, jis tavimi naudojasi.

– Galbūt. Bet jis man ir padėjo.

– Žinau. Visi tie vyrai tave myli. O pranašautojas?

– Aleksai! Mokytojui beveik šimtas metų.

– Gerai jau, gerai. Iš kur galėjau žinoti, kokio jis amžiaus?

Norėdama nukreipti pokalbį paklausiau:

– Gal nori, kad nusivesčiau tave kada nors pas Sklendžiančią Gervę ir jis išpranašautų tau ateitį?

– Taip, norėčiau, kad jis pasakytų, kiek vaikų mudu susilauksime.

– Aleksai!

– Atleisk, tik svajoju. Bet juk tai nedraudžiama?

Galų gale pasiekėme vietą, kurią mano teta buvo pažymėjusi žemėlapyje. Kadaise čia apsistodavo daugybė žmonių, Šilko keliu traukiantys keliautojai, bet dabar tebuvo likusios kelios saulės išblukintos sienos ir įdubos smėlyje. Aleksas išsuko iš kelio ir pastatė visureigį tuščiame kieme. Aplink nebuvo matyti nė vieno medžio, tad saugodamiesi kepinančios saulės užsidėjome skrybėles. Mindės Medison dokumente buvo rašoma, kad lobis pakastas po aukšta siena. Bet, kiek tik akys užmatė, čia visos sienos buvo žemos.

Suglumusi paklausiau Alekso, kuris tyrinėjo per sieną ropojantį tamsiai žalią driežą:

– Nematau jokių aukštų sienų, o tu?

Jis plačiai mostelėjo rankomis.

– Čia.

– Kaip suprasti?

– Lile, šios sienos, kai jas pastatė, buvo aukštos, bet sugriuvo prieš daug metų.

Atidžiau apsižvalgiusi supratau, kad jis, žinoma, buvo teisus.

Neskubėdama apėjau kiekvieną sieną, visas atidžiai apžiūrėjau ir pagaliau stabtelėjau priešais tą, ant kurios buvo nupiešta moteris ilgais juodais plaukais.

Pamojau Aleksui.

– Ateik pažiūrėti!

Jis atskubėjo pas mane.

– Žiūrėk, šis piešinys, matyt, yra ženklas arba kodas. Manau, turėtume mėginti kasti po šia siena.

Aleksas nuėjo pasiimti iš visureigio kastuvo ir parskubėjęs ėmėsi darbo. Po kelių minučių palengva ėmė matytis dalis dažais išpiešto veido. Labai susijaudinusi pasiėmiau fotoaparatą ketindama padaryti nuotraukų. Vikriais rankos judesiais Aleksas nužėrė smėlį ir ištraukė metalinę dėžutę. Ant jos dangtelio buvo matyti merginos ilgais juodais plaukais veidas. Aleksas nieko nelaukęs ją atidarė, bet, didžiam mano nusivylimui, joje nebuvo jokio „lobio“, tik sruoga ilgų juodų sudulkėjusių plaukų.

Išėmęs plaukus ir kratydamas iš dėžutės dulkes, Aleksas nusijuokė.

– Lile, ir dėl šios brangenybės mudu rizikavome gyvybe?

Ar tai buvo bjaurus tetos pokštas? Išsitraukusi iš kuprinės Mindės Medison vokus, atplėšiau juos ir ėmiau skaityti nurodymus:

Šią plaukų sruogą turi nusiųsti į Slaptosios Dvasios vienuolyną Pekine. Vienuolės žinos, ką su ja daryti.

Neįsivaizdavau, kam vienuolynui reikalinga ši plaukų sruoga. Kad plikagalvės vienuolės pasigamintų perukus ir galėtų vakarais išeiti dainuoti karaokės arba po vidurnakčio nelegaliai padirbėti uždraustose įstaigose?

Dabar jau rimtai svarsčiau, ar man verta tęsti kelionę. Žinojau, kur yra Slaptosios Dvasios vienuolynas; apie jį buvo rašoma kiekviename kelionių vadove. Nusiųsti ten dėžutę su keistu turiniu nebus sunku. Tačiau tetos reikalavimai, mano manymu, darėsi vis labiau piktinantys ir net keisti. Kol kas vienintelis tikras dalykas buvo tie penkiasdešimt tūkstančių dolerių, – dalis jų gulėjo mano banko sąskaitoje, kiti – mano kišenėje. Ir vis dėlto nesigailėjau, nes šioje kelionėje sutikau Aleksą.

Padariau dar kelias šios vietovės nuotraukas, paprašiau Alekso, kad kelis kartus nufotografuotų mane šiame fone, o tada įsidėjau alavinę dėžutę į kuprinę.

Jaudulio kupinu balsu Aleksas pasiūlė:

– Lile, likime čia nakvoti.

– Kodėl?

– Noriu čia su tavimi pasimylėti.

– Kodėl čia?

– Nes šios sienos saugos mus nuo vėjo ir dulkių, kad galėtume žiūrėti į žvaigždes.

– O jei ir kitoms poroms kils tokia mintis ir jos mėgins įsikurti čia nakčiai?

– Tuomet turėsime sekso orgiją.

– Aleksai! – pliaukštelėjau jam per petį. – Ar visada apie tokias nešvankybes ir tegalvoji?

Mudu truputį pakvailiojome, o tada jis uždėjo rankas man ant pečių ir, nutaisęs rimtą veidą, pažvelgė man į akis.

– Lile, argi dar neįsitikinai, kad esu ištikimas? Ar kada nors matei, kad ganyčiau akis į kitas?

Nusijuokusi tariau:

– Kad čia, dykumoje, kitų moterų nėra! Bet kai grįši į miestą, tai nė nežinau…

– Lile, liaukis. Man nepatinka, kai erzini mane dėl tokių dalykų. Aš vienos moters vyras. Taškas.

– Gerai jau, gerai, Aleksai, nurimk. Aš tavimi tikiu.

Dangų gaubė vis tirštesnės sutemos, tad Aleksas pastatė visureigį prie aukščiausios sienos ir išėmė iš jo nedidelę palapinę. Gėrėdamasi žiūrėjau, kaip mano mylimasis stato palapinę, kaip mitriai dirba jo rankos ir koks ryžtingas jo veidas. Paskui ant dujinės viryklėlės pasišildėme konservuotų pupelių su kiaulienos konservais ir suvalgėme užsikąsdami jau sužiedėjusiomis bandelėmis, kurias mums buvo davęs restorano savininkas. Aleksas man papasakojo, kad būdamas dešimties pradėjo mokytis gaminti valgį. Tad už jo ištekėsianti mergina ne tik ramiai gyvens, bet ir visuomet bus soti. Belieka tikėtis, kad vis dėlto ji nepriaugs svorio!

Po vakarienės Aleksas patiesė antklodę ir ėmė vilkti man drabužius. Susidrovėjusi, kad visiškai nuogi stovime vienas priešais kitą, ėmiau mindžikuoti, kad jis nematytų manęs visu gražumu.

– Lile, liaukis.

Apsimečiau nesupratusi.

– Ko tu nori?

– Žinai, ko noriu… Būk gera, leisk man tave matyti, – maldavo Aleksas, išpūstas akis čia nukreipdamas į dangų, čia vėl į žemę.

– Argi manęs nematai? Stoviu priešais tave.

Nesiklausydamas mano paistalų, Aleksas paėmė mane ant rankų ir, prilaikydamas pakaušį, kad nesusitrenkčiau galvos į žemę, atsargiai paguldė ant antklodės.

Jis atsidusęs tarė:

– Lile, trokštu kasdien gėrėtis tavo grožiu.

– O kaipgi visa kita aš?

Ilgai nedaugiažodžiavęs mylimasis ėmė glostyti man kūną, jo rankos buvo švelnios, bet stiprios kaip vyriausiojo virėjo, minkančio tešlą. Užsimerkiau ir mėgavausi jo prisilietimu. Niekada nemaniau esanti gražiausia pasaulio moteris, bet švelnios jo rankos mane tuo įtikino. Nemaniau, kad esu pati seksualiausia, bet jo veide liepsnojanti aistra leido man įsivaizduoti, jog yra būtent taip. Nė nepagalvojau esanti pati romantiškiausia, bet dabar man atrodė, kad jo akyse matau spindint žvaigždes. Nemaniau, jog esu pati aistringiausia, bet ilgas, rodos, niekad nesibaigsiantis mylimojo šūksnis privertė mane tuo patikėti…

Pasimylėję prisiglaudėme vienas prie kito, o paskui užsnūdome. Po kiek laiko pabudau nuo šalčio. Bakstelėjau alkūne Aleksui ir pasiūliau lipti į visureigį bei įjungti šildymą. Vos tik ištiesę sėdynes ir visu galingumu įjungę šildymą įsitaisėme visureigyje, Aleksas mane nustebino vėl užsigeidęs mylėtis.

Iš kur ta begalinė energija ir aistra? Štai ką reiškia turėti jauną meilužį. Galbūt dėl to anksčiau Kinijoje moterys turėdavo mažiausiai aštuonis ar devynis vaikus? Mat jos ištekėdavo dar būdamos paauglės ir jų berniukai sutuoktiniai tiesiog negalėdavo nuo žmonų atstoti!

Nors iš pradžių norėjosi miego, netrukus jam paklusau. Šiaip ar taip, prieš porą dienų jis tiek prisikentėjo įklimpęs į slankųjį smėlį, tiek nerimavo dėl pasikėsinimo į mane.

Paskui Aleksas mane apkabino ir mudu pro mašinos langus žiūrėjome į žvaigždes. Apšviesta stiprios, sekso persmelktos či šviesos, sklindančios iš mėnulio, jaučiau, kaip nuo svajingos laimės man sukasi galva.

Paglosčiau mylimajam plaukus – jie buvo maloniai švelnūs, žadinantys jausmus.

– Aleksai, – paklausiau, – ar tiesa, kad, be sekso, vyro ir moters daugiau niekas nesieja?

– Žinoma, ne. Myliu savo motiną ir seserį, bet niekada nesu pagalvojęs, kad galėčiau su jomis mylėtis.

Atsigręžusi pažvelgiau jam į akis.

– Turi seserį? Kodėl niekada man apie ją neužsiminei?

– Atleisk. Ji mirusi.

– Kaip tai nutiko? – Dabar man išlakstė visi miegai.

– Ji buvo mano sesuo dvynė, įvaikinta drauge su manimi. Supranti, tokius kaip mudu kinai vadina „drakono ir fenikso dvyniais“.

Ši netikėta žinia mane nepaprastai sujaudino.

Aleksas kalbėjo toliau:

– Ji gimė turėdama širdies ydą. Mama su tėčiu gydymui išleido krūvą pinigų, bet jokiomis operacijomis nepavyko išgelbėti jai gyvybės.

– Užjaučiu, Aleksai. Kokio amžiaus ji mirė?

– Dešimties.

– Dieve mano…

– Ji buvo geriausia mano draugė. Viską jai pasakodavau ir gamindavau valgį. Ji taip pat norėjo man virti, bet negalėjo dėl ligos. Todėl apsimesdavo, kad daro man valgį – pusryčius, priešpiečius, o kartą – net gurmaniškus pietus.

Nežinojau, ką pasakyti. Jaučiausi kalta, kad liūdesio kupinas Alekso veidas atrodo tik dar gražesnis. Pasilenkusi švelniai pabučiavau jam į lūpas.

– Aleksai, man taip gaila… Bet dabar gali gaminti valgį man ir, jei pakęsi menkus mano kulinarinius įgūdžius, aš irgi tau virsiu.

Bet jis, rodos, tik dar labiau nuliūdo.

27

Ir vėl prie ežero

Kitą rytą nubudusi visureigyje, Aleksą radau giliai tebemiegantį. Jo krūtinė buvo nuoga, o šviesius jos plaukelius švelniai šiureno dykumos vėjelis. Ištiesiau ranką paglostyti skruostą, bet jis kaip iš rankų sprūstanti žuvis apsivertė ant kito šono.

Mintyse priminiau sau, kad neturėčiau tiek daug laiko skirti jaunam mylimajam – juk atvykau į Kiniją įvykdyti savo misijos ir susižerti trijų milijonų dolerių. Kai tik atsirado galimybė gauti tiek daug pinigų, supratau privalanti pakeisti gyvenimą, kad nereikėtų spausti kiekvieno cento.

Galbūt dabar turiu dar papildomą galimybę – sutikti tekėti už Alekso. Bet tuomet gyvenčiau išlaikoma jo. Ir jo tėvų. Ar ištverčiau žeminantį Donos elgesį ir galėčiau priimti kaip išmaldą Alekso tėvų duodamus pinigus? Tikrai ne. Taigi turėjau baigti savo misiją, o kol kas – tiesiog džiaugtis Alekso draugija.

Kai Aleksas prabudo, trumpai aptarėme veiksmų planą. Abu nusprendėme, kad nuotykių dykumoje pakaks, todėl pasukome atgal į Urumčį. Pakeliui stabtelėję pašte nurodytu adresu išsiuntėme į Pekiną dėžutę su plaukų sruoga.

Nors ir patyrėme sunkumų, rodos, grįšime iš garsiosios dykumos, į kurią daug kas įžengia, bet niekas neišeina. Aleksas turi likti su manimi, – bent jau kol kas, – bet, kad ir kaip susiklostytų gyvenimas, čia, rodos, niekada negrįšime. Pagalvojau apie viską, kas čia nutiko, ir apie visus, kuriuos man teks palikti, – Keku ir jo sūnų Mitą; Plaukiantį Debesį ir Tyrąją Išmintį; Sklendžiančią Gervę ir Ahungą; bet pirmiausia – Lopnorą. Vos prisiminusi jo kilnumą ir tragiškai susiklosčiusį likimą, labai nuliūsdavau. Staiga pajutau turinti paskutinį kartą nuvykti prie Juodojo Drakono ežero ir su juo atsisveikinti. Norėjau, kad Aleksas keliautų kartu, bet abejojau, ar ta mintis jam patiks. Man labai palengvėjo, kai jis daug negalvojęs sutiko.

– Man patiktų. Tu gražiai atsiliepi apie Lopnorą, jis tau buvo geras, tad norėčiau daugiau apie jį sužinoti. – Įtariai mane nužvelgęs, Aleksas pridūrė: – Bet pasakyk, kad jį tik mėgai, o ne mylėjai.

Aš linktelėjau, o Aleksas apkabino mane ir pabučiavo.

– Lile, tu tokia gera, aš tave myliu.

– Ir aš tave myliu, Aleksai.

Staiga susigriebiau, jog ką tik ištariau lemtingus žodžius.

– Tikrai?

Vėl linktelėjau.

– Bet…

– Ššš… – jis prispaudė pirštą man prie lūpų. – Pažadu, kad duosiu tau laiko.

– Ačiū.

Švelniai išsivadavusi iš jo glėbio, išėmiau iš kuprinės Lopnoro pakabuką ir padaviau Aleksui.

– Jis man paliko šitą, – pasakiau jausdama, kad akyse tvenkiasi ašaros.

Aleksas apžiūrėjo pakabuką ir, ilgokai patylėjęs, tarė:

– Lopnoro nebėra, bet aš esu čia su tavimi ir visada būsiu.

Ankstų kitos dienos rytą mudu su Aleksu pasiekėme Juodojo Drakono ežerą. Nei jis, nei aš daug nešnekėjome, abu buvome paskendę savo mintyse. Paprašiau turisto, kad mudu su Aleksu nufotografuotų, o tada paėmiau mylimajam už rankos ir nusivedžiau palei žalsvą kaip nefritas vandenį.

Kad ir koks nuostabus buvo kraštovaizdis, – per žydrą giedrą dangų plaukė balti debesys, – čia mano bičiulis prarado gyvybę, nors buvo nekaltas dėl nelaimingo savo likimo. Prisiminiau garsųjį Laodzi posakį: „Dangus ir žemė abejingi – jiems visi atrodo kaip šiaudiniai šunys.“ Paklausiau Alekso, ar žino tą posakį.

– Žinoma, – energingai patvirtino jis. – Senovės Kinijoje žmonės iš šiaudų rišdavo gyvūnų figūras ir paskui jas aukodavo. Jų deginimas simbolizavo visoms būtybėms lemtingą pabaigą. Kinai netiki, kad dangus ir žemė žiaurūs, tiesiog jiems atrodo, jog visa juda natūraliu neišvengiamu keliu.

– Tai bent, Aleksai, tu tikrai išmanai kinų kultūrą.

Jo veide pagaliau nušvito šypsena.

– Nepamiršk, kad baigiau kinų kalbos ir kultūros studijas Kolumbijos universitete.

– Gal dėl to kinai dažnai skundžiasi, kad praradę kokį nors paprotį turime vėl jo išmokti iš barbarų?

Aleksas apkabino mane per pečius.

– Būtent. Štai kodėl aš, barbaras, esu čia, su tavimi.

Ramiame, atvirame lauke aplink ežerą vaikštinėjo vos keli turistai: vieni šnekučiavosi, kiti mitriais pirštais spaudė savo fotoaparatų užraktus. Jauna mergina kelis kartus atsistojo drąsiomis pozomis, kad jos vaikinas ją įamžintų. Trys paaugliai kvailiojo, bandydami juokais vieną iš savo draugų įstumti į ežerą. Baugiai dideliu, rodos, profesionalams skirtu fotoaparatu, prisuktu ant trikojo, nuotraukas darė maždaug keturiasdešimtmetis ryškių veido bruožų vyras, tikriausiai japonas, apsirengęs juodus sportinius marškinėlius trumpomis rankovėmis, rusvai žalsvas kelnes ir užsidėjęs beisbolo kepuraitę, – greičiausiai fotoreporteris iš kokio nors garsaus kelionių žurnalo.

Man visuomet patiko, kai žmonės į savo darbą žiūri atsakingai ir pagarbiai, – kaip kad Aleksas mudviem ruošiantis keliauti dykuma. Svarsčiau, ar jis to išmoko iš savo pasipūtusių tėvų, ar augdamas perėmė iš ko nors kito. Šiaip ar taip, mano idealus vyras buvo apdairus ir romantiškas. Krisas taip pat būdavo romantiškas, – kai norėdavo pasimylėti.

Atsigręžusi žvilgtelėjau į Aleksą, jis atrodė giliai susimąstęs. Gal mąstė apie tragišką Lopnoro gyvenimą?

Apkabinau jį per juosmenį.

– Aleksai, apie ką galvoji?

– Tavo bičiulis ir visi jo artimieji ilsisi ežero dugne. Ar tai tiesa?

– Nebent Lopnoras išsigalvojo savo šeimos mirtį ir apsimetė, kad nusižudė. O kodėl klausi?

Įsiviešpatavo ilga tyla.

– Tau liūdna, Aleksai?

Jis atsiduso.

– Ar kas nors apie tai žino? – paklausė jis.

– Nemanau. Laikraščių čia nėra, o draugų Lopnoras, rodos, neturėjo. Bet iš tiesų aš nežinau.

Tada mudu sustojome pasigrožėti žalsvu kaip nefritas vandeniu.

– Aleksai, gal sukalbam maldą už Lopnorą ir jo šeimą?

– Žinoma.

Iš pradžių ketinau sukalbėti „Tėve mūsų“, bet staiga susigriebiau, kad Lopnoras buvo ne krikščionis, o uigūras, musulmonas. Kadangi nežinojau jokių musulmoniškų sutrų, net nenutuokiau, ar tokių apskritai yra, galėjau sukalbėti tik daugeliui žinomą budistų „Nammo Amita Fo“ – „Sveikas, Amida Buda“, – kaip manoma, tinkamą visur, visiems ir visada.

– Aleksai, už Lopnorą ir jo šeimą trisdešimt kartų sukalbėsiu „Tėve mūsų“ ir „Nianfo“7. Gali melstis kartu arba klausytis, – pasakiau imdama Lopnoro pakabuką ir suspausdama tarp maldai sudėtų delnų.

Aleksas reikšmingai nužvelgė nefritą, paskui mane.

– Puikus daikčiukas. Turbūt jis tau labai patinka.

– Taip, tikrai. Tai Lopnoro vestuvinė dovana žmonai, jis paliko man šį pakabuką atminimui.

Truputį pasvarstęs, Aleksas tyliai paklausė:

– Sakyk, ar bent truputį buvai jį įsimylėjusi? Gal vis dar gedi jo, todėl ir nesutinki už manęs tekėti? Atsakyk nuoširdžiai, Lile.

Širdį man prislėgė neapsakomas liūdesys, o akys prisipildė ašarų. Bet nepravirkau. Man jau ne kartą buvo šmėstelėjusi mintis, kad galbūt myliu Lopnorą, bet stengiausi vyti ją šalin. Buvau mergina, kuri sulaukusi šešiolikos rado dėl ko įsimylėti šiurkštų prekeivį žuvimis. Ieškojau vyro, galinčio mane mylėti taip, kaip tėvas manęs niekada nemylėjo.

– Aleksai, kartais pati nesu tikra dėl savo jausmų vyrams.

Jis atšlijo.

– Bet myliu tave, o ne Lopnorą. Tuo esu tikra.

– Gerai. – Jis uždėjo rankas man ant pečių ir spustelėjo. – Gal jau pradėkime melstis?

Tik staiga nugaroje pajutau aštrų skausmą ir krūptelėjusi surikau:

– Oi!

Į mane atsitrenkė vienas iš paauglių ir prunkšdamas, kumščiuodamasis su dviem savo bičiuliais nubėgo šalin. Jie nė nenumanė, koks siaubingas bus šis susidūrimas – Lopnoro pakabukas iškrito man iš rankų ir pliumptelėjo į vandenį.

Aleksas akimirksniu puolė į ežerą.

Persigandusi iš visų jėgų surikau:

– Ką darai, Aleksai?!

– Ištrauksiu tavo akmenį! – šūktelėjo jis.

Mano skruostais ėmė ristis ašaros.

– Aleksai, maldauju, grįžk! Neverta rizikuoti!

– Ne, grįšiu tik jį radęs!

– Aleksai, prašau grįžti!

Bet jis dingo man iš akių.

Prie kranto susirinko būrelis smalsuolių, tarp kurių buvo ir tie trys paaugliai.

Aleksas vis dar neišnėrė, tad po minutėlės ėmiau prašyti susirinkusių žmonių:

– Gal kas nors galėtų padėti mano draugui? Iškvieskite greitąją pagalbą!

Bet niekas nepasisiūlė padėti, niekas nepratarė nė žodžio.

Kiek vyresnis nei keturiasdešimties vyras tarė savo sūnui:

– Štai svetimšalis velnias skęsta Kinijoje.

Kitas jaunas vyrukas šūktelėjo:

– Kaip čia gali būti, kad tas barbaras nemoka plaukti, jei jo tėvynainiai olimpinėse žaidynėse laimėjo tiek daug medalių?

– Padėkite kas nors! – dar kartą surikau.

Žmonės nuleido galvas ir įbedė akis sau į batus.

Aš plaukiau prastai, be to, jau daug metų nebuvau užsukusi į baseiną. Bet negalėjau stovėti ir žiūrėti, kaip mano akivaizdoje žūva Aleksas. Ėmiau vilktis striukę, tik staiga atskubėjo anksčiau mano matytas fotografas.

Angliškai jis kalbėjo su akcentu.

– Jūs nežinosite, ką daryti. Likite čia.

Nieko nelaukęs nusviedė šalin kepuraitę, nusiėmė akinius, puolė į ežero bangas ir panėrė.

Trys paaugliai ėmė ploti.

Žiūrėjau į ežerą, – man rodos, visą amžinybę, – kankindamasi kaip įkaitusioje kiniškoje keptuvėje čirškanti žuvis, kol pagaliau fotografas išnėrė, o šalia jo iš vandens iškilo ir Alekso galva.

Atsargiai laikydamas Alekso galvą virš vandens, su ryžtu veide fotografas sparčiai yrėsi link kranto. Žmonės sveikino jį entuziastingais šūksniais, o mano skruostais bėgo džiaugsmo ašaros.

Minia ėmė grūstis artyn, pagaliau jis išvilko Aleksą į krantą. Tuoj pat pribėgau ir atsiklaupiau prie jų. Nubraukiau Aleksui nuo akių sulipusius – šį kartą klusnius – plaukus ir paliečiau veidą.

– Aleksai, kaip tu? Maldauju, pasakyk ką nors.

Bet jis neatsiliepė. Fotografas apžiūrėjo jo gerklę ir patikrino pulsą. Tada kelis kartus stipriai paspaudė Aleksui krūtinę ir jam iš burnos pliūptelėjo vanduo. Man besiblaškant iš nevilties, Aleksas pradėjo kosėti ir pamėgino sėstis.

Po kelių minučių jo veidą iškreipė kančia ir jis išlemeno:

– Mano galva…

Fotografas atidžiai apžiūrėjo jam galvą ir, norėdamas sustabdyti kraujavimą, prispaudė prie jos rankšluostį. Tada pasakė man:

– Man rodos, nerdamas jūsų draugas galva trenkėsi į akmenį. Turime nugabenti jį į ligoninę ir įsitikinti, ar nėra smegenų sukrėtimo. Be to, jam reikia susiūti kelias žaizdas.

– Dieve mano…

Tarsi to būtų maža, jis pridūrė:

– Be to, jį galėjo ištikti hipotermija.

– Kas tai?

– Pabuvus šaltame vandenyje, jo kūno temperatūra galėjo per daug nukristi.

– Ir kur žinote?

– Aš gydytojas.

Tyliai, kad Aleksas nenugirstų, paklausiau:

– Ar jo gyvybei gresia pavojus?

Vyras man pašnibždomis atsakė:

– Nemanau. Ir vis dėlto, negalime būti tikri, kol nepadaryta rentgenograma. Panele, likite čia, rūpinkitės savo draugu ir laikykite prispaudusi prie žaizdos rankšluostį. O aš paieškosiu pagalbos ir tuoj grįšiu.

Ir man nespėjus nuoširdžiai padėkoti jis nuėjo.

Tada ėmiau kalbinti Aleksą:

– Aleksai, pasakyk ką nors. Kaip jautiesi?

Bet jis buvo užsimerkęs ir neatsiliepė.

Mano širdis ėmė spurdėti kaip ant kranto išmesta orą gaudanti žuvis.

– Aleksai…

Netrukus pamačiau, kad kraujas palengva sunkiasi per rankšluostį, tepa man ranką, ir širdis ėmė ristis į kulnus, tarsi į ežero dugną grimztantis Lopnoras ir jo artimieji.

Pakėlusi akis į dangų, tyliai ėmiau melstis Dievui:

– Maldauju, apsaugok Aleksą ir tučtuojau atsiųsk čia greitąją.

Meldžiausi prispaudusi prie žaizdos rankšluostį, kol mano ausis pasiekė šaižūs sirenų garsai. Per kelis metrus nuo mūsų staiga sustojo policijos ir greitosios pagalbos automobiliai. Iš jų iššoko du policininkai ir dar du vyrai baltais chalatais, o paskui juos išlipo ir fotografas. Vienas policininkas ėmė mane klausinėti, o tuo metu medikai apžiūrėjo Aleksą. Greitai sutvarstę jam galvą, vyrai šiaip taip užkėlė jį ant palaikių brezentinių neštuvų.

Nespėjau ištarti nė vieno paguodos žodžio, o Aleksas vangiai atsimerkė ir sumurmėjo:

– Atsiprašau, Lile.

Man akmuo nuo širdies nusirito. Meiliai paklausiau:

– Už ką?

– Už pakabuką. Bet mano galva ir koja…

Prispaudžiau pirštą jam prie lūpų.

– Ššš… Man gyvenime nieko nėra svarbiau už tave…

– Tikrai?

Man apsalo širdis pamačius, kad jis, nors sužeistas ir kenčiantis skausmus, taip apsidžiaugė.

Nespėjau nieko atsakyti – vyrai įkėlė Aleksą į greitosios pagalbos automobilį. Mudu su fotografu įlipome paskui juos. Mašina staiga trūktelėjo ir šovė pirmyn, o jos vairuotojas kaip patrakęs maigė garso signalą.

Pagaliau sustojome prie kažkokio pilko pastato. Greitosios pagalbos medikai paguldė Aleksą ant neštuvų ir nuskubėjo į vidų, o ten iš karto nunešė į skubios pagalbos skyrių. Ant grindų mėtėsi krauju permirkę skudurai. Kadangi nebuvome Alekso giminaičiai, mudu su fotografu buvome išprašyti, tad sėdėjome koridoriuje, ant kieto suolo ir laukėme.

Jis žvilgtelėjo į mane, tarsi būtų norėjęs pasakyti: „Tuoj grįšiu“, ir kažkur nulėkė.

Ėmiau uoliai kalbėti „Tėve mūsų“ ir „Nammo Amita Fo“. Iš pradžių slankusis smėlis, dabar ši trauma, visa tai – mažiau nei per savaitę, ir dėl visko kalta aš! Mėginau nepalūžti ir tikinau save, kad šią lemiamą akimirką turiu susikaupti, o ne leistis užgriaužiama kaltės jausmo.

Ir staiga prisiminiau mokytojo Sklendžiančios Gervės žodžius:

Tavo meilužiams pražūtingas vandens elementas. Toks jų likimas.

Turėjau paisyti mokytojo įspėjimo ir nekviesti Alekso keliauti su manimi prie ežero!

Meldžiausi, kol palengva nurimau. Tik dabar pastebėjau kitus koridoriuje laukiančius žmones: motiną, maldančią verkiantį kūdikį raudonu kaip pomidoras veideliu; ant suolo snūduriuojantį jaunuolį, tarsi meškerės kotas knapsinčia galva; maždaug šešiasdešimties metų vyrą, atsargiai žingsniuojantį koridoriumi ir ranka prilaikantį prie juosmens tabaluojantį maišelį su šlapimu. Čia trenkė vaistais, žmonių prakaitu ir mirtimi, o troškiame ore sklido pacientų dejonės, slaugių šūkčiojimai, vaikų verksmas.

Užsižiūrėjusi staiga visai šalia išgirdau fotografą sakant:

– Čia jums.

Jis man padavė puodelį karštos arbatos.

– Ačiū.

Atidžiai žvelgdama naujam pažįstamam į veidą, atsargiai siurbtelėjau arbatos. Jis atrodė maždaug keturiasdešimties, tvirtai sudėtas, plačiaveidis, storu sprandu, mandagus. Padėkojau jam už išgelbėtą Alekso gyvybę.

– Nėra už ką. Kas nors juk turėjo padėti.

– Net nespėjau paklausti jūsų vardo.

– Aš Akira Muramačis.

– Japonas?

Jis linktelėjo.

– Aš Lilė Lin, kinė. Kaip manote, ar jis pasveiks?

Staiga kažkas palietė man petį.

Tai buvo gydytojas, apsivilkęs suglamžytą baltą chalatą.

– Panele, ar jūs užsieniečio draugė?

– Taip. Ar jam viskas gerai?

Mano širdis vėl ėmė daužytis kaip pašėlusi.

Gydytojo veidas apsiniaukė.

– Jo būklė labai rimta, bet gyvybei pavojus negresia.

Giliai iškvėpiau ir mano širdis kiek aprimo. Japonas fotografas patapšnojo man per petį norėdamas paguosti.

Gydytojas stumtelėjo aukštyn ant suplotos nosies pakabintus akinius ir kažkodėl pervėrė mane priekaištingu žvilgsniu.

– Jūsų draugo galvoje – penkiolika siūlių, bet sužeidimai nerimti, paviršiniai. Laimė, kaukolės lūžių nėra. Bet vandenyje jis labai sušalo ir gali susirgti plaučių uždegimu. Jis smarkiai kosėja, tad per naktį paliksime jį ligoninėje ir stebėsime.

– Ar galiu jį pamatyti?

– Gerai, bet jis miega, todėl jo nekalbinkite.

– Supratau, daktare. Labai jums ačiū.

– Ir nedelsdama praneškite jo tėvams ir giminaičiams, kas atsitiko.

– Taip, daktare, pranešiu. Dar kartą ačiū.

Kai gydytojas nuėjo, japono paklausiau:

– Kadangi jūs taip pat gydytojas, gal galėtumėte eiti kartu?

– Mielai.

7 Budistų giesmė „Rūpestingasis Buda“.

28

Dvi slaugės

Palatoje stovėjo keturios lovos. Trys iš jų buvo tuščios, bet nepaklotos, užverstos nešvaria patalyne. Mudu su japonu gydytoju priėjome prie Alekso ir tyliai atsisėdome šalia. Aleksas miegojo, labai nuliūdau pamačiusi jį tokį sumenkusį, pažeidžiamą ir švelniai paliečiau jam petį. Sutramdžiau ašaras ir leidau japonui gydytojui jį apžiūrėti.

Kai jis baigė, paklausiau:

– Ar Aleksui viskas gerai?

– Manau, kad taip.

– Bet nesate tikras?

– Ši ligoninė neturi daug įrangos, tad ligonį tegaliu apžiūrėti. Gydytojas sakė, kad kaukolė nelūžusi, tad jie, matyt, padarė rentgenogramą. Paprašysiu ją man parodyti. – Jis nutilo ir, vėl žvilgtelėjęs į Aleksą, pridūrė: – Paliksiu judu vienus ir paieškosiu rentgenogramos. Tuoj grįšiu.

– Ačiū.

Aleksas tebemiegojo, todėl, pakštelėjusi jam į kaktą, greitai išėjau iš palatos. O koridoriuje ėmiau neramiai žingsniuoti pirmyn ir atgal, laukdama grįžtant japono gydytojo. Pagaliau jis pasirodė ir šypsodamasis patraukė prie manęs.

– Nesijaudinkite, panele Lin, – tarė tapšnodamas man ranką. – Kaukolės nuotraukoje lūžių nematyti. Neabejoju, kad jūsų draugas pasveiks.

– Prašom vadinti mane Lile ir ačiū…

Kad ir kaip stengiausi, niekaip negalėjau prisiminti jo vardo.

Jis nusišypsojo.

– Akira Muramačis.

– Dar kartą jums ačiū. Nežinau, ką be jūsų būčiau dariusi, daktare Muramači.

– Vadinkite mane Akira.

Pamėginau jį truputį pašnekinti.

– Vadinasi, Akira, esate dar ir fotografas?

– Taip.

– Iš kur atvykote?

– Dabar dirbu gydytoju Tokijuje, bet mokslus baigiau Bostone.

– Štai kodėl taip puikiai kalbate angliškai!

– O tas jaunuolis yra jūsų…

– …draugas, Aleksas.

Gydytojas žvilgtelėjo į savo rankinį laikrodį.

– Ką gi, man jau metas. Paimsiu taksi ir grįšiu į viešbutį. Gal galėčiau ir jus pavežti?

– Ačiū, ne. Norėčiau likti čia ir pabūti su Aleksu, jei kartais prabustų.

– Suprantama, tik… kur miegosite?

– Šiaip ar taip, nemanau, kad užmigčiau.

– Ką gi, tuomet viso, – pasakė jis, išsitraukė vizitinę kortelę, kažką ant jos brūkštelėjo ir padavė man. – Čia mano viešbučio registratūros ir mano kambario telefono numeriai. Jei kartais vėl prireiktų mano pagalbos. Skambinkite nesivaržydama. Aš taip pat labai noriu, kad jūsų draugas pasveiktų, tad esu laimingas galėdamas padėti.

– Skambinsiu. Ir dar kartą labai ačiū, Akira.

– Nėra už ką. Rytoj rytą ateisiu dar kartą jo apžiūrėti.

– Jūs labai malonus, Akira, bet tikrai nereikia…

– Iki rytojaus.

Jis nusišypsojo, pasiėmė fotoaparato krepšį ir nužingsniavo prie durų.

Pažvelgiau į jo vizitinę kortelę: „Dr. med. Akira Muramačis, neurochirurgas, Tokijo universitetinė ligoninė“.

Mintyse pridūriau: „Ir japoniškas angelas sargas baltais drabužiais.“

Šiek tiek atgavusi viltį, atsistojau ir nuėjau pažiūrėti, kaip laikosi Aleksas. Matydama, kad jis vis dar miega, vėl palikau palatą ir nuėjau prie budinčių slaugių posto, kuriame dvi jaunos moterys, – viena malonaus veido, o kita apkūni ir pikta, – buvo įsitraukusios į pokalbį ir dėliojo kažkokias diagramas.

Priėjau prie Malonveidės.

– Panele slauge, gal pasakytumėte, kur galėčiau paskambinti?

Ji parodė man prie įėjimo kėpsančią aplūžusią būdelę.

– Man reikia paskambinti į užsienį.

– Į užsienį?

Abi moterys įsistebeilijo į mane, tarsi būčiau ateivė iš kitos planetos.

– Taip, į Jungtines Valstijas.

– Į Jungtines Valstijas?

Dabar jos abi nustebusios susižvalgė.

Tada Malonveidė paklausė:

– Bet kodėl norite skambinti taip toli?

Dručkė nenuleido nuo manęs smalsaus žvilgsnio.

Mostelėjau į Alekso palatą.

– Turiu paskambinti jo tėvams ir pranešti, kas nutiko sūnui.

– Bet sąskaita už jo gydymą jau apmokėta, – užsikvempusi ant stalo pareiškė Dručkė.

– Ne, negali būti. Aš nė nežinojau, kad susimokėti reikia iš anksto.

Malonveidė nusišypsojo.

– Ne, sumokėjo jūsų draugas.

– Kaip jis galėjo sumokėti? Jis sužeistas ir visą laiką miegojo!

Slaugės suglumusios vėl susižvalgė.

Dručkė nepatikliai į mane dėbtelėjo ir paklausė:

– Norite pasakyti, kad jūsų vaikinas – tas sužeistas amerikietis? Manėme, kad jis jūsų studentas, kad mokote jį kinų kalbos. Nieko sau!

– Ar neturiu teisės draugauti su jaunesniu vyru? – piktai atrėžiau.

Ji nusijuokė ir tarė:

– Čia Kinija, panele.

Po galais, ką visa tai reiškia? Bet tik pasiteiravau:

– Tai kas vis dėlto apmokėjo sąskaitą?

– Vyras, kuris ką tik išėjo. Dosniai sumokėjo. Tris šimtus renminbių!

Akira Muramačis? Kaip keista…

– Kada?

– Kol buvote palatoje pas savo draugą, – įsiterpė Malonveidė. – Panele, mums tiesiog atrodo, kad tas kinas jums labiau tinka.

– Jis japonas, – pataisiau slaugę.

Dručkė paklausė:

– Kodėl ne jis jūsų draugas?

Kas čia per klausimas?

– Mudu net ne bičiuliai, jis visiškai nepažįstamas žmogus.

– Japonas suplojo tris šimtus renminbių už amerikietį arba kinę, kurių nė nepažįsta? – išpūtusi akis, delnu užsidengusi burną ir apsimesdama nustebusi tarė Dručkė. – Gal jis visai ne japonas?..

Dabar atėjo eilė tarti žodį Malonveidei:

– Žinote, japonai su malonumu žudė kinus. Mano prosenelį japonai pasiuntė myriop per Nandzingo žudynes.

Dručkė kikendama priekaištingai dėbtelėjo į kolegę.

– Palauk, yra ir gerų japonų, ypač tarp tų, kurie jaučiasi kalti dėl savo protėvių darbų. Pavyzdžiui, šis. Sumokėjo tris šimtus renminbių už nepažįstamą žmogų, už amerikietį. Nieko sau!

Staiga pajutau pagarbą Akirai, – ne tik dėl to, kad jis išgelbėjo Aleksui gyvybę, bet ir todėl, kad apmokėjo gydymo išlaidas, nesvarbu, kad jos tesudarė keturiasdešimt Jungtinių Valstijų dolerių. Mane sujaudino ne sumos dydis, o atidumas ir rūpestis.

Nenoromis nusišypsojau abiem slaugėms ir tariau:

– Panelės slaugės, prašyčiau, man labai reikia paskambinti neatidėliotinu reikalu…

Dručkė mane nutraukė:

– Panele, kai mano dėdė tuokėsi, jiems su broliu prieš penkiolika dienų teko visą giminę apjoti asilu ir apvažiuoti motociklu, kad įteiktų kvietimus.

– Apgailestauju, kad jūsų dėdė patyrė nepatogumų, bet gal galėčiau iš jūsų pasiskolinti telefono kortelę? Žinoma, sumokėsiu… dvigubai. Ką pasakysite? – paprašiau.

Malonveidė atšovė:

– Atleiskite, mes neturime. Į tokias tolimas šalis niekada neskambiname.

Dručkė pamerkė kolegei akį, pliaukštelėjo per petį, o tada koketiškai man nusišypsojo.

– Tiesą sakant, aš tokią kortelę turiu.

– Tu?! – išpūtė akis Malonveidė.

– Einu atnešti. Tuoj grįšiu.

Malonveidė pamėgino ją sulaikyti:

– Ei, negali taip imti ir išeiti…

Dručkė ėmė maldauti:

– Sesute, užtruksiu tik penkiolika minučių. Jei daktaras Vongas manęs ieškos, pasakyk, kad man prasidėjo moteriški negalavimai ir netrukus grįšiu.

Taip tarusi, ji išnyko kaip dūmas.

Grįžau prie suolo ir atsisėdau.

Lygiai po penkiolikos minučių, pūtuodama ir giliai kvėpdama orą, koridoriuje vėl pasirodė Dručkė. Ir puolė prie manęs, mojuodama putlia ranka ir kortele.

– Štai. Šimtas renminbių.

– Kodėl taip brangiai?

– Sakėte, sumokėsite dvigubai.

– Gerai, imkite.

Sugraibiau kišenėje kelis banknotus, suskaičiavau ir įdėjau į ištiestą delną.

– Dėkoju, panele, – pasakė ji ir nuskubėjo į slaugių postą.

Eidama prie telefono būdelės nugirdau susijaudinusios Malonveidės balsą:

– Oho! Per penkiolika minučių uždirbai krūvą pinigų! Gal šiandien vakare pavaišinsi vakariene?

Maniau, kad paskambinti į Jungtines Valstijas bus labai sunku, tad labai nervinausi ir vis kartojau sau, kad privalau neprarasti kantrybės. Ir labai nustebau, kad šį kartą jau po penkto signalo kažkas pakėlė ragelį. Iš karto pažinau Donos balsą – kaip atvėsusius pelenus, seniai pamirštus antikvarinės smilkalinės dugne.

– Dona? Čia Lilė Lin, skambinu iš Urumčio.

– Ar Aleksas su tavimi?

– Taip.

Mano ausį vėl pasiekė bejausmis balsas:

– Kodėl jis pats nepaskambino? Ar galiu su juo pasišnekėti?

– Deja, ne. Aleksas… Jam nutiko nelaimė.

– Dieve mano, kas atsitiko? Kas nors rimta? Ar jis gyvas?

Staiga jos balse suskambo baimės ir rūpesčio gaidelės.

Gerai. Pagaliau iš tos atvėsusių pelenų krūvos išlėkė bent kelios karštos žarijos.

– Nesijaudinkite, jis gyvas ir dabar miega. Jis įkrito į ežerą ir labai sušalo.

Apie siūles galvoje nutylėjau, kad per daug neįaudrinčiau tos moters vaizduotės, – žinoma, jei ji apskritai ją turi.

Dabar ji, įniršusi ir reikli, prabilo visa oktava aukštesniu balsu:

– Kaip tai nutiko?!

– Aleksą netyčia stumtelėjo kvailiojantys paaugliai, – pamelavau.

Tyla.

Tada paprašiau:

– Dona, ar galėtumėte apie tai pranešti Frenkui?

Į mano klausimą ji neatsakė, tik išrėžė:

– Aleksui tikrai nederėjo trenktis į tą Kinijos dalį. Bet jis tiesiog neklausė. Tai per tave jis…

Tikrai turėjau, ką jai pasakyti, pavyzdžiui: „Tavo sūnus – suaugęs vyras, ir jei manai, kad bent kiek sugebi kontroliuoti subrendusią jo dvasią ir tokį pat kūną, tai esi arba beviltiška kvaiša, arba tiesiog silpnaprotė!“ arba „Juo blogiau tau, nes jis myli mane, o ne tave. Tu sena, šalta, raukšlėta, šlykšti, pretenzinga, visus apkalbinėjanti kietaširdė kalė!“

Bet, žinoma, neleidau išsprūsti šiam ugningų žodžių srautui. Dabar buvo ne metas priešiškumui. Juk Aleksui tikrai reikėjo tėvų pagalbos.

Labai stengiausi kalbėti ramiai ir draugiškai.

– Nesijaudinkite, Dona, gydytojas sakė, kad Aleksas pasveiks.

Bet, įveikęs trylika tūkstančių kilometrų, mano ausies būgnelį vėl pervėrė spigus Donos balsas.

– Nepasitikiu gydytojais kinais. Jie nieko neišmano!

– Nežinau, kokie yra gydytojai kinai, bet Aleksą apžiūrėjo gydytojas japonas, baigęs studijas Bostone, ir pasakė, kad viskas bus gerai. Tiesą sakant, jis Aleksą ir išgelbėjo.

Tyla.

Pagaliau, jau ne taip labai pasitikėdama savimi, Dona vėl prabilo:

– Gerai. Pranešiu Frenkui, užsisakysime bilietus ir kuo greičiau atskrisime pas Aleksą. Pasakyk mano sūnui, kad atvykstame.

– Ačiū, Dona, – padėkojau ir pasakiau jai ligoninės adresą, telefono numerį.

Pokalbis telefonu, nors truko vos kelias minutes, mane išsekino. Grįžau padėkoti Dručkei už kortelę ir pasakiau, kad noriu likti su Aleksu per naktį.

– Atleiskite, panele, lankymo valandos baigėsi. Ateikite rytoj.

Žvilgtelėjau į savo rankinį laikrodį. Buvo be penkiolikos minučių dešimta.

Bet negalėjau palikti Alekso vieno. Be to, visureigis buvo likęs prie ežero, tad kaip man būtų pavykę čia rasti taksi ir viešbutį? Todėl, apsimetusi, kad ieškau tualeto, palikau slaugių postą ir ėmiau vaikščioti koridoriais, kol pamačiau suolą. Pagalvojusi, kad vėliau slapta įsmuksiu į palatą pasimatyti su Aleksu, išsitiesiau ant jo ir netrukus užmigau.

Pajutau, jog kažkas tapšnoja man per petį, ir atsimerkusi pamačiau jauną moterį balta slaugės uniforma, žiūrinčią į mane ir besišypsančią.

– Ei, panele, labas rytas.

Tai buvo Dručkė.

– Nebuvote aplankyti savo vaikino?

– Dar ne.

Užmečiau akį į laikrodį ir supratau, kad jau šešta ryto. Buvau tokia nuvargusi, kad išmiegojau visą naktį.

Ji pamerkė man akį ir paklausė:

– Visą naktį čia miegojote?

Nežinojau, kaip išsisukti, laimė, slaugė pridūrė:

– Nebijokite, niekam nesakysiu, net savo kolegei.

Man dingtelėjo: vakar gavusi iš manęs krūvą pinigų, ji tikriausiai nenorės pjauti vištos, dedančios auksinius kiaušinius. Ir buvau teisi.

– Gal ko nors norite? Tik pasakykite.

– Ačiū. Dabar nieko nenoriu, gal vėliau.

Ji vėl nusišypsojo, – šį kartą kaip išdykusi mergaitė.

– Tas jūsų vaikinas puikiai atrodo, bet yra labai jaunas, lyg būtų jūsų jaunesnis broliukas.

– Ačiū. – Taip ir nesupratau, ar paskutiniai jos žodžiai buvo liaupsė, ar komentaras, ar kritika, ar įžeidimas, ar skundas. O gal visa kartu? – Ar galiu dabar pas jį užeiti?

– Žinoma! Ir nesijaudinkite, jis jaučiasi gerai. Ką tik pamaitinau jį vištienos ir daržovių koše. Jis atrodo liūdnas, bet gražus.

Staiga mane apėmė pavydas. Tai aš turėjau maitinti Aleksą, o ne ši stora ėdri kalė!

Ji man pamerkė akį ir tarė:

– Pasimatysime vėliau. Ir rūpinkitės savo gražuoliuku!

Kai jos platus kaip madžongo žaidimo stalas užpakalis dingo man iš akių, atsistojau ir nuskubėjau į Alekso palatą.

Aleksas sutrikęs sėdėjo lovoje. Pamatęs mane, jis liūdnai šyptelėjo ir mostelėjo ranka, kviesdamas sėstis prie lovos.

– Kaip jautiesi, Aleksai? – paklausiau ir sėsdamasi pakštelėjau jam į skruostą.

Jis bakstelėjo sau į lūpas.

– O čia? Jos irgi pasiilgo tavęs, Lile.

Nieko nelaukusi, pasilenkiau jam prie burnos. Po kelių akimirkų atšlijau, bet nerimaudama. Alekso bučinys visai kitoks, jam trūko šiaip jau stiprios či energijos.

– Aleksai, pasakyk man tiesą. Kaip jautiesi?

– Man šalta ir skauda galvą. O šiaip jaučiuosi gerai.

– Nesijaudink, gydytojas sakė, kad pasveiksi.

– Tikiuosi, nes neketinu atsisakyti plano tave vesti.

Nusišypsojusi ėmiau glostyti jam ranką.

– Kaip papusryčiavai?

Jis užvertė akis į lubas.

– Siaubingai. Slaugė elgėsi su manimi kaip su savo kūdikiu.

– Šit kaip?

– Prieš kišdama man šaukštą į burną, ji storomis drėgnomis lūpomis vis pūtė košę. Galiu prisiekti, mačiau, kaip į ryžius nulašėjo jos seilių.

– Kodėl nevalgei pats?

– Ji man neleido!

Nesusilaikiau nenusijuokusi.

– Aleksai, ji elgėsi su tavimi ne kaip su savo kūdikiu, o kaip su savo vaikinu. Tu jai patinki. Tad labai jaudinasi. Lažinuosi, šioje ligoninėje esi pirmas pacientas barbaras, – patraukiau jį per dantį. – O kodėl ji tau nepatinka? Ji jauna ir linksma, be to, ir atrodo neblogai.

Aleksas susiraukė.

– Šaipaisi iš manęs, Lile? Gal kuoktelėjai? – Ir patylėjęs pridūrė: – Man tas pats, ar ji jauna ir linksma, ar sena ir bjauri, ar graži ir patraukli. Noriu tik tavęs, Lile. Nejaugi dar nesupratai?

– Nepyk, Aleksai, aš tik pajuokavau.

Jis švelniai suspaudė delnais man veidą ir atidžiai pažvelgė į akis.

– Ir ačiū, kad antrą kartą išgelbėjai man gyvybę. Kaip aš šiame gyvenime tau atsilyginsiu?

– Aleksai, šį kartą tave išgelbėjo gydytojas japonas, o ne aš.

– Koks gydytojas?

– Pameni vyrą, fotografavusį dideliu fotoaparatu? Tai jis, laikydamas tau galvą virš vandens, išplukdė tave į krantą.

– Taip, pamenu.

Kiek patylėjęs Aleksas vėl prabilo:

– Atleisk, kad man nepavyko ištraukti Lopnoro pakabuko. Žinau, kad jis tau labai brangus.

– Aleksai, jaučiuosi labai kalta, kad vos nenuskendai, tad prašau daugiau neatsiprašinėti. Niekada. – Tada pamačiau jo akyse ašaras. – Kas dabar?

– Lile, žadėjau labai tavimi rūpintis ir tave ginti, bet neįstengiau. Pasirodo, tai tu mane du kartus išgelbėjai. Man labai gaila…

– Aleksai, liaukis. Kartais taip nutinka… – Ir patylėjusi pridūriau: – Gal ir gerai, kad Lopnoro pakabukas dingo.

– Kodėl?

– Tas daiktas grįžo pas savininką, ten, kur jo vieta. Manau, tai ženklas, rodantis man, kad atėjo laikas tą tragediją pamiršti.

Aleksas linktelėjo.

Jau lenkiausi jo pabučiuoti, tik staiga išgirdusi balsą sustingau.

– Sveiki. Labas rytas.

Atsisukusi pamačiau Akirą Muramačį.

Supažindinau abu vyrus ir pasakiau Aleksui, kad šis žmogus išgelbėjo jam gyvybę.

– Ačiū, daktare. Lieku jums skolingas.

Stipriai įdegusiame japono veide nušvito nuoširdi šypsena. Pastebėjau, kad jo dantys balti ir dailūs. Taip pat pamačiau, kad mano jauno mylimojo veidą palengva ima niaukti pavydas.

– Prašau vadinti mane Akira. Beje, turėtumėte dėkoti savo draugei, Aleksai. Ji narsi moteris. Jei nebūčiau laiku sustabdęs, ji būtų šokusi į ežero vandenis.

Aleksas pakėlė mano ranką sau prie lūpų.

– Žinau, man labai pasisekė.

– Užsukau pažiūrėti, kaip jaučiatės, – vėl tarė Akira. – Nelabai pasitikiu nuošalių Kinijos provincijų ligoninėmis. Leisite?

– Žinoma, – vienu balsu atsakėme mudu su Aleksu.

Jis pasilenkęs apžiūrėjo Alekso galvą.

– Tik noriu įsitikinti, kad jie pakeitė tvarstį ir kad žaizda švari. Rodos, jums viskas gerai.

Apsikeitus keliomis mandagumo frazėmis, Akira reikšmingai žvilgtelėjo į mane ir tarė:

– Manau, turėčiau palikti judu vienus. Lile, jūs turite mano viešbučio telefono numerį. Tad jei prireiks kokios nors mano pagalbos, praneškite.

Paspaudžiau jam ranką ir dėkinga nusišypsojau.

– Ačiū, Akira, jūs labai malonus.

Aleksas garsiai pridūrė:

– Dar kartą ačiū už išgelbėtą gyvybę, daktare.

Nulydėjau žvilgsniu Akirą, o tada atsisukau į savo mylimąjį.

– Aleksai, šis žmogus yra tavo dziuming enžen – „kilnus, gyvybę išgelbėjęs vyras“. Bet tavo balse neišgirdau nė menkiausios džiaugsmo gaidelės.

– Atleisk, Lile, aš dar prastai jaučiuosi ir nesu toks kaip visuomet. Nepyk. Manai, jis dabar ims manęs nemėgti?

Paėmiau jam už rankos ir nusišypsojau.

– Aleksai, ar tu pavyduliauji?

Staiga kartu su jo balsu plūstelėjo galinga či srovė.

– O kaip tu manai? Turiu būti atsargus. Iš pradžių Krisas, tada Lopnoras, o dabar šis gydytojas ir fotografas Akira!

Dabar mano mylimasis kalbėjo kaip mažas berniukas, kuriam iš panosės vienas po kito atimami mėgstamiausi žaislai. Aš nusikvatojau.

Jis suirzęs dėbtelėjo į mane.

– Kas čia taip juokinga? Nesišaipyk iš manęs, kalbu rimtai. Tu per daug patinki vyrams!

– Nurimk, Aleksai. Tu toks žavus.

– Gal tam daktarui Amibai ir tu atrodai žavinga?

Supratusi, kad jis tyčia neteisingai ištarė Akiros vardą, vėl pratrūkau juoktis.

29

Tėvų sugrįžimas

Dar dvi naktis praleidau snūduriuodama ant suolo tame pačiame nedidelės ligoninės kampe. Trečią dieną po pietų, žiūrėdama į miegantį Aleksą, koridoriuje prie palatos durų išgirdau bruzdesį. Smalsaudama, kas atsitiko, atsisukau ir pamačiau pro duris žengiančius Frenką, Doną ir Dručkę. Iš karto atsistojau nuo kėdės su jais pasisveikinti. Dona paspaudė man ranką, – jos plaštaka buvo šalta kaip Juodojo Drakono ežero vanduo, – o Frenkas nustebino mane prisitraukdamas ir suspausdamas glėbyje. O tada jie abu priėjo prie lovos ir sužiuro į Aleksą.

Būrys smalsių ligoninės darbuotojų ir pacientų susirinko paspoksoti į užsieniečius.

Nutaisiusi valdingą veidą, Dručkė juos nuvijo:

– Grįžkite prie darbo ir į lovas. Netrukdykite garbingiems mūsų svečiams!

Smalsuoliams išsiskirsčius, Dručkės paklausiau:

– Ir kur žinojote, kad jo tėvus reikia atvesti būtent čia? Mokate angliškai?

Ji sukikeno ir atrodė labai laiminga.

– Panele, anglų nemoku. Bet pas ką gi dar jie galėjo atvykti, jei ne pas jūsų vaikiną, kuris yra pusiau dvasia? – Ji kilstelėjo rankas. – Nors angliškai nešneku, ženklų kalbą moku!

Aš nusišypsojau.

– Teisybė. Dėkoju jums.

Ji pamerkė man akį.

– Jums pasisekė! Gražuolis draugas ir turtingi tėvai!

Tada ji išėjo iš palatos ir uždarė duris.

Dona kelias akimirkas atidžiai apžiūrinėjo sūnų ir iš jos kolagenu padidintų lūpų išsiveržė tylus šūksnis:

– O Dieve, jam sutvarstyta galva!

Ir kaip tik tuomet jų sūnus pabudo, – matyt, išgirdęs triukšmą ir pajutęs irzulio persmelktą motinos či.

Abu tėvai pabučiavo Aleksą, o tuomet Frenkas paklausė:

– Kaip jautiesi, sūnau?

Aleksas atsisėdo ir jo sumenkusiame veide nušvito plati, bet nuovargio paženklinta šypsena.

– Labas, mama. Tėti, jaučiuosi gerai. Ačiū, kad taip greitai atvykote.

– Tu mūsų sūnus, Aleksai, – vienu balsu entuziastingai pareiškė tėvai.

Staiga mylimas jų sūnus pastvėrė man ranką ir prispaudė sau prie krūtinės.

– Lilė manimi visą laiką rūpinosi, jei ne ji, aš… – Jis nutilo per daug susijaudinęs, kad galėtų kalbėti.

Mačiau, kaip, Frenkui uždėjus mėsingą delną sūnui ant peties, Donos veidas apsiniaukė.

Išėjau iš palatos, – norėjau leisti jiems vieniems pasidžiaugti netikėtu susitikimu. Po kelių minučių man grįžus, Frenkas paskelbė savo planą: nepalikti Alekso šioje apskretusioje purvinos provincijos ligoninės lovoje, o tuoj pat parskraidinti į Niujorką, kur jis būtų gydomas Kolumbijos medicinos centre, asmeninėje palatoje, prižiūrimas kvalifikuotų slaugių ir geriausių gydytojų.

Alekso veide šmėstelėjo nerimas.

– O kaip Lilė?

– Jei nori, gali vykti su mumis, – pasiūlė Frenkas. – Už bilietą sumokėsime.

Mintyse pagalvojau: ar siūlymas sumokėti už bilietą buvo ir subtili užuomina, kad esu neturtinga ir jų sūnui netinku į porą?

Nusišypsojusi tariau:

– Ačiū, bet turiu likti čia ir sutvarkyti kelis reikalus.

Dona piktai pašnairavo į mane ir beveik neabejojau – jai labai knieti paklausti, ko, po galais, vienui viena bastausi po Kiniją. Apsimečiau nepastebinti jos klausiamo žvilgsnio ir taip tikėjausi išvengti jos niežtinčio liežuvio kirčio. Spėju, jai palengvėjo, kai atsisakiau Frenko siūlymo drauge grįžti į Niujorką.

Nors Aleksas labai nenorėjo manęs palikti, jo sveikatos būklė dar buvo tokia, kad jam aiškiai nebūtų užtekę jėgų pasiekti tai, ko nori.

Tą vakarą su Alekso tėvais grįžau į „Mielųjų svečių“ viešbutį ir jame pernakvojau. Nelabai norėjau naudotis demonstratyviu jų dosnumu, bet ir nemaniau galėsianti ištverti dar vieną naktį ant suolo ligoninėje. Troškau būti su Aleksu, bet tuo metu man labiausiai reikėjo atgaivinti savo išsekusią či, – išsimiegoti patogioje lovoje, išsimaudyti karštoje vonioje ir sočiai pavalgyti.

Ankstų kitos dienos rytą Frenkas man pasakė jau užvakar vakare užsakęs bilietus, tad šiandien po pietų jie išskris. Po pusryčių sėdome į vieną automobilį ir nuvažiavome į ligoninę paimti Alekso.

Po valandos atvykome į Urumčio oro uostą ir nusiminiau pamačiusi, kad tėvai parūpino savo sūnui neįgaliųjų vežimėlį. Galbūt jie pasielgė teisingai, nes Aleksas atrodė dar silpnas ir išsekęs. Bet matant savo jauną mylimąjį neįgaliųjų vežimėlyje, man plyšo širdis. Negana to, Dona užsispyrė pati stumti vežimėlį per visą oro uosto salę, – matyt, norėjo parodyti savo motinišką meilę ir pasivaržyti ja su mano romantiškąja.

Visi keturi neramiai laukėme salėje su kitais keleiviais, o šie šnekučiavosi, skaitė laikraščius, rūkė ir barėsi.

Jau ketinau pasikalbėti su Aleksu, bet Dona mostu pasikvietė mane į nuošalų kampelį. Šviečiant vaiduokliškoms oro uosto dienos šviesos lempoms, jos kosmetika ir chirurginėmis operacijomis pagražintas veidas atrodė perkreiptas ir griežtas.

Nelaukdama, kol ji užduos savąjį klausimą, paklausiau pirma:

– Dona, manau, Aleksas jaučiasi gerai, kam tas vežimėlis?

Ji pervėrė mane lediniu žvilgsniu.

– Aleksas nesijaučia gerai. Jam gali būti sukrėstos smegenys ir viskas gali komplikuotis. Aš – jo motina ir man neramu.

– Man irgi neramu, Dona.

Rodos, šie mano žodžiai ją labai įžeidė.

– Lile, kalbėsiu atvirai. Manau, turėtum palikti Aleksą ramybėje. Jau užtektinai jam pakenkei.

Man nukaito skruostai. Atšoviau:

– Palikti Aleksą ramybėje? Kaip suprasti?

Jos mėlynose, negyvose kaip išskrostos žuvies akyse pamačiau kylant pasibjaurėjimą.

– Žinai, ką turiu omenyje.

– Atleiskite, nežinau. Tai aš po nelaimingo atsitikimo visą laiką buvau su Aleksu, – ne jūs ir ne jūsų buvęs vyras. Jei būčiau paklausiusi jūsų patarimo ir palikusi Aleksą ramybėje, šiandien jums nebūtų nusišypsojusi laimė pamatyti savo sūnų gyvą. Be to, tai Aleksas nenori palikti manęs ramybėje, o ne atvirkščiai. Pati jo paklauskite.

– Bet dėl to siaubingo nelaimingo atsitikimo kalta tik tu.

– Ar aš įrėmiau jam pistoleto vamzdį į galvą ir priverčiau vykti į Kiniją?

– Nežinau, ką padarei, bet dabar mano sūnus aiškiai yra apkerėtas. Neabejoju, kad tai tik greitai praeisiantis susižavėjimas vyresne moterimi.

Ir į švyturius panašiomis akimis ji nužvelgė mane nuo galvos iki kojų, o paskui nuo kojų iki galvos. Vilkėjau sportinius marškinėlius ir mūvėjau mėlynus džinsus, plaukus buvau susikėlusi aukštyn ir susirišusi į laisvą arklio uodegą, be makiažo, – ko gero, atrodžiau gal ne šlykščiai, bet tikrai negražiai, kaip mergina, kurios skurdas bado akis. Nė pati nepajutau, kaip kilstelėjau ranką pasitaisyti šukuosenos.

Dabar Dona šiek tiek sušvelnino toną.

– Lile, užtektinai juo pasinaudojai. Prašom grąžinti man sūnų.

Atsakiau pakeltu tonu:

– Dona, manau, tai nuspręs Aleksas. Ne tu ir ne Frenkas.

– Jis dar vaikas. Pats nežino, kas jam geriausia!

Jauna kinų pora atsisukusi įsispoksojo į mus, o paskui ėmė apie kažką šnabždėtis. Nudėbiau juos nuožmiu žvilgsniu ir jie nėrė šalin.

Iš tiesų grėsmingas mano žvilgsnis buvo skirtas Donai. Aš tik pasinaudojau ta porele, norėdama jai parodyti – galbūt esu neturtinga, bet niekas manęs nestumdys.

– Klystate, Dona. Aleksas puikiai žino, ko nori.

Kaip ir pašnekovė, aš kalbėjau pakeltu balsu.

– Jam tik dvidešimt vieni. Argi nesupranti, kad dvidešimt vienų metų vaikino nuomonė nepastovi kaip oro sąlygos? – Ji nutilo ir vėl įdėmiai mane nužvelgė. – Netrukus jis susiras kitą. Todėl, kai Aleksas grįš į Jungtines Valstijas, prašom jo neieškoti. Palik jį ramybėje.

Aš leptelėjau:

– Dona, ar jūs tikrai mylite Aleksą, ar tik apsimetate?

Ji atrodė, – o tiksliau, suvaidino, – priblokštą.

– Kas čia per klausimas?! Žinoma, myliu. Dėl Dievo meilės, jis – mano sūnus!

– Gal ir taip, bet keistai tą meilę rodote.

Atsidusau ir, smarkiai plakančia širdimi, lydima Donos aukštakulnių kaukšėjimo, grįžau pas Aleksą ir Frenką.

Pasilenkiau pabučiuoti savo mylimojo.

– Kaip jautiesi, Aleksai? Tau patogu vežimėlyje?

– Nežinau… Pavargau ir prastai jaučiuosi. – Aleksas pačiupo mano ranką ir veidu įsikniaubė į delną. – Greičiau grįžk pas mane. Neversk manęs laukti.

Nusišypsojau, o Dona pervėrė mus pasibjaurėjimo kupinu žvilgsniu, tarsi norėdama pasakyti: „Ir kaip judu galite būti pora?“ Frenkas tyliai traukė cigaretę, pro stiklines duris žvelgdamas į kilimo ir leidimosi taką, apsimesdamas, kad nieko nei mato, nei girdi.

Ir tuomet per oro uosto garsiakalbius vyriškas balsas garsiai pranešė:

– Pradedama registracija į Pietų Kinijos oro linijų 208-ąjį reisą. Keleivius prašome eiti prie aštuntų vartų.

Trys poros kojų ir keturi ratai nervingai pajudėjo link vartų, ten tėvai ir sūnus parodė savo pasus ir bilietus.

Užgesinęs cigaretę, Frenkas ištiesė ranką atsisveikinti.

– Lile, labai ačiū, kad rūpinaisi Aleksu. Tikiuosi, dar pasimatysime.

Taip taręs, jis vėl kaip meškinas suspaudė mane glėbyje.

Nors ir nenoriai, Dona taip pat padavė man savo liesą, į raganos panašią ranką tobulai sutvarkytais nagais.

– Sudie, Lile. Ir ačiū.

Paskui manęs dar laukė vaiduokliškas jos apkabinimas.

– Sudie ir laimingos kelionės, – atsakiau buvusių sutuoktinių porai, o tada vėl pasilenkiau pabučiuoti Alekso – šį kartą į lūpas ir, nors iš jo motinos akių lėkė žiežirbos, tas bučinys užtruko.

Keli žmonės atsisukę sužiuro į mudu. Dvi paauglės, delnais prisidengusios burnas, sukikeno.

Aleksas pakėlė į mane akis.

– Būk gera, kuo greičiau grįžk. Man tavęs trūks.

– Grįšiu.

Bet iš tiesų nė nenutuokiau, ar ilgai dar turėsiu likti Kinijoje, kol galėsiu grįžti namo.

O tada jie nuėjo.

Pagaliau parsiradusi į savo trobelę, kritau ant lovos ir iš visos širdies išsiverkiau. Dabar man atrodė, kad vos tik radau žmogų, kurį tikrai myliu, jis išsprūdo man iš rankų kaip žuvis iš suplyšusio tinklo.

Kelias dienas negalėjau susikaupti jokiam kitam darbui ir daugiausia verkiau, nes siaubingai ilgėjausi Alekso. Paskui vieną dieną nupėdinau tris kilometrus iki pašto skyriaus paskambinti į Jungtines Valstijas, bet, kad ir kaip operatorė stengėsi, telefono signalas niekaip negalėjo perskrosti Ramiojo vandenyno ir pasiekti Niujorko. Aleksas, matyt, gulėjo ligoninėje, buvo tiriamas milijonų dolerių verta medicinos įranga, apsuptas pasaulyje žinomų gydytojų baltais chalatais ir aptarnaujamas būrio gražių, koketiškų ir per daug rūpestingų slaugių. Jaučiau didžiulę pagundą užsisakyti lėktuvo bilietą į Niujorką, sudaužyti medicinos įrangą, išvaikyti gydytojus, nuvyti slauges ir apkabinti Aleksą.

Tačiau tai, žinoma, tebuvo ketinimai. O iš tiesų dabar turėjau sutvarkyti kitą neatidėliotiną reikalą: skristi į Pekiną ir atsiskaityti ponui Lo ir Mindei Medison, kad galėčiau pasiimti pinigus. Laodzi yra pasakęs: „Daugiausia dalykų sugadinama pabaigoje, o ne pradžioje“, tad dabar mano gyvenime nebuvo vietos nei klaidoms, nei juo labiau romantiškoms pramogoms. Be to, tariau sau, kad esu išsekusi ir man reikia geresnio maisto: galbūt vertėtų pasipjauti riebų viščiuką arba išsidarinėti žuvį ir pasitaisyti gardaus ir maistingo valgio.

Dar dvi dienas pailsėjusi pagaliau pajutau, kad esu pasiruošusi didžiajam savo kelionės finalui, ir mėginau nepaisyti ilgesio Aleksui. Giliai širdyje baiminausi, kad Dona gali būti teisi: gal jos sūnaus meilė vyresnei moteriai iš tiesų yra tik laikinas susižavėjimas?

KETVIRTA DALIS

30

Mindė Medison

Užtrukau tris dienas, kol susikroviau mantą ir pasiruošiau išvykti – šį kartą jau visam laikui. Prieš dvi dienas nuėjau pas Keku į namus pasakyti, kad išvažiuoju.

– Oi! – išpūtė akis ji. – Kodėl taip greitai?

– Keku, aš čia jau beveik pusmetis. Man tikrai laikas namo.

– O kada grįši? Greitai?

– Hm… Tikriausiai…

Tiesą sakant, nemaniau kada nors čia grįšianti, bet, žvelgdama į ilgesio kupinas kaimynės akis, nedrįsau to pasakyti.

Ir kaip tik tą akimirką įėjęs Mitas trūktelėjo mano palaidinės skverną ir ištiesė rankas – jo delnai atrodė kaip kibirėliai, kuriuos turiu pripildyti. Nusišypsojusi tarsi iš pasakos įžengusiam berniukui, į vieną delną įdėjau maišelį ledinukų, į kitą – plastikinį automobiliuką. Jis net šūktelėjo iš džiaugsmo ir viena ranka įsigrūdo į burną saldainį, o kita stipriai suspaudęs laikė dovanas.

Meiliai žvilgtelėjusi į sūnų, Keku vėl kreipėsi į mane:

– Grįžk ir vėl pažaisti su Mitu. Jis tave myli.

– Aš irgi Mitą myliu, – atsakiau ir atsitūpiau paliesti angeliško berniuko veido. – Pasiilgsi manęs, Mitai?

Sutrikau, kai jis papurtė galvą.

Keku akimirksniu puolė man į pagalbą.

– Panele Lin, nepamiršk, kad jis nesupranta kinų kalbos.

Ji išvertė sūnui mano žodžius. Tada Mitas galva ėmė kinkuoti tarsi piesta grūstuvėje.

Aš nusijuokiau.

Po kelių sekundžių Keku priekaištingai žvilgtelėjo į mane ir tarė:

– Ak, panele Lin, išlepinai Mitą. Ką aš darysiu, kai išvažiuosi?

Nusišypsojau.

– Ir toliau lepink.

– Kaip?

Atsidususi pasakiau:

– Atleisk, Keku, negaliu likti čia amžinai.

– Žinau, žinau. Ak, kaip čia bus tuščia, kai išvažiuosi.

– Keku, juk turi draugių.

Ji pasilenkė prie manęs ir sušnabždėjo:

– Panele Lin, tu ir mane išlepinai. Tu tokia protinga, kad dabar noriu šnekėtis tik su tavimi. Jos paikos, man neįdomu. – Ji man mirktelėjo. – Tik nesakyk joms!

Abi nusijuokėme.

Rytą prieš išvykstant Keku ir jos vyras Abu padėjo sukrauti mano daiktus į laukiantį taksi. Mitas irgi „padėjo“: stovėjo įsitvėręs mamos sijono krašto ir atrodė žavus kaip mažas Buda. Manęs išlydėti susirinko visas kaimas. Padėkojau uigūrų porai, Keku draugėms, apkabinusi pabučiavau Mitą ir visiems pamojusi įlipau į laukiantį automobilį.

Vairuotojas įkišo raktą į užvedimo spynelę, pasuko jį ir mašina pajudėjo. Atsigręžus į kaimelį ir mojančių žmonių būrį, man suspaudė širdį ir užplūdo tokie prieštaringi jausmai, kad neradau žodžių jiems išreikšti. Čia praleidau nepaprastai jaudinančius ir įsimintinus savo gyvenimo mėnesius. Šiame kaimelyje įsimylėjau aštuoneriais metais jaunesnį vyrą, čia mudu mylėjomės dainuojančiose auksinio smėlio kopose, tylomis stebimi ir laiminami dangaus virš galvų ir žemės po kojomis. Čia buvau sukūrusi sau namus, čia sužinojau apie Lopnorą, – gerą žmogų, kuriam nutiko daug nelaimių, čia susidraugavau su Keku ir Mitu, kurie dabar man buvo beveik kaip sesuo ir sūnėnas…

Man palengva tolstant nuo minios, staiga pamačiau mažą vaiką, kuris, prasibrovęs pro žmones ir gailiai verkdamas, pasileido paskui automobilį.

Iškišau galvą pro langą, modama ir šaukdama:

– Mitai! Mitai!

Bet automobilis dabar lėkė pirmyn tarsi leopardas. Mito tėvas pasivijo be perstojo mojuojantį sūnų ir paėmė ant rankų, tada visa išnyko man iš akių kaip miražas ir pajutau skruostais riedant ašaras.

Nusibraukiau jas ir sunkiai atsidusau. Po kelerių metų visa tai atrodys kaip kadaise regėtas sapnas. Net jei turėčiau progą grįžti, kažin ar tuos žmones teberasčiau? Ar jaunuolis, vardu Mitas, prisimintų kinę, kuri jį vaikystėje beprotiškai mylėjo kaip tikra motina? Nukreipiau žvilgsnį pirmyn, susitvardžiau ir ėmiau galvoti apie manęs laukiančią kelionę.

Kadangi buvau pratusi viską tvarkyti pati, sukdavausi ir spręsdavau greitai. Tad per šešias valandas viską suspėjau: traukiniu nuvažiuoti į Urumčį, nuskristi į Pekiną, sėdusi į taksi pasiekti miesto centrą, užsiregistruoti viešbutyje šalia Vangfudzingo, kuriame para kainuoja šimtą renminbių ir iš kurio viskas gana lengvai pasiekiama, ir įsikurti savo kambaryje.

Atsisėdusi ant lovos, išsiėmiau iš piniginės pluoštą banknotų ir suskaičiavau – man buvo likę penkiolika tūkstančių ir truputis smulkių. Laiminga lengviau atsidusau, kad dar liko tiek daug pinigų. Dabar jaučiausi turinti teisę pažiūrėti televizorių, viešbučio restorane valgyti visus savo mėgstamus patiekalus ir prieš susitardama su teisininku Lo dėl susitikimo porą dienų pasivartyti lovoje.

Nuėjau į vonios kambarį nusimaudyti po dušu ir nerūpestingai niūniuodama pajutau ant odos liejantis karštą vandenį. Paskui susisupau į storą rankšluostį, klestelėjau ant sofos ir įsijungiau televizorių – tokios prabangos neturėjau nuo tada, kai įkėliau koją į Kiniją (televizorius su „sniegu“ ekrane nesiskaitė). Nors buvo rodoma saldi, ašaras spaudžianti muilo opera, numojau ranka į proto balsą ir spoksojau į ekraną, kol filmas baigėsi.

O paskui pykau ant savęs už veltui praleistas valandas.

Nekantravau, jaučiausi vieniša ir man prieš akis iškilo Alekso veidas. Ar greitai vėl jį pamatysiu, ar vis dėlto susitikimo reikės laukti labai ilgai? Šito nežinojau. Viskas priklauso nuo to, kiek viskas užtruks ir ar susitikimai su teisininku ir mano teta bus komplikuoti. Apsivilkau suknelę, nusileidau į registratūrą ir paprašiau darbuotojos sujungti mane su Alekso apartamentais Niujorke.

Daug kartų mėginusi, galų gale ji man pranešė, kad niekas neatsako.

Tada prisiminiau kitą Alekso duotą telefono numerį ir padaviau jį merginai. Tik nežinojau, gal tai Donos arba Frenko naujųjų namų numeris?

Po dešimties minučių pagaliau pavyko prisiskambinti ir registratorė padavė man ragelį.

– Alio…

Išgirdau moters, bet ne Donos balsą, ir man iš karto palengvėjo. Man prisistačius ir pasakius, kad ieškau Alekso, ji angliškai, bet su akcentu, tarė:

– Panele Lin, Alekso tėvai prašė, jei paskambinsite, pasakyti, kad nesirūpintumėte dėl jų sūnaus. Jis pasveiks.

– Kaip suprasti, „jis pasveiks“? Ar jis vis dar serga?

– Nežinau.

– Gerai, ačiū. Ar galėčiau sužinoti, su kuo kalbuosi?

– Aš Marija, ūkvedė.

Supratau, kad klausimas beprasmis, bet vis tiek jį uždaviau:

– Marija, kur aš dabar paskambinau?

– Į ponios Adler butą.

– Ačiū. Ar šeimininkė yra? Gal galėčiau su ja pasikalbėti?

– Ne, ji išėjusi.

Supratau, kad ūkvedei liepta daugiau nieko apie Aleksą nepasakoti.

– Gerai, labai jums ačiū, Marija. Jei kartais pamatytumėte Aleksą, prašau jam pasakyti, kad skambinau ir kad su juo susisieksiu. Ir dar pasakykite, tegul dėl manęs nesirūpina, man sekasi gerai.

– Perduosiu.

Padėjusi ragelį pasijutau šiek tiek nejaukiai. Ar Aleksui viskas gerai? Marija buvo tokia nešneki, kad, tiesą sakant, taip ir nesužinojau, kokia tikroji jo sveikatos būklė. Grįžusi į savo kambarį, parašiau Aleksui laišką, paskui vėl nulipau į viešbučio vestibiulį ir įmečiau jį į pašto dėžę. Nerimavau, bet nesugalvojau, kaip kitaip su juo susisiekti. Tad galų gale nusprendžiau nebesiblaškyti, baigti gautas užduotis ir susižerti tris milijonus dolerių.

Kitos dienos rytą atsikėliau nuvargusi ir išbadėjusi, tad nuėjusi į viešbučio restoraną sukirtau sočius pusryčius: dubenėlį ryžių nuoviro, marinuotų daržovių, sūdytą kiaušinį, truputį žemės riešutų, bandelių su troškinta kiauliena ir karšta arbata. Paskui grįžau į kambarį, pasiėmusi dienoraštį ilgokai aprašinėjau įvykius, o tada ėmiau tvarkyti kelionėje padarytas nuotraukas. Nuliūdusi pirštais braukiau per žvilgantį nuotraukų popierių glostydama Alekso veidą ir plaukus. Galų gale atsiguliau į lovą ir užsnūdau.

Kai pabudau, buvo jau pusė septintos vakaro. Vėl norėjau valgyti, todėl paskambinau kambarių tarnybai ir užsisakiau su alkoholiu troškintos vištienos, troškintos žuvies su imbierais ir laiškiniais svogūnais, dar „Cingtao“ alaus. Tiek daug suvalgyti negalėjau, bet norėjau pasimėgauti maisto gausa ir pasilepinti, nes Aleksas toli ir negalim to padaryti drauge.

Pavakarieniavusi bandžiau įsivaizduoti visus įmanomus būsimo susitikimo su Lo ir Minde Medison scenarijus. Jau tiek daug buvau nuveikusi, bet kai vėl apie tai pagalvojau, visas šis reikalas atrodė labai keistas. O jei tai kokia nors gudrybė, – jei apskritai nėra jokios „tetos“ ir jokių trijų milijonų dolerių aš negausiu?

Praėjo dar dvi dienos ir antrosios popietę jau sėdėjau teisininkų kontoroje priešais poną Lo, Mindės Medison advokatą, su kuriuo susipažinau prieš pusmetį, vos atvykusi į Pekiną. Kaip ir anąkart, Lo santūriu ir įkyriu tonu, kaip dera teisininkui, pažėrė privalomų, bet nieko nereiškiančių mandagybių. Tada padaviau jam užrašus, kuriuose buvo aprašyta, kur keliavau, ką nuveikiau, ir visa patvirtinta nuotraukomis. Visa tai pervertęs, jis, negaišdamas laiko, perėjo prie reikalo.

– Panele Lin, man prireiks šiek tiek laiko perskaityti jūsų kelionės ataskaitą, kad galėčiau pristatyti ją panelei Medison. Gavę visus reikiamus patvirtinimus, žengsime dar vieną žingsnį ir surengsime jūsų susitikimą. Likite viešbutyje ir laukite mano skambučio. Aš atvažiuosiu ir nuvešiu jus pasimatyti su teta.

– Tiesą sakant, maniau, kad susitiksiu su ja šiandien.

– Kai bus tinkamas metas pasimatyti su panele Medison, aš jums pranešiu.

Jis kalbėjo gana įsakmiai, o jo veido išraiška taip pat nieko gera nežadėjo.

Kas man daugiau beliko? Tik sutikti.

Po poros dienų ponas Lo man paskambino ir pranešė, kad šiandien po pietų susitarė dėl susitikimo su Minde Medison. Paklausiau, kur jis vyks, bet advokato atsakymas mane suerzino:

– Netrukus sužinosite.

Nustebau, kai automobilis, kuriuo vykome į susitikimą, išvažiavo iš Pekino ir atsidūrėme man nepažįstamoje vietovėje. Mintyse svarsčiau, ar mano teta tokia turtinga, kad gyvena viloje Pekino priemiestyje? Mėginau išklausinėti Lo, bet jis užsispyręs vengė tiesiai atsakyti į mano klausimus. Jis buvo taip įnikęs į mano ataskaitą ir stirtą kitų dokumentų, kad visiškai nekreipė dėmesio į mano pastangas užmegzti pokalbį – nei mandagų, nei jokį kitokį.

Po beveik dviejų valandų mašina pagaliau sustojo priešais didžiulį, apšiurusį, pilką pastatą, nė iš tolo nepanašų į prabangią vilą. Mudu išlipome ir aš penkias minutes sekiau paskui Lo, kol pasiekėme namą, o prie jo, mano nuostabai, stovėjo keli rūstūs sargybiniai. Praėjome pro du uniformuotus vyrus su automatais rankose ir įžengėme į klaidų koridorių. Ten mūsų paprašė parodyti asmens dokumentus. Pastebėjau, jog kartu su asmens dokumentu Lo padavė ir voką, kurį sargybinis mitriai paslėpė.

Ir staiga supratau, kokia čia įstaiga.

Kalėjimas.

Atsisukau į Lo ir šaižiu, baimės kupinu balsu sušukau:

– Kam mane čia atvežėte?! Noriu išeiti!

Jis paėmė man už alkūnės ir stipriai suspaudė.

– Nurimkite, panele Lin, atvežiau jus ten, kur reikia.

– Ką aš turiu bendra su kalėjimu?

– Čia dienas leidžia Mindė Medison.

– Ką?!

Sargybinis, aukštas vyras raupsų išėstu veidu, pervėrė mane grėsmingu žvilgsniu.

– Tyliau!

Sargybinis nuvedė mus prie stalo, o ten jo kolega paprašė mūsų parašyti savo vardus ir pavardes, ką lankysime ir kiek laiko užtruksime. Matydama, kaip sklandžiai Lo tvarko reikalus su sargybiniais, supratau, kad jis čia, matyt, nuolatinis lankytojas. Svečias, dosniai dalijantis šimto renminbių banknotus, cigaretes, svaigalus. Pagaliau trečias sargybinis nuvedė mudu tamsiu, rodos, niekada nesibaigsiančiu koridoriumi, kuriame abipus buvo purvinos kalėjimo kameros su bedvasiais, į šmėklas panašiais kaliniais. Keli iš jų priėjo prie grotų paspoksoti į mudu negyvos žuvies akimis. Netvirtais žingsniais sekdama paskui Lo šiuo pragaro koridoriumi, mintyse svarsčiau, kokius nusikaltimus šie žmonės yra padarę.

Pagaliau Lo ir sargybinis sustojo prie vienos kameros ir pastarasis riktelėjo:

– Ei, turi lankytoją!

Tada paėmė sunkų raktų ryšulį, patarškino didelį metalinį žiedą, paėmė vieną raktą, atrakino duris ir mus įleido. Mums įžengus į vidų garsiai tarkštelėdamas skubiai užtrenkė duris ir nuėjo.

Vienoje kameros sienoje, aukštai prie lubų, buvo nedidelis langelis, pro kurį, rodos, dangus mojo pragarui. Ant gulto, šalia apteršto klozeto, sėdėjo moteris išsekusiu ir visiškai bejausmiu veidu. Lo mostelėjo man sėstis ant taburetės, stovinčios priešais kalinę, o tada atsisėdo pats.

Juodu su moterimi linktelėjo vienas kitam. Aš ir kalinė atidžiai nužvelgėme viena kitą, tarsi du alkani plėšrūnai, trokštantys sudraskyti vienas kitą į skutelius, bet vis negalintys apsispręsti, ar tai tikrai gera mintis.

Netrukus tylą nutraukė Lo.

– Panele Medison, daug laiko neturime, tad prašau pasikalbėti su panele Lile Lin.

Moteris nieko neatsakė. Jos akys, – apskritos ir tuščios baisiame veide, – dabar žvelgė į mane visiškai kitaip – kaip motina žvelgia į savo pirmagimį.

Ankštoje kameroje įsiviešpatavo ilga, nejauki tyla.

Tik dabar supratau, kaip baugu gali būti kalbėtis.

Arba tylėti.

Teisininkas kreipėsi į mane:

– Panele Lin, kodėl nepradėjus jums?

Atidžiai stebėjau Mindę Medison, savo tariamą tetą, tokią išsekusią, lyg ji būtų nuo anoreksijos mirusios moters mumija. Vienintelis bruožas, iš mumijų pasaulio grąžinantis ją į gyvenimą, buvo didelės, į atmintį įsirėžiančios akys – dažais paryškinti langai, pro kuriuos, rodos, tuoj pasipils siaubingos istorijos. Ji buvo netekusi ne tik daug svorio, bet ir plaukų, nes jai ant galvos mačiau didelius plikus odos ruožus. Jos kūnas, apvilktas duksliais, pilkais kalinės drabužiais, matyt, taip pat buvo pamiršęs savo teisę į būtį. Tamsiais ir liesais tarsi juodos vištos pirštais ji nervingai maigė purviną skudurą.

Galėjau pasakyti tik tiek, kad žmogus, tokiu nepanašiu į žmogaus veidu, matyt, turėjo sužinoti sukrečiančių paslapčių, sapnuoti siaubingus košmarus ir būti patyręs neapsakomų kančių.

Pasilenkiau prie Lo ir pašnibždomis paklausiau:

– Vadinasi, ji – mano teta?

Ta moteris atrodė taip keistai, kad net negalėjau pasakyti, ar ji kinė, juolab kad jos pavardė buvo užsienietiška. Man atrodė, ji gali būti ir britė, amerikietė, italė, uigūrė arba mongolė.

Dvokiančioje, troškioje kameroje nervingai caktelėjau liežuviu.

– Iš kur man žinoti, kad ji apskritai mano giminaitė, o juo labiau teta?

Lo pervėrė mane rūsčiu žvilgsniu.

– Panele Lin, prašyčiau elgtis pagarbiau.

Susijaudinusi pašnibždomis jam atsakiau:

– Su kuo? Aš jos nė nepažįstu!

– Su savo motina.

Šį kartą nervingai sukikenau kaip prasta komikė.

– Norėjote pasakyti… su teta? – paklausiau visiškai sutrikusi ir labai išsigandusi. Po galais, kas čia vyksta?

– Panelė Medison tikrai yra jūsų motina.

– Ne, negali būti. Mano motina prieš dvejus metus mirė.

Kaip įmanydama stengiausi neprarasti savitvardos.

– Jūsų motina dabar sėdi priešais jus.

– Ką čia šnekate ir ką, po velnių, visa tai reiškia?!

Dabar jau stengiausi neišprotėti.

Mirtina tyla.

Staiga krustelėjo mirties kaukės lūpos:

– Aš tavo motina.

Man vos širdis neiššoko iš krūtinės. Prireikė kelių sekundžių, kad atsitokėčiau ir atsakyčiau:

– Prašyčiau, ponia, nebūkite juokinga. Nepažįstu jūsų. Net nesu tikra, kad esate mano teta. Per visą gyvenimą mano motina niekada neužsiminė, kad turiu tetą!

Nekreipdama dėmesio į mano nemandagų ir garsų šūksnį, ji pamėgino paliesti man ranką.

Akimirksniu ją patraukiau, tarsi ta ranka būtų buvęs mažas kačiukas, užpultas didelio šuns.

– Kaip drįstate!

– Kai buvai mažutė, mėgai būti taip liečiama.

– Po galais! – riktelėjau ir kreipiausi į Lo: – Gal paaiškintumėte, kas čia vyksta? Jei ne, aš tuoj pat išeinu!

Moteris šmėkla nusibraukė ašarą.

Teisininkas mostelėjo ranka ir tarė:

– Tuomet klausykitės.

– Aš laukiu. Kalbėkite.

– Mindė Medison, arba Cai Mindi, ir jūsų motina Cai Maifong yra seserys…

– Ne, nieko panašaus! Mano motina sesers neturėjo!

Dabar pajutau, kad tikrai prarandu sveiką nuovoką. Kur aš – kalėjime ar psichiatrijos ligoninėje?

Jis griežtai į mane dėbtelėjo.

– Nusiraminkite ir klausykite, sutarta?

Ištiesiau pirštą į prisikėlusią mumiją.

– Jeigu ji tikrai mano teta arba, kaip abu tvirtinate, mano motina, tai kodėl neleidžiate visko papasakoti jai pačiai?

Lo susirūpinęs žvilgtelėjo į Medison.

– Šiandien jūsų motina prastai jaučiasi, tad kalbėsiu aš.

– Jei jau taip, kodėl dabar nenutraukus šio susitikimo?

– Nes laikas bėga.

– Gerai, tuomet tęskite ir išklokite visą melą, kurį ketinate pasakyti.

– Aš teisininkas. Kalbu tik tiesą.

Turėjau stipriai prikąsti lūpą, kad net šioje niūrioje aplinkoje neimčiau kvatotis ir mataruoti kojomis kaip kokia beprotė. Juk visi žino, kad teisininkai puikiai moka iškreipti arba slėpti tiesą, o ne ją atskleisti.

Bet Lo mano ironiška veido išraiška buvo nė motais.

– Šiandien ilgai nekalbėsiu. Kai panelė Medison pasijus geriau, surengsime kitą susitikimą, kad ji galėtų pati viską išsamiai jums papasakoti. Tada suprasite, kas vyksta, koks jūsų vaidmuo šioje kelionėje ir savo motinos gyvenime. Taigi, panele Lin, – Lo giliai įkvėpė, – ar pasiruošusi?

– Kam? Beje, argi galiu rinktis?

Jis krenkštelėjęs tarė:

– Jūsų motina Mindė Medison laukia, jai po dviejų mėnesių bus įvykdyta mirties bausmė.

Dusliai dunkstelėdama mano širdis nusirito į kulnus, o iš burnos išsiveržė garsus šūksnis:

– Ką?! Ką ji padarė, ką nors nužudė?

Lo papurtė galvą.

– Iš Kinijos slapta gabeno meno kūrinius.

– Ir už tai baudžiama mirtimi?

– Taip, jei kontrabanda gabentos nacionalinės vertybės. Bet visa tai leisiu paaiškinti panelei Medison, kai kitą kartą susitiksite. Šiaip ar taip, dabar ji ne tik laukia mirties nuosprendžio, bet ir kenčia nuo įsisenėjusio kiaušidžių vėžio.

Nedrįsau nė pažvelgti į Mindę Medison. Negalėjau įsivaizduoti, kad ši trapi moteris, – bet kuri moteris, – yra nusipelniusi tokios griežtos bausmės, kad ir koks būtų jos nusikaltimas, o juo labiau – mirties nuo kūną ėdančio vėžio. Be to, kokia tai bus mirtis? Kulka į kaktą, elektros kėdė, mirtina injekcija, kartuvės… Užsimerkiau, mėgindama nuvyti šalin visus siaubingus scenarijus.

Tada vėl prabilo Lo:

– Panele Lin, jūs vienintelė galite padėti savo motinai.

– Ne, neturiu motinos, laukiančios mirties bausmės vykdymo. Mano mama mirusi. Taškas!

Lo pervėrė mane skvarbiu, galima sakyti, net bauginamu žvilgsniu.

– Panele Lin, leiskite pakartoti: Mindė Medison, arba Cai Mindi, yra tikroji jūsų motina, o velionė mama Cai Maifong – teta.

Papurčiau galvą.

– Tokia yra tiesa.

– Įrodykite.

– Taip ir padarysiu, tik šiek tiek vėliau. – Jis truputį sušvelnino toną. – Turite apie savo gyvenimą žinoti tiesą, ji tiek daug metų buvo nuo jūsų slepiama.

Priekaištingai dūrusi pirštu į teisininką, o tada ir į mirties kaukę, pasakiau:

– Jei tiesa yra ta, kad ji mano motina, tuomet geriau tokios teisės neturėčiau.

– Neturite iš ko rinktis.

– Kodėl?

– Nes tik dukters užuojauta gali išgelbėti jos motinai gyvybę.

Medison skruostais ritosi didelės ašaros. Ji nusibraukė jas nešvariu skuduru.

Prisiminiau, kiek kančių per visą gyvenimą mano mamai teko iškęsti, ir mano širdis truputį suminkštėjo. Tačiau, nors ir nenorėjau, mano žodžiai nuskambėjo pašaipiai:

– Paaiškinkite kaip, nes nesu nei valstybės pareigūnė, nei gydytoja.

– Esame pateikę apeliaciją, todėl mums reikia laimėti laiko, kad panelė Medison atgautų jėgas ir galėtų kovoti. Todėl ir buvote paprašyta atgabenti iš Dangaus kalnų ypatingąjį snieginį lotosą. Šis augalas – paskutinė jūsų motinos viltis. Net jei jis nepagydys mirtinos ligos, tai bent sustiprins, kad ji galėtų bent kiek laiko praleisti su jumis, savo dukra.

Jausdama, kad bjauriai įsiskausta galva, ir neturėdama jėgų priešintis, niūriai tariau:

– Gerai. Ką dar galiu padaryti?

– Būkite maloni savo motinai.

Kaip tik tą akimirką grįžęs sargybinis atidarė kameros duris ir mostu paragino mus išeiti.

Mudviem su Lo tolstant nuo kameros, negirdėjau nieko, išskyrus Medison raudą.

Automobilyje jo paklausiau:

– Pone Lo, ar turite kokį nors įrodymą, kad Mindė Medison tikrai yra mano motina?

– Žinoma, – atsakė jis su tokiu pasitikėjimu, kad nusiminiau, lyg būčiau atsidūrusi Juodojo Drakono ežero dugne.

31

Mano motina – ir gyva, ir mirusi

Kitą dieną, kaip buvau žadėjusi, vėl atėjau į Lo kontorą ir jis parodė mano gimimo liudijimą. Grafoje „Motina“ buvo įrašyta: Cai Mindi. „Mindi“ buvo beveik tas pats kaip „Mindė“, o „Cai“ – mano mamos pavardė, tik jos vardas buvo Maifong. Bet kodėl ši moteris iš kinės, vardu Cai Mindė, tapo Minde Medison?

Lo paaiškino:

– Sužinojusi, kad valdžia ketina pričiupti meno kontrabandininkus, Cai Mindė trumpai buvo ištekėjusi už anglo, – vieno iš savo gerbėjų, užsienyje gyvenančio pažįstamo, kuris padėdavo parduoti meno kūrinius, – kad galėtų išvykti iš šalies. Ji tikėjosi, kad nauja užsienietiška pavardė sutrukdys valdžiai išsiaiškinti tikrąją jos tapatybę. Bet jos viltys neišsipildė.

– Kaip toliau susiklostė jos svetimšalio vyro likimas?

– Panelei Medison jo reikėjo tik pavardei pasikeisti ir pagalbos gabenant meno kontrabandą į Europą. Tad, kai tas žmogus grįžo į Londoną, ji su juo išsiskyrė.

Tikrai neatrodė, kad ši silpna, mirštanti, į šmėklą panaši moteris kada nors būtų buvusi gražuolė femme fatale. Ir staiga supratau, kodėl mama niekada nerodė man gimimo liudijimo. Buvau mačiusi tik Honkonge išduotą savo asmens tapatybės kortelę.

Paauglystėje, kai užeidavo hormonų audros, labai su ja pykdavausi ir šaukdavau: „Geriau tu nebūtum mano motina!“ arba „O, kad tu būtum mirusi!“ Taigi dabar buvau nubausta keista išmintingo posakio „Gerai pagalvok, ko nori“ karma.

Atsidususi pasiteiravau:

– Pone Lo, ką man dabar daryti?

– Prieš mirdama jūsų motina norėjo pasimatyti su jumis ir išpirkti savo kaltę už tai, ką padarė. Galbūt jai nederėjo meluoti, kad jus prisikviestų, bet ji neturėjo kitos išeities.

– Ar ką tik prasitarėte, kad ji melavo? Tai ji tikrai mano motina ar vis dėlto ne?

– Hm… – Advokato veidas atrodė kaip gyvūno, patekusio tarp uolos ir šautuvą laikančio medžiotojo.

– Prašyčiau atsakyti!

– Žinoma, kad Mindė Medison, arba Cai Mindė, yra jūsų motina. Tik jums žadėtų pinigų nėra.

Pajutau, kaip man į galvą siūbteli kraujas.

– Tikėjausi iš jūsų išgirsti, kada man bus sumokėta. Tad paaiškinkite, ką turite omenyje sakydamas, kad pinigų nėra?

– Tai, kad jų nėra.

– Kalbate rimtai?

Jis linktelėjo.

– Nurimkite, panele Lin. Kadaise tie pinigai buvo, bet valdžia juos konfiskavo.

Man nederėjo pasitikėti jokiu Kinijoje gyvenančiu žmogumi ir tikriausiai turėjau pirmiausia pasitarti su Krisu, kuris piniginius reikalus išmanė geriau už mane.

– Iš kur tuomet ji paėmė tuos penkiasdešimt tūkstančių, kuriuos gavau?

– Tie penkiasdešimt tūkstančių buvo beveik viskas, ką ji dar turėjo. Likusius pinigus Mindė Medison išleido gyvenimo sąlygoms kalėjime pasigerinti – kai turi storą kaip rajūno pilvas piniginę, daug ką gali padaryti…

Aš pašaipiai tariau:

– Trys milijonai. Dieve… ar aš visa tai padariau veltui?!

– Ne, anaiptol. Gavote penkiasdešimt tūkstančių, susitikote su savo motina ir galbūt net išgelbėsite jai gyvybę.

Jaučiausi per daug prislėgta, kad galėčiau ką nors atsakyti.

– Šiandien galite užduoti jai tiek klausimų, kiek jums patinka, ir pasilikti tiek, kiek norite. Ir patarčiau pamiršti pinigus. Dabar svarbiausia grąžinti jūsų motinai gerą vardą ir pasiekti, kad jai būtų atšaukta mirties bausmė.

– Bet kaip aš tai padarysiu?

– Jau paprašiau ekspertų patikrinti Deimantinę sutrą ir auksinį Budą, kuriuos grąžinote į Turpano muziejų. Kai paaiškės, kad jie – originalai, kaltinimai dėl vagystės bus panaikinti.

– Bet argi jie nežino, kad labai ilgai muziejuje buvo eksponuojamos klastotės?

– Valdžios atstovams terūpi atgauti originalus, jie nenori apsijuokti prieš visą pasaulį pripažindami, kad jiems iš po nosies buvo pavogtos šios brangenybės. Ar atvežėte iš muziejaus paimtas klastotes?

Linktelėjusi galvą, išėmiau jas iš kuprinės ir padaviau Lo.

Kelias minutes jis atidžiai apžiūrinėjo šiuos daiktus.

– Sunaikinsiu juos ir neliks įrodymų, kad jie apskritai kada nors egzistavo.

– Sunaikinsite? Prašom nedaryti to! Ar galiu juos pasilikti? Gal jie ir klastotės, bet vis tiek gražūs, be to, kol juos gavau, man tiek daug teko patirti: kopti į kalną taku be laiptų, išmėginti apversto lotoso pozą, vaidinti beprotybės priepuolį, kad pergudraučiau Plaukiantį Debesį…

Lo nusijuokęs tarė:

– Apie tai nė negalvokite. O dabar duokite gabalėlį molio, kurį nuskėlėte nuo terakotinės kario figūros, ir augalus.

Viską jam atidaviau. Jam apžiūrinėjant molio gabalėlį, paklausiau:

– Kokia nauda iš šios molio nuoskilos?

Lo priekaištingai į mane pažvelgė.

– Šio gabalėlio pakaks įrodyti, kad tas karys – klastotė ir kad Minė Medison ne tik jo nevogė, bet niekada ir neketino. Taigi kai bus patvirtinta, kad molis toli gražu nėra senas, o abu muziejaus eksponatai tikri, valdžia daugiau nelaikys jos kalėjime, o juo labiau nevykdys mirties nuosprendžio.

Paskui labai nustebau pamačiusi, kad Lo ne tik apžiūrėjo snieginius lotosus, bet ir su nepaprasta meile pakėlė juos prie nosies, patrynė ir pauostė.

– Nė nenumanote, kaip jūsų motinai tai svarbu. Iš visų Kinijos vaistinių augalų snieginis lotosas geriausiai gydo vėžį ir ilgina gyvenimą. Jeigu ji bus paleista iš kalėjimo ir pasveiks, galėsime kalbėti apie laimingą pabaigą.

Apie laimingą pabaigą? Tik ne man, nes turėsiu trimis milijonais dolerių mažiau, nei tikėjausi.

Rūsčiai pažvelgęs į mane, advokatas pridūrė:

– Todėl patariu jums su savo motina elgtis meiliau. Todėl jums ir buvo liepta kelionės pradžioje perskaityti Vaikų pagarbos stelą iš Stelų miško, kad nepamirštumėte gerbti motinos.

Ak… Tai štai kodėl turėjau atlikti šią užduotį! Bet juk aš gerbiau savo motiną, – tą, kuri mane užaugino Honkonge. Nuo visų šių naujienų man apsisuko galva ir pasijutau per daug sutrikusi, kad galėčiau ginčytis.

Kitą dieną Lo parūpino mašiną nuvežti mus į kalėjimą. Jis ir vėl nuvedė mane į tą pragaro įstaigą ir padėjo atlikti visas procedūras, bet paskui atsisveikino.

– Jūs kartu neisite?

– Ne. Šiandien su Minde Medison susitiksite asmeniškai. Aš lauksiu mašinoje. – Jis padavė man atsineštą termosą. – Tai snieginio lotoso nuoviras jūsų mamai. Žiūrėkite, kad visą išgertų.

Mindė Medison ir šiandien atrodė silpna, bet jau truputį geriau nusiteikusi. Dabar suvokiau, kokia aš jai pasirodžiau – įtari, šalta, beširdė, užsispyrusi. Bet ar tai buvo mano kaltė? Turėjau bendrauti su svetima moterimi, staiga įsiveržusia į mano gyvenimą, vadinančią save tikrąja mano motina, mirtinai sergančią vėžiu, mirties bausme nuteista nusikaltėle, kurios privirtą košę dabar tenka srėbti man.

Medison žvelgė į mane akimis, kokios ilgai įstringa į atmintį – įdubusiomis baltame lyg popierius veide, kaip išbadėjusio vaiko. Gailestis suspaudė man širdį. Niekada nebuvau mačiusi tokio išblyškusio žmogaus. Aiškiai jutau, kad ir jos kraujas, ir či, ir siela sparčiai senka ir netrukus, palikusi savo kūną, ji iš vieno gyvenimo įžengs į kitą.

Padaviau jai termosą.

– Ponas Lo liepė jums viską išgerti.

Paėmusi termosą, Medison į nešvarų plastikinį puodelį įsipylė nuoviro ir dideliais gurkšniais, garsiai siurbčiodama, sąžiningai viską išgėrė.

Tada pamėgino paimti mano ranką ir šį kartą aš nesipriešinau. Bent jau tiek tikrai galėjau padėti žmogui, baigiančiam savo žemišką kelionę. Todėl mielai leidau jai jausti savo gyvybės virpesius ir kūno šilumą, – mat savuosius ji palengva prarado.

– Suprantu, tau sunku pripažinti, kad esu tavo mama, – tyliai pasakė ji.

Jausdama šaltą kaip ledas Medison ranką, tarsi ji būtų medicinos laboratorijoje stirksantys griaučiai, pamėginau išvengti to alkstančios šmėklos žvilgsnio.

– Bet jūs ne mano motina, – pareiškiau.

– Suprantu, kaip jautiesi. Emocine prasme gal ir nesu, bet tu – mano kūnas ir kraujas.

– Jei kūnas ir kraujas jums tiek daug reiškia, kodėl manęs atsisakėt? – traukdama ranką paklausiau.

– Aš tavęs neatsisakiau. Tavo globą perdaviau žmogui, kuriuo pasitikėjau ir kurį mylėjau, bet mano sesuo Cai Maifong mane apvylė. Labai dėl to gailiuosi, dukrele.

– „Dukrele“? Ar seniai jums parūpo motinos pareigos? Ir kam šis susitikimas? Ką dar norit man pasakyti, be „gailiuosi“ ir „labai gailiuosi“?

– Prašau, Lile, maldauju nebūti tokiai priešiškai. Aš mirštanti moteris, norinti atitaisyti didžiausią savo gyvenime padarytą skriaudą. Laikas srūva man tarp pirštų, negrabiai skaičiuojančių dar likusias dienas. Tad ar gali man atleisti?

Kelias akimirkas dvejojusi, nenoriai linktelėjau galvą, kad tik greičiau visa tai baigčiau.

– Gerai, bet kodėl nepaaiškinat, kaip čia atsitiko ir kodėl leidot mane auginti savo seseriai?

Nors jos veidą vis labiau perkreipė kančia, negalėjau sutramdyti pykčio.

Mindė Medison vėl prabilo:

– Kaip žinai, Maifong buvo vyresnė už mane. 1964-iaisiais jai pavyko pasprukti į Honkongą ir po metų, sutaupiusi pinigų, ji sumokėjo vienam bjaurybei, kad pervestų per sieną ir mane. Atvykusi pamačiau, kad ji užmezgė draugystę su daug vyresniu vyru, kuris ją išlaikė ir, tiesą sakant, paskolino pinigų mano kelionei.

Senis pas ją užsukdavo nedažnai, mat turėjo žmoną ir vaikų. Bet man atvažiavus, netrukus jis pareiškė ketinąs paimti mudvi su Maifong sau į jaunesniąsias žmonas. Šis juoko vertas siūlymas, o juo labiau tylus sesers sutikimas ir raginimas, kad pasielgčiau taip pat, mane sukrėtė.

Nuo tos dienos mudviejų santykiai atšalo. Maifong mane įspėjo, kad jei atmesiu senio pasiūlymą, užtrauksiu jai jo nemalonę, o tada abi turėsime finansinių sunkumų. Jaučiausi tokia nelaiminga, kad beveik kasnakt verkdavau. Tačiau niekada nepasakojau seseriai, jog tikiuosi, kad galbūt pas mane į Honkongą pavyks perbėgti ir Vangdzinui, Pekine gyvenančiam mano mylimajam.

Po dviejų mėnesių, kai tik buvau pradėjus dirbti naujajame darbe – perukų fabrike, į Honkongą atvyko Vangdzinas. Jis ėmė verstis meno kūrinių kontrabanda ir ieškojo ryšių, kad parduotų prekes Britanijos kolonijoje. Pasakiau savo viršininkui, kad susirgau, ir visą savaitę praleidau su Vangdzinu motelyje. Kadangi Maifong jo nemėgo, pamelavau jai neva tą savaitę privalau dirbti viršvalandžius ir nakvoti fabrike.

Tai buvo laimingiausias mano gyvenimo laikotarpis. Tačiau laimė truko neilgai. Vieną dieną, praėjus savaitei po Vangdzino išvykimo, laukiau sesers grįžtant namo pietauti, tik staiga, iš anksto nepranešęs, pasirodė tas senis. Pamatęs, kad bute daugiau nieko nėra, jis mane išprievartavo.

– Užjaučiu… Kaip reagavo sesuo?

– Aš jai nepasakiau.

– Ne? Kodėl?

– Oi, kokia tu naivi, dukrele! Manai, galėjau lyg niekur nieko seseriai papasakoti, kad jos turtingas gerbėjas manimi pasinaudojo?

– Bet juk taip ir buvo!

Ji atsiduso.

– Kartais tiesos geriau nežinoti. Šiaip ar taip, Maifong nebūtų patikėjusi nė vienu mano žodžiu ir būtų pamaniusi, kad aš jį sugundžiau. Todėl tyliai nurijau šią karčią piliulę ir nepravėriau burnos.

Palengva ėmiau tikėti tuo, ką pasakoja Medison. Kas iš to, ką ji kalba, yra tiesa, o kas pramanas? Žmogaus prigimtis gali būti tokia bjauri, o santykiai tarp žmonių tokie sudėtingi. Ar negalima gyventi paprastai ir laimingai, be išskaičiavimų ir intrigų?

Dvokiančioje kameroje vėl nuskambėjo silpnas jos balsas.

– O po dviejų mėnesių pasijutau besilaukianti…

– Tai kuris iš jųdviejų…

– Tuomet nežinojau. Tik kai buvau šeštą mėnesį nėščia ir jau negalėjau to paslėpti po duksliais drabužiais, papasakojau Maifong, kad slapta susitikinėjau su Vangdzinu. Kaip sako kinai: „Sėkmė nesikartoja, o nelaimė viena nevaikšto.“ Po dviejų savaičių mane pasiekė baisi žinia – Vangdzinas buvo paguldytas į ligoninę dėl hepatito.

Norėjau grįžti jo slaugyti ir pagimdyti tave. Bet Maifong užsispyrė, kad gimdyčiau Honkonge ir ji galėtų tavimi rūpintis. O tada, man dar nespėjus apsispręsti, trimis savaitėmis per anksti į pasaulį pasibeldei tu. Šį kartą Maifong primygtinai ragino mane važiuoti rūpintis Vangdzinu, o tave palikti jai. Taigi grįžau į Kiniją nė nenumanydama, kad daugiau niekada nepamatysiu nei tavęs, nei Honkongo.

– Kodėl?

– Nežinojau, kad Maifong nuo senio pasigavo venerinę ligą ir tapo nevaisinga. Ji įkalbėjo mane grįžti į Kiniją, kad galėtų auginti tave kaip savo dukterį.

Ar ši prieš mane sėdinti nepažįstama moteris buvo tikra gėdos neturinti melagė, ar vis dėlto tikra gėdos neturinti mano motina? O kaipgi kita mano mama, ta, kuri gyveno Honkonge, ar ji tikrai buvo tokia bloga?

Mano apmąstymus troškioje kalėjimo kameroje išblaškė kimus Medison balsas.

– Grįžusi į Kiniją supratau, kad viskas sudėtingiau, nei man atrodo. Vangdzinas maldavo manęs, kad likčiau ir padėčiau jam sukti meno kūrinių kontrabandos verslą. Jis vis dar nebuvo pasveikęs, negalėjau palikti jo likimo valiai, todėl sutikau.

Bėgo metai, o mudu uždirbome daug pinigų. Būčiau grįžusi į Honkongą, bet mano sesuo pranešė, kad tu mirei nuo plaučių uždegimo. Buvau priblokšta, bet nežinojau, kad mano rūpesčiai tik prasideda…

Apstulbau išgirdusi apie Honkonge gyvenusios mano motinos apgavystę. Bet nieko nespėjau paklausti, nes Medison ėmė šnekėti toliau:

– Vieną rytą į susitikimą skubantį Vangdziną partrenkė automobilis. Prasikaltęs vairuotojas taip ir nebuvo sučiuptas, o liudininkai policijai nieko nenorėjo pasakoti. Tad oficialiai buvo pranešta, jog tai nelaimingas atsitikimas. Bet aš žinau, kas iš tiesų nutiko: jį nužudė vienas iš konkurentų.

Kai Vangdzinas mirė, daugiau verstis kontrabanda nebenorėjau, bet Šilko kelio menas tapo labai populiarus, o pinigai tokie dideli, kad nusprendžiau, kol dar visų meno kūrinių nesusirinko kiti, paskutinį kartą leistis į kelionę. Man grįžus į Pekiną, vieną dieną į butą įsiveržė keturi policijos pareigūnai ir mane suėmė. Teismas truko dvidešimt minučių. Mane nuteisė už nacionalinių vertybių vagystę, buvau paskelbta tėvynės išdavike ir atsidūriau čia.

Mintyse svarsčiau, ar visos šios nelaimės, – Vangdzino mirtis ir Mindės Medison įkalinimas, – bloga šių žmonių karma, skirta už vagystes ir nacionalinių vertybių kontrabandą?

Tarsi skaitydama mano mintis, Medison tarė:

– Vangdzinas man pasakojo, esą iš pradžių, supratęs, kad vakariečiai plėšia Kinijos turtus, labai pasipiktino. Bet paskui sužinojęs, kaip Kinijos valstybė nesirūpina daugeliu savo meno vertybių ir leidžia joms nykti, ėmė manyti, kad užsienyje joms bus saugiau. Tik, žinoma, niekada nepagalvojo, kad bus nužudytas už mėginimą saugoti Kinijos kultūrą.

Suprantama, joks kalinys niekada nemano, kad yra kaltas, – tik nelaimingas. Bet šios minties neištariau.

Ji atsiduso.

– Dabar mano vienintelė viltis – įrodyti, kad nepavogiau nei Deimantinės sutros, nei auksinio Budos, nei terakotinės kario statulos. Antraip teks mirti čia.

– Terakotinė kario statula yra mauzoliejuje, tad kaip ji gali būti klastotė?

– Tikrąją nugvelbė mauzoliejaus direktorius ir pakeitė ją klastote. Asmeniškai jį pažįstu. Jis buvo vienas iš mano bendrų.

– O kaip tada Deimantinė sutra ir auksinis Buda atsidūrė Plaukiančio Debesies šventykloje?

– Vangdzinas buvo pakvaišęs dėl šių dviejų meno kūrinių ir norėjo juos pavogti, bet taip ir nesugalvojo tobulo plano. Paskui buvo nužudytas. Tad nusprendžiau išpildyti jo norą.

– Nors muziejus saugomas aplaidžiai, vis dėlto tai turėjo būti nelengva. Kaip jums pavyko?

Išskėtusi į varnos panašius pirštus tarsi tinklus, kuriais ketina mane pagauti, ji sukikeno.

– Pirmiausia Plaukiantis Debesis iš tikrųjų nėra vienuolis. Jo tikrasis vardas – Čendongas, jis Turpano muziejuje dirbo apsaugininku. Muziejus jį pasamdė, nes jis buvo patyręs kung fu meistras. Susipažinau su juo atėjusi į muziejų pasižiūrėti, kaip galėčiau pavogti Budą ir sutrą. Pastebėjusi, kaip jis į mane žiūri, supratau, kad atrodau jam patraukli, tad kiekvieną kartą lankydamasi muziejuje jį užkalbindavau ir pagaliau mudu atsidūrėme lovoje. Kai pasiūliau jam pavogti brangenybes ir pasidalyti už jas gautus pinigus, jis nedvejodamas sutiko.

Tad vieną dieną, uždarius muziejų, jis liko salėje, o aš saugojau pagrindines duris. Tada jis paėmė tuos du meno kūrinius ir pakeitė klastotėmis. Ilgai laukiau Čendongo prie pagrindinių durų, bet jis taip ir nepasirodė. Matyt, paspruko pro užpakalines duris ir tuoj pat išvyko iš Turpano.

Pasiduoti neketinau, tad grįžusi į Pekiną pasiklausinėjau pažįstamų kontrabandininkų ir meno prekeivių, gal jie ką nors žino. Kadangi meno kūrinių pasaulis mažas, o aš turėjau daug pažįstamų, netrukus išgirdau gandų, kad Čendongas slepiasi kažkokioje nuošalioje šventykloje. Žinojau, jog kadaise, būdami labai neturtingi ir negalėdami sūnaus išmaitinti, Čendongo tėvai jį, dar mažą berniuką, buvo išsiuntę į Dangaus kalnus gyventi su vienuoliais. Užaugęs jis paliko šventyklą ir susirado darbą muziejuje. Niekas nežinojo, kurioje šventykloje Čendongas slapstosi, bet aš spėjau teisingai ir jį susekiau.

Ketinau jį suvilioti, nugirdyti, o tada atsiimti Deimantinę sutrą ir auksinį Budą. Dar kartą sugundyti jį, nors ir apsimetinėjantį vienuoliu, nebuvo sunku, – spėjau, jis ilgai nebuvo palietęs moters. Tačiau, patenkinta savo planu, nepakankamai įvertinau jo protą. Jis nepasigėrė, o pats kažko įbėrė man į gėrimą. Pabudusi supratau esanti ne šventykloje, o be nuovokos gulinti kalno papėdėje.

– Kas nutiko paskui?

– Grįžau namo ir netrukus buvau suimta. Kažkas, – neabejojau, kad Čendongas, – parašė anoniminį laišką valdžiai apie vagystę ir apkaltino mane. Visa kita jau žinai.

– Užjaučiu, – pasakiau, mėgindama patikėti šiais keistais aiškinimais. O tada pažvelgiau į jos bedugnes akis ir paklausiau: – Kodėl liepėte man pakartoti viską, ką pati kadaise darėte? Ar negalėjau pavogti tų brangenybių nesuviliojusi vienuolio?

– Negalėjai būti tikra, kad tai Plaukiantis Debesis, kol neišgirdai jo sekso mantros.

Kaip šlykštu. Ir turėjau omenyje ne tik Medison, bet ir save, mielai sutikusią vykdyti šį reikalavimą, kad tik gaučiau tris milijonus dolerių.

– Bet kas dar ten galėjo būti, jei ne Plaukiantis Debesis. Kitas vienuolis – dar visai vaikas.

– Kai jį radau, šventykloje gyveno keli vienuoliai, – paaiškino Medison ir paėmusi plastikinį puodelį, vengdama mano žvilgsnio, išgėrė likusį snieginio lotoso nuovirą.

Truputį patylėjusi, paklausiau:

– O kodėl aklam pranašautojui turėjau viską meluoti?

– Nes suvokęs tiesą, jis būtų aistringai neigęs tavo melą ir tu būtum sužinojusi tikrąją padėtį.

Kaip įmantru – tiesa ir melas, skriejantys pirmyn atgal tarsi stalo teniso kamuoliukai.

– Bet kam jūs apskritai lankėtės pas pranašautoją?

– Kai žmonių gyvenimas netenka prasmės, jiems nelieka nieko kita, tik atsigręžti į paslaptingas tiesas arba metafiziką. Po Vangdzino ir tariamos tavo mirties jaučiausi tokia priblokšta, kad galvojau apie savižudybę. Bet aplankiau mokytoją Sklendžiančią Gervę ir paprašiau jo patarimo. Jis man pasakė, kad kiekvienam reikia kurti savo gerą karmą ir sau patiems būti bodhisatva. – Plonais kaip valgomosios lazdelės pirštais Medison persibraukė retus žilus plaukus. – Štai kodėl prašiau tavęs rasti ir paimti tą plaukų sruogą.

– Šit kaip?! – sušukau. – Vadinasi, keliavau per Takla Makano dykumą ir rizikavau gyvybe vien dėl kažkokios plaukų sruogos?

– Tie plaukai dabar jau turėtų būti patekę į vienuolių, siuvinėjančių Budos atvaizdą, rankas.

Ši karminė drama man atrodė vis keistesnė.

– Kam visa tai?

– Tai geras darbas, kuris bus įskaitytas kitame gyvenime. Tai kaip savo krauju parašyti sutrą. Kai vienuolės įpins mano plaukus į Budos atvaizdą, tai sumažins mano blogą karmą, kurią susikūriau šiame gyvenime.

Įsistebeilijau į jos praplikusią galvą.

– Tai tie ilgi, žvilgantys plaukai – jūsų?

Ji svajingai šyptelėjo.

– Taip, Vangdzinui mano plaukai tikrai patiko, jis vadindavo juos „juoduoju kriokliu“. Bet vėžys sunaikino ir juos.

– Man labai gaila… Bet kam užkasėte juos Takla Makano dykumoje?

– Nes buvau pažadėjusi Vangdzinui. Jis visada norėjo kartu su manimi keliauti Šilko keliu ir įžengti į paslaptingą dykumą, bet žuvo nespėjęs to padaryti. Gulėdamas mirties patale, jis ragino mane ten keliauti, kad galėtų pamatyti tas vietas drauge su manimi.

– Bet jis mirė!

– Pasiėmiau jo pelenus.

– Hm…

– Kadangi Vangdzinas taip mėgo Takla Makano dykumą, nusprendžiau kartu su savo plaukų sruoga joje palaidoti ir dalį jo pelenų, mat tuomet, jei vis dėlto po mirties nebūsiu palaidota drauge su juo, mudu vis tiek būtume kartu. Likusius pelenus parsigabenau namo.

Tylėdama mėginau surinkti visas šios Šilko kelio dėlionės dalis. Taigi „dulkės“, kurias mudu su Aleksu radome dėžutėje ir išbėrėme, iš tiesų buvo Vangdzino pelenai! Tik, žinoma, neketinau šito sakyti Medison.

Patapšnojusi man per ranką, ji tarė:

– Lile, galvok apie savo kelionę kaip apie vertingą gyvenimo patirtį ir malonų bei liūdną prisiminimą, kurį galėsi apmąstyti senatvėje. Už pinigus tokių dalykų nenupirksi.

Nusijuokiau.

– Suprantama, juk man žadėtų pinigų ir nėra, – nusišaipiau, o paskui pagalvojusi paklausiau: – Gal norite, kad dar ką nors padaryčiau?

– Aplankyk mane kuo dažniau, kad galėtume atsigriebti už prarastą laiką.

– Norėjote pasakyti: „už jūsų prarastą laiką“? Nes aš visiškai laiminga gyvendama Niujorke.

– Atleisk, kad į visa tai įpainiojau. Bet patikėk, Lile, nepasigailėsi. Kai mirsiu, tai suprasi.

– Galbūt gyvensite amžinai kaip dauguma apsukrių žmonių. Jie apgauna mirtį.

Bet ji pertraukė mane ir skubiai ėmė berti žodžius, tarsi mėgindama išlieti tai, ką daugybę metų laikė širdyje:

– Dukrele, turiu tau pasakyti dar kai ką, kol ne per vėlu.

– Ką gi? Ar reikia dar nemokamų paslaugų?

Ji numojo ranka į mano pašaipą ir paskubomis kalbėjo toliau:

– Anksčiau nedrįsau pasakyti. Tu Vangdzino, o ne to senio duktė.

Išgirdusi šią naujieną, vos nenualpau. Negalėjau patikėti, kad per šią kelionę praradau ne tik žadėtus tris milijonus dolerių, bet dar ir tėvus. Tiesa, gavau kitus, nors ir neketinau keisti jais tų, kuriuos iki šiol laikiau tėvais.

Jau ketinau paprieštarauti, bet Medison atidarė stalčių, išėmė du didelius vokus ir padavė man.

– Grįžusi į viešbutį pasižiūrėk, kas viduje, bet paskui man grąžink. – Ji nutilo ir kelis kartus giliai įkvėpė. – Daugiau papasakočiau apie tavo tikrą tėvą, bet dabar jau pavargau. Gal kitą kartą.

Nors savo tėvo nekenčiau, netikėta žinia, kad mano tėvas – kitas žmogus, išmušė iš vėžių. Kartais tiesa gniuždo. Tad man palengvėjo išgirdus, jog Medison per daug pavargo, kad galėtų viską man atskleisti.

– Taip, gal kitą kartą. Kodėl jums dabar nepailsėjus?

Ji pervėrė mane skvarbiu žvilgsniu.

– Noriu, kad man pažadėtum, jog nueisi prie savo tėvo Vangdzino kapo, pagerbsi jį ir pasisakysi esanti jo duktė.

Nieko neatsakiau.

– Jis labai apsidžiaugs tave pamatęs.

Išgirdus šiuos žodžius, mane nukrėtė šiurpas.

Tą vakarą grįžusi į viešbutį pirmiausia atplėšiau vieną voką. Jame buvo krūvelė Vangdzino laiškų, rašytų Medison, kupinų meilės ir susižavėjimo.

Mano brangiausioji Minde,

nepraeina nė dienos, kad apie tave negalvočiau.

Vis kaltinu save, o kartais ir savo tėvynę, kad negalime čia garantuoti tau puikios ateities, tad tikiuosi, jog susikursi geresnį gyvenimą Honkonge. Be to, man baisiai gaila, kad, baigusi universitetą, turi dirbti fabrike ir už menką atlygį gaminti perukus.

Tad man labai palengvėjo sužinojus, kad tavo sesuo susirado turtingą vyrą ir kad gerai tavimi rūpinasi.

O aš prastai miegu. Trokštu tiek daug pasiekti ir taip stipriai tave myliu, kad mano širdis, rodos, tuoj plyš.

Būk gera, rašyk man kuo dažniau. Tavo laiškai man vienintelė paguoda.

Myliu tave –

Dzinas

Matyt, Medison narsa Vangdzinui darė tikrai nemenką įspūdį. Ji, jauna moteris, sėdo į valtelę, įveikusi šėlstančias Guangdongo upės bangas pasiekė Honkongą ir pelnėsi duoną dirbdama fabrike. Taigi Medison tikrai buvo drąsi ir galbūt šį būdo bruožą aš paveldėjau iš jos?

Paskui atplėšiau kitą voką ir radau jame krūvelę nuotraukų.

Pirmoje iš jų buvo nufotografuota labai jauna ir graži Mindė Medison su siauraakiu, kumpanosiu, inteligentiškos išvaizdos vyru.

Atidžiai į jį įsižiūrėjau. Ir tose tiesiai į mane žiūrinčiose akyse pamačiau kažką pažįstama. Nors, žinoma, anksčiau niekada nebuvau jo mačiusi. Ir staiga man tarsi atsivėrė akys. Aš kaip du vandens lašai panaši į jį! Tas panašumas buvo didesnis nei tarp auksinio Budos klastotės ir originalo.

Stovėdamas prieš fotoaparato objektyvą Vangdzinas šypsojosi ir jo lūpų kampučiai buvo ne pakilę, o truputį nusvirę žemyn. Pagaliau visa savo esybe suvokiau, kad Vangdzinas tikrai mano tėvas, – mano šypsena buvo visiškai tokia pat kaip jo, – ir man ėmė svaigti galva.

Vangdzinui ant skruosto kaptelėjo ašara ir dabar jis atrodė labai liūdnas, lyg būtų ilgėjęsis Medison. Arba savo dukters, apie kurią taip ir nespėjo sužinoti. Tačiau neabejojau, sprendžiant iš išraiškingo jo žvilgsnio ir aistros, didesnės už mylimos moters aistrą, Medison taip pat mylėjo Vangdziną.

Nusprendžiau, jog privalau aplankyti Vangdzino, savo tėvo, kapą.

32

Atiduodant pagarbą prie kapo

Kitą dieną Lo išnuomotu automobiliu nuvažiavome kelias mylias už Pekino į kapines, kuriose buvo vos keli kapai.

Kai atvykome, Lo man pasakė:

– Panele Lin, aš liksiu mašinoje, kad galėtumėte pabūti su tėvu viena. – Jis parodė toliau į kapines ir pridūrė: – Septintas kapas iš dešinės. Antkapyje pamatysite jo vardą ir pavardę. – O tada nustebino mane nuo priekinės sėdynės paimdamas puokštę geltonų chrizantemų, pamerktų į vazą, ir paduodamas ją man. – Štai gėlės, atiduokite jas tėvui.

Nuraudau. Nė nepagalvojau, kad turėčiau ką nors atnešti prie kapo. Pasijutau nepatogiai, nes Kinijoje pagerbti savo protėvius – labai svarbu. Honkonge siaodzi siansun, – mylintys sūnūs ir dorybingi vaikaičiai, – protėviams aukoja visokias įmanomas ir neįmanomas įsivaizduoti aukas: in pinigus, aukso ir sidabro luitus, auksinius Rolex laikrodžius, didžiulius namus, automobilius (Mercedes, BMW, Porche), Louis Vuitton ir Hermés rankines… Tačiau kinai – praktiški ir taupūs, tad aukoja tik popierines šių daiktų kopijas. Sudegintų jų esybė pakyla į dangų ir pradžiugina mirusįjį.

Vienintelis tikras dalykas, aukojamas per mylinčių giminaičių atliekamus ritualus, yra maistas. Keptą paršelį aukoti būtina. O paskui galima pridėti dar velionio mėgtą patiekalą, deserto, užkandžių, vyno, arbatos, cigarečių. Tačiau gyvieji, išreiškę savo meilę ir kaip dera daug kartų žemai nusilenkę, galų gale patys tą maistą ir suvalgo. Ir niekas niekada nesužinos, ar alkanos dvasios tikrai gavo savo dalį. Tad protėvių kapų pagerbimas gyviesiems yra ir proga dar kartą skaniai ir sočiai pavalgyti.

Paėmiau iš Lo vazą su gėlėmis ir išlipusi iš automobilio nedrąsiai pasukau prie kapo, pasveikinta ne itin linksmai nuteikiančios iškabos ant kapinių vartų:

Šiandien mano kūnas grįžta į motiną žemę.

Rytoj ten pat keliaus ir tavasis.

Ėmiau skaičiuoti: „Vienas, du, trys, keturi, penki, šeši, septyni…“

– Na, štai ir aš, tėve, – kreipiausi į mirusįjį, žmogų, iš kurio kūno ir kraujo buvau gimusi, bet kurio taip ir nepažinojau.

Antkapyje buvo nuotrauka juodais rėmeliais, iš kurios skvarbiu žvilgsniu į mane žvelgė jaunas vyras – su akiniais, santūriai šypsodamasis, nusvirusiais lūpų kampučiais. Pamėginau įsivaizduoti, kaip šis vyras iš vienamatės nespalvotos nuotraukos ištiesia ranką, norėdamas paliesti mane – savo dukterį, kurios net nežinojo turįs. Mano žvilgsnis nuslydo žemyn ir perskaičiau įrašą:

Vangdzinas (1940–1980)

Gyveno aistringai, mirė pačiame jėgų žydėjime.

Pastačiau vazą ant kapo, prisimerkiau ir sutelkiau energiją. Po dešimties minučių staiga pajutau stiprų, visiškai netikėtą jausmą. Paskui nejučia tyliai kreipiausi į velionį, kurio nepažinojau:

– Tėve, čia tavo duktė Lilė Lin, ji atėjo tavęs pagerbti. Nors niekada nebuvome susitikę, tikiu, kad buvome susieti dvasiškai. Tas ryšys ir dabar mudu sieja, nesvarbu, kas nutinka, nesvarbu, kur esame. Dabar, kai pagaliau susitikome, prašau pasilikti su manimi ir man padėti.

Labai gaila, kad nesusipažinome, kai dar buvai gyvas. Bet tokia dangaus valia. Dabar turiu gyventi toliau ir baigti savo reikalus šiame pasaulyje, o vieną gražią dieną pasimatysiu su tavimi danguje. Ačiū, – nesvarbu, kas ir kur esi.

Nustebau, kad taip atvirai kalbuosi su žmogumi, kurio net nesu mačiusi. Virpančiomis rankomis išsitraukiau nosinę, nuvaliau nuo antkapio dulkes ir išroviau aplink želiančias piktžoles, o mano skruostais riedėjo ašaros. Vos tik susiruošiau eiti, pradėjo lyti. Dideli kaip pupos vandens lašai krito, tiško man ant odos, nors ir nekėlė skausmo. Pakilusi rūko uždanga paslėpė ir kapą, ir gėles; vandens lašai tekėjo per Vangdzino nuotrauką, tarsi jis būtų verkęs kartu su manimi. Ir tada, matyt, stumtelėta kažkokios nematomos jėgos, vaza parvirto, tarkštelėjo į kapo plokštę ir sudužo į daugybę šukių.

Dar kartą pažvelgiau į veidą žmogaus, kuris, kaip įsivaizdavau, labai stengėsi pasikalbėti su manimi, bet negalėjo ištarti nė žodžio. Visa permirkusi, tirtančiomis kojomis, pasileidau prie automobilio.

Įlipau į mašiną šluostydamasi veidą popierine servetėle, o Lo paklausė:

– Kaip laikosi jūsų tėvas?

– Kodėl apie Vangdziną kalbate taip, tarsi jis gyventų jang pasaulyje?

– Nes taip apie jį mėgsta šnekėti jūsų motina.

– Ar jis tikrai miręs? Gal tik suvaidino savo mirtį, o iš tiesų kur nors slapstosi?

– Ne, patikėkite, jis miręs, kaip ir paskutinis Kinijos imperatorius. Tiesiog jūsų motina taip ilgai ir beviltiškai laukė didžiojo savo šeimos narių susitikimo, kad jai atrodo tarsi Vangdzinas vis dar būtų gyvas.

– Ar juodu vienas kitą taip stipriai mylėjo?

– Jūsų motina labai aistringa moteris. Jos galia mylėti ir nekęsti – kaip milžino kvėpavimas.

– Pone Lo, iš kur tiek daug apie ją žinote?

Lo nieko neatsakė, tik įbedęs akis žvelgė pro langą į raudantį dangų.

Paraginta Lo lankiau Mindę Medison beveik kasdien. Ji nekantraudama vylėsi išgirsti, kad teismo nuosprendis panaikintas, o vėžys traukiasi. Lo daug dirbo tvarkydamas abu šiuos reikalus: rengė dokumentus teismui ir pagal Lopnoro receptą iš mano Dangaus kalnuose rastų ir pargabentų snieginių lotosų virė arbatą.

Per kiekvieną mudviejų pokalbį Medison papasakodavo vis ką nors nauja apie savo gyvenimą, savo meilę Vangdzinui ir santykius su Maifong, mano Honkonge gyvenusia motina, kažkaip nepastebimai virtusia mano teta.

Vieną dieną ji man parodė nuotrauką, kurioje buvo nusifotografavusi su jauna mano mama, laikančia ant rankų kūdikį.

– Matai? – Ji bakstelėjo į putlų veidelį. – Čia tu. Buvai toks geras kūdikis… Retai verkdavai, visada šypsodavaisi ir ramiai išmiegodavai per naktį.

Paskui Medison sunkiai atsiduso:

– Ak, Lile, kada nors, kai pati turėsi vaikų, suprasi, kas yra motinos meilė. Ir kančia, kai ji negali matyti ir laikyti rankose savo mažylio.

Ir ji buvo teisi. Mėginau, bet niekaip negalėjau pajusti meilės nė vienam iš būsimų arba niekada negimsiančių vaikų.

Medison tiriamai pažvelgė tiesiai man į akis.

– Dukrele, ar turi vaikiną?

– Hm… Ir taip, ir ne.

– Kaip suprasti?

– Na, turiu, o gal turėjau du vaikinus, su kuriais rimtai draugavau. Vienas iš jų apskritai negalėjo sieti savo ateities su manimi, o kitam dar visas gyvenimas prieš akis.

– Paaiškink…

– Mat vienas jau vedęs ir turi vaiką, o kitas už mane daug jaunesnis. Krisas vis kartoja išsiskirsiąs su žmona ir vesiąs mane, bet kol kas tai tik kalbos. Aleksas nori mane vesti, bet yra aštuoneriais metais jaunesnis, vis dar studentas, o jo tėvai – sunkūs žmonės ir manęs nemėgsta.

Ir aš papasakojau jai apie neapibrėžtus savo santykius su Krisu, apie mudviejų su Aleksu kelionę Šilko keliu ir apie kai kuriuos kitus buvusius savo vaikinus.

Kai baigiau, Medison pasakė:

– Aleksas yra tas tikrasis. Važiuok ir susirask jį.

– Bet jis už mane daug jaunesnis. Gal aš jam nusibosiu ir jis susiras savo amžiaus merginą…

– Dukrele, tau pakako drąsos leistis į šią varginančią kelionę, bet bijai tekėti už vyro tik todėl, kad jis jaunesnis?

Ji, žinoma, buvo teisi, bet aš nieko neatsakiau.

Tada Medison paklausė:

– O gal labiau myli tą Krisą?

– Ne. Bet mirus tėvams įklimpau į skolas. Krisas man padeda: nuperka maisto ir sumoka už visokias smulkmenas. Aš jam už tai dėkinga. Todėl, kai man pasiūlė kelionę už tris milijonus dolerių, stvėriausi jos kaip skęstantis šiaudo, nes ėmiau tikėtis, kad prieš trisdešimtąjį gimtadienį mano gyvenimas pagaliau iš esmės pasikeis.

– Man labai gaila…

– Man taip pat.

Įsiviešpatavo ilga ir nejauki tyla, todėl nukreipiau kalbą ir paprašiau:

– Papasakokite man daugiau apie mano mamą ir save.

– Norėjai pasakyti, apie tavo tetą ir mane?

Vengiau Medison žvilgsnio ir spoksojau į jos rankas, – raukšlėtas ir suvytusias kaip pora savaitės senumo citrinų.

– Būdama Kinijoje, parašiau Maifong daug laiškų, vis klausdama apie tave, bet ji man visuomet brūkštelėdavo porą eilučių, kad tu greitai augi ir gerai gyveni.

Ir štai vieną gražią dieną kaip perkūnas iš giedro dangaus mane pasiekė jos laiškas su siaubinga žinia, kad mirei nuo plaučių uždegimo. Sesuo įspėjo mane negrįžti į Honkongą ir nedalyvauti tavo laidotuvėse, – neva Honkongo valdžia nuožmiai persekiojanti nelegalius imigrantus. Ir daugiau ji man niekada nerašė.

Tylėjau ir sukrėsta, ir keistai sužavėta neįtikėtino jos pasakojimo apie mano mielos mamos žiaurumą ir išdavystę, apie kurią, kaip ir Medison, aš nieko nežinojau.

– O iš kur staiga sužinojote, kad esu gyva ir kad galima mane rasti?

– Pernai laikraštyje atsitiktinai perskaičiau tavo įtėvio, tai yra to senio, nekrologą. Apstulbau pamačiusi, kad ilgame jo palikuonių sąraše buvo ir tavo vardas bei pavardė, tačiau be juodo apvado, o tai reiškė, jog tu vis dėlto gyva. Iš karto paprašiau Lo tave surasti.

Man prireikė kelių minučių suvokti šią tikrą gyvenimo dramą ir sunkiai perprantamą žmogaus širdį.

– Atrodo, kad Lo dėl jūsų padarytų bet ką. Turbūt dosniai jam mokate?

– Tik iš pradžių mokėjau. Dabar jis dirba man veltui.

– Teisininkas – veltui?

Ji man nieko neatsakė, tik paėmė rusvą voką, ištraukė kelias nuotraukas ir padavė man.

– Pažvelk į šias.

Jose buvo nufotografuota jauna ir graži Mindė Medison, pozuojanti su keliais vyrais skirtingose Šilko kelio vietose.

Pirmojoje nuotraukoje ji, užsidėjusi skrybėlę ir apsiavusi aulinius batus, nutaisiusi įžūlų veidą, plaukus susipynusi į dvi tabaluojančias kasas, sėdėjo raita ant kupranugario. Antroje fotografijoje Medison sugriuvusiame mieste, – tame pačiame, kuriame mudu su Aleksu radome jos plaukų sruogą, – prie kažkokio tvenkinio ji trinkosi ilgus, žvilgančius juodus plaukus, balti jos dantys spindėjo saulėje, o įdegusiame veide švietė širdį pavergianti šypsena. Ji atrodė tokia sveika ir prisirpusi, jog, manau, kiekvienas vyras būtų norėjęs „paragauti“ jos peties, rankos, kaklo ar skruosto. Trečia nuotrauka mane nustebino, nes joje Medison Turpano muziejaus fone buvo nusifotografavusi su Plaukiančiu Debesimi, arba Čendongu, – vešliais plaukais, visai nepanašiu į vienuolį.

Pakėliau akis ir sugavau jos žvilgsnį.

– Kiek meilužių turėjote?

– Klausi, kiek turėjau, ar kiek jų turiu?

– Turite? Norite pasakyti, kad…

Ji blankiai šyptelėjo.

– Hm… Tiek to…

– Norite pasakyti, kad ir dabar turite draugą?

– Dabar negaliu tau to pasakyti. Bet anksčiau ar vėliau vis tiek sužinosi.

Medison nusišypsojo plačiau, o jos įdegęs, raukšlėtas veidas tapo panašus į seną graviūrą.

– Buvau graži, drąsi ir įžūli, todėl vyrus traukiau kaip gėlės žiedas traukia drugelius. Dukrele, tu irgi turi šį bruožą, tad ir prie tavęs vyrus traukia kaip muses prie medaus. Kaip žinai, Maifong buvo visai kitokia. Ji nedrįso kojos iš namų iškelti, ką jau kalbėti apie kelionę Šilko keliu ar per Takla Makano dykumą.

Tikra tiesa, visą mano mamos gyvenimą buvo galima perteikti vienu dideliu paveikslu: neaukšta ir smulkutė, tvarkanti kambarius ir valanti langus, šveičianti virtuves ir tualetus – ir savo, ir kitų. Daug kartų kviečiau ją atvažiuoti į Niujorką manęs aplankyti, bet ji vis atsisakydavo, – girdi, kelionė per brangi, o jos darbas sunkus, niekada nesibaigiantis ir taip toliau, ir taip toliau… Taip ir nesupratau, ko ji bijo ir kas būtų nutikę, jei grindys ir tualetai kelias dienas būtų likę neišvalyti. Gal išmatos būtų ėmusios dribti per kraštus?

Taigi dabar ėmiau tikėti, kad Mindė Medison, arba Cai Mindė, tikrai yra mano motina. Taip pat pradėjau suprasti, kodėl mano mama Cai Maifong taip sunkiai dirbo, tarsi jai būtų patikę jaustis nelaimingai. Dabar, žinodama visą tiesą, svarsčiau, ar ji kankinosi norėdama išpirkti neišperkamą kaltę, kad atėmė mane iš savo sesers?

Bet kalėjime sėdinti mano motina vėl sujaukė man mintis.

– Gyvenime gailiuosi tik dėl vieno dalyko: kad negalėsiu su tavimi praleisti daugiau laiko. Visa kita ne taip svarbu.

– Ar nesigailite, kad pavogėte tiek daug meno kūrinių?

– Jie buvo grąžinti teisėtiems savininkams. Bet tu ir man mirus būsi mano duktė. Gaila, kad negalėjau tavęs turėti ilgiau, daug ilgiau.

Tie žodžiai mane taip sujaudino, kad skruostais ėmė ristis ašaros.

Svetima moteris, tvirtinanti, kad yra – ar buvo – mano motina, spustelėjo man ranką.

– Lile, žinau, kad daug iškentei, bet neabejoju – už gerus darbus tau bus atlyginta.

– Už kokius gerus darbus? Padariau tai dėl pinigų, kurių net negausiu.

– Darei tai ne vien dėl pinigų, bet ir todėl, kad mėgsti nuotykius. Tu nori gyvenime daug pasiekti ir vieną dieną tau pavyks.

– Tikrai? Ar jūs aiškiaregė?

– Ne, bet aklas pranašautojas tikrai regi ateitį. Argi jis nesakė, kad vieną gražią dieną išgarsėsi?

– Taip, sakė.

– Matai?

– Bet, ma… – Staiga nutilau per pusę žodžio suvokusi, jog ką tik pavadinau šią svetimą moterį mama!

– Kalbėk toliau, dukrele, nesivaržyk vadinti savo motiną tikruoju vardu. Juk tai savaime suprantama.

Kas man darosi? Ši moteris, kurią pažįstu mažiau nei savaitę, rodos, turi galią valdyti mano protą. Ar ji mane apkerėjo? Bet ir vėl leptelėjau:

– Mama… – Nutilau, giliai įkvėpiau ir jausdamasi visiškai sutrikusi, baigiau savo mintį: – Man… taip gaila… dėl prarasto laiko…

– Dėl praeities nesigailėk. Dabar planuok ateitį ir veik. Esi nepaprasta moteris ir neabejoju, vieną dieną tave aplankys didžiulė sėkmė, kaip ir sakė pranašautojas, pažvelgęs į tavo gyvenimo žemėlapį. Pasak jo, kiekvienam iš mūsų dangus yra numatęs gyvenimo planą. Tai reiškia, kad mūsų gyvenimas būna nulemtas tą akimirką, kai gimstame. Mokytojas Sklendžianti Gervė – vienas iš labai nedaugelio, kurie gali tą slaptą planą matyti ir perprasti. Tad klausyk jo, vadovaukis ženklais ir neplauk prieš srovę.

– Kaip suprasti?

– Sutikusi akmenį, upės srovė aplenkia jį ir teka toliau. Vanduo niekada nekovoja, bet yra stiprus, nes yra nuolaidus ir moka prisitaikyti.

Nors ji kalbėjo apie nuolaidumą, pati tokia man neatrodė.

– Vadinasi, kadaise ir jūs buvote švelni ir nuolaidi?

– Žinoma, kai dar buvau labai jauna ir labai graži. Bet praradusi ir jaunystę, ir grožį, turėjau išmokti būti tvirta. Tačiau pinigai taip pat gali suminkštinti muziejaus direktoriaus, prižiūrėtojų ir valstybės pareigūnų širdį.

– Bet sakėte, kad pinigų jau neturite!

– Iš tiesų tai ne mano, o kito žmogaus pinigai. Jis už viską moka.

– Kas?

– Tas, kuris… – staiga ji nutilo.

Pamėginau Medison paspausti, bet ji burnos nepravėrė.

Pasilenkusi prie šios bauginančios moters ir mėgindama suvokti jos iškalbą, savikliovą, įžvalgumą, patirtas kančias, tvirtumą, santūrumą ir sumanumą, stengiausi perprasti mūsų pokalbio esmę… Nežinodama, ką daugiau pasakyti, patapšnojau jos raukšlėtą ranką ir tariau:

– Mama, gal šiandien jau užteks. Neabejoju, esi pavargusi ir dabar tau reikia pailsėti.

– Kaip miela, kad rūpiniesi. Bet nesijaudink, mano likimas netrukus baigsis amžinu poilsiu, tad ilsėtis dabar man ne taip ir svarbu.

Staiga taip aiškiai suvokiau, kad ši svetima, priešais mane sėdinti moteris – mano motina – miršta, kad mane lyg elektros srovė nukrėtė šiurpas. Beviltiškai troškau ką nors padaryti, kaip nors padėti jai išsisukti iš šios padėties, kad ir kokia beviltiška ji atrodė. Gal sugundyti sargybinį, kad ją išleistų? Arba teisėją, kad atšauktų savo nuosprendį?

Tarsi skaitydama mano mintis, motina prabilo kančios persmelktu, bet stipriu balsu:

– Lile, labai džiaugiuosi, kad mudvi pagaliau susitikome ir kad meno vertybės grąžintos. Mano sąžinė dabar rami ir nesulaikys manęs šioje žemėje ilgiau, nei skirta. Tad dėl manęs nesirūpink. Norime ar nenorime, o visų mūsų laukia tas pats. Tai visiškai teisinga ir numatyta kiekvieno iš mūsų gyvenimo žemėlapyje.

Nustebau, kad kenčia ji, o ašaromis apsipyliau aš. Jei neklydau, ši suvargusi kaip šmėkla moteris atrodė net laiminga, – kaip šventoji, kuri viską mato, viską žino, viską supranta ir viską atleidžia. Kaip keista… Argi ne aš turėčiau viską suprasti ir atleisti?

Tada prisiminiau žodžius, užrašytus ant vartų kapinių, kuriose palaidotas Vangdzinas:

Šiandien mano kūnas grįžta į motiną žemę.

Rytoj ten pat keliaus ir tavasis.

Sunkiai atsidususi, supyliau į mamos puodelį likusį snieginio lotoso nuovirą ir pasakiau:

– Esu tikra, kad šis nuoviras išgydys tavo ligą.

Kaip geras vaikas ji klusniai išgėrė viską iki paskutinio lašo, o aš žiūrėjau į ją, kaip motina žiūri į savo sergantį vaiką. Nenumaniau, kokios mintys sukasi jos galvoje, bet tos mintys tikrai nebuvo paprastos, nes ji buvo sunkiai perprantama, patyrusi ir… mirštanti moteris. Mano motina.

Ji palietė man skruostą.

– Labai nesisielok, dukrele. Visų mūsų gyvenimo žemėlapiai tik laikini, juos visuomet galima perbraižyti.

33

Arbatinė

Tą vakarą, išvarginta susitikimo su motina, nusprendžiau pailsėti, tad prieš eidama miegoti išjungiau telefoną. Ankstesnėmis naktimis mane kartais pažadindavo skambučiai keistais dialektais kalbančių žmonių, viešbučio operatorių kažkodėl sujungtų su mano kambariu.

Rytojaus rytą, geriau pailsėjusi, nusileidau į viešbučio restoraną prie bufeto pavalgyti – ką noriu ir kiek noriu. Vos pamačius gausybę maisto, – kiniškų spurgų, bandelių su kiauliena, marinuotų daržovių, blynų su paprastais ir laiškiniais svogūnais, tūkstančio metų senumo kiaušinių, fermentinės dvokiančios sojų varškės, keptų ryžių ir jų nuoviro (su laiškiniais svogūnais ir jautiena, žuvų filė, kiaulienos papilve ir jūrų gėrybėmis), įvairių rūšių sulčių bei arbatos, – mano pilvas ėmė nerimti kaip kunkuliuojanti ryžių sriuba.

Po pusvalandžio pati nustebau apsižiūrėjusi, kad ištuštinau savo lėkštę ne vieną, o net tris kartus. Pasisotinusi, pilnu, jau negurgiančiu pilvu, nusprendžiau, jog dabar atėjo laikas pailsinti galvą. Todėl grįžau į savo kambarį nusnūsti tikėdamasi, kad sapnai manęs nelankys.

Pabudau maždaug trečią valandą po pietų, greitai nusiprausiau veidą ir išėjau pasivaikščioti. Klaidžiodama be jokio tikslo, pamačiau juodą iškabą su trimis aukso spalvos hieroglifais: „Arbatinė „Didelis puodelis“.

Perskaičius „Didelis puodelis“, man suspurdėjo širdis. Puiku. Visuomet mėgau didelius daiktus. Ir dosnius žmones, tokius kaip Aleksas. Ir, žinoma, milžinišką, neaprėpiamą dykumą, iš kurios ką tik buvau grįžusi…

Žvelgdama į šiuos tris hieroglifus – „Arbatinė „Didelis puodelis“, nors neseniai buvau sočiai papusryčiavusi, pasijutau taip, tarsi būčiau beviltiškai apkerėta kokios nors femme fatal.

Įžengus į vidų, salėje sklindantis, raminantis arbatos aromatas pasiekė mano šnerves ir ėmė jas glostyti. Arbatinė buvo šviesi ir erdvi, interjeras raudonos ir auksinės spalvų, simbolizuojančių sėkmę ir šventiškumą. Visos padavėjos vilkėjo raudonus čeongsam – prigludusias kiniškas sukneles aukštomis apykaklėmis ir labai giliais šoniniais praskiepais, kad gundančios kojos eidamos „žaistų slėpynių“. Besišnekučiuojantiems svečiams virš galvų kabojo apskriti raudoni ir keturkampiai juodi žibintai su raudonais spurgeliais, taip pat dailiai išdrožinėti aukso spalvos paukščių narveliai. Stalai buvo užtiesti raudonomis staltiesėmis, kuriose auksiniais siūlais buvo išsiuvinėti kinų hieroglifai: Fu – „sėkmė“, Lu – „turtai“ ir Šou – „ilgaamžiškumas“. Ant daugelio sienų kabėjo įrėminti paveikslai ir hieroglifai. Mano žvilgsnis užkliuvo už vieno stulpelio ir jį perskaičiau:

Arbata yra būdas rasti draugų,

grožėtis menais,

puoselėti Kelią.

Ji tarsi nušvitimas.

Ant vienos iš sienų kabojo milžiniškas, kinų maniera nutapytas paveikslas, vaizduojantis žydinčias slyvas. Priešais jį buvo pastatyta nedidelė, raudonu kilimu uždengta pakyla, o šalia užrašytas dvieilis:

Nesijuok iš prastų mano eilių.

Geriausia arbata visuomet gardi kaip graži moteris.

Oho! Perskaičiusi šį netikėtą palyginimą, staiga pasijutau labai graži ir užsimaniau pasilepinti pačia geriausia arbata.

Jaunutė padavėja palydėjo mane prie mažo stalelio.

– Panele, jūs čia pirmą kartą? – paklausė ji šypsodamasi ir rodydama dailius dantis.

– Taip.

– Jūs turistė?

– Taip. Iš kur žinote?

– Jūs, turistai, išsiskiriate iš kitų.

– Kuo?

– Nežinau, gal atrodote vakarietiškai, – paaiškino ji, duodama valgiaraštį.

Pažvelgiau į didžiulę įvairovę arbatų poetiškais pavadinimais: „Geležinė bodhisatva“, „Šaltagalvis ulongas“, „Senovinė Puero arbata“, „Plaukuota Geltonojo kalno viršūnė“, „Didelė raudona mantija“, „Baltas bijūnas“, „Prieš lietų“, „Drakono šaltinis“, „Rūkas ir debesis“, „Melsvai žalsvas pavasaris“, „Nuraudęs lotosas“, „Burtininko slyva“… Galėjai užsisakyti, ko tik nori, jie visko turėjo. Tad, norėdama nuslėpti sumišimą ir nemokšiškumą, nusprendžiau rinktis arbatą pagal kainą. Bet netrukus pamačiau, jog kai kurios arbatos, pavyzdžiui, „Didelė raudona mantija“ ir viena ypatinga „Geležinės bodhisatvos“ rūšis, kainuoja du šimtus renminbių už puodelį, ir mano dosnumas staiga išgaravo.

Tikriausiai matydama, kad negaliu apsispręsti, raminamu kaip žalioji arbata balsu padavėja pasiūlė:

– Tiesiog pasirinkite kurią nors, panele. Visos mūsų arbatos aukščiausios rūšies. Bet, jei norite mano patarimo, paragaukite „Senovinės Puero arbatos“.

– Ar dėl to, kad ji labai tiks man prie veido? – pajuokavau.

Padavėja net pašoko.

– O ne, žinoma, ne!

Pasijutau truputį kalta, nes mergina, rodos, iš tiesų išsigando.

– Ne tai norėjau pasakyti, panele. Atrodote labai jauna ir graži.

– Ačiū. Jūs irgi.

Nuraudusi padavėja pridūrė:

– Kadangi esate ne vietinė, galbūt nežinote, kad Puero arbata kasdien vis brangsta. Aukcionuose arbatos kolekcininkai už kelis jos svarus moka tikrą aukso kainą.

– Tikrai?

Ji linktelėjo.

– O šią partiją mūsų viršininkas ką tik įsigijo aukcione. Todėl ją ir rekomendavau. – Truputį patylėjusi, padavėja pridūrė: – Jei nueitumėte kitur, gali būti, kad nusipirktumėte ne Puero arbatos, o klastotės.

Išpūčiau akis norėdama parodyti, kad man sunku tuo patikėti.

– Ar arbatos lapelius galima „suklastoti“?

Mergina nusijuokė.

– Žinoma! Spalvą galima išgauti dažikliais, o aromatą – sintetiniais kvapais.

– O dangau! – dabar nusijuokiau ir aš. – Kokio amžiaus jūsų Puero arbata?

– Trejų metų.

– Tokia brandi?

– Taip, arbatai tai garbingas amžius. Turime ir dar senesnių arbatos rūšių, bet jas saugome labai ypatingiems ir garbingiems svečiams.

– Garbingiems?

– Turėtumėte žinoti, panele, kad mūsų arbatinė labai garsi, įkurta 1940 metais. Jums pasisekė, kad šiandien gavote stalelį, nes atėjote anksti. Net įžymybėms ir kino žvaigždėms tenka pas mus iš anksto užsisakyti arbatos ir rezervuoti vietas teatralizuotiems pasirodymams. Siūlome arbatos ruošimo ceremoniją, Pekino operą, populiarių dainų koncertus, pasakojimus ir magų pasirodymus.

Dar truputį maloniai paplepėjome ir pagaliau aš užsisakiau aštuonis šimtus renminbių kainuojantį arbatinuką brandžios Puero arbatos. Po penkių minučių padavėja atnešė ją ant didelio lakuoto padėklo, karštą rankšluostį ir dvi lėkštes užkandžių – džiovintų alyvuogių, japoninių citrinų, cukruotų slyvų, medumi aplietų japoninių šliandrų ir arbūzų sėklų rinkinį. Jai nuėjus, siurbtelėjau labai karšto gelsvo skysčio ir giliai atsidusau. Nors pastaruoju metu mane buvo užgriuvę daugybė įvykių, pajutau keistą palengvėjimą ir net laimę. Galbūt dėl to, kad išaiškėjo kai kurios mano gyvenimo paslaptys, apie kurias, tiesa, iki šiol nė nenutuokiau.

Gurkšnodama brandžią arbatą, triaukšdama ryškiai raudonas arbūzo sėklas ir kimšdama saldžiarūgštes slyvas su karstelėjusiomis japoninėmis citrinomis, ėmiau galvoti apie savo santykius su velione motina ir su antrąja, kuri netrukus mirs. Suprantama, kad ir ką bloga mirusioji padarė tai, kuri dar gyva, vis dėlto ji mane užaugino, buvo man gera ir niekas, net tiesa, negali užgesinti mano meilės jai.

Ir vis dėlto dabar jaučiau švelnius jausmus ir savo naujai, narsiai, paslaptingai motinai. Ar man pasitaikys proga slapčia žvilgtelėti į tolimiausią jos sielos kertelę ir nugirsti bent kelias slaptas mintis, kol jos nepranyko amžiams?

Mano akys klaidžiojo kaip ir mintys. Mačiau, kad į arbatinę renkasi vis daugiau žmonių. Būreliai vyrų gyvai šnekučiavosi, – tikriausiai apie verslą ir politiką. Puikiai atrodančios, nepriekaištingai pasiūtus kostiumėlius ir sukneles vilkinčios moterys neskubėdamos gurkšnojo arbatą, ilgais nagais stropiai aižė kukurūzų sėklas ir susidomėjusios dalijosi gandais.

Nors arbatinėje darėsi gana triukšminga, žemės prieskonį turinti ir maloniai kvepianti gelsva arbata mane ramino. Šildantis, raudonas ir auksinis salės spindesys tarsi apsiautė mane prisiminimų ir ilgesio skraiste.

Dar valandą gurkšnojau arbatą, mąsčiau ir žiūrėjau į ateinančius ir išeinančius žmones ir pagaliau giliai širdyje ėmiau pripažinti, kad Mindė Medison yra mano motina, pajutau tarp mudviejų tekančią ir mane su ja siejančią či. Nenorėjau, kad Medison mirtų. Bet ar jai dar buvo vilties pasveikti?

Padavėjai trečią kartą pripylus mano arbatinuką, iš garsiakalbio atsklido ir man prie ausies nuskambėjo vyro balsas. Pakėliau galvą ir pamačiau mažaūgį vyrą, stovintį didelėje scenoje su mikrofonu rankoje.

– Ponios ir ponai, prašau jūsų dėmesio! Dabar turėsite išpūsti akis, nes mūsų arbatos ritualo meistrai brolis ir sesuo Gao atliks neįtikėtiną arbatos ruošimo ceremoniją.

Salėje nuošė garsūs plojimai, o tada nustebau pamačiusi įeinant du paauglius. Abudu buvo liekni ir vilkėjo skaisčiai raudonus kung fu kostiumus auksiniais apvadais. Jų veidai atrodė tokie ramūs ir malonūs, kad beveik gailėjaisi, jog jie ne tavo vaikai.

Nesusilaikiau ir sukikenau. Ar šie du nesubrendėliai ir džiūsnos gali būti meistrai? Mano žiniomis, arbatos ceremoniją paprastai atlieka bent keturiasdešimties sulaukę žmonės – ramiu veidu, oria laikysena, darydami elegantiškus, ritualizuotus rankų judesius, sėdėdami ramia, medituoti tinkama poza. Tad ką šie du geltonsnapiai galėjo turėti bendra su „menopauziška“ arbatos ceremonija? Negana to, buvo įjungtas ir garsiai paleistas kung fu muzikos įrašas, matyt, kad šio dueto pasirodymas būtų įspūdingesnis.

Apkūni, maždaug penkiasdešimties metų moteris pasilenkė prie manęs ir tarė:

– Panele, nenurašykite šių jaunuolių. Mes visi čia susirinkome dėl jų.

Kita moteris prie to paties stalelio irgi įsiterpė į pokalbį:

– Pasamdžiau žmogų, kad pasaugotų vaikaitį, ir atėjau pasižiūrėti jų.

– Ar jų pasirodymas toks įspūdingas?

– Pamatysite.

– Bet juodu dar vaikai!

– Patikėkite, panele, tie vaikai daro kvapą gniaužiančius dalykus.

– Pasiruoškite, panele, būsite priblokšta, – pridūrė jos draugė.

Kaip tik tuomet artistų duetas žemai nusilenkė žiūrovams ir apšildami padarė kelis kovos judesius, – aukštus spyrius koja, smūgius ranka, kinų hieroglifą „vienas“, išskėsdami kojas ant grindų, – kiekvieną jų palydėdami Briuso Li kovos šūksniu „ha-aaa!“

Pasilenkiau prie savo kaimynių ir tyliai pasakiau:

– Ar tikrai jie atliks arbatos ruošimo ceremoniją, o ne demonstruos kovos menus?

Kilus garsiam sambrūzdžiui, apkūnioji pašnibždomis man atsakė:

– Ak, matyt, niekada nesate apie tai girdėjusi? Tai šiuolaikiška arbatos ceremonija, visai nepanaši į tą, kurią atlieka žilaplaukiai išraiškingais rankų judesiais ir iškilmingu veidu. Ššš… Susikaupkite ir žiūrėkite.

Dvi padėjėjos į scenos vidurį įstūmė stalelį ant ratukų ir greitai išėjo. Ant stalelio stovėjo arbatinis metro ilgio kakleliu, keli maži arbatos puodeliai ir ant elektrinės viryklės kunkuliuojantis didelis vandens virintuvas.

Brolis paėmė virintuvą ir į arbatinį ilgu snapeliu įpylė vandens. Tuo metu mergina sustatė puodelius – jų buvo penki ar šeši – sau ant galvos. Paskui abu ėmė greitai judėti scenoje, tiesdami rankas ir kojas, atlikdami įvairius gimnastikos pratimus, o merginai visą laiką ant galvos stovėjo puodeliai. Maždaug po penkių minučių vaikinukas staiga ėmė pulti merginą arbatinuko snapeliu tarsi kardu, o ši gynėsi nuo jo atakų plikomis rankomis. Per visą tą laiką puodeliai nė nekrustelėjo. Paskui mergina sučiupo ilgą arbatinio snapelį ir abu artistai ėmė greitai suktis ratu. Sužavėti žiūrovai garsiai plojo ir šaukė:

– Tai bent! Nuostabu!

Tačiau įspūdingiausias triukas mūsų dar laukė. Jiedviem rangantis ir demonstruojant neįtikėtinus kung fu ir gimnastikos judesius, vaikinukas staiga labai aukštai pašoko ir, merginai besisukant ratu ant vienos kojos, pripylė arbatos į puodelius jai ant galvos.

Dabar žiūrovai visai pašėlo, jų jaudulys, rodos, pasiekė Dangaus kalnų viršūnes. Jie klykė, plojo ir mėtė į sceną raudonus, laimę nešančius vokus su banknotais; kai kurie švystelėjo net brangių papuošalų.

Aš taip pat šaukiau: „Nuostabu!“ ir plojau, kol įraudo ir įskaudo delnai.

Moterys patenkintos pažvelgė į mane.

– Dabar jums patinka?

– Nuostabu!

– Matote, juk sakėme. Ateikite čia kitą savaitę tuo pačiu laiku. Juodu vėl čia pasirodys.

– Pasistengsiu.

Atsitokėjusi po anksčiau arbatos sužadintų apmąstymų ir neįtikėtinos arbatos ruošimo ceremonijos, pamojau padavėjai, kad atneštų sąskaitą.

Išėjusi į gatvę dar truputį paklaidžiojau vis galvodama apie nuostabius tų dviejų paauglių triukus. Paskui staiga pamačiau kino teatrą ir afišą, reklamuojančią kung fu komediją, kurioje vaidina Džekis Čanas. Puiku, kaip tik to ir norėjau, – paikų, bet gražių ir sudėtingų kovos meno judesių. Neabejojau, kad, išgirdęs tokią mano nuomonę, Džekis Čanas būtų įsižeidęs, nes tikriausiai ilgai suko galvą, kol sugalvojo kiekvieną judesį. Bet galutinis rezultatas man vis tiek atrodė kvailokas.

Nusipirkau bilietą ir įėjau į kino salę. Beveik kiekvienas judesys man kėlė juoką. Žinoma, ne todėl, kad filmas buvo labai juokingas. Tiesiog žiūrėjau į nieko bendra su tikrove neturinčius vaizdus, kad galėčiau atsikratyti ilgai tramdytų emocijų.

Filmas baigėsi, o aš likau sėdėti pavargusi nuo ilgo juoko ir žiūrėjau, kaip ekrane slenka titrai.

Kai pasirodė kovos menų konsultantų pavardės, viena prilygo perkūnui iš giedro dangaus ir mane suglumino. Čendongas.

Arba Plaukiantis Debesis.

Puiki mano nuotaika kaipmat subjuro. Smarkiai plakančia širdimi skubėjau prie išėjimo ir man pasirodė, kad prieblandoje skendinčioje salėje pamačiau besišypsantį Plaukiančio Debesies veidą. Ar Plaukiantis Debesis tikrai galėjo būti tarp žiūrovų, ar tai buvo tik mano baimingos vaizduotės vaisius?

Grįžusi į viešbutį kritau į lovą ir išsiverkiau. Ar galėjo tas vienuolis sukarti tokį kelią ir atvykti manęs ieškoti? Paskui staiga prisiminiau, kad kino salėje matyta galva buvo su vešliais plaukais. O gal Plaukiantis Debesis vėl tapo Čendongu?

34

Laidotuvės jūroje

Kai pabudau, jau buvo vidurdienis. Besvarstydama, ar šiandien aplankyti motiną, ar pasiimti dar vieną laisvą dieną, išgirdau nekantrų beldimą į duris. Gal mane čia rado Plaukiantis Debesis? Atidariusi duris pamačiau viešbučio valdytoją, nors ir buvo pikta, atsikvėpiau lengviau.

– Kas atsitiko?

– Kažkoks ponas Lo registratūroje teiraujasi jūsų ir primygtinai reikalauja, kad jus pakviestume. Jums nederėjo išjungti telefono.

– Hm… Atsiprašau. Pasakykite jam, kad po dešimties minučių ateisiu į viešbučio vestibiulį.

Greitai nusimaudžiau po dušu, apsirengiau, čiupau savo rankinę ir nudundėjau laiptais į vestibiulį. Matyt, reikalas buvo nepaprastai svarbus, jei Lo atėjo pas mane į viešbutį. Tik kas galėjo nutikti? Gal jis sužinojo, kad iš tiesų galiu gauti tris milijonus dolerių? Dingtelėjus šiai minčiai pajutau, kad mano lūpų kampučiai lėtai kyla, tarsi teatro uždanga. Bet paskui supratau, kad naujienos, kurias reikia skubiai perduoti, retai būna geros.

Išvydus neapsakomai liūdną Lo veidą, mano šypsena visiškai užgeso.

– Pone Lo, ar nutiko kas nors bloga?

Jis linktelėjo.

– Kas?

– Būkite stipri ir priimkite blogą žinią. – Jis nutilo ir krenkštelėjo. – Vakar po pietų mirė jūsų motina panelė Mindė Medison, arba Cai Mindė.

– Negali būti! Dar užvakar kalbėjomės ir ji jautėsi gerai!

Šnekėjau garsiai ir keli svečiai vestibiulyje sužiuro į mudu.

Nustebau pamačiusi, kad teisininko akys užverktos, o balsas trūkčioja.

– Nepraėjus nė parai, kai išėjote, ji mirė.

– Tai kodėl man nepranešėte?

– Daug kartų skambinome jums į viešbučio kambarį, bet niekas neatsiliepė.

Aišku, neatsiliepė, juk buvau išjungusi telefoną, kad niekas neskambintų!

Lo kalbėjo toliau:

– Norėjau ateiti ir asmeniškai perduoti jums šią žinią, bet turėjau sutvarkyti reikalus kalėjime. O palikti žinutės nenorėjau.

– Ką dabar darysime?

– Aš viskuo pasirūpinau. Velionės kūnas jau laidojimo namuose. Laidotuvės poryt. Aš pats arba kas nors iš mano darbuotojų atvažiuosime jūsų paimti ir nuvešime į laidotuvių vietą. Velionė norėjo, kad jos kūnas būtų kremuotas, o pelenai išberti Bohajaus įlankoje kartu su Vangdzino pelenais.

– Bet juk mano tėvas palaidotas kapinėse, neseniai pats buvote mane ten nuvežęs!

– Motina jūsų tėvo pelenus padalijo į tris dalis: vieną dalį palaidojo kape, kitą pakasė po sugriuvusio miesto gynybine siena, o trečią dalį saugojo kalėjimo kameroje.

Bet aš nesiklausiau. Priblokšta naujienos, galvojau apie trumpas, bet nepaprastai vertingas su motina praleistas akimirkas.

– Panele Lin, – advokatas susirūpinęs pažvelgė į mane, – ar gerai jaučiatės? Ar galite dabar važiuoti į mano kontorą ir peržiūrėti pasirengimą laidotuvėms? Jei ne, tuomet pailsėkite ir mes padarysime tai vėliau.

– Gal vėliau. Atsiprašau, dabar man sunku susikaupti.

– Suprantu. Paskambinsiu jums rytoj. Šiandien ilsėkitės.

Grįžusi į kambarį, kritau į lovą ir išsiverkiau iš širdies. Jei Dievas tikrai yra, kodėl jis grąžino man motiną vien tam, kad tuoj pat vėl atimtų ir antrą kartą tapčiau našlaite?

Dievas buvo Honkonge gyvenusios mano mamos patarėjas ir gelbėtojas, bet jis, rodos, negalėjo atsakyti į mano klausimus, kurie grįždavo pas mane tarsi atšokę sieninio kamuoliukai, – garsiai bumbsėdami, bet neatnešdami jokios žinios. Net aklas pranašautojas Sklendžianti Gervė buvo geresnis patarėjas: jis bent jau klausėsi ir atsakinėjo. Dabar svarsčiau, ar ne todėl mano motina Cai Maifong buvo atsidavusi krikščionė, kad giliai širdyje jautėsi kalta išdavusi savo seserį ir padariusi mirtiną nuodėmę? Aš paklausiau, bet savo nuomonės, jei tik ją turėjo, Dievas nepasakė.

Kas vyko kitas dvi dienas, aiškiai nepamenu, tik žinau, kad susitikau su Lo, buvo perskaitytas motinos testamentas ir lankiausi laidojimo namuose. Kai atvykau į laidotuves, laidojimo namų direktorius pasiūlė man apsivilkti iš prastos baltos medžiagos pasiūtą laidotuvių kostiumą, bet aš atsisakiau. Šiuo rankomis plėšytu, o ne žirklėmis sukirptu, iš šiurkštaus kanapių pluošto pasiūtu drabužiu pabrėžiama, kad mirusiojo palikuonių sielvartas toks gilus, kad jiems visai nesvarbu, ką vilki.

Mano žalsva šilkinė suknelė Lo labai nepatiko.

– Iš pagarbos velionei privalote vilkėti baltus drabužius!

– Norite, kad jausčiausi dar labiau prislėgta ir žengčiau į kapą paskui motiną?

Kadangi buvau dukra ir be manęs laidotuvių ceremonija vykti negalėjo, galų gale jis nusileido.

Bet pamačiusi, kad atsisveikinti su mama atėjo vos du žmonės, dar labiau nusiminiau.

Man nespėjus paklausti Lo, kodėl taip yra, jis paaiškino:

– Iš pradžių pas panelę Medison daug kas ateidavo, bet metams bėgant tie žmonės suprato, kad jai nėra vilties atgauti laisvę, todėl liovėsi ją lankyti.

– Kaip baisu! – šūktelėjau.

– Tikriausiai esate girdėjusi posakį: „Užsitęsusi liga atbaido net ir ištikimiausią sūnų“? – Ir gūžtelėjęs pečiais pridūrė: – Tokia žmogaus prigimtis.

Aš linktelėjau. Ką gi dar galėjau pasakyti?

– O kas tie du žmonės, geriausi jos draugai?

„O gal meilužiai?“ – pagalvojau, rodydama į toliausiame salės kampe besišnekučiuojančius du vyrus.

– Ne, jie čia dirba.

Kadangi, be mudviejų su Lo, daugiau laidotuvininkų nesusirinko ir nebuvo kam nei paspausti rankos, nei nusilenkti ar parklupti prieš velionės nuotrauką, nei tarti tuščių paguodos žodžių, laidotuvių ceremonija tetruko pusvalandį. Atlikau savo pareigas: sudeginau popierines aukas ir atsiklaupusi prieš motinos nuotrauką tris kartus žemai nusilenkiau, kakta dunkstelėdama į grindis taip garsiai, kad išgirstų jos anapus iškeliavusi siela. Pagaliau paspaudžiau mygtuką, kad pradėtų deginti jos palaikus. Ir kol mano motinos, arba tetos, Mindės Medison, arba Cai Mindės, kūnas virto pelenais, kaip įmanydama stengiausi tramdyti ašaras.

Po dviejų dienų pono Lo išnuomotas automobilis nuvežė mus į Tiandziną – miestą į pietryčius nuo Pekino; iš ten nedideliu laiveliu išplaukėme į Bohajaus jūrą. Stengdamasi neparvirsti siūbuojančiame laive, tvirtai suspaudusi laikiau sudegintus abiejų neseniai rastų savo tėvų palaikus.

Visa, kas vyko, plaukė man prieš akis tarytum sapnas. Laikiau glėbyje savo tėvus, kaip kad motina laikė ant rankų mane vos gimusią. Vargšas Vangdzinas leisdamas paskutinį atodūsį nė nežinojo, kad žemėje paliko savo vaiką.

Švelnus vėjelis ir nuostabiai žydras vandenynas visai nederėjo su niūria mano nuotaika. Ant urnų buvo mano tėvų, fotografuotų pačiame jėgų žydėjime, atvaizdai. Motinos plaukai buvo supinti į dvi storas kasas, galva palenkta, o akys nukreiptos į viršų, į kažką, kas nepateko į objektyvą, – tarsi ji būtų troškusi vilčių ir nuotykių kupinos ateities. Iš maloniame jos veide šviečiančios šypsenos galėjai pamanyti, kad iš už kampo jau žvilgčioja pavasaris.

Tėvas buvo apsikirpęs ežiuku, o rimtos jo akys, žvelgiančios pro apskritų metalinių akinių stiklus, atrodė didesnės, nei iš tiesų buvo. Šį vyrą valingu smakru ir skvarbiomis akimis galėjai palaikyti poetu arba revoliucionieriumi. Atrodė lyg nugrimzdęs į mintis, į aistringą norą atstatyti šią šalį, o jei prireiks, ir paaukoti už ją savo jauną gyvybę. Du jaunuoliai, mylimieji ir giminingos sielos, kupini jėgų, gyvybės ir ateities vilčių. Ar jie įsivaizdavo turėsią namus, pilnus vaikų, o paskui senatvėje būsią apsupti anūkų, kurie glaustysis prie jų silpstančių kojų ir lips ant kelių pataršyti žilų kaip šerkšnas jų plaukų?

Buvau labai prislėgta. Ar kas nors gali įsivaizduoti, kad teks antrą kartą laidoti savo tėvus?

Praradau laiko nuovoką, o atitokusi supratau, kad laivelis sustojo ir supasi ant bangų.

Kapitonas, maždaug penkiasdešimtmetis, liesas kaip vytelė vyras, šūktelėjo Lo:

– Ar užtektinai toli?

– Taip. Prašau kelias minutes čia palaukti.

– Ar mes toli nuo kranto? – paklausiau.

Lo tarė:

– Dabar galite atlikti paskutinę mylinčios dukters pareigą.

Jaučiausi lyg suakmenėjusi, tad nieko neatsakiau.

– Jei norite, pirmiausia galite sukalbėti asmenišką maldą. Paėmiau ir Širdies sutrą, todėl galite perskaityti ir ją, kad jūsų tėvai keliautų į rojų vakaruose.

Šis prieš mane stovintis vyras rūsčiu veidu tikrai pasirūpino kiekviena smulkmena.

– Pirmiausia perskaitysiu tėvams Širdies sutrą, o paskui dar pasimelsiu Dievui.

– Pradėkite, – paragino jis ir padavė man sutrą.

Pakėliau akis į žydrą dangų ir kelias sekundes pameditavau, prisiminusi kinų filosofo Laodzi žodžius, kad dangus abejingas ir su visomis būtybėmis elgiasi kaip su benamiais šunimis. Tiesa, – ir danguje, ir Dievo akyse mes esame nereikšmingi tarsi kruopelės. Kaip ir mano tėvai, virtę pelenais ir dabar turintys išnykti beribėje tuštumoje.

Nuleidusi galvą, perskaičiau spausdintus budistų išminties žodžius:

Stebėtinai lengvai bodhisatva prasiskverbia į giliausią išmintį, atspindėdama, kad visos penkios skandhos yra tuštuma, ir maldydama visas kančias.

Ši senovinė sutra buvo per daug paini ir mano vakarietiškam protui nesuvokiama. Ir vis dėlto man patiko žodžiai „maldydama visas kančias“. Kas galėtų to netrokšti? Baigusi skaityti, dar sukalbėjau trumpą maldą Dievui: „Brangusis Dieve, esu čia, kad išberčiau tėvų pelenus į jūrą. Dėkoju ponui Lo ir kapitonui, kad mane čia atplukdė ir kad galėjau surengti tėvams tikras laidotuves jūroje. Tikiuosi, kad mano tėvai, kad ir kokios nuodėmės juos slėgtų, netrukus atsidurs tavo rankose ir išgirs angelų giesmes. Be to, laukiu dienos, kai mylinčiame tavo glėbyje vėl su jais susitiksiu. Ačiū tau, Viešpatie. Amen.“

Po maldos per daug išsekusi ir nebesusivokianti, paklausiau Lo, ką toliau daryti.

Jis tarė:

– Dabar turite paskutinį kartą atsisveikinti ir išberti pelenus į jūrą.

Pirmiausia paėmiau motinos urną ir į abu skruostus pabučiavau jos nuotrauką.

– Geros kelionės namo, mama.

Pamaniau, kad tai patys tinkamiausi žodžiai, nes ji buvo tokia bebaimė nuotykių ieškotoja. Tuomet – dykuma, dabar – jūra, paskui – dangus arba rojus vakaruose, – žiūrint, kuris kelias jai pasirodys vertas daugiausia iššūkių.

Kadangi Vangdzino visiškai nepažinojau, pakštelėjau jam į kaktą. Žvelgdamas į mane ilgesio kupinomis akimis, nepažįstamas mano tėvas, rodos, norėjo pasakyti: „Atleisk, dukrele, kad neturėjau progos laikyti tavęs ant rankų, kai buvai maža, ar sulaukęs senatvės ieškoti tavo paramos ir paguodos. Likimas taip susiklostė, kad prasilenkėme. Kinai tokiais atvejais sako cadzian erguo – „probėgšmais susiliesti pečiais minioje“.

Negalime tau padėti, tad privalai pati savimi rūpintis, dukrele. Tekėk, susilauk daug mažylių ir galvok apie tai, kad aš, žvelgdamas iš aukštai, matau meilias savo vaikaičių šypsenas ir girdžiu jų džiaugsmingą juoką. Linkiu, kad būtum labai laiminga, gyventum ilgai ir būtum sveika. O dabar – sėkmės ir sudie.“

Lo palietė man petį ir aš krūptelėjau. Jis padavė man savo nosinę. Tik tada pajutau, kad verkiu.

Lo parodė į mamos urną ir tarė:

– Jau laikas nuleisti Mindę Medison į jūrą amžino poilsio.

Pastebėjau, kad jo akys užverktos, o balsas dreba. Ar Lo vėl verkė, – kaip ir tuomet, kai viešbutyje pranešė man apie motinos mirtį? Ar galėjo teisininkas verkti dėl savo klientės? O gal apraudojo ją kaip moterį?

– Pone Lo, ar gerai jaučiatės?

– Taip, – atsakė jis taip tyliai, kad vos išgirdau. – Tik į akis įtiško sūraus vandens.

Pažiūrėjau į jo veidą, tada nusisukau į jūrą, nuėmiau urnos dangtį ir išpyliau pelenus į vandenį. Jūra atrodė tokia rami, tokia skaidri ir tokia abejinga mūsų žemiškoms kančioms… Mano motinos pelenai sukosi ore tarsi šokančios kosminės dulkės, o paskui puolė į bangų glėbį.

Tada atidariau Vangdzino urną ir padariau tą patį. Keista, bet jo pelenai krito tiesiai į vandenį, nesūkuriuodami ore. Gal jis nekantravo susitikti su savo mylima moterimi, kad šioje kelionėje, iš kurios negrįžtama, ji nesijaustų vieniša?

Man išpylus pelenus iš abiejų urnų, Lo padavė du gėlių vainikus ir aš juos įmečiau į jūrą. Tarsi mąstančios ir jaučiančios, gėlės nekantriai ėmė suptis ant bangų, lyg būtų norėjusios pasivyti mano tėvus ir savo vaivorykštine aura nušviesti jiems kelią.

– Įmeskite dar ir šitą, – labai susijaudinęs pasakė Lo ir padavė man trečią vainiką.

– Dar vieną?

– Šis skirtas žuvims, kad atstotų.

Nors neįžvelgiau čia jokios logikos, padariau kaip teisininkas liepė, jausdamasi jam dėkinga už atidumą ir užuojautą.

Žiūrėjau į pelenus, žiedlapius ir bangas, kol mano dulkėmis virtę tėvai visiškai dingo iš akių. Nuo šiol šiame varganame pasaulyje su tėvais nebus jokių susitikimų, – nei laimingų, nei liūdnų.

Kai grįžome į miestą, Lo paklausė manęs, ar nesu per daug pavargusi ir ar jis galėtų pakviesti mane kur nors nueiti.

Sėdėdama mažoje kavinukėje priešais santūrųjį teisininką, pirmą kartą aiškiai pajutau šį paslaptingą žmogų. Pradėjęs penktą dešimtį, smulkaus kūno sudėjimo, dailiai atrodantis, jis galėjo būti profesorius arba gydytojas. Lo iš prigimties buvo rimtas ir tuščiais žodžiais nesišvaistė.

Užsisakiau juodos kavos, kad gėrimas atitiktų nuotaiką, o Lo – mineralinio vandens, kaip spėjau, norėdamas praskaidrinti savo niūrią nuotaiką.

Kai padavėja mums atnešė gėrimus ir mudu susimąstę kelis kartus jų gurkštelėjome, Lo tarė:

– Panele Lin, man labai palengvėjo, kad jūsų tėvai pagaliau buvo deramai palaidoti.

– Ačiū, pone Lo. Be jūsų pagalbos man nebūtų pavykę to padaryti.

Jis tylėdamas vėl atsigėrė vandens, o tuomet vėl prabilo:

– Bet tai nereiškia, kad jūsų motinos byla baigta. Dabar, kai visi meno kūriniai grąžinti valstybei, o terakotinio kario nuoskila ištirta, turime kovoti toliau ir ją reabilituoti.

– Dėkoju už viską, ką darote dėl mano motinos. Tikiuosi, ji jums užtektinai sumokėjo, – tariau nesugebėdama nuslėpti šiokio tokio kartėlio, bet likusią sakinio dalį – „…nes aš neturiu iš ko“ – nutylėjau.

– Ji nieko neturėjo. Ir jau seniai nieko man nemokėjo.

Mintyse pagalvojau, kodėl jis toks mielas? Argi teisininkai nėra godūs, o jų lojalumas priklauso nuo sumos kliento banko sąskaitoje?

Tarsi atspėjęs, apie ką galvoju, Lo pridūrė:

– Panele Lin, tikriausiai apstulbinsiu jus pasakęs, kad…

Jis nutilo nebaigęs minties.

Po kelių akimirkų nedrąsiai pasiteiravau:

– Ką pasakęs?

Pažvelgus į Lo atrodė, kad jis labai kankinasi, nes ketina pasakyti kai ką labai skausminga. Pagaliau jis prabilo:

– Labai seniai mylėjau panelę Medison.

„Šit kaip? Dar vienas meilužis, mama?“

Nekreipdamas dėmesio, kad esu sukrėsta, Lo nosine nusišluostė akių kraštelius ir pridūrė:

– Ji buvo labai patraukli, narsi ir ryžtinga moteris. Deja, kai su ja susitikote, jos grožį jau buvo sunaikinęs vėžys, kalėjimas ir ilga teisinė kova. Tačiau būdama pačiame jėgų žydėjime ji atrodė tokia energinga, kad visiems aplink esantiems įkvėpdavo pasitikėjimo ir vilties. Aš buvau tik vienas iš daugelio jos gerbėjų.

Tad šis, rodos, bejausmis vyras iš tiesų visą laiką gedėjo.

– Ar jūs vedęs?

– Buvau, bet kai žmona sužinojo apie mano susižavėjimą Minde, išsiskyriau. O antrą kartą šeimos taip ir nesukūriau.

Vyras sužeista širdimi.

– Štai kodėl taip stengiatės man padėti, tiesa?

Jis linktelėjo.

– Vis dar ją mylite, taip?

– Kai susipažinau su ja, kitos moterys man ėmė atrodyti neįdomios. Nors Mindė niekada tikrai neatsakė į mano jausmus, meilės nuotykį mudu turėjome.

Vadinasi, jis buvo tas draugas, apie kurį Mindė man užsiminė!

– Norite pasakyti, kad tas romanas tęsėsi… iki jos mirties?

Jis vėl linktelėjo.

Man dingtelėjo keli ne visai padorūs klausimai.

Kaip vėžio suėsta, į šmėklą panaši moteris gali būti vyrui patraukli? Ar jie mylėjosi? Kur? Kalėjimo kameroje? Kokiomis pozomis, gal ir apversto lotoso?

Kelias minutes tvyrojo tyla, tuomet jis išsitraukė nutrintą užrašų knygelę ir padavė man.

– Čia dienoraštis, kurį jūsų motina rašė keliaudama Šilko keliu. Jums tikriausiai bus įdomu.

– Skolinate ar galiu jį pasilikti?

– Jis jūsų. Kad geriau pažintumėte savo motiną.

Perverčiau kelis lapus, – ne skaitydama, o tik norėdama per dailiai suraitytus hieroglifus ir asmeniškus žodžius pajusti mamos dvasios likučius.

Dar patylėjęs, Lo paklausė:

– Panele Lin, kokie dabar jūsų planai?

– Daugiau čia man nėra ką veikti. Manau, grįšiu į Niujorką ir mėginsiu baigti rašyti romaną. Tada bandysiu ieškotis agento ir leidėjo. Bet tai – ilgas kelias. Tolima svajonė. Turiu tai pripažinti.

Jis įdėmiai pažvelgė į mane.

– Nepraraskite drąsos. Nepasiduokite ir jums pavyks. Jūs paveldėjote iš motinos kovotojos dvasią. – Kiek patylėjęs, jis pridūrė: – Ir grožį.

Nustebau pamačiusi, kad jis nuraudo.

Grįžusi į viešbutį, beveik visą naktį skaičiau mamos dienoraštį. Baigusi pagaliau supratau, kodėl ji traukė tokią daugybę vyrų. Galbūt kai kurios motinos gyvena per savo dukras, bet man nutiko kaip tik atvirkščiai. Norėdama patirti tam tikras savo motinos gyvenimo akimirkas, turėjau leistis į ilgą ir varginančią kelionę Šilko keliu. Ji rado neįprastą būdą skatinti savo dukters asmenybės tobulėjimą.

Dienoraštyje daugybė ištraukų mane sužavėjo, kad ir ši:

Rugpjūčio 3-ioji

Tikriausiai esu pirma moteris, viena įveikusi Takla Makano dykumą, į kurią daug kas įžengia, bet niekada negrįžta. Jei gyvenčiau Vakaruose, mano nuotraukos, kuriose sukrovusi ant rogučių tempiu savo mantą, puikuotųsi visuose laikraščiuose ir žurnaluose. O Kinijoje niekas nežino, nei kas aš, nei ką veikiu. Tegul taip ir lieka.

Čia, šioje nesvetingoje dykumoje, vis galvoju apie mirtį. Jei „niekada negrįšiu“, tuomet virsiu viena iš nesuskaičiuojamos daugybės kaukiančio vėjo pustomų smilčių, kurioms draugijos nepalaiko net šmėklos. Ir vis dėlto net šiuose tyruose nuolat galvoju apie savo mažąją Lilę, kuriai buvo du mėnesiai, kai palikau Honkongą ir grįžau į Kiniją.

Po trijų dienų Lo man pranešė: kadangi Mindė Medison mirė, valdžia nusprendė panaikinti visus jai pateiktus kaltinimus. Tačiau, kaip ir maniau, trijų milijonų dolerių neatidavė. Paklausiau kodėl ir Lo man paaiškino, kad nebūtų labai protinga erzinti valdžios atstovus ir klausinėti kodėl. Kadangi apie Kinijos teisės sistemą nieko neišmaniau ir neturėjau čia jokių ryšių, galų gale susitaikiau su mintimi, kad geriausia bus neaušinti burnos, grįžti į Jungtines Valstijas ir toliau gyventi savo gyvenimą.

35

Atgal į Niujorką

Manhatanas, kurį visuomet laikiau moderniausiu miesto rajonu visame pasaulyje, dabar atrodė nuobodus, palyginti su Šilko kelio miestais, per kuriuos man teko keliauti. Tiesą sakant, grįžus namo viskas atrodė taip kasdieniška, kad galėjai pagalvoti, jog Šilko kelio nuotykius patyriau ne šiame gyvenime. Bet kadangi trijų milijonų dolerių negavau, neturėjau kito pasirinkimo, tik grįžti į savo ankštą butą Sankirtos aikštėje.

Vos įkėlusi koją į namus, surinkau Alekso numerį tikėdamasi, kad išgirdus raminamą jo balsą ir mielus žodžius bus lengviau grįžti į įprastą gyvenimą. Bet, kaip ir anksčiau, niekas nekėlė ragelio. Net paskambinau į Kolumbijos universiteto raštinę pasiklausti Alekso telefono numerio ir adreso. Man patvirtino, kad jis yra šio universiteto absolventas, bet daugiau informacijos nesuteikė teisindamiesi konfidencialumo principu.

Kur jis galėjo būti? Gal vėl grįžo į Kiniją ieškoti manęs? Vargu. Ir staiga man šovė mintis, kurios labiausiai bijojau: galbūt šį kartą Aleksas tikrai aistringai įsimylėjo kitą, vienmetę merginą?!

Priblokšta šios minties, paskambinau Krisui.

Jis atrodė toks susijaudinęs, kad aš, nusivylusi dėl Alekso dingimo, vėl pasijutau geidžiama.

– Lile, mieloji, kaip džiugu vėl girdėti tavo balsą! Taip ilgai išvykdama tikrai mane iškankinai. Neabejoju, tikrai turi man ką papasakoti. Ar galiu šiandien vakare užsukti?

Trumpai susimąsčiau.

– Krisai, kaip čia yra, kad bet kada galiu tave rasti namie. Kur Dženė ir Prestonas?

– Suprask, Lile, tavęs ilgai nebuvo. Kaip manai, ką visą tą laiką be tavęs veikiau? Leidau laiką su šeima. Ėjau su sūnumi į McDonald’s restoraną, į zoologijos sodą, į kino filmus, žaidžiau su juo kamuoliu, vaikščiojau po parduotuves.

– Ar Dženė irgi ėjo drauge?

– Žinoma, juk ji Prestono motina.

– Vadinasi, tau manęs nė nereikia.

– Ak, Lile, nebūk tokia aikštinga. Aišku, man tavęs reikia.

– Ar, kol keliavau, buvai su kita moterimi, išskyrus Dženę?

Man buvo truputį nemalonu to klausti. Mat ir pati negalėjau tvirtinti buvusi jam ištikima: net jei seksas apversto lotoso poza nesiskaitė, vis dėlto Kinijoje gyvenau su Aleksu.

Jis atsiduso.

– Ką tu, Lile! Jokių kitų moterų, tik šeima.

– Vadinasi, mylėdavaisi su žmona?

Jis atsakė ne iš karto, o giliai įkvėpęs ir triukšmingai iškvėpdamas orą:

– O ko tu tikėjaisi? Tavęs taip ilgai nebuvo, negi manei, kad tapsiu vienuoliu? Maldauju, ar galiu šį vakarą ateiti?

– Tu vis dar neatsakei į mano klausimą. Ką sakysi Dženei? Kaip paaiškinsi, kur išeini?

– Aš neprivalau jai aiškintis dėl kiekvieno žingsnio. Be to, visą pusmetį buvau pavyzdingas šeimos tėvas. Man priklauso pertrauka.

– Šiandien vakare negaliu su tavimi susitikti, – pasakiau galvodama apie Aleksą ir norėdama palaukti jo.

– Kalbi rimtai? – pyktelėjo Krisas. – Tai ko skambini, nori mane paerzinti?

– Galbūt skambinu iš mandagumo kaip senam bičiuliui… – atsakiau, o tada padėjau ragelį ir išjungiau telefoną.

Apie šeštą valandą vakaro mane pažadino smarkus beldimas į duris. Nuskubėjusi prie jų, žvilgtelėjau pro akutę ir pamačiau savo buvusį profesorių.

Staigiu mostu atidariau duris.

– Krisai!

Kaip visada, jis rankose laikė du maišelius maisto.

– Telefonu neatsiliepi, todėl atnešiau tavo mėgstamų kiniškų patiekalų.

Stovėjau ten ir niekaip nesugalvojau, kaip juo atsikratyti.

– Gal pakviesi užeiti?

– Hm…

– Po galais, Lile, įsileisk mane!

Įleidau ir uždariusi duris nusekiau paskui Krisą prie valgomojo stalo. Jis išėmė dėžutes su maistu ir padėjo ant stalo. Tada prisitraukė mane pabučiuoti. Aš jį atstūmiau.

– Kas yra, Lile, nesidžiaugi mane matydama?

– Aš pavargusi.

Kelias akimirkas jis atidžiai į mane žvelgė.

– Vargšelė, turbūt išalkai, tad pavalgykime, o pasišnekėsime vėliau.

Susėdome ir tylėdami ėmėme valgyti.

Po penkiolikos minučių, kai maisto neliko, Krisas paklausė:

– Ar po šitiek mėnesių nesulauksiu bent trupučio tavo švelnumo?

Pasilenkiau ir pakštelėjau jam į skruostą.

– Kodėl dabar mums nenuėjus į lovą?

– Žinoma, gali eiti. Vienas.

– Ką nori pasakyti? Į lovą mudu visada einame kartu!

– Bet nuo šiol aš nenoriu.

– Juokauji?

Nieko jam neatsakiau.

Krisas vėl pamėgino mane apkabinti ir šį kartą leidausi.

– Matyt, tu tikrai pavargusi. – Po kelių sekundžių Krisas nuo manęs atšlijo ir uždavė klausimą, kurio bijojau: – Lile, vis dėlto manau turiu teisę sužinoti, kodėl viena keliavai į dykumą.

Pamaniau, kad galiu iškloti jam tiesą, – juk vis tiek nėra trijų milijonų dolerių, kurių jis galėtų įsigeisti.

– Pasiruošęs išgirsti visą istoriją?

– Klok.

Parodžiau jam kelias nuotraukas, dalį savo dienoraščio ir papasakojau viską, žinoma, nutylėdama apie santykius su Aleksu ir apie apversto lotoso pozą, išmėgintą su vienuoliu.

Kai baigiau kalbėti, Krisas atrodė nepaprastai nustebęs.

– Lile, tau tikrai derėjo pasikviesti į tą kelionę mane! O tie trys milijonai? Pražuvo?!

– Nori tikėk, nori ne, bet dėl to visai nesijaučiu blogai. Šiaip ar taip, tai buvo per daug gerai, kad būtų tiesa.

Jis leptelėjo:

– Kodėl šios patirties tau neišklojus popieriaus lape?

– Bet aš jau turiu dienoraštį.

– Aš ne apie tai. Kalbu apie knygą.

– Hm… Kažkaip nė nepagalvojau. Įspūdžiai dar tokie švieži…

– Juo labiau turėtum viską užrašyti, kol nepamiršai.

– Bet pirma noriu baigti savo romaną. Jis jau ir taip per ilgai guli ant mano stalo.

Krisas nieko neatsakė, o prieš vėl prabildamas, rodos, trumpai nugrimzdo į savo mintis.

– Lile, labai norėčiau sužinoti, ką patyrei kelionėje. Ar galėtum kelioms dienoms paskolinti man dienoraštį?

Bet juk negalėjau leisti jam skaityti ištraukų apie Aleksą ir Plaukiantį Debesį, todėl pasakiau:

– Dabar pati noriu jį peržiūrėti, bet galbūt galėsi paskaityti vėliau.

Tačiau Krisas užsispyrė.

– Būk gera… Ten gali būti puikių, tau tinkamų kūrybinių idėjų ir aš galėčiau tau padėti. Galiu dienoraštį nusikopijuoti ir tuoj pat tau grąžinti. Ką pasakysi?

Bet kopiją, suprantama, turėjau padaryti aš, o ne jis, kad joje neliktų ištraukų apie Aleksą ir Plaukiantį Debesį.

– Gerai, kai tik galėsiu, padarysiu kopiją. O dabar tokiems darbams esu per daug pavargusi, juolab kad peršokau per daug laiko juostų. Einu miegoti. Viena.

Krisui neliko nieko kita, tik keliauti sau, – spūdinti kaip išbartam šuniui.

Po trijų dienų truputį atsigavusi po ilgo skrydžio ir sutvarkiusi kelis būtinus reikalus, išsitraukiau nebaigtą romaną ir vėl pamėginau sėsti prie darbo. Deja, negalėjau parašyti nė žodžio. Pagaliau po kelių nesėkmingų bandymų numojau į jį ranka. Tada prisiminiau Kriso siūlymą pasinaudoti Šilko kelyje įgyta patirtimi ir ėmiau tvarkyti savo užrašus, nuotraukas, Alekso laiškus, savo mamos ir Lopnoro dienoraščius. O tada kaip patrakusi ėmiau barškinti kompiuterio klaviatūra. Galbūt dėl to, kad visa tai buvau patyrusi pati, žodžiai liejosi kaip vanduo iš čiaupo. Labai džiaugiausi, kad šis darbas einasi daug lengviau nei rašant kelių šeimos kartų sagą.

Užmiršusi viską ir atsidėjusi vien rašymui, tik po dviejų ar trijų savaičių susivokiau, kad Krisas, – trumpai užsukęs pasiimti mano dienoraščio ir nuotraukų kopijų, – apskritai liovėsi pas mane lankytis.

Ir neskambino.

Paėmiau telefoną ir surinkau jo numerį. Nustebau išgirdusi jį kalbant santūriai, galima sakyti, net šaltai.

– Kur pradingai, Krisai?

– Tai dėl Dženės. Pastaruoju metu ji prastai jaučiasi, todėl turiu būti namie ir ja rūpintis.

– Labai užjaučiu. Kodėl nepaskambinai ir man nepapasakojai?

– Tiesiog… nenorėjau tavęs jaudinti.

– Kaip sekasi Prestonui?

– Gerai. Kai susirgo jo mama, berniukui taip pat reikia daugiau dėmesio.

– O kas nutiko Dženei? Tikiuosi, liga nerimta?

– Ne, nesijaudink, ji stipriai peršalo, be to, truputį pervargo.

Atrodė, kad Krisas išsisukinėja, bet kadangi jo šeimos gyvenimas buvo ne mano reikalas, nusprendžiau daugiau nekamantinėti.

– Krisai, nesikrimsk, jei negali paskambinti.

– Atleisk, Lile, tiesiog turiu per daug reikalų.

– Suprantu. Tau nereikia atsiprašinėti. Kai Dženė pasveiks, paskambink.

– Būtinai. – Patylėjęs jis paklausė: – Gal pradėjai rašyti?

– Taip. Ir žinai, Krisai, nepatikėsi! Eina daug lengviau nei rašyti romaną. Jokių kūrybinių krizių, aš priblokšta – staiga galiu taip greitai ir sklandžiai dėstyti mintis.

Po trumpos tylos vėl išgirdau jo balsą:

– Rašai apie tai, ką patyrei Šilko kelyje?

– Taip. Ačiū, kad davei man tą mintį.

– Gal tau reikėtų truputį palaukti?

– Kodėl?

– Paskubomis parašyta knyga gali ir būti ne tokia gera.

– Ak, nesijaudink. Apie leidybą negalvoju. Bent kol kas.

– Gerai. Manau, bus geriau, jei susikaupsi ir pirmiausia baigsi savo romaną.

– Kodėl?

– Nes dirbi prie jo daugiau nei dvejus metus. Tikrai turėtum pirmiausia baigti jį. Nutraukti darbą būtų negerai.

– Nesirūpink, kada nors baigsiu ir jį. Pažadu.

Praėjo penki mėnesiai. Krisas taip ir nepaskambino, bet baigiau rašyti atsiminimus apie Šilko kelią. Prieš ieškant leidėjo, pirmiausia man reikėjo agento. Pamaniau, gal paprašyti Kriso, kad rekomenduotų savąjį, bet netrukus atsisakiau tos minties. Tiesa, jis man buvo gana dosnus: visada sumokėdavo už maistą ir atnešdavo mažų, bet ne per brangių dovanėlių, – gvazdikų ar rožių puokštę iš korėjiečių krautuvėlės ar prie aprangos derančių papuošalų. Maistas paprastai būdavo kiniškas, išsineštinis – mudu beveik niekada neišeidavome į miestą, nes Krisas baiminosi netyčia susitikti savo kolegas ar studentus.

Nors Krisas mielai man padėdavo tvarkyti visokias smulkmenas, vis dėlto maniau, kad būsimai ir dar nieko nepasiekusiai rašytojai, tokiai kaip aš, gauti jo rekomendaciją bus taip pat sunku, kaip nekaltai mergelei pastoti. Be to, jis vis dar neskambino, taigi arba Dženė tikrai sunkiai serga, arba aš jo jau visiškai nedominu. Nujaučiau, kad labiau tikėtinas antrasis variantas, juolab kad abu pastaruosius kartus, kai pas mane lankėsi, atstūmiau jį ir nesutikau mylėtis.

Šiaip ar taip, dabar man rūpėjo tik Aleksas: žinojau, kad jis iš tiesų mane myli arba bent jau mylėjo, kai paskutinį kartą matėmės. Bet jo niekada nebūdavo namie, į telefono skambučius jis neatsiliepdavo, tad ėmiau svarstyti, kas atsitiko. Pasiėmiau jo pirktą sidabrinį amuletą ir paglosčiau išgraviruotą drakoną ir feniksą. Mintyse meldžiausi, kad mudu ilgoje šio pasaulio kelionėje būtume ne tik užkliudę vienas kitą pečiais skubančioje minioje, bet ir netrukus pultume vienas kitam į glėbį.

Nusprendžiau pamėginti laimę ir išsiuntinėti laiškus daugybei literatūros agentų. Kinai tai vadina juveng savang – „užmesti tinklą, kad įkliūtų žuvų“. Vyliausi, kad į didžiulį tinklą įsipainios bent viena.

Sulaukiau dvidešimt trijų neigiamų atsakymų, o tada iš Monro literatūrinės agentūros paskambinusi agentė Elena Monro pasisiūlė man atstovauti. Bet iš karto griežtai ir labai aiškiai pasakė negarantuojanti, kad knygą palaimins leidėjai.

Elena vis siuntė man mažų ir didelių leidyklų atsisakymus leisti mano knygą, o vieną dieną netikėtai paskambino pati.

– Sveikinu, Lile! Center Books leidykla labai susidomėjo tavo atsiminimais ir nori juos leisti.

Seniai nebuvau girdėjusi tokių malonių žodžių.

Sušukau į ragelį:

– O Dieve, ar nesapnuoju?!

– Taip, bet šis sapnas išsipildys. – Norėdama padaryti didesnį įspūdį ji patylėjo, o tada pridūrė: – Jie tau siūlo šešiaženklį avansą – šimtą tūkstančių.

Šį kartą suklikau, lyg laimėjusi aukso puodą:

– O Dieve, ar tikrai teisingai išgirdote?

– Norite pasakyti, kad neišmanau savo darbo? – pajuokavo ji.

– Žinoma, ne! Tik… skamba kažkaip neįtikėtinai.

– Sveikinu, Lile! Parašėte nuostabią knygą!

Suprantama, gavus šimto tūkstančių dolerių avansą ankstesnis mano nerimas, kad teks ieškotis paprastų darbų – dirbti padavėja ar vaikų aukle, – išsisklaidė kaip ryto migla.

Devyni mėnesiai, po kurių knyga pagaliau turėjo išvysti dienos šviesą, truputį prailgo. Užsiėmiau teksto peržiūrėjimu ir kitais reikalais: rinkau nuotraukas, derinau viršelio dizainą. Mano leidėjams ypač patiko mudviejų su Aleksu meilės istorija, bet man tai kėlė skausmingą liūdesį ir ilgesį. Ar kada nors dar sutiksiu savo gyvenimo meilę? O gal, kaip ir su mama, keliaudama per šį varganą pasaulį tik trumpai susiliečiau su Aleksu pečiais didžiulėje žmonių minioje?

Iš pradžių ketinau paminėti ir savo meilės romaną su Krisu, kad mano atsiminimai būtų pikantiškesni ir geriau perkami, bet netrukus apsigalvojau – neturiu teisės siekdama sau naudos skaudinti nei jo, nei jo šeimos. Be to, o jeigu apie mano meilės nuotykį su Krisu perskaitys Aleksas?

Šiaip ar taip, nors dėl skirtingų priežasčių, tuo metu abu vyrai, rodos, buvo dingę iš mano gyvenimo.

Bet dabar, kai mano rankraštį pagaliau buvo planuojama išleisti, nusprendžiau paskambinti Krisui ir pasidalyti geromis naujienomis. Juk jis ilgai buvo mano mokytojas ir vadovas.

Nustebau, kai paskambinusi į katedrą iš sekretorės sužinojau, kad jis išėjęs kūrybinių atostogų – rašo knygą ir grįš tik po mėnesio. Paskui pasiūlė palikti žinutę, bet aš atsisakiau. Kad Krisas būtų paėmęs kūrybinių atostogų ir nieko man apie tai neužsiminęs? Kažkas čia ne taip… Anksčiau laisvalaikis jam būdavo reikalingas, kad kuo daugiau laiko praleistų su manimi, tiksliau sakant, pasidulkintų. Taigi nutiko kažkas rimta. Tik kas?

Krisas taip ir nepaskambino.

Bet vieną dieną, likus mėnesiui iki mano knygos pasirodymo, atsiverčiau New York Times ir radau interviu su Krisu apie jo naują romaną „Meilė Šilko kelyje“.

Buvo aišku kaip dieną – jis ne tik pavogė mano istoriją, bet ir spėjo greičiau išleisti knygą. Taigi, kaip sakoma kinų patarlėje, nurijo pirmą maistingos sriubos šaukštą. Nieko keista, kad jis dingo ir taip ilgai manęs vengė. Kažkur pasislėpęs Krisas rašė savo, – iš tiesų mano, – istoriją.

Perskaičiusi Times straipsnį iš pykčio vos neuždusau. Ar tai – plagiatas? Maniau, kad taip. Bet kad būčiau tikra, turėjau perskaityti knygą.

Tekina išpuoliau į gatvę, nuskubėjau į Barnes & Noble knygyną netoliese ir pasičiupau vieną „Meilės Šilko kelyje“ egzempliorių. Nuo užpakalinio viršelio į mane įdėmiai žvelgė Krisas, tarsi tyčiodamasis iš mano kvailumo ir neatsargumo.

– Subingalvis! – nusikeikiau.

Eidama iš knygyno dar žvilgtelėjau į jo nuotrauką, pastatytą vitrinoje prie pat stiklo, ir pridėjau:

– Niekšas!

Keturis šimtus penkiasdešimt „Meilės Šilko kelyje“ puslapių įveikiau per tris dienas. Man buvo nemalonu, bet turėjau pripažinti – Krisas puikus rašytojas. Jam pavyko sudominti skaitytoją pasakojimu ir leisti jam netiesiogiai patirti visus dykumos nuotykius, pavojus ir sužinoti jos paslaptis. Tačiau nebuvo abejonės, kad visą šią medžiagą jis paėmė iš mano dienoraščio. Tiesa, kadangi meilės romaną su Aleksu nuslėpiau, jo knygoje meilės istorija rutuliojosi tarp anglų kalbos profesoriaus (kurio prototipas buvo jis pats) ir jo studentės, arba manęs. Labai išradinga. Pasakojimas baigėsi tuo, kad „aš“ atsisakiau grįžti į civilizuotą pasaulį, ištekėjau už uigūro, atsiverčiau į islamą ir įsikūriau dykumoje, o „jis“, profesorius sielvarto persmelkta širdimi grįžo skaityti paskaitų ir rašyti atsiminimų. Taigi romane jis buvo auka, nes „aš“ negailestingai jį mečiau dėl kito patrauklaus vyro ir likau gyventi svetimoje šalyje. Likusioje romano dalyje nė kiek nepakeitus buvo aprašyti mano patirti nuotykiai.

– Po galais! Mėšlas! Krisai, kaip tu galėjai?! – rėkiau paėmusi telefoną ir vis rinkdama jo numerį, bet kaskart išgirsdavau šaltą į atsakiklį įrašytą jo balsą. Pagaliau palikau jam labai asmenišką ir piktą žinutę. Ją išgirdęs, jis bent jau turėjo suprasti, ką apie jį manau.

Po dešimties minučių, man vėl susiruošus rinkti numerį, suskambo telefonas. Čiupau ragelį ir riktelėjau:

– Kaip tu galėjai šitaip su manimi pasielgti?!

– Lile…

Skambino mano agentė.

– Elena, atleiskite. Maniau, kad čia kitas žmogus.

– Ar skaitėte New York Times laikraštyje apie „Meilę Šilko kelyje“?

– Taip.

– Vadinasi, jau žinote.

– Taip.

– Kaip tai galėjo nutikti?

Neturėjau kitos išeities ir papasakojau Elenai visą tiesą.

Paskui įsiviešpatavo tyla, tik abiejuose telefono linijos galuose buvo girdėti sunkūs atodūsiai.

– Ką dabar darysime? – nedrąsiai paklausiau.

– Ką tik skambinau jūsų leidėjai ir mes tą reikalą aptarėme. Ji sakė, kad Center Books leidykla tikriausiai paduos Krisą Adamsą į teismą už plagiatą arba bent jau sušauks spaudos konferenciją ir viską viešai papasakosime. Jūsų naudai liudija asmeninė patirtis, Adamsas jos neturi. Susitikusi su žurnalistais galėsite jiems parodyti savo kelionės užrašus, savo motinos ir bičiulio žolininko dienoraščius, nuotraukas ir kitą medžiagą. Jo popieriai bus labai prasti, tad galbūt teisinių veiksmų nė nesiimsime. Ar jūs tam pasiruošusi?

– Manau, taip.

– Lile, ar galiu užduoti asmenišką klausimą?

– Klauskite.

– Ar jus su Krisu Adamsu sieja meilės ryšiai?

– Taip, – susigėdusi tyliai prisipažinau.

Agentės atsakas mane nustebino.

– Gerai, tai puiki istorija žiniasklaidai. Garsus rašytojas ir universiteto profesorius pasinaudoja į sunkią padėtį patekusia savo studente, suvedžioja ją, o paskui dar nuplagijuoja jos kūrinį, pagrįstą įspūdžiais kelionės, į kurią studentė drąsiai leidžiasi viena. Lile, visose didžiausiose žiniasklaidos priemonėse jūs būsite žvaigždė. Leidyklos reklamos specialistai ir aš tuo jau rūpinamės. Tik žiūrėkite, kad žiniasklaida galėtų jus rasti ir paimti iš jūsų interviu.

Man nespėjus nieko atsakyti, agentė padėjo ragelį.

Galvodama apie šį reikalą, staiga prisiminiau mokytojo Sklendžiančios Gervės maišelius. Išėmiau iš antrojo popieriaus skiautę ir pamačiau:

Viską stebėk, bet niekam neatsiverk.

Prakeikimas! Man reikėjo perskaityti jį anksčiau, tuomet nebūčiau padariusi šios klaidos – nebūčiau parodžiusi dienoraščio Krisui.

Po trijų savaičių pasirodžius mano atsiminimams „Dangaus kalnai“, mane tiesiog įsuko pašėlęs įvykių sūkurys. Galų gale mano leidėjai nereikėjo kelti Krisui bylos dėl plagiato. Tiesiog papasakojau savo istoriją ir visi ja patikėjo. Mano atsiminimai pateko į New York Times populiariausių knygų dešimtuką, – apie tokią sėkmę debiutuojantys autoriai gali tik svajoti. Mintyse svarsčiau, ar dabar Krisas prisimena, ką kartą man pasakė: „Bet kuris rašytojas suvažinėtų savo motiną, tėvą, močiutę, senelį arba kurį nors kitą šeimos narį, kad tik bent kartą atsidurtų pirmajame New York Times knygų dešimtuke.“

Cha! O man net nereikėjo to daryti, nes abu tėvai, tiksliau, abi tėvų poros, jau buvo palikusios šį varganą pasaulį ir man nereikėjo jų „suvažinėti“.

Kriso „Meilė Šilko kelyje“ dėl netinkamos reklamos nebuvo labai gerai perkama. Mane net pasiekė gandai, kad jis pakliuvo į juodąjį sąrašą ir leidyklos daugiau nepasirašė su juo sutarčių.

– Sveikinu, Lile, – vieną dieną, du mėnesius mano atsiminimams laikantis populiariausių knygų sąraše, tarė man paskambinusi Elena. – Greitai gausite čekį ir gana riebų.

– Ar galėčiau paklausti kokį? Tikiuosi, ne permirkusį riebaluose arba ne per daug išriebaluotą?

Ji nuoširdžiai nusikvatojo.

– Cha, cha, labai šmaikštu. Kai pasakysiu, dar ne taip juoksitės.

– Penkiasdešimt tūkstančių?

– Ak, mąstykite plačiau!

– Šimtą tūkstančių? – Mano širdis mušė kaip karo būgnas.

– Lile! Ar negirdėjote, ką sakiau? Mąstykite plačiau!

– Du šimtus tūkstančių?

Spigus jos juokas nuskambėjo kaip skardžiausias bažnyčios varpas.

– Penkis šimtus tūkstančių.

– Ką? Juokaujate?!

– Visai ne. Be to, ką tik pardaviau teisę pagal jūsų romaną kurti filmą.

Apie ką šnekėjomės toliau, jau nelabai prisimenu.

36

Knygos pristatymas

Pirmąja lėktuvo klase nuskridau į Vakarų pakrantę, kur ketinau surengti kelias dienas truksiantį knygos pristatymą, apsistojau San Fransiske, Mark Hopkins viešbutyje, penkis šimtus dolerių už naktį kainuojančiuose apartamentuose, ir buvau vežiojama po knygynus limuzinu su televizoriumi ir minibaru. Ar tai buvo miražas, panašus į tą, kurį praeitame gyvenime su Aleksu regėjome dykumoje?

Turėjau skaityti knygos ištraukas ir dalyti autografus daugelyje knygynų, tarp jų – Barnes & Noble, Borders, Book Passage, Book Inc. ir Kepler’s.

Atvykusi į pirmąjį susitikimą Vakarų pakrantėje, į San Fransisko Borders knygyną, įsikūrusį prekybos centre, nustebau radusi pilną salę ir net koridoriuje susispietusią minią žmonių. Renginio vedėjas, žvalus, ketvirtą dešimtį pradėjęs vyras, žiūrovams energingai plojant nuvedė mane ant pakylos.

Keturiasdešimt minučių kalbėjau ir skaičiau apie tai, ką patyriau dykumoje, apie savo aistras ir pastangas išgyventi, o tuomet atėjo laikas klausimams.

– Ar šią knygą parašėte dėl pinigų? – paklausė jaunuolis pasipūtėlio veidu.

– Žinoma!

Juokas plūstelėjo kaip vanduo iš šlakstyklės.

O aš kalbėjau toliau:

– Mes rašome – arba dainuojame, arba tapome, arba vaidiname, arba grojame – dėl daugybės priežasčių. Ne tik dėl pinigų, bet iš smalsumo, taip pat norėdami priimti iššūkį arba ką nors įrodyti… Bet ar kas nors iš mūsų kratosi atlygio už savo skausmingas pastangas? Be to, kaip kitaip turėtume apmokėti savo sąskaitas?

– Teisingai! – šūktelėjo būrelis jaunų vyrų.

Aprimus sumaiščiai, labai sena ponia ryškiu makiažu iš pirmos eilės pasiteiravo:

– O kur Aleksas? Ar ilgitės jo? Ar ketinate pamėginti jį rasti?

Išgirdus šį netikėtą klausimą, man akyse pasirodė ašaros, bet aš jas sutramdžiau. Linktelėjau galvą ir atsakiau:

– Taip. Ir jei kartais kas nors žino, kur jis, labai prašau man pranešti.

Žmonės vėl nusijuokė, o kelios merginos kikendamos ėmė ploti.

Ranką kilstelėjo keturiasdešimtmetė, dalykiškai atrodanti moteris juodu kostiumėliu.

– Kaip jaučiatės netekusi motinos, radusi kitą, bet praradusi ir ją?

– O kaip manimi dėta jaustumėtės jūs?

Nuskambėjo dar viena visuotinio juoko papliūpa.

Žiūrovai taip įsijautė, kad galų gale renginio vedėjui teko nutraukti klausimus ir atsakymus bei paskelbti, kad atėjo laikas dalyti autografus. Nepraėjus nė minutei, žmonių eilė nusidriekė net už prekybos centro kavinės. Knygyno darbuotojai knygas nusipirkusiems žmonėms išdalijo popieriaus lapelius vardams užrašyti, kad man nereikėtų gaišti laiko ir kad rašydama išvengčiau klaidų.

Kai pasirašiusi daugybei žmonių ėmiau justi pirmuosius nuovargio ženklus, mano ausis pasiekė švelnus, angliškai su akcentu kalbančios moters balsas.

– Panele Lin, aš Lingdzi Li. Malonu asmeniškai su jumis susipažinti.

Pakėliau akis ir pamačiau maždaug keturiasdešimties metų azijietę, kuri man pasirodė kažkur matyta.

– Ar mes pažįstamos? – paklausiau.

Ji papurtė galvą.

– Nemanau.

– Bet neabejoju, kažkur jau esu jus mačiusi.

Tada ji parodė į jaunuolį sau už nugaros, jis ėjo artyn.

– Tikriausiai pažįstate mano sūnų?

Išvydusi jo veidą, vos nenualpau.

– Lile…

– Aleksai!

Šį kartą man nepavyko sulaikyti ašarų. Tačiau džiaugsmą, kad pamačiau Aleksą, netruko pakeisti nerimas: jis atrodė toks sulysęs ir silpnas. Kas jam atsitiko?

Švelniai paklausiau:

– Aleksai, tu labai sulysęs. Ar gerai jautiesi?

Jis linktelėjo.

– Vėliau viską paaiškinsiu. Bet nesijaudink, jaučiuosi gerai.

– Tikrai?

Aleksui už nugaros stovintis apkūnokas paauglys pirmas suprato, kas čia vyksta. Savo merginai, o paskui ir visiems žmonėms knygyne jis šūktelėjo:

– Čia Aleksas Lusas, Lilės Lin dykumos mylimasis!

Dabar visi sužiuro į mus. Alekso motina kinė paėmė kelias vienkartines nosinaites ir padavė man.

– Turbūt nė neįsivaizdavote, kad vėl susitiksite viešame renginyje, tiesa?

Aleksas tarė:

– Mudu su mama ką tik atvykome iš Taivano.

Paspaudžiau Lingdzi Li ranką.

– Malonu susipažinti, panele Li.

Maloniame jos veide nušvito graži šypsena.

– Prašau vadinti mane tiesiog Lingdzi, – paprašė ji.

Tada vėl prabilo Aleksas:

– Lile, baik dalyti autografus, o tada pasikalbėsime. Aš tavęs palauksiu.

– Gerai, bet nenueik toli, kad tave matyčiau.

Staiga Aleksas pasilenkė ir stipriai pabučiavo man lūpas ir jo bučinys truko tikrai ilgai. Sutrikusi į jo bučinį net neatsakiau. Bet vakaro dalyviai sureagavo: ėmė ploti kaip pašėlę ir sveikinti mudu garsiais šūksniais.

Kažkas riktelėjo:

– Čia Aleksas Lusas!

Žmonės atsisukę įbedė akis į mano dykumos mylimąjį, o paskui ėmė žvilgčioti tai į mane, tai į jį.

Vidutinio amžiaus moteris man šūktelėjo:

– Tai bent! Koks jaunas ir gražus. Gal jis turi brolį?

Atsakydama jai riktelėjau:

– Keliaukite į dykumą ir sužinosite!

Aleksui einant į šalį pasisveikinti su gerbėjais, man ėmė svaigti galva, tramdydama ašaras skausmingai jutau jo žvilgsnį ir žmonių smalsavimą.

Pagaliau dešimtą valandą vakaro susitikimas su skaitytojais baigėsi. Renginio vedėjas man padėkojo.

– Skaitytojai labai mėgsta jus ir jūsų knygą, – tarė jis ir atsisuko mirktelėti Aleksui, kuris kartu su motina kantriai laukė manęs salės kampe.

Tada jis pamerkė akį ir man.

– Manau, jums būtinai reikėtų parašyti savo atsiminimų tęsinį.

Aš pritariamai linktelėjau.

– Geriau kalti geležį, kol karšta.

Jis dar kartą mirktelėjo, nusišypsojo ir nuėjo.

Mintyse svarsčiau, kurią geležį turėčiau kalti: rašyti atsiminimų tęsinį, kol jis dar karštas, ar tekėti už Alekso, kol mudviejų aistra dar karšta? O gal ir viena, ir kita?

Tikėjausi, kad tie mirkčiojimai nebuvo vien akies raumenų spazmas.

Mūsų trijulė – Aleksas, Lingdzi Li ir aš – įlipome į limuziną, kuris laukė prie knygyno. Kiek pavažiavę išlipome prie Mark Hopkins viešbučio ir aš juodu nusivedžiau tiesiai į restoraną viešbučio vestibiulyje.

Lingdzi, rodos, pakerėjo puikus salės interjeras, valgiaraštis per daug didelėmis kainomis ir būrys prabangiai apsirengusių svečių.

Jaučiausi laiminga matydama, kad Aleksui rūpi ne interjeras ir ne valgiaraštis, o aš. Jis nenuleido nuo manęs akių, nors pro šalį ėjo tikrai nemažai elegantiškų moterų.

Nors padavėja aiškiai parodė nekantraujanti, Aleksas į priešais gulintį užverstą valgiaraštį nekreipė dėmesio.

Po stalu švelniai įspyriau jam į koją.

– Oi! – suriko jis.

Lingdzi kaipmat puolė padėti sūnui.

– Ar viskas gerai, sūnau? Gal patepti kinišku gydomuoju aliejumi?

– Ne, mama, prašom nenuodyti manęs tuo aitriu aliejumi!

Vėl jam įspyriau.

– Kas yra?

– Aleksai, tau reikia pavalgyti. Pažvelk į valgiaraštį ir išsirink, ko nori.

– Lile, – jo žvilgsnis pervėrė mane kiaurai, – aš žinau, ko noriu.

Paskubomis sušnabždėjau:

– Aleksai, prašom užsisakyti ir netrukdyti padavėjos.

Pagaliau, – juk reikėjo nuo ko nors pradėti, – sau užsakiau kokakolos, Aleksui – alaus, o jo motinai – arbatos.

Kai padavėja atnešė gėrimus, mes visi trys nuleidome galvas ir ėmėme gurkšnoti, norėdami kaip nors nuslėpti, kad šis ilgai lauktas susitikimas mus varžo. Kol dalijau autografus, rūpestį dėl Alekso sveikatos buvau primiršusi. Bet dabar, žiūrint į įdubusius jo skruostus ir dukslius drabužius, mane apėmė dar didesnis nerimas.

Lingdzi nuėjus į tualetą, paklausiau:

– Aleksai, pasakyk man tiesą. Ar tikrai viskas gerai?

– Lile, aš sirgau.

Man suspaudė širdį.

– Kas buvo?

Baiminausi jo atsakymo ir mintyse meldžiausi, kad Aleksas nesirgtų kokia nors siaubinga liga, pavyzdžiui, vėžiu.

– Kai grįžau į Niujorką, gydytojai nustatė, kad man plaučių uždegimas. Ir daugiau kaip mėnesį gulėjau ligoninėje dėl kai kurių kitų komplikacijų. Tris savaites man darė lašelinę ir kasdien vis kiti gydytojai ateidavo manęs apžiūrėti. Paskui, kai pagaliau mane išleido iš ligoninės, tėvai perkėlė mane į tėčio vasarnamį Hamptone.

Tai štai kodėl Aleksas taip ir neatsiliepė telefonu: ne todėl, kad būtų įsimylėjęs jauną ir gražią merginą, o dėl to, kad vos nemirė! Negana to, buvau užsiėmusi atsiminimų rašymu ir juo nesirūpinau. O jo tėvai, kuriems nuo pirmos mūsų pažinties akimirkos jaučiau priešiškumą, išgelbėjo mano mylimajam gyvybę. Klydau manydama, kad jie Alekso nemyli ir blogai su juo elgiasi. Net jei tai būtų buvusi tiesa, vis dėlto, kai Aleksas susirgo, jie parodė jam savo meilę pasirūpindami, kad jis gautų pačią geriausią medicininę priežiūrą.

Aleksas ištiesė ranką ir nosinaite nušluostė man veidą.

– Neliūdėk, Lile, dabar aš sveikas. Tik dar turiu susigrąžinti kelis kilogramus…

Tą akimirką grįžo Lingdzi. Aleksas po stalu susirado mano ranką, o aš iš visų jėgų suspaudžiau jo plaštaką.

Tada kreipiausi į motiną ir sūnų:

– Aleksai ir Lingdzi, papasakokit, kaip vienas kitą radote.

Atsidususi motina prabilo kiniškai:

– Ak, dvidešimt dveji kančios metai…

Baiminausi, kad pradėjusi šnekėti apie savo vaiką, – nesvarbu, mažą ar jau suaugusį, – motina negalės liautis. Tačiau tuo metu grįžo padavėja, tad mes skubiai atsivertėme valgiaraščius ir užsisakėme.

Tarsi atspėjusi mano mintis, Lingdzi pasakė:

– Žinau, kad judu nekantraujate likti dviese, todėl ilgai neužtruksiu. Prieš dvidešimt trejus metus čia, Kolumbijos universitete, studijavau teatro meną. Man tai buvo nemaloni ir žeminanti patirtis, kol pagaliau pripažinau pati sau neturinti aktorės talento, tada mečiau mokslus. Prislėgta ėmiau per daug gerti. O paskui vieną vakarą susipažinau su vaikinu ir… taip į šį pasaulį atėjo Aleksas ir jo sesuo. Jo tėvo daugiau niekada nemačiau. Neturėjau iš ko gyventi, tad man neliko nieko kita, tik atiduoti mažylius įvaikinti. Paskui grįžau į Taivaną ir nė nežinojau, kad mano mergytė…

Staiga Lingdzi nutilo. Išsiėmusi nosinę, nusišluostė akis. Aleksas tylomis apkabino motiną per pečius.

O ji kalbėjo toliau:

– Lile, kai turėsi kūdikį, niekada nė negalvok jo kam nors atiduoti.

– Ar nemėginote ieškoti Alekso?

Lingdzi papurtė galvą.

– Neišmaniau, nuo ko pradėti. Taigi nė neįsivaizduoji, kaip apsidžiaugiau, kai Aleksas pats mane susirado.

Tada kreipiausi į jos sūnų:

– Aleksai, kaip tau pavyko rasti motiną?

– Mano tėvai žinojo, kas ji, nes tai buvo asmeniškas įvaikinimas. Anksčiau jie man nesakė, kas mano tikroji motina, bet kai gulėjau ligoninėje ir jie manė, kad mirsiu, viską papasakojo.

– Iki to laiko, kai jis sutiko mane oro uoste, turėjau tik nuotrauką, – įsiterpė Lingdzi.

– Aleksai, tau sekasi rasti žmones. Iš kur žinojai, kad būsiu San Fransiske?

– Prieš dvi dienas, mudviem su mama einant pro šalį į kinų kvartalą, pamačiau afišą, joje buvo skelbiama, kad šį vakarą vyks tavo knygos skaitymai.

Visą likusį laiką restorane pasakojome vieni kitiems apie savo praeitį. Kai priėjusi padavėja paklausė, ar norime deserto, Lingdzi pasiūlė eiti.

Viešbučio laukiamajame ji tarė:

– Paliksiu judu vienus. Paimsiu taksi ir grįšiu į savo viešbutį. Pasimatysime rytoj.

Man galvojant, ką atsakyti, Aleksas pašnabždėjo man į ausį:

– Lile, būk gera, leisk man likti su tavimi.

Nesusilaikiau ir prunkštelėjau.

– Bet…

– Jokių „bet“…

Atsisukau atsisveikinti, bet Lingdzi jau buvo nuėjusi.

Vos mudviem įžengus į viešbučio kambarį, Aleksas čiupo mane, bet aš jį atstūmiau, kad galėčiau gerai įsižiūrėti į jo veidą. Šiaip ar taip, juk nesimatėme daug mėnesių.

Tačiau Aleksas vėl mane prisitraukė, užsispyręs priglaudė savo lūpas prie manųjų ir apglėbė mane.

– Aleksai, – sumurmėjau mudviem besibučiuojant, – gal leisi bent įsižiūrėti į tave?

– O tu gal leisi bent pajusti tavo skonį?

Spyriotis nebuvo prasmės. Tad leidau jam elgtis kaip alkanam kūdikiui, ieškančiam pritvinkusio motinos krūties spenelio.

Tačiau buvo praėję daug laiko ir likę dviese jautėmės truputį nejaukiai, tad valandėlę pasišnekėjome. Aleksas norėjo sužinoti, kaip man sekėsi Kinijoje, kai jis išvažiavo.

Kai viską papasakojau, jis tarė:

– Kaip ir aš, turėjai dvejus tėvus. Tad mes abu našlaičiai ir sielos bičiuliai.

Pakėlęs mano ranką, jis liežuviu brūkštelėjo per delną.

Kai pamėginau tarti žodį, jis pridėjo pirštą man prie lūpų ir sudraudė:

– Ššš…

O tada ėmė sagstyti mano sijoną.

Netrukus jau raičiojomės, pynėmės ir skyrėmės minkštoje ir plačioje viešbučio lovoje. Paklodė ir antklodė akimirksniu virto karštomis, keliaujančiomis auksinės dykumos kopomis. Tarsi dykumos driežai, mane iš visų pusių puolė ilgi Alekso pirštai. Kai jis į mane įsiskverbė, tarsi kraujo ištroškęs dykumos žvėris nagais įsikibau jam į nugarą ir suleidau dantis į sprandą. Paskui, kai jo lytis užsibuvo mano kūne, o mūsų liežuviai grūmėsi vienas kito burnoje, pajutau, kad virtome didžiuliu seksualinės energijos kamuoliu. Kad ir koks sulysęs, Aleksas, rodos, nebuvo praradęs nė lašelio savo seksualinės či.

Žiūrėdama į jį pasijutau tarsi grįžusi į savo trobelę dykumoje, kurioje šilta ryto saulė išblaškydavo visus mano rūpesčius.

Pasimylėję prisiglaudėme vienas prie kito, džiaugdamiesi ką tik pasibaigusiu meilės karu.

Paglosčiau liesą jo veidą.

– Aleksai, gal galėtum taip garsiai nešaukti? O jei gretimame kambaryje apsistoję žmonės mus išgirs? Rytoj rytą išėję iš kambario galime juos sutikti. Tuomet nukentėtų mano reputacija.

Mylimasis, įgudusiais judesiais glamonėdamas man krūtį, atsakė:

– Kaip manai, Lile, ko žmonės atvyksta į viešbutį? Televizijos žiūrėti?

Rytą vėl pasimylėjome, o tada paskambinome kambarių tarnybai ir užsisakėme pusryčius.

Jis tarė:

– Lile, jaučiuosi taip, tarsi visą gyvenimą būčiau ieškojęs kaip tik tavęs. Kad tave rasčiau, keliavau į Sianą, Šilko keliu traukiau į Takla Makano dykumą ir net vykau į Niujorką.

– Bet dabar, Aleksai, viskas baigėsi, esu čia su tavimi.

Žvelgdamas man tiesiai į akis jis labai rimtai paklausė:

– Lile, ar tekėsi už manęs?

Juokaudama atsakiau:

– Bijau, kad nebeliko pretekstų išsisukinėti.

– Turbūt ne.

– Žinoma, tekėsiu.

Epilogas

Mudu su Aleksu susituokėme nedidelėje bažnyčioje Žemutiniame Manhatane. Santuokos ceremonijoje dalyvavo nedaug žmonių, bet šventė buvo jauki. Be Lingdzi Li, Frenko Luso, Donos Adler ir jų sutuoktinių bei vaikų, pakvietėme vos kelis kitus svečius, – žinoma, mano agentę, leidėją, taip pat porą bičiulių ir buvusių klasės draugų. Frenkas ir ypač Dona, rodos, įveikė man jaučiamą priešiškumą. Po ceremonijos jie priėjo mūsų pasveikinti.

Dona pakštelėjo man į skruostą ir nusišypsojo gausaus makiažo sukaustyta šypsena.

– Lile, rūpinkis Aleksu už mus. Jis dar vaikas.

Linktelėjau.

Spausdamas mane glėbyje, Frenkas pridūrė:

– Koks laimingas žmogus tas mano sūnus!

Vėl linktelėjau, o man akyse sutvisko ašaros.

Praėjus trims dienoms po vestuvių Lingdzi grįžo į Taivaną. Kad ir kiek prašėm, ji griežtai atsisakė likti.

– Gyvenimas čia – ne man. O judu gyvenkite gražiai, nesipeškite, negerkite ir neapgaudinėkite vienas kito, girdite? Ir greitai padovanokite man vaikaičių! Be to, aš jau senstu ir nenoriu būti po svetimą šalį klaidžiojanti šmėkla.

Mudu nusijuokėme.

– Kada nors atvažiuosite su mažyliais į Taivaną manęs aplankyti.

Po vestuvių pagaliau vėl grįžau prie rašymo, – nutariau baigti antrą savo knygą, tiesą sakant, ji buvo pirmoji, apie kelių vienos šeimos kartų gyvenimą. Aleksas grįžo į Kolumbijos universitetą tęsti Rytų Azijos studijų programos. Mūsų pažinties atminimui savo disertacijos tema jis pasirinko kelionių Šilko keliu istoriją.

– Tik abejoju, ar tavo atsiminimams pasiekus tokias populiarumo aukštumas mano darbą kas nors skaitys, – šyptelėjo jis.

Paskui Aleksas manęs rimtai paklausė:

– Ar tikrai turi in akį, Lile?

Linktelėjau galvą.

– Kartais. Bet turiu daug medituoti ir sutelkti energiją, kad ji atsivertų. Šilko kelyje per tūkstantmečius yra prisikaupę daugybė dvasių, o čia jų tiek nėra. Šiaip ar taip, dabar man labiau rūpi gyvieji, o ne mirusieji. Tad daugiau neketinu užsiimti regėjimais. Ir nusiųsiu Keku šiek tiek pinigų.

– Puiki mintis! – entuziastingai pritarė Aleksas.

Vieną lietingą dieną, miesto centre susitikusi ir pasikalbėjusi su savo leidėja, smarkiai pilant gaudžiau taksi. Viena ranka energingai mosavau visiems pro šalį važiuojantiems geltoniems automobiliams, o kitoje laikiau vėjo laužomą skėtį. Pagaliau prie manęs privažiavo ir sustojo automobilis. Jau ketinau atsidaryti dureles, tik staiga permirkęs vyras susitaršiusiais plaukais pamėgino jį iš manęs paveržti.

– Šiknius! – riktelėjau.

Jis atsisuko ir aš apstulbau – negalėjau patikėti savo akimis.

Nevykėlis Krisas!

– Krisai, ką čia veiki be skėčio šitaip lyjant?! – šūktelėjau.

Jis taip sutriko, kad išraudo kaip vėžys.

– Hm… Atsiprašau, Lile, aš nenorėjau…

– Bet vis tiek pamėginai atimti mašiną.

– Man ką tik skambino Prestono auklė ir sakė, kad Dženė serga, todėl aš…

– Tau nieko nereikia aiškinti. Kaip ji laikosi?

– Nežinau, todėl taip ir skubu.

– Tai tu vis dar…

– Taip, mudu vis dar susituokę, jei to norėjai paklausti.

– Aš irgi turiu šeimą.

– Žinau. Skaičiau.

– Ką gi, skubėk pas savo žmoną ir vaiką. Bet spėju, kad dabar, kai manęs tavo gyvenime neliko, Dženė greitai pasveiks.

Ir atsisveikindama pamojau tam niekingam veideliui, kuriam kadaise negalėdavau atsispirti.

– Sudie.

– Lik sveika, Lile.

– Liksiu.

Grįžusi nė nesivarginau pasakoti Aleksui (jis triūsė virtuvėje) apie šį atsitiktinį susitikimą, tik išsiėmiau paskutinį mokytojo Sklendžiančios Gervės maišelį ir perskaičiau:

Išlaikyk pusiausvyrą tarp in ir jang, ir viskas tęsis amžinai.

Tuomet atėjo mano vyras ir prisėdo šalia. Padėjęs galvą man ant kelių, jis priglaudė delną man prie pilvo ir pajuto, kad ten kažkas spardosi.

Mintyse klausiau savęs, ar mūsų mažasis arba mažoji taip pat patirs tiek nuotykių, kiek kelyje į tikrąją meilę patyrėme mudu su Aleksu?

Po dvidešimt ar trisdešimt ilgų – o gal trumpų – metų sužinosime…

Padėkos

Parašiusi šį romaną pirmiausia turiu pareikšti didžiausią padėką savo vyrui Džefriui Redmondui (Geoffrey Redmond), endokrinologui ir senovės Kinijos žinovui, kurio dvi naujausios knygos vadinasi „Tai jūsų hormonai“ ir „Mokslas ir Azijos dvasinė tradicija“. Džefrio meilė ir palaikymas – kaip oazė dykumoje: maitina ir saugo begalinėse gyvenimo paslapties platybėse. Gyvendama su juo jaučiu tobulą in ir jang pusiausvyrą.

Be to, esu dėkinga savo agentei Siuzanai Kroford (Susan Crawford) ir Kensington Books leidyklos kolektyvui: savo leidėjai Odrei Lafer (Audrey LaFehr), taip pat Karinai Auerbach (Karin Auerbach), Morinai Kudi (Maureen Cuddy) ir Martinui Biro (Martin Biro).

Kaip ir „traukiant šilką“ taiči kovos mene, rašytojo, – vis audžiančio ir dailinančio, – kelias niekada nesibaigia, o tame kelyje yra daugybė žmonių, kuriems norėčiau padėkoti:

Terilei Ciacijai (Teryle Ciaccia), gerai savo draugei ir taiči mokytojai, kurios elegantiška „traukiamo šilko“ poza žavėjo mane ir buvo įkvėpimo šaltinis visus mudviejų pažinties metus;

Eudžinijai Oijanjau (Eugenia Oi Yan Yau) ir jos vyrui Chosė Santosui (Jose Santos), kurie prireikus visuomet ištiesdavo pagalbos ranką;

Luisui Frumkesui (Lewis Frumkes), maloniai kvietusiam mane į daugybę literatūrinių renginių, kuriuose turėjau galimybę susipažinti su kai kuriais didžiais mūsų laikų rašytojais;

Savo kolegei Kensington leidyklos autorei Keitei Daglas (Kate Douglas), maloniai sutikusiai trumpai atidėti savo populiariųjų romanų rašymą ir supažindinti mane su kasdieniais rašytojui kylančiais iššūkiais;

Šeronai Kazins (Sharon Cousins) už tai, kad propagavo valgio gaminimą naudojant saulės energiją ir vis kartojo, kad jai patinka tai, ką rašau;

Hanelorei Han (Hannelore Hahn) ir Elizabetai Džulijai Stoumen (Elizabeth Julia Stoumen) iš Tarptautinės moterų rašytojų sąjungos už ilgametę paramą moterims rašytojoms.

Ir pagaliau noriu ypač padėkoti savo tėvams, nevaržiusiems mano vaizduotės ir visada tikėjusiems mano svajonėmis.

Content

Yip Mingmei Šilko kelio daina