Ин Хун

K: meilės menas

Versta iš:

Hong Ying

K: THE ARTRT OF LOVE

Penguin Books Ltd.,

London, 2011

ISBN 9786090103883

Copyright © Haashan Chubanshe, Taiwan

Translation copyright © from the Chinese by Nicky Harman and Henry Zhao, 2002

Cover copyright © Marion Boyars Publishers, London.

© Vertimas į lietuvių kalbą, Ramunė Vaskelaitė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Ramunė Vaskelaitė

Redaktorė Edita Vaskelaitė

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelį lietuviškam leidimui pritaikė Deimantė Rybakovienė

Maketavo Albertas Rinkevičius

Autorės įžangos žodis

Aš manau, kad kuriant romaną galioja tik vienas pagrindinis kriterijus – romanas turi būti „gražiai papasakota gera istorija“. Šitai svarbiausia turėti galvoje prieš imantis rašyti ir rašant. Knygą parašius, suprantama, per vėlu daryti ką kita, kaip tik ją darsyk skaityti ir žiūrėti, kokius ji sukelia jausmus.

Kadangi „K“ yra pagrįsta tikra istorija, pirmiausia paaiškinsiu, kaip iki jos prieita. XX a. devintajame dešimtmetyje Kinijoje aš buvau įsitraukusi tiek į oficialiai pripažįstamus, tiek į pogrindinius literatūrinius būrelius. Godžiai skaičiau, o viena pirmųjų mano atrastų rašytojų buvo pagrindinė knygos veikėja, tai yra pati K. Mane labai žavėjo itin kurstantis jausmus, romantiškas jos rašymo stilius – man ji buvo drąsiausia „Jaunaties“ draugijos autorė moteris.

Einant laikui, ausis pasiekė ir varganai padrikos gandų apie K gyvenimą nuotrupos. Nors sunku pasakyti, kiek jos teisingos, K buvo siejama su jaunuoju anglų poetu Džulianu Belu – Vanesos Bel sūnumi ir Virdžinijos Vulf sūnėnu. Aš netyčiom sutikau žmonių, tolimai susijusių su K, vienas jų buvo Džuliano studentas Vuhano universitete. Tai jis su Džulianu vyko į Sičuaną ieškoti Raudonosios armijos. Vėliau šis vyrukas tapo žinomu rašytoju ir vertėju, o devintajame dešimtmetyje išleido ilgus memuarus, kuriuose esama ir kelių žodžių apie jo senų laikų mokytoją Džulianą Belą.

Aš mačiau K nuotraukų – jos rodo ją buvus išskirtinai gražią – ir aptikau šiuolaikinių biografijų, kur ji apibūdinama kaip Luodzia kalvos gražuolė. Taip pat mačiau nuotraukų, kuriose ji dėvi akinius ir su jais, pasirodo, stebuklingai virsta tipiška „moterimi rašytoja“.

Iš šito, žinoma, istorija nebuvo sukurta, bet man buvo padarytas stiprus įspūdis.

1994 m. Blumsberyje pasirodė storas Vanesos Bel laiškų rinkinys. Į jį buvo įtraukta ir daug laiškų sūnui Džulianui, kuriuose dažnai minima K, o tų laiškų atskleidžiama didžiulė mylinčių motinos ir sūnaus artuma – ypač jaudinanti. Kaimiška jos sodyba, Čarlstonas, traukia nuolatinį Blumsberio tyrinėtojų srautą iš viso pasaulio. Viduje ant sienų, išpuoštų Bel tapyba, vyrauja būtent Džuliano portretai. Kai lankiausi tuose namuose, einant iš kambario į kambarį smalsulį kurstė kiniški meno darbai – ko gero, tai Džuliano dovanos motinai, pavyzdžiui, du bronziniai antikvariniai daiktai, bodisatvos Guanin statula.

Aš nutariau pasikapstyti šiek tiek giliau, veikėjus, su kuriais buvau bepradedanti susipažinti, imti ir įkūnyti. Londono universiteto bibliotekoje susiradau Džuliano Belo rinktinius laiškus bei eilėraščius ir dar aptikau jo nuotrauką, nufotografuotą Ispanijoje. Tame paskutiniame paveikslėlyje jis stovi pulke žmonių, atsirėmęs į greitosios pagalbos sunkvežimį, su koviniu šalmu ir ilgais auliniais batais. Atrodo kažkuo panašus į šmėklą. Kaip savo dienoraštyje įrašė Vulf, šitas pasipūtėlis jos sūnėnaitis iš Kinijos grįžo labai pasikeitęs. „Džulianas suaugo – noriu pasakyti, tapo stiprus, susitvardantis, sakyčiau, susikrimtęs, jo liūdesy regėjosi kažin kas tragiška, lūpos ir veidas pasidarė labiau įsitempę, tarsi pats vienas sau mintytų… Pajutau, kad jis pasikeitė.“

Ką gi, mes žinome kodėl.

Kadangi dviejų šios istorijos pusių dar niekas nebuvo susiejęs, aš nebegalėjau ilgiau spyriotis pagundai būti ta, kuri parašytų „K“. Parašiau 1998-ųjų vasarą.

Žinoma, mano paieškos anaiptol nebuvo sekinančios – juk pagaliau siekiau parašyti romaną, ne biografiją. Kaip romanistė, turėjau privilegiją plėtodama istoriniu pagrindu paremtą istoriją pasitelkti vaizduotę, savuoju pasakojimu nepretenduoju į dviejų įsimylėjėlių gyvenimo faktų ataskaitą.

Paraginta kinų žurnalo „Literatūriniai klausimai“ redaktoriaus, iš naujo „K“ perskaičiau turėdama galvoje kelis tiek savo draugų, tiek kritikų keltus klausimus.

Pirmasis iš jų yra toks: „Ar Kinija tikrai buvo tokia skurdi?“ Šito manęs visuomet klausinėja, ypač dažnai – žmonės, skaitę ankstesnę mano knygą „Upės dukra“. O „K“ skaitytojai nori žinoti, ar gyvenimas Kinijoje išties buvo toks hedonistiškas. Tuodu klausimai vienas kitą naikina. Ši šalis tokia didžiulė ir tokia sudėtinga, kad net dvidešimtame amžiuje būta labai skirtingų Kinijų. Žinoma, Kinijos žmonės gyvenimu džiaugėsi, ypač ketvirtojo dešimtmečio pirmoje pusėje, kai planai modernizuoti šalį atrodė viltingi. Amerikietis kritikas, rašantis laikraščiui „Washington Post“, kartą man uždavė tokį klausimą: „Kodėl knygos apie Kiniją visuomet tokios vargingos?“ Viliuosi, kad „K“ jį įtikins kuo kitu.

Kitas klausimas paprastai būna toks: „Ar rytietės iš tikrųjų tokios vylingos, kad negalima joms atsispirti? Ar vakariečiai tokie savanaudžiai ir pasipūtėliai?“ Tokiais klausimais parodomas stereotipizavimo laipsnis, tiksliau, tam tikras Džuliano pagedimas – jis manė, kad rytietės yra romios, saldutės, o vakariečiai drąsūs ir stiprūs. Tik gerokai vėliau suprato, kad kiekvienas iš mūsų yra individas, sudarytas iš krūvos prieštaravimų. K buvo šiuolaikinė intelektualė, kartu ir paslaptinga rytietė, dar ir daoistiškojo meilės meno žinovė. Tad kokią etiketę galėtume jai prilipinti? Ji stereotipinė? Ar tokios aistringos, tokios seksualios yra visos kinės? Aš tegaliu tik darkart pasakyti, kad K neatstovauja tipiškoms kinėms, juolab rytietėms, o tas, kas šiuo romanu mėgins vadovautis kaip rytietiškų meilės nuotykių vadovu, bus stipriai nuviltas. Jei šia knyga ką ir norima pasakyti, tai būtent kad stereotipai ne tik yra kvailystė, bet ir gali paspęsti žabangas tiems, kurie juos plėtoja.

Trečiasis ir turbūt dažniausias klausimas – „Ar šis romanas ne per daug erotiškas?“ Aš nemanau, kad grožinė kūryba gali būti erotiškesnė už tai, kas mūsų patiriama gyvenime. Tik pabandyk aprašyti pojūtį, kaip nuo degtuko svyla pirštas, ir beregint pritrūksi žodžių. Jei skaitytojas „K“ laiko erotišku, tai mano rašinys bus padaręs numatytą poveikį. Iš tikrųjų šiuo romanu aš noriu atskleisti mintį, kad seksas ir meilė neatskiriami. Džulianas save laikė patyrusiu meilužiu ir manė, kad seksu gali užsiimti nemylėdamas. Šitą požiūrį jis taikė santykiams su K, bet suprato, – deja, per vėlai, – kad stipriai ir neatšaukiamai ją pamilo. Tokios erotinės įkrovos kupina meilė yra vienąkart gyvenime duodama patirtis – ta, už kurią romane jis reiškia padėką mirdamas.

Taigi, „K“ erotiką įžiūrinčius skaitytojus sveikinu – jums pasisekė: jei mano romanas skaitant kursto aistringus jausmus, kiekgi daugkart labiau jūs branginsite savo mylimąjį. Ir už tai turėsite dėkoti „K“.

Hong Ying

K: meilės menas

Pirmas skyrius

1937-aisiais, liepos 6-ąją, respublikonų armija, siekdama nutraukti Madrido apsiaustį, pradėjo Brunetės mūšį. Į atakas įsitraukė keletas tarptautinių brigadų, bet jos stipriai nukentėjo – pagalbą iš oro priešui teikė daugiau nei šimtas vokiškų lėktuvų. Kovai užsitęsus iki liepos vidurio, taikiniu tapdavo net sužeistieji: fašistų lakūnai vis smogdavo pagalbos automobiliams, nors ant jų viršaus ir būdavo išpiešti milžiniški raudoni kryžiai.

Jam bombardavimo keletą sykių pavyko išvengti.

Liepos 18-osios rytą aptriušusį pagalbos automobilį – ką tik pataisytą sunkvežimį – jis vairavo atgal į frontą. Važiuodamas virš galvos išgirdo meseršmito kauksmą. Kelias buvo per siauras, kad važiuotum zigzagais, o laukuose abipus – vieni krūmokšniai, nė priedangos.

Jis įdėmiai pasiklausė lėktuvo stūgsmo. Kai ūžesys priartėjo, paspaudė akceleratorių, ir sunkvežimį ant akmenuotos žemės sumėtė. Meseršmitui kylant viršun, nuspaudė stabdžius, ir palindęs po prietaisų skydu, bandė apsisaugoti nuo to, kas tikrai laukė.

Pagalbos automobilį kliudė visu stiprumu driokstelėjusios bombos sprogimas ir jo vos neapvertė. Metalas pažiro žiežirbomis, mat trūko sunkvežimio antvožas. Skardos žvangesys, paskui alyvos kliunkčiojimas. Iš vandens bako siūbtelėjo garų gūsis.

Meseršmitui nuzvimbus, vairuotojas atsargiai išropojo. Nuo plaukų ir drabužių pabiro duženos – jis purtėsi jas, stipriai keikdamasis. Pagalbos automobilyje sužeistieji klykė iš skausmo.

Jis pažiūrėjo į dangų. Jeigu būtų norėjęs, šiandien būtų buvęs Madride, konferencijoje „Pasaulio rašytojai prieš fašizmą“; ten buvo kviečiamas pakalbėti kaip „besikaunantis poetas“. Tą mintį iškart atmetė – pagalbos automobilių vairuotojų pasiūla menka, o kokia gi poezija galėtų būti paveikesnė už veiksmus prieš artilerijos ugnį?

Sunkvežimį teko palikti – buvo per daug sumaltas. Sulaukęs keliu važiuojančio dar vieno pagalbos automobilio, vairuotojas jį susistabdė ir padėjo perkelti paties vežtus sužeistuosius.

Vos tik pasiekęs ligoninę, susirado kitą ekipažą ir vėl išdūmė į fronto liniją.

Šįkart sėkmė aplenkė. Tame pačiame siaurkelyje, kuriuo važiuota pirma, stačiai iš dangaus tiesiai ant jo krito bomba. Vairuotojo kabina buvo nuplėšta ir, pakilusi aukštyn, pro ugnies sieną jį tėškė ant žemės.

*

Britų medikų būrio neštuvais velkamas į ligoninę jis plūdo krauju ir buvo nuo galvos iki kojų dulkinas. Gydytojas, paskubom apžiūrėdamas, rado giliai į krūtinę įsirėžusį didelį šrapnelio gabalą. Operacija, kad jį ištrauktum, būtų tik pridėjusi skausmo ir pagreitinusi mirtį. Sužeistųjų buvo tiek daug. Gydytojas nusisuko į kitus – į tuos, kuriems galėjo padėti.

Prie jo neštuvų priėjo seselė, paskirta beviltiškiems atvejams. Kad palengvintų paskutines akimirkas, pamirkiusi dubenyje marlės gabalą nušluostė skruostus ir kaktą. Veide, apsaugotame šalmo, nė įdrėskimo. Oda išbalusi tarsi gipsas. Jis miegojo, tarsi būtų nusikamavęs.

Seselė jau buvo benueinanti, bet pamatė krustelint lūpas – ligonis mėgino kažką pasakyti. Akių vokai trūkčiojo, veltui bandydami prasimerkti. Ji pasilenkė. Per aplinkinį gaudesį galvą turėjo palenkti tiek, kad ausimi glustelėjo prie lūpų, bet jo žodžiai buvo aiškūs:

– Visą gyvenimą norėjau dviejų dalykų: turėti gražią meilužę ir pamatyti kovą. Gavau tiek viena, tiek kita. Aš patenkintas.

Seselė apstulbo. Atsitiesė, rankoje tebelaikydama dubenį su marle, ir nužvelgė pacientą. Žiojinti žaizda tebesisunkė krauju, kraujas teškėjo ant grindų, bet neatrodė, kad jį kamuotų skausmas. Kalbėdamas jis, regis, gulėjo ramus. Neįprasta, kad mirštantysis kalbėtų su tokia pasitenkinimo savimi išraiška, betgi čia karas, o kare įmanoma viskas.

Nūn jis kažką murma kalbà, kuri turbūt bus lotynų – neįmanoma pasakyti. Vos tik išleidęs tuos žodžius, panyra į komą.

Tąnakt jis buvo palaidotas Fuenkarale, su kitais tos dienos mirusiaisiais.

*

Ligoninės direktorius nusimovė kraujais aptaškytas pirštines, nusiprausė veidą ir sėdo pasirašyti mirties liudijimų. Tai buvo paskutinė iš jo kasdien atliekamų užduočių, ranka popieriaus lapais lakstė. Jis vos laikėsi neužsimerkęs. Pasirašęs paskutinį, lygino popierių šūsnį, tik staiga susivokė, kad vienas iš matytų vardų jam žinomas. Panaršęs popieriuose, susirado ko ieškojęs:

DŽULIANAS BELAS

Artimieji: p. Vanesa Bel, motina

Adresas: Gordono aikštė 46, Blumsberis, Londonas

Gydytojas pasitiesė ant stalo liudijimą, pasitrynė akis. Pašaukė seselę, kad atneštų mirusiam vairuotojui priklausančius daiktus. Išvertė visą kuprinę – įprastas šlamštas. Vis dėlto būta ir dar šio to. Užrašinės. Gydytojas ją atvertė. Lapai buvo prirašyti – ko gero, eilėraščių, – rašmenimis, kurie jam nesakė nieko. Bet čia buvo ir keleto puslapių laiškas, stropiai sulankstytas ir įkištas be voko. Rašysenos būta tvarkingos:

Jei pasigaučiau nepagydomą ligą ar žūčiau per nelaimingą atsitikimą, jei būtų žinių ar patvirtintų gandų, kad esu įsitraukęs į revoliucinę veiklą, šitas laiškas turi būti perduotas mano motinai Vanesai Bel.

Gerai. Vyrukas pasirūpino palikti testamentą. Bus daug paprasčiau visiems, kam tai rūpi. Gydytojas peržvelgė likusią puslapio dalį. Liko daug, o skaityti nėra kada – jis toks išvargęs ir apskritai šitai ne jo reikalas. Jis užmetė akį tik į rašymo vietą ir laiką:

„Fushimi Maru“ laive, artėjant prie Šanchajaus

1935 m. rugsėjo 26 d.

Prieš dvejus metus? Kinijoje? Tai kas gi čia per testamentas? Greit užvertęs knygutę, jis paleido ją kristi ant stalo. Ta tyliai atgulė ant žvilgančios geltono šilko nosinaitės, prieblandoje stebėtinai švelnios, su dailiu bambuko lapų piešiniu. Viename jos kampe būta raidės K, aiškiai išsiuvinėtos ranka, tamsiau geltonu siūlu.

Gydytojas atsiduso. Kiekvieno mirusiojo daiktai pasakojo vis kitą istoriją, o kadangi jų savininkai buvo mirę ir palaidoti, kiekvienas turėjo tą patį aitrų atskonį.

Jis viską sugrūdo atgal į kuprinę, mirties liudijimus vėl sukrovė į krūvą ir padėjo vidury stalo. Sekretorė ryte sutvarkys. Staiga apimtas nuovargio, atsistojo ir nuėjo gultis. Tik tada prisiminė, kad šitą numirėlį yra matęs.

Matė prieš porą metų. Buvo kažkokiuose viešuosiuose svarstymuose Londone – pamiršo kokiuose, kažkas apie fašizmo plitimo sustabdymą. Ten dalyvavo garsiosios seserys Virdžinija Vulf ir Vanesa Bel, o tarp jų sėdėjo jaunuolis – aukštas, imbiero spalvos plaukais, dailus, plyštantis juoku. Jis akivaizdžiai šaipėsi iš profesoriaus Haroldo Laskio, kuris ant pakylos gynė europietišką darbo politiką. Jaunuolis laidė sąmojus, o dvi sesutės juokėsi ir globėjiškai jį gobstė.

„Tai Džulianas Belas, – pakuždėjo gydytojo draugas. – Tu jį žinai. Kembridže, Karališkajame koledže, garsėja kaip jaunosios kartos Blumsberio poetas.“ Vėl nuaidėjo mažosios grupelės juoko proveržis. „Koks pasipūtėliškumas!“ – sušnypštė draugužis. Gydytojui jaunuolis kaip tik atrodė veikiau peraugęs mokyklinukas, motinos ir tetos lepūnėlis, ir jis pajuto įsismelkiant pavydą.

Antras skyrius

Vienintelis būdas Jangdze iš Hankou persikelti į pietiniame krante esantį Vučangą buvo keltu.

Džulianas plonyčiu trapu nulingavo žemyn, bet vos pėda palietė žemę, priešais sustojo rikša – užtvėrė kelią. Pliūptelėjo ilga kinų kalbos papliūpa, atmiešta anglų kalbos nuotrupomis, bet suprantami buvo tik du žodžiai: „Prašom, pone.“ Džulianas sužiuro. Vaikiščias buvo jaunas, malonaus, atviro veido. Tačiau lipant vežimaitis kaltinamai sugirgždėjo. Lenkti rikšos bortai buvo pritaikyti ne jam.

Tada jį pradėjo tempti – liesas berniuko kūnelis atrodė taip panašus į džiovininko, kad Džulianas kaipmat panūdo vėl šokti gatvėn. Kaip jis gali leistis tempiamas šito ligoto vaiko? Lyg būtų koks karikatūrinis imperialistas! Bet tada pasigirdo nepatenkinti kitų kulių šūksmai, o jo jaunikaitis jiems guviai atsikirto. Pasirinkimo nebuvo – šitam berniukui neatsakysi. Džulianas liko kur buvęs.

Milžiniška Vuhano urbanistinė draikana buvo suskirstyta į tris miestus: Hankou, Hanjangą ir Vučangą; jie buvo įsikūrę ten, kur Hano upė įteka į Jangdzę. Vis dėlto, kol nebuvo priėmęs darbo pasiūlymo, dėl kurio vyko čia, Džulianas apie šį kolosalų miestą nebuvo girdėjęs.

Berniukas, pagreitinęs žingsnį, mynė universiteto link. Abipus pasirodė krautuvės – belangės, su paprastais prekystaliais taip arti, kad mažne galėjai paliesti. Vienur kabėjo kiaulių kojos ir džiovintos mėsos atraižos, o už jų nelyg brangakmeniai tamsoje švietė neskoningai išpuoštos dievybės. Didžiapilvis Buda su milžiniška šypsena, deivė įmantriai suraityta šukuosena. Gatvėse knibždėjo žmonių, kai kas vilkėjo tradicinius kinų chalatus, kai kas – vakarietiškus kostiumus, kiti – šių dvejopų drabužių derinius. Teisybė, elgetų pasitaikydavo, bet Londono Ist Ende jis buvo matęs daugiau skurdo.

Džulianas šiek tiek susigėdo suvokęs, kad į savo jaunojo rikšos traukėjo pastangas jau nustojo kreipti dėmesį. Nūnai vėl spartesniu žingsniu juodu vijosi vakarietišką varinių dūdų su garsiu būgnu orkestrą, grojantį jam negirdėtą melodiją. Tada jis išvydo raudonu brokatu uždengtus neštuvus nešančius jaunus vyrus. Viršuje siūbavo spalvotomis lemputėmis paryškintas kiniškas feniksas ir – keista – didžiuliai veidrodžiai, kurie, kabodami iš trijų pusių, atspindėjo minią gatvėje.

Rikšos, matyt, irgi būta smalsaus, o gal norėta pasirodyti prieš savo keleivį – jis irgi metėsi prie neštuvų. Kai jie susilygino, Džulianas žvilgtelėjo į vieną iš veidrodžių ir pamatė virpčiojantį savo atvaizdą – svetimšalį juokingais imbiero spalvos plaukais, didžiule nosimi ir įdubusiomis akimis. Už nugaros kažkas šūktelėjo, akivaizdžiai apie jį, ir žmonių prigrūsta gatve nusirito juoko proveržis.

Jis nebuvo pagalvojęs, kad galėtų šitaip išsiskirti, juk keliaudamas per Honkongą, Šanchajų, Nandzingą ir Hankou prasilenkė su krūva vakariečių – jie retenybė nebuvo. Tada sumojo, kad iš tikrųjų minia greičiau juokiasi ne iš jo, o iš iškreipto atvaizdo, tad prisidėjo prie jos smagumo šūktelėdamas: „Ei tu, pabaisa!“ ir patempdamas veidą. Šitų gatvių šurmulys ir gyvybingumas ūmai jį pralinksmino.

Tada rikša suriko kažką panašaus į Maizi bucuo!, ir praeiviai ėmė šaukti. Džulianas nieko nesuprato, bet suvokė gestų reikšmę: rankos iškeltos, nykščiai į viršų. Aišku, jie gėrėjosi dengtuose neštuvuose sėdinčia nuotaka – ta, kilstelėjusi savojo brokato kampą, kyštelėjo galvą į gatvę.

– Maizi bucuo! – vėl sušuko rikša, mesdamasis artyn.

Bet kai Džuliano akys susidūrė su merginos akimis, jis nesuprato, kaip kam nors gali toptelėti, kad ji graži. Buvo labai jaunutė, mažytėmis papūstomis lūpomis. Skruostai nutepti storu skaistalų sluoksniu, o komiška ant plaukų sukrauta brangenybių krūva ją darė panašią į operos „Mikado“ veikėją.

– Maizi bucuo!

Graži moteris. Šitie žodžiai nuskambėjo vėl, ir Džulianas šyptelėjo. Į lėlišką kai kurių kinių grožį jis jau buvo atkreipęs dėmesį. Dabar, kelionei einant prie pabaigos, pagalvojo, kad romantiška intermedija šitoje keistoje ir egzotiškoje šalyje gali būti labai maloni perspektyva. Iki šiol jis labiau nei kuo kitu buvo užsiėmęs darbu – rašė „Proletariatą ir poeziją: atvirą laišką S. Dei Luisui“, kurį buvo pažadėjęs parsiųsti į Londoną. Pasinėręs į rašymą, net nelabai pastebėjo, kad iškeliavo iš Vakarų. Tiesą sakant, tik laivui apiplaukus Indiją susivokė turįs pasistengti pramokti kiniškai. Jam į pagalbą atėjo vienas bendrakeleivis, verslininkas iš Honkongo, sutikdamas dienomis po valandą pamokyti mandarinų kalbos. Priartėjus prie kranto, Džulianas jau pažino kone du šimtus rašmenų ir buvo išmokęs pluoštą kasdienių posakių.

Staiga rikša neperspėjęs atitrūko nuo vestuvininkų palydos ir nėrė į šoninę gatvę. Tuoj pasidarė tyliau. Kelias buvo nuklotas chrizantemų žiedlapiais. Orą tvindė saldus kvepenių kvapas. Džulianas lyg per miglą prisiminė, kad tomis spalio dienomis Kinijoje švenčiama šventė, einama į kalvas skinti chrizantemų ir gerti vyno už mirusius giminaičius bei draugus. Jis pašnairavo aukštyn. Žydras dangaus skliautas už plaukiančių plunksninių debesų tebetvoskė karščiu.

Artėjant prie universiteto, medžiais apsodintos gatvės darėsi gerokai švaresnės. Tačiau net toks pokytis neparengė jo išvysti savo naująjį būstą. Palyginti su namais, kuriuos jie ką tik praėjo, šis buvo rūmai: dviaukštis, atskiras, šiuolaikiškas, supamas nuosavo sodo. Aplinkinių irgi būta erdvių, jie dengė didumą rytinio Luodzia kalvos šlaito. Matyt, po tokį namą turėjo kiekvienas universiteto dėstytojas – kaip neįprasta.

Prieš išvykdamas iš Hankou Džulianas skambino dėstytojui Čengui, Menų fakulteto dekanui, ir pranešė, kada numato atvykti. Dabar, sumokėjęs rikšai, Čengą išvydo priešais. Dekanas buvo akiniuotas ir, kaip dauguma Kinijos intelektualų, vilkėjo ilgą chalatą. Angliškai kalbėjo veik per tobulai, kad net skambėjo dirbtinokai. Tik pasisveikinęs su Džulianu, atidavė jį dviem tarnams, kurie jo laukė jau kuris laikas, o dabar išniro nešti bagažo. Pats atsiprašė – turįs kitų reikalų, bet pasirodysiąs šįvakar per fakulteto rengiamą vakarienę jo sutiktuvių proga.

Džulianas paskui tarnus nusekė į savo naująjį būstą. Viduje jį atidžiai apžiūrėjo. Buvo visiškai apstatyta ir švaru: kilimai iššukuoti, židiniai iššluoti, kušetės rūpestingai užklotos siuvinėtos medvilnės lovatiesėmis. Tai šen, tai ten šmėsčiojo net vazoninių augalų, žemė juodavo nuo neseno laistymo. Jam nepatiko tik viena – visiškas sienų ir lubų baltumas; tai kėlė šypsulį – kažin ką apie tokį paprastumą pamanytų jo motina, kurią džiugindavo ypač dekoruoti paviršiai. Šypsulys praplatėjo. Jei šitai ir pradėtų erzinti, tereikia dirstelėti į lauką. Už nušienautos atšlaitės apšviestas paskutinės dienos šviesos raibuliavo Rytų ežeras – auksine, geltonos ochros, vidurnakčio mėlynumo spalvomis; nepriekaištingas, kone viduržemiškas saulėlydis.

Džulianas atkuto – jam buvo paruošta vonia. Sunku visa tai ir suvokti, pagalvojo. Čia jis gyvens daug prašmatniau nei kada nors. Tiesą sakant, kai švietimo ministro pavaduotojas kreipėsi pirmąkart, Džulianą tikrai nustebino atlyginimo dydis. Kaip laisvai samdomas, daug jis niekuomet neuždirbdavo, jų šeima niekad nebuvo kaip reikiant turtinga. Tetą Virdžiniją prieš ką nors perkant ištikdavo agonija. Žinoma, automobilių jie turėjo, iš antrų rankų, o tėvo gimdytojai kažkur laikė lėšų atsargai – Klaivo turėta brangių pomėgių. Bet iš jų draugų pinigų turėjo tik Meinardas. Didelių pinigų, sprendžiant iš surinktų paveikslų ir paramos, teiktos žmonos baletininkams.

Lipdamas į vonią, Džulianas ėmė apytikriai skaičiuoti. Jo atlyginimas už dėstymą universitete nuo devynių iki dvylikos valandų per savaitę sieks 900 svarų, bus mokamas doleriais. Tai geros pajamos, ypač kai namo nuoma ištisus metus kainuoja tik 30 dolerių. Taigi, trisdešimt dolerių plius dvidešimt penki kiekvienam tarnui – tie buvo brangūs, nes „kalbėjo angliškai“. Jei turėtum omeny maistą, tai negali būti, kad išlaidos jam per mėnesį sudarytų daugiau negu 30 dolerių. Vadinasi, jis turės užtektinai, kad galėtų leisti kam panorėjęs.

Bet taip negerai. Tiesiog nesąžininga, kad jis uždirbs daugiau nei universiteto dėstytojai Britanijoje. Gal kinų valdžia kaip nors suuodė jo planą ir ketina versti riebiu buržua? Jis buvo laimingesnis už Kolumbą – atvykęs į legendinę Kitajaus žemę, pamatė, kad auksu išgrįstos gatvės. Džulianas išlipo iš vonios, nutrynė plotelį veidrodyje ir, įsisupęs į rankšluostį, pradėjo skustis. Plaukai buvo per ilgi – kažin, ar kur nors netoliese atsirastų kinas kirpėjas, pajėgus imtis jo garbanų?

*

Jis išgirdo lipant laiptais, kažkas pasibeldė. Kas? Už durų nusilenkęs stovėjo tarnas, jis nežiūrėdamas pasakė, kad taksi užvažiuos septintą. Atsiprašąs, kad trukdo, tik pamanęs, kad turėtų priminti.

Džulianas iš vonios išėjo į laiptų aikštelę. Tarnai jį pykdė. Nejau iš tikrųjų šiuo namu teks dalytis su jais? Vyresnysis, ūkvedys, buvo maždaug keturiasdešimties, su didžiule karpa ant smakro. Angliškai kalbėjo veik nesuprantamai, o dėl vardo – jis buvo visai neištariamas. Vadinsiu jį Žyniu, nusprendė Džulianas. Jaunesnysis, cypaujantis ir vartaliojantis akis, – tas bus Pelėnas. Pelėnas!

Žynys jam pasakė, kad taksi – dėstytojo Čengo mintis. O dabar dėstytojas Belas turėtų rengtis – jis pakviesiąs, kai automobilis atvažiuos. Jam reikią laiko pasiruošti.

– Pasiruošti? – suglumo Džulianas.

– Apsirengti, pone, – toks buvo atsakymas.

Jis abu pavarė lauk. Kas per skuba, pagalvojo. Išsitiesė ant lovos ir po poros minutėlių užsnūdo.

*

Pamatęs restorano pavadinimą – „Pirmarūšis kvapas“, Džulianas šyptelėjo, bet įėjęs išvydo, kad jis pasižymi visa Dorčesterio ištaiga. Nieko nuostabaus. Vuhane esama kelių tūkstančių vakariečių, daugiausia verslininkų, kurie dienas leidžia įstaigose, priklausančiose maždaug šimtui mieste įsikūrusių įmonių, o naktis – pagal geriausių kiniškų ir vakarietiškų pramogų pavyzdį.

Džulianas buvo palydėtas prie stalo, kurį nuo viso kambario skyrė ilga širma. Dėstytojas Čengas atsistojęs pasisveikino ir pristatė jį kitiems svečiams. Paaiškėjo, kad visi jie – svarbūs universiteto fakulteto nariai ir angliškai šneka veik tobula tartimi; net tie, kurie buvo ką tik pargrįžę iš Čikagos, amerikietiško akcento nevartojo.

Atsitraukdamas kėdę, jis antrąkart žvilgtelėjo į moteris. Čia būta gana apkūnios vidutinio amžiaus dėstytojos ir niekuo neišskirtinės damos – dar kažkieno iš universiteto žmonos. Bet Čengo žmona – ji atrodė kitokia. Čengas ją pristatė kaip Vuhano dienraščio literatūrinio priedo redaktorę ir grožinės literatūros kūrėją. Ji pasižymėjo pakankamu savęs menkinimu ir, kaip dauguma kitų užstalėje, buvo su mažais apskritais akiniais. Jos veidas klausantis nutrūkstančių ir vėl mezgamų pokalbių virpčiojo. Išraiška buvo gyva, rėminama juodų plaukų, pakaušyje surištų į uodegą, ant kaktos krito dailiai nukirpti kirpčiai. Kaskart žvilgtelėjusi Džuliano pusėn, ji nusišypsodavo, tarsi jo dalyvavimą būtų laikiusi ypatinga garbe.

– Aš Lin, – pratarė pagaliau. – Kalbu Pekino pidžinu.

Džulianas dėl tokios aliteracijos negalėjo nesusijuokti. Angliškai ji iš tikrųjų kalbėjo prasčiau nei kolegos, bet dėl to žavingai, priebalsiai skambėjo patraukliai neaiškiai.

Nuo pat paskutinio kurso Kembridže Džulianas save laikė moters grožio žinovu. Tokiu, kad draugų žmonas buvo nusprendęs rūšiuoti pagal išvaizdą; kad už tai nebuvo smerkiamas, buvo jo autoriteto ženklas. Nūn, žiūrėdamas į Lin, jis nesitvėrė mintyse jos neparūšiavęs. Ramiame veide nebūta nieko ypatinga. Bet kai ji šypsojosi, viršutinė lūpa truputį persikreipdavo. Jis negalėjo apsispręsti, ar šita asimetriška šypsena jos išvaizdą gadina, ar taiso.

Susikaupęs jis pasistengė įsitraukti į pokalbį. Pamatė, kad kinų intelektualai stebėtinai daug išmano apie šiuolaikinę politiką ir kultūrą ten, Anglijoje; kai kurie net buvo skaitę naujausias knygas. Kad ir Litono Streičio Karalienės Viktorijos biografiją, kuri, matyt, buvo išversta labai talentingo jauno poeto.

Londone Džulianas jų niekad nematė, bet dabar suprato, kad ten studijavo visas būrys intelektualų kinų. Pats Čengas gyveno Londone ir Edinburge, o sugrįžęs į Kiniją su kitais – vieni jų buvo grįžę iš Britanijos, kiti iš Amerikos – įkūrė būrelį romantišku pavadinimu „Jaunaties“ draugija. Jis buvo nedrąsiai modeliuojamas pagal Blumsberio grupę, būrė draugėn poetus, romanistus, politikos apžvalgininkus ir architektus. Tapytojo būta tik vieno – jis studijavo dailę Amerikoje, bet tapybą paaukojo dėl poezijos.

Šitie panašumai Džulianą sudomino – taip labai, kad jis maža dėmesio teskyrė aplinkai. Vis dėlto pastebėjo, kad priešais ant stalo išilgai išdėliotos lėkštės, ant kiekvienos pūpso įmantrios gėlės, išpjaustytos iš keistų vaisių ir šakniagumbių. Kaip buvo rašoma kelionės metu jo perskaitytose knygose, kinai, siekdami parodyti svetingumą, savo svečius stengiasi apipilti maistu ir gėrimais, tad šįvakar jis buvo nusiteikęs tokiam antpuoliui. Iš tikrųjų nieko panašaus nenutiko, galbūt todėl, kad dauguma vakarienės dalyvių buvo lankęsi Vakaruose. Priešingai, ateidavo ir išeidavo kukli lėkščių procesija, kiekviena – pristatoma ir apibūdinama guvių šeimininkų.

Vaišėms einant į pabaigą, jo dėmesys nukrypo į kinišką paveikslą ant restorano sienos. Jame buvo vaizduojamas vyras, grojantis citra, ir kitas – besiklausantis; Čengas paaiškino, kad čia pasakojama vietinė legenda, kilusi netolimoje gražioje vietovėje tarp Vėžlio kalvos ir Mėnulio ežero. Klausytojas sakąs muzikantui: „Tavo viltys tokios aukštos kaip kalnai, bet jas nutverti taip sunku kaip tekantį vandenį.“ Kai grojantysis citra šitai išgirdęs, paaiškino Čengas, sumojęs, kad sutiko vienintelį jo muziką suprantantį žmogų, ir abu tapę neperskiriamais draugais. Vėliau, klausytojui mirus, muzikantas savąją citrą sudaužęs į šipulius ir nebesugrojęs nė natos.

Čengui baigus kalbėti, Džulianas linktelėjo. Šitą istoriją jis buvo kažkur skaitęs, knygoje apie kinų tapybą. Išties vaikiška, tai buvo matyti, bet sykiu jis pasijuto esąs ten, kur vertinamas supratimas. Pats sau tarė, kad čia galbūt pagaliau bus galima užmegzti tikrą draugystę ir išmokti branginti gyvenimą, kuris iš pirmo žvilgsnio taip skyrėsi nuo jo.

Šiaip ar taip, šitie kinai buvo gerokai kitokie nei blumsberiškiai – bent jau atrodė daug mandagesni ir ne tokie pasipūtę. Namuose, priešingai, žmonėms rodėsi niekaip neįmanoma susitikus dėl nieko nesiginčyti. Jo motina ir teta Virdžinija negailestingai atsisakydavo antrąkart kviestis tą, kurį palaikydavo nuoboda ar kvailiu; prisiminus tai, Džuliano pasitikėjimas savimi ir išskirtinumo jausmas vėl buvo pakurstyti, ir jis persiėmė tokiu pat kritiškumu.

Pasižvalgydamas tarė:

– Ar tai geriausia, ką gali nutapyti kinai?

Jo nuostabai, atsiliepė Lin.

– Žinoma, ne, – išbėrė greitai ir pridūrė, kad šitos figūros iš tiesų nutapytos gana gerai – šiaip ar taip, nejau kas nors tikisi puikaus meno restorane? Kad ir tokiame gerame kaip šis.

Džulianas, supratęs, kaip netikusiai bus sušnekėjęs, išraudo, Lin žiūrėjo pro šalį. Kinų tapyba, toliau kalbėjo ji, siekiama perteikti „po vaizdu glūdinčią prasmę“. Tai reiškia, kad tikrąją meno vertę galima rasti tik po teptuko brūkšmais.

Džulianas susidomėjo: atrodė, kad ji žino, ką sako, o kai kalbėjo apie dalykus, kuriuos ypač vertino, anglų kalba darėsi daug taisyklingesnė. Juanų dinastijos tapyba, kuria ji žavėjosi, pavyzdžiui, buvo ne kas daugiau, kaip pora tolumoje virš debesų iškilusių viršukalnių, o pirmame plane – vytelių kuokštas. Kìta paveiksle buvo tuštuma. Toks tas grynasis kinų menas.

Tuštuma svarbiau nei jos priešingybė. Tai pasirodė įdomi mintis, net jei dar iki galo jo ir neperprasta. Vakarų meno teorijoje šito iš tikrųjų nebuvo su kuo lyginti, jis pats nežinojo nė vieno paveikslo, kuris būtų sukurtas vadovaujantis tokiais principais. Pasilenkęs prie Lin, Džulianas pasakė norįs išgirsti daugiau – ji, užuot atsakiusi, nusišypsojo.

*

Kai taksi juos išvežiojo po namus universiteto miestelyje, buvo vidurnaktis. Priėjus fasadines duris, tos nuo prisilietimo tyliai atsivėrė, bet prieškambaryje Džulianas negalėjo rasti šviesos jungiklio, tad kurį laiką tuščiai grabaliojosi. Kai akys labiau apsiprato su tamsa, pamatė blausią kušetę ir nusprendė trumpam čia prigulti – išgėręs buvo daugiau, negu manė.

Jis permąstė vakarą. Čengas akivaizdžiai pažinojo kažką iš blumsberiškių – jis net buvo pas jo dėdę Leonardą prašyti patarimo, kaip paskatinti kooperatinį judėjimą Kinijoje. Kai dabar pagalvoji, ar tik teta Virdžinija nebus minėjusi kelių kinų studentų apsilankymo – visi jie labai domėjęsi politika, tik nežinoję, kokios doktrinos įsitverti.

Tą vakarą Virdžinijos vardas buvo minimas dažnai. Dabar jį apėmė ne tiek namų ilgesys, kiek didžiulis troškimas. Pirmiau nei apie kitus jis pagalvojo apie motiną, paskui apie Rodžerį Frajų. Rodžeris prieš metus staiga mirė. Tai būta vienos iš priežasčių, kodėl Džulianas išvyko iš Anglijos. Kaip gaila, kad Rodžeris nebeatkaks į Kiniją – ji jam būtų patikusi. Džulianui dažnai atrodydavo, kad Rodžerio žavėjimasis kinų menu gerokai perdėtas, bet dabar jis jau buvo linkęs pripažinti, kad senuko būta ne tokio ir keisto, jo didžiulę pagarbą kinams gal ir galima pateisinti. Kaip nūn jo ilgu.

Vakarienei einant į pabaigą, Čengas užsiminė apie poetą Siu, kuris neseniai žuvo lėktuvo katastrofoje. Akivaizdu, jo būta „Jaunaties“ draugijos gyvasties ir sielos, o prieš tai jis buvo Leitono parko mokyklos mokinys ir Kembridžo karališkojo koledžo studentas, nedaug laiko prieš studijuojant Džulianui. Pasak Čengo, jį savo sparnu gobęs Rodžeris. Džulianas tamsoje nepritariamai papurtė galvą. Ką gi tas Siu sau manė? Jo puikavimasis ryšiais Anglijoje – patetiškas. Jis darkart papurtė galvą. Tik gerai, kad šitas Siu nebegyvas ir neturi galimybių pasipainioti ant kelio. Nors Lin akivaizdžiai jį aukštai vertina.

„Maizi bucuo! Graži moteris!“ – praskriejo galvoje gatvės šūkalojimai, jis tuos žodžius ištarė garsiai. Pats nežinojo, kam taiko – mėnuliui už lango ar moteriai. Papurtė galvą trečiąkart, stengdamasis iškratyti iš smegenų alkoholį, paskui pasiėmė plunksnakotį ir rašomojo popieriaus. Buvo tylu – galėjai girdėti, kaip Rytų ežero bangos švelniai atsimuša į krantą, o pušų šakas šlamina vėjas. Žinoma, moteris jis mylėjo, mylėjo daug moterų. Bet ilgėtis iš tikrųjų ilgėjosi tik vienos – savo motinos.

Trečias skyrius

Siųsdintis knygų iš Anglijos nebuvo reikalo. Nors universitetas veikė dar tik ketveri metai, angliškų ir kiniškų knygų būta apsčiai – bent jau Džuliano numatomam dėstyti kursui. Biblioteka stovėjo ant kalvos šlaito, buvo su paauksuotu kraigu, todėl atrodė panaši į senovės šventyklą. Du jos flygeliai buvo skirti atitinkamai mokslui ir menams.

Prieš pirmąją paskaitą pas jį į namus atėjo Lin. Pasakė, kad vyras pataręs truputėlį pagelbėti auditorijoje, nes dėstytojui užsieniečiui keturiasdešimt su viršum studentų kinų gali pasirodyti lyg ir koks iššūkis.

– Aš irgi norėčiau pasiklausyti jūsų paskaitų apie šiuolaikinę anglų literatūrą, – pasakė ji.

Jos nuoširdumas jį sužavėjo, ir per pirmąją paskaitą, studentams piešdamas šiuolaikinės literatūros vaizdą, jis jautėsi taip, tarsi patalpoje būtų tik vienas asmuo – sėdi čia, įsmeigusi savo tamsias akis. Kokios jos mąslios, bet sykiu kokios linksmos ir supratingos.

Džulianas prisiminė Kembridžo laikus, kai per seminarus diskutuodamas su studentėmis kartais tiesiog pamiršdavo dėstytoją. Šį kartą, matyt, bus pamiršęs kitus studentus. Jie buvo dėmesingi ir pagarbūs – pagarbūs gal net pernelyg. Vis dėlto, kadangi tai būta pirmo karto ant pakylos, tokių linkusių diskutuoti studentų, koks buvo pats, Džulianas norėjo mažiausiai. Karališkajame koledže jis būdavo didysis klausinėtojas, kone pertraukinėtojas, bet tam, kad darytų įspūdį kitiems. Dabar, dėstytojaudamas, turėjo daryti įspūdį studentams. Jei tie ir toliau bus tokie mandagūs, jis taip ir nesužinos, ką jie iš tikrųjų galvoja ir ko nori. Vis dėlto, prakalbęs apie Tomą Hardį, sulaukė atsako. Pats buvo didelis Hardžio gerbėjas, nors skaityti paskaitas ir buvo pernelyg striukas būdas jam įvertinti.

Lin jo paskaitas lankė reguliariai ir darė gerą įtaką: kiti studentai pradėjo sąžiningai ruoštis. Kiekvieną savaitę sekretorės kabinete Džulianas prašydavo mimeografu atspausdinti šūsnį puslapių. Studentai dirbo labai uoliai, nors ir turėdavo plušėti vakarais, kad viską atliktų laiku.

Jo požiūriu, pasakė jis per vieną paskaitą, Prustas įrodė, kad yra išties nemirtingas literatas, o Džoiso „Ulisas“ – pretenzingas ir per milijonus mylių nuo šedevro. Galiausiai keletas studentų priėjo užduoti mandagių klausimų. Lin stovėjo auditorijos gale, kantriai laukdama, kol jis susiruoš eiti. Džulianas staiga pastebėjo, kokia ji panaši į kitas studentes – veidas akiniuotas, bet be makiažo, ir ta jos figūra, melsva palaidinė, sijonas. Nors trisdešimt penkerių, kone dukart už jas vyresnė! Vakaruose būdama motinos amžiaus tu ir atrodai kaip motina.

Ji pasakė jam komplimentą:

– Jūs tikrai mokate skaityti paskaitas – autoriai kaip gyvi.

– Kiekvienas rašytojas – gyvas asmuo, – tarė Džulianas. – Kiekvienas eilėraštis, kiekvienas pasakojimas – maža autobiografija.

Lin atsisuko.

– Gerai pasakyta! Labai įžvalgiai!

Jis nusijuokė.

– Aš tik cituoju. Kada gi tu man parodysi savo rašinius?

– Kam? – pasipriešino ji. – Norit pamatyti mano gyvenimą? Ar kad aš pamatyčiau jūsiškį?

Šnekėtis buvo smagu – jos būta tokios guvios, kad jis pajuto, jog pokalbio yra kurstomas. Lin vėl šyptelėjo.

– Ar galiu ateiti ir į kitas jūsų paskaitas? Kad ir į anglų kalbos rašymo. Aš noriu išmokti rašyti angliškai. Tada galėsit perskaityti mano darbus.

Kurį laiką jis nerado ko atsakyti. Vadinasi, matys ją kasdien? Per kiekvieną paskaitą? Jos „namų darbus“ irgi matys?

– Bet geriau jau į mane nežiūrėkit, – pridūrė ji.

Nelaukdama atsakymo, nusisuko ir raudonuodama nuėjo. Lipdama laiptais neatsigręžusi mestelėjo „iki“.

Džulianas buvo priblokštas. Gi tarp savo draugų studentų garsėdavo kaip mergininkas ir visuomet džiaugdavosi, kad yra persekiojamas viliojančio „grobio“. O štai Lin, regis, bus užbėgusi jam už akių.

Jis susirado patogų lapais nuklotos velėnos lopinį, išsitiesė ant nugaros ir pasižiūrėjo į dangų. Saulę viršum galvos buvo pradėjusi dengti plonytė debesies ketera. Užsimerkus akinama Lin šypsena nenustojo vaidentis.

– Tai jau būsiu užburiamas jos kerų, – susijuokė jis. – Kinės! Laimė, ne gražuolės.

Rytų ežeras buvo didžiulis, jis pusračiu juosė Luodzia kalvą, dėl to Vuhano universitetas atrodė taip, tarsi stovėtų pusiasalyje. Čia būta medinių jachtų prieplaukos ir grįstų paplūdimių. Palei pylimą, tvenkiantį ežero vandenis, ėjo medžiais apsodintas kelias – ten studentai galėdavo pavaikštinėti, paskaityti knygas. Vaikinai daugiausia dėvėjo ilgus chalatus, merginos – palaidus čeongsamus ir buvo trumpai nusikirpusios. Džulianas, vaikštinėdamas su savo užrašais po pažasčia, galvojo, kad tikrai reikėtų nusipirkti chalatą. Užsienietis, vilkintis kinišką suknią, būtų juokinga nuotrauka nusiųsti į namus motinai – ta, be abejo, palaikytų ją labai meniška.

Liovėsi lyti, danguje nutįso blanki vaivorykštė. Kalvos šlaitus puošė kupstai gėlių – keistų sidabrinių, ilgais kotais, nuo baltų iki violetinių. Medžių lapai pakraščiais gelto. Čia būta lyg ir klevų, kurių kiekvieną lapą margino vis kitoks geltonų ir oranžinių spalvų raštas. Visa kalva, taip pat ir ežeras maudėsi šiltose rudens spalvose.

Man itin sekasi, pagalvojo Džulianas. Vieta fantastiška – koks kontrastas Anglijai su žaliomis pievelėmis ir mažomis kalvomis. Nors nežinia, ar šis universitetas pasaulio krašte mažumą ne per ramus!

Vaikščioti pėsčiomis jam patiko, ypač naktį, kai galėjai matyti ties pat pilnatimi praskrendančias laukines žąsis. Sykį jis nežinia kaip įpuolė į kapines, dievaižin kodėl atidarytas. Nakties tylumoje girdėdavo tolimus šventyklos varpus, skambančius tam tikrais tarpais, kartkartėmis – kaip miškingose kalvose sukniaukia laukinė katė.

Betgi šitokia įstabi universiteto miestelio aplinka neatitiko jo išankstinių vaizdinių apie Kiniją – šalį, turinčią būti revoliucijos lopšiu. Reikia imti ir drumstelėti vandenį, tarė jis sau ir nuo tos minties pralinksmėjo. Pagaliau gi ramybę ne per daug mėgo – nuo jos vienatvė svetimoje šalyje gali pasidaryti nepakeliama.

Taip, pridaryti rūpesčių buvo vienintelis būdas šiek tiek pagyvinti pasaulį. Gyvenime jam taip tekdavo elgtis nuo mažens. Namuose, kuriuose motina gyveno su Dankanu ir jo tėvu, kiekvieną savaitgalį būdavo minios svečių. Tomis dienomis jis bandydavo sau šį tą įrodyti. Būdavo, užlips ant stogo ir atsisės, kojos tabaluoja per kraštą. Motina visiems uždrausdavo kelti sąmyšį ar kreipti nors kokį dėmesį į išdaigininką. Netrukus atsibosdavo, ir jis sliuogdavo žemyn.

Atrodo, čia esama tam tikro skaičiaus žmonių, kurie, kaip ir jis, prijaučia revoliucijai. Tik prasidėjus semestrui, įėjęs į auditoriją Džulianas pamatė ant lentos nupieštus kūjį su pjautuvu. Studentai tylomis laukė jo reakcijos.

Aha, tarp jo studentų esama keleto raudonųjų! Lin šokosi į pagalbą, bet jis davė ženklą, kad liktų kur buvusi. Lentos nenuvalė. Ramiai sau pradėjo paskaitą, ant lentos surašydamas svarbiausius anglų literatūros istorijos vardus ir pavadinimus – nuo „Boevulfo“ iki Virdžinijos Vulf. Netrukus prisimargino visa lenta, ir kūjis su pjautuvu buvo veik nepastebimai nuvalyti.

Matyt, jo studentai komunistai jį laikė imperialistu reakcionieriumi, kurį reikia pažeminti. Jo laikysena akivaizdžiai bus padariusi įspūdį, ypač Lin.

*

Buvo teigiama, kad vyriausybinės pajėgos laiminčios vieną pergalę po kitos, ir žinių apie visišką Raudonosios armijos sutriuškinimą skelbta ne kartą. Gandai pasklido, tad dauguma studentų buvo kupini revoliucinio įkarščio. Bet Džulianas aiškiai matė, koks jis būtų naivuolis, jei prisidėjęs prie jų siektų revoliucijos. Be to, universiteto miestelis šitoks gražus. Niokoti jį būtų gaila. Čia tesinorėjo romantiško pobūdžio ramybės drumstimo, reikia tik kad pasirodytų tinkama partnerė.

Gyvenimas universitete kėlė vieną kitą keblumą. Pavyzdžiui, jis buvo pratęs vaikščioti vienmarškinis. Visą laiką gyvendamas tarp menininkų, didžiuodavosi, kad atrodo bet kaip. Dabar teko rengtis mažumą tvarkingiau.

Negana to, reikėjo uoliau pasimokyti kinų kalbos, tam paskirti bent porą valandėlių per dieną. Ir, atsikračius senų namuose stovinčių baldų, nusipirkti antikvarinio raudonmedžio. Šito tarnams nepavesi, nutarė vykti į Hankou pirktis pats. Reikėjo ir šratinio šautuvo – eis į kalvas pamedžioti. Turėtų būti laiko ir pairkluoti. Norėjosi pamatyti, kaip toli galima nusigauti šiuo beribiu ežeru, kurio vandenys driekėsi iki neįžvelgiamos kranto linijos. Kembridže jo būta miklaus kanojininko. Čia turbūt lengvai susižertų visus prizus.

Jis nuėjo į ežero pakrantę. Buvo ruduo, tad vanduo teliūskavo aukštai pakilęs, kone siekė pylimo viršų. Keli studentai plaukiojo. Vienas dėstytojas žiūrėjo, kaip keletas jų moko plaukti jo dešimtmetę dukrelę. Nuo jų patarnavimų mažylė dar labiau būgštavo. Džulianas priėjo – vaiką patraukė žydros akys. Jis čiupo ją ir metė į ežerą. Mergaitė vandeny blaškėsi, mataravo galūnėmis, siaubo apimti aplinkiniai apstulbo. Džulianas šoko į vandenį ir viena ranka mergytę palaikė už pilvo. Ta pradėjo rankomis ir kojomis irtis, kaip buvo pamokyta. Nuo kranto pasigirdo plojimai. Vėl ją įdavęs studentams, jis pasileido ežeru net nenusitraukęs drabužių.

Kiek anksčiau tądien, atrinkęs keletą ištraukų iš Vulf „Į švyturį“ panaudoti kaip mokomąją medžiagą, jis pamatė, kad toli gražu nėra toks jau geras mokytojas. Kad ir kaip stengėsi, studentai vis tiek nieko negebėjo suprasti. Jis pasitelkė naują kritikos sąvoką – „sąmonės srautas“, bet ta tik dar labiau juos sutrikdė. Pasirėmė keliais kritiniais požiūriais, bet taip tikrumas dėl to, ką jis kalba, dar labiau sumažėjo.

Lin paklausė, ar jis atpažino romano veikėjus. Žinoma! Kai romanas buvo išleistas, buvo aštuoniolikos, rengėsi stoti į universitetą. Jis iškart atpažino ponios Ramsėj aštuonetą vaikų kaip senelės Džulijos atžalas, motinos brolius ir seseris Stivensus, atpažino ir jų susitikimus su meile bei mirtimi. Ir suprato, jog Virdžinija norėjo pasakyti būtent tai, kad menas gali įveikti besiartinančią senatvę. Tad kalbėdamas apie romaną pasitelkė šitą savo supratimą ir paskaitą baigė studentams rodant tiek entuziazmo, kiek tik leido jų kiniškas santūrumas.

Apmąstydamas rytinius įvykius, Džulianas permirkusiais drabužiais kabarojosi ant pylimo ir, savo nuostabai, išvydo priešais stovinčią besišypsančią Lin. Vėl susisukusi į kuoduką plaukus ji atrodė dar jaunesnė nei per paskaitas. Jis sušneko:

– Visos universitete plaukus nusikirpusios trumpai. Kodėl tu kitaip?

– Ai, aš tik noriu atrodyti pagal amžių. Pagaliau gi esu už jas vyresnė.

Atsakymas Džulianą nustebino. Jo manymu, „išėjusi iš mados“ šukuosena darė priešingą poveikį – veidą jaunino keleriais metais. Ir kaip jo matymas gali šitaip skirtis nuo kinų, net kalbant apie tokius dalykus kaip šukuosenos poveikis?

Dar Lin pasakė, kad trumpai ji buvo nusikirpusi prieš aštuoniolika metų, sekdama pažangių moterų mada. Trumpi plaukai buvę emancipacijos simbolis. Dabar ji norinti atrodyti tradiciškiau, ir šiaip – kuodukas nesudarąs sunkumų. Tereikia kelių minutėlių ryte.

– Aš manau, kad tu pradedi naują kryptį, – atsakė Džulianas, sutikdamas jos žvilgsnį. – Taip neabejotinai daug patraukliau, bent jau todėl, kad kitoniškai.

– Ką gi, jūs, vakariečiai, visuomet vaikotės naujovių.

Ji šyptelėjusi paėjėjo, bet po kelių žingsnių sustojo ir atsigręžė. Pamiršusi jam pasakyti. Juodu su vyru norėtų jį pasikviesti paprastos vakarienės, į namus, bus tik trise.

Džulianas pažiūrėjo, kaip ji pranyksta giraitėje. Rizikuoti jis buvo pratęs, kad ir kas. Mindamas dviratį ar vairuodamas automobilį dumdavo taip spėriai, kaip tik įstengdavo. O kokia gi didžiausia rizika, kurios būtų galima imtis šiame universiteto miestuke?

Šį 1935-ųjų rudenį jis galiausiai atsidūrė pačioje svečiausioje šalyje, tolimame krašte, šimto ežerų supamame mieste. Už jo – didžiulis blykčiojantis vandens plotas, priešais – įkalnėn vinguriuojantis kelias su miške pranykstančių takų raizginiu. Stovint gobiamam visos šitos ramumos, vis labiau miglojosi. Aukštas jo siluetas aiškiai įsirėžė į besileidžiančią saulę, kurios paskutiniai spinduliai plaukus dažė liepsnos geltoniu.

Vis dar šlapiais drabužiais Džulianas parėjo namo. Tarnai atėjo paklausti, kokios norėtųsi vakarienės. Jis kurį laiką tylėjo. Tebeirzo, kad turi laikyti šiuodu. Betgi, kaip ir kiekvienas dėstytojas, turėjo du tarnus, bent jau du, nieko čia nepadarysi. Žynys buvo plepus ir mėgdavo šmirinėti aplinkui. Pelėnas šnekėjo mažai, užtat daugiau darė. Abudu gyveno apatiniame kambaryje. Tikriausiai nujautė, kad „nevidonui užsieniečiui“ nepatinka, nes kai jis būdavo namie, kaip įmanydami stengdavosi nesimaišyti po akimis, laikydavosi virtuvėje ar savo kambaryje arba susirasdavo dingstį apsipirkti. Toks jau tas viso pasaulio tarnų likimas.

– Patys vakarieniaukit, – pasakė jiems Džulianas. – Aš išeinu.

Saulė vakaruose jau buvo nusileidusi už kalnų, bet ant ežero jos šviesa tebesilaikė – dažė vandenį tamsiu raudoniu. Nusigauti pas Čengus grįstu keliu reikėjo ketvirčio valandos, tačiau Džulianas jau buvo radęs takutį, nuo kalvos besileidžiantį per mišką. Tas buvo slidus, nuklotas daugybės metų lapų draiskanomis ir ypač status. Juo nueiti prireikė mažiau nei dešimt minučių, minant atsargiai, kad nepaslystum. Jis pamatė, kad Čengus net galėtų laikyti kaimynais.

Pasibeldus į duris, niekas neatidarė, tad jis apsukui namą nuėjo į sodą. Dekano namas buvo beveik lygiai toks pat, tik sodas gerokai didesnis. Kitaip nei angliškas, neatitvertas – šeimininkas buvo nubrėžęs ribą. Prižiūrimas sodas visas žydėjo. Orą tvindė toks stiprus gėlių kvapas, kad kone darėsi silpna. Jis nesusilaikęs nusičiaudėjo. Kai pakėlė akis, su juo jau sveikinosi Čengas ir Lin.

Švarko Džulianas nebuvo apsivilkęs, marškinių apykaklė karojo atlapa. Plaukai ir vėl suvešėjo, ant galvos styrojo padriki garbanų kuokštai.

– Tik jūs toks, – pasakė Lin, – ateinate per sodą, kaip koks įsibrovėlis.

Jis kaltai skėstelėjo rankomis.

– Atleiskit. Atėjau tuščiom.

Čengas susakė:

– Ką jūs. Tiesiog jauskitės kaip namie. Taip jaučiasi visi mūsų draugai.

Čengų namuose būta didžiulės senienų kolekcijos, įskaitant keramikos dirbinius ir paveikslus. Net kėdės, buvo pasakyta jam, ir tos esančios kelių šimtų metų senumo. Jų atlošai ir atkaltės buvo dailiai išpjaustinėti, raudonmedžio porankiai nuzulinti žvilgėjo. Kėdžių rinkinys esąs palikimas, pasakė Lin, jos motinos vestuvių dovana. Lin jam aprodė namus. Širma, durų užuolaida ir lempos gaubtas miegamajame buvo japoniški. Lin darbo kambarys – didžiulis, jame stovėjo didelis rašomasis stalas ir viengulis tatamis. Jie kurį laiką praleidę Japonijoje, Lin ten studijavusi ir jaunystėje. Japonija jai patikusi net labiau negu Čengui. Ji esanti naktinis paukštis ir dažnai dirbanti iki prašvintant. Paskui mieganti savo darbo kambaryje, kad netrukdytų Čengui.

Vadinasi, jie nemiega kartu! Džulianui suspurdėjo širdis. Tada jis supeikė save, kad leidžia mintims apsistoti prie intymaus Čengų gyvenimo, veide atsirado savišaipos šypsenėlė.

Lin nusivedė jį laiptais žemyn. Sušneko apie savo įprastinės dienotvarkės permainą – Vuhano dienraščio literatūrinio priedo redaktorės darbą ji turbūt mesianti, nes dabar turinti daugiau ką veikti. Jis numanė, kad ji turi minty jo paskaitas.

– Kas jums?

Lin pamatė, kad jis labai susimąstęs.

– Tu turi tiek daug ką veikti, o aš – gerokai per mažai, – pasakė jis niauriai.

Viskas Čengų namuose buvo dailu ir tvarkinga. Tinkamas ornamentų paskirstymas, atvira erdvė. Namuose buvo justi moters ranka. Tai ne išdykėliška jo motinos būsto netvarka. Džulianą sužavėjo didžiulis gobelenas valgomajame, kuriame buvo pavaizduoti puotaujantys senoviniais drabužiais apsirengę vyrai ir moterys. Jam patiko sodrūs jo tonai, šiluma ir linksmumas.

Virš židinio atbrailos kabojo paveikslo rėmai su gelstančia laikraščio iškarpa. Nuotrauką jis apžiūrėjo įdėmiau. Joje buvo matyti grupelė žmonių, tarp jų Lin, Čengas, o viduryje – indas balta barzda.

– Tagorė?

– Taip, jis. Buvo mūsų piršlys, – pasakė Čengas.

Šitas Bengalijos poetas, pirmiausia išgarsėjęs Londone, galėjo džiaugtis, kad Kinijoje buvo sutiktas šilčiau už Džoną Diujį ar Bertrandą Raselą. Jo eilėraščių rinkinys „Gitandžali“ kinus sužavėjo. Vienintelį azijietį Nobelio literatūros premijos laureatą garbstė „Jaunaties“ draugija, pasivadinusi vieno iš jo kūrinių vardu, pasakė Čengas.

Vadinasi, azijietis azijiečiui tinka, pagalvojo Džulianas. Kai pats pamėgino paskaityti Tagorės poezijos, pasigedo proto aštrumo. O liaupsės, kurias Tagorei skyrė Jeitsas ir Paundas, turėjo lyg ir kokį globėjiškumo atspalvį.

Lin, peržiūrėjusi gramofono plokšteles, tarė:

– Juk į Kiniją jokių neatsivežėt, ar ne? Kelias parinksiu. Pasiimkit šįvakar. Muzika padės suprasti mūsų kultūrą.

Teisybė, jis atsivežė tik knygų. Lin atrinko kelias plokšteles. Dauguma jų Čengo buvo pirktos Londone: Mocartas, Čaikovskis, Šopenas ir kiti. Pamatęs keletą su kiniškais rašmenimis, Džulianas sukluso:

– Kiniškos? Galiu pasiskolinti?

Čengas tarė:

– Šeimininkė sakė, kad galit imti. Tai ir imkit. Skolintis nereikia.

– Nuostabu!

Džulianas nesitvėrė džiaugsmu. Čengas irgi nusišypsojo, bet kiniškai paklausė Lin:

– Kodėl Džulianas elgiasi kaip vaikas?

– O argi jis ne vaikas? – atsakė ta.

Jų kiniškas pašnekesys jam buvo per greitas, jis teišgirdo du žodžius – savo vardą ir „vaikas“. Pasiteiravo, ką jie apie jį kalba, bet tie tik susižvalgė ir nusijuokė. Čengas pasakė, kad Lin patinka, kai rašant namie būna tylu. Kai prieš keletą metų jie gyvenę Pekine, buvę kitaip. Draugai iš „Jaunaties“ draugijos nuolatos tai ateidavę, tai išeidavę, gramofonas ištisai veikdavęs.

Džulianui jų namuose buvo labai jauku. Jie šitaip skyrėsi nuo kitų jo sutiktų kinų, buvo daug atviresni. Netikrumo, kurį jis juto nuo atvykimo į Vuhaną, daugiau nebebuvo.

Lin jam parodė Siu poezijos rinkinį. Pirmame knygos puslapyje buvo įdėta nuotrauka. Siu, kaip beveik visi Kinijos inteligentai, buvo akiniuotas ir, nepaneigsi, gražus, nors gal kiek moteriškas. Džulianas pavartė rinktinę. Eilučių kinų kalba būta vertikalių, tokio pat ilgio. Kadangi kiekvienas kinų rašmuo reiškė po skiemenį, šių eilėraščių silabinės eilėdaros ritmas turbūt buvo toks kaip prancūziškų. Bet Čengas atkakliai teigė, kad šiuolaikinės kinų, kaip ir anglų, poezijos ritmas matuojamas pėdomis. Tad jis paprašė Lin truputį paskaityti garsiai.

Siu eilėraščių būtų padeklamavęs bet kurios kinų mokyklos studentas, o Lin buvo didelė jų mėgėja, ypač „Antrojo atsisveikinimo su Kembridžu“. Pasakė, kad jei ir esama kokio kūrinio, kurį būtų galima laikyti šiuolaikine klasika, tai būsiąs šis eilėraštis. Jai deklamuojant eilės skambėjo maloniai net Džuliano ausiai. Jis paklausė, ar Lin negalėtų paaiškinti angliškai – gi pagaliau eilės apie jo alma mater. Lin žinojo gerą vertimą, jį irgi padeklamavo iš atminties:

Leisk dar kartą kokį

Man išeiti lengvai

Ir lengvai pamoki

Dangui, žėrinčiam gyvai.

Gluosnis iš aukso prie upės

Ir nuotaka spinduliuos:

Jos grožis srovėje

Širdy man raibuliuos.

Tokiu pat tonu ji padeklamavo ir dar penkis posmus, galiausiai:

Išeinu aš tyliai,

Nes tyla mus vėl susies,

Neišsinešdamas

Nė mažyčio debesies.1

Jai deklamuojant paskutinę strofą, Džulianas nebegalėjo tvardytis nesijuokęs. Kas per trečiarūšis Šelis! Jis buvo įraudęs, tad apsimetęs, kad užspringo vynu, kosčiodamas, springdamas ir melsdamasis, kad nebūtų įžeidęs šeimininkų, spruko į verandą.

Kai grįžo, Lin su Čengu tebekalbėjo apie Siu. Regis, visa, ką šitas vyras darė, buvo verta jų dėmesio!

Jie pasakė, kad į Siu, kai jis dar studijavo Londone, pagalbos kreipėsi net didysis britų sinologas Arturas Veilis. Veilį, dirbusį Britų muziejaus Rytų skyriuje, Džulianas pažinojo. Jis gyveno netoli Gordono aikštės ir kasryt į Britų muziejų mindavo dviračiu, dažnai gatvėje susitikdavo su Džulianu. Kadangi Veilis taip pat buvo baigęs Kembridžą, o jo specialybė – kinų poezija – anglų ir amerikiečių poezijos būreliuose buvo naujausia mada, jis buvo pakviestas į Blumsberio susibūrimus. Tačiau motina su teta jį palaikė nuoboda ir daugiau niekuomet nekvietė. Džulianas nusprendė tai geriau nutylėti.

Siu buvo romantikas, Ketrinos Mensfild grožio ir talento gerbėjas. Pasak Čengo, vieną lietingą vakarą jis naršęs po Londono gatvių labirintus, ieškodamas jos namų netoli Bondo gatvės. Kiek paatkaklavus, trumpas interviu jam buvo suteiktas. Mensfild, vilkinti gelsvą šilkinę palaidinukę ir skaisčiai raudoną sijoną, jam buvusi panaši į žvilgančią tulpę. Jie sėdėję ant žydros kušetės, apgobti švelnios lempos šviesos. Ji buvusi hipnotizuojamai graži. Paklaususi, ar Siu negalėtų kinų poezijos išversti į anglų kalbą, nes esanti tikra, kad kinišką dvasią gali perteikti tik kinas. Šitas buvęs vienintelis jų susitikimas, nes po mėnesio Mensfild mirė nuo tuberkuliozės. Kai Siu vėl lankėsi Europoje, specialiai važiavo į Fontenblo pagerbti jos kapo.

– Siu manė, kad Lin galėtų tapti kinų Mensfild, – pasakė Čengas, tai aiškiai laikydamas didžiuliu komplimentu žmonai. – Nors, manau, perdėjo.

Atsistojęs jis nuėjo į verandą pakalbėti su tarnais.

Prasto Kinijos inteligentijos skonio Džulianui jau buvo gana.

– Teta Virdžinija negalėjo pakęsti Ketrinos Mensfild, – iš lėto tarė jis. – Ji laikė ją vulgaria ir sentimentalia. Kalba jos gera, bet dėl to jausmų perteklius dar baisesnis. Virdžinija sakė, kad nuo jo riečia nosį kaip nuo pigių kvepalų.

Pačiam Džulianui griežta tetos kritika ką tik mirusiai rašytojai nepatiko, bet dabar jis neiškentė nepakartojęs jos kandžių pastabų ir nepridūręs, kad nenuostabu, jog Siu ją dievino.

Lin sėdėjo ant kušetės šalia. Staiga pakilo, lyg būtų susiruošusi į verandą. Į kitų jausmus Džulianas daug dėmesio niekuomet nekreipdavo. Šitai ypatai tai jau nerinks žodžių. Tačiau Lin, težengusi porą žingsnių, susitvardė ir atsisuko. Jos išties turima pakantos. Daugumai jo pažįstamų moterų tokia savitvarda nebūdinga.

Lin parodė ant sienos kabančią akvarelę. Tai buvo peizažas, ne itin geras.

– Šitas – man pats brangiausias piešinys, – pasakė. – Siu dovana prieš mirtį. Jis turbūt jautė, kad nebeilgai gyvens. Buvo prašęs manęs pasaugoti kelis asmeninius daiktus. Daugiausia parsivežtus iš Anglijos. Atsidėkodamas padovanojo šitą piešinį – sakė, kad jam jį dovanojo Rodžeris Frajus.

Rodžeris! Džulianas priėjo – išties, stilius Rodžerio. Jis pažiūrėjo į parašą. Ne kitaip. Daugiau nieko nebesakė. Pagaliau Siu bent šiuo tuo savo pasisekimo Londono bendruomenėje neperdėjo.

Jis susikrimto. Vaikystėje Rodžerį laikęs savo tikru tėvu, nesuprasdavo, ko jis geras nepakenčiamajam Siu. Juk tas ne kas daugiau, kaip garbėtroška, tūpčiojantis aplink kiekvieną dėmesio vertą Londono menininką.

Tarnaitė baigė ruošti vakarienę ir atėjusi paklausė:

– Ponia, verandoje ar viduje?

– Klausk šeimininko.

Čengas, atėjęs iš verandos, pasiūlė valgyti viduj. Vakaro oras buvo vėsokas. Prie stalo jie irgi galės džiaugtis vaizdu pro langą.

Vakaro danguje juodavo kalnai ir medžiai. Virš ežero žėrėjo paskutiniai saulės spinduliai, po debesų sankaupa atspindėdami sidabrą. Miglotoje prieblandoje tokios pat ryškios kaip pirma atrodė tik gėlės ant valgomojo stalo.

Stalo viduryje stovėjo didžiulė lėkštė kažko, kas buvo žavingai vadinama „vyniotu drakonu“, nors ir atrodė kaip įprastos saldžiosios bulvės. Lin pasakė, kad juodu su Čengu mėgsta šį valgį, nes jis kažin koks paslaptingas. Tai šimtmečių senumo receptas, mėsa su žuvimi paruošiamos taip, kad atrodo nebeatskiriamos. Mėsa smulkiai sukapojama ir, įvyniojus į kiaušininį blyną, ištroškinama garuose. Prie stalo jie sėdėjo pusračiu, Džulianą, kaip svečią, pasisodinę vidury, veidais į didžiulį langą. Vaišes pradėjo nuo bokalo vokiško alaus. Ant stalo degė pora raudonų žvakių.

Atėjo tarnaitė, nešina dailiu dviąsiu ąsočiu, lyg ir amfora, pilna žalios daržovių sriubos, ją išpilstė į tris dubenis. Daržovės buvo nevisiškai išvirusios, išlaikiusios traškumą, tad sriuba buvo gardumėlis.

– Kokia čia sriuba? – paklausė Džulianas.

Sriuba buvo iš tiesų daug skanesnė nei restorano maistas ir kur kas puikesnė nei jo tarnų verdami valgiai. Jis susakė, kad jų turbūt reikėtų atsikratyti – taip pats vėl gautų šitos sriubos.

Čengas atrodė pamalonintas ir patikino, kad jo žmona kuo puikiausiai išmano visą kinų virtuvę, šiaurietišką ir pietietišką. Lin paaiškino, kad čia viso labo žirnelių lapų sriuba. Derliaus metas iš tiesų jau pasibaigęs, bet esama kelių vietinių valstiečių, kurie sėja žirnelius, kad visus metus turėtų lapų. Tie turi būti ne ilgesni nei pusė piršto. Žalėsiai sudedami į puodą, pripilama kiek antienos tyrės – ji gaunama ilgai ir lėtai verdant antį, paskui atskiriant mėsą ir riebalus. Ji Džulianui tai parinkusi kaip specialų sutiktuvių patiekalą. Tas, prisiminęs manieras, dėkodamas linktelėjo galvą.

Tą akimirką kažkas pabeldė į duris. Tarnas pasakė, kad pas profesorių Čengą atvykęs pasiuntinys iš universiteto rektorato. Čengas išėjo ir po akimirkos atsiprašinėdamas grįžo. Rektoratą užėmusi grupelė studentų, protestuojančių prieš vyriausybės traukimąsi nuo paskutinės japonų agresijos. Situacija tampanti nevaldoma, tad rektoriui reikią dekanų, kad padėtų juos nuraminti.

– Matyt, jie gavo žinių apie kokią naują japonų provokaciją, – neviltingai tarė Čengas. – Bet ką mes galime padaryti, kai surištos net vyriausybės rankos?

Nugurkęs kelis kąsnius, jis išėjo. Lin sunerimusi išsiuntė ir tarną, nurodžiusi, kad grįžtų ir praneštų, jei pasidarytų rìmta.

Namuose įsivyravo tyla. Likę vienudu, Džulianas su Lin jautėsi nejaukiai, nors, tiesą sakant, vynas jai buvo kiek atrišęs liežuvį. Padvejojusi Lin nurijo gumulą ir paklausė:

– Džulianai, kodėl jūs šaipėtės iš mano geriausio draugo?

Iš geriausio draugo! Džulianas susivokė, kad ji turi galvoje poetą Siu. O manė, kad bus pamiršusi. Pasirodo, jos tvardymasis turi ribas, nors tonas ir mandagus. Bet mandagumo ir rytietiškų malonybių pakaks. Nepriekaištingas ponios dekanienės manieras jis panoro subombarduoti.

– A, iš pono Siu – poeto! Ar geras jis buvo lovoje?

Lin nustėro. Nepelnytas įžeidimas ją pribloškė. Po ilgos pauzės, per kurią Džulianas ir toliau meiliai šypsojosi, ji laužyta anglų kalba pratrūko:

– Kaip… kaip? Kaip taip kalbat? Kinų inteligentai tokių dalykų niekuomet nedaro!

Ji nusiėmė akinius ketindama nosinaite nuo veido nusibraukti prakaito lašiukus.

Tai buvo pirmas kartas, kai Džulianas išvydo ją neakiniuotą. Užvis mažiausiai tikėjosi, kad Lin gali būti graži. Veidas dailiai nuraudęs, lūpos nuo pykčio papurusios. Raustelėjusios, it padažytos, ir itin gundančios.

Ji sumišusi pakilo paimti nuo grindų nukritusios nosinaitės ir Džulianas pirmąkart atkreipė dėmesį į suknelę. Tai būta kremo baltumo šilkinio čeongsamo, įkirpto iki šlaunų, apgludusio, ne tokio medvilnės maišo, kokius nešiojo studentės. Apykaklę puošė rantytas kraštelis ir dramblio kaulo sagutės. Kuoduką prilaikė segtukas iš trijų mažyčių safyrų.

Dievulėli, aš tikriausiai buvau aklas!

Džulianas suprato, kad iš šitos naujų veidų maišalynės Lin visuomet išsiskirdavo – jos draugija jį visada džiugindavo. Šitai turbūt ir žadino jausmus. Tai kas stabdydavo? Tie prakeikti akiniai! Dabar jam atsivėrė akys – jis pamatė, kad turėtų veikti sulig jausmais. Lin jį traukė nuo pirmojo susitikimo, tik jis buvo pernelyg aklas.

Ji, sėdėdama kuo tiesiausiai, pradėjo nuo žvakės lašinti vašką. Geltona liepsna kilstelėjo. Lin sėdėjo mažumą atokiau, užu žvakės, vengdama žvilgsnio, o jis pažįstamoje šviesoje pasijuto esąs nebe svetimame krašte, bet namie. Ji ir toliau vaidino gerąją šeimininkę, lyg niekur nieko pylė jam raudonojo vyno. Stebėdamas jos judesius, Džulianas pajuto, kad bus nustojęs kontroliuoti įvykius ir yra neatsispiriamai traukiamas savo lemties link. Pajuto, kad, rizikuodamas Lin supykdyti, turi ją atskirti nuo jos prakilnybės. Nekreipdamas dėmesio, kad gali sukelti šoką, prabilo apie tą patį.

– Vadinasi, šiuolaikinės išsilavinusios kinės meilės romanų neužmezga? – pasišaipė. – Aiškiai matyti, kad dėstytojai britai ne ką tenuveikė jas lavindami.

Lin pažiūrėjo visiškai nieko nebesuprasdama. Todėl Džulianas ėmė jai pasakoti apie savo namiškius, lyg studentams pasakotų apie garsių rašytojų gyvenimą.

Kai motina laukėsi jo, pasakė, tėvas Klaivas Belas turėjęs santykių su teta Virdžinija. Jam gimus, motina meilužiu įsitaisiusi Rodžerį Frajų ir taip paskatinusi tėvą vaikytis jos draugužių moterų. Nuo to laiko Klaivas tai su viena, tai su kita meiluže gyvendavęs Londone ar Paryžiuje, bet motina apartamentus – miegamąjį, darbo kambarį, svetainę – visuomet laikydavusi jam paruoštus. Juos pati išpuošusi sienų tapyba. Abu jie vienas kitu tebesirūpinę kaip vyras su žmona. Ilgametis jos sugyventinis Dankanas Grantas, deja, buvęs biseksualus. Kai ateidavę jo vaikinai, jis miegodavęs su jais. Jei ne – su Vanesa. Džuliano sesuo Andželika esanti jų dukra.

– Ar jie nesipykdavo? – negalėjo patikėti Lin.

Sužinojusi, kad Klaivas turi meilės reikalų su jos seserimi, Vanesa tepasakiusi tiek: „Tai du mano mylimiausi žmonės – tokie jie buvo, yra ir visuomet bus.“ Dar Džulianas papasakojo, kad Klaivas meilužes nuolat tempdavęsis namo supažindinti su Nesa ir buvęs labai draugiškas jos meilužiams. Rodžeris, pavyzdžiui, kuo ilgiausiai buvęs tėvo geriausias draugas. Tėvo reikšmingos formos meno teorija yra performuluota Rodžerio, ji šiuolaikinių estetų vadinama Belo ir Frajaus teorija. Nesa su Virdžinija buvusios artimiausios seserys, sąmojingumu ir protu – Blumsberio kompanijos branduolys. Gali sakyti, kad tai niekaip nesusiję su seksu. Arba veikiau, kad viskas susiję su seksu.

Jų namuose nebuvo nei primityvaus pavydo, nei perdėto drovumo, pasakė Džulianas. Nuo pat mažens namie jis matydavęs nuogalius ir nuogales, daugiausia gyvus tapytojų modelius. Dankanui patikdavo modelius vyrus tapyti erotine poza, kartais – po kelis sykiu akrobatinėmis sekso pozomis, vertinamai stebimus motinos.

Dabar jis kalbėjo išties pasimėgaudamas. Namiškių nuostata už laisvą meilę, prieš vyraujančią Viktorijos laikų moralinę veidmainystę, buvusi tai, kuo reikia didžiuotis. Jam perpasakojant smulkmenas, Lin beliko klausytis, nors ji buvo aiškiai sumišusi. Žvakių šviesoje žvilgėjo juodi plaukai. Ji, nulenkusi galvą, žiūrėjo į staltiesę, ant kurios gulėjo pora jaučio rago valgomųjų lazdelių ir jos akiniai. Jaudinosi, neturėjo kur dėti rankų, jas nuo kelių kilnojo ant stalo ir atgal.

– O tu – maizi bucuo! – pabaigė kalbą jis.

Išraudusi ir nustebusi dėl šito vietinio žargono, ji kilstelėjo galvą. Džulianas ir vėl pasidavė impulsui. Atsistojo, paėjėjo porą žingsnių už stalo ir ją pakėlė. Lin truputį pasimuistė, bet kaip reikiant nesipriešino, tad Džulianas ją priglaudė.

Prieš jo veidą buvo degantis jos skruostas. Jo lūpos pamažiukais nuslinko kaklu ir veidu prie jos lūpų. Rankos glamonėjo liemenį, pečius, paskui – plonytės suknelės priekį, kur buvo paslėptos krūtys. Speneliai buvo akivaizdžiai kieti, tad jis bemat susijaudino. Abu iškaito, kvėpavo greičiau, nekantriau.

Kambario būta didelio, apšviesta buvo tik aplink stalą; jie veik mechaniškai nėrė į kampą, kur blausiau. Dabar jau Lin bučiavo jam lūpas, pirma nusvirusios ir glebios rankos glaustė jo stuomenį. Beveik nesuvokdamas, ką daro, jis stumtelėjo jos ranką žemyn, prie savo tarpkojo.

Ji susyk atšoko. Įsitvėrusi kėdės atlošo, baimingai sužiuro.

– Kaip… kaip taip galima?

Džulianas suglumo. Bus per daug paskubėjęs? Ją išgąsdino jo erekcija? Ji virpėjo.

– To negali būti!

1 Vertė Tautvyda Marcinkevičiūtė.

Ketvirtas skyrius

Kitą rytą Džulianas pabudo jau po dešimtos. Miegamojo durys buvo praviros, laiptais viršun sklido tarnų balsai. Kai kalbėdavo moterys, kinų kalba skambėdavo kaip melodinga paukščio giesmė, o garsūs vyrų balsai jam atrodė panašesni į gyvulių žvygčiojimą. Šitie tarnai šnekėjo vietos tarme, visiškai nepanašia į švelnų Lin Pekino akcentą. Šiaip ar taip, jis nesuprato nė žodžio.

Atitraukus užuolaidas, apakino saulė. Jis apsižiūrėjo, kad miegota su drabužiais – tie buvo siaubingai suglamžyti. Žvilgtelėjęs nuo viršulaiptės žemyn, pamatė Žynį su Pelėnu, be žado stovinčius prie gramofono su milžinišku vamzdžiu.

Pasak Žynio, dėstytojui Belui jį atnešęs pono dekano tarnas. Vakar vakare, dėstytojui išeinant, dekanas pamiršęs nurodyti tarnui jį tempti sykiu.

Džulianas paliepė gramofoną su pluoštu plokštelių, sudėtų į medinę dėžę, nešti į viršų. Išsitraukęs pirmą pasitaikiusią su kiniškais rašmenimis ant įdėklo, paleido. Kambarį užliejo dvistygio kiniško smuiko čirpavimas. Jis nuėjo į vonią, nusiprausė, apsivilko apatinius drabužius ir tarnų išskalbtus bei išlygintus marškinius. Kai išniro, prie smuiko jau buvo prisidėjęs trimitų ir būgnų tratėjimas. Pusryčiauti nesinorėjo – buvo jau beveik pietų metas. Muzikai priminus, kas vyko vakar, jis krito ant lovos. Tarpkoju pasklido veržimas, reikėjo tramdytis, kad nepradėtų segiotis kelnių.

Vakar vakare, lyg išgelbėdamas abu nuo tolesnės nejaukumos, grįžęs Čengo tarnas pranešė, kad padėtis universitete nebesanti rimta: studentai atsisakę kraštutinių savo reikalavimų, tad Čengas jį pasiuntęs pasakyti Lin, kad nesijaudintų. Džulianas paskubom palinkėjo labos nakties ir išdūmė. Vos pasiekęs namus, atsikimšo butelį škotiško viskio ir, stebimas tik viršum tamsiųjų kalnų pakibusio mėnulio, gėrė toliau, iki sąmonės netekimo.

Reikalai su moterimis rimtų rūpesčių jam niekuomet nekėlė – meilužes galėdavo nusitverti ir mesti kada panorėjęs. Per daug niekuomet neįsipainiodavo. Pirmasis romanas užsimezgė trečiame universiteto kurse. Prireikė kelių bemiegių naktų, kol ją įsivilko į lovą, bet paskui buvo paprasta. Sekso realybė, greit suprato jis, žudo romantikos paslaptį. Po pirmosios patirties jausmų sąmyšis trukdavo tik tol, kol jis su moterimi suguldavo. Negalima leisti, padarė išvadą jis, kad sveiką protą temdytų hormonai.

Toks šaltakraujis jis buvo ne visada, tik su kiekviena nauja patirtimi darėsi vis lengviau suvaldyti emocijas. Pirmosios truko ilgiausiai, nes merginą vaikėsi jis. Paskui padėtis pasikeitė: beveik visuomet įsimylėdavo mergina, ir paprastai su triukšmu, nes dar nebūdavo baigta su ankstesniąja. Bet jis pamažu išmoko, kaip gražiai tvarkyti reikalus.

Brolis Kventinas savo meiles visuomet slėpdavo, o Džuliano meilės reikalai, šiaip ar taip, keldavo didelį šurmulį. Jis neketindavo jų viešinti, bet paprastai šitaip baigdavosi.

Kartais Džulianas manydavo, kad jam taip greit pabosta ne dėl palaidūniškumo, kurį buvo paveldėjęs iš tėvo, o dėl to, kad nė viena moteris neprilygdavo jo motinai. Jis nepažinojo nė vienos, kuri būtų lygi jai protu arba talentu, nė tokios, kuri būtų buvusi bent kiek tokia žavi. Jis saugojo jos, jaunos moters, neprilygstamo grožio paveikslą; kalbant paprastai, jokia moteris nebuvo lygiavertė varžovė dėl jo meilės ir turbūt niekuomet nebus.

Kaip visuomet, kai prireikdavo praskaidrinti mintis, Džulianas sėdo rašyti Nesai. Laiškuose jo meilės reikalai visuomet būdavo aprašomi kuo nuoširdžiausiai – iki tokių smulkmenų, kad kiti, jei tik būtų juos išvydę, tikriausiai būtų susidrovėję. Bet ne jis, ir ne ji. Nuo pat pirmojo savo seksualinio potyrio motinai jis pasakodavo viską. Tiesiog taip jau buvo. O ji tai laikė jųdviejų artumos ženklu ir jaudinosi dėl jo pasitikėjimo.

Prie nevaržomų motinos, tetos ir aplinkinių pokalbių – pokalbių, per kuriuos paprastai tabu laikomi žodžiai „lytinis aktas“, „orgazmas“, „erekcija“ buvo normalaus pašnekesio dalis, – jis buvo pratęs. Tos moterys apie seksą kalbėdavo kaip apie teatro spektaklį.

Kartą Nesa papasakojo įvykį, kuris, kaip sakė, pakurstęs Blumsberio liberalizmą. Tai atsitiko jo gimimo metais, jiedvi su teta Virdžinija svetainėje kivirčijosi. Abi liūdino paskutinis Virdžinijos susipainiojimas su Klaivu. Nepastebėtas į kambarį įėjęs Litonas Streičis. Jis nieko nepasakęs, tik parodęs į dėmę ant Nesos suknelės ir paklausęs: „Sperma?“

Jos prapliupusios juoktis. Nuo to vienintelio žodžio dingęs visas priešiškumas, jų žaizdą, sakytum, kas būtų patepęs balzamu. Būtent nuo tada apie seksą ir lytinį pasitenkinimą jos kalbėdavusios taip atvirai, kaip apie grožio ar meno prigimtį. Pradėjusios gyventi nepančiojamos visuomenės varžtų, sulig pačių poreikiais.

Jis paėmė plunksnakotį ruošdamasis rašyti Nesai. Būtų pasakojęs apie Lin: kad jau turėjo su ja kūnišką kontaktą, juto jos standžias krūtis. Bet nesirado žodžių. Jausmai Lin buvo daugiau nei kūniškumas. Nejau aš įsimylėjęs, sukluso jis. Kaip juokinga! Tikrai įsimylėjęs jis niekad nebuvo. Taip suskydo nuo šitos prakeiktos sentimentalios kinų muzikos.

Kad laiškas Sibiro geležinkeliu pasiektų Londoną, reikėjo dviejų savaičių, dar dviejų – kad ateitų atsakymas. Jūra dar lėčiau, nors ir patikimiau. Taigi kas savaitę Džulianas motinai išsiųsdavo du laiškus – vieną sausuma, kitą jūra. Žinoma, meilės klausimais ji jam niekada nepatarinėdavo. Daugiausia, ką pasakydavo, būdavo: „Kaip įdomu“, „Būčiau laiminga galėdama su ta mergina susitikti“ arba net „Jei ji tokia graži, mielai ją panaudočiau kaip modelį.“ Šį kartą nebūtų gelbėję nė tokie žodžiai.

Taip, Lin jam patiko. Jis bandė ją suvedžioti, iš dalies vedamas smalsulio, norėjo sužinoti, kas yra mylėtis su kine. Tik tiek.

Ji – garsi rašytoja, ištekėjusi už mokslinčiaus, abu gerai žinomi Kinijos intelektualų būreliuose. Aštuonerius metus gyvuojanti jos santuoka iš išorės atrodė sėkminga. Išorė santuokai buvo viskas, ypač Kinijoje. Tai kas, po galais, jam duoda teisę tai griauti vien iš seksualinio smalsulio? Net vedęs jis neduotų Lin geresnio, didesnį pasitenkinimą teikiančio gyvenimo, nei ji jau gyvena. Tai kam taip elgtis?

Jei šitai – tik smalsulys, savo vilionėms reikėtų tarti „stop“. Kinijoje pilna baro merginų, galimų įsitaisyti į meilužes. Priėjęs prie tokios išvados, jis aprimo.

Dabar Džulianas jau buvo išmokęs beveik tris šimtus kiniškų rašmenų, kiek daugiau suprasdavo ir mokėdavo pasakyti kelis visų vartojamus posakius, tokius kaip „puikumėlis“, „šitai nėra gražu“. Taip pat išmoko naudotis teptuku – rašalu užrašyti rašmenis, ir pamatė, kokie jie dailūs. Kiniškų rašmenų žavesys vis didėjo, kaip ir subtilaus kinių grožio.

Jis pasistengė vėl sutelkti dėmesį į paskaitas. Panoro pakalbėti apie tai, kas literatūroje išties modernu, ypač apie Belo ir Frajaus reikšmingos formos teoriją, bet nusprendė, kad šiame etape įtikinti studentus, jog forma gali būti reikšmingesnė už turinį, dar pernelyg sunki užduotis. Pagal anksčiau susidarytą planą dabar buvo metas šiuolaikinei anglų poezijai. Jis atsinešė T. S. Elioto „Bevaisę žemę“ ir net Ezros Paundo „Giesmes“. Bet tai studentams būtų buvę visiškai nesuprantama. Ilgai svarstęs, apsistojo ties kai kuo lengvesniu – Elioto „Dž. Alfredo Prufroko meilės giesme“.

Stovėdamas ant pakylos, dirsčiojo į tą pusę, kur paprastai sėdėdavo studentės. Lin nebuvo. Ji jau praleido kelias paskaitas.

Kas gi tas Prufrokas, pradėjo kalbą jis, šitas silpnas, perdėtai jautrus žmogus, susidūręs su gyvenimo beprasmybe ir baime jį iššvaistyti dėl savo paties meilės?

Palydėkite mane;

Vakaras po debesų mase…

Kai pradėjo skaityti eiles, išvydo įtipenančią Lin su mimeografu atspaustu lapu rankoje. Vadinasi, ji bus nugirdusi dalį jo interpretacijos. Ar tik nepradės svarstyti, kam ji taikoma – jam ar jai?

Poema Džulianą pirmą kartą sujaudino – šitokia nuostabi nevykėlio savigraužos analizė! Jis lyg ir niekuomet nesižavėjo Eliotu, ir tai suprantama, juk kaip apsėstas stengdavosi išlįsti iš tokių pripažintų literatų, ypač tėvo draugų, šešėlio. Vis dėlto šis pirmasis išleistas Elioto kūrinys jį įtikino apnuoginantis esminę tiesą: kenčia tie, kurie gyvena civilizuotoje visuomenėje. Džulianas pasijuto taip, tarsi poema būtų apie jį.

„Ar man užteks drąsos visatą perverti žodžiu? – toliau skaitė jis, lyg atpasakodamas savo mintis. – Dar iš tikro nevėlu pagalvoti, pasiduoti ir pradėti nuo pradžių.“2

Jis buvo „aš“ , o „tu“ buvo Lin. Aš ją jau pažįstu, kalbėjo jis sau, ar bent jau artėju prie pažinimo, tik vis neišdrįstu priartėti. Ar aš – vienas tų iš vidurinės klasės, kurie bijo pažeisti visuomenės normas?

Suskambo skambutis, ir studentai, nešini užrašais, vorele iškurnėjo. Lin jis matė tarp jų. Nubėgo prie durų, bet jos niekur nebuvo. Kodėl jis nepastebėjo, kur ji sėdi? Matė įeinančią. Kurgi ji prapuolė po jo išpažintinės poemos analizės?

Bėgdamas sausakimšais koridoriais, būtų ją prisivijęs, bet susilaikė. Kaip dėstytojas, turėjo elgtis mažumėlę oriau. Staiga jis pasijuto senas.

Kad prasiblaškytų, Džulianas išsiruošė į kelionę po Hankou centrą, esantį kitame Jangdzės krante. Kelionei tereikėjo dvidešimties minučių autobusu, bet jis nusprendė važiuoti taksi. Ne per toliausiai nuo dokų pamatė ant šaligatvio Pelėną, sėdintį ant taburetės. Vairuotojo paprašė, kad išleistų.

Pelėnas šnekėjosi su senuku, įsitaisiusiu ant žemo suoliuko. Regis, jo tarnai buvo susiskirstę darbus. Žynys rūpindavosi namais, o Pelėnas vykdydavo pavedimus. Nors tai buvo ne jo reikalas, Džulianas užsigeidė sužinoti, ko Pelėnas su senuku taip įsitraukę į pokalbį. Senukas atrodė kaip ateities spėjikas, su nuplyšusiu chalatu ir nešukuota žila barzda. Jam priėjus, abu pasukę galvas sužiuro. Pelėnas kažką burbtelėjo aiškindamasis, bet senukas jį nutraukė ir pradėjo ilgą kalbą, akivaizdžiai susijusią su Džulianu.

Džulianas paklausė, ką senis sako, bet Pelėnas pradėjo mikčioti ir birgzti. Džulianas neatstojo. Pelėnas pasakė, kad šitai išversti per sudėtinga.

Džulianas pareikalavo bent apibūdinti. Jis suprato, kad senukas iš veido pasakoja jo likimą. Tad pasirausė kišenėje ir visas monetas, kurias turėjo, subėrė į dubenį, stovintį jam prie kojų. Nuo to senolis sušneko dar greičiau, padaužydamas kumščiais į kelius, kad būtų daugiau įtaigos. Pelėnui neliko kas daugiau veikti, kaip versti.

– Senas malonusis ponas sako, kad jūs, pone, užsienietis, bet suprantate labai daug ką. – Pasitelkęs gestus, iš savo ribotos anglų kalbos Pelėnas išgavo visa, kas geriausia. – Jūs, pone, turite tankius antakius, didelę tiesią nosį. Tai turtingo žmogaus veidas. Pone, jūs kilęs iš turtingos šeimos.

– Shuo xia qu! – paragino Džulianas. – Pasakok toliau.

Bet Pelėnas ėmė vis labiau cypauti, o tai buvo vis nepanašiau į anglų kalbą.

– Jūsų veido oda stangri. Ausų speneliai maži. Jūs per daug raukotės, vienišas. Neskriaudžiat moterų. Bet gal…

– Hao! Labai gerai, toliau! – padrąsino Džulianas.

Šita kaži kokia nesklandi senuko diagnozė jį sudomino.

Tačiau Pelėnas dabar jau nebebuvo linkęs bendradarbiauti.

– Visa tai – kiniškos nesąmonės. Neturėtumėt jomis tikėti, pone. Netikėkite, ir jos jūsų nepaveiks.

– Kodėl gi jomis nepatikėjus? – atkirto Džulianas. – Aš tikiu!

Bet grimasa jį išdavė. Subambėjęs kažką nesuprantamo, Pelėnas spruko, kuo skubiausiai ant nugaros nusinešdamas ir sunkius pirkinių krepšius. Džulianui atsisukus, buvo pabėgęs ir senukas su savo kėdute ir monetų dubeniu. Tikriausiai pabūgo prisidaryti rūpesčių su užsieniečiu, pagalvojo Džulianas. Ką gi, senio gyvenimas šuniškas – geriau laikytis atokiai nuo kitų rūpesčių.

Šituos kinus kamavo prietarai. Jis prisiminė, kaip Pelėnas neseniai pranešė, kad persikai sode vėl sužydę, ir jis paklausė, ką tai reiškia. Tas ėmė irgi šitaip išsisukinėti, sakė, jog tai ženklas, nes jau ruduo, bet jis nežinąs, kas iš to.

Jei nebuvo aišku, kodėl gi jis šitaip bijojo?

Tie prietaringi paistalai eiliniams kinams buvo tarsi liga, bet, atrodo, nuo revoliucijų jų nestabdė. Kažin, ar tarp šių dviejų dalykų esama kokio ryšio?

Keletas barų buvusiose užsieniečių koncesijose vakariečiams buvo girdyklos, kuriose laisvai sklido naujienos ir gandai iš Europos. Bet Džulianas norėjo nusipirkti gerą rašomąjį stalą, tokį kaip Lin, taigi pirmiausia nuėjo į baldų krautuvę.

Vos tik įėjęs, pamatė neįprastą stalą. Šis buvo labai jau didelis, ypatingo pavidalo – galai atrodė lyg laivapriekis ir laivūgalis – ir su rausvais drožiniais, išskyrus lygų stalviršį. Čia būta ir kėdės su labai aukštu atlošu, išdrožinėtu tokiu pat raštu. Parduotuvės šeimininkas pasakė, kad šitai priklausė Mingų dinastijos princui ir iš pradžių buvo viso namo apstatymo dalis. Didumą baldų suniokojo karas, kitos dalys išsibarstė. Šeimininkas vilkėjo geros kokybės audinio chalatą ir suprantamai kalbėjo angliškai. Atrodė, kad Hankou angliškai kalba dauguma gerų parduotuvių savininkų.

Šitas pasakė, kad kaina už tuos du dalykėlius esanti juokingai maža, mat viena iš stalo kojų kiek aplaužyta. Tačiau jis be užmokesčio ją pataisysiąs. Nesuprasdamas, kogi pardavėjas toks geranoriškas, Džulianas stalą ir kėdę nusipirko vos už dvidešimt dolerių. Paliko adresą, o savininkas pažadėjo juos pristatyti greičiau nei per savaitę.

Džulianas džiaugėsi pirkiniu. Kai parplukdys jį namo, motina, be abejo, susižavės. Buvo jis Mingų ar nebuvo, jį domino mažiau nei stalo pavidalas – tas turėtų būti didelis įkvėpimas žmonėms „Omegos“ dirbtuvėse, kurias buvo įsteigusi motina su Rodžeriu. Rausva ir juoda medžio spalva turės puikiai derėti prie nuogalių, kuriais motina buvo ištapiusi sieną. Be to, laivo pavidalas atrodė tinkamas jo nesibaigiančių klajonių simbolis.

Džulianas užėjo į kelias kitas parduotuves, pas siuvėją užsisakė kinišką chalatą – tas, rinkdamas audinį ir matuodamas jo neįprastą ūgį, sukėlė didelį sambrūzdį. Nusipirko ir porą vazų, ant kurių buvo nutapyti ryžių laukuose plušantys vyrai ir dvi po pražydusiu medžiu stovinčios besišypsančios turtuolės. Damos vilkėjo senoviniais kinių drabužiais, bet iš veidų buvo stulbinamai panašios į Nesą ir tetą Virdžiniją. Jį tai nustebino, bet parduotuvės šeimininkas pasakė, kad čia porcelianas, nulietas paskutiniame šimtmetyje, turint galvoje užsieniečių rinkas.

Gatvėje jam kelią užtvėrė trys šviesiaplaukiai europiečiai, angliškai kalbantys su stipriu gomuriniu akcentu. Pakvietė išgerti. Visi trys buvo vokiečiai verslininkai. Vienas, su akiniais, paklausė, ar Džulianas jau lankęsis Imperatoriškuosiuose raudonuosiuose rūmuose, o atsakius, kad dar ne, nusijuokė – esą veltui Vuhane švaistąs laiką. Pasak jų, Raudonuosiuose rūmuose esama geriausių Kinijoje rusių.

Imperatoriškieji raudonieji rūmai buvo kukliu fasadu, viduje blausiai apšviesti. Pastatas stovėjo nuošaliai nuo tiesaus kelio, buvo suskirstytas į kambariukus. Skyrėsi ir nuo prancūziškos kavinės, ir nuo angliško stiliaus aludės. Jie sėdėjo prie baro aptarnaujami merginų rusių, kurių giliai iškirptos suknios atidengė didžiulius krūtinės plotus, buvo tamprios per liemenį ir baigėsi aukščiau kelių – tikriausiai buvo nusižiūrėtos nuo Berlyno baro patarnautojų iš filmo „Žydrasis angelas“.

Džulianas užsisakė brendžio ir ėmė jaustis kaip namie.

Buvo dar tik popietė, bet baras jau šurmuliavo. Vakariečiai sveikinosi tarsi seni draugai, nesvarbu, pažinojo vienas kitą ar nepažinojo.

Vokietis verslininkas, matydamas Džulianą esant naujoką, pradėjo jam pasakoti, kad Vuhano suklestėjimas esąs vakariečių nuopelnas: dauguma prieplaukų, geležinkelių, ligoninių, fabrikų pastatyta, net diduma geresnių gatvių nutiesta jų rūpesčiu. Tik keista, kad kinai nejaučią nė kiek dėkingumo, pasinaudoję Didžiuoju karu, dar ir atsiėmė vokiečių ir rusų koncesijas. Prieš aštuonerius metus buvusi užpulta ir britų koncesija – revoliucinio įkarščio apimtų ginkluotų darbininkų; jie ėmę ją kontroliuoti – ironiškas padarinys, kad dabar tik užsieniečių koncesijomis Šanchajuje kaip savo baze gali remtis Kinijos komunistų partija, ji ten bent jau gali valdyti savus žmones sulig įstatymais.

– Be mūsų Kinija nusiristų į kraštutinį skurdą. Dauguma Vuhano žmonių netektų darbo ir badmiriautų.

Kadangi kuo puikiausiai apmokamas Džuliano darbas buvo pasiūlytas kinų, jis tylėjo.

Aukštus baro langus dengė storos purpurinės užuolaidos. Čia buvo klegama daugeliu kalbų, oras nuo svaigiųjų gėrimų kvapo buvo troškus.

– Kiek pastaruoju metu surinkai geltonų medaliukų? – paklausė storapilvis iš Viduržemio jūros regiono.

– Bijau, kad pamečiau skaičių, – atšovė jo bičiulis verslininkas su stipriu Jorkšyro akcentu. Atrodė, tuo didžiavosi. – Tokią daugybę pigių monetėlių radau savo tabako fabrike.

Džulianas suprato, kad jie kalba apie gulėjimą su fabriko merginomis. Kad ištylėtų pats, užsisakė brendžio. Nors alkoholio buvo gerokai per daug, klausantis, kaip anie puikuojasi neregėtai pašėlusiais žygdarbiais, galva, regis, visai išsiblaivė. Tabako fabriko valdytojas pasigyrė per vieną naktį pergulėjęs su penkiomis kinų nekaltybėmis ir taip sukėlė griausmingą juoką. Džulianą žiaurus šitų kolonistų rasizmas pribloškė.

Rusė, tikriausiai baro šeimininkė, pastebėjusi akivaizdų jo pasibaisėjimą, taktiškai pakuždėjo į ausį:

– Brangusis, jūs nusipelnote geresnės draugijos. Nagi, leiskit supažindinti su Ana. – Šeimininkė vilkėjo suknelę, atidengiančią kone visą nugarą, buvo perdėm išsidažiusi ir nusikarsčiusi papuošalais. Pakviestoji mergina buvo gerokai jaunesnė, išvaizdi, jos veide sklandė tylus liūdesys. – Ana yra grafo Vasiljevo duktė, – pasakė rusė, – Hankou tango karalienė. Visi norėtų gauti jos pamoką.

Džulianas, abiem rusėms pabučiavęs pirštų galiukus, pasakė, kad šiandien yra užsiėmęs, bet tikrai dar sugrįš. Po savo taure pakišęs arbatpinigių, išėjo.

Saulė lauke švietė taip skaisčiai, kad teko užsimerkti. Kai jis atsimerkė, namai gatvėje vis dar liejosi ir atrodė suklypę, kaip ir praeiviai. Kažin kodėl čia šitiek žmonių? Netrukus jis jau žygiavo jaunų vyrų ir moterų, tikriausiai studentų, nešinų plakatais ir vėliavėlėmis, eisenoje. Jie skandavo.

Džulianas irgi iškėlė kumštį, kažką riktelėjo. Plakatuose teįskaitė žodį „Japonija“. Ką jie šūkalojo, nesuprato, bet kad ir ką – tam visiškai pritarė.

Staiga drausminga demonstracija virto chaosu. Žmonės priekyje sustojo kaip įbesti, kai kurie apsigręžę pasileido bėgti link jo. Nors buvo keletas nesijudinančių, gatvės tuštėjo, ir dabar Džulianas pamatė, kad priešais – šimtai policininkų juodomis uniformomis, nešinų lazdomis.

Nuskardėjus šūksniui, policininkai apsiautė minią.

Dabar net atkakliausi protestuotojai pabiro po abipus išsidėsčiusius skersgatvius. Jis liko stovėti kaip įaugęs. Policininkui priskuodus, instinktyviai pakėlė rankas gintis. Į galvą trinktelėjo medinė lazda, akyse aptemo, ir jis griuvo ant grindinio.

Džulianas gulėjo prikaustytas prie lovos. Dėl praskeltos galvos jis buvo nuvežtas tiesiai į ligoninę. Kaukolė vis dėlto nelūžo, tad buvo išleistas su trimis siūlėmis. Studentams, kurie nepasiskubino sprukti, pasisekė mažiau. Sužeisti ar ne – visi jie buvo suimti ir nugabenti į policijos nuovadą.

Abu tarnai, regis, pamanė, kad laikas mintis sutelkti į jo priežiūrą. Per pusryčius Džulianas buvo lepinamas tokiais gardumynais kaip sojų pupelių pienas ir garuose virti virtiniai, patiekiami su virtais be lukšto kiaušiniais, išmirkytais ryžių vyne. Pietų gavo du patiekalus ir lotosų sėklų sriubos. Po pietų – virtinukų su krevetėmis užkandžio. Po viso šito ėjo soti vakarienė: kepta jautiena su lakštiniais ir šviežia Rytų ežero žuvis. Kad tarnų nenuliūdintų, jis kiekvieno patiekalo po truputį paragaudavo, o likučius liepdavo neštis. Tiesą pasakius, neturėjo apetito ir norėjo būti paliktas vienas. Aiškus reikalas, žygiavimas su studentais ir susirėmimas su policija tarnus sužavėjo.

Jo pirktos vazos ir baldai buvo pristatyti ir palikti apatiniame aukšte. Tik stalą ir kėdes tarnai užnešė į viršų. Tie daiktai per daug nebedžiugino.

Jis suprato savojo herojiškumo slepiamą tiesą – tiesiog buvęs nerūpestingas ir nepasisaugojęs, todėl ir buvęs užpultas. Žaizda tik patvirtino prastą nuomonę apie save.

Visiškai gali būti, kad jam trenkdamas policininkas suvokė, jog jis užsienietis, ir nors smūgį sustabdyti buvo per vėlu, jį buvo galima kiek sušvelninti. Džulianas pagalvojo, kad lygybė būtų buvusi tada, jei būtų prireikę dešimties siūlių ir jis būtų buvęs įgrūstas į policijos sunkvežimį, tardomas ir verčiamas atsakinėti į klausimus per veidą žliaugiant kraujui, ir tik tada jam būtų buvę leista suteikti medicinos pagalbą. O dabar net tvarstis ant galvos atrodo kaip kokia klastotė.

Jis išgirdo kažką lengvais, ritmiškais žingsniais lipant laiptais. Sukluso. Neturėtų būti tarnas – juk nekvietė. Už durų susvyruota, sustota. Tada pasigirdo beldimas į miegamojo duris.

Jis atsišaukė ne iš karto. Širdis smarkiai suplakė. Čia galėjo būti tik ji. O jis manė, kad pavyko pamiršti. Iš tikro buvo jos pasiilgęs, ir štai – ji atėjo.

Durys atsivėrė.

Pirmiausia Džulianas išvydo jos ranką su žalio nefrito apyranke. Ant durų bumbulo buvo plonyčiai pirštai. Paskui jis pamatė pėdas, apautas žydrais aksominiais bateliais žema pakulne. Ji mūvėjo plačias kelnes ir vilkėjo trumpą aptemptą viršutinį drabužį. Dabar jis matė ją visą. Lin atrodė kaip kilminga paveikslo dama, susipynusi plaukus į kasą. O jis nė neįsivaizdavo, kad ji galėtų šitiek vargti, stengdamasi jam padaryti įspūdį, ir buvo pakerėtas. Po kirpčiais matėsi aukšta kakta. Moterys aukštomis atviromis kaktomis, kaip motina ir teta, jam patiko.

Ji nekalbėdama priėjo prie lovos. Džuliano širdis liovėsi plakti, kvėpavimas sutankėjo.

Ji, nuėjusi prie lango, iki pusės užtraukė užuolaidą, kad į lovą nekristų saulės šviesa.

Jis šyptelėjo įprastine pašaipia šypsena, ji irgi nusivaipė. Greit išmoko – miela matyti. Jai būnant šalia, jis susyk pralinksmėjo.

Žvilgsniu slysdama nuo galvos iki kojų, Lin prisėdo ant lovos krašto. Jam pažiūrėjus į veidą, staiga pakilo ir nuėjo apžiūrėti laivo pavidalo stalo. Regis, jos akys sudrėko.

Džulianas kažkaip suprato, kad ji pasibus. Jo sužeidimas jai suteikė puikią progą.

Lin pridėjo ranką jam prie kaktos, pirštais pavedžiojo aplink žaizdą ir tyliu balsu tarė:

– Tu dar turi temperatūros.

Jis norėjo žiotis, bet Lin pirštu užspaudė lūpas, paskui pirštą prie lūpų pridėjo sau – labai panašiai, kaip darydavo motina, kai ateidavo palinkėti labanakčio. Tarnams ji liepė atnešti vištienos sultinio, patroškinto su raudonosiomis datulėmis, ir prižiūrėjo, kad Džulianas visą sugertų.

Jai būnant čia pat, jis pamatė, kad tai, ko norėjo, taip paprasta, kur kas paprasčiau, nei jis manė. Nurimo. Pavalgius mintys apsiblausė, paskutinių kelių dienų įtampa pagaliau išsisklaidė. Erzulį ir savigailą pakeitė jaukus mieguistumas. Jis užsimerkė ir ėmė grimzti… Kvėpavimas tapo reguliaresnis, jis paniro į ramų miegą.

Ūmai pažadino pakeltas Lin balsas. Ji stovėjo prie pusiau uždengto lango, labai įtūžusi.

Tikriausiai sapnuoju, pamanė Džulianas. Prisivertė pabusti. Tačiau tai būta ne sapno – ji siuto. Rankoje laikė keletą popieriaus lapų – iš laiško Nesai. Dabar jis prisiminė: laiškas kelias dienas gulėjo ant rašomojo stalo, dar iki tos demonstracijos. Jis taip ir nebaigė jo rašyti, todėl neįkišo į voką.

Lin drebančiu balsu klausė:

– Kas yra K?

Džulianas šiaip ne taip pasirėmė alkūnėmis ir pusiaugulom atsisėdo lovoje.

– Tai asmeninė korespondencija. Prašom jos neskaityti.

Tai pasakęs pamatė, kad balso tonas poveikio jai nepadarė. Teko atsakyti į klausimą.

– Gerai, pasakysiu: K yra kelintinis skaitvardis.

Lin laiško toli gražu neketino padėti – tebelaikė jį rankose. Kaipmat susivokė.

– K juk vienuolikta. Tavo vienuoliktoji kas? Kas ji tokia?

Jau geriau būti su ja atviram.

– K, žinoma, esi tu.

Dabar ji apstulbo. Darsyk perbėgo akimis laišką, vieną ją sudominusią eilutę, tada numetė jį ant stalo ir priėjusi drebančiu iš pykčio balsu užsipuolė:

– Aš? Tavo vienuolikta meilužė? Ir jau su tavim turėjau meilės reikalų? – Anglų kalba strigo, ji negebėjo baigti sakinių. – Tu pakvaišėlis!.. Melagis!

Džulianas suprato, kaip ją įskaudino parašydamas „Aš su K jau turėjau meilės reikalų.“ Kiekvienas šito paprastučio sakinio žodis buvo peilis į žaizdą. Ji – jo vienuoliktoji meilužė! Dvidešimt septynerių jis jau buvo suvedžiojęs dešimtį moterų! Jos akimis, turėjo būti visiškas niekšas.

Bet dar blogiau buvo „jau“.

Lin atrodė mirtinai perbalusi.

– Jau turėjau su tavimi meilės reikalų?

Džulianas žinojo, kad laiškuose motinai būdavo linkęs truputį perdėti. Bet juk tenorėjo patikinti, kad Kinijoje įsikūrė laimingai. Tuo metu, kai rašė, nuoširdžiai manė, kad laiškui pasiekus Angliją šitai jau bus tiesa.

– Gulkis, – pasiūlė jis kiek pasitraukdamas, – ir tebūnie „jau“.

Susidūręs su įpykusia moterimi, Džulianas buvo pratęs taip įžūlauti.

– Begėdis! – suklykė ji.

Jis tyliai tarė:

– Atsiprašau, jei įskaudinau. Patikėk, anksčiau man taip niekuomet nebūdavo. Bet nieko negaliu padaryti – galvoju tik apie tave.

Lin pasiėmė nuo stalo akinius ir žiūrėjo į jį nieko nesakydama.

Jis šyptelėjęs varė toliau:

– Vienuoliktoji. Patikėk, paskutinė būna geriausia. Leisk man įrodyti!

Tai buvo galutinis akibrokštas. Žiūrėdama prošal, Lin užsidėjo akinius ir išėjo iš kambario. Akimirka prarasta. Džulianas buvo it apdujęs. Net negirdėjo, kaip ji lipa laiptais nei kaip trinkteli užsiveriančios durys.

Po Lin įniršio scenos karštis atlėgo.

Leidžiantis sutemai, bandydamas susivokti jis spoksojo pro langą. Lin netikėtai atėjo ir vėl, šįkart – su savo vyru. Atrodė taip pat, tik buvo apsirengusi dar ir baltą nertinį. Vėl užsidėjusi viešai rodomą ponios dekanienės kaukę.

Dėstytojas Čengas paklausė, ar jam geriau. Žaizda, kiek jis girdėjęs, nesanti rimta. Jam labai pasisekę. Jie atnešę kiniškų gaivinamųjų gėrimų, liepę tarnams juos paruošti.

– Jei ko reikės, tik duokit mums žinią. Leiskit sau išsigulėti, kad pasveiktumėt. Kol žaizda visiškai neužgis, apie paskaitas negalvokit. Vis tiek studentai vėl streikuoja – prieš policijos panaudotą smurtą.

Kadangi jau taip, Džulianas nematė reikalo aiškintis, kaip įsipainiojo į demonstraciją.

– Būkit atsargus. Universitetas atsakingas už jūsų saugumą, – pasakė Čengas. – Britų konsulatas iš Hankou atsiuntė žmones apklausti, kas jums atsitiko, kaip jie sakė, labai jūsų užjausti.

– Konsulatas! – aiktelėjo Džulianas.

Jis nuo britų konsulato kaip įmanydamas stengėsi laikytis kuo atokiau, kad yra Vuhane, jam nepranešė. Jokiomis vyriausybėmis nepasitikėjo, o tai, ką rengėsi daryti išvykęs iš universiteto, tikrai nepatiks valdžiai, kad ir kokia ji būtų.

Tarnai pristūmė krėslus, kad abu svečiai susėstų prie lovos. Lin po minutėlės pakilo, sustojo už krėslo. Atrodė liūdna ir sutrikusi. Galimas daiktas, vyras liepė eiti su juo, o ji neturėjo tinkamos priežasties atsisakyti. Nuo Džuliano veido Lin nenuleido akių, bet žvilgsnio vengė.

Dėstytojo Čengo dviveidiškumas Džulianą papiktino. Liberalizmo, kurio tie kinų intelektualai buvo išmokę iš Vakarų, būta tik pusiau iškepto. Jie diskutavo, ginčijosi, bet stokojo užsidegimo įsitikinimus paversti veiksmu – politiniu veiksmu. Jis jiems parodys: įrodys, kad yra vertas tų devynių šimtų svarų iš Kinijos žmonių pinigų.

Džuliano akimis, tiek Čengo atsajumas japonų agresijos atžvilgiu, tiek Lin garbingumas buvo nepaneigiamas Kinijos liberalizmo nebrandos įrodymas.

Greitai tapo akivaizdu, kad Lin stengiasi laikytis per atstumą, o Džulianas, nepamatęs jos bent dienelę, kankindavosi. Jis puikiai žinojo, kad gulėti su kine – vadinasi, galiausiai ją vesti. Numanė ir kad motina, vos ją išvydusi, iš karto labai pamėgtų. Lin būtų puiki marti.

Staiga jis prisiminė vieną dalyką, apie kurį pirma iš tikro nesusimąstė: ji gi trisdešimt penkerių, vyresnė aštuoneriais metais.

Keista. Vakariečio akimis, Lin atrodė link dvidešimties – tiek iš veido, tiek iš figūros. Buvo mažėlesnė nei vakarietės, beveik berniukiško sudėjimo. Betgi europiečių jaunystės grožis neilgai trunka. Jis prisiminė pažįstamas, kurioms buvo maždaug trisdešimt penkeri. Kone visos aplink akis turėjo raukšlių, jų lūpos ir kaklai garankščiavosi. Apkūniosios gal ir mažiau raukšlėjosi, betgi jų liemenys ir šlaunys buvo iš storumo netekusios formos. Keinso žmona balerina – ir ta tuko.

Ką gi, jei kinės atrodo jaunesnės, ji ir yra jaunesnė. Tikrasis amžius neturi reikšmės – reikšminga tik forma.

O kad Lin ištekėjusi, anaiptol ne jo bėda. Ji jos, pati ir turi spręsti. Jis tegali pritarti, kad ir kokį sprendimą Lin priimtų. Turėti meilės reikalų su ištekėjusia moterimi Džulianui nebuvo moralės klausimas. Va, jei ji nuspręstų būti jo meiluže, o jis ją atstumtų, nes ištekėjusi, tai jau, be abejo, būtų moralės klausimas – šitai parodytų, kad moralinės drąsos stokoja jis.

2 Vertė Tomas Venclova.

Penktas skyrius

Tąnakt siautė audra su griausmais, tie, sugriebę už debesų, purtė juos tol, kol ant žemės iškratė paskutinius lietaus lašiukus. Gaivus, malonus ryto oras buvo kupinas paukščių krykštavimo.

Džulianas sėdėjo sode. Jam prie galvos tebebuvo prilipdytas marlės gabalas, bet veido spalva atrodė gerokai pasitaisiusi. Jis pamatė chrizantemą papurusiais kaip liūto karčiai žiedlapiais, kuri tamsiai žalioje lapijoje atrodė stulbinamai balta. Žiedų metas užtruko kaip niekad ilgai, jokių vytimo požymių nebuvo matyti net po dviejų savaičių. Džulianas atsiraitojo rankoves ir kelnių klešnes, pasiėmė sodo žirkles. Sodininkavimu nepanoręs dalytis su tarnais – tada tai būtų pernelyg praktiška veikla, – juos pavarė.

Slyvmedis jau buvo apkibęs mažytėmis slyvomis. Keista, kad šalimais augantis persikas, kaip pastebėjo Pelėnas, vėl pumpuravosi. Deja, tie pumpurai neprasiskleis – jie buvo pradėję gelsti ir birti.

Žirklėmis nukirpus porą šakelių, nuo viršutinių šakų pažiro lietaus lašų liūtis. Šitas Luodzia kalvos ir Rytų ežero reginys iš tikrųjų skyrėsi nuo jam įprasto – toks vaizdas galėtų dominti Čechovą ar Džeinę Osten, bet Malro ar Folknerio jis nesujaudintų. Vis dėlto teko pripažinti, kad jo skoniui jis tiko.

Tyloj dabartį nuneša amžiams

Į jūrą upė nesusitramdžius,

Vienodai pilkas dangus aukštai,

Tik kaip slenka viskas, matai.3

Džulianas buvo įmirkusių Anglijos laukų vaikas. Miestu bjaurėjosi – ar tai būtų Londonas, ar Hankou. Pradėjęs kurti poeziją, atmetė Ezros Paundo „metropolio modernizmą“, tačiau nepakęsdavo, kai jį laikydavo „gamtos poetu“, tokiu kaip Robertas Frostas – jo kūriniai jam atrodė pernelyg pakriki, pernelyg proziški.

Jis prisiminė vakarykštės nakties sapną. Bėga lauku, iš paskos – brolis Kventinas. Juos vejasi įnirtinga ruja šunų, girdėti išgąstingi suaugusiųjų klyksmai. Paniškai sprunkant, išgriaunamos tvoros, išmindomos gėlės. Tai galėjo nutikti arba Kinijoje, arba Anglijoje.

Jis apsižiūrėjo, kad bus nukarpęs visus persiko žiedkočius – tikrai užtektinai užpildyti dviem ką tik nusipirktoms didžiulėms vazoms. Staiga susinervino dėl Pelėno prietaringos baimės pamačius ne laiku prasiskleidusius žiedus. Bet jei pats tuo netiki, kamgi pasistengė visa nugenėti?

Ūmai pajutęs, kad yra nebe vienas, jis grįžtelėjo. Už nugaros stovėjo Lin.

– Atsiprašau, – švelniai tarė ji, nekreipdama dėmesio į nesvetingumą. – Trukdau?

Džulianas, nieko neatsakęs, praslinko prošal ir nuėjo namo. Lin, nelaukdama kvietimo, nusekė iš paskos. Apimtas pykčio, persiko šakeles jis bloškė ant kilimo, nekreipdamas dėmesio į savo pėdų paliekamas šlapias purvo brydes.

Knygų lentynose šalia židinio būta keleto Kinijoje jo pirktų knygų – dabar susikaupęs jas vartė, dėdamasis skaitąs. Žinoma, suprasti nesuprato nieko, tas knygas buvo pirkęs greičiau dėl tradicinio spausdinimo ir įrišimo dailumo.

Paskui jis piktai dėbtelėjo į Lin. Kogi ta nesinešdina? Kas jai suteikė teisę įsiveržti į jo namus? Lin tylėjimas, ramumas pykdė. Ji rodėsi kažin kokia nemateriali – kaip kinų paveikslas.

Vaikystėje neviltį jis išliedavo įkarščio priepuoliais. Nūn su ja kalba iš priešiškumo lediniu balsu.

– Čia atėjote ko nors konkretaus, ponia Čeng, ar tiesiog paspoksoti?

Lin tebestebeilijo, daugiau niekaip nereagavo, tik atitiesė nugarą. Atrodė, rengėsi kažką sakyti. Tada ūmai nusisuko, vos nesuklupdama ant šakelių, išdraikytų po kilimą, ir išėjo, durimis trinktelėdama taip, kad Džulianas net krūptelėjo.

Jį apėmė karštligiškas noras ką nors daryti, nesvarbu ką. Pasičiups šautuvą ir eis pašaudyti. Ne, pirmiausia reikia pavalgyti, reikia maisto. Pašaukė Žynį su Pelėnu; prisiminęs, kad pirma juos išprašė iš namų, susikeikė. Puolė blaškytis po svetainę lyg narve uždarytas gyvulys. Juto, kad išprotės, kaip vargšelė teta Virdžinija, taip dažnai pavojingai priartėdavusi prie beprotybės.

Pasistengęs jis aprimo. Taip jau būna, žiūrėti reikia filosofiškai. Ryžtingai nusiteikęs, šio to užkrimto, nusitvėrė medžioklinį šautuvą. Nekreipdamas dėmesio į netvarką ant svetainės grindų, užsidėjo kepurę, apsiavė aulinius ir atvėrė duris į sodą.

Diena buvo pasikeitusi. Ant pievutės krito lengva dulksna, taigi aiškus dalykas, nepamedžiosi. Vis dėlto jis kaip apmiręs sustojo ne nuo oro, o nuo Lin – ta stovėjo ant žvyruoto takelio, vedančio į kelią. Atrodė peršlapusi, prisiplojusiais prie veido plaukais. Ko gero, čia stovi jau kuris laikas. Tiesiog stypso sau lietuje. Vis dar nusisukusi prakalbo.

– Daugiau Vuhane aš nebegaliu būti – šitaip arti tavęs, – pasakė tykiu, bet aiškiu balsu. – Išvykstu į Pekiną. Lauksiu tavęs ten. – Ir, nelaukdama, ką jis atsakys, nusisukusi ramiausiai nuėjo.

Džulianas taip nustėro, kad nebeištarė žodžio. Lietui talžant veidą, plaukams lendant už apykaklės, žiūrėjo į žvyrkeliu tolstantį laibą siluetą.

*

Kitąryt Lin tarnas atnešė didelį voką – jame būta romano rankraščio, angliško. Prie jo pridėtame raštelyje buvo parašyta, kad ji išvyko į Pekiną, ir lyg teisinantis pridurta, kad sunegalavęs tėvas. Ji nurodanti adresą ir turinti vilties, kad romanas padės prastumti laiką traukinyje.

Per kelias kitas dienas žaizda Džuliano galvoje visai sugijo, rando neliko. Ar važiuoti? Artėjant išvykimo dienai, jis sudvejojo. Mat bijojo aistros, kurią jai juto, ir tarsi vylėsi, kad dabar, Lin išvažiavus, galėtų ją pamiršti ar bent priprasti būti be jos.

Vis dėlto kaskart, kai tik atidarydavo duris, išvysdavo ją, stovinčią lietuje, atsukusią nugarą, kaip anądien. Tokios aistringos moters jis dar nebuvo sutikęs – ji bus užkliudžiusi kažką, glūdintį giliai, pačioje jo esmėje. Jis suprato, kad atmesti jos kvietimo negali.

Džulianas užsisakė vietą traukinyje į Pekiną. Dabar apniko kitokia baimė. Jei jis turi tam tikrų abejonių, kodėl negalėtų turėti ji? Kaip suprasti kinės reakciją, nerodė jokia jo turima patirtis. O gal ji visiškai apsigalvojo? Gal nusigavęs į Pekiną jis pamatys, kad keliauta veltui.

Kelionę šiaurėn Džulianas pradėjo sekmadienį, kai gatvės buvo pilnos žmonių. Abu su Pelėnu pasiėmė po rikšą, kad pristatytų į Hankou stotį. Staiga apėmė tikruma, kad jie niekaip nespės į traukinį.

– Dar doleris – pavyk traukinį! – šūktelėjo jis, palinkęs pirmyn, mosikuodamas sauja banknotų.

Pelėno berniukas buvo sumanesnis ir rado, kaip apeiti minią skuodžiant šaligatviu. Džulianas greit liko toli. Metęs savąjį rikšą, berniukui sumokėjo ir pasisamdė kitą, kuris atrodė stipresnis. Į traukinių stotį atkako vos dešimt minučių iki išvykimo. Pelėnas jo lagaminą jau buvo palikęs kupė, Džuliano laukė ant platformos.

Traukinio galinė stotis buvo Pekinas, taigi rūpintis, kur išlipti, nereikės. Bilietas pirmos klasės kupė jam tekainavo šešis dolerius – pusantros dienos uždarbis, – ir buvo taip patogu, tarsi važiuotum ekspresu Paryžius–Marselis. Laimingas atsitiktinumas – visi užrašai buvo prancūzų kalba, personalas patiekė kavos, prancūziškų raguolių.

Jo naujoji kiniška suknia, nuostabus tamsiai mėlyno šilko drabužis su kupranugario vilnos pamušalu, gal ir atrodė mažumą teatrališkai, bet bent jau buvo jaukus ir šiltas. Baimindamasis, kad Pekine gali būti vėsiau, Džulianas pasiėmė storą juodą paltą ir cilindrą – tas gulėjo bagažo lentynoje virš galvos. Jis atsilošė, atsipalaidavo.

*

Traukinys, palengva išvinguriavęs iš Hankou, skrodė išsibarsčiusius priemiesčius ir lūšnynus, paskui lėkė kaimo vietove, išraižyta bekraščių laukų, ežerų, miškų, tunelių. Jiems pravažiavus šiaurinį Hubėjų ir artinantis link Geltonosios upės, žemė virto apleista plyne. Prieš šimtmečius čia būta kinų civilizacijos lopšio, vienos iš tų vietų, kuriose kūrėsi pasaulis. Dabar ji atrodė nualinta ir apleista. Kur tik jis žvelgė, kraupo nuo skurdo ženklų: namai buvo ne kas kita, kaip lūšnos, vargiai atskiriamos nuo šalimais stovinčių tvartų. Žmoneliai, kurie, eidami laukais netyčia pakeldavo galvas ir bereikšmiu žvilgsniu spoksodavo į traukinį, atrodė perkarę ir apdriskę. Kuo toliau į šiaurę, tuo darėsi blogiau. Sustojus stotyse, prie vagonų kretėdami ir šaukdami sugužėdavo elgetos. Bent jau Anglijoje kaimas dar turėjo sodžiaus idilės – gyvenimas jame buvo sveikesnis nei fabriko darbininkų. Čia atvirkščiai: darbininkų, nors ir skurstančių, padėtis Kinijos lindynėse, regis, buvo kur kas geresnė nei valstiečių – nuo pastarųjų skurdo jam gniaužė kvapą.

Tas reginys jį piktino, gyvenimo sąlygos čia buvo tokios, lyg būtum atsidūręs Londono Ist Ende. Pasaulis aplinkui buvo krečiamas karo ir revoliucijos agonijos… Ką čionai veikia jis?

Hankou stotyje šokdamas iš rikšos Džulianas užkliuvęs už kažko vos nepargriuvo. Ten buvo ant grindinio klūpantis vyras, besiremiantis į kumpus ramentus, ištiesęs rankas. Žvilgtelėjęs darsyk, jis pamatė, kad skarmaluotas elgeta iš tikrųjų ne klūpo – jis be kojų. Priešais gulėjo skuduras, ant kurio buvo iškeverzoti keli žodžiai. Paskubom mestelėjęs ant skarmalo kelias monetas, Džulianas nuskubėjo į traukinį.

Gal tas vyras buvo kareivis, sužalotas per kautynes su japonais? Didesnė tikimybė, kad pilietinio karo auka. Kad ir kaip būtų, atsakomybės už jį nejautė nei valdžia, nei kas kitas. Prie suluošintų kojūgalių buvo pririštos dvi netašytos pliauskos – ant jų jis ir laikėsi.

Džulianas žinojo, kad visa tai jo neturėtų stulbinti. Juk britų spauda buvo pilna siaubingų pasakojimų apie gyvenimą Kinijoje, būta ir knygų, parašytų tų, kurie tai regėjo. Ši šalis buvo žinoma kaip parako statinė, bet kurią akimirką galinti sprogti kaip revoliucija, bet tikrovė pranoko visus jo lūkesčius. Pats jis tepadarė tiek, kad prieš keletą mėnesių, laivui įplaukus į Šanchajų, motinai parašė „testamentą“.

Man regis, visiškai gali būti, kad tam tikra aplinkybių vilkstinė mane įtrauks į revoliucingą kinų politiką. Jaučiu, kad galėčiau būti labai veiklus, ir noriu tai išbandyti. Jei ką ir darysiu, tai iš kuo tvirčiausio įsitikinimo, kad daryti turiu. Aš jaučiuosi atsakingas už tą idiotišką, pragarišką pasaulio makalynę ir kartais man labai pagailsta tų vargšų žmogelių, kurie dėl jos kenčia. Ir jei mano draugai kinai surizikuotų, ko gero, norėčiau jausti, kad aš su jais.

Tas laiškas tebeguli lagaminėlyje ant dugno – jis taip ir neprisiruošė jo išsiųsti. Pirmomis savaitėmis Kinijoje Džulianas nepamatė beveik jokių vargų, apie kokius buvo skaitęs. Visi sutiktieji atrodė daugiau ar mažiau patenkinti savo dalia. Vuhanas ūžė šurmuliavo, jame netrūko malonių vietų, kur žmonės galėjo po darbo atsipalaiduoti; net pačių kukliausių restoranų sienos buvo papuoštos paveikslais, stalai – gėlėmis. Kalbant apie pasiturinčiuosius, klausimas dėl jų patogumo niekuomet nekildavo. Turtingi žemvaldžiai savo vaikus galėjo siųsti įgyti išsilavinimo į Japoniją ar Europą, jo bendradarbiai akademikai mėgavosi prabangiu gyvenimu, būdami tikri dėl savo liberalių pažiūrų. Sutiktos moterys, dauguma jų, buvo labai žavios, apsuptos grožybių.

Kitą Kinijos gyvenimo pusę jis pamiršo, o galbūt purvą ir degradaciją nesąmoningai ignoravo.

Jei motina tą testamentą pamatytų, ji Džulianą tikrai suprastų ir liktų patenkinta jo mąstymo raida. Tačiau būta ir dar kai ko, apie tai jis irgi turėjo rašyti, o šitai rodyti jai buvo labai nejauku.

Mano gyvenimas nepaprastai laimingas ir puikus, tad veikiau jau aš žūčiau, nei mirčiau kaip nors kitaip. Žinoma, turėčiau nepakęsti, kad nebebus ateities, ir jaučiuosi taip, lyg visomis išgalėmis stengčiausi būti nenužudytas – juk visai nesu kankinys, – bet vis dėlto apie tokią baigtį galiu galvoti gana šaltakraujiškai.

Jei ką nors panašaus daryčiau, pasirūpinsiu cianidu, taigi apie kokias nors atsitiktines baisybes negalvok.

Na, juk nereikia teisintis, kad jis retkarčiais savimi pasimėgauja. Kai ateis metas, susidarys galimybė save išbandyti, idealams liks ištikimas – žino, kad liks.

„Aš tavęs lauksiu Pekine“. Taip pasakė Lin.

Džulianas atsistojo, iš lagamino išsitraukė rankraštį ir įsitaisė skaityti. Traukinys važiavo per ilgą tiltą – ratai trinksėjo, vagonai švelniai siūbavo.

Lygindamas pirmą puslapį, jis apsižiūrėjo, kad kol buvo užsigalvojęs, pradėjo temti, o kai žvilgtelėjo laukan dar sykį, pamatė iš sutemų į jį žiūrintį paties atspindį. Užsidegė virš sėdynės įtaisytą lempelę. Priešais ant staliuko buvo alaus, vaisių ir apetitą žadinančių prancūziškų užkandžių. Pirmos klasės vagono prabanga, apgobusi jį nelyg mantija, nejaukaus išorinio pasaulio tikrovę prapuldė.

Lin rašė sklandžiai, tad, iš pradžių trupučiuką pataisinėjęs anglų kalbą, paskui jis taip įniko į pasakojimą, kad plunksnakotį atidėjo į šalį.

*

Romanas buvo apie mergaitę, augančią didžiulėje šeimoje. Šeimos galva, jos tėvas, turėjo žmoną ir aštuonias suguloves. Motina, kilusi iš vienos turtingiausių Kantono šeimų, buvo ketvirtoji. Tėvas čia buvo atsiųstas kaip imperijos pasiuntinys, o ją sutiko pokylyje, kur ji padėjo rodyti jam brangius kaligrafijos ir tapybos ritinius. Ji vilkėjo tamsiai raudoną šilkinę palaidinukę ir mūvėjo kelnėmis, o dailutės lyg lotosų žiedai rankos sklaidė senus rankraščius. Tėvas iškart pametė galvą ir, nors mergina buvo dvidešimt penkeriais metais jaunesnė, tą patį vakarą pasirūpino pasiųsti į jos namus piršlį. Paaiškėjo, kad ta mergina įsidukrinta, taigi tapti imperijos pasiuntinio ketvirtąja sugulove jai gėda nebuvo.

Tėvą šita sugulovė kerėjo vis labiau ir labiau, jis su ja praleisdavo daugiau naktų nei su kitomis sugyventinėmis kartu sudėjus. Tai neišvengiamai kėlė pavydą bei rietenas, ir jųdviejų dukrelė, nors dar mažutė, pamatė, kad namai pilni priešų.

Kaip imperijos akademikas, tėvas turėjo didžiulius rūmus Pekine. Mergytė vis pasiklysdavo jų kiemų ir jungtinių pastatų labirintuose. Tiesą sakant, nors ir buvo gimusi čia, sava ji niekad nesijautė. Į pirmąją žmoną turėdavo kreiptis „mama“, į savo motiną – „ketvirtoji teta“. Kai jai būdavo leidžiama paklaidžioti po didįjį rūmą, neatsistebėdavo, kiek ateinama ir vaikštinėjama prižiūrėtojų, sodininkų, sekretorių, siuvėjų ir kitokių panašaus pobūdžio tarnų.

Iki šiol, pamanė sau Džulianas, jis skaito ne ką kita, kaip pasakojimą apie didelę kinų šeimą – egzotiška ir žavu, bet ne perdėm reikšminga. Paskui viskas buvo kitaip. Trumpais, paveikiais sakiniais Lin aprašė, kaip tėvas buvo linkęs į reformizmą ir kaip, jo frakciją nugalėjus konservatyvesniems dvariškiams, pateko nemalonėn. Draugams buvo paskirta mirties bausmė, o iš jo konfiskuotas turtas, pats jis buvo ištremtas į kinų Turkestano dykumą. Vykti kartu nepasisiūlė nė viena sugulovių, išskyrus ketvirtąją, mergaitės motiną. Kaip tik šito tėvas ir geidė, bet buvo atimtas net tas malonumas. Per ilgą, sunkią kelionę į tremtį abu mergaitės tėvai mirė.

Dar nė neatšalus jo kūnui, kiti šeimos nariai pradėjo kovoti dėl jiems likusio menko turto. Galiausiai jungtinis pastatas buvo parduotas, o namiškiai išsibėgiojo. Mergytė šiame pasaulyje liko viena vienutėlė.

Džulianas tą istoriją perskaitė nuo pradžių iki galo, o kai baigė skaityti paskutinį puslapį ir pasižiūrėjo į laikrodį, pamatė, kad beveik vidurnaktis. Pasiklojęs rankraštį ant kelių, vėl įsižiūrėjo į tamsą. Ne jo skonio dalykėlis, tai jau išties, ir nepanašus į jokius jam žinomus – čia savotiškas realizmo ir jausmingumo mišinys. Bet nesvarbu – jį tai sudomino, iš dalies dėl to, kad, kaip jis numanė, tai pasakojimas apie pačią Lin. Ir parašyta neabejotinai gerai – anglų kalba ji rašė kur kas tvirčiau, nei kalbėjo. Išliaupsintasis Siu, tas žuvusysis lėktuvo katastrofoje, paskelbdamas ją Kinijos Ketrina Mensfild tikrai bus suklydęs – tai nesąmonė. Džulianas atsikvėpė, net pasididžiavo. Jis gi džiaugiasi draugija moters, kuri turi tiek smegenų, tiek grožio, tad smalsumas, kas šios istorijos veikėja ir autorė, dar padidėjo.

*

Padavęs taksistui Lin adresą, Džulianas atvažiavo tuo laiku, kaip ir buvo nurodyta. Taksistas, palikęs jį prie aukštų vartų su lagaminu vienoje rankoje ir per kitą permestu juodu paltu, nurūko.

Šalia to rūmo kiti gatvės namai atrodė it neūžaugos. Ant penkto laiptelio iš šonų apstatyti akmeniniais liūtais stūksojo masyvūs raudoni dvivėriai vartai paauksintais vyriais. Abipus ant bronzinės chimeros ilčių kabojo po durų plaktuką. Džulianas kartą bilstelėjo, o kai iš tamsos išniro durininkas, prisistatė kaip dėstytojas Belas. Durininkas pranyko, bet po keleto minučių vėl pasirodė ir paėmė lagaminą. Vis dar tylėdamas, Džulianas nusekė paskui jį; iš pradžių ėjo kiemu, paskui pro dar dvejus vartus, tada aplink puošniais raižiniais išdabintą širmą, priešais kurią stovėjo milžiniškos urnos, pilnos sužydusių chrizantemų.

Už širmos būta dar daugiau koridorių ir sodų, alpinariumų ir kiemų. Kai kurie prižiūrimi, kiti – kažin kokie apšiurę. Čia augo slyvmedžių, jų šakos sviro nuo baltų ir rausvučių žiedų, seni kamienai smarkiai samanojo. Dekoratyvinius tvenkinius juosė akmenimis grįsti keliukai. Vaizdą pro bet kurį langą gožė bugienių gyvatvorės, bet koridoriuose jis vis tiek girdėjo žingsnius, tikriausiai tarnų. Kai kuris nors išnirdavo, neatrodydavo nustebęs regėdamas vakarietį.

Galiausiai durininkas pervedė jį tamsiu koridoriumi, pastatė lagaminą ir, pasakęs „Šeimininkė tuoj ateis“, dingo. Kol Džulianas laukė, jo akys klaidžiojo dviem šalia stovinčiomis raudonomis lakuotomis taburetėmis ir virš jų kabančia plokšte, kurioje pasviru šriftu buvo užrašyti keturi dideli rašmenys. Nuleidęs akis, jis išvydo po plokšte stovinčią Lin. Apsirengusią prabangia skaisčiai raudona suknia, žvilgančia sidabro gijomis, apsiūta tamsia purpurine juosta; su per ranką permestais sidabrinių lapių kailiniais. Plaukus ji buvo susisukusi į standžią spiralę viršugalvyje, ant kaktos krito juodi žvilgūs kirpčiai.

Džulianas neteko žado – Lin buvo sunkiai atpažįstama: teisingoji, padorioji Vuhano intelektualė dingo nepalikdama pėdsako. Jie nesišypsodami patyliukais žiūrėjo vienas į kitą. Lyg šitaip sau susitikdami leistų vykti tam, ką jau buvo per vėlu sustabdyti.

Pagaliau Lin prakalbo. Užsimesdama kailinius pasakė, kad ji užsakiusi kambarį viešbutyje. Tada nuėjo koridoriumi. Džulianas, nešinas lagaminu, iš paskos.

Jiems išeinant, iš didžiulio alpinariumo išniro senukas. Jo plaukai ir barzda buvo baltut baltutėliai, bet veidas švietė sveikata. Jis priėjo, maloniai šypsodamasis pasisveikino ir pakenčiama anglų kalba prisistatė esąs Lin tėvas. Gal Džulianas norėtų prisidėti prie dviejų japonų, kurie čia atvažiavę pasigėrėti sužydusiomis slyvomis? Jis parodė į du medžio paunksmėje susėdusius vyrus, kuriems arbatą tiekė madingai apsirengusios merginos.

Pamatęs Lin duodamą ženklą, Džulianas mandagiai atsisakė. Lin pridūrė, kad jis esąs kolega iš Vuhano universiteto, tik trumpam užsukęs į Pekiną, jo dienotvarkė esanti užimta. Tėvas, dar palinksėjęs, grįžo prie kitų savo svečių.

Džulianas su Lin vėl pasuko prie vartų.

– Kas tame pasakojime, kurį man davei, yra paimta iš tavo gyvenimo? – paklausė jis nebegalėdamas slėpti smalsumo.

– Mano tėvui prieš tremtį teismas suteikė malonę, – atsakė Lin nesustodama. – Dabar respublikoje jis be oficialios padėties. – Ji patylėjo, paskui vėl prabilo: – Bet aš iš tikrųjų esu našlaitė, tai tiesa. Mama mirė prieš keletą metų.

– O iš kur tėvas moka angliškai?

– Iš tiesų jis moka kelias kalbas, bet tik paprastus posakius – kaip pasisveikinti ir panašiai. – Ji prašneko apie ką kita: – Pats matai, koks jis sveikas, o juk jam daugiau nei septyniasdešimt. Tiesą sakant, ketina netrukus įsitaisyti naują sugulovę – bus keturiolikta! Taigi matai – ne viskas mano istorijoje tikra. Į ją sudėjau daug teisybės, bet daug ką palikau neaprašyta.

– Ir kodėl gi?

Lin šnairomis pažiūrėjo ir, nieko neatsakiusi, paspartino žingsnį.

Jiems traukiant kiemų raizginiu, žiemos saulė tai pasirodydavo, tai pranykdavo, ji liejo šviesą nuo aukštų sienų ir metė tamsius šešėlius. Čerpių stogai žvilgėjo mėlynai juoda ir aukso spalvomis, saulės šviesą atspindėjo dekoratyviniai tvenkiniai. Kai kuriuose kambariuose ruseno medžio anglių žarijos ir smilkalai, maži raudonų liepsnų liežuvėliai apšvietė tamsius, sunkius baldus. Spalvos ir kvapai Džuliano galvoje ėmė maišytis su Lin romano scenomis ir galimomis sudėlioti jos vaikystės pabiromis. Tat būta nepaprastai keisto pasaulio, poveikis jausmams kėsinosi visiškai užvaldyti.

Lin ėjo vis greičiau ir greičiau, Džulianas nė nebebandė šnekėti. Lig tik jai atvėrus užpakalinius vartus ir išėjus į gatvę, tuoj pat privažiavo taksi, ir Lin skubiai šmurkštelėjo į vidų, ragindama ir jį lipti.

Į miesto centrą abu važiavo tylėdami, net nedrįsdami pažiūrėti vienas į kitą, nors juto vienas kito kvėpavimą. Jie net nesilietė rankomis – bijojo, kad nuo bet kokio kontakto, net ir menkiausio, gali nebesusitvardyti. Taksi sustojo, ir juodu atsidūrė ant šaligatvio. Džulianas pastebėjo, kad viešbutis labai didelis, vakarietiško stiliaus. Tarsi per sapną paskui portjė nusekė lifto link, juto, kaip juos kelia aukštyn, į ketvirtą aukštą, kaip jis pirma Lin įeina į kambarį, girdėjo už jų užsiveriančių durų trinktelėjimą.

Džulianas žengė keletą žingsnių didžiulio kambario grindimis. Atsigręžęs Lin pamatė atsišliejusią į duris, atlošusią galvą, viena ranka susiėmusią už krūtinės. Jos akys buvo veik užmerktos, lūpos praviros, lyg stigtų kvapo. Regėjos, nualps. Jis pripuolė, ir abu akimirksniu atsidūrė vienas kito glėby.

*

Vėliau jie negalėjo prisiminti, kaip nuo durų nusigavo iki lovos. Abiem spaudžiantis vienam prie kito, Džulianas negrabiai plėšė nuo jos drabužius. Lin pamėgino padėti, ir lapių kailiniai šnarendami nusliuogė ant grindų. Tačiau suknelės sagučių gausa varė į neviltį; kol Džulianas jas grabaliojo, ji išsprūdo.

Vėl apglobęs, jis stumtelėjo ją atgal prie lovos, laisvąja ranka nusitraukė drabužius. Nė vienas neišleido nė garso. Lin net neatsimerkė pažiūrėti. Nūn ji lošiasi atgal, kol nebesilaiko. Džulianas nori ją paguldyti, bet Lin tik stipriau įsikabina, tarsi bijodama, kad negriūtų. Delnais suima jo galvą – jis bučiuoja jai akis, plaukus. Tie išsidraiko, batai bumbteli ant grindų. Lin guli nesipriešindama, jis bloškia šalin paskutinę savo drapaną ir ją apžergia. Susitvardęs jau kur kas lengviau atsagsto sagutes. Lin atrodo baisiai susidrovėjusi, liepsnojantį veidą užsidengia rankomis.

Jis šitiek laukė, kad pamatytų ją nuogą – štai pagaliau regi. Lin sudėta tobulai, oda švyti šiltutėliu auksiniu atspalviu, lyg būtų ne kūnas ir kraujas. Jo nuostabai, plaukų jos pažastyse – nė pėdsako, gaktos plaukų – irgi. Jai prasiskėtus, vulva jam prieš akis atsiveria lyg pora ilgų žiedlapių, sueinančių į klitorio menturį.

Tokios plikos moters gėdos Džulianas dar nebuvo regėjęs. Jam ji atrodė panašesnė į meno kūrinį nei į žmogaus kūną. Jis išprakaitavo – jaudinosi kaip berniukas, gaunantis pirmą lytinio gyvenimo patirtį.

Jis pakėlė akis į plaukus ant pagalvės – tie jos veidą ir pečius gobė lyg juodas šilkas. Ėmė ją glamonėti – švelniai ir atsargiai. Žavėjosi krūtimis – iškiliomis ir putliomis, iš audinio nelyg dramblio kaulas. Jos atrodė skulptūriškesnės už bet kokių matytų motinos modelių. Oda nuo galvos iki kojų buvo švelni tarsi atlasas. Jis spaudė ją prie savęs. Lin veidą buvo užsidengusi rankomis, tad lūpų bučiuoti nebuvo galima, užtat jis viena ranka sugriebė dešinę krūtį, apžiojo kairiosios spenelį. Laisvąja ranka čiuopė visą kūną – liemenį, pilvą, šlaunis, blauzdas. Rankai nusliuogus prie klitorio kauburėlio, Lin sudejavo, o jis pajuto, kad ji karšta ir sudrėkusi. Ekstazės apimtas, nustūmė nuo veido ranką ir įsisiurbė į lūpas.

Tada įvyko šis tas nelaukta. Varpa, jau sustandėjusi, ėmė bliūkšti. Jis susinervino. Atsigulęs ant nugaros pabandė nusiraminti, paskui suėmė mažytę švelnią Lin plaštaką ir kyštelėjo sau į tarpkojį. Lin pirmą kartą pravėrė akis, o tos, pamačiusios Džuliano krūtinę, šlaunis ir glebų kūno ritinį rankoje, plačiai atsimerkė. Paskui, lyg būtų persigandusios, vėl stipriai užsimerkė. Bet varpą ji glostė, vedžiojama jo rankos, kol ta vėl tapo kieta. Ant galiuko prasisunkė lašas. Jis truktelėjo ją, prisigavo artyn. Staiga užgniaužė iš gerklės besiveržiantį riktelėjimą, užgulė ją ir nebesitvardydamas išsiliejo.

– Labai atsiprašau, – suvapėjo servetėle šluostydamas jai šlaunis. – Aš taip seniai…

Žodžiai buvo visai netaktiški, tad Lin nieko nesakė. Bet neilgai trukus pasikėlė, rankomis apsivijo kaklą. Švelniai suėmė jo galvą, ir juodu, gulėdami šonu, žiūrėjo vienas kitam į akis. Ji buvo labai patenkinta, šypsojosi, lyg sugriovusi milžinišką užkardą. Ji tai padarė – pradėjo naują gyvenimo fazę.

*

Kambarys | šiltutėlis. Radiatoriai | atsukti iki galo, židinyje pleška malkos. O lova tokia plati, kad jis, ištiesęs rankas, negali pasiekti kraštų. Ant lovatiesės krinta pro ploną užuolaidą besiskverbianti saulė, ji apšviečia mažytę šalia įrengtą vonią ir persirengimo kambarėlį.

Dabar Lin pirštų galiukais glostė jo kūną, garbanas, jam veidą kuteno juodi jos plaukai. Vedžiojo per jį, žymėjosi kontūrus. Jei pirštais ko kaip reikiant neužčiuopdavo, ištiesdavo delną ir pabraukdavo juo. Ypač lėtai braukė po tankius plaukus ant krūtinės ir pilvo, ranka vis suko ir suko ratus.

Kai pirštai galop nuslydo tarp kojų, ji susvyravo, sužiuro. Atrodė sutrikusi, lyg vyras, kurį glaudžia, būtų nepanašus į nieką, ką buvo regėjusi. Džulianas ramiai gulėjo, žiūrėjo. Truktelėjo ją artyn.

– Kas gi tave išgąsdino anąsyk, kai bučiavomės pirmą kartą? – sušnibždėjo. – Ar jau tada manęs geidei?

Ji tyliai šyptelėjusi nusuko žvilgsnį, bet ranka švelnią varpą tebečiuopė. Jis pamatė, kad smilius ir nykštys nevisiškai tesusieina. Ji vis glostė ir glostė, tarsi prie tokio dydžio ir pavidalo nebūtų pratusi.

– Keistà, – sušnibždėjo. – Man tokia keista.

Džulianas pasirito nuo jos rankos atstumu. Kuo ilgiau su ja gulėjo, tuo gražesnė ji rodėsi. Ypač tas lyties nuogumas – jis atrodė toks įžūlus, kad jos seksualinis drovumas darėsi juokingas, ypač dabar, kai ji, sulenkusi kelį, jam vėrėsi. Tokios žavumos jis dar nebuvo matęs. Didžiosios lytinės lūpos buvo šviesaus šokolado rudumo, pereinančios į šviesias, naujagimio rausvumo mažąsias.

Jis vėl pajuto, kad varpa kietėja, nors nuo ejakuliacijos nebuvo praėję nė dešimt minučių. Kai visu kūnu ją užgulė ir įsigavo, Lin virptelėjo. Jos akys buvo kietai užmerktos, veidas įtemptas – pamanytum, kad tik kenčia. Bet ji, skėstelėjusi kojas, jį nusitvėrė ir traukė vis giliau ir giliau. Džulianas pajuto lyžtelint liepsną, ta vis kaitrėjo, rodės, ims ir sudegins – abu, nes Lin veidas irgi švytėjo nežemišku rausvumu. Jo jaudulys nusirito galingomis bangomis, ir netrukus jis išsiliejo antrą kartą.

Džulianas susmuko šalia. Staiga pajuto alkį. Tą popietę, vos atvažiavęs į Pekiną, ėjo pas ją, iš jos namų – tiesiai į viešbutį. Nebuvo valgęs nei pusryčių, nei ko daugiau. Jau pasuks galvą ieškoti laikrodžio ant naktinio staliuko, bet Lin, lyg būtų skaičiusi jo mintis, uždėjo ant peties ranką.

– Eime pavalgyti, – pasakė. – Apačioj yra geras restoranas.

Jis, nieko nesakęs, atsikėlė ir greit apsirengė, akies krašteliu vis pažvilgčiodamas, kaip spėriai Lin sagstosi sagas. Paklusniai nusekė jai iš paskos – ji, pramovusi pro liftą, žemyn lipo laiptais, plačią kailinių apykaklę pasistačiusi taip, kad žvilgantis baltas kailis gobė veidą.

Apsvaigę iš laimės, abu pasiklydo, bet galop restoraną surado, ten buvo pasodinti prie staliuko, nuo kurio buvo matyti gatvė. Susėdo vienas prieš kitą, tarp jų stovėjo vaza begonijų. Džulianas pasisuko į langą – pro jį pirmąkart pamatė gerą Pekino vaizdą. Tuo metų laiku šiaurės Kinija atrodė, kaip jai tiko. Gelsvai rusvas miesto grindinys po tamsiai mėlynu dangumi buvo suliniuotas eilėmis medžių, dabar nuogomis šakomis, tai vienur, tai kitur paįvairintų ryškios bambukų žalumos kuokštais. Toliau, už rikšų vežimų ir taksi grūsties, galugatvį pastojo masyvūs didingi vartai, o dar toliau, kiek jis įžvelgė, stūksojo skulptūriškos kalvos, nusagstytos melsvai žalių pušų kupstais.

Lin, abiem užsakiusi patiekalus, irgi pradėjo dairytis po gatvę. Tiesiai prieš juos, prie ūksmingo skersgatvio pradžios, prekeiviai pardavinėjo barbekiu užkandžius ir geltonų gėlių puokštes, surištas šiaudu.

– Su naujuoju apdaru gerai atrodai, – tarė Lin šypsodamasi, tarsi tik dabar jį pastebėjusi.

– Nejaugi?

Jis pamatė, kad ji kaip įmanydama tramdo juoką.

– Jei tik jam nebūtum per didelis… – nebaigė sakyti Lin, prisidengė burną, kad nesuriktų, ir parodė į langą. Prakinkavo kupranugaris, spoksodamas taip pat kaip jie.

– Kokia nuostabi vieta tas Pekinas! – tarė Džulianas. – Čia daug įdomiau nei kurioje nors kitoje pasaulio vietoje, ir kupina staigmenų!

Lin jo džiaugsmas sukėlė šypseną. Tiesa, Pekinas ją visiškai pakeitė, jos santūrumas dingo. Šičia, toli nuo Vuhano, ji buvo namie. Džulianas per stalą ištiesė ranką, norėdamas spustelėti jai plaštaką, bet alkūne užkliudė dubenį ir numetė jį ant grindų. Lin lenkėsi gaudyti, bet nepasisekė. Dubuo stuktelėjo, bet pasirideno kraštu ir nesudužo.

– Koks aš nevėkšla, – sumikčiojo Džulianas.

Tačiau Lin paprieštaravo:

– Tai sėkmė. Laimingas ženklas!

Jų rankos susikabino, pirštai susinėrė.

Džulianas apsidairė aplink ir nusiminė. Kaip gaila, kad visi staliukai atitverti širmomis. Jis puikavosi Lin grožiu ir norėjo, kad kiti jį irgi regėtų, kad ją matytų su juo.

Jiems buvo atnešti valgiai: skrudinti suktinukai, troškinti grybai, keptos šparaginės pupelės, lotosų sėklų sriuba, pupų varškė su melionų sėklomis, krevečių prikimštas skobtas moliūgas. Nuo lėkščių gausos stalas sumirgo skoniais, spalvomis ir kvapais. Jis prisiminė tėvą. Klaivui šitai labai patiktų – jis išties turėtų plaukti į Pekiną ir čia susirasti meilužę.

Džulianas tebelaikė Lin ranką. Kelinta valanda? Trys? Keturios? Šis valgis turėjo būti ir pietūs, ir vakarienė, bet ūmai jis pajuto, kad valgyti nėra noro. Juto, kad Lin delnas sudrėko, akys prisipildė geidulio.

– Viršuje aš tavęs, brangioji, nepatenkinau, ką? – paklausė.

Jam niekas neatsakė, Lin žiūrėjo į staltiesę. Tačiau pirštu skrebeno jam delną, tarsi kažką rašydama. Jis nesuprato ką, bet galėjo atspėti. Širdis pradėjo tankiai tuksėti.

Džulianas padėjo valgomąsias lazdeles ir ištiesęs ranką paglostė jai veidą. Lin lūpos prasivėrė, ji ėmė greičiau kvėpčioti.

– O Dieve, – suvebleno jis lyg pats sau. – Daugiau nebegaliu.

Lin veidas išraudo, išprakaitavo.

– Užtenka tik į tave pažiūrėti, – sušnibždėjo ji.

Mestelėjęs ant stalo pinigų, Džulianas truktelėdamas ją pastatė. Pravinguriavę pro staliukus, iš restorano abu puolė prie lifto. Kai pasiekė savąjį aukštą, ji tuščiu koridoriumi pirma jo pasileido prie kambario. Jis paltą nusivilko dar nepribėgus durų. Joms užsitrenkiant, Lin jau buvo atsisagsčiusi pusę sagų. Kai jis atsisuko užrakinęs duris, jau buvo nuoga. Pasistiebė ant pirštų galiukų ir rankomis apsivijo jam kaklą.

3 Vertė Tautvyda Marcinkevičiūtė.

Šeštas skyrius

Įveikusi paskutinę savo užkardą, Lin tapo visiškai kita moterimi. Veidas sušvito rausvumu. Ji atrodė dar jaunesnė, tarsi jaunutė abiturientė, ką tik atradusi naują žaidimą.

Džulianas pajuto tvinksint kaltę, it laužytų kokį tabu, o tai dar labiau jaudino. Buvo nekantru įsigauti vidun. Bet Lin neskubėjo. Tik kai jo akys užsiliepsnojo aistra, leido kyštelėti varpos galiuką. Tada pasikėlė ir su kiekvienu judesiu leido stumtis vis giliau ir giliau. Rijo jį pamažu, kol visa jo lytis saugiai įsitvirtino joje.

Tuo tarpu jį kamavo keistas, protu nepaaiškinamas nerimas. Lin kūnas atrodė toks gležnas, o dar abu buvo taip sulipę, kad jis pajuto, jog varpa ją degina kone iki blužnies ir kepenų, ir išsigando, kad gali ją sužaloti. Bet primerktos akys ir gilūs atodūsiai jį nuramdė.

Džulianas laikė ją apkabinęs, o ji, kadangi abu gulėjo šonu, prisislinkusi jį pabučiavo – taip stipriai, kad užėmė kvapą. Viena ranka įsikibo į plaukus, kita suėmė už peties. Tuo pat metu pamažu tiesė kojas, kol jų kūnai susiglaudė taip, kad vieno nebebuvo galima atskirti nuo kito. Dėl tokios padėties jo sustandėjusi varpa pakrypo ir viduje taip užlinko, kad abiem atėmė kvapą.

Tada ji pradėjo aikčioti – tyliai, kone ritmingai, tarsi dainuodama. Jis tramdė besiveržiantį riksmą, užtat Lin sugriebė jį dar tvirčiau. Jis sudejavo it nutvilkytas skausmo ir, gerokai palengvėjus, viduj ištryško.

Įveiktas nuovargio, Džulianas užmerkė apsunkusias akis ir ėmė snūduriuoti. Lin užmigo šalia, vieną koją užmetusi jam ant šlaunų, rankomis apsivijusi kaklą. Veidu prigludusi prie jo lūpų. Jis nugrimzdo į saldų nesąmoningumą.

Antai jis vėl mažas berniukas, gobiamas motinos rankų – ta ką tik iškėlė jį iš vonios, nušluostė, pabučiavo ir paguldė į lovą. Ištisą dieną prašėliojęs laukuose, dabar jis paniro į užsitarnautą miegą. Staiga pajuto, kad varpa kieta. Lindi šiltoje, drėgnoje vietoje. Pasimuistęs sugrįžo į sąmoningumo būseną.

O Dieve, juk tai motina!

Persigandęs išsibudino. Lin gulėjo apsivijusi jį kojom ir rankom. Varpa buvo joje. Lin jį miegantį taip apėmė, jog tereikėjo tik truputį sukietėti, kad įsiurbtų. Ji lyg niekur nieko niūniavo ir santykiavo su juo miegančiu!

Pamačiusi jo nustebimą, sutrikusi įsikniaubė į krūtinę.

– Tu nuostabus! Gali miegoti ir tuo pat metu mylėtis, – pasakė.

Pro pusiau užtrauktas užuolaidas skverbėsi vakaro saulė. Buvo beveik naktis. Nejau ši beprotiška diena tampa dar beprotiškesnė?

Jos veidas, plaukai ir kūnas buvo apšviesti saulės spindulių. Lin, rodės, švytėjo energija, nuo nepaliaujamo mylėjimosi svaigo. Nejau jai nereikia poilsio? Atrodo, ne. Jos gyvybingumas ir lytinis alkis, kitaip nei Džuliano, nerodė jokių silpimo ženklų.

Matydama jo sutrikimą, Lin pamažu jį paleido. Blizgus kotas po truputėlį išlindo, pradėjo bliūkšti ir trauktis, viduj liko tik galiukas. Taip aistringai jis dar niekuomet nebuvo mylėjęsis. Tiesą sakant, atrodė, kad iki šiandien ir apskritai nesimylėjo. O manė, kad ji, šita kinų Mensfild, drovi inteligentė. Ir iš kur bus radusis šita nepasotinama moteris?

Aš toks pavargęs, pagalvojo jis. Ji mane žudo. Kaži kodėl ta mintis patiko. Kokia išeitis! Tokių laimingų vyrų kaip aš pasaulyje daug neturėtų būti. Jis kreivai šyptelėjo – turbūt mirsiu nuo kitokių kančių, bent neprireiks cianido.

Staiga jo nerimas pasirodė juokingas. Gi jie pačiame taikingiausiame Kinijos mieste, temsta, jis jos rankose. Mylėtis su šita paslaptinga gražuole taip gera – Džulianas vėl atsidavė pusiau sapno būsenai.

Kai galiausiai prabudo, buvo pragariškai tamsu. Ištiesęs ranką sugraibė tik paklodę, kuria buvo apsiklojęs. Apėmė panika. Kur ji?

Tada jis pasitrynė akis ir po uždarytomis drabužinės durimis pamatė spingsint šviesą. Atsikėlęs jas stumtelėjo. Ji jau buvo apsivilkusi savo raudonąjį šilkinį čeongsamą, atsisėdusi šukavosi plaukus. Išvydusi jį nuogut nuogutėlį, besimarkstantį nuo šviesos, susijuokė. Džulianas priėjo iš už nugaros, pasilenkęs ją apkabino, pabučiavo.

– Va kur tu.

Lin sukluso.

– Išsigandai, kad išėjau?

Jis nieko neatsakė, tik pasiūlė:

– Juk vakaras, lipkim žemyn ir užkirskim.

Džulianas greit nusiprausė, užsimetė drabužius. Truputį baiminosi, kad jei juodu kuo skubiausiai nespruks iš kambario, jam vėl gali baigtis lova.

Priešais viešbutį juodu rado Hubei stiliaus restoraną. Kai ant stalo buvo padėti pirmieji patiekalai, du padavėjai įnešė vos apsemtų žuvų baką – norėjo parodyti pustuzinį tarp vandens augalų plaukiojančių bukasnukių karštųjų patiekalų, Vučango gardėsių. Lin užsakė didžiausią, ir tuodu nusilenkę išėjo.

Ryžių vynas, kuriame plūduriavo keletas raudonų ožerškių, buvo švelnus, sausas. Džulianas gėrė iš lėto, nežinodamas, ką sakyti.

– Žinau, tu sumišęs, – tarė Lin. – Aš kitokia nei ta, kokią maneisi pažįstantis, ar ne? Bet nimfomanė, kaip pasakytumėt jūs, vakariečiai, nesu.

Dabar ji kalbėjo sklandžiai, tarsi sakydama parengtą pasiteisinimo kalbą.

Jos tėvas esąs knygų kolekcininkas, turintis nuostabią retų knygų kolekciją, kai kurių yra tik po vieną kopiją. Motina kaip kraitį atsigabenusi krūvą daoistinių ezoterinių raštų, manyta, seniai prarastų. Tarp jų buvusi ir rankraštinė „Nefrito rūmų klasika“ – legendinis „Meilės menas“, bibliografų minimas šimtmečiais, bet nematytas. Tėvo įsisvajojimas apie tas knygas buvęs viena iš priežasčių, kodėl motiną jis vertinęs labiau nei kitas suguloves. Sužinojęs, kad ji nusimano apie toje knygoje aprašomus daoistinius saviugdos būdus, jis dar labiau pradžiugęs.

Taigi abiejų mintys nukrypusios į tai, kaip, pasitelkus šitą knygą, pagerinti mylėjimąsi – tai buvo erotinio meno papildymas daoistine metafizika.

Ši „Klasika“ buvusi tėvo pasididžiavimas ir džiaugsmas. Jis cituodavęs seną posakį: „Nusipirkti gerą knygą – tas pat kaip nusipirkti gražią sugulovę, tik knygos grožis įstabesnis ir ilgiau trunka.“ Kadangi jis buvo įsigijęs tiek viena, tiek kita – gražią moterį ir neįkainojamą rankraštį, – buvęs dukart palaimintas.

Lin mama maniusi, kad jos motina žinių turėjusi net daugiau, negu parašyta knygoje. Senelė jos priesakus išmokusi atmintinai ir perdavusi dukteriai. Prieš jai tekant teoriją papildžiusi praktiniais patarimais. Tam, kad ji tą meną įvaldytų prieš santuoką, reikėjo ypatingo proto guvumo ir tam tikro įgimto talento, sakiusi mama.

Ji turėjusi į tai polinkių. Kasdieniuose jųdviejų meilės reikaluose pasiekusi ypatingą „Klasikos“ meistriškumą ir pridėjusi savų sugebėjimų. Tačiau kai Lin suaugusi ir paprašiusi tėvo, kad leistų užmesti akį į knygą, tas įsiutęs. Niekas jo dukteriai neturėjo net užsiminti, kad tokios esama, sušnypštęs jis. Ši knyga – ne visiems rodyti, tai vienintelė išsaugota kopija, tokia ir turinti likti.

Kartą tėvas jai prasitaręs, kad 1927-aisiais jam parašė gerai žinomas Hunano knygų kolekcininkas Je Dehui – sakęs, kad į Pekiną šliaužte atšliaužtų, jei tik galėtų dirstelėti į stebuklingąjį tekstą. Kai tas pusiau grasinamasis, pusiau linksminamasis laiškas atėjęs, Je Dehui jau buvęs pietuose suimtas komunistų. Jis kaip visiems žinomas „vietinis despotas“ buvęs pasmerktas myriop, kad būtų pavyzdys kitiems turčiams. Taigi, tėvo laimei, šliaužti Je nebegalės niekur, tuo labiau į Pekiną. Tačiau tėvui jo buvo gaila. Je klaida buvusi ta, kad jis privačią savo kolekciją išleido kaip „Kiniškąjį meilės meną“. Nesuvokė, kad šis laikotarpis – ne metas tokiems dalykams. Komunistai jį apkaltino pelnymusi pardavinėjant „feodalistinę pornografiją“, ir niekas nestojo ginti.

Lin tėvo būta ir pažangaus, jis didžiavosi, kad duktė yra naujosios mokyklos romanistė. Su nerimu stebėjo, kaip ji skinasi kelią į modernųjį pasaulį. Meilės menas buvęs slapta jo aistra. Šioje pažangioje eroje tokios ezoterinės žinios nevaidino jokio vaidmens, tad jų perduoti dukrai jis nenorėjo. Atsigręžė į mylimiausiąją sugulovę, bet ji, praėjus trejiems metams po Lin santuokos, deja, mirė. Lin įtarė, kad didžiulėje namų valdoje žaidžiami nesąžiningi žaidimai, bet įsileisti policiją, kad atliktų tyrimą, tėvas nesutiko.

Abu tėvai sutarė, kad jų dukra turi užaugti šiuolaikine moterimi, tad Lin buvo mokoma brangioje mergaičių internatinėje mokykloje britų koncesijoje Tiandzine. Bet mama, kada tik rasdavo laiko pabūti sykiu, vaikystėje ją mokydavusi meditacijos ir kitokių daoistiškų saviugdos būdų. Tai štai kodėl, kai pagaliau atėjęs laikas, išmokti meilės meno Lin neiškilo sunkumų.

Pabaigus pasakoti visą istoriją, Džulianas nebežinojo nė ką sakyti. Kai juodu kalbėdavosi apie šiuolaikinę kinų literatūrą bei kultūrą, jis galėdavo išklausyti jos argumentus ir formuluoti savo nuomonę. Bet kad Lin motina dukrą būtų mokiusi „meilės meno“ – tai buvo nesuvokiama. Jo mintys nukrypo į pažįstamas moteris meilužes – tetą Virdžiniją ir spėjamus jos lesbietiškus santykius su Vita Sakvil-Vest, nors tiesos būta kur kas mažiau įdomios. Tada jis prisiminė matęs nuogalių nuotrauką, kurioje motina buvo nufotografuota su Moli Makarti. Jam tuomet buvo penkeri. Tais laikais nuogos leisdavosi fotografuojamos tik prostitutės. Kas vertė fotografuotis jas? Jis prisiminė, koks gražus buvo motinos kūnas.

– Tu mylėjaisi kaip lesbietė su savo motina? – tiesiai paklausė.

Lin neatsakė. Tik pakėlė taurę į Džuliano sveikatą. Kai ji išrausdavo, akys patamsėdavo – pasidarydavo plieno mėlio.

Lin siurbtelėjo vyno. Piršliai apspitę namus, vos jai suėjo penkiolika. Tačiau tėvai sutarė, kad jei jie nori, kad ji būtų nauja moteris, jai turi būti suteikta teisė pačiai išsirinkti vyrą. Kai Lin sutikusi Čengą, jis dėstęs Pekino universitete, ji jau buvusi žinoma rašytoja. 1924-aisiais lankantis Tagorei, juodu susipažinę artimiau, bet su pasiūlymu tekėti ji sutikusi tik po trejų metų, būdama dvidešimt septynerių.

Deja, paaiškėjo, kad vakarietišką išsilavinimą turintis Čengas dievino pažangą ir net girdėti nenorėjo apie tai, ką jis vadino daoistiniais prietarais, o meilės menas, jo požiūriu, buvo Kinijos feodalinės kultūros didžiausių nuopuolio ir reakcingumo aspektų simbolis. Kai ji pamėginusi tai su juo, patyrusi fiasko. Jis sureagavęs taip, lyg būtų apnuodytas – tiesą sakant, savaičių savaitėmis sirgo.

Nuo tada jie mylėdavęsi retai ir atsainiai. Ji grįžusi prie senojo įpročio menu papildyti saviugdą. Sulig naujosios Kinijos nuostatomis jų santuoka, žinomo literato ir garsios romanistės ryšys, esanti labai sėkminga. Jei Lin kam prasitartų apie savo tikrus troškimus, būtų palaikyta nesveika.

Šiandien ji turėjusi galimybę pirmą kartą išbandyti teoriją. Kaip ir tikėjosi, su „Nefrito rūmų klasikoje“ duotais patarimais derantis seksas buvęs iš tiesų atgaivingas.

– Tačiau išsilavinusi šiuolaikinė moteris taip neturėtų kalbėti, – pridūrė ji kiek susigėdusi.

Džulianas paėmė jos ranką – dabar keistą ideologinę jos dilemą suprato geriau.

– Tavo susidvejinusi asmenybė, ar ne?

Lin tai pripažino. Ji tarsi būtų buvusi du žmonės viename kūne. Išoriniam pasauliui – literatė, turinti europietišką išsilavinimą, vidumi – tradicionalistė, nusimananti apie tėvų ir senelių jai perduotą gyvenimo meną. Šios savo dalies ji niekam nebuvo atskleidusi, niekuomet nesitikėjo ir prasidėti su europiečiu.

– Hmm, vadinasi, per sueitį tu gali išsiurbti mano „vidinę energiją“?

Prieš jį šmėstelėjo įvairios šios karštligiškos dienos scenos.

– Tu nuostabus, – džiugiai atsakė Lin. – Tavęs nereikia daug mokyti.

Džulianui visa tai atrodė vargu ar patikima.

– Skamba kaip koks lytinis vampyrizmas.

– Vadinasi, manai, kad aš siurbiu tavo gyvastį, ar ne? Turi suprasti: meilės menas yra tam tikros rūšies abipusis sotinimasis, in ir jang susiliejimas. Vyras, pramokęs šito meno, irgi gauna naudos – prisimeni mano tėvą?

Išties Lin tėvas, būdamas daugiau nei septyniasdešimties, buvo kupinas jaunatviškumo ir žvitrus kaip neturintis nė penkiasdešimties, bet Džulianas nebuvo tikras, kad pačiam taip pavyktų. Jei ne, ar nebūtų tiesiog išsunktas, ir tiek. Lin neliktų nieko daugiau, kaip tik jo jang energijos nuotrupos! Pagalvojęs dar, jis pradėjo įžiūrėti smagumą – še tau, jis, vyras, dejuoja, kad nusirito iki moters žaisliuko. Per gyvenimą buvo prisiklausęs pakankamai skundų, kaip vyrai laiko moteris sekso objektais. Dabar valtis apvirto dugnu aukštyn.

Betgi, pagalvojo jis, tikriausiai čia vėl tik krūva kiniškų prietarų, visai nemoksliškų ir neracionalių, nors ir egzotiškų. Tie jo nesuvaldomi orgazmai – jie tikrai bus mėnesių susilaikymo padarinys. Na, nuo šiol žiūrėsim, ar jis prilygs šitai išsimokslinusiai kinei.

Lin žvilgtelėjo ir, nutraukdama minčių vilkstinę, tarė, kad motina jai sakiusi, jog tarp lyčių esama nelygybės: vyriškasis kanalas esąs per siauras, kad iš moters lengvai ištrauktų in energiją, o moteris galinti siurbti jang visu vidumi. Tai todėl tik nedaugelis vyrų gali perprasti meną. Jei vyras tą kanalą atvertų labiau, naudos būtų abiem pusėms.

– O šis vakaras buvo nuostabus. Tu nėkart neišliejai. Toje slaptoje knygoje parašyta, kad įsiskverbęs ir neišliejęs sėklos vienąkart vyras tampa stipresnis, dukart – pašviesėja jo akys, triskart – neserga nepagydomomis ligomis, keturiskart…

Abu prapliupo juoktis, bet jis paragino:

– Nagi, toliau!

– Gerai, leisk man peršokti, – pasakė Lin, – juk netiki. Dvylika kartų – tampi nemirtingas!

– O Dieve, verta pasistengti, – teištarė Džulianas. Pats suprato, kad per paskutinę treniruotę tiesiog buvo per daug mieguistas, tad leido Lin elgtis kaip tinkamai. Visiškai išsibudinęs jau tiesiog nebeįstengė susitvardyti. – Bet jei vyras neprieina iki galo, kam, po galų, jam reikalingas seksas? – paklausė jis.

– Kad patenkintų moterį, vyras visad turi būti žvalus. Taip parašyta senovinėse kinų knygose, – užjaučiamai atsakė Lin.

– Vadinasi, lytinių santykių tikslas yra moteriškasis malonumas, – nustebo Džulianas.

Apie tokią nelygiateisišką, moterį centru laikančią seksologiją jis girdi pirmą kartą. Atrodo, kad vyriškasis šovinizmas kinų visuomenėje prie miegamojo durų sustoja. Miegamajame jang tenka derintis prie in. Pildamasis dar vieną taurę vyno jis tiesiai paklausė:

– O kiek orgazmų patyrei šiandien pati?

– Kiek? Moteris, išmananti meilės meną, neskaičiuoja. – Kai būdavo užsimenama apie jos pačios patirtį, ji ir toliau susigėsdavo. – Man šiandien orgazmas buvo visa diena. – Tarsi prisiminusi kažką, kas buvo pernelyg gera, kad būtų tiesa, atsiduso: – Aš sklendžiau nelyg debesis, vėjo genamas vis aukščiau ir aukščiau – pirmąkart gyvenime; tai buvo tarsi nemirtingas yris aukštyn. Betgi pakaks apie tai, Džulianai. Tiesiog pasidžiaukime vienas kitu.

Ji padėjo valgomąsias lazdeles ir meiliai sužiuro.

Džulianas nesusilaikė nuo minties, kad maža tėra dalykų pasaulyje, kurie būtų geresni už šį kiniškąjį meilės meną. Išvydęs jos žvilgsnį, sugriebė ranką. Taip, jis nori ja džiaugtis toliau, net po šitos sekinančio mylėjimosi dienos, nori pavalgęs vėl vestis ją laiptais aukštyn į lovą. Paleisti jos rankos negalima – Lin gali pasigrobti tamsa. Gyvenimas jos draugėje šitoks geras. Tas meilės menas – nesvarbu. Na ir kas, jei erotiniuose menuose jis bus įveiktas kinės – bus pirmas taip sutriuškintas anglas.

Šį kartą abu buvo ramesni. Nusirengė neskubėdami, apsikabino. Būta vidurnakčio, todėl kambarys rodėsi vėsesnis, nors šildymas ir buvo įjungtas. Lin vis bandė apkloti jį antklode, bet Džulianas nusiklodavo – turėjo matyti jos kūną. Dėl to paties šviesas pareikalavo palikti įjungtas. Jis prisiminė anas namie matytas stambiakaules moteris, tas mergaites, kurios lytiškai subręsdavo taip anksti, paskui pirma laiko suaugdavo ir išstorėdavo; Lin buvo moteriška, bet liekna. Jis nesuvokė, kaip rytietės kūne gali derėti abu bruožai.

Džulianas pajuto, kad dabar jie vienas kitam labai pažįstami, artimi. Ko vienas ar kitas nori, atspėdavo iš vienintelio žvilgsnio, judesio ar ypatingo garso.

– Na, tai pamokyk mane, kaip neprieiti iki galo, – paprašė jis.

Lin, apsivijusi jo kaklą rankomis, pasakė to nežinanti, nes ji ne vyras.

– Tai pavadinta „Baltojo buliaus pažabojimu“. Esama patarimo, kaip tai daryti, tačiau jei vyras nesimoko pats, nepadeda jokie patarimai.

Bet jei Džulianas nusiteikęs mokytis, pridūrė, turėtų būti lengviau.

– Iš kur tu žinai? – paklausė jis.

– Na, tiesiog jaučiu, – vėl nuraudo Lin. – Bet šiandien buvo kas kita. Nuo dabar praktikuosimės kartu, gerai? Daoistinė klasika teigia, kad jei pasiseka dvylika kartų, net pagyvenęs vyras gali išsaugoti jaunatviškumą.

– Na jau, gyventi amžinai aš nenoriu. Noriu sustoti prie tavęs, prie K!

Lin susijuokė.

– Tai ne apie dvylika moterų. Tai apie mylėjimąsi dvylika kartų kasnakt!

Džulianas prisiminė Rodžerį Frajų, kurį laikė savo dvasiniu tėvu. Skaitydamas dailės istorijos paskaitas Kembridže, Frajus pareiškė, kad norėtų, jog visą semestrą būtų galima paskirti kinų menui. Nuo gyvulinių raižinių ant bronzinių Čou vazų, kurių išraiškos galia einant laikui, regis, tik stiprėja, jį apimanti pagarbi baimė; Vakarų misionieriai niekuomet nesupratę kinų požiūrio į blogį – tas esąs pusiau rimtas, pusiau lengvabūdis, užtat krikščioniški baisūnai juoko niekuomet nekelia. Kaip pasiekta tokia tobula pusiausvyra? Gal liejyklos savininkas su žmona buvo pasirengę šokti į išlydytą metalą, kad liejiniams suteiktų tobulą in ir jang dermę?

Jei kalbėtume apie gyvenimo meną, kinai už meną nusiteikę atiduoti gyvybę. Pagaliau jis suvokė ironiškąją Rodžerio išvadą.

Atrodė, Lin dar buvo pasilikusi jam akibrokštų. Dabar tu jau truputį žinai apie kiniškąją sekso filosofiją ir truputį apie vyro ir moters dermę. Ta pati tiesa taikytina tiek menui, tiek žmonėms. Nori šokti su manim į liepsnas? Kad susijungtų in ir jang? Išdrįsi?

Sekso akibrokštais Džulianas mėgavosi visą gyvenimą. Jo meilužės britės ir prancūzės sujaudintos temokėdavo išlementi „Aš tave myliu.“ Koks vaizduotės nebuvimas! Dabar jis susitiko su senovės Rytais – Lin. Nuo to sutankėjo pulsas.

Jis bučiavo ją visą. Įsigavo vidun. Kadangi Lin klūpėjo viršuje, kojomis apglėbusi per klubus, matė, kaip jai susijaudinus persimainė krūtys: jos kabėjo lyg kiniški terakotos puodukai, speneliai su dailiais rusvai rožiniais galiukais kyšojo lyg maži dangtelių kauburiai. Jis, regis, visą gyvenimą praieškojo spalvos – spalvos, nenusakomos žodžiais. Motinos studijoje sienos buvo nukabinėtos nesuskaičiuojama daugybe nuogalių, bet moters krūties spenelių spalva kaži kodėl buvo ne ta, jam kažkodėl nepatiko. Bet tik iki šiol. Sulig kiekvienu jųdviejų kūnų krustelėjimu ratilai aplink Lin krūtų spenelius darėsi būtent tokios spalvos. Žvilgėjo smulkučiais prakaito lašelyčiais. Atsidusęs jis vieną apžiojo – tas paburko. Stiprėjant geismui, ji užsimerkdavo, ir būdavo matyti tamsių, tankių blakstienų eilė. Jos ausys buvo mažytės, kaklas dailus ir ilgas. Reikia liautis žiūrėjus, kitaip nuo veido vaizdo, sumišusio su jos orgazmo pakilumu, jis nesusiturės.

Lin, delnais uždengusi jam akis, švelniai krimstelėjo ausį.

– Lėčiau, laikyk, – pasakė.

Bet taip tik dar labiau jį pakurstė. Kurgi ne, žabok baltąjį bulių! Kaipgi kas galėtų jį pažaboti su šita moterimi?

Mintys veik akimirksniu nuskaidrėjo. Jis visuomet bijodavo, kad moteris neimtų per daug rimtai žiūrėti į santykius. Šiam mielam padarėliui, besirangančiam jam ant krūtinės, jo tereikia tik seksui – jis naudojamas kaip sekso objektas. Jai tereikia tik kad in susilietų su jang – kad ji būtų jauna ir graži. Ši mintis apramino – pagrobti iš jo laisvės Lin nemėgins, nuostabu!

Lin mygo jį kojomis, jos kūnas tebetrūkčiojo, pelėkautai viduje tebebuvo suspausti, nors jis ir ruošėsi bliūkšti. Atrodo, likusią naktį teks miegoti šitaip.

Džulianas visuomet bijojo meilės pančių, bet pamatė, kad Lin nesako nė žodžio – nei angliškai, nei kiniškai. Net pasiekusi susijaudinimo viršūnę jo neklausia, ar myli. Keista, tačiau gerai. Ar vykti į Pekiną, nerimauta be pagrindo.

Septintas skyrius

Vaikštinėti vakare gatvėmis buvo žavu. Tarpduriuose kabėjo vėliavos, prispausdintos maldų ir palaiminimų; daug žmonių nešėsi žibintus, tad kelias priekyje švietė it mėnesiena vandeny, o ramiame vakaro ore sklandė pašnekesių vietiniu aksominiu dialektu nuotrupos. Kartais žvilgsniai užklysdavo į belanges krautuvėles: kaligrafijos juostos ir paveikslai, kabinamieji ritininiai paveikslėliai ir žvilgios vėduoklės… Pietuose turėtų būti lietinga ir žvarbu. Čia buvo sausa ir giedra, vakaro dangus temstant – tamsiai mėlynas. Buvo itin ramu.

Kasnakt viešbutyje Lin nepasilikdavo. Dažnai po vidurnakčio grįždavo namo. Pekino viešbutyje svetimšalių buvo ne tiek jau daug, jiems grėsė pavojus, nors šis viešbutis ir buvo laikomas užsieniečių – gandas netruks pasklisti. Buvo kuo giliausia žiema, taigi bent gatvėse veidus jie galėdavo slėpti po pastatytomis apykaklėmis.

Lin nepatogumų kėlė ir tėvo sugulovės bei namiškiai. Mėgstamiausias laiko leidimo būdas dideliuose jungtiniuose pastatuose būdavo liežuvavimas. Bet jie žinojo, kad ji labai išsimokslinusi, garsi romanistė, turinti gausybę ryšių su išoriniu pasauliu; jei tik nenorėdavo grįžti, užtekdavo pasakyti, kad lieka pas drauges, nors iš tiesų Pekine ji turėjo vengti bet kokių draugių.

Vieną popietę juodu atsidūrė Dzingšano kalvą gobiančiame parke, siena apjuosto miesto pakraštyje. Žiemos dangus buvo stebėtinai vaiskus. Tolumoje slopo miesto garsai, aplink tebuvo keli žmonės. Iš čia per priemiesčius jie galėjo matyti centrą. Lin parodė į kalvas – kiek imperatorių ir princų įsirengė ten milžiniškus mauzoliejus ir mirė, šalia buvo palaidoti ir jų turtai.

– Aš mielai apžiūrėčiau turtus, – pasakė Džulianas. – Ir pats džiaugčiausi galėdamas parodyti namiškiams. Ko mums nenuėjus ir nepasižiūrėjus – gal kokių dalykėlių ir rastume?

– O kaipgi, – nudžiugo Lin. – Eisime šįvakar – bus nuostabi išvyka.

Ji mūvėjo vandens žydrumo atlasines kelnes, apsiūlėtas sidabriniu siūlu, vilkėjo geltoną, liauną liemenį išryškinančią šilkinę palaidinę. Su savo aukštakulniais buvo panašesnė į mandžiūrų kilmingąją nei į kinę, juolab kad buvo ant viršugalvio susikėlusi plaukus.

Parodžiusi į kreivą šalimais augančio medžio šaką, Lin pasakė, kad į Pekiną įsiveržus valstiečių sukilėlių armijai ant jos pasikorė paskutinis Mingų dinastijos imperatorius. Dabar čia kranksėdama tupėjo juoda varna. Yra, kaip ir turėtų būti, pasakė ji. Varnų mieste žiemą būna daugiau nei kitų paukščių, jei jos tylėtų, būtų blogas ženklas. Ateis pavasaris – pasigirs parlėkusios šarkos, tai irgi lemia gera.

– O ką, jei šarkos ir varnos triukšmauja vienu metu? – paklausė Džulianas.

– Taip nebūna.

– Man atrodo, ką tik girdėjau šarką.

Lin pasakė, kad jis turbūt klysta, ji to niekuomet negirdėjusi. Paskui nusivedė jį per kalvą mažojo paviljono link. Tai buvo aukščiausia vieta šiapus miesto sienų; kai jie pažiūrėjo žemyn, imperatoriaus rūmai, dailiai ir simetriškai suplanuoti, atrodė lyg didelė šachmatų lenta: spindintys auksiniai stogai, vartai, aikštės ir takai, besidriekiantys iki piečiausio taško – Tiananmeno, Dangiškosios Ramybės vartų. Šiaurės vakaruose plytėjo Vasaros rūmai, milžiniškas sodas su didžiuliu ežeru, balti marmuriniai tiltai ir tviskantys pastatai.

Šią žiemą neįprastai šilta, paaiškino Lin. Džulianas palinksėjo. Išties buvo nė iš tolo ne taip žvarbu, kaip parašyta jo knygose apie Pekiną, ir visas sniegas ištirpo. Tiesą pasakius, nors natūralios aplinkos grožis jam darė įspūdį, diduma to, ką regėjo, buvo gana neskoninga. Įvairūs rūmai išdažyti rėksmingomis spalvomis, jų sodai per daug išdailinti. Kokia gi kita karališkoji šeima būtų tuštinusi imperijos iždą statydama Vasaros rūmus, o karinį jūrų laivyną palikusi be lėšų? Vis dėlto galiausiai tai buvo prasminga, kitaip pinigai būtų buvę išmesti tiesiai į jūros dugną. Imperatoriškoji prabanga akivaizdžiai darė blogą įtaką visa kam kitam. Kur tik jis žvelgė, buvo matyti, kad tie, kurie galėjo, švaistėsi: soduose gausu gluosnių, kambariai prigrūsti įmantrių baldų. Atrodė, kad puikavimasis buvo tautos apsėdimas, kad ir tas slaptas sugulovių verslas. Jis, priešingai, tenkinosi vienintele meiluže – ji pamylėdavo taip išradingai, lyg būtų turėjęs haremą.

Lin šmurkštelėjo ranką jam į palto kišenę. Jis jautė, kokia ji laiminga ir kaip jai malonu būti vienai su juo parke.

– Nešalta? – paklausė ji.

Jis papurtė galvą, bet Lin vis tiek nusivyniojo ilgą vilnonį šaliką ir apmuturiavo jam kaklą, vieną galą užmetė ant krūtinės, kitą paliko karoti už nugaros.

Šviečiant skaisčiai žiemos saulei jos žandai nuo vėjo įraudo. Nors Lin buvo tik mažumą pasidažiusi, atrodė gražesnė už viską, ką jis matė apačioj plytinčiame mieste. Atrodė, kad šaltis jai buvęs nebuvęs, nestipriai pučiantis vėjelis ryškino švelnias krūtų iškilumas. Džulianas pasižiūrėjo į vaiskų žydrą dangų, nuogas rudas medžių šakas, pušis, menišką kalvų vaizdą, pievas. Pekinas jam patiko labiau nei Vuhanas, ypač dėl to, kad čia kartu buvo ji. Jis pasakė, kaip jaučiasi.

– Ar tai panaudosi savo paskaitose? – paklausė ji.

– Ką? Kokiose paskaitose?

– Aš apie šią vietą, apie tai, ką matome. Kai kalbėsi apie empatiją. Vienas senovės kinų poetas rašė: „Aš mačiau, kad žalios kalvos žavingos, ir supratau, kad ir jos mane tokį mato.“ Tai turbūt buvo rašoma specialiai tau.

Jos juokas buvo užkrečiamas.

Tokios laimingos Džulianas jos nebuvo regėjęs. Lin išties buvo kerinti moteris. Tokia natūrali, o dar jausminga, turinti humoro jausmą, kurį tarp kinų retai kada rasi. Taip tvarkanti savo gyvenimą; ji suprato, kad teikdama malonumą jam ji daro malonų ir savo pačios gyvenimą.

Džulianas buvo iš tų vyrų, kurie spręsdavo tik pagal save. Jei jis mano, kad Lin pati ryškiausia ir gyvastingiausia moteris jo gyvenime, ji turėtų pakerėti ir jo motiną – jei ne kuo kitu, tai nors tokiais dvejopais savo gebėjimais, kaip pamaloninti jį lovoje ir pralinksminti svečius valgomajame.

Džulianas apstulbo pamatęs, kiek Lin turi suknelių. Ji pasakė, kad visas pirko būdama gerokai jaunesnė, prieš išvažiuodama į Vuhaną. Dabar jas prižiūri tarnai, pakvepina levandomis. Džulianas žengtelėjo atatupstas, žvilgtelėjo. Tai, ką ji šnekėjo, nepaliovė jo stulbinti. Nuo to ji tapo dar geidžiamesnė, jį džiugino paslapties aura. Labiausiai jis džiaugėsi tuo, kad Lin nusimetė nuobodų universiteto moters apdarą. Jam patraukliausia ji buvo vilkėdama tradicinius jaunos mandarinų damos drabužius.

– Iš kur tu gauni tokio audinio? – paklausė Džulianas glostydamas palto su pamušalu brokatą.

Iš tikrųjų galvojo apie tai, koks moters kūnas galėtų būti įvilktas į tokių ypatingų spalvų drabužį. Lin tarė parodysianti, greitu žingsniu išsivedė jį iš parko ir sustabdė taksi – tas nuvežė į miesto centrą. Susiradusi ieškomą parduotuvę, įsitempė jį vidun ir parodė į drabužių ritinius bei ryšius. Padedamas jos, Džulianas išsirinko penkias šilko atraižas, kiekvieną vis kitokios spalvos ir rašto, dvi tos pačios rūšies kaip Lin suknelė. Ji pasakė, kad valdytojas viskuo pasirūpins, o jis užrašė motinos adresą Anglijoje.

Nė nespėjus susivokti, Lin už viską sumokėjo, įskaitant perplukdymą. Džulianas nežinojo nė ką sakyti. Matė, kad ji nori jį pamaloninti. Regėdama jį suglumusį, Lin tarė:

– Europiečiai dėl sąskaitų nesimuša, tiesa? Ką gi, muštis dėl to – seniai įsigalėjęs kinų paprotys. Tu galėsi sumokėti kitąkart, jei pageidausi, ir nupirkti man, ką norėsi.

Parduotuvės valdytojas vėl pasirodė. Lankstydamasis ir linkčiodamas galvą laužyta anglų kalba pasakė už tai, kad Džulianas turėjęs su juo reikalų, norįs įteikti dvi dovanas. Jis pliaukštelėjo rankomis, ir vienas iš padėjėjų kaipmat atnešė dvi dailiai išlietas stiklines žuvis, abi su oranžiniu dryžiu per šoną. Šiedvi, pažadėjo jis, irgi saugiai nuplauksiančios į Angliją.

Lin šyptelėjusi vėl išsivedė Džulianą į gatvę. Staiga jį suėmė kvailas vakarietiškas išdidumas. Nuleidęs akis, jis liūdnai spoksojo į grindinį. Lin ir vėl suprato, apie ką mąsto.

– Nesikrimsk, – tarė sugriebdama ranką. – Tavo motina niekuomet nesužinos.

Bet ji klydo. Jo motina turėjo žinoti viską – tokių įvykių kaip šis buvo neįmanoma neaprašyti jai laiškuose.

Jie vaikštinėjo žmonių prigrūsta gatve, gėrėdamiesi švelnia žiemos diena ir per ryškiai išpuoštais parduotuvių langais. Jaunutės pardavėjos, apsivilkusios pūstomis palaidinėmis, atrodė beformės, bet pailgos migdolų pavidalo jų akys buvo meilios. Gėlių mergina pardavinėjo kelių rūšių gėles ir atrodė, kad ore sklando pavasaris.

*

Teatras buvo sausakimšas, bet Lin kažkaip gavo du bilietus priekinėje eilėje. Jie turi sėdėti šitaip arti, pasakė, nes pagrindinio vaidmens atlikėjas esąs „gražiausias vyras pasaulyje“. Ne tik – jis nuostabus dainininkas ir kuo žaviausias aktorius. Moterims užtektų prisiliesti pirštu, ir jos nugeibtų – vien jį pamačiusios drėkstančios iš susijaudinimo.

Tai Lin pasakė lovoje, prieš einant į teatrą. Tokių dalykų ji niekuomet nebūtų sakiusi kur nors kitur. Jau nuo šitos minties abu suėmė juokas.

Džulianas smalsiai pasidairė – norėjo sužinoti, kas gi per vienos tos tokią gyvą seksualinę vaizduotę turinčios moterys ir kaip jos pasipuošė šventiniam vakarui. Dauguma buvo labai išsipusčiusios. Laimė, pasakė Lin, šiuolaikiniai intelektualai į tradicinį teatrą nevaikšto, ką jau kalbėti apie tokius spektaklius – jie išprususių žiūrovų laikomi nešvankuma. Pavojaus susidurti su pažįstamais neturėtų būti.

– Ką gi, tada mes galėsime reaguoti, kaip norėsime! – pašnibždėjo Džulianas Lin į ausį. Bet buvo labai triukšminga – visi juokėsi ir kalbėjo garsiai, – tad jo šnabždesio nebuvo girdėti.

Jis laukė pakylant uždangos, bet jos nebuvo, tik tamsiai raudonos flanelės užpakalinė dekoracija. Scenoje stovėjo stalas, kėdė ir pailga juoda dėžė – Lin jam pasakė, kad ji bus karstas. Garsiai trinksint gongams ir būgnams, prasidėjo operos veiksmas, tačiau šviesos salėje nebuvo pritemdytos, triukšmas netilo, kol scenoje nepasirodė aktoriai.

Moteris atėjo garsiai raudodama – ji buvo graži, bet labai išsidažiusi, visa apsirengusi baltai. Lin paaiškino istoriją. Ši veikėja apraudanti savo vyrą – ne tiek dainuodama, pagalvojo Džulianas, kiek pratisai, šaižiai kvykaudama, verkšlendama. Jos vyras, daoistų mokytojas Džuang Dzi, daug metų buvo išvykęs – tyrinėjo įvairias vietoves ir žmones, kad sukurtų visuotinės teisės teoriją. Ji kantriai laukusi, bet sulaukusi tik tokio atpildo, kad išvydusi jį pargabentą karste.

Jai baigus raudoti, darsyk sužvangėjo gongai ir į sceną įžengė jaunuolis – jis irgi buvo labai gražus, laikėsi itin nenatūralia poza, dainavo vieną eilutę. Nuvilnijo skardūs plojimai, o vyras, sėdintis šalia Džuliano, suriko pratisą, kurtinantį palaikomąjį Hao!, aplinkiniai – irgi. Rodės, jų nieks nesuvaldys, bet kai teatras vėlei pritilo, aktorius iš rankovės išsitraukė vėduoklę ir, greitu žingsniu apėjęs sceną, akimoju prikaustė žiūrovus. Virpesingu balsu, kuo manieringiausiai ištęsdamas skiemenis, pasisakė esąs ištikimas Džuang Dzi sekėjas, Ču princas. Atvykęs čia karaliaus įsakymu pakviesti Džuang Dzi tapti naujuoju šalies ministru pirmininku. Bet matąs, kad bus susivėlinęs. Tegalįs viena: nusilenkti didžiojo vyro karstui, Džuang Dzi našlei ir pareikšti užuojautą.

Džulianas nesuprato, ką visa tai reiškia. Scena buvo kone tuščia, paprastesnė nei jo regėta avangardiškoji scenografija Londone ir Paryžiuje. Aktorių balsai gi buvo išties baisūs – spigūs ir graudūs klausyti, o kai jie nedainavo, mynė ratus šokdami absurdišką šokį.

Vis dėlto jis matė, kad Ču princą vaidinantis aktorius – neeilinis. Jo šokio būta nepaprastai šaunaus – smulkūs dailūs žingsneliai ir žemi laisvi nusilenkimai, kai už rankos laikė Džuango žmoną. Po kelių minutėlių jo elgesys persimainė, jis pradėjo nužiūrinėti ją įdėmiau, žvilgsniui leisdamas slydinėti kūnu, kartu be perstojo barškant perkusijai. Tada pavaizdavo, kad ją glosto: pradeda nuo siuvinėtų batukų ir palengva pereina prie blauzdų, šlaunų. Galiausiai abu su Džuango žmona atsisuka veidais į žiūrovus ir, šnairai pašaudę akimis, geidulingai sužiūra viens į kitą. Šitokie atrodo juokingai, pagalvojo Džulianas, it besiporuojančios antys, bet akivaizdu, kad kvailai jie nesijautė, plazdeno ilgomis rankovėmis, švytravo vėduoklėmis. Kai baigė, plojimai buvo dar audringesni, gerokai atmiešti prunkštavimo.

Aiškiai buvo matyti: princui parodžius dėmesį, visas Džuango žmonos liūdesys išgaravo. Tiesą sakant, dabar jie atrodė karštai įsimylėję, saikstėsi mylį šokdami, dainavo, kad „nori būti sparnas į sparną skrendantys paukščiai, du besiliečiantys lotoso žiedlapiai“.

Staiga princas susverdėjo, iškėlė rankas ir nusiskundė, kad baisiai sopa galvą. Vos tik spėjo tai pasakyti, apsivertė didžiuliu kūlversčiu, tuosyk sužvangėjo gongas. Džuango žmona apskriejo aplink jį lyg sužeista paukštė, vasnodama rankomis ir giedodama aukštą, veriančią gaidą. Princas pakėlė galvą, padarė keletą mažesnių kūlversčių. Džuliano manymu, taip jai norėjo parodyti, kad miršta.

Kai jis vėl atsikėlė, scenoje pasirodė žmogus, vilkintis nenusakomomis juodomis drapanomis. Jis padavė princui puoduką arbatos.

– O aš maniau, kad vaidina tik du, – pašnibždėjo Džulianas Lin.

– Taip ir yra, – pasakė ji. – Šitas nėra spektaklio dalis.

Džulianas nepatikliai sumirkčiojo ir vėl įsitaisė žiūrėti, o scenos darbininkas išsidangino, išsinešdamas ir kėdę bei arbatos puoduką. Princas staiga pragydo naujai. Anot Lin, sakė, kad karštis, liga, privedusi jį prie šitų keistų šokčiojimų ir konvulsijų, gali būti išgydyta tik suvalgius žmogiškos būtybės smegenų.

– Bet kur tu tokį daiktą gausi? – paklausė jo Džuango žmona.

Ču princas, iškėlęs virpantį pirštą, parodė į karstą. Ji beregint susiprotėjo ir suklykė taip pratisai, kad buvo nutildyta tik antrosios žiūrovų plojimų ir švilpesio bangos.

– Kas čia vyksta? – sukluso Džulianas. – Ko žiūrovai taip džiaugiasi jos nelaime?

– Jie ploja apsimestinei vaidybai, – pasakė Lin, – ne tikrajam vaidinimui.

– Ką tu nori pasakyti? Aš nesuprantu.

Lin kreivai šyptelėjo.

– Jūs, vakariečiai, esat per daug kvaili, kad suprastumėt kinišką operą, – pasakė.

Kai jis vėl pažiūrėjo į sceną, pamatė, kad Džuango žmona jau nusivilkusi baltą gedulo suknią, nūn dėvi aptemptą raudoną šokių palaidinę. Ja apsirengusi, grėsmingai suka ratus aplink karstą, lapnodama kirviu. Prisėlinusi sustoja ir pakelia ašmenis.

Bet, jai dar nespėjus stuktelėti, karstas atsidaro ir iššoka Džuang Dzi, vaidinamas to paties aktoriaus, kuris vaidino princą, – net nepersivilktu kostiumu. Džuang Dzi žmona vėl atšlyja iš baimės, supratusi, kad per visą šį meilinimąsi princas iš tikrųjų buvo ištikimybę tikrinantis jos sutuoktinis. Džuang Dzi tučtuojau uždainuoja ilgą solo, o jo žmona tuo tarpu nedaro nieko daugiau, kaip tik sriūbauja – iš pradžių į vieną rankovę, paskui į kitą. Jam baigus dainuoti, vėl čiumpa kirvį, akivaizdžiai nusiteikusi pasidaryti galą. Džuang Dzi, regis, neskuba jos suturėti, tik stovi ir patenkintas žiūri – ta dainuoja savąją ariją, o ją baigusi brūkšteli sau per gerklę ir susmunka ant scenos.

Džuang Dzi žemai lenkiantis, žmona grakščiai pakyla nuo grindų ir prisideda prie jo, pašnairuodama į „sutuoktinį“. Lin su Džulianu aidint džiaugsmo šūksniams pakyla ir raudonu kilimu išeina į fojė.

– Iš tiesų nesuvokiama, – tarė Džulianas, nepaisydamas, kad tai gali nuskambėti kaip niurzgėjimas. – Kodėl šita auditorija tokia pakrikusi?

– Kinų teatras toks jau yra, – atsakė Lin. – Visi šitą vaidinimą žino atmintinai, todėl triukšmauti nustoja tik pačiais geriausiais momentais.

– Ne, aš norėjau paklausti, kaip jų moralė gali būti tokia pakrikusi. Jie ploja našlei, kai ji flirtuoja, bet jos savižudybei irgi pritaria.

– Na, jei mes visi būtume visiškai moralūs, kokia prasmė būtų vaidinti? – pasigirdo atsakymas. – O jei viso labo tik flirtuotume, kaip būtų galima tvarka visuomenėje?

Staiga ji nutilo, supratusi, kad abu skaudina. Nusiėmė akinius, sulanksčiusi įsidėjo į dėklą. Sąraše po šitos buvo dar operų, bet jiems jau buvo gana.

Prasibrovę per fojė, juodu išėjo į gatvę. Kai tamsoje sustojo, Lin pasiskundė, kad skauda galvą, ji norinti namo. Džulianas linktelėjęs sustabdė taksi ir, atsisėdęs šalia, svarstė, kaip suprasti visa, ką regėjo. Tai buvo išties labai egzotiška ir įspūdinga, bet, vos tik pamėginus suvokti prasmę, jį patį tuoj suimdavo stiprus galvos skausmas.

Privažiavus Lin tėvo namus, jis palinkėjo labos nakties ir pargrįžo į viešbutį. Trupučiuką susigėdo pajutęs, kad yra nusikamavęs ir linkęs pernakvoti vienas.

Užtat rytojaus dieną Lin neatėjo. Jie paprastai susitikdavo vėliausiai dešimtą ryto. Jis pralaukė iki vidurdienio, tada nulipo laiptais į restoraną ir vienas pavalgė pietus. Nebenorėdamas slampinėti po viešbutį prisiminė, kad draugai Londone ragino nueiti pažiūrėti, kaip gyvena ponas Haroldas Aktonas, dėstantis Pekino universitete. Taigi, rankoje laikydamas Aktono adresą, iškurnėjo.

Aktonas gyveno mažyčio skersgatvio name su kiemu. Daugybė kambarių, žvelgiančių į kiemą su medžiais ir suoliukais, buvo šviesūs, prabangiai apstatyti. Aktonas su Džulianu pasisveikino tokiais žodžiais: „Koks tu panašus į Rodžerį Frajų! Net pamaniau, kad jis.“

Džulianas jau ketino atsiprašyti, kad atėjo nepranešęs, bet Aktoną pamatė tokį atsipūtusį, kaip bet kurį iš blumsberiškių, taigi jokio atsiprašymo nereikėjo.

Svetainėje būta aukšto, išvaizdaus jauno kino, jį Aktonas pristatė kaip savo studentą Čeną. Susakė Čenui kažką kiniškai, ir iš jų akių Džulianas iškart suprato, koks tarp jų santykis. Aktonas drovėjosi, bet Džulianas tik maloniai šyptelėjo. Prie homoseksualų jis buvo pratęs, jų nesmerkdavo. Motinos draugužis Dankanas Grantas meilūnų dažnai atsiveždavo, kartais jaunų jūreivių, o tie, rytojaus dieną išsinešdindami, nusigvelbdavo ir kokį paveikslą. Laimė, niekuomet nežinodavo, kuris vertingas. Net tų namų vaikai – ir tie tuokė, kas vyksta; matydami prisistatant naują meilužį, juokdamiesi šaukdavo: „Dar vienas vagis!“

Sužinoję, kad Džulianas dėsto Vuhane, Aktonas ir Čenas tuoj pat sušneko apie dėstytoją Čengą ir romanų kūrėją Lin. Jie grįžę į Pekiną? Jei taip, gal šiame mieste tebegyvenantys „Jaunaties“ draugijos nariai turėtų vėl susiburti. Čia esama būrelio naujų bepradedančių garsėti poetų, dauguma jų lanko Pekino universitete Aktono dėstomą anglų literatūros kursą.

Ak, ta visur esanti „Jaunaties“ draugija! Džulianas nusprendė nesakyti, kad Lin Pekine; Aktonas su Čenu, regis, žinojo tiek daug, kad jis jautėsi nejaukiai. Jau ketino atsiprašyti ir eiti, bet Aktonas sulaikė.

– Juk neisi, kol neišgersi?

– Siūlai išgerti?

– Žinoma. Gi Pekine esi vienas. Ir, kaip sako kinai: „Kai susitinka tikri draugai, vynas tesilieja laisvai.“

Čenas nuėjo į virtuvę ruošti vakarienės. Aktonas pasakė, kad jis jau jaučiasi kinas, tiesą sakant, esąs tikras, kad dabar jo akys kasdien tampančios vis siauresnės! Pekine sutiksi daugybę Europos intelektualų, vienas iš jų – talentingas jaunas Kembridžo kritikas Viljamas Empsonas. Geroka priešingybė Kinijos provincijos miestams – ten užsieniečiai arba verslininkai, arba misionieriai. Aktonas su keletu draugų ką tik grįžę iš kelionės po Čengdės kalvos rūmus – idealią vietą žiemos medžioklei. Nė vienas, išties vertinantis kinišką gyvenseną, negalįs ilgėtis Europos.

Vis dėlto Džulianas matė, kad Aktonas, kad ir kokie iškilmingi jo pareiškimai, yra vienišas – taip pasijuto ir jis šiandien, laukdamas viešbutyje.

Aktonas jį nusivedė į kitą kambarį aprodyti senienų kolekcijos. Einant kiemu, tarė:

– Pekinas yra paskutinis rojus žemėje. Gali sau manyti, kad tai sakau, norėdamas pateisinti savanorišką tremtį. Bet pagalvok apie europinę visuomenę. Ten nepabėgsi nuo jos moralistinių nuostatų ir konservatizmo, jei ne keletas laisvų jūsų Blumsberio kompanijos sielų. – Jis giliai atsiduso. – Prakeiktoji japonų gauja artinasi. Kaip tik šį gruodį studentai komunistai surengė gerai organizuotą demonstraciją, spėjama, tam, kad apsigintų nuo japonų kėslų, bet iš tiesų jie mėgina valdžią priversti liautis persekiojus Raudonąją armiją. Girdėjome, kad panaši demonstracija vyko ir Vuhane. Tu ją matei?

Džulianas palietė pirštu ploną randą ant kaktos, bet nieko neatsakė.

– Japonai… komunistai… – Aktonas neviltingai palingavo galvą. – Kažin, kiek dar gyvuos rojus?

Kitos dienos ankstų rytą, Džulianui tebegulint viešbutyje, atėjo Lin. Tiek daug išgėręs su Aktonu, jis juto pagirias ir galvos skausmą. Tačiau Lin iš prastos savijautos tik pasišaipė. Pasakė žinanti vietelę, kuri išgydysianti bet kokį galvos sopulį; tiesą sakant, ji jau iškvietusi taksi, kad juos nuvežtų į Vakarines kalvas Pekino priemiestyje, taigi geriau jis spėriai rengtųsi.

Džulianas pasvarstė, ar jis kada nors perpras Kiniją, ką jau bekalbėti apie kines. Lin nepuolė atsiprašinėti ar aiškintis, kodėl anądien nepasirodė. Tik galvojo, kaip jam būtų geriausia.

Šiaip ar taip, po dienos, praleistos be jos, prieštarauti nebuvo ūpo. Supamas didingo vaizdo ir gražių moterų, džiaugdamasis Lin meilės meno gebėjimais, žadančiais ilgaamžiškumą ir nemirtingumą, jis iš tiesų neturėjo kuo skųstis. Visa tai veikė nepaprastai skatinamai, nepaisant ryškiai išpuoštų parduotuvių, šiurpios laidotuvių muzikos ir tokių keistų viešų scenų, kaip šeimininko, kurio šunelis naktį sušalo, gausiai liejamos ašaros.

Juodu su Lin nuvyko į „Karštosios versmės“ viešbutį Vakarinėse kalvose. Kambaryje išsiskyrė didžiulė vonia su karštomis versmėmis. Imdamas Lin ir keldamas į vonią Džulianas pagalvojo, kad ir pats, kaip Aktonas, Anglijos nė trupučio nesiilgi.

Be Lin jis prabuvo tik dieną, bet nebesitvėrė karštligišku kūnišku troškimu. Kūnas, regis, buvo jam nepavaldus, lyg būtų kieno kito nuosavybė.

Marmurinė vonia iki pusės buvo pripilta karšto, garuojančio vandens. Vienas jos šonas buvo kiek nuožulnus. Kai jie atsigulė, Džulianą visiškai užvaldė geismas. Rydamas ją akimis, jis vaizdavosi, kad pats yra imperatorius, o ji – jo karališkojo haremo brangakmenis. Apsinuoginusi, švelnių formų, iki pusės panirusi į vandenį, ji buvo kur kas mielesnė nei vilkėdama kad ir puošniausią suknelę. Gaktos kauburėlis atrodė kaip grynas povandeninis perlas. Jis kilstelėjo sėdmenis, kad ji visiškai atsivertų. Aistringai ją glostė. Oda, liečiama jo rankų, buvo it šilkas. Jis negalėjo atsigėrėti.

– Vakaruose tokių kaip tu nėra.

Vandenyje plūduriavo jo krūtinės ir pilvo plaukai. Atrodė mažumėlę panašūs į jūros dumblius, tikras kontrastas, palyginti su beplaukiu Lin kūnu. Ji perbraukė ranka per plaukus.

– O Kinijoje nėra tokių kaip tu.

Džulianui galvos skausmas seniausiai praėjo. Lin jį glaudė ir šnibždėjo:

– Lėčiau, lėčiau. Juk turime ištisą dieną.

Ėmė pasakoti:

– „Nefrito rūmų klasikoje“ apie tokias kaip aš rašoma: „Jų gaktos kauburys iškilus, be plaukelio, bet jos gausiai drėksta; būna daugiau nei dvidešimt penkerių ir bevaikės.“ Matai, kaip tiksliai aš atitinku tą aprašymą? Net amžius tinka. Toje knygoje taip pat teigiama: „Tiems vyrams, kurie dar neišmokę meilės meno, šitos moterys nepakenks.“ Taigi, tu neturėtum bijoti.

– O ko man tavęs bijoti? – paklausė Džulianas, vėl slysdamas ranka jai tarp kojų.

– Ir neturėtum stebėtis.

Bet jis nebeklausė. Paniro po vandeniu ir bučiavo jos spenelius, paskui pakėlė galvą ir, purtydamas nuo plaukų vandens lašus, tarė:

– Aš ne vyras. Aš tik didžiulis gauruotas vilkas.

Ir, praskėtęs Lin kojas, nekantriai įsispraudė.

Lin jam pasakė, kad maudynės – svarbi daoistinės kultūros dalis, o mylėjimasis vonioje laikomas menu, nors iki šiandien ji ir neturėjusi galimybės to išbandyti. Dabar jaučianti, kad jam atsitraukiant dėl vakuumo susidaranti įtampa, o įsistumiant karštas vanduo viduj pakyląs taip, tarsi siektų širdį.

Lin veidas buvo išniręs, tad jis matė, kada jai artėja orgazmas. Oda tirštai nuraudo, akys sublizgo, o rankos nusliuogė nuo Džuliano kaklo prie kojų, stipriai jį suspaudė. Ji ėmė burkuoti, paskui vėl kerinčiai, ritmiškai aikčiojo, lyg ekstazės apimta būtų pasiekusi kitus sąmonės lygmenis.

O jis ir nežinojo, kad esama tokios laimės. Romėnai mokėdavo vonią paversti erotinių malonumų židiniu, tam pasitelkdami masažą, pirtininkes, sieninę pornografinę tapybą. Bet atsidurti kiniškoje Pompėjoje jis niekad nesitikėjo, niekuomet neįsivaizdavo, kokį malonumą mylėjimasis karštame vandeny suteikia moteriai.

Jis buvo nebe Blumsberyje gimęs liberalus intelektualas, ne dėstytojas Belas, net ne anglas, o tiesiog jang, susiliejęs su in. Padedami karšto vandens, viduje jos raumenys trūkčiojo, o šlapios krūtys, pilvas, šlaunys slysčiojo jo oda aukštyn žemyn tol, kol jis ėmė tirtėti iš susijaudinimo. Bangos buvo nešamas vis aukščiau ir aukščiau. Atsidūręs ant keteros, pajuto ilgą ir stiprų orgazmą. O paskui mažumą nustebo pamatęs, kaip sėkla išplaukia iš jos ir tarsi mažytė medūza pakyla į skaidraus vandens paviršių.

Lin, apšviesta blankios lempos, vilkėjo japonišką gelsvos spalvos pižamą. Švarkelis krito nuo pečių ir, jai krustelėjus, atidengdavo kūną. Nūn ji stovi prieš jį, o jis, atsilošęs į aukštą pagalvių krūvą tatamyje, su pasigėrėjimu žiūri. Naktį jie leis šičia.

Nė vienas nenutuokė, kiek praėjo laiko. Mėnulis aukštai, šviečia ryškiai. Užuolaidos atitrauktos, todėl kambarys apšviestas šaltos melsvos šviesos. Šitas ramus nakties laikas – geriausias metas užsiimti čigongu, pasakė Lin. Jos motina dažnai tam žadindavo ją vidurnakčiu, kad kūnas gautų dangiškosios ir žemiškosios energijos, iš mėnulio ir iš rasos. Jiedvi dažnai tuo užsiimdavusios prie lotosų tvenkinėlio sode.

– Kodėl tu mylėdamasi dainuoji? – paklausė Džulianas. – Kaskart vis kitaip.

Tai ne dainavimas, paaiškino Lin. Šniokštuojama iš gerklės natūraliai išsiveržiant kvėpavimui, tuo tarpu protas būna apimtas gilios meditacijos. Tai – kvėpavimo pratimų padarinys, bet šiaip jau gali padėti sureguliuoti kvėpavimą. Lyg medžių ošimas miške ar vėjo šniokštimas virš pievų – muzikalu tik tokia prasme. Ji niekuomet nedainuojanti sąmoningai, todėl melodijos, jei čia jos, niekuomet ir nesikartojančios.

Lin žengtelėjo keletą žingsnių atatupsta ir atsisėdo, kojas sukryžiuodama lotoso poza. Buvo tiesi. Rankos sudėtos priešais, pirštai išlenkti it gėlės žiedas. Visas jos kūnas atrodė kaip žvilgantis auksinis lotosas.

Jis pakilo, priėjo, bet Lin akimis jį sulaikė – pasakė, kad sėstųsi ir žiūrėtų.

Vanduo turėtų būti pavirinamas su bambukų lapais ir persikų kauliukais, paskui atvėsinamas iki tinkamos temperatūros. Tada nusirengiama, įkvepiama ir oras iš plaučių iškvepiamas. Tačiau jos motinai labiau patikdavęs „sausasis būdas“. Lin parodė. Iš pradžių tai būta lyg ir savimasažo, bet paskui darėsi sudėtingiau. Pradėjusi braukti pirštais nuo antakių ir akių kampučių, ji perėjo prie nosies ir devynis kartus apvedė visą veidą. Tada pirštais pašukavo plaukus ir pradėjo braukyti per visą kūną. Delnuose laikydama krūtis, pirštų galiukais vikriai pavedžiojo aplink spenelius. Galiausiai pasiekė vulvą ir jam pademonstravo dar didesnį pirštų miklumą.

Džulianui tai atrodė kaip moters masturbacija, o jos „šniokštavimas“ buvo tam tikra moters šūksmų mylintis atmaina. Bet ne tik. Lytinės saviraiškos suritualinimas reiškė, kad šitai intelektualiai kinei, Lin, nebereikia gėdytis.

Masažuojantis jos pižama prasiskyrė ir galiausiai nukrito. Ji buvo apimta lyg ir transo būsenos, kūnas vis dar buvo čia, bet siela – kitose plotmėse. Veidą perliejo malonumo bangos. Dabar jis suprato, kad prieš sutikdama jį Lin savo seksualines reikmes visuomet tenkindavo šitaip. Gal dėl to ir išsaugojo jaunatviškumą.

Džulianui jos pagailo. Jos gyvenime taip ir nebūta to, kas reikiamai ją patenkintų. Ir jį ūmai užvaldė baimė, jis pasijuto neįleidžiamas į jos „saviugdą“. Tuo pat metu apėmė du prieštaringi jausmai – jie buvo tokie stiprūs, kad jis pripuolęs sugriebė ją rankomis.

Švelnumas, kurį pajuto, jį nustebino. Į bet kokį meilumą, kitokį nei seksas, Džulianas žiūrėdavo su įtarumu. Jam patiko seksas savaime, seksas dėl malonumo. Bet kokie jausmų priedai, rodės, kėlė atsakomybės kančią.

Betgi šita moteris, laikoma jo glėby, atlikdama tuos keistus pratimus, bus išgyvenusi tiek metų vienatvės – vienintelė jos paguoda buvo daoistinis kultas. Jos jaunystės ir santuokinio gyvenimo metus bus bjaurojusi fizinė ir dvasinė vienatvė – trisdešimt penkerius, šiais metais bus trisdešimt šešeri. Džulianas geriau nei dauguma žinojo, ką reiškia vienatvė ir kas per vieni nuo jos kenčia.

Taip sukilo ankstyvieji prisiminimai, kai jis dar buvo nedaug didesnis už kūdikį. Girdėdavo gretimame kambaryje kalbančius suaugusiuosius, jų krykštavimas maišėsi su juoku. O jis savo lovelėje būdavo paliktas vienas. Tais vakarais protestuodavo rėkdamas taip garsiai ir stipriai, kaip tik galėdavo. Motina kartais išgirsdavo, nutraukdavo diskusijas, nesvarbu, kokia būdavo tema, ir ateidavo patikrinti, ar nieko neatsitiko. Teta Virdžinija dažnai nusiskųsdavo, kad jam gimus į kiekvieną Blumsberio susibūrimą trukdyti ateidavęs mažas velnias.

Nuolatinis atskirumos jausmas, niekuomet jo nepalikęs, iš dalies buvo paaiškinimas, kodėl jis atvyko į Tolimuosius Rytus ir kodėl jį traukė šita kinė. Jo vienatvė, jos vienatvė – abu buvo pažymėti vienatve ir geidė vienas kito globos. Jis vis dar prisiminė skaudų vaikystės nusivylimą, kai veltui šaukė, kad atkreiptų bent motinos dėmesį, bet buvo paliktas spoksoti į lubas, į kambary baldų metamus šešėlius ir pilką dangų už lango.

Aštuntas skyrius

1936-ųjų vasaris. Visą naktį smarkiai snigo – dabar sniegas skaisčiai švietė ant pastatų ir praeivių. Lin su Džulianu arklio traukiama karieta važiavo aukštų tuopų suliniuotomis gatvėmis; Džulianas vilkėjo juodą paltą ir dėvėjo skrybėlę, Lin buvo apsisiautusi tamsiai raudona skraiste ir segėjo šviesesnį sijoną. Jos plaukai buvo pakišti po skrybėle, veidas nuo šalto oro švytėjo jaunatviškumu.

Vakar ištisą vakarą ir anksti ryte Džulianas rašė eilėraštį. Stalą paliko nuklotą suglamžytais popieriais. Artėjo žiemos atostogų pabaiga, buvo laikas važiuoti atgal į Vuhaną. Lin jau rūpinosi jų grįžtamojo traukinio bilietais.

Džulianui palengvėjo. Supratusi, kad jiems reikia grįžti, Lin suskato ruoštis. Jei šio reikalo nebūtų ėmusis ji, pats jis nebūtų panoręs apie tai užsiminti. Paprasčiau apsimesti, kad kartu leidžiamos dienos niekuomet nesibaigs, kad Vuhane jų nelaukia pareigos.

Nuo raudonos jos aprangos sniego baltume jam akis vėrė skausmas.

Gatvėje keletas vaikų žaidė su besmegeniu, kurio galva buvo sunkesnė už kūną, – tas jiems važiuojant prošal ėmė palengva svirti. Džulianas prisiminė emocingąjį Aktono pareiškimą, kad Pekinas esąs paskutinis rojus žemėje. Karieta, pasukusi už kampo, įvažiavo į plačią gatvę. Prieš juos šmėstelėjo gatvės artistas su beždžione keistai spalvingu švarku.

– Tu esi gimęs Beždžionės metais, – prieš kelias dienas paerzino jį Lin.

– Manau, tai reiškia, kad manęs visuomet nekas laukia, ar ne?

– Na, juk prigimties nepakeisi, – teatsakė Lin. Tada lyg sau pridūrė: – Gimk tu man Beždžionės metais… Aštuoneriais anksčiau už mane!

Jis pasvarstė, ką ji norėjo tuo pasakyti, bet nesumąstė. Neišmanė, kas slėpėsi po jos žodžiais. Jiems būnant Pekine, ji buvo tokia laiminga ir atsipalaidavusi, ir tokia mylinti, išskyrus vienintelę niūrią jų išeigą į teatrą. Vis dėlto apie ateitį jie nekalbėdavo. Tai pradėjo kelti nerimą. Nežinodamas, ką ji jaučia, pats jis nesiimdavo pradėti pokalbio. Lin laukia, kol iniciatyvos imsis jis? Nežinia, ką ir manyti. Aišku buvo viena: tylėti ji gebėjo. Kuo labiau norėdavo apie ką nors prabilti, tuo atkakliau tvardėsi.

Jis pamatė, kad kinai sniegą nukasa tik nuo savo kiemų ir tarpuvarčių. Už kiemo tvorų skersgatviuose kūpsojo pusnys ir sąvartos, o gatvėse praeiviai palikdavo gilias juodas brydes. Buvo beprasidedąs atlydys. Prošal šlapiu sniegu brido gatvės prekiautojai, pardavinėjantys cukruotų uogų pagaliukus. Lin sustabdė vežiką ir, nupirkusi porą pagaliukų, vieną padavė Džulianui. Jis paragavo. Uogos buvo aitrios ir saldžios. Lin šyptelėjusi pasakė žinojusi, kad jam patiks. Pekinas – geriausia vieta joms pirkti.

Karieta nudardėjo – Lin nuvežė pas tėvą, o Džulianas liko skersgatvyje. Stengdamasis prisiminti Aktono namo numerį, išvydo ir patį poną Haroldą, stovintį prie vartų su rožiniu vilnoniu šaliku.

Tas kiemas priklausė garsiam dailininkui senukui Či Baiši. „Jo vardas reiškia „baltasis akmuo“, – pasakė Aktonas. – Keistas vardas, ar ne? Jis yra dievinamas vokiečių. Tai neabejotinai geriausias šio amžiaus kinų dailininkas.“

Džulianas pabeldė į duris. Tarnas atidarė, bet kol nesugavo už jo stovinčio Aktono žvilgsnio, vidun neleido.

Kai jie prieš keletą dienų gėrė, Aktonas gyrėsi savo meno kolekcija. Tada ir pasisiūlė supažindinti Džulianą su kaimynu dailininku – Rytų Sezanu, pasakė jis, kinų Matisu. Svarbiausia, jo kainos prieinamos. „Galėsi iš jo nusipirkti įdomių daikčiukų.“

Džulianas jau ir taip buvo prisipirkęs užtektinai kinų meno kūrinių galerijai papildyti. Ir išleido nedaug. Nieko nuostabaus, kad šitiek vakariečių krūvomis perką porcelianą, nefritą ir antikvarinius daiktus – tiek tikrus, tiek klastotes. Tačiau Aktonas jį įkalbėjo. Tėvai ir jų draugai garsėjo kaip postimpresionistinių parodų Londone rengėjai. Jie stulbino Britaniją ir formavo jos meninį skonį, Blumsberis jų dėka darėsi modernizmo simboliu. Galbūt ir jis turėtų panašiai elgtis.

Tarnas juos nusivedė vingiuotais koridoriais, ir po daugelio posūkių bei lankstų per krūvą kiemų abu atsidūrė išgarbstytojo menininko studijoje. Ji nebuvo nei tokia didžiulė, nei tokia sujaukta, kaip dailininko vakariečio. Buvo švaru ir tvarkinga. Či Baiši buvo per septyniasdešimt, bet jis atrodė tvirtas, nesusiraukšlėjusiu veidu, ilga barzda tebejuodavo. Jis dėvėjo mažytę kepuraitę ant pakaušio ir akinius. Buvo apsuptas pulkelio vyrų ir moterų, kurie žiūrėjo su pagarba. Vieni jų buvo padėjėjai, kiti – mokiniai.

Senukas palaukė, kol prabils Džulianas su Aktonu. Taręs keletą negrabių žodžių, Džulianas pokalbį perleido Aktonui. Tas kiniškai kalbėjo nepriekaištingai, tobula Pekino tartimi ir kone pataikūniškai mandagiai. Senuką akivaizdžiai apžavėjo. Ant plataus stalo patiesus popierių, Džuliano buvo paprašyta rinktis iš gėlių, paukštukų, žuvų, vabzdžių, krabų, omarų, vištų, ančių, beždžionių, gyvačių…

Džulianas, kuriam pasirodė per sunku į tai žiūrėti rimtai, apsistojo prie dviejų krabų. Padėjėjai prislėgė popierių prespapjė ir pradėjo ant dviejų rašalo akmenų maišyti rašalą. Senukas atsiraitojo rankoves ir, tarsi būtų įvykęs stebuklas, po poros minučių jiems prieš akis išniro du krabai. Vienas – truputėlį tamsesnis nei kitas. Ore kadaravo šešiolika kojyčių ir keturios poros žnyplių.

Aktonas paklausė:

– Ir ką gi ši nuostabi porelė išdarinėja?

Senis prapliupo juoktis. Nieko netaręs, paėmė ploną teptuką ir, porąkart pamirkęs juodame rašale, pridėjo ketvertą dailių taškučių. Dabar abu krabai vienas kitam merkė akį. Džulianas išplėtė akis, Aktonas paplojo. Toks tat kinų Matiso menas – jis tapė taip greitai, kaip spausdinimo mašina. Kad išgautų du tokius krabus, vakariečiai vargtų savaitėmis.

– Man parduosit? – paklausė Džulianas.

– Taip, – pasigirdo atsakymas. – Už kvadratinę pėdą prašau šešių dolerių.

Tai esanti kaina su nuolaida Aktono draugui – tas, atrodo, čia dažnai atsivesdavo vakariečių.

Kainą šitas senukas nustatė taip neįprastai, kaip ir tapė. Džulianas dvejojo. Juk čia ne Matisas, tai jau tikrai, tik žaismingas eskizas. Jam buvo sunku patikėti, kad tikras menas kuriamas būtent šitaip ir pardavinėjamas kvadratinėmis pėdomis. Ko gero, tiek kinų menas, tiek prekyba juo europiečiui nesuprantama.

– Galiu mokėti čekiu? – paklausė Džulianas vis dar suglumęs.

Prašom.

– Ponas Ai-ke-du-nas, – toks buvo senasis draugužis.

Studijoje plunksnakočio neatsirado, taigi čekį teko pasirašyti teptuku, o tai sudarė šiokių tokių keblumų. Aktonui senukas padovanojo du miniatiūrinius piešinius, dar pridėjo parašą. Kai jie jau ruošėsi eiti, Aktonas Džulianui paslapčiom parodė į moterį, vilkinčią vakarietišką palaidinę, lūpas tirštai nusitepusią raudonu lūpdažiu.

Senukas juos palydėjo iki durų, Aktonas uoliai atsisveikino su šeimininku tradiciniu kinų būdu. Tik už durų Džulianui pasakė, kad ta moteris esanti senuko dabartinė sugulovė, bičiulio dovana. Per pastaruosius septynerius metus jam pagimdžiusi šešis vaikus – akivaizdu, kad senolio esama produktyvaus daugiau nei vienu atžvilgiu.

Džulianas buvo mažumėlę sukrėstas, o krabai jo rankose laikomame ritinyje tarsi būtų atgiję. Aktono pristatytas kinų Matisas tikriausiai gyvens dar trisdešimt metų, bus krūvos vaikų tėvas. Matyt, tas lengvumas, su kuriuo sukurti šiuodu krabai, yra šalutinis jo seksualinio meistriškumo padarinys.

Aktonas jį perspėjo, kad dabar, turėdamas didžiojo meistro tapytą paveikslą, saugotųsi įsibrovėlių.

Lin atėjo rytojaus dieną; pamačiusi jo nusipirktą piešinį, šyptelėjo. Tai brangenybė perduoti įpėdiniams, pasakė. Bet paskui nutilo – pokalbis buvo per daug bepriartėjantis prie uždraustos temos.

Kai saulė pakilo aukštai, sniegas bemat ištirpo, liko tik lopai tarp čerpių ir tarpšakiuose. Lin vilkėjo tamsiai mėlyną atlasinę suknelę su sidabrinių orchidėjų raštu. Nors Džulianas ir buvo pastebėjęs, kad jos ausys pradurtos, dabar pirmąkart išvydo Lin segint auskarus. Kiekviename buvo po du safyrus, apatiniai didesni nei viršutiniai, pritvirtinti prie sidabro, puikiai derantys prie suknelės.

Ji Džulianą nusivedė į restoraną „Dong Lai Shun“, garsėjantį tokiu karštuoju patiekalu kaip ant stalo kepinamas ėriukas. Prie šio patiekalo, kepamo ant anglių, būdavo patiekiama ir sriubos. Popieriaus plonumo ėrienos griežinėliai joje buvo mirkomi valgomosiomis lazdelėmis. Ėriena bemat iškepė, ji buvo sužvejota ir suvalgyta. Buvo gardu, bet dėl gabaliukų plonumoo patiekalas tiko valgyti tik iš lėto. Prie jo buvo patiekta ir riebaus padažo, smulkiai pjaustytų laiškinių svogūnų, baltų kininių kopūstų.

Jie sėdėjo nuošaliai, už širmos, Džulianas ant kėdžių atlošų pamatė daug išpjaustinėtų vandens paukščių su ilgomis plunksnomis ant nugarų ir pakaklėse, tarsi su barzdomis. Lin paaiškino, kad kinai juos vadina meilės antimis, mat jos įpratusios glaustis viena prie kitos.

Pokalbis nukrypo prie literatūros. Ji jautė, kad jos kūrybos tema gana ribota, palyginti su dabartiniu „revoliucinguoju ketvirtojo dešimtmečio“ standartu. Bet kaip rašydama galėjo nesiremti bendruomene, kurioje tarpo: turtuolių šeimomis, susidedančiomis iš patriarcho, daugybės sugulovių ir nieko neįstengiančių padaryti vaikų?

– Tokių kaip aš? – pasišaipė Džulianas. Tada iš kišenės ištraukė savo eilėraštį. Kai Lin paėmė jį paskaityti, sudraudė: – Tik ne garsiai!

Post coitum4

Skersai ir išilgai tinkle

Venera liauna ir Marsas.

Paspendė spąstus jiems dalia,

Nes potvynio jau sklinda garsas,

Skverbias į tą, kurs šalia,

Gamta; netrukus kiautas versis:

Sepia crustacea gimdyt galia

Didesnė už kariaujančiųjų narsą.

Vandenų gleives sūrias

Spyna iš krabo žnyplių saugo;5

– Post coitum! – Lin prisidengė burną rankomis, kad neprunkštautų kaip mergaitė. – Labai tikslu. Bet kas gi yra sepia crustacea?

Suprasti tankias eilutes, kuriose buvo ir lotyniškų posakių, jai buvo sunku.

– Tai tiesiog kitoniškas būdas pavadinti tamsųjį jūros gyvį.

– Tu jį nusižiūrėjai iš Či Baiši žvėryno: omarai, galvakojai, krabai ir taip toliau.

Ji buvo teisi – iš tikrųjų šis eilėraštis esamą pavidalą buvo įgijęs būtent taip. Betgi Lin nerodo susižavėjimo, kokio jis tikėjosi.

– Tau nepatinka?

– Žinoma, patinka. Juk aš tamsioji žuvis, vandens siūbuojama pirmyn atgal. Esu ir gilus vandenynas, sugeriantis sūrias gleives. Krabas, stipriai įsipainiojęs į tavo tinklą. Tai apie mane. Man patinka.

– O ką manai apie patį eilėraštį? Jeigu jis neturėtų nieko bendra su tavimi?

– Labai jusliškas, – pasakė Lin. – Bet šitas eiles tu jau rodei kitai moteriai, tiesa? Rašei jai.

Džulianas buvo priblokštas.

– Kaipgi? Juk žinai, kad jos pabaigtos rašyti vakar vakare, tau išėjus iš viešbučio.

– Kaip tik taip. Pabaigtos, kai rašei motinai.

Džulianui pristigo žodžių. Lin būta nepaprastai įžvalgios. Ji permatė jo priklausomybę nuo motinos, kuriai jis iš tikrųjų buvo veikiau platoniškas mylimasis nei sūnus.

Tuo metu padavėjas atnešė krūvą keistų vaišių: juodųjų ir pušinių grybų, burnočių, alokazijų, bambukų ūglių, holoturijų griežinėlių.

Jam išėjus, Lin kuo nuoširdžiausiai tarė:

– Aš tik norėčiau irgi pamilti tavo motiną, kad galėčiau dalytis su ja tavo artumu.

Šitie žodžiai jam pervėrė širdį. Džulianas buvo sujaudintas. Tokios moters, kurios intuicija leistų taip aiškiai pamatyti jų santykių daugialypiškumą, jis dar nebuvo sutikęs. Tad sumišo. O ji, ribotai temokėdama angliškai, suskato namo.

Pagautas impulso, Džulianas čiupo kitą popieriaus skiautę.

– O štai paskutinis to eilėraščio, kurį tau rodžiau, ketureilis. Kaip dabar manai, kam jis buvo rašomas?

Ištrūk, sparnuotas vėjau, šalta

Saulė leidžias, paukščių balsai

Anglakalbiai; laiką tą

Miegam, kol pasenstam visai.

Lin ilgai žiūrėjo į ketureilį. Staiga pravirko – nevaldomai, be garso, apsipildama ašaromis. Džulianui suspaudė širdį. Jis Lin apkabino. Vis dar nebūdamas tikras dėl savo jausmų ir dėl to, ar turėtų juos išsakyti žodžiais, paskutinio ketureilio jai neketino rodyti, bet matant jos įsitempimą ryžtas prapuolė.

Ji Džulianą pastūmė, išsitraukusi nosinaitę nusišluostė veidą ir tarė:

– Nieko baisaus. Juk žinau, kad tai tik eilėraštis. Bet tie žodžiai: „Miegam… kol pasenstam visai.“ Aš noriu tau padovanoti dovaną, atsidėkoti. Noriu nusivesti į tokią vietą, kurios niekad neužmirštum, iki pat mirties.

Juodoms durims užsivėrus, gatvės triukšmas nutilo. Saulė rengėsi vakarop. Vėliau jis, vos pamėginęs prisiminti, kas nutiko, patirdavo tik prisiminimų kratinį, sumišusį su didžiuliu ilgesiu.

Išorinis kiemas nebuvo kuo nors ypatingas. Tačiau jis niekuomet nepamirš, ką patyrė, kai jie įžengė pro antruosius vartus. Prisimins tai iki mirties, kaip sakė Lin.

Šiame kieme buvo įprastas alpinariumas ir baseinas, už jo augo aukštų, sodriai žalių bambukų guotas. Dekoratyvinių slyvmedžių žiedai vyto, vanduo ir takelis buvo nubarstyti nukritusiais žiedlapiais.

Šeimininkės būta geraširdės vidutinio amžiaus moteriškės, dailiai apsirengusios, malonios. Lin su ja kiniškai pasikalbėjo taip greitai, kad Džulianas nesuprato nė žodžio. Pagarbiai šypsodamasi moteris nusivedė juodu siauru koridoriumi, kur abipus buvo kambarėliai su slankiosiomis tinklinėmis durimis. Virš kai kurių kabojo žibintai. Kituose kambariuose, regis, buvo žmonių, bet tvyrojo tyla, ore sklandė ypatingas kvapas, Džulianas nesuprato koks.

Lin pasisukusi tarė, jog tėvo vardu ji pasinaudojusi tam, kad jie gautų „visišką aptarnavimą“. Tik vėliau jis sužinojo, ką tas pasakymas reiškė.

Jie buvo įvesti į erdvų, bet menkai teapstatytą kambarį. Moteriškė tyliai davė keletą nurodymų ir išėjo. Įėjusios dvi tarnaitės paėmė paltus. Kambarys buvo blausiai apšviestas žvakėmis. Trijuose šildytuvuose degė pušų anglys. Lova, šiaurės Kinijos plytų guolis su viduje malkomis kūrenama krosnimi, buvo nepaprastai plati, užėmė didumą kambario. Ji buvo nepriekaištingai švari, su drožinėtu raudonmedžio galvūgaliu, krūva pagalvių ir pagalvėlių, baltųjų lapių kailių apklotais. Virš jos kabojo daili muslino užuolaida. Temperatūra buvo puiki – nei per karšta, nei per šalta.

Dvi tarnaitės ant lovos patiesė baltus siuvinėtus užtiesalus ir padėjo svečiams nusiauti. Kitos dvi įnešė kažką, kas jam buvo nežinoma. Lin pasitaisė plaukus, pasiėmė keletą pagalvių ir patogiai įsitaisė ant lovos. Pasiremdama ranka galvą, šyptelėjo Džulianui – jam tarnaitės it kokiai didelei lėlei nurenginėjo viršutinius drabužius.

– Atsipalaiduok, – tarė Lin. – Nekreipk į jas dėmesio.

Per kelias minutes jos viską sutvarkė, tylutėliai išėjo ir uždarė duris. Kambaryje liko tik viena. Ji nuėjo prie durų ir jas užsklendė.

Žiūrėdamas į ilgą pypkę, kurią jam buvo bespraudžianti į ranką tarnaitė, Džulianas susivokė, kad čia – opiumo rūkykla. Prisiminė scenas iš vakarietiškų dokumentinių filmų apie Kiniją – purvinus guolius, kuriuose žmonės beviltiškai žlugdydavo save žalingais įpročiais. Daugiau tais vadinamaisiais Kinijos reginiais jis netikės. Tarp jo ir Lin buvo visas rinkinys rūkymo reikmenų, tarnaitė su raudona šilkine palaidine klūpodama juos visaip ruošė. Iš mažos apskritos dėžutės pakabino lyg ir kokios košės, palaikė ją ant metalinių grotelių virš mažytės anglinės šildyklės. Juoda košė išsilydė, parudavo, pradėjo pūstis auksinis burbulas.

Tarnaitė mikliai pakėlė burbulą ilga adata, uždėjo jį ant pypkės angos ir pypkę padavė Džulianui.

Tas, neišmanydamas, ką su ja veikti, ją atidavė Lin. Ji šyptelėjusi paėmė, nors buvo akivaizdu, kad irgi nėra patyrusi rūkalė. Vis dėlto šiaip ne taip įkvėpė, dukart sukosėjo, o jis nustebęs žiūrėjo, kaip burbulas mažėja ir galiausiai pakštelėdamas pranyksta. Džulianas iš nuostabos sukniurpė, Lin kaltai nusišypsojo. Ji bandžiusi tik kartą, kai žiūrėjusi į opiumą rūkančią motiną, bet pamiršusi, kaip tai daroma.

Buvo paruoštas antrasis burbulas, ir procedūros ėmėsi jis, iš lėto įkvėpdamas. Jam sekėsi geriau. Plaučiai prisipildė kažin ko, kas lėtai smilko, bet gardžiai kvepėjo ir maloniai gaivino.

Jis žiūrėjo į Lin, sėdinčią ant lovos priešais. Kambaryje buvo taip karšta, kad abu nusirengė apatinius drabužius. It ką nujausdami vienas kitam nusišypsojo. Kaip gražiai ji atrodė. Stebėtina, kad nors tarnaitė vis dar buvo kartu, Lin nūnai nusitraukė paskutinę drapaną. Pečius apkrito ilgi juodi plaukai ir ji, susmeigusi akis, geidulingai pasiraivė atidengdama jam kiekvieną nuogo kūno lopinį.

Keturių pypkių jis neatlaikė. Sulig antrąja jau sklendė dangopi, lydimas angelų choro. Sulig trečiąja pajuto, kad ir pats gali skristi netrukdomas drapanų. Tad drabužiai prapuolė, jis liko nuogut nuogutėlis, laisvas daryti, ką nori. Bet kur ji? Lin vieta lovoje buvo tuščia, jos kūną jis pajuto ant savojo. Kaip gera, sumurkė.

Choras galvoje tebegiedojo. Jis pasijuto taip, tarsi kiekviena kūno ląstelė būtų transformavusis į kažką neapčiuopiama, lyg jie sklęstų sykiu, besvoriai. Lin kūnas, besiglaudžiantis prie jo, irgi atrodė kažkoks nekūniškas.

Žiū – ji nebe čia. Lūpomis apžiojusi kotą. Paslėpsniuose tik sudilgčiojo, ir jis sukietėjo. Pojūtis toks stiprus, kad sunku atlaikyti. Jis suvaitojo. Ką ji daro?

Dar būdamas vaikis, mokykloje jis skaitė šešiolikto amžiaus kinų romano „Auksinis lotosas“ angliškąjį vertimą. Nesuskaičiuojamos daugybės veikėjų kasdieniais reikalais maža tesusidomėjo. Ryškiausią įspūdį jam padarė toje knygoje aprašoma moteris, su mylimaisiais mėgdavusi „groti fleita“. Jo lotynistų grupė skaitė Julijų Cezarį – išgarbintieji „Galų karai“ jam pasirodė be galo nuobodūs, dauguma studentų juos paslapčiom skaitydavo pagrečiui su anglišku vertimu. „Auksiniame lotose“ lotynų kalbos būta kitos, ji kurstė vaizduotę. Ištraukas, kaip grojama fleita, jis galėjo ir dabar pacituoti:

Caput mentulae lingua sua titillabat, et inter labra sursum deorsum volvebat… Mentulam in genas mollivit et in os recepit. Foramen titillabat et lingua nervum provocabat. Labris firme continuit et molliter movit… et continuo in os mulieris exiit semen quod tarde sorbuit.6

Jo lotynų kalba, mokytojo nuostabai, gerėjo šuoliais, o fleita grojanti moteris lydėdavo per masturbaciją. Tačiau Anglijoje to išbandyti nepanoro nė viena mergina. Kai kurioms atrodė koktu net klausytis, jos kaltino jį iškrypimu. Užsiminti Lin jis nedrįso – bijojo, kad ji tokiems dalykams, kitaip nei „Auksinio lotoso“ veikėja, perdėm išauklėta.

Dabar Lin įveikė paskutinę savo užkardą. Juk šituo gali mėgautis kiekviena moteris – net kinė, tiek senų pažiūrų, tiek šiuolaikiška.

Ji pasitelkė ir krūtis, spaudė prie sėklidžių, naudojo ir rankas, ir burną. Kilstelėjusi galvą, liežuviu palaižė kraštelį apie varpos galvutę – pačią jautriausią iš visų vietų.

Jis jautėsi lyg dausose, kur nežemiškai darniai giedojo dangiškas choras. Lin buvo imperatoriškoji sugulovė – nuoga, fleita rankoje, kūnas švyti vaivorykštės spalvomis. Ji – jo mėgstamiausia, geriausia fleitininkė, meistriškumu garsėjanti sostinėje.

Reikia ją apkabinti. Džulianas prisitraukęs apglėbė Lin. Ji pakėlė galvą, o kai žvilgtelėjo išraudusiu dailiu veidu, jo kvėpavimas, kuris buvo kiek atslūgęs, vėl paūmėjo.

Lin davus ženklą, tarnaitė, kuri jau seniai buvo nukrausčiusi rūkymo reikmenis, nusimetė paprastus drabužėlius. Buvo jauna, maždaug septyniolikos, liauna, mažytėmis, stangriomis krūtimis. Nė neprašyta atsigulė tarp jų kniūbsčia. Lin – ant viršaus, sėdmenis ant tarnaitės liemens išrietė taip, kad apatinė kūno dalis iškilo aukštai į viršų.

Tokį reginį, kur tarnaitė naudojama kaip pagalvėlė ir lytinis stimulas, Džulianas buvo regėjęs erotiniame paveiksle, bet jį palaikė tik dar vienu kinišku paistalu. Pasirodo, buvo kitaip. Lin jam siūlė slapčiausias viečiukes. Vulva tamsumoje, regis, švytėjo baltumu, lytinės lūpos buvo išbrinkusios, žvilgios, varputė atrodė it mažytė vyšnia. Prieš jį atsivėrė visas kūnas. Jis nebepajėgė tvardytis.

Jai vis dar besirangant, kad surastų padėtį, puolė ant jos. Lin jį sučiupo – jis įsmuko išsyk ir taip giliai, kad ji, apimta pašėlusio malonumo, suspigo. Tada tarnaitė ėmė kilnotis, abu pasiūbuodama, ir trys kūnai svaigdami šoko ritmišką šokį.

Liepsnos krosnyje kilstelėjo, muslino užuolaida pašėlusiai plaikstėsi, o jie, kaitinami miško gaisro, kilo aukštyn. Aukščiau, dar aukščiau.

Visiškai pavaldus toms dviem moterims Džuliano penis buvo tai stumiamas, tai traukiamas. Apsvaigus nuo malonumo aplankė keistas įsitikinimas, kad visi gyvenimo jam galbūt dar laikomi jusliniai malonumai sulig šia svaiginančia aukštikalne bus išsemti.

Kiek bus praėję laiko? Atrodė, jau švito, bet jis tebebuvo palengva gobstomas. Į lūpas buvo įsprausta dar viena pypkė. Apgaubtas stebuklingųjų burbulų, Džulianas nugrimzdo į pusiaumigą. Kažkaip apsikeitė padėtimi su Lin. Dabar jo galva gulėjo ant švelnių tarnaitės sėdmenų, Lin tarp kojų, ta irgi rėmėsi į jaunutę tarnaitę. Džulianas pamatė lovos galvūgalyje įtaisytą pailgą veidrodį, kuriame atsispindėjo kiniškas gėlyčių ir paukštukų paveikslas.

Jo organas buvo Lin burnoje, maigomas liežuviu, čiulpomas, deginamas, varpos galvutė kibirkščiavo. Jis tuoj suklyks – rodės, jos gerklėje užsidegs. Kone plyšo perpus. Lin rankos, tarsi apimtos nevilties, mataravo, dubuo stipriai trūkčiojo. Džulianas pašaukė ją vardu. Jo kūnas, jų visų kūnai, it trankomi griaustinio, žiro į šipulius.

Kitą dieną Džulianas vienas sėdėjo traukinyje, vykstančiame į pietus, į Vuhaną. Rankose laikė geltoną šilkinę nosinaitę. Ryte nukakę į viešbutį pasiimti jo bagažo, jie užsisakė taksi, kad nuvežtų į traukinių stotį. Taksi Lin įdavė nosinę. Viename jos kamputyje jis rado geltonu siūlu išsiuvinėtą raidę K. Šilke buvo įaustas bambuko lapų raštas, kaip ir jos suknioje. Džulianas buvo girdėjęs, kad geltona Kinijoje buvusi imperatoriškojo sosto spalva, bet šiandienėje Kinijoje ji reiškianti erotizmą. Dabar jis nebesuvokė, ką ji tuo norėjo parodyti. Tepasakė: turėk ją tiek, kiek norėsi.

Kodėl gi ji nosinėje išsiuvinėjo K? Pripažindama savo padėtį? Rodydama, kad jo ankstesniosioms nepavydi? Ar tiesiog taip pareiškė, jog iš tikrųjų dabar žino pranokstanti visas kitas jo gyvenimo moteris?

Nesimiegojo. Traukinys ant bėgių mušė monotonišką ritmą, vagonai siūbčiojo ir švelniai supo. Jie keliavo per šalį, kurią jis paskutinįkart matė prieš mėnesį. Negalėjo liautis galvoti apie Lin. Ji rado kelią jo širdyje, pasėjo sėklą, ir gemalas vystėsi bauginamai greitai.

Opiumo rūkykloje, toje stulbinančioje lovoje, Džulianas užmigo vos patyręs paskutinį laukinį orgazmą. Pabudęs pamatė Lin nuogą, irgi užmigusią, kitaip nei anais kartais – tada pasimylėjus ji nemiegodavo. Lin galva tebebuvo jo tarpkojyje, juodi plaukai išdrikę ant šlaunų, abi rankos apsikabinusios jo koją, veidas jaukiai įsitaisęs šakume, lūpos švelniai prigludusios.

Tokios atsidavusios aistrai moters Džulianas dar nebuvo regėjęs. Jis numanė, kad opiumas ištraukia į paviršių slapčiausius geismus. Žiūrėdamas į ramų veidą, juslų kūną, nebepajėgė suvaldyti jausmų. Kiek patraukęs Lin rankas, pasilenkęs įsispraudė jai į glėbį. Anksčiau jokia moteris jam tiek nerūpėjo. Daugiau jis taip tikrai nebemylės jokios moters. Taip, Lin jis mylėjo, tuo dabar buvo įsitikinęs. Išsitiesė šalia, apkabino ją, švelniai glamonėjo, gobstė galvą, tarsi Lin būtų vaikas. Pajuto, kad jo širdis pilna meilės, ir vėl ramutėlis užmigo.

Visa tai jis prisiminė šįryt, kai taksi atvažiavo į prigrūstą traukinių stotį. Lin atsisveikino nepaleidusi taksi, tarsi bijodama netyčia susidurti su kokiu pažįstamu. Patylėjusi tarė, kad Vuhanas jai imąs patikti, nes ten ji sutikusi jį.

Džulianas ketino atsakyti, bet užkaukė sirena. Ką ji reiškia, jie neturėjo nuovokos, taksi skubiai nurūko, nusiveždamas Lin.

Dabar, traukinyje, tas jos pasakymas sukosi ir sukosi galvoje. Tuokart jis norėjo atšauti: „O aš Vuhano nemėgstu, nes noriu likti čia, su tavimi.“ Suturėjo skausmas širdy. Dabar už viską labiau norėjosi likusį gyvenimą praleisti su šita moterimi. Kaip tik todėl prieš kalbant reikėjo gerai pagalvoti. Meilė jį slėgė. Jis turėjo būti kuo atsakingiausias už tai, ką kalba, viską pasverti atsižvelgdamas į pačius slapčiausius savo jausmus.

Traukiniui bildant į pietus, apėmė baimė – baimė atsidurti jos rankose, prarasti laisvę rinktis. Kas bus iš meilės, kai reikalas pakryps į ką pastovesnio? Lin jam sakė, kad to, ką patyrė Pekine, jis niekada neužmirš – „iki mirties“, tai jos žodžiai. Tačiau bet kokių pašnekesių apie ateitį vengdavo, tik graudžiai pravirko skaitydama eilėraštį. Kodėl?

Galbūt suprato, kad kalbėti beprasmiška. Net jei jis ir ryžtųsi, joks jo duotas pažadas neatlaikytų laiko patikrinimo.

Kai traukinys kitądien atvyko į Džengdžou, buvo kone vidurdienis. Jis matė, kaip beveik visi keleiviai būriu suguža ant platformos ir grumdydamiesi perka laikraščius. Jo bendrakeleivis prancūzas taip pat nusipirko, atsisėdo ir linguodamas galvą skaitė. Džulianas nesuprato nė antraščių, todėl paklausė, kas atsitiko.

– Karas! Karas! – pasakė tas.

Džulianas paprašė paaiškinti prancūziškai ir sužinojo, kad paskutinis susidūrimas tarp japonų ir kinų armijų prie Didžiosios sienos į šiaurę nuo Pekino privedęs prie to, kad virš Pekino baugindami skraidą japonų karo lėktuvai. Kinijos vyriausybė surengusi labai rimtą pasipriešinimą.

Ir atsitik tu man šitaip tuo metu, kai jis išvažiavo iš Pekino! Vadinasi, skubant į traukinį užkaukusi sirena buvo perspėjimas apie oro antpuolį. Pamanytum, kad japonų fašistai jam siunčia priminimą.

– Taip jau kelis sykius yra buvę, – toliau kalbėjo kelionės bendras. – Visuotinio karo su Japonija šiuo metu Kinijos valdžia nenori. Ji sieksnis po sieksnio atiduos žemes, kausis tik prie derybų stalo. – Jis pavartė akis. – Mais Pékin est fini! Pékin est fini!7

4 Po sueities (lot.).

5 Vertė Tautvyda Marcinkevičiūtė.

6 Liežuviu kuteno varpos galvutę ir liesdama lūpomis, judėjo aukštyn žemyn… Švelniai pabraukė varpa per skruostus ir apžiojo. Kuteno galvutės angelę ir liežuviu dirgino penį. Toliau ryžtingai ir švelniai glamonėjo lūpomis… ir netrukus moteris sugėrė burnoje išsiliejusią sėklą.

7 Bet Pekinui galas! Galas! (Pranc.)

Devintas skyrius

Džulianas buvo pargrįžęs jau septynios dienos. Prasidėjo naujas semestras, bet jis susirgo, todėl paskaitų nepradėjo skaityti.

Pelėnas virtuvėje jam pasakė, kad dėstytojas Čengas buvęs Hankou traukinių stotyje sutikti žmonos, kuri ką tik parvažiavusi iš Pekino. Ji grįžo apsikrovusi bagažu, tai vis draugų ir giminaičių dovanos.

Džulianas elgėsi lyg niekur nieko. Buvo nulipęs pieno. Bet koks pienas ir vanduo Kinijoje prieš geriant turėjo būti pavirinami, tad Pelėnas kas rytas privirindavo daugybę šviežio pieno ir pastatydavo atvėsti. Džulianas šaltą pieną mėgo, kitąsyk maukdavo jį stiklinėmis.

– Ponia dekanienė atrodo nuostabiai, jaunesnė bent dešimčia metų! – pareiškė Pelėnas. – Matyt, kasdien smilkydavo smilkalus deivei Guanin. – Jis ją sutikęs prie universiteto vartų. – Man buvo tokia maloni ir net paklausė, kur dėstytojas Džulianas praleidęs atostogas.

Jis su puoduku arbatos rankoje grįžo į miegamąjį. Arbatos buvo pradėjęs gerti tiek, kiek gerdavo kinai, mėgo lengvesnę. Anglų mėgstamoji Dardžilingo buvo palyginti karti. Pelėno jis iš tiesų nepakentė. Žynys iš pažiūros buvo įtartinas, bet taip tik atrodė. O Pelėnas atrodė garbingas žmogus, bet vis šmirinėdavo aplinkui, smalsaudavo.

– Prakeiktoji gyvatė!

Džulianas pažinojo užtektinai kinų, būtų galėjęs jį atleisti ir pasisamdyti ne tokį ilganosį tarną. Bet tai nebūtų praktiška. Jam reikėjo tarnų, mokančių angliškai, o tokie buvo ypač reti paukščiai – tiek Pelėną, tiek Žynį suieškojo universitetas. Visi universitete su juo kalbėdavo angliškai, o tai reiškė, kad jis tebemokėjo apie tris šimtus kiniškų žodžių. Suprasti suprato truputėlį daugiau, bet iš esmės buvo taip prastai, kaip būti kurčnebyliu.

Grįžęs iš Pekino išsunktas, visiškai be energijos, jis porą dienų buvo prikaustytas prie lovos. O manė, kad sekso pasimatymams yra kuo pajėgiausias, tvirtas ir stiprus, galintis lovoje įveikti bet kokią moterį. Vis dėlto gavo spyrį. Simptomai buvo kaip gripo: svaigo galva, buvo silpna, maža tesinorėjo valgyti, prastai miegojosi. Kelias naktis teišėjo vėpsoti į lubas.

Jam vis nedavė ramybės tas daoistiškasis meilės menas. Džulianas laikė jį ne kuo kitu, kaip kvailais prietarais. Jo silpnumas, svarstė sau, susijęs su kultūrų skirtumais. Tarp kultūrų sunku pasiekti seksualinį suderinamumą. Kai kas ima ir nelimpa.

Tarnams Džulianas paliepė iš turgaus nupirkti medelių – tie grįžo su dviem auksaspalviais žiedais žydinčiomis slyvomis. Buvo pavasaris, medžių sodinimo metas. Reikėtų eiti į sodą apsižvalgyti, padėkoti tarnams. Pelėnui naujieji sodinukai patiko, jis sakė, kad jie atsversią pernykščiais metais ne laiku pražydusių persikų nešamas negandas. Tačiau jėgų veikti ką kita, kaip tik tysoti be žado lovoje, atsisukus į sieną, nugara į duris, Džulianui nebuvo. Labai norėjosi, kad prablaivėtų galvoje.

Galvoti jis tegalėjo apie grįžtančią Lin, nors su skausmu suprato, kad grįžta ji ne pas jį. Jų namus skyrė mažiau nei dešimt minučių kelio, bet Lin nebebus tokia pasiekiama, kokia buvo Pekine.

Lin bilietas buvo pirktas traukiniui, išvykstančiam po septynių dienų, – taip patvarkė pati. Ne todėl, kad būtų vengusi kelti įtarimų, bet todėl, sakėsi, kad negalėtų traukinyje sėdėti kartu dieną ir dvi naktis, žiūrėdama į jį, bet negalėdama prisiliesti. Jis pamanė, kad ji teisi, ir net pasigėrėjo jos savidrausme.

Tačiau tos dvi dienos vienatvės traukinyje ir įprastinis gyvenimas grįžus į Vuhaną padėjo suprasti, kaip giliai jis įklimpęs. Kyla nebe sena problema, kaip nusikratyti moters, o problema, kaip išmesti ją iš širdies, kur ta, regis, įleidusi šaknį.

Ant rašomojo stalo gulėjo motinos laiškas. Dažnas jų susirašinėjimas atsinaujino – jis po laišką išsiųsdavo du kartus per savaitę. Kaip ir anksčiau, truputį parašydavo kasdien, pasakodamas viską, taigi laiškai buvo panašesni į dienoraštį. Viešint Pekine, įvykiai klostėsi taip greit, kad jis jokių naujienų nebespėdavo papasakoti su smulkmenomis. Dabar buvo tinkamas metas atsigręžti atgal, bet Džulianas apsižiūrėjo, kad artumas Nesai bus priėjęs ribą. Atsirado uždraustų sričių. Kai kas turėjo likti tarp jo ir kitos moters.

Nesa išties turėtų apsidžiaugti šilkais, kuriuos išsiuntė Lin, pasikabinti juos savo studijoje, gerai matomoje vietoje, kad galėtų aprodyti kiekvienam atsilankiusiam. Žiūrėk, vaizdavosi jis ją sakančią, Džulianas šituos atsiuntė iš Kinijos, nagi, paglostyk, ar ne įstabūs? Tie rytietiški meno kūriniai irgi skirti visai blumsberiškių draugijai priminti apie jį.

Jis nuėjo prie lango, jį atvėrė, kad įeitų gaivaus oro. Lin niekur nebuvo. Jis jos pasiilgo, bet ir bijojo išvysti, nuo to jautėsi visiškai kebliai. Grįžus Lin, jie nebegalės nei būti nekaltučiai draugai kaip pirma, nei džiaugtis Pekino laisve. Todėl nebegalės toliau atidėlioti iš toli vengiamos temos, savo santykį teks įforminti – skyrybos, tada santuoka, – bet prieš tai abu privalės duoti vienas kitam aiškius pažadus.

Vienintelė alternatyva buvo su ja baigti, betgi tai mažne neįmanoma.

Pražydo pirmieji pavasario žiedai, ant kalvos šlaitų pasirodė geltonieji narcizai. Šitos angliškuose soduose kruopščiai sodinamos gėlės čia, vidurio Kinijoje, augo palei tvenkinius ir užutėkius – kaip laukinės.

Džulianas pradėjo įtarinėti, kad Lin, važiuodama atgal į Vuhaną atskirai, galėjo turėti kitų sumetimų. Pekino „Jaunaties“ draugijoje ji turbūt turi didžiulį būrį draugų. Sunku pagalvoti, kad iš Pekino išvažiuotų jų neaplankiusi, ypač per kinų Naujuosius metus, kai jos tikriausiai buvo laukiama. Jis pasijuto paliktas ir viename iš laiškų parašė motinai: „Nesijaudink. Aš nevesiu. Santuoka būtų didžiulė klaida.“ Nesai išties turėjo palengvėti, nes ji nuolatos baiminosi, kad jis strimgalviais nepultų į kvailą romaną, kuris privestų prie didžiulės nelaimės. Džulianas pajuto, kad parašius tuos kelis žodžius laisvė sugrįžo, o ilgesys Lin kiek atlėgo.

Kitą dieną jis gavo motinos laišką, kuriame jo meilės reikalai nebuvo komentuojami (ji visuomet džiaugdavosi, kad jis mėgaujasi gyvenimu), bet jo buvo klausiama apie veik pamirštą dalyką – esė.

Džulianas per motiną buvo išsiuntęs trijų esė rinkinį tetai Virdžinijai ir dėdei Leonardui, vadovaujančiam „Hogarth Press“. Jį sudarė in memoriam Rodžeriui Frajui, atviras laiškas S. Dei Luisui ir esė apie liberaliąją etiką „Karas ir taika: laiškas E. M. Forsteriui“. Teta juos atmetė. Skambindama telefonu, motina ant Virdžinijos siuto ir, nors laiške būta paguodos gaidų, jis nujautė, kad jos vėl vaidijasi.

Džuliano mintys nuklydo į Čarlstoną su didžiuliu sodu. Antai Klaivas šaukia, kur virdulys ar kažką panašaus. Teta Virdžinija, matyt, užsidariusi kažkuriame kambaryje rašo, o motina darbuojasi sode ir į Klaivo klausimą atsiliepia abejingai. Vaizduotė atkuria ištįsusią apdriskusio Dankano figūrą – tas vaikšto sau takeliu. Džulianas staiga išsigąsta, kad regimoji tarp jų vyraujanti darna – tik iliuzija.

Slapčiausioje širdies kertelėje teta pavydėjo seseriai, ypač jos pasididžiavimo – jo, Nesos sūnaus. Tiedvi moterys, viduryje šviečiančios Blumsberio darinio žvaigždės, britų laikomos pačiomis seseriškiausiomis seserimis, iš tikrųjų neišvengiamai įsiveldavo į pačius žmogiškiausius konfliktus.

Kalbant apie save, tenka stoti į akistatą su skaudžia tiesa. Nors jis – gerą atlyginimą gaunantis Kinijos dėstytojas, iš tikrųjų – tik neišmanėlis. O norėjo tapti naujosios kartos Blumsberio kritiku ir poetu. Kai jo ankstyvosios eilės buvo sudėtos į „Žiemos ritmą“ ir tas rinkinys prieš porą metų buvo išleistas, iš draugų ir šeimos jis sulaukė daugybės padrąsinimų ir pagyrų. Teta Virdžinija parašė du ilgus laiškus, uoliai aptarė kiekvieną eilėraštį. Bet spausdintų apžvalgų būta tik keleto.

Veikiamas XX amžiaus ketvirtojo dešimtmečio pradžios Europos intelektualinės atmosferos, Džulianas, savaime suprantama, linko į kriticizmą – mene, literatūroje ir galiausiai politikoje. Jo rašytose esė tėvų karta buvo gyvi oponentai, nors, reikia pasakyti, neatrodė, kad savo vaikų kritiką jie būtų priėmę maloniai. Šiaip ar taip, buvo keblu: įpėdiniams jie nepaliko vietos pasakyti ką nauja, jų įtaka buvo visa apimanti. Produktyviai rašydami jaunystėje, jie užgriebė visus plačiausius pasirinktų sričių klausimus. Jų knygos buvo visa aprėpiantys darbai, užkliudantys tokias fundamentalias temas kaip utopizmas, socializmas, religija.

Džulianas nesikrimto. Senamadiškieji liberalai, galvojo, jūs gi būsite pakeisti. Jūs išdrįsote eksperimentuoti su homoseksualizmu, paleistuvystėmis, pacifizmu per Didįjį karą. O mes, naujoji karta, išbandome daoistinį meilės meną ir, siekdami savų idealų, esame pasirengę atiduoti gyvenimus Tolimiesiems Rytams.

Vis dėlto rankraščių atmetimas jį įskaudino. Džulianas pradėjo abejoti, ar jis iš viso gali tapti Blumsberio figūra. Ar turi jis bent lašelytį tėvų ir jų draugų sugebėjimų? Gal intelektualiojo jų liberalizmo daugiau nebereikia. Vis dėlto jis suprato, kad poezijos rašymo niekuomet neišsižadės, ir neabejojo, kad dalis jos atlaikys laiko išbandymą.

Buvo ankstyvas 1936-ųjų pavasaris, Džulianui jau buvo dvidešimt aštuoneri. Jis jau patyrė didžiausią, kokį tik galima įsivaizduoti, džiaugsmą, mintys nepaliaujamai krypo atgal, jo link. Bet reikėjo išsiaiškinti, ko gi nori iš santykių su Lin, taip pat apsvarstyti, kokią kryptį gyvenime rinktis. Nuo viso šito jis pasijuto grimztąs į painių emocijų jūrą.

Galbūt tik todėl, kad nebuvo pratęs šitaip labai ilgėtis moters. Kambariu pertraukė šaltas skersvėjis, jis nusičiaudėjo. Jautėsi beviltiškai silpnas.

Staiga apačioje išgirdo Lin balsą. Ką tik sutemo, bet šviesos dar nebuvo įjungtos. Reikia dėkoti, kad šiandien jis pasijuto truputėlį geriau ir išlipo iš lovos. Ant laiptų buvo aiškiai girdėti Lin žingsniai.

Ji atrodė tokia natūrali kaip seniau, sužinojusi, kad Džulianas susirgo, atėjo su vaistais. Pamačiusi jį stovintį prie kambario durų suglamžytais drabužiais, susivėlusį, apžėlusį barzda, paliepė lipti atgal į lovą. Pasakė atnešusi naują klasikinės kiniškos Pekino muzikos plokštelę – „Tris variacijas saulėlydžio tema“. Paleisianti, jei jis atsiguls. Jam teko grįžti į lovą, apsikloti antklode. Matydamas, kaip ji sukinėjasi tvarkydama kambarį, Džulianas staiga pajuto, kaip šitai panašu į šeimą – jo šeimą.

– Pagrok man, – paprašė.

Klausydamasis su ja muzikos, jis įmigo taip kietai, kaip nemiegojo nuo Pekino, ir nepajuto, kada ji išėjo.

Ryte pabudo labai vėlai. Saulė jau buvo virš stogų. Kažkuriuo metu atėjusi Lin paruošė pietus: sriuba, skysta ryžių košė ir daržovės – labai gerai ligoniui, krečiamam šalčio. Ji davė nurodymus tarnams, tie kone keliaklupsčia iškurnėjo jų vykdyti. Lin elgėsi visiškai laisvai, atrodė, kad rūpinosi tik jo sveikata. Slaugė jį kaip seselė, bet laikėsi per atstumą. Apie tai, kas tarp jųdviejų vyko Pekine, jos žodžiuose nebuvo nė užuominos.

Džulianas pažiūrėjo apgailestaudamas. Lin tai pastebėjusi tarė:

– Kinai sako: liga užgriūva kaip nuošliauža, bet traukiasi taip lėtai, kaip iš kokono vejamas šilkas.

Ką tai turėtų reikšti? Slaptą užgaulę? Ne, nebūtinai. Kitos kultūros žmonės linkę įžvelgti per daug reikšmių paprasčiausiuose pasakymuose.

Ji kalbėjo toliau: žmogiškosios būtybės turinčios klausyti širdies. Šiame pasaulyje nėra nieko, kas bent šiaip taip nesusiklostytų. Daoistai pabrėžią, kad tikroji išmintis pasiekiama tik nurimus protui, leidžiant viskam tekėti savo vaga.

Džulianas suprato – visu tuo aplinkiniu keliu jam norima pasakyti, kad ji gali būti kantri. Nuo tos dienos, kai Lin grįžo, jis vis suko ir suko galvą. Nežinojo, ką baudė – moterį, kuri jį nuoširdžiai myli, ar save patį. Betgi vėl – o gal Lin išsunkė jo jang, palikdama be jokių lytinių potroškių. Prieš kelionę į Pekiną buvo sunku pasakyti, ar jis ją myli, nes galbūt buvo apakintas geismo. Dabar, jo nebesant, suvokti jausmus vis tiek buvo sunku. Tikras Džulianas buvo dėl vieno: Lin jam reikėjo, nors tas saldžiai kartus ilgesys buvo naujas ir jis nežinojo, kaip jį suprasti.

Jam visiškai atkutus, Lin pirmąkart užsiminė apie jų santykius. Juodu buvo svetainėje. Ji neklausinėjo, ar jis jos pasiilgęs, tik pasakė, kad pačiai tos septynios dienos buvimo skyrium buvusios kaip septyneri metai.

Tuo ir baigusi, apsipylė ašaromis. Iš visų jėgų stengdamasi jas sutramdyti, nusisuko, sauja užsidengė burną.

Džulianui, kuris mintyse šiai akimirkai dienų dienomis ruošėsi, buvo sunku susitvardyti nečiupus jos į glėbį. Kol kas atnaujinti romaną jis spyriojosi, nors ir iki paklaikimo pradžiugo. Lin išraiška parodė, kad ji karštai myli – ta meilė buvo daugiau negu lytiniai pojūčiai. Jos išraiškos būta tokios, kad jis išsigando, mat bijojo priimti sprendimą, kurį padarius nebebūtų kelio atgal.

Tada ji pakeitė pokalbio temą, pasakė, kad jam išvykus mačiusis su keliais draugais ir iš Pekino parsivežusi ryškiausias savo sukneles, nes jos Džulianui patikusios – tas plačiarankoves, su medžiaginėmis sagomis ir šilko siūlėmis. Dabar jos jau išėjusios iš mados, tai antrojo dešimtmečio stilius, bet nesvarbu – jeigu tik jam atrodančios gražios.

Džulianas atsakinėjo lyg ir nuoširdžiai, bet jautė, kad ji meilės žaidimą žaidžia daug geriau negu jis.

Kadangi tarnų nebuvo, Lin pamažiukais prisislinko, nors ir nesilietė. Žiūrėjo į jį taip jausmingai, kaip niekas nebuvo žiūrėjęs. Džulianą tai išgąsdino.

Tokie jausmai virto savotišku skausmu, o tai reiškė, kad meilė gali nusiristi iki farso – jis tai jau buvo patyręs. Bet kur nėra meilės, ten nėra ir romano, vadinasi, nebebus ir to didžiulio džiaugsmo, kurį jis išgyveno Pekine. Tereikia tik stipriai mylėti, galiausiai nusprendė, ir nieko daugiau.

Bet kuriuo metu tada sustoti? Kaip abiem sutarti, kad laikas sustoti?

Nuo neryžtingumo jo veide Lin atšlijo – dabar buvo jos eilė glumti dėl jo reakcijos.

Džulianas galiausiai pasveiko ir vėl ėmėsi skaityti paskaitas, bet dauguma simptomų tebesilaikė. Taip Lin vis dar turėjo akstiną kartkartėmis jį aplankyti. Iš pagarbos jo jausmams svarstyti santykių temos neįsileisdavo. Nešnekant abudu buvo laisvi spręsti, ar toliau eiti, ar ne. Keista, bet jis pajuto, kad vienas to nuspręsti nėra pajėgus. Jam net toptelėjo, kad reikėtų parašyti romaną save pašiepiančiu pavadinimu „Hamletas Kinijoje“.

Vienądien Lin atėjusi tylomis sustojo prie stalo. Staiga tarė:

– Jei tu ir toliau neisi pasėdėti sode, šitas vazas aš sviesiu į kiemą.

Ji už kakliukų nusičiupo dvi dailias vazas, o Džulianas nuo grasinimų susijuokė.

Bet Lin būta rimtai nusiteikusios, indus atsargiai pastačiusi ant stalo, ji prakalbo:

– Juk žinai, kad tavo negalavimas man suteikia dingstį ateiti. Bet aš susirūpinau, ar tu vis dar iš tikrųjų negaluoji.

Buvo aišku, kad ji atkakliai stengiasi savo jausmus išsakyti žodžiais.

Juodu išėjo į sodą, tarnai patiekė kavos ir pyragaičių. Dvi jaunos slyvaitės sprogo, o tai Džulianą kažkaip guodė. Tačiau Lin nebebuvo slaugė. Ji buvo kupina ryžto. Žyniui ir Pelėnui pasišalinus, pritildytu balsu pasakė, kad jie turį sudaryti planą.

Ką ji turi galvoje, sakydama „planą“, jis sumojo akimirksniu. Kadangi pažadėti meilę ir vedybas jo niekas neprivers, Lin teks atnaujinti romaną, priimtiną jam. Tik nežinia kaip. Aplink nuolatos sukinėjosi jo tarnai. Jie kaip reikiant kišosi į jo asmeninį gyvenimą, bet buvo nepakeičiami. O taip šilta, kad jie trenktųsi į kalvas, nebuvo.

Tad jis tylėjo ir laukė, kad prašnekėtų ji. Lin jaudinosi, pradėjo trepinėti po sodą. Su batukais aukšta pakulne ir rožių spalvos suknele atrodė aukštesnė. Gražiai ji atrodė su bet kokia suknele, bet rožinė ją gražino labiausiai, ypač šviečiant saulei. Šita suknelė, pasiūta prieš vestuves, buvo ankštoka ir prigludusi. Ji, sakytum, atrodė trapi. Pagaliau Lin sustojo ir atsisukusi išsakė tai, ką buvo parengusi mintyse, lėtai, tačiau aiškiai.

Jos sumanymas buvo paprastas, užtat pavojingas. Ryte jis turėtų išsiųsti tarnus nupirkti šviežio maisto ir liepti iki devynių negrįžti. Lin vyras kaip dekanas darbe turėdavo būti aštuntą. Taigi susidaranti viena saugi valanda, ji ateisianti.

Kalbant Lin veidas pamažiukais sodriai nuraudo – ne iš drovumo, o todėl, kad Džulianas ją atstūmė. Buvo akivaizdžiai šaltas, jai tai buvo nepakeliama. Ji atėjo kone iš karto, tik grįžusi iš Pekino, manydama, kad liepsna, plykstelėjusi jiems būnant sykiu, tebegyva. Dėl jo meilės nebuvo tikra, bet turėjo priežasčių tikėtis, kad santykiai rutuliosis. Pasirodo, sustota. Dabar ji meta paskutinę kortą – maldauja jį sugulti.

Džulianas suprato, kad jos pasiūlymas juos stato į nelygiavertę padėtį. Jis svečiuojasi šalyje ir, jei juodu būtų užklupti, nepatirtų jokio pažeminimo, o Lin pavojus kur kas didesnis. Kinei, užkluptai svetimaujant, ištverti būtų itin sunku, o jei dar su nevidonu svetimšaliu. Atmetimas būtų visiškas, „Jaunaties“ liberalai – ir tie ją atstumtų.

Jį traukė sutikti. Pavojai Džulianą jaudindavo, ypač pavojingas seksas. Bet atnaujinti romaną? Jis svyravo.

Lin nusiminusi nusuko akis ir, nelaukdama atsakymo, iš sodo pasuko prie keliuko, vedančio namo. Ėjo taip greit, kad jis išsigando – kad tik su tomis aukštomis pakulnėmis nepargriūtų. Impulso pagautas jis sušuko:

– Gerai!

Ji atsisuko ir švystelėjo tokią kerinčią šypseną, kad jis susikrimto. Ir kogi buvo šitoks šiurkštus?

Tąnakt jis miegojo prastai. Iš vakaro tarnams paliepė nuėjus nupirkti kokio nors ypatingo maisto ir iki devynių negrįžti. Artėjant galimybei pasimylėti, ėmė nevaldomai jos geisti. Jo kūnas Lin pažinojo geriau negu širdis. Galvoje sukosi ir sukosi vaizdai, kaip jie mylėjosi Pekine, darėsi skaudžiai sunku.

Reikėjo sėstis ir rašyti motinai. Anksčiau jo laiškai-dienoraščiai būdavo galimybė išsakyti vienatvę, surikiuoti mintis. Dabar jis bandė palengvinti apsėdimą dėl vienos moters per meilę kitai – bandė gesinti gaisrą. Bet žodžių, kurie perteiktų tikruosius jausmus, nerado, ir baigėsi tuo, kad pajuto išduodąs ankstesnį artumą motinai.

Lin pasiūlymas eiti toliau iš tikrųjų buvo įsakymas, kuriam jis nebuvo pajėgus pasipriešinti. Jai teištarus kelis žodžius, ilgi svarstymai apie jų santykius virto nieku. Jei ji nori eiti toliau, jis turi eiti.

Taigi Džulianas nebesistengė užmigti, nuėjęs ilgai prausėsi, rūpestingai save brūžkavo, nusiskuto negražią per kelias paskutines savaites užžėlusią barzdą. Kūnas buvo paruoštas, jis atsigulė vėl. Gulėjo po apklotu nuogas, laukė. Pamatė, kad lyties nekantrumas net didesnis nei jiems pradėjus santykius Pekine.

Naktis, regėjos, truks amžinai. Beprašvintant jis galiausiai užmigo.

Pabudo nuo tylaus priekinių durų pokštelėjimo. Tikriausiai išėjo tarnai. O gal čia Lin? Ji turi raktą. Jei ji, turėtų pasigirsti žingsniai ant laiptų. Tačiau ilgai nebuvo girdėti jokių garsų, tad jis vėlei užsnūdo. Tada pasigirdo lengvutis tapsėjimas ir laiptų girgždesys.

Džulianas veltui stengėsi praplėšti akis. Pajuto, kad ji įeina į miegamąjį. Jis pasitrynė akis – norėjo matyti, kaip gražusis kūnas išsineria iš drabužių. Bet pavėlavo. Nė nesusivokus, Lin it žuvis šmurkštelėjo po apklotais, pas jį.

Ji drebėjo. Plaukai buvo drėgni nuo ryto rasos, kūnas ir lūpos šalo. Sakytum, pas jį į guolį būtų atskriejusi iš ledinių kito pasaulio menių.

Džulianas išgirdo po pagalve tiksint ir pamatė, kad tai Lin laikrodis. Čia išties „nuvogta meilė“ – taip kinai vadindavo nelegalius lytinius santykius. Staiga pro užuolaidas įspindo rytmečio saulė, nutvieskė kambarį. Jie bučiavosi greit, nekantriai, vidun jis įsigavo vos jai prasiskėtus. Tat buvo nuostabiai pažįstama, akimirką abu atsidavė sueities jauduliui. Bet Lin metė žvilgsnį į laikrodį. Išsigandusio Džuliano varpa ėmė glebti, ejakuliacija buvo greita, neaistringa. Lin viršukalnės akivaizdžiai nesiekė. Jos laikrodis tebetiksėjo kaip laiko bomba. Darkart į jį žvilgtelėjusi, ji atsikėlė, užsimetė drabužius ir išbėgo.

Kitąryt Lin atėjo labai punktualiai, bet mylėjimasis vėl buvo toks įtemptas, kad net panėšėjo į darbą. Pabaigus tebuvo pusė devynių.

– Dar yra laiko, – pasakė ji liūdnai žiūrėdama į laikrodį.

Džulianui nebūdinga ištvermė ją sujaudino, ir jie abu įsižiūrėjo į lengvai šokčiojančią ilgąją rodyklę.

Galop ji išėjo anksčiau, kad būtų ne taip pavojinga. Nesigirdint tiksėjimo, kambaryje pasidarė itin tylu. Džulianui dingtelėjo, kad jų padėties nepatogumas – gal ir neblogas dalykas. Taip abi pusės galės atvėsti, leisti romanui baigtis savaime.

Jų mylėjimasis buvo milžiniškas kontrastas, palyginti su laiku Pekine. Džulianas prisiminė kiekvieno per tą trumpą kartu praleistą laiką patirto orgazmo detalę: kur jie buvo, kaip jautėsi, kaip Lin vis kaitaliojo mylėjimosi būdus. O kas iš viso to liko dabar? Ir kas, beje, liko iš to gražaus miesto, pasmerkto anksčiau ar vėliau atsidurti priešo rankose?

Kai į jo kambarį Lin įžengė trečiąkart, nustebo išvydusi, kad jis visiškai apsirengęs sėdi prie savojo valties pavidalo stalo, apėmęs puoduką arbatos. Veide – neapsimestinis nuobodulys. Lin prisėdo ant lovos veidu į jį, atsiduso.

– Ko dūsauji?

– Vaikščiodama čia, aš labai rizikuoju! Šie metai – Žiurkės, aš jais gimiau. Per Naujųjų šventę, kai tu išvažiavai, man sukako trisdešimt šešeri.

Jis kilstelėjo antakį – nors kinų astrologijos dvylikos metų ciklo mistika per didelio įspūdžio nedarė, išgirsti, kad būta dar vienos priežasties, kodėl ji iš Pekino išvažiavo po jo, buvo įdomu.

– Gimimo metais negalima keisti įprasto sekso partnerio . Tai gali privesti prie baisios negandos.

Daugiau kalbėti Lin nenorėjo. Atrodė sutrikusi.

– Dieve, saugok mus! – nusijuokė Džulianas. Kokia galybė prietarų! Kinų horoskopas, kur kiekvieniems ciklo metams atstovauja gyvūnas, dar juokingesnis nei vakarietiškasis. Betgi Kinija – senovės civilizacija. Jis pasistengė klausyti, ką ji kalba. – Taip rimta?

Šitai jai sakiusi motina, kuri keletą užuominų perskaitė „Nefrito rūmų klasikoje“. Tėvas vaikystėje tą knygą laikęs taip įslaptintą, kad motina smulkmenų negalėjusi nupasakoti. Paskutiniais savo ženklo metais, būdama dvidešimt ketverių, Lin nusprendusi tiesą išsiaiškinti pati. Iškeliavusi į Japoniją, kur saugoma daug pirmykščių kiniškų papročių, ir specialiai apsilankiusi šintoistų šventykloje, kur šventovės vyresniosios buvo vienos genties moterys, karta po kartos, ir mokydavo meilės meno. Ji paklaususi apie lytinio gyvenimo draudimus savo ženklo metais. Šventovės vyresnioji pasakiusi, kad tokiais metais „nenormalūs“ lytiniai santykiai griežtai draudžiami, o „normalūs“ turėtų būti kuklūs. Normalumo traktuotė būna skirtinga, bet akivaizdu, kad ištekėjusi moteris Kinijoje seksą turi pasilaikyti santuokai.

Vadinasi, pagalvojo Džulianas, ji irgi ketino nutraukti jųdviejų santykius, bet, kaip ir jis, grįžusi į Vuhaną pamatė, kad nepajėgs.

Dar vyresnioji sakė, toliau kalbėjo Lin, kad užvis pavojingiau per vadinamąją Mirusiųjų šventę, prasidedančią liepos 15-ąją, sueiti su šmėkla – tada per trejus metus tikrai mirsi. Anot vyresniosios, tai galima patikrinti ant rytinės sienos iškabinus baltą audeklą – ryte ant jo bus kraujo dėmių.

– Kas gi to imtųsi?

Jis suprato, kad klausimas kvailas – dauguma ezoterinių praktikų kinams būdavo rimta. Vyresnioji turbūt griežtai prisakė Lin to nedaryti.

Džulianas sužiuro. Iš Lin jis jau buvo išgirdęs daug didelių keistybių, kai kurios buvo išbandytos čia, lovoje. Kaip vertinti šitą tariamą grėsmę jos saugumui? Geriau nekreipti dėmesio. Jis siurbčiojo arbatą, kaip buvo įgudęs, nupūsdamas pavirš plaukiojančius lapelius.

Lin paklausė:

– Ar tu tuo tiki? Kad yra draudimų, kaip negalėčiau šiemet elgtis?

Jis nusikvatojo. Susilaikyk tu man nuo sekso su ja iki kinų Naujųjų metų!

– Žinoma, ne, – atsakė, nors ir pajuto, kad dėl to turėtų gailėtis, – kitaip kasmet būtų baisybė žmonių, prisišaukiančių mirtį!

Ji nusišypsojo.

– Kaip tik šitaip pasakė vyresnioji. Jei tie, su kuriais tai susiję, šituo papročiu netiki, draudimas negalioja.

– Bet tu tiki! – atšovė Džulianas.

– Ne, aš tikiu ne visais papročiais. Laikausi tik tų, kurie man atrodo naudingi. Štai Konfucijaus požiūris: „Dievus ir dvasias gerbk, bet laikykis atokiai.“

Tokia aiški nuostata jį nustebino. Kad ir kieno ji buvo – Lin ar Konfucijaus, – tai sudėtinga filosofinė prielaida, empiristinė ir utilitaristinė, tipiška britiška, kaip nūn paaiškėja, dar ir tipiška kiniška.

– O ką, jei galiausiai išaiškėtų, kad tai tiesa? Aš apie baisią negandą.

– Tada kitame gyvenime tuo tikėsiu! – išpoškino Lin. Jos drąsa jį iš tikrųjų sujaudino – ta paprasta meilė, atrodė, išties nepaklus blogai lemčiai. Priėjęs Džulianas pabučiavo jai į kaktą. – Laikas pasibaigė. Prašau, eik namo. Šiąnakt apsilankysiu pas tave sapnuose. Galima?

Laiką Džulianas sekė atidžiau negu ji, nes išties sunerimo dėl pranašysčių. Lin tylomis atsistojo ir išėjo. Jis staiga pasijuto nekaip ir, jai pasiekus galulaiptę, šūktelėjo:

– Ryt ryto laukiu nesulaukiu, mano meile. Visą dieną ilgėsiuos tavęs.

Jis pirmąkart pasakė „meile“, ir dar meiliai. Tai išgirdusi, Lin sustojo. Tada atsikvošėjo ir lyg ironiškai šyptelėjo – tokia šypsena buvo būdingesnė jam, o ne jai.

Džulianas tebestovėjo laiptų aikštutėje. Iš viso, ko ji prikalbėjo, jo niekas taip nesujaudino, kaip žinia, kad Lin renkasi mirtiną meilę nelemties metais. Mintimis jis vis grįždavo ir grįždavo prie šito pasirinkimo. Va kaip myli Lin – kaip bronzinis indas, išlietas iki tobulumo romantiškosios kultūros.

Buvo pavasaris, rytmečio rūkai nuo ežero risdavosi į kalvas, kol galiausiai vidudienio saulės parginti atgalios nuskęsdavo vandeny. Beveik visos jo paskaitos vykdavo po pietų. Antradienis, kai paskaita prasidėdavo dešimtą ryto, – ir tas netrukdė slaptiems jųdviejų pasimatymams. Jei šitai sumanyta Lin, neaišku, kaip jai pavyko šitaip patvarkyti. Juk tvarkaraštis buvo sudarytas baigiantis praeitam semestrui, bet jis vis tiek manė, kad Lin bus pridėjusi ranką.

Nuo aštuoniolikos metų Džulianas beveik kasmet pavasarį įsitaisydavo naują merginą. Tarsi pats metų laikas būtų vertęs ieškoti naujos mylimos. Bet šį pavasarį jam buvo nė motais. Ir ne todėl, kad draugystei su Lin buvo mažiau negu metai, o meilės reikalams – ir dar mažiau. Iš tikrųjų jis jautėsi taip, lyg su ja būtų prabuvęs metų metus.

Universitete brendo streikas. Studentai protestavo, kad per mažai esama paramos iš universiteto rektoriaus ir jo „svitos“ jų antijaponiškai veiklai. Reikalavo rektoriaus atsistatydinimo. Dėstytojai rodė solidarumą su rektoriumi – teigė, kad jei taip atsitiks, visi jie irgi atsistatydins. Jeigu protestas pasiektų tikslą, daug kas prarastų gerai apmokamas darbo vietas. Džuliano bendradarbiai įsitempę stebėjo, kaip rutuliojasi įvykiai.

Džulianas galėjo būti ramus – jo vieta buvo užtikrinta, nes jis buvo pasirašęs vyriausybinę sutartį. Negana to, visi taip susitelkė į krizę, kad į jį niekas nekreipė dėmesio. Šiaip jis buvo labai linkęs į bendravimą, bet paskutiniu metu dėl meilės reikalų su Lin darėsi itin atsargus, kad kuo mažiau atkreiptų į save dėmesį.

Vieną rytą, tarnams išėjus, jis laukė pasukant rakto. Bet namuose buvo tylu. Gal Lin pakeliui sutiko pažįstamų? Staiga miegamojo durys virstelėjo. Jis nuogas iššoko iš lovos, Lin pasitiko tarpduryje. Įsitraukęs į kambarį, apglobė vėsų kūną.

Nejudėdamas iš vietos pradėjo vilkti suknelę. Savo nuostabai, pamatė, kad po apačia ji nieko nevilki. Gal nevilkėdavo ir visais ankstesniais kartais, tik jis nepastebėdavo. Nieko nuostabaus, kad oda tokia šalta, nors ji ir lipo į kalvą. Lin, būdama su juo, nenorėjo prarasti nė sekundės. Kai pamatė, kad jis tai suprato, išraudo. Jis nusitempė ją į lovą. Nuoga ji prilipo. Džulianas pamatė, kad rausvai rusvi speneliai sirpsta taip greitai, kaip sirpdavo Pekine.

Jis užuodė nuo kūno sklindantį keistą kvapą, labai jaudinantį. Pirštai įsliuogė į slidžią, drėgną makštį. Tąryt juodu mylėjosi taip aistringai, kaip mylėdavosi Pekine. Nusiklojo antklodę, bet šalčio nejuto. Neapsidangstė net nurimę, gulėjo apsiviję vienas kitą, atmerktomis akimis. Šįkart į laikrodį ji nežvilgčiojo – jo neatsinešė.

– Tu kitaip kvepi. Kodėl anksčiau to neužuodžiau?

– Tai kvepalai, – teatsakė Lin, jį spausdama dar labiau.

Jis krimstelėjo jai į ausį ir pasakė:

– Netikiu.

Lin, jį erzindama, šyptelėjo, kurį laiką patylėjo. Paskui tarė, kad tai muskusas, kurio jai davusi motina.

Jis vis vien negalėjo patikėti, kad šičia tik kvepalai. Jei Lin prieš eidama maudėsi muskuso vonioje, neaišku, kodėl jai lytiškai susijaudinus dvelksmas gerokai labiau juntamas. O sustiprėjęs kvapas veikė kaip afrodiziakas – bent jau jį. Anksčiau jų mylėjimąsi trikdžiusi įtampa dingo. Nors laiką ji vis dar sekė, dėl to per daug nebesuko galvos.

Turbūt ji nesako visos teisybės, bet Džulianui užteko ir tiek. Jis žinojo, kad iki galo jos niekuomet neperpras.

Vienintelis ramybės neduodantis dalykas dabar buvo atsinaujinęs apsėdimas dėl jos kūno – jis viską trynė iš galvos. Laisvas rinktis, ar šį reikalą tęsti, ar nutraukti, Džulianas nebebuvo.

Kitą dieną, kai abu patenkinti gulėjo, jam šovė nauja mintis.

– Ar mes turėsim vaiką? – paklausė.

Ji iš pradžių neteko žado, paskui atkirto:

– O ar norėtum?

– Kodėl gi ne?

– Tada turi mane vesti. Aš maniau, kad apie tai nenori šnekėti.

Lin kalbėjo kažkaip nuolankiai.

Džulianas atsiliepė ne iš karto.

– Kodėl tu iki šiol nepastojusi?

– Todėl, kad nešioti pavainikio nenoriu, ir dar maišytos rasės. Taip tu būtum priverstas tuoktis nenoromis.

Jos tiesumas jį įskaudino. Iš tikrųjų Džulianas norėjo paklausti, kodėl ji, būdama aštuoneri metai ištekėjusi, neturi vaiko nuo Čengo.

– Aš tik klausiu, kaip apsisaugai nuo nėštumo.

– Tai mano paslaptis, – nusišypsojo Lin.

Kai kurios moterys versdavo jį atsitraukti prieš ejakuliaciją. Paskutiniu metu tam prireikdavo didžiulių valios pastangų, jis dažnai likdavo nepatenkintas. Lin šito niekuomet neprašydavo. Priešingai, jam pasiekus viršūnę, norėdavo įsiurbti iki paskutinio milimetro. Tad jis tarė:

– Jei tau nelemta turėti vaiko, tai ir neturėsi.

Džulianas, rodės, nori pasakyti, kad ji nevaisinga, ir Lin pasijuto priversta atskleisti tiesą.

– Gerai, pasakysiu dar vieną paslaptį. Nuo seno, praktikuodama meilės meną, aš vartoju muskusą ir naudoju būdus, neleidžiančius spermai susilieti su kiaušinėliu.

Ji paaiškino, kad kai varpos galiukas pasiekia gimdos kaklelį, jai ateinąs metas imtis technikos, vadinamos „rūmų sargyba“ – Kinijoje gimda laikoma vaiko rūmais. Jei ji tuo metu atsipalaiduotų, sperma įtekėtų vidun.

Na, man tokia technika patinka, pagalvojo Džulianas. Pojūtis, kad esi stipriai sugnybiamas, buvo ypač malonus.

– Aš nenorėjau versti tavęs vesti pastodama, – tarė Lin. – Su tokiu kaip tu neišeitų. Pabėgtum į Angliją, o aš neturėčiau kaip tavęs ten vaikytis. Net jei pastočiau ir priversčiau vesti, greit tau atsibosčiau, nes gailėtumeisi taip pasielgęs. Tada man nebeliktų nieko kito, kaip tik nusižudyti.

Daugiau Džulianas tokių dalykų nebenorėjo klausytis; ji kaltina jį savanaudiškumu, bet, šiaip ar taip, jis nėra savanaudis – tik skiriasi nuo „normalių“ laisvės potroškiu! Jis nutraukė ją tardamas:

– Tada pradėkime vaiką ir pamatysi, kaip aš elgsiuos!

Kalbėjo kuo nuoširdžiausiai. Tą akimirką jis iš tikrųjų norėjo ją vesti, turėti vaiką. O kodėl gi ir ne? Tiesumas, su kuriuo kalbėjo Lin, bus ir vėl jį užvaldęs.

Dešimtas skyrius

Dabar jie mylėdavosi taip harmoningai, kad orgazmą nesunkiai patirdavo tuo pat metu. Laiko trūkumu nebesiskundė. Džulianas pajuto, kad į jų santykius vėl grįžo laisvumas – tai būta tikro sekso ir tikro džiaugsmo.

Vieną šlapią rytmetį Lin žvilgtelėjo į brėkštantį dangų ir pasakė, kad jei jie kada nors turės kūdikį, tai tikrai bus duktė, nes mylimasi taip aistringai. Ir jos bus gražus vardas, pridūrė Lin: Hong – „Vaivorykštė“, paimtas iš „Dainų knygos“ eilėraščio. Konfucijus tam eilėraščiui parašė įdomią anotaciją: „Vaivorykštė – saulės ir lietaus sueities padarinys. Kadangi tai nederamas in ir jang sąlytis, ji įkūnija tikrą dangaus ir žemės kūniškumą.“ Lin nupiešė vaivorykštę reiškiantį kinišką rašmenį, baigė grakščiai užriesdama potėpį.

– Toje anotacijoje taip pat teigiama, kad vaivorykštė Rytuose laikoma tokiu pat blogu ženklu kaip su meilužiu pabėgančios moters simbolis. Taigi, vaivorykšte aš pateisinu mūsų elgesį!

Kalbėdama ji šypsojosi, bet buvo aišku, kad užuomina apie pabėgimą neatsitiktinė.

Vaivorykščių šitame Šimto Ežerų mieste pasitaikydavo dažnai. Liūtingu pavasario ar vasaros metu dar prieš nustojant lyti pasirodydavo saulė, ir Džulianas nuo savo iškilumos ant Luodzia kalvos pamatydavo, kaip nuošlaitėmis iki dangaus nutįsta įstabus puslankis arba susiformuoja visa apjuosianti arka.

Su vaivorykšte susijusi vaizdinija Džulianui patiko. Jis vis dairydavosi į dangų ir galvodavo apie dukterį, gimusią iš tikro, bet neteisėto in ir jang geismingumo. Tokią akimirką pasaulis atrodydavo spindintis kaip šios ryškiaspalvės dangaus arkos. Jis kiniškai murmėdavo: „Hong…“

Džulianas vis labiau jaudinosi ir nekantravo, o vieną dieną paklausė:

– Na, kaip?

– Apie ką tu? – sumišo Lin. – A, apie vaiką, – prakalbo linksmiau. – Aš, suprantama, pastoti neketinu. Bent kol nebūsime pasirengę – noriu pasakyti, iš pradžių mes turime susituokti. Juk negaliu leisti, kad ji būtų neteisėta, kaip manai?

Jos tiesmukumas Džulianą supykdė – jis dar nebuvo pasirengęs užtikrinti, kad koks nors jo vaikas turės teisėtą tėvą visų pripažįstama šio žodžio reikšme. Lin tai žinojo – spaudė jį, tikrino. Įprasta elgsena niekad nebuvo jo gyvenimo dalis, dabar jis irgi negalėjo pasikeisti.

Tądien per ginčus jie vos perėjo prie bučinių.

Paaiškėjus, kad Lin neturi nuotaikos mylėtis, Džulianas pyktelėjo.

– Visa, ko nori tu, yra… prakeiktas, – jis ieškojo žodžio, – …jang, kai to nori tu.

– Nekvailiok. – Ji buvo rami, bet eiti prie reikalo esmės nebevengė. – Jei mes tikrai vienas kitą mylime, turime rasti išeitį.

Lin pasiūlė bėgti į Honkongą, Angliją ar Ameriką. Ji turinti užtektinai lėšų, kad jam padėtų, iš Kinijos jie galį bėgti į bet kurį pasaulio kraštą. Ji neketinanti toliau slapukauti.

Lin norinti jo viso, ne valandos sekso.

Dabar ji jau nebuvo prieš imperatorių klūpanti sugulovė. Žvelgė į jį, svilino žvilgsniu, reikalavo atsakymo. Šįkart neketino leisti jam išsisukti.

– Tai neįmanoma, – atšovė jis.

Pamatė, kaip lengva būti šaltam, pasirėmė turima rambaus širdžių daužytojo reputacija.

Lin stovėjo išblyškusi, nekrustelėdama. Labai paprasta, pasakė Džulianas. Būti laimingi sutuoktiniai jie niekuomet negalės. Jis neketinąs nė galvoti apie santuoką, kol nesueis bent jau keturiasdešimt, jei tokio amžiaus sulauks. O bėgti su juo nesusituokus jai nėra ko.

– Aš važiuosiu su tavim, kad ir kur tu važiuotum.

Lin buvo beprarandanti sveiką protą. Džulianas žinojo, kad jo atkaklumas nuo aistringų jos šnekų praeityje subyrėdavo, tad ryžtingai žvelgė pro šalį, kad nereiktų apsigalvoti.

Iš pradžių Lin išspaudė šypseną, bet greit ramuma dingo – tai buvo pirmas kartas, kai ji jam matant prarado savitvardą. Džulianas negalėjo klausyti, kaip nuo stiprių emocijų ji klysta kalbėdama angliškai. Lin balsas pradėjo virpčioti, galop ji pravirko. Jam nieko nebuvo blogiau už moterišką isteriją. Nuo šitokių protrūkių nebelikdavo jokio švelnumo.

Ji pasakė norinti nusižudyti. Iš tiesų minčių apie savižudybę turėjusi nuo tada, kai mirė mama. Jų taip ir neįveikusi, kol gyvenime nepasirodęs jis. Bet jo beširdiškumas atvėręs seną žaizdą, ir dabar minčių apie savižudybę radęsi vėl. Jų santykius laikydamas atsitiktiniu romanu, nuotykiu, kuriame ji esanti ne kas daugiau, kaip dar viena abėcėlės raidė, jis ją išmušęs iš pusiausvyros.

– Aš išgersiu cianido! – pareiškė ji. – Ir tau akyse mirsiu!

Nuo tų žodžių Džulianas įsiuto. Negi šita moteris knaisiojosi po jo daiktus ir aptiko testamentą? Juk jis stengėsi jį paslėpti. Įkišo į užrašinę, nugrūdo į lagamino dugną, kad niekas nesužinotų paslapties. Savo užmojų neišsižadėjo, tik negalėjo jų realizuoti. Stengėsi pernelyg nesigilinti į priežastis – juk jie puikiame, nenuspėjamame pasaulyje. Bet tai buvo jo rūpestis, ne kieno kito, laužyti pažadų jis neketino.

O gal ji testamento nematė? Juk veide nė menkiausio apsimetimo. Galimas daiktas, čia tik sutapimas – cianidas paplitęs po visą pasaulį.

Lin, tarsi pajutusi jo įtarimus, pro sukąstus dantis dar iškošė:

– Aš rasiu nuodą. Kinijoje mes naudojam aršeniką!

Visuomet atrodė, kad tai geras būdas numirti, verkšleno ji, greitas ir paprastas, nors ir žiauru, kad toks galutinis, toks neatšaukiamas, nepaliekantis jokių galimybių apsigalvoti.

Jei ne pyktis, prasiveržęs pagalvojus, kad Lin galėjo slapčia perskaityti jo testamentą, Džulianas būtų tik nusikvatojęs. Žudytis tikintis būti išgelbėtai? Visa tai šitaip melodramiška.

Atleisk, mieloji, šiandien būsi pasirinkusi netinkamą laiką, pasakė jis sau. Lin skaudžiai priminė testamentą ir jis buvo ne tos nuotaikos, kad suskystų nuo jos ašarų ar grasinimų. Gerai, kad ją atvėsino. Jis apsisprendė nesitraukti, kad ir kaip ji siautėtų nuo isterijos. Tiesą sakant, susidomėjęs žiūrės, kaip toli ji eis.

Pagaliau jis anaiptol nesiruošia prarasti seksualinės laisvės. Jei Lin neketina taikstytis su jo palaidūniškumu ir yra apsisprendusi būti ištikima jam, ką gi, tai jos bėda, su juo neturinti nieko bendra.

Jis apgailestaudamas pagalvojo, kad nė viena kinė neturi laisvos Blumsberio moterų dvasios. Čia tau ne Vanesa Bel, savo vyrus versdavusi draugais, o draugus – vyrais.

Dvi dienas lijo be perstojo. Džulianas jau buvo bepradedąs vaizduotis, kad dangus prapliupo jos ašaromis. Bet ne, juk Dievas į meilės reikalus nesikiša, kad buvo jai neteisingas, Džulianas pasmerktas nebus. Po universiteto teritoriją jis vaikščiojo su lietpalčiu, be skėčio, bet su plačiakrašte iš valstiečio nusipirkta bambukine skrybėle. Kai paleido studentus iš paskaitos, tie pasakė, kad po pietų vėl kils audra. Todėl jam dar mažiau norėjosi grįžti namo. Universiteto teritorija ištuštėjo, gluosnius ir nendres ežero pakrašty pašėlusiai siūravo vėjas, iš stačiagūbrių debesų pasipylė žaibai ir Luodzia kalvą kaip išskirtinio grožio kiniškame ritininiame paveikslėlyje įsupo miglos.

Išeičių buvo keletas: jis galėjo motinai išsiųsti telegramą „Tiesa atidengta“ ir, palikęs sumaištį, vykti namo; su Lin apie savo santykius galėjo paskelbti viešai – Lin išsiskirtų, juodu susituoktų, jis susirastų darbą kitame universitete. Taip pat galėjo pasilikęs žiūrėti, ar Lin tikrai darosi galą, o jei taip – laukti, kol išaiškės tiesa ir visi universiteto dėstytojai bei studentai apkaltins jį. Ar esama ketvirtos išeities? Taip, esama – tai buvo išeitis, kuriai jis taip seniai ruošėsi.

Lin gi tikrai kalba nerimtai. Tai tik šnekos. Bet jis niekuomet negebėdavo atskirti, kada ji sako tiesą, o kada erzina. Prieš važiuodamas į Kiniją buvo girdėjęs Rodžerį pasakojant, kaip paprastos kinės gerbia dorybę. Kiekvienoje vietinėje ar dinastijos istorijoje esama ilgo sąrašo „garbingų skaisčių moterų“, kurios nusižudžiusios, kad išsaugotų dorą, nes ji joms buvusi svarbesnė už gyvenimą ir už meilę.

Ar Lin tokia kvailė? Vargu. Juk yra įgijusi vakarietišką išsilavinimą, be to, daoistė, o daoistai išorę laikė apgaulinga ir manė, kad gyvenimo tikslas – sveikata ir ilgaamžiškumas. Ji tik išliejo pyktį, kad jis jos neveda.

O gal tik vaidina? Negi visa tarp jų tik vaidyba? Kinijoje teisybę sunku atskirti nuo fantazijos – bent jau jam.

Džulianas pamatė keliu ateinantį Čengą su skėčiu. Tas buvo liesesnis nei anksčiau. Juodu pasisveikino ir sustoję persimetė keliais žodžiais. Čengas buvo vienas iš dviejų, kurį jis tą akimirką mažiausiai norėjo matyti, kita buvo Lin. Bet atrodė, kad apie tai, kad vyktų kas neįprasta, Čengas nieko negirdėjęs. Buvo kaip visuomet mandagus, net dar mandagesnis, nes skubėjo. Kiek paėjėjęs atsisuko Džulianui pasakyti, kad jo eilėraščiai ir esė jam padarę didžiulį įspūdį, ir paragino pas juos apsilankyti kada panorėjus.

Džulianas pajuto jam simpatiją. Lin jis buvo davęs savo poezijos rinkinio „Žiemos ritmas“ kopiją, o dalį esė apie Rodžerį Frajų, sekretorės kabinete atspaustą mimeografu, naudojo kaip skaitinius studentams. Čengas iš tikrųjų buvo geras vyrukas, dargi mokslinčius, bet dar svarbiau – visuomet jam malonus.

Jis pajuto sąžinės graužatį, kad apgaudinėja tokį nekaltą. Kas, jei vienądien Čengas apie jo meilės nuotykį su žmona sužinos? Koks tat būtų smūgis jo orumui ir reputacijai. Bet jis guodėsi tuo, jog Čengas pernelyg protingas ir nekels daug erzulio.

Dulksnojant Džulianas stovėjo neapsispręsdamas, ar sakyti teisybę, ar ir toliau Čengą apgaudinėti laukiant, kad jis vienądien pats sužinos.

Išėjęs iš universiteto teritorijos, jis susistabdė rikšą, kad nuvežtų į Hankou. Reikėjo atitrūkti nuo slogios universiteto atmosferos, kur krebždėjo paskalos ir konspiracija. Jam buvo pasirodęs keistas vieno iš motinos laiškų vokas. Lin pasakė, kad jis tikriausiai buvo atplėštas Čengo „priešo“. Jis įsiuto – šičia tiek mažai privatumo. Kad kinai nekenčia vienas kito, tai gerai – jų šitiek daug. Bet kokių gi pikantiškų atradimų būtų galima aptikti jam motinos rašytame laiške?

Persikėlęs į Jangdzės šiaurinį krantą, jis išlipo buvusioje britų gyvenvietėje. Rytuose būta garsiosios Raižytų Pastatų gatvės su arbatinėmis, vyninėmis ir kitokiomis didelėmis parduotuvėmis bei krautuvėlėmis, visos jos buvo medinės. Atrodė, kad dailiu paukštukų ir gėlių, kalnų ir upių reljefu buvo padengtas kiekvienas bet kurio pastato centimetras, ties įėjimu į gatvę įstabiai išpuošta arka.

Kol Džulianas atsivaikščiojo po tą vietovę, kol pasigardžiavo skaniu maistu ir vynu, nusileido sutemos. Jis nuėjo į prieplauką. Negailestingai pliaupė lietus, jo lašeliai smulkiomis gėlėmis margino sūkuringą vandenį. Jis neramiai žvilgtelėjo į laikrodį. Pusė septynių ar be penkiolikos septynios? Jis buvo girtas.

Netoli stovinčio policininko paklausė:

– Zouma? Kas nors išplaukia?

Kai būdavo girtas, jam atrodydavo, kad kiniškai žodžius taria puikiai.

– Shenme?

Buvo akivaizdu, kad policininkas nesuprato.

– Ar yra keltas?

– Meiyou! Meiyou!

Atsakymo būta neigiamo.

Staiga nei iš šio, nei iš to pūstelėjo stipresnis vėjas, tarsi iš niekur, ir vos nenupūtė jo bambukinės skrybėlės. Teko ją prisispausti, bet pašėlusiai plaikstėsi lietpaltis. Visi, kas nešėsi skėčius, grūmėsi bandydami ir išlaikyti skėtį, ir apsisaugoti nuo lietaus.

Keltinė buvo kuriam laikui uždaryta. Džulianui neliko kitos išeities, kaip eiti į laukiamąją salę – ji buvo nepakenčiamai prišnerkšta, pilna įstrigusių keleivių. Grindys prispjaudytos, oras troškus nuo vyrų prakaito, vaikų šlapimo ir moterų keiksmų. Keista, kad Kinijos šlykštumą jis pamatė tik be Lin.

Užtruko dar dvi valandas, kol keltas palengva atsiplėšė nuo prieplaukos. Brizas nuo upės prapūtė galvą, palikdamas tik skausmą, galva dabar buvo sunki, sopanti. Jam žūtbūt prireikė dar stiklo brendžio.

Vis dėlto jis pasuko ne namo, o pro Lin namus, po akacija stabtelėjo. Svetainėje švietė lempa su japonišku gaubtu, bet ten sėdėjo tik Čengas, skaitė. Lin kambaryje viršuje buvo tamsu. Ką gi čia veikia jis, stovėdamas girtas per lietų? Po velnių, elgiasi kaip kvailas įsimylėjėlis. Namas neatrodė kuo nors neįprastas. Gerai, vadinasi, ji gyva. Nebuvo ko eiti tikrinti, tarė sau pyktelėjęs, ir pasuko namo.

Lin kelias dienas neatėjo. Jis pajuto neįprastą tuštumą ir nežinojo, ką vienam veikti. Jos nesant, negalėdamas jos matyti, pasijuto apleistas.

Iki namų eiti reikėjo dešimt minučių. Jis pabandė eiti keliu, kuriuo Lin vaikščiodavo kas rytas. Kažin ar ji irgi taip vargdavo, kaip dabar jis. Juk eidavo kiekvieną rytą, suknelė plakdavosi apie nuogą kūną, ji braudavosi per bambukų giraitę, stumdavo lapotas šakas. Kad pabūtų minutę kitą ilgiau, gal net bėgdavo. Keliuko būta stataus, nulijus – slidaus. Ir kaip ji ateidavo neuždususi, kitaip nei dabar jis? Skųstis niekuomet nesiskųsdavo – sunkaus lipimo niekada neminėjo.

Tik parėjus namo abu tarnai prisistatė paimti lietpalčio ir bambukinės skrybėlės, susirūpinę lūkuriavo.

– Gal ko nors paruošti pagirioms, pone? – paklausė Žynys.

Džulianas susmukęs sėdėjo krėsle. Pasukęs galvą pasakė, kad jam reikia brendžio.

– O daugiau, pone? – paklausė Pelėnas.

– Tik kad išsinešdintumėt! – staiga neteko kantrybės Džulianas ir užriko, kaip anksčiau niekad nedarydavo. Britai visuomet stengdavosi su aptarnaujančiu personalu būti mandagūs, gal net globėjiški.

Pamišimas! Gal geriau nusipirkti butelį cianido. Arba mirti jos rankose – nereikės nė to. Tik tegu ji taiko savo daoistiškuosius menus. Juk prarepetavo daugybę laiko. Temirsiu nusikamavęs, išleidęs visą aistrą, kaip dėl sekso pamišęs „Auksinio lotoso“ didvyris.

Nuo tokios minties Džulianas pradėjo juoktis, taip nustebindamas abu tarnus, kurie laukė už durų. Galvoti, kad savo gyvenimą turi paaukoti kinei, net jei ji graži ir talentinga, ir dar ragana lovoje, buvo juokinga.

Kitądien jis išsiruošė anksti, be penkiolikos aštuntą, Lin tuo laiku dar net negalėjo ateiti. Paskaitos neprasidės iki dešimtos, tad jis ėjo į savo kabinetą Anglų kalbos katedroje. Koridoriuje susidūrė su dviem moterimis. Jos prisistatė kaip naujosios anglų kalbos dėstytojos iš tos pačios katedros. Viena buvo anglė, kita – amerikietė. Abiejų sutuoktiniai dirbo Hankou įmonėse – jie buvo dažnai keliaujantys vyrai. Namie jos neturinčios ko veikti, taigi atvykusios laikinai padėstyti anglų kalbos, kaip sakėsi, laikui prastumti.

Džulianas atkuto. Pasinėręs į romaną su Lin, jis buvo likęs be draugų, ieškoti pažinčių nerado nei laiko, nei poreikio. Pagaliau juk nesinorėjo atkreipti į save dėmesio. Tačiau iš prigimties jo būta draugingo, kai keliavo po Europą, nors ir su mergina, visuomet būdavo apsuptas minios.

Dabar jis buvo dviejų jaunų moterų draugijoje. Nesvarbu, gražios jos kaip reikiant ar ne – abi turėjo nepaneigiamo jaunystės žavesio. Senasis jaudulys susipažįstant su nauja moterimi grįžo. Jis vėl pasijuto šmaikštus ir linksmas. Tiedvi moteriškės mokėjo flirtuoti atvirai – taip, lyg būtų laisvos ir netekėjusios. Po kelių minučių jau prašėsi vedamos kur nors pavalgyti, ir šiaip. Tai pasakė kaip juoką, bet jis to ir norėjo.

Tądien po paskaitų Džulianas anglę pasikvietė pietų, amerikietę – vakarienės. Jie kalbėjosi ta pačia kalba, pokalbis liejosi. Flirto būta lengvo, užuominų – subtilių, nemalonių nesusipratimų nepasitaikė.

Amerikietė labai domėjosi ar bent jau sakėsi besidominti politika. Sėdint Vučango restorane, jiems prieš akis vėrėsi neužstojamas Jangdzės šiaurinio kranto vaizdas – Hankou šviesos.

Ji paklausė, ar universitete esama pogrindinių komunistų.

Džulianas tiesiai neatsakė. Teisybę pasakius, manė, kad geriau nesiaiškinti. Turėjo būti tam tikras skaičius studentų, kurie daugiau ar mažiau laikėsi marksistinio požiūrio. Jam bandant atlikti marksistinę Dostojevskio analizę, veidai priešais atrodė įsitempę ir neramūs, tai jį sudomino. Iš to Džulianas sprendė, kad kairiųjų pažiūrų studentai išsigando, jog apie marksizmą jis pasakys ką įžeidžiamo ir jiems neliks kitos išeities, kaip atsistojus pasipriešinti, o tai studentui kinui nėra malonu.

Maistas ir vynas buvo puikūs, jie gardžiavosi. Kinijoje Džulianas buvo pasidaręs tikru gurmanu, tad džiaugėsi galėdamas pademonstruoti savo žinias amerikietei. Jie šnekučiavosi apie Blumsberį ir krizę Europoje. Džulianas nenorėjo sutikti, kad krizė apims ir Kiniją.

Jis truputėlį pakalbėjo ir apie politiką. Keletas Raudonosios armijos dalinių verčiami trauktis į nuošalesnę vietovę Vakarų Kinijoje, pasakė, Pekine policija įsiveržė į kelis svarbesnius universitetus ir suėmė radikalius studentus bei dėstytojus. Dėl šitų abiejų priežasčių streikas turėtų prasidėti ir šiame universitete.

Iškėlęs taurę, Džulianas tai moteriai tarė:

– Kaip sako kinai, išgerkim iki dugno. – Jis visą taurę išgėrė vienu mauku. – Už streiką, jei nėr už ką daugiau.

Iki dugno išgėrusi savąją taurę, amerikietė žaviai įraudo. Prisitraukusi kėdę arčiau, paklausė:

– O ką darytumėt jūs, jei šičia kiltų streikas?

– Mylėčiausi, – atšovė Džulianas net nesusimąstęs.

Ji apstulbusi susmeigė akis. Jis – irgi. Jam patikdavo provokuoti, o paskui įžūliai spoksoti laukiant, kaip moteris reaguos. Amerikietės veidas užsiliepsnojo, ji nusuko akis. Jis šyptelėjo. Pasijuto lyg vėl Europoje. Prie tokių pergalių buvo pratęs, taip pat buvo pratęs atmesti tas, su kuriomis nebenorėjo turėti nieko bendra.

Tad varė toliau:

– Jei streikas nekils, aš pradėsiu skaityti paskaitas apie Kembridžo mąstytojus liberalus – nuo Džordžo Edvardo Muro iki Bertrando Raselo, kad ir ne išsamiai, bet pakankamai, kad studentai susimąstytų apie liberalizmo principus.

Dabar, po mėnesių praktikos, jis jau buvo gerokai labiau savimi pasitikintis dėstytojas.

Amerikietė padūsavo. Apie tuos dalykus maža ką teišmanė, tad jai buvo nuobodu.

– Labai įdomu, – pasakė.

Ne, gultis su ja jis nenori, ne šiąnakt. Rytoj – kita diena. Jis puikiai tvarkosi.

Džulianas gerokai atkuto. Valgydavo tai su viena, tai su kita, po vieną net pasikviesdavo į namus vakarienės. Abi dėdavosi lyg niekur nieko, nors ir labai rungtyniavo dėl jo dėmesio. Jam patikdavo tai su viena, tai su kita pavaikštinėti po universiteto teritoriją. Ką išdarinėja europiečiai ir europietės, kinams per daug nerūpėjo, tad buvo galima flirtuoti atvirai, o tai jam patiko.

Paskui ėmė darytis nuobodu. Nė su viena nesugulęs liovėsi.

Vienądien eidamas į paskaitas išvydo ant kelio jo lūkuriuojančią Lin. Ji vėl atrodė kaip studentė: su balta medvilnės suknele ir medžiaginiais bateliais, neišsidažiusi – visiška priešingybė spindesiui Pekine. Plaukai buvo surišti į dvi uodegėles, tačiau veidas kaulėtas, ji atrodė labai sulysusi.

Jis susitikimo laukė, bet dabar bus įkliuvęs į spąstus.

– Jei man nesivaidena, matau…

Vos išsprūdus šiems žodžiams suprato, kad pastaruoju metu krečia per daug juokų. Jau paprasčiau būti žiauriam.

Lin, regis, neišgirdo. Prabilo, kaip ir buvo pasirengusi:

– Girdėjau, dabar tu jau turi L ir M. Sveikinu!

– Nesąmonė! – išpoškino jis kone instinktyviai, nors ir buvo nusprendęs, kad paklaustas šito neneigs.

Ji šypsodamasi priėjo.

– Meluoti nereikia. Juk esi gražus, patrauklus, vylingas. Kilęs iš garsios šeimos. Jaunas dėstytojas, mąstytojas, talentingas poetas. Kaipgi kuri gali tavęs neįsimylėti?

Neatrodė, kad ji priekaištautų. Balse nebuvo nė gaidelės ironijos. Lin tikriausiai jautėsi įskaudinta – mylimasis ją žemina. Jos akyse išvydęs ašaras, Džulianas atlyžo. Ji, atrodė, labai stengėsi tvardytis, pasakė, kad pati kalta, jog jį pamilo ir negali pamiršti. Prislinko – žiūrėjo it laukinė, pamišėlės žvilgsniu.

– Baik, prašau.

Džulianas, negalėdamas pakelti jos žvilgsnio, nusuko akis.

– Gal norėtum išvysti mane mirusią? – Nuo jos atodūsio jam pervėrė širdį. – Kai ateis laikas, mirsiu. Bet, Džulianai, maldauju, nemesk manęs šitaip.

– Ne.

Jis pats nežinojo, ką neigė – kad ją meta ar kad nori matyti mirusią.

Lin akys nebešvytėjo, ji vos prakvėpavo. Jis staiga suvokė, kad meilė ją dusina, gal Lin net iš tiesų galvojo apie savižudybę – vienas Dievas težino, ar buvo numačiusi kokį „savęs pribaigimo“ metodą, kaip turėdavo po metodą bet kam jų santykiuose. Juk nuolat kartodavo: „Mirštu tau akyse.“ Jis suprato, kad prasidėdamas su tiedviem, kurioms nieko nejaučia, ją pažemino, taip pat ir save.

Ūmai pajuto neapsakomą kaltę ir, ją prisitraukęs, stipriai apkabino.

– Aš tave myliu. – Tai pasakė pirmą kartą. Šitai jį sukrėtė taip pat kaip ir ją. Dar pridūrė: – Prašau, patikėk.

Lin nustėro, ėmė tankiau kvėpuoti. Tada liūdnai palingavo galvą.

– Žinau, kad esu bjaurybė. Kad prisipažintum mylįs, pagrūmojau savižudybe. Suprantu, kad tau manęs iš tiesų gaila. To ir turėtų užtekti.

Ji pakėlė galvą. Veidas buvo atgavęs mažumėlę spalvos, ji tarsi ir atrodė atsigavusi.

– Mama sakydavo, kad nusipiginama gali būti ir iš kilnių paskatų.

Lin pasimuistydama išsilaisvino ir paprašė Džuliano, kad nueitų pirmas.

Paėjėjęs keliolika žingsnių, jis atsisuko, bet Lin nebebuvo. Suglumęs ėjo toliau – tol, kol nebegirdėjo nieko, tik kimų nematomų paukščių čirpavimą ir beždžionių kvykavimą.

Džulianas apsižiūrėjo, kad eina ne ta kryptimi, tolyn nuo universiteto, dabar buvo pasiklydęs tankiame miške tarp daugybės azalijų ir vijoklinių gėlių su dideliais žvilgiais varpeliais. Blausų taką skrodė ploni skaisčios saulės spinduliai.

Jis užsidengė ausis, kad negirdėtų miško ošimo, pabandė nurimti. Vos tik susiorientavęs iškart pasuko atgal į universitetą. Į paskaitą vėlavo keturiasdešimt minučių. Studentai buvo sunerimę, ieškojo jo darbe ir namie, o kai nerado, ėjo į dekanatą.

Jo atsiprašymas buvo išties vykęs:

– Atsiprašau, aš pasiklydau.

Tai jis pasakė taip rimtai, kad pradėjo iš savęs juoktis – studentai irgi juokėsi.

Visa diena atrodė netikra. Jis turėjo vakarieniauti su angle – pakvietė ji. Eiti nesinorėjo, bet buvo per vėlu atsisakyti. Taigi jis grįžo namo apsivilkti kostiumo ir pasirišti kaklaraiščio, prieš išeidamas rūpestingai susišukavo. Prieš pasimatymą su Lin niekuomet taip nesipuošdavo.

Anglė irgi išsipuošė. Dievulėli, apsivilko čeongsamą, pasikabino perlų vėrinį ir dėl to priminė kiniškų cigarečių reklamą. Lyg to dar būtų negana, plaukuose segėjo dvi raudonų raudoniausias rožes – įspūdis buvo kiek komiškas, lyg aktorė namie vaidintų vieną iš Somerseto Moemo veikėjų kinių.

– Atrodai truputėlį sutrikęs, – tuoj pat pastebėjo ji.

Džulianas atsiprašė – buvęs kalvose, peršalęs.

Ji buvo pamaloninta: puiku, kad atėjęs net nekaip jausdamasis, pasakė. Kuo ji labiau džiaugėsi, tuo jis labiau liūdo; pradėjo galvoti, kad europietės nejautrios. Būtų čia Lin – lieptų eiti namo gultis. Be to, čeongsamas su aukštomis šoninėmis įkarpomis europietės figūrai netiko – tie drabužiai buvo pritaikyti ryškinti kinių išlinkiams.

Jis vos beįstengė į ją žiūrėti, tad žvilgsnį nukreipė į duris. Pamatė su europiečiu įeinančią amerikietę. Vadinasi, dėl jo liūdėdama ji neleidžia laiko veltui. Ir šita lyg rožė išsidabinusi moteris, sėdinti priešais, tą patį darytų, jei jis būtų jai nepasiekiamas.

Aš joms per žiaurus, pagalvojo jis. Tik esu bjaurios nuotaikos. Pagaliau juk žaidžiu tą patį žaidimą, mes vienas kitam nė kiek neskolingi.

Jis kaip įmanydamas linksmino partnerę, bet kąsnius nuryti buvo sunku. Na ir patauška. Vos tik jie suvalgė desertą, Džulianas iškvietė taksi, kad parvežtų ją namo.

Tik atsidūrusi taksi, anglė pasakė, kad jei jis nekaip jaučiasi, jį derėtų parvežti namo pirmą. Jis nesipriešino. Prie durų pakštelėjo į skruostą linkėdamas labos nakties ir, daugiau nebegaišdamas, spruko vidun ir uždarė duris.

Į miegamąjį įėjo nusikamavęs. Gal jį užliūliuotų kokia kiniška muzika?

Kambarį užliejo keliantys prisiminimus garsai: vandens šniokštimas, medinio perkusijos instrumento skambesys, žalvarinio šventyklos varpo dūžiai, vėjo šlamenimas medžiuose.

Jis pradėjo ryškiai sapnuoti. Čirena vieversiai, į tvenkinį pliumpteli akmuo. Jis nesistebi, kai į miegamąjį iš bambukų giraitės įžengia aukštai ant galvos susikėlusi plaukus, senoviška kilmingosios suknia apsirengusi, papuošalais tvaskanti moteris. Kažkur matyta. Nepriekaištingai graži, nors ir apsiašarojusi.

Džulianas veltui stengiasi išsinarplioti iš patalų. Ji vidury kambario ima išsirengti, drabužių sluoksniai krinta it istoriniai šimtmečiai. Jai nusirengiant išvaizda nepastebimai pasikeičia.

Jį šitas spektaklis keri, bet moteris ima progiesmiu priekaištauti:

– Tu bijai meilės ir skaudini tą, kuri tave myli. Nelauk taip ilgai. Ateis laikas, kai suprasi, kad be meilės gyventi negali, bet bus per vėlu. Atstumk mane ir atstumsi save, nes aš jau esu tavo gyvenimo dalis. Esu nekalta mergelė. Mano nekaltybė vis atsinaujina ir atsinaujina. Kiekviena meilė – tarsi būtų pirma. Matai, aš tik su paskutiniu rūbu. Dabar esu šiuolaikinė moteris. Nusitrauksiu jį, ir būsiu gryna moterystė.

– Ar savąją meilę sugebėsi parodyti man?

Štai ji nuoga, gulasi ant jo rangydamasi tarsi gyvatė, apsiveja varpą. Jis nebegali tvardytis ir išsilieja pirm laiko. Ji įniršta ir tvoja per veidą. Bet skausmas – niekai, palyginti su jos veide matoma panieka.

Nuėjusi ji atsigula ant rašomojo stalo. Balsas dabar skamba tarsi švelni daina:

– Kai keliaujantysis iškeliauja, kaip gyventi tam, kuris lieka?

Ir rašomasis stalas it valtis išplaukia pro langą. Jis pribėga pažiūrėti, bet jis jau nuplaukęs.

Džulianas nuo savo balso pabudo. Buvo trečia ryto. Išsibudino kiekviena kūno ląstelė. Jis prisiminė visas iki vienos sapno smulkmenas, nors prasmės nesuprato.

Gramofonas, kuris jau taip seniai nebegroja, ant sienos besiplaikstantis audinys, dvi kiniškos vazos ir dailiai išdrožinėti baldai – visos jo pasaulio grožybės buvo susijusios su ja. Be jos tas pasaulis buvo nebaigtas – jam trūko pagrindinės esybės.

Šitai jis žinojo visuomet. Dabar tai suvokė labiau negu bet kada. Aš visada žlugdau tuos, kuriuos labiausiai myliu. Jos kančia man kelia šitokį skausmą. Kam taip save skaudinu? Ko esu išsigandęs? Aš skriaudžiu mus abu.

Džulianas pasirausė geltonosios nosinaitės – jos dovanos, ant kurios buvo išsiuvinėtas inicialas K. Jos niekur nerado. Naršė kaip pašėlęs, kol galiausiai pervargęs susmuko ant laiptų.

Reikia baigti paieškas. Visa atsiranda ir išnyksta, kaip numatyta. Kam versti ką vykti? Vėl daoizmas. Nosinaitė tikrai atsiras, kai jis to mažiausiai tikėsis.

Kitą rytą Džulianas tarnus iš pat ryto išsiuntė apsipirkti. Svarstydamas, ar ji ateis, laukė aštuonių. Ką gi, penkiolika po aštuonių, bet durys uždaros. Žingsnių negirdėti. Vadinasi, eis jis.

Nuėjo į namus. Dumiant šlaito keliuku šuoliais prireikė tik aštuonių minučių. Lin, lyg būtų jo laukusi, sėdėjo ant slenksčio. Viršum kalvos už medžių kilo saulė, abu apgobė spindesiu. Pamatę viens kitą, jie sykiu tarė:

– Aš sapnavau sapną.

Nustebę nutilo.

Jie sapnavo tą patį sapną? O kas, jei ji dabar papasakos sapną ir tvos jam per veidą? Gal taip abiem būtų gerai, pagalvojo jis. Nesitvėrė noru už viską atsiprašyti – ką sapnavo ir ko nesapnavo – ir parsivesti ją namo, kad jie pamėgintų susitaikyti.

Jis jau buvo besižiojąs to sakyti, bet už Lin girgžtelėjo durys. Išėjo jaunas kinas – aukštas, tvirtas, gerai sudėtas, nepriekaištingu kreminės spalvos kostiumu, madingu kaklaraiščiu ir odiniais batais. Džulianas save laikė atrodančiu geriau nei dauguma kinų, bet štai regi tokį, kuris neabejotinai žavesnis už jį.

Jaunuolis atsainiai jam linktelėjo, paėmė Lin už parankės ir nusivedė. Džulianas užsiplieskė. Tas vyriokas net nesiteikė su juo pasisveikinti. Naujas meilužis! Kažkas iš „Jaunaties“? Jie eina susikabinę rankomis, vadinasi, tarp jų esama seno ir artimo ryšio. Vis nekalta ir nekalta, sakė ji per sapną – koks melas!

Jam apsvaigo galva – nebežinia nė ką galvoti. Jis net vaizdavosi Lin nuogą to vyro rankose, o jį, tą vyrą, besulendantį jai į tarpkojį.

Nuskuodė atgal į universiteto biblioteką, vildamasis, gal juos ras ten, paskui į katedrą. Skaityti paskaitą dar buvo per anksti. Netyčia ant laiptų atsitrenkė į Čengą. Kaip paprastai, jie persimetė vienu kitu žodžiu. Džulianas nesumojo, kaip išpoškino, kad Lin matė su gražuoliu nepažįstamuoju – tas atrodęs turįs su ja nepaprastai artimų santykių.

– Tai Lin brolis, ką tik grįžo iš Amerikos. Važiuoja per Vuhaną. Supažindinti?

Brolis! Jos tėvas turėjo tiek sugulovių, kad iš brolių ir seserų tikriausiai susidarytų visa komanda. Džulianas nesusipratimą pamėgino nuleisti juokais:

– Būtų malonu su juo susipažinti. Regis, išvaizdūs jaunikaičiai visuomet traukia mano dėmesį. It būčiau tarp namiškių.

Tačiau nesusipratimas tebetrikdė. Jis suprato, kad sureagavo niekingai. Turėtų gėdytis. Jei čia būtų ne Lin brolis, kokių pasekmių jo žodžiai būtų turėję Čengui? Ką gi jis sau mano šitaip šnipinėdamas ir ją skųsdamas? Koks šunsnukis!

Džulianas nuoširdžiai apgailestavo dėl savo elgesio.

„Viskas it prastame romane“, – prieš daugelį metų, jam dar negimus, rašė jo tėvas Klaivas tetai Virdžinijai. Atsigręžęs atgal po tiek laiko, dabar jis matė toliau besidriekiančią santykių tarp savo tėvo, motinos ir tetos giją. Jų liberalumas ir padėtis britų visuomenės kultūriniame elite jų gyvenimus darė visuomenės nuosavybe. O štai dabar jie patys verčiami laikytis nusistatytų ypatingo atvirumo ir išlaisvėjimo principų. Bet jau seniai buvo pasėtos pagiežos sėklos ir jie, vos tik pasitaikius progai, atsigriebdavo. Kad ir tada, kai teta Virdžinija atsisakė spausdinti jo esė.

Vienuoliktas skyrius

Kitą rytą Džulianas gulėdamas laukė. Ar Lin ateis? Tuo jis nebuvo tikras. Jei ateis, abu sveikai pasijuokdami galėtų išsiaiškinti visus nesusipratimus. Tarnams išėjus, jis išgirdo durų pokštelėjimą ir kažką įeinant, paskui užsidarant duris. Jis laukė, kad išgirs, kaip ji lipa laiptais. Ankstyvo rytmečio tyloje tie lengvi žingsneliai skambėdavo maloniau nei paukščio giesmė. Taip, čia turi būti ji.

Namie buvo tylu, visiškai tylu. Ilgai nebuvo girdėti jokio garso.

Daugiau laukti jis nebegalėjo, tad pasileido laiptais žemyn, nebegaišdamas laiko užsivilkti kokio drabužio. Nerado nė gyvos dvasios. Prie gėlių vazono pamatė sau adresuotą voką. Atplėšė – viduje buvo mažytė užrašų knygelė ir raktas. Jo raktas! Tas, kurį davė jai iš pradžių. Ji čia buvo. Ore sklandė jos kvepalų dvelksmas, jis užuodė. Grąžindama jam raktą ji parodė, kad atėjo paskutinį kartą.

– Betgi aš jai sakiau, kad myliu, ar ne? – iš nevilties vos pralemeno jis.

Ir kodėl gi tos kinės šitaip sunkiai valdomos? O gal tai į gera – abiem? Romanų jai jau užteks. Jam galbūt irgi. Ūmai Džulianas pajuto, kad susidomėjimas anom dviem išgaravo.

Jis prisiminė, kad vakare Vuhane, britų konsulate, vyks priėmimas. Nuo pat atvykimo į Kiniją Džulianas visomis išgalėmis vengdavo reikalų su valdininkija. Jis suprato, kad po studentų demonstracijos, kai buvo sužeistas, konsulatas nuo jo turbūt nenuleidžia akių. Bet nesėkmė su Lin labai liūdino, tad dabar jis pradėjo galvoti, kad mintis pasirodyti tame priėmime būtų gera.

Jis apsirengė, raktą įsikišo į švarko kišenę. Tik tada susiprotėjo, kad užrašų knygelėje buvo Lin ranka rašyti eilėraščiai. Pekine ji jam sakėsi irgi rašanti poeziją, bet daugiau sau nei kitiems, ir kad tokio pripažinimo kaip romanai eilės nesulaukusios.

– Aš mielai paskaityčiau.

– Ne, ne dabar… Gal kada nors… – išsisukinėjo ji. – Todėl, kad…

– Todėl, kad ji – apie mane? – pasiūlė atsakymą jis.

Ji tylomis papurtė galvą.

– Taip ar ne?

– Nei taip, nei ne.

Staiga užsigalvojusi, ji nukreipė žvilgsnį.

Tai kam duoda skaityti dabar? Rezga dar kokias pinkles? Jis pavartė užrašinę. Visi eilėraščiai buvo surašyti dailiais kiniškais rašmenimis, išskyrus vieną – tą ji pabandė išversti į anglų kalbą. Jis buvo be pavadinimo. Džulianas kuo smalsiausiai perskaitė:

Atskirai nuo lietaus tik atvirai ašarojama.

Šiaurėje laiško puslapis persmeigtas ant geležinės tvoros

sulankstytais sparnais. Triskart, triskart jis bando skrist, bet negali.

Audra siaučia tavo širdy.

Šalikelėj sutinki moterį, kuri nuleidžia akis.8

Džulianas nustebo, kad šiuolaikinė kinų poezija gali būti tokia. Eilės buvo aiškios, net permatomos, dargi kupinos prasmės. Buvo akivaizdu, kad eilėraštis apie jį, apie kančią jį mylėti, o dėl nutylėjimų skausmas buvo dar aštresnis. Tai būta tipiškos klasikinės kinų poezijos. Jo paties eilėraščiai buvo palyginti griozdiški, pilni sudėtingos sintaksės ir painiausių metaforų.

Keista, kad vos iš kelių skurdžių vertimų apie šiuolaikinę kinų poeziją jis sprendė kaip apie vakarietiškos romantinės poezijos imitaciją. Dabar aišku, kad paskubėjo.

Nejau ji galėtų būti geresnė poetė nei jis?

Ši mintis sukrutino jo savimeilę. Pralaimėjęs jai mylintis, meilės meną jis galėtų atmesti kaip paprasčiausią kinišką žaidimą. Bet jei būtų sutriuškintas kaip poetas… ką gi, poezijos rašymas – jo žaidimas.

Dabar teko pripažinti, kad prieš ją niekuo nepasipuikuosi – tiesiog ji talentingesnė rašytoja. Vienintelis skirtumas tas, kad jo gimtoji kalba anglų ir jis perskaitė daugiau europietiškos literatūros – ji rašė kiniškai ir buvo giliai panirusi į kinų kultūrą. Vienintelis jo pranašumas – teikiamas kalbos.

Staiga Džulianas skaudžiai pajuto, kad jo karjerai atėjo galas. Jis save visuomet laikė poetu ir tikėdavo, kad kai kurie darbai pasieks ainius. Dabar tuo pradėjo abejoti. Jis buvo Blumsberio kompanijos sėkmės kūdikis – negi išties neturėjo nieko bendra su talentu ir profesionalumu? Ko gi pasieks gyvenime?

Džulianas gavo naują tarną, kuris, nors ir nemokėjo angliškai, valgį gamino kur kas geriau nei Žynys su Pelėnu. Jį atsiuntė Lin. Kitaip nei dauguma virėjų, šis buvo perdžiūvęs; jis net gebėjo sutarti su senaisiais tarnais. Iš teisybės, tie apsidžiaugė, nes dabar jiems mažiau darbo.

Nusiraminęs jis grįžo į miegamąjį ir atsisėdo prie rašomojo stalo. Stalčiuje susirado vieno iš Lin apsakymų – „Pagundos“ vertimą. Ji buvo davusi jį seniai, vieną kopiją jis išsiuntė motinai prirašęs: „Siunčiu Lin apsakymą. Tikiuosi, jis tave privers man rašyti dažniau.“

Apsakymas buvo apie porą, priimančią lankytoją. Vakarui pasibaigus, svečias eina ant kušetės miegoti. Žmoną užplūsta nenugalimas geismas jį pabučiuoti. Vyras supyksta, bet galiausiai duoda sutikimą. Jį gavusi, žmona visiškai nepaaiškinamai praranda norą bučiuoti.

Džulianui teko pripažinti, kad tai būta puikaus darbo, parašyto lengvu, grakščiu stiliumi, visiškai nepanašiu į moralizuojančias šiuolaikinės kinų literatūros gaidas. Lin davė jį grįžusi iš Pekino.

„Tikiuosi, tau pavyks šį apsakymą išspausdinti Anglijoje“, – rašė jis. Jei taip nutiktų, Lin būtų labai laiminga. Jis tai padarys, kad ją pamalonintų. Jo spausdinti Lin nebuvo prašiusi, kol kas negalėjo jai sakyti. Prašau, nesiusk ant manęs, kreipėsi jis mintimis, pasistenk suprasti. Žinau, tu manai, kad esu šaltas kaip žuvis, bet aš toks nesu. Tiesiog žmonės meilę parodo skirtingais būdais.

Hankou prie „Oriens Extremus“ viešbučio, Dr. Sun Jatseno bulvaras 897, sedanai ir taksi rikiavosi išlaipinti keleivių. Šitas penkiaaukštis viešbutis su balkonais iš abiejų pusių buvo pastatytas prieš pat britų gyventas vietoves užimant kinams. Jis tebebuvo prabangiausias Vuhane, o salė šį vakarą buvo pilna vyrų su smokingais ir moterų su vakarinėmis sukniomis.

Pakylėti progos didybės, visi buvo gerai nusiteikę. Britų konsulatas pakvietė ne tik užsienio diplomatus ir žymius verslininkus, bet ir Vuhano kinų bendruomenės grietinėlę. Čia būta trijų ar keturių šimtų žmonių, trys ketvirtadaliai jų buvo vakariečiai. Džulianui atvykus, vakaras jau buvo įsisiūbavęs. Jis išvydo keletą puikiai pažįstamų universiteto dėstytojų. Baltais švarkais ir varlytėmis pasipuošę padavėjai svečiams nešiojo vyno ir užkandžių.

Džulianui buvo siūloma tai raudonojo, tai baltojo vyno, tai šampano, jis pradėjo jaustis taip, lyg būtų grįžęs į Londono bendruomenę. Buvo nepaprastai ištroškęs, tad ištuštino keletą taurių siūlomo gėrimo ir jau buvo bepasiduodąs vakaro nuotaikai. Greit nušvito, jautėsi maloniai ir užtikrintai, nors Londone tokius visuomenės susibūrimus laikydavo vulgariais.

Dauguma moterų buvo pernelyg išsidabinusios, jis jas atmetė iš pirmo žvilgsnio. Gražių buvo velniškai reta. Nė viena vakarietė neatrodė kuo nors ypatinga, o kinės buvo tik pakenčiamos. Tarp gėlių ir šviesų Džulianas pamatė savo atspindį milžiniškame veidrodyje paauksintais rėmais: aukštas jaunas vyras su puikiai derančiu kostiumu ir varlyte, išsiskiriantis iš kitų europiečių.

Orkestras, sudarytas iš vakariečių ir kinų, buvo didžiulis. Muzika grojo neypatinga, užtat nuotaika buvo gera. Ant grindų sukosi šokėjai. Jis pastebėjo nepaprastai žavią moterį, užsižiopsojo. Ji atsisuko, o jis krūptelėjo atpažinęs – tai Lin. Jos suknelė, iš pradžių palaikyta balta, iš tikro buvo alyvų spalvos. Tokios blyškios – reikėjo žiūrėti iš arti, kad pamatytum tikrąją spalvą. Plaukai buvo sukelti aukštai ant pakaušio, jie atidengė kaklą ir ilgus nukarusius auskarus. Ji vilkėjo berankovę aptemptą suknelę, o rankas dengė priderintos alkūnes siekiančios pirštinės. Lin atrodė pritrenkiamai.

Ką gi čia veikia? Kad ir kur jis eitų, ji užbėga jam už akių! Bet čia turbūt tik sutapimas. Jis keletą dienų jos nematė. Priėmimas britų konsulate yra svarbus visuomenės įvykis, taigi savaime suprantama, kad ji pakviesta – juk pagaliau yra garsi rašytoja.

Jis pirmąkart Lin pamatė vilkinčią vakarietiškais drabužiais ir dar pasidažiusią – atrodė kaip kita moteris. Buvo be akinių. Jis prisiminė jai sakęs, kad pramogaudama be akinių atrodanti geriau, norėjo pasakyti – kai jie būna sykiu.

Ji atrodė besanti geros nuotaikos ir, kalbėdamasi bei juokaudama su savo šokių partneriu – gražuoliu blondinu, buvo ypač žavi.

Kai tik muzika nutilo, Džulianas priėjo ir burbtelėjęs, kad atsiprašąs jos partnerio, paėmė ją už parankės. Lin, jį išvydusi, regis, nustebo, bet greit atsitokėjo ir lyg niekur nieko, tarsi būtų laukusi, kad šoks su juo, uždėjo ant peties ranką. Suknelės apykaklė buvo iškirpta taip, kad matėsi apvalūs pečiai. Jis akies krašteliu pamatė švelnias pažastis ir staiga užsiliepsnojo geismu.

Jie laikėsi už rankų, jis apglėbė ją per liemenį. Lin iš pradžių nudelbė akis, bet šypsotis nepaliovė. Ji buvo puiki, grakšti šokėja, tokios pramogos jai akivaizdžiai buvo nesvetimos.

Galiausiai ji pakėlė galvą. Ačiū tau, muzika, pagalvojo Džulianas. Lin pažvelgė į jį seniai pažįstamu meilės žvilgsniu – drėgnu, karštu. Jis ją prispaudė tvirčiau – ji nesipriešino. Dabar suprato, kad ji vis dar myli, kad mylėjo visuomet. Visa jo pagieža ir įniršis išgaravo. Paieškojęs kišenėje, jis pajuto, kad raktas vis dar ten. Ištraukęs įkišo jai į ranką. Jų judesiai buvo tokie natūralūs, kad niekas nieko negalėjo pastebėti. Lin pasižiūrėjusi nusišypsojo, jis – irgi. Tada staiga pagalvojo apie Čengą, kad Čengas galbūt juos stebi, ir šypsena lūpose sustingo.

Tą akimirką muzika nutilo. Jie nuėjo prie sofos šokių aikštelės pakraštyje. Jis apsidairė. Čengas neatėjo. Koledžo studentų reikalavimai darėsi vis atkaklesni. Nebevykdavo daug paskaitų. Derybos niekur nevedė, o Čengas, kaip vienas iš dekanų, turbūt buvo taip įtrauktas, kad neturėjo nuotaikos pobūviui. Tačiau anglų kalbos dėstytoja, kurią Lin pavadino L, čia buvo, dabar kaip tik ėjo artyn. Lin, pažįstanti daugybę žmonių, atpažino ir ją. Pasiskolinusi plunksnakotį, jam ant delno užrašė tris kiniškus rašmenis, jis pažino tik pirmąjį – bu, reiškiantį „ne“.

– Nėra ko pavydėti, – išvertė ji tyliai.

Betgi kam nėra ko pavydėti? Turbūt ji norėjo pasakyti, kad nepavydi ji.

Puiku. Vadinasi, ji nepavydi.

Ant gretimos kušetės sėdėjęs vyriškis užleido Lin vietą. Ji padėkojusi atsisėdo. Šnekučiuodama ir juokaudama tarp draugų ir pažįstamų atrodė tokia pasikeitusi. Jis suprato, kad Lin žaidžia su ugnimi – jo jausmų ugnimi. Jį pradėjo lyžčioti liepsnos. Kalbėdamasis su L, jis vėrė ją akimis ir įžūliai flirtavo – tai galėjo daryti be pastangų. Bet Lin į jo pusę net nedirstelėjo. Savitvardos ji visuomet turėjo daugiau už jį.

Prancūziški langai nuo grindų kilo iki lubų. Pro atviruosius buvo matyti priešinio kranto šviesos, o uždarieji atspindėjo sietynus, gėles ir daugybę žmonių.

Kai atėjo vakarienės metas, paaiškėjo, kad jie susėdo prie to paties ilgo stalo, bet tolokai vienas nuo kito. Džulianas buvo beprarandąs pasitikėjimą. Lin į jį nė karto nepažvelgė, toliau žavėjo kaimynus. Valgyti nebuvo ūpo, jis tik trupučiuką paknaibė pirmų dviejų patiekalų. Visą dėmesį sutelkė į Lin. Padavėjas priėjo nešinas desertu – vaniliniais ledais, ant kurių buvo uždėta braškė. Jis negalėjo nė prisiliesti. Kuo daugiau aplink buvo linksmybės, tuo didesnis vargšas jautėsi. Atsiprašęs vienas išėjo namo.

Tų trijų rašmenų, reiškiančių „nėra ko pavydėti“, dieną nuo delno neplovė. Dabar pats galėjo juos užrašyti. Žodis „pavydėti“ buvo sudarytas iš dviejų kiniškų rašmenų, po vieną kiekvieno iš jų elementą reiškė ir „moteris“. Švelnūs ir grakštūs jų išlinkiai atrodė kur kas išraiškingesni nei žodžio reikšmė. Jis įsižiūrėjo į užrašą.

Kiniški žodžiai, turintys šį moteriškąjį elementą, buvo arba labai neigiami, arba labai teigiami, vidurio veik nebuvo. Bet jis vis dar nesuprato, kam nėra ko pavydėti. Žiūrėjo į rašmenis ir pasirodė, lyg moteriškieji elementai būtų pradėję provokuojamai suptis. Rodės, lyg kiekvienas rašmuo turėtų sielą. Kai paprasti Kinijos žmonės gatvėse degindavo popierių, jie atskirdavo žodžių prirašytą lapą ir prieš jį uždegdami žemai nusilenkdavo.

Jis prisiminė Ezros Paundo ideogramų poetikos teoriją ir eilėraščius su įtrauktais kiniškais rašmenimis. Manydavo, kad tas vyriokas buvo ekscentriškas niektauška, bet dabar toptelėjo, kad jo būta genijaus, nujautusio poetinį kinų kalbos potencialą.

Jis buvo tikras, kad Lin neateis, bet vis tiek tarnus išsiuntė anksti apsipirkti, dėl visa ko. Džulianas pajuto geidžiąs jos taip aistringai, kad trumputės laimės valandos geismui patenkinti neužteks. Būta ne tik paprasto kūniško poreikio. Per sapną ji buvo sakiusi: „Kai keliaujantysis iškeliauja, kaip gyventi tam, kuris lieka?“ Tai būta sunkiai suprantamos ezoterikos. Jei Lin pasinaudos jo raktu, vėl jo jausmams atvers kelią, jei ne – kaip jis įkalbės ją darkart pabandyti?

Sutikdamas su jos reikalavimais, žinoma, bet su kiek jų?

Lin ne tik laikėsi atokiai – ji pranyko iš akiračio, iš auditorijos, iš universiteto. Tą savaitę jis, kaip visuomet, laiške motinai aprašė daug savo gyvenimo įvykių, bet apie Lin tebuvo vienas trumpas sakinys: „Atrodo, romanas baigiasi.“

Iš tikrųjų jis kentėjo. Buvo gegužė, žiedų ir pumpurų skleidimosi metas – toks groteskiškas kontrastas tuštumai širdyje.

Ant savęs be galo pyko. Juk tiek gražių kinių. Kas man uždraus susirasti naują meilužę? Kodėl gi būtinai Lin, ne kita?

Jis nuėjo pas ją į namus. Buvo sekmadienis, kai namie turėjo būti tiek Lin, tiek Čengas. Pasibeldus į duris, tarnas paskelbė: „Dėstytojas Belas.“

Jo pasitikti atėjo Čengas, tarnas jiems atnešė arbatos. Džulianas pasakė, kad neatsitiko nieko svarbaus – jis tik nusipirkęs šiek tiek keramikos dirbinių ir paveikslų. Gal ponas dekanas būtų toks malonus ir padėtų nustatyti, ar jie ne klastotės.

Viskas svetainėje buvo taip pat. Tik gėlės dabar buvo baltos. Jis lyg per miglą prisiminė, kad baltų gėlių Lin nemėgo. Pastebėjo ir ant lentynos virš židinio stovint naują nuotrauką – šalia tos su Tagore buvo ir kita, nufotografuota tą vakarą, kai jį atvykusį sveikino kolegos iš katedros. Jis nuotraukos vidury atrodė trupučiuką sunerimęs, bet akivaizdžiai patenkintas. Šalia stovėjo Lin. Jai pastatyti nuotrauką svetainėje buvo savaime suprantamas dalykas, bet jam ji parodė, kad Lin jo tebegeidžia.

Čengas tarė:

– Lin nėra. Ji kasdien važiuoja į miestą.

– Į Hankou? – sukluso jis.

– Atvažiavo keletas rašytojų ir poetų iš šiaurės – tai vis seni draugai – ir ji, kaip Vuhano dienraščio literatūrinio priedo redaktorė, juos vedžiojasi. Buvo nusivedusi į parką, į Citros terasą ant Gyvatės kalvos, o šiandien, manau, jie eis apžiūrėti Penkių šimtų arkatų salės Budistų šventykloje.

Džulianas išėjo nebaigęs gerti arbatos.

Ne, pavyduliauti nepavyduliavo. Jei Lin neatėjo – jos valia. Jis bandė save įtikinti, kad tai geras ženklas. Rodantis, kad Lin nenusižudė. O ir kodėl turėtų žudytis? Juk gyvena savo gyvenimą ir džiaugiasi tarp kinų literatų turima reputacija. Jis vėl prisiminė jos eilėraščius, gabumus, išsilavinimą, tvirtą šeimos pamatą – Lin buvo pranašesnė viskuo. Jis neprilygsta net lovoje! Aišku, jo meilės ji nemaldaus.

Aną vakarą per pobūvį Lin buvo pritrenkianti. Kuo buvo žavesnė, tuo labiau traukė. O dabar štai kasdien tarp svečių, tarp kurių jam nėra vietos, net nesiteikė jam pranešti. Poreikis jį mylėti, regis, bus išgaravęs.

O dar tie kinų literatų būreliai! Flirtuodamas su dviem moterimis iš savo katedros jis suprato, koks skirtumas tai daryti gimtąja, o ne išmoktąja kalba. Štai, dabar Lin tarp kiniškai kalbančių savo kolegų, tarp draugų, turėtų jaustis ypač sava.

„Nėra ko pavydėti.“ Jis su nuostaba pamatė nieko negalįs sau padaryti, kad nepavydėtų. Ne šiaip pavydėjo – pavydėjo kaip patrakęs.

Dar kartą užrašė sau ant delno tris rašmenis. Greit jie nuo prakaito susiliejo. O, kaip jis troško, kad Lin pasirodytų ant mažyčio keliuko į jo namus ir, vos įėjusi, lyg per stebuklą išnirtų nuoga. Iš ilgesio užsimerkė. Kasdienis jų mylėjimasis anksti rytais kančios buvo kupinas tiek, kiek ir laimės, bet dabar jis būtų atidavęs bet ką, kad tik būtų galima atsukti laikrodį.

*

Hankou vienu dalyku labai skyrėsi nuo universiteto miestelio ant Luodzia kalvos. Atėjus vakarui ir ant miesto nusileidus sutemoms, neoninėmis šviesomis apšviestos gatvės atgijo. Arbatinės, restoranai, barai, viešnamiai, teatrai buvo pilni žmonių, besidairančių malonumų.

Jam ausyse trinksėjo būgnai ir dainavo. Priešais buvo didžiulė minia. Pasistiebęs jis šiaip ne taip virš galvų įmatė, kas vyksta: dainavo ir šoko būrelis gatvės vaidintojų, visų jų lūpos ir skruostai buvo nutaškuoti raudonai, jie nešėsi gėlėtas vėduokles ir nosinaites, buvo vedami moters. Būgnų trinksėjimas kurtino.

Džulianas pasuko į dešinę ir įėjo į Imperatoriškuosius raudonuosius rūmus. Palypėjo prie baro. Patarnavo jauna baltarusė vardu Ana. Išgėręs viskio, jis pasisakė atėjęs pasimokyti tango. Ji apsidžiaugė galėdama pamokyti, nusivedė į šokių aikštelę. Sudėtingi žingsneliai jam nebuvo žinomi, bet pakartoti judesius jis gebėjo. Tango iš esmės buvo suvedžiojimo šokis – kūno antpuolių ir traukimosi, ritmiški judesiai jį apsvaigino. Kai Ana šokdama gundomai atsilenkė, jis užsikvempė, ir akys susitiko.

Ji parsivedė jį namo, į mažą kambarėlį trečiame viešbučio aukšte netoli baro, į lovą. Kai jie baigė ir Džulianas pradėjo rengtis, Ana paklausė, gal jis pasiliktų nakčiai.

Džulianas bučiniu į kaktą jai padėkojo ir pažadėjo dar grįžti.

Keletą banknotų pakišo po pagalve, kad nereikėtų rausti mokant į rankas. Ji stengėsi nematyti. Žinoma, jis nebegrįš. Ne todėl, kad viešbutis apdriskęs, o jos kambarėlis purvinas – bent jau lova gana švari. Tik todėl, kad nuo tokio seksualinio atsipalaidavimo pasijuto nejaukiai, savimi pasibjaurėjo.

Lauke buvo labai tamsu. Virš miesto tvyrojo karšta migla, šiek tiek atgaivos teikė tik vėsus vakaro brizas. Gatvės buvo sausakimšos. Rikšos siūlė paslaugas, bet Džulianas nutarė eiti pėsčiomis.

Ana buvo tipiška baltarusė putliomis krūtimis, apvalainomis šlaunimis ir koketiška; pamaloninti vyrą lovoje ji mokėjo. Bet jis tai darydamas išbuvo užsimerkęs. Vaizdavosi mielą Lin kūną, ejakuliuodamas vos nepašaukė jos vardu. Ana buvo kresna, su vešliais gaktos ir pažastų plaukais, kurie dvelkė aitrokai. Oda jos buvo šiurkšti, nugara – dėmėta. Bet blogesnė nei dauguma kitų vakariečių ji nebuvo. Paskutiniu metu jo atsiminimai buvo kiek nublankę. Jaunos jos būdavo truputėlį geresnės, bet po trisdešimties žavesys išgaruodavo visam laikui.

Jis stengėsi nebematyti šilkinės Lin odos, paslaptingai kvepiančio kūno. Kuo daugiau galvojo, tuo sau rodėsi apgailėtinesnis. Puolęs buvo beveik taip žemai, kaip ta baltarusė. Ne, šitai abėcėlės raidės jis neduos, net su ja pergulėjęs. Po Lin raidės nebeskirs nė vienai moteriai. Šįkart susimokėjo, kad ištrintų atmintį.

Dabar jis susivokė, ką norėjo pasakyti Lin. „Nėra ko pavydėti“ reiškė, kad pavydėti neturi jis. Tiesą sakant, jis leido Lin pulti paties ginklu. Pasirodo, atvažiavo į Kiniją gauti esminės liberalizmo pamokos!

– Po galais!

Tuos žodžius jis kone išrėkė. Bet ką gi plūdo? Lin? Save? Juk buvo tik niekingas nevykėlis, neturintis darbo, planų, nemylimas.

Jis įsispoksojo į kitą upės krantą. Luodzia kalvą visiškai apgobė migla – tokia tiršta, kad kone gožė gatvės šviesas. Staiga Džulianas prisiminė, kad geltonoji nosinė nukišta tarp visų tų motinos rašytų laiškų. Prisiminęs, kaip karštligiškai jos ieškojo, susijuokė. Kaip beviltiška buvo šitaip stengtis ją rasti. Einant laikui atsirado pati.

Jis apsižiūrėjo, kad ir vėl stovi prie Imperatoriškųjų raudonųjų rūmų durų. Viduje buvo triukšminga, jis pajuto ore tvyrant įtampą. Čia buvo šurmulingiau nei paprastai. Žmonės šnekėjo įsikarščiavę, trinksėjo brendžio taurėmis. Jis vieną irgi užsisakė, baro padavėjo paklausė, kas dedasi. Pasklidusios žinios apie Ispanijos pilietinį karą, Vokietija ir Italija remiančios vieną pusę, Rusija – kitą.

Širdis sudunksėjo. Gal prisidės ir keletas draugų britų. Fašizmas grėsė jam jau išvykstant iš Europos, karas atrodė neišvengiamas, bet jis nesitikėjo, kad jis kils šitaip greit, ir taip arti Anglijos.

Prie durų stovėjo grupelė anglų. Iš garsaus pašnekesio jis sprendė, kad jie – Moslio Britų fašistų sąjungos rėmėjai, tipiški grobikai, visi rėksniai. Jie liaupsino Franką, nes tas nepabijojęs vesti armijos prieš komunizmą. Vokiečiai ir italai, kalbėjo jie, irgi supranta, kas yra komunizmas. Jei aplink būtų daugiau tokių frankų, pasaulis pasidarytų geresnis.

– Jei generalisimas Čiangas nebūtų taip pat pasielgęs su raudonaisiais, komunistai dabar čia sau gertų, o mes plauktume namo! – garsiai pasakė vienas iš jų.

Džulianas negalėjo nesidžiaugti – laimė, kad jis Vuhane. Jei būtų Europoje, neturėtų pasirinkimo – vienintelė protinga išeitis būtų vykti į Ispaniją prisidėti prie kovos. Šiaip ar taip, sėdėti čia klausantis panašių kliedesių buvo niekšiška.

– Raudonoji armija nusiaubė Sičuaną, visai čia pat, per vadinamąjį Ilgąjį maršą.

– Raudonieji išgamos. Jie artinasi. Jau geriau čia išvysčiau japašas nei komunistus!

Kiti kambaryje laikėsi įvairių nuomonių. Vokiečiai esą tokie arogantiški, juos suvaldyti sunkiau nei komunistus. Kiti tvirtino, kad europiečiai bent jau civilizuoti ir Vakarų šalys kaip nors turėtų susitarti. Rusai tiesiog peržengia visas ribas, tai žemiausia rasė, kuri nepaklus jokiems susitarimams.

Džulianas, įžeistas aplink girdimų rasistinių pareiškimų, nesusilaikė netaręs:

– Jau laikas pašalinti Hitlerį, tiesą sakant, ir taip per ilgai užtruko. Naciai supranta vienintelę kalbą – prievartą, o ne derybas.

– Eik velniop! Su raudonaisiais aš nekalbu!

– Šlykštus fašistas. Kaip gaila, kad negavai į skudurus Londone.

Džulianas iš tikrųjų vienąkart buvo įsitraukęs į demonstraciją prieš fašistų sąjungą, bet dar neprasidėjus kovai fašistai pamatė, kad demonstrantų gerokai daugiau, ir buvo priversti trauktis.

Dar nė nespėjus susivokti, kas vyksta, jam buvo stipriai vožtelėta į veidą, į nosį, ir jis griuvo. Tada sulaukė kito smūgio.

Džulianas susirietė po baru, bet paskui iš dešinės tvojo tam vyrui į smakrą. Pataikė tiesiai į žandikaulį, ir tas griuvo ant grindų, nuversdamas ir eilę puodukų bei padėklų. Visur pabyrėjo duženos.

Aplinkiniai ėmė išgąstingai šaukti. Kai kurie puolė muštis, kiti bandė juos atplėšti.

Džuliano užpuolikas atsistojo ant kojų ir užriko:

– Vienas prieš vieną! Vienas prieš vieną! Leiskit man susidoroti su šituo raudonu išgama!

Džulianas nustūmė aplinkinius. Jautėsi ramus ir pasirengęs bet kam. Kembridže jis buvo įstojęs į bokso klubą, nors iš tikrųjų nekaip sekėsi, priešininkai jį nuolat parblokšdavo. Bet šiandien degė troškimu peštis, duos į kailį kaip reikiant. Šitas rėksnys akivaizdžiai buvo Ist Endo stačiokas, gatvių mušeika, besimėgaujantis baime, kurios galėdavo įvaryti žydams gatvėse.

Džulianui iš nosies pylėsi kraujas, burnoje buvo justi sūrus kraujo skonis. Užriaumojęs jis puolė pirmyn, bet kaipmat buvo atplėštas. Tie taikdariai jį įsiutino. Šiaip ar taip, priešininkas gavo smūgį iš pasalų ir jam baigėsi kur kas blogiau.

Jis ištrūko, bet dabar tarp jų jau stovėjo žmonės. Nebesitverdamas pykčiu Džulianas išrėkė:

– Arba leiskim fašistams sugriauti pasaulį, arba eikim paskui komunistus jo gelbėti! Tarpinės išeities nėra.

Pribėgo mergina baltarusė. Ji prašė jo atsigulti, kad nustotų kraujuoti, ir nušluostė veidą. Norėjo Džulianą parsivesti į kambarį, bet jis ją nustūmė. Nurijęs burnoje likusį kraują, išpuolė iš baro ir nusiskubino tiesiai į universiteto miestelį.

Plaukiant keltu, į veidą papūtė gaivus upės vėjas, ir jis pradėjo rimti. Jangdzė šičia buvo plati, taigi jai perplaukti reikėjo laiko. Po kojomis siūbuojant keltui, Džulianas žvelgė į priekyje juoduojantį krantą ir prisiminė, kaip jam šovė į galvą vykti į Kiniją.

Kembridžo universiteto paskyrimų skyriui teikdamas prašymą dėl dėstytojo vietos užsienyje, jis nė akimirkos nesudvejojęs užsirašė į Kiniją. Prieš išvykdamas iš Britanijos nuėjo pas tetą Virdžiniją ir su Vulfais ilgai šnekučiavosi. Leonardas, kaip politikos mokslų atstovas, manė jį priėmus teisingą sprendimą ir dar sykį pasakė, kad Kinija ateinančiais dešimtmečiais taps politinių sūkurių centru. Tai, kas ten atsitiks, paveiks visą pasaulį.

Džulianas didžiavosi jų pritarimu, laivui artėjant prie Kinijos jo apsisprendimas tvirtėjo. Kas gi gali teikti didesnį įkvėpimą, kaip dalyvauti revoliucijoje? Kinijos revoliucionierių antifašistinės nuotaikos tikriausiai suteiks progą, kurios jis norėjo. Fašistinis užkratas plito, o nuosaikusis britų intelektualų ir Darbininkų partijos atsakas ten, namuose, jam atrodė nepakenčiamai silpnas. Pasipriešinti fašistų vadams turėjo drąsos tik revoliucionieriai, ir jis nenurims, kol irgi taip nepasielgs.

Jis buvo nusprendęs iš pradžių kiek pabūti universitete, kad prieš pajudėdamas susipažintų su padėtimi. Ko nesitikėjo – kad taip įsimylės ir taip iki alpulio kankinsis. Per visus tuos mėnesius taip ir neleisdavo sau prisiminti pirminio tikslo, jį vis atmesdavo, kai tik tas sušmėžuodavo galvoje. Pagaliau juk turėjo daugybę laiko, šiokia tokia delsa nieko per daug neturėjo reikšti. Jis nedarė nieko, nuo aplinkinio pasaulio atsiribojo. Lin jį taip užhipnotizavo, kad jis pamiršo, jog į Kiniją vyko gerinti žmonijos būklės.

Kaip čia išėjo, kad jo gyvenimo tikslas pasidarė seksualiniai malonumai, net ne meilė? Lin buvo tik K, vienuoliktoji. Moterys – rytietės ar europietės – visos tokios pat: toks pat kūnas, tokie pat lytiniai pojūčiai. Jis atsidavė Lin žavesiui, tarytum būtų apkerėtas žvilgančių spalvingų jos šilkų ir didingos aplinkos vaizdinijos. Bet tai tik praeinantys pojūčiai, ne vieta, kur dvasia galėtų amžiams nurimti.

Šįkart man niekas nebepasipainios ant kelio, net Lin, davė priesaiką jis. Prisiminęs visus jų santykių pakilimus ir nuolaidžius, buvo pasirengęs pripažinti, kad kartais su ja būdavo šaltas. Betgi šaltumas geriau nei apgaulė – likusio gyvenimo kartu gyventi jie negalės. Tuo metu, kai ji grasino savižudybe, jis labiausiai troško ją palikti. Tai todėl nesušnekėjo „Prašau, labai žiūrėk savęs“ ar ko panašaus. Tokie švelnumo proveržiai tik dar skausmingiau užvilkintų reikalą.

Jis pasvarstė, kaip ji gyventų be jo, bet tai buvo ne jo rūpestis. Va, jei būtų leista laimėti fašistams, visas pasaulis grįžtų į tamsiuosius laikus.

Jam neatrodė, kad tai išdavystė, sąžinės graužaties irgi nejautė. Juk būti ištikimas niekuomet nežadėjo. Priesaikos nebuvo davęs, nieko aiškiai nepasakė net spaudžiamas.

Jis sustos prie K, nebus nei L, nei M. Pasauliui grasinantis velnias jo romanų pasibaigiant nelauks.

Staiga užpuolikui Raudonuosiuose rūmuose jis pajuto dėkingumą. Tas gi išgelbėjo jį nuo šito meilės romano vargų, nuo laikymosi įsikabinus savo pavydaus sentimentalizmo. Vyrui tenka atsisukti į svarbius klausimus, reikia veikti.

8 Vertė Tautvyda Marcinkevičiūtė.

Dvyliktas skyrius

Krautis daiktus Džulianas ėmė vos pasiekęs namus. Turėjo keliauti su nedideliu bagažu, bet reikėjo pasiimti žibintuvą, kompasą, degtukų, žemėlapių ir panašiai. Jis eis paskui Raudonąją armiją, bet kol ją pavys, kelionės tikslą turės nutylėti.

Kiniškai jis kalbėjo ne taip gerai, kad į tokią kelionę leistųsi vienas. Reikėjo vedlio, vertėjo. Jis pagalvojo apie I – savo studentą, kuris buvo tapęs lyg ir draugu.

Užmezgęs romaną su Lin, tarp savęs ir studentų jis visuomet stengdavosi išlaikyti atstumą. Išimtis buvo I, gerai kalbantis angliškai, protingas studentų judėjimo aktyvistas. Bet jis nebuvo panašus į pogrindinį komunistą – labiausiai viešumoje matomi studentai tokie paprastai nebūdavo. Šiaip ar taip, nesvarbu. Nukeliavę į frontą, jie galės išsiskirti – kare kalba ne itin reikalinga.

Besikraunant daiktus į miegamojo duris kažkas pasibeldė. Tai buvo Pelėnas – pranešė, kad ryte jo ieškojusi ponia dekanienė. Sakiusi, kad dėstytojas Belas ją kvietė apžiūrėti nusipirktų keramikos dirbinių ir paveikslų.

– Kada ji buvo?

– Trupučiuką po aštuonių.

Džulianui suspurdo širdis. Nudiegė skausmas. Lin jį tebemyli.

Bet jis tvirtai susiėmė. Juk negalėjo leisti, kad jo misijai sutrukdytų meilė.

Pasakė, kad nusiųs jai raštelį. Pelėnas, mandagiai palinkėjęs labos nakties, išėjo. Buvo labai vėlu, bet miegas neėmė. Visą dieną klaidžiodamas po miestą, jis praleido svarbiausią akimirką – laiką, kai paskutinįkart turėjo sulaukti mylimos. Gal tai likimas. Jie vienas kitą pražiūrėjo, o dabar visa jį kreipia kita kryptim.

Tarnams Džulianas pasakė, kad iškeliauja pasižvalgyti po šalį. Katedros prašyti leidimo išvykti nė nereikėjo, nes streikas įsisiūbavo, paskaitų nebuvo skaitoma. O ir šiaip – greit vasaros atostogos. Jo pabėgimą vargu ar kas pastebės.

Atsisveikinti su Lin irgi nebuvo jokio reikalo. Juk jis neapsigalvos.

Nuo meilės Džulianas pavargo, ir nieko blogo. Šiaip ar taip, dabar jau buvo matyti, kad visuotinio pasaulinio karo nebėra kaip išvengti. Už Britų imperiją jis, žinoma, nesikaus – per Didįjį karą visi Blumsberio kompanijos vyrai atsisakė dalyvauti kautynėse, užsirašė kaip nekariaujantys dėl moralinių pažiūrų. Patriotinis įkarštis jiems buvo prakeiksmas. Artėjantis karas kas kita – juk bus kaunamasi su fašistais. Karas, panaikinantis karą per antikarinį judėjimą. Jo kraujyje per daug liberalizmo, kad kautųsi už karalių ar šalį. Jis kovos ir, jei reikės, žus ne dėl šlovės, o gindamas savo moralinius įsitikinimus.

Vidurnaktį Džulianas užsuko į studentų bendrabutį pas I. Tas buvo vidutinio ūgio, akiniuotas, guvus ir sumanus, tipiškas kinas pietietis. Kai išgirdo planą, iš pradžių dvejojo. Sutiko tik Džulianui pasakius, kad jie galės vykti kaip laikraščio korespondentai – jis iš Hankou „Reuters“ biuro gausiąs žurnalistų akreditacijas.

Tada juodu apsvarstė, koks kelias būtų geriausias. I žinojo, kad Raudonoji armija aktyviai veikė ties Sičuano ir Šansi provincijų riba. Tarp Raudonosios armijos ir Sičuano karo vadų būta nuožmių kovų, taip pat didelio dalinių judėjimo. Bet pastaruoju metu Raudonoji armija, regis, pasitraukė. Apie tikslią jos buvimo vietą veik nebuvo žinių. Geriausia išeitis buvo vykti į ankstesnę jų bazę ir aiškintis ten.

Jie valtimi persikėlė per Jangdzę, per Tris Tarpeklius, ir išlipo Vansiane. Tai būta didoko miesto, tad Džulianas vienoje automobilių nuomos įmonėje pamėgino nusisamdyti automobilį. Savininkas teturėjo tris automobilius, tuo metu nebuvo jokio, bet vakarop vienas gal ir galėjo grįžti. Iš tikrųjų senas džipas parvažiavo vėlyvą popietę.

Džulianas sumokėjo rankpinigius ir vairuotojui papasakojo, kokiu keliu jie norėtų važiuoti. Ryte, nusipirkę sauso maisto, jie išvyko. Duobėtas, negrįstas kelias į šiaurę buvo apgailėtinos būklės, vairuotojas garsiai bambėjo. Galiausiai Džulianas neteko kantrybės, tad liepė sėstis už nugaros ir leisti vairuoti jam.

– Mums dar pasisekė, kad kelio esama, – pasakė I. – Greit galime patekti į tokią vietą, kur kelių visai nebus.

– Jei taip, nuomosimės arklius, – nedvejodamas atšovė Džulianas.

– Pinigai atveria bet kokias duris, – šypsodamasis pasakė I.

Džulianas pakaitomis su vairuotoju vairavo sustodami tik kai sutemdavo, nes darėsi nesaugu ir reikėdavo susirasti nakvynę. Kuo toliau į šiaurę, tuo nakvynės namai darėsi skurdesni ir gausesni blusų. Galop jie atkako į Sičuano provincijos šiaurės rytus, čia buvo pasakyta, kad pagrindinės komunistų kariuomenės pajėgos, pasivadinusios Ketvirtąja fronto armija, iš šios vietovės išvyko tik prieš kelis mėnesius.

Dabar jau vairuoti buvo kur kas sunkiau, siauras kelias vingiavo ir ėjo per kalnus. Tik akimirka neatsargumo – ir automobilis nusiris į bedugnę. Porąkart vos nepražuvus, Džulianas nusprendė pasiduoti ir vairuotoją su automobiliu siųsti atgal. Kur kas lengviau buvo joti arkliais – taip nereikės sekti kelio, iš kaimo į kaimą bus galima traukti kalnų keliukais.

Keliaudamas iš Vuhano į Pekiną Džulianas matė, koks skurdus Kinijos kaimas. Dabar, 1936-ųjų vėlų pavasarį, tai patyrė savu kailiu. Juodu jojo per Čiu apygardą, vietinių pramintą Košės kunigaikštyste dėl skurdaus maisto. Tenykštis mitalas – daugiausia bulvės ir batatai – buvo veik nevalgomas. Kai jie keliaudavo per miestelius, kuriuose būdavo užeigų, nors viso labo lūšnų, abu sustodavo prisikimšti lakštinių ir garuose keptos duonos. Lūšnynuose dažnai turėdavo pirktis tokio nešvaraus maisto, kad jį valgyti priversdavo tik stiprus alkis. Taip jie mynė kelią šiaurės vakarų link.

Dabar jau matė kareivių – vyriausybės ar vietinių karo vadų, jie negalėjo pasakyti. Pulkai turbūt traukė iš mūšio laukų. Ginkluotė buvo skurdi, uniformos – apdriskusios. Drausmės, matyti, būta silpnos, jie akivaizdžiai plėšikavo. Džulianas neatsistebėjo, kaip tokia nudriskėlių gauja gali kovoti tikrą kovą su gausiai ginkluota ir gerai pasirengusia japonų armija.

Arkliai pavargo. Juodu surado pašaro, pririšo arklius prie medžio ir susėdo pavėsyje atsipūsti. Sušneko apie pažįstamus Vuhano dėstytojus ir rašytojus, kurie bent jau paskutiniu metu aktyviai rėmė karą su Japonija, bet susidūrę su kariniu pralaimėjimu išsigąstų ir nerodytų ūpo kautis. Tai kas gi šioje Kinijoje galėtų pasipriešinti Japonijos antpuoliui?

Jie įžengė į kalnuotąjį Sičuano pasienio regioną. Taikos metu ši vieta knibždėdavo banditų, pasakė I. Atrodė, kad čia buvo neseniai kautasi. Gyventojų reta, kaimai stipriai nuniokoti. Ištisos mylios plytėjo be jokio namo. Kartkartėmis jie išvysdavo lavonų, nors ir nesuvokė, kieno jie – kareivių ar civilių, kurių pusėje. Kūnai nebeatpažįstami, tik juoduojančios krūvos, vietomis sumaitotos, turbūt žvėrių. Abu vyrai pro jas jojo stengdamiesi per daug nežiūrėti.

Staiga Džulianas truktelėjo žirgą, iš siaubo suriko. Nuo pušies, augančios ant skardžio krašto, karojo nuogalius. Jam į krūtinkaulį buvo įsmeigtas peilis. Dvokė pūvančia mėsa. Džulianas ranka užsiėmęs nosį paragino išsigandusį arklį.

Jie kuo greičiausiai nujojo žmonių gyvenamos vietos link, tolyn nuo šito baisaus vaizdo. Dabar jau girdėjo padrikus šūvius, kai kuriuos – visiškai netoli. Kas į ką šaudo – kareiviai, banditai ar medžiotojai, – nesuprato. Pagaliau, kai žemė nedirbama, iš ko gi likę gyvi vietiniai gyventų? Siaubas, kurį jie pamatė, Džulianui nėjo iš galvos, jis bijojo, kad laukia dar blogiau.

Kad sumažintų įtampą, jis pradėjo šnekinti I apie moteris. Šitos temos su studentais kinais niekuomet nesvarstydavo, tik neaiškiai numanė, ką jie galvoja apie seksą. Buvo akivaizdu, kad lytiškai jie ne tokie aktyvūs kaip bendraamžiai vakariečiai. Bet dabar, stumiantis pirmyn per šį neapsakomą kraštovaizdį, pokalbis apie moteris atrodė geras būdas abiem prasiblaškyti.

Būdamas privilegijuotas turtingos pietiečių šeimos sūnus, I šiuose reikaluose buvo palyginti įgudęs ir, rodės, linkęs kalbėtis – toli gražu nesidrovėjo. Džulianas pagalvojo, kad gal jis galėtų šiek tiek nušviesti daoistiškojo meilės meno klausimais, ir paklausė, ar jis ką nors apie tai žino.

I išsyk atšovė: tas menas esąs ne kas daugiau, kaip feodaliniai prietarai, pati šlykščiausia, atžangiausia, nedorovingiausia Kinijos kultūros dalis.

Džulianas nuo tokio nekompromisinio nuosprendžio nustėro, bet suprato, kad taip mano kinų intelektualų būrelių atstovų dauguma. I buvo girdėjęs, kad keli Vakarų sinologai verčia kinų erotinius romanus „Auksinis lotosas“ ir „Kūniškos maldos kilimėlis“. Jam šitai atrodė kaip kinų kultūros įžeidimas. Vokietijoje kinai studentai net įsilaužę į vertėjo vokiečio namus, iškūlę visus langus.

Prisiminus, kaip pats skaitė „Auksinį lotosą“, bendražygio kritiškumas Džulianą truputėlį nuliūdino.

– Ar tu ką nors skaitei iš daoistiškojo meilės meno? – paklausė jis.

I pakratęs galvą pasakė, kad apie tai tikrai neskaitytų, net jei pasitaikytų proga. Nevidonui Hunano turčiui, kolekcionavusiam ir spausdinusiam šias knygas, 1927-aisiais komunistai įvykdę mirties bausmę. I požiūriu, tai buvo vienas iš pagirtiniausių jų poelgių.

Nusipurtęs nuo minties, kad I, šitas rafinuotas vaikinas, giria tokį smurtinį moralizmą, Džulianas pakeitė temą. Sušneko apie tai, kuo laikomos gražios europietės, ir paklausė I apie kinių grožio kriterijus. Į šį klausimą I atsakė paklausdamas, kuo Džulianui gražios kinės.

– Kūno kvapu, – numykė tas.

I šyptelėjo.

– Žinoma, kinės prakaituoja mažiau už europietes. Tiesą sakant, kiniškai prakaitas vadinamas barbarų kvapu.

– Aš turėjau omenyje kūno dvelksmą.

– Apie tai nežinau.

Džulianas nenorėjo to taip palikti, prisispyręs klausinėjo toliau.

– O ką manai apie moteris, kurių gakta ar pažastys be plaukų?

I suglumęs nusijuokė ir pasakė, kad jis tik girdėjęs pasakojimų, pats patirties su tokiomis moterimis neturįs.

– Kokių pasakojimų?

– Na, manoma, kad tokios moterys yra Baltojo Tigro žvaigždės, jos nukrintančios į žmonių pasaulį ir, atrodo, sukeliančios sutuoktinio mirtį.

Tai Džulianą nustebino.

– Bet čia tik prietaras! – paprieštaravo jis.

– Prietaras ar ne, bet su tokia moterimi negulkit, kad ir kokios būtų aplinkybės.

– O iš kur žinoti? Aš turiu galvoje, kad kinų poroms neleidžiama prieš santuoką pažinti vienam kito, ką jau kalbėti apie ikisantuokinį seksą!

– Už šios esminės informacijos pateikimą klientams atsakingi piršliai. Piršliavimas Kinijoje yra rimtas verslas, ir dar pelningas. Be to, jei santuoka nėra tinkama, vyro namiškiai moterį gali grąžinti.

– Tai už ko tekėti tokioms moterims? – susirūpinęs paklausė Džulianas.

– Tik už tų, kurie negali sau leisti vesti geresnių, – atsakė I. – Ir, žinoma, už labiau išsilavinusių vyrų, netikinčių prietarais. O įprastinėje kinų visuomenėje tokioms moterims neleidžiama būti net prostitutėmis. Aš girdėjau, kad vienas nuėjo pas prostitutę, kurios gakta buvo beplaukė, ir tai pamatė tik pasimylėjęs. Kad išvengtų negandų, jis suniokojo viešnamį.

– Bet argi nesakei, kad blogai būna tik sutuoktiniui?

– Tai kiniškasis eufemizmas. Blogai baigiasi kiekvienam vyrui, kuris lytiškai santykiauja su tokia moterimi.

Džulianas pagalvojo, kad iš pradžių bus Čengo eilė, tik paskui jo. Ir kreivai šyptelėjo.

Tai labai prieštaravo Lin aiškinimui, kad pagal meilės meną gaktos plaukų nebuvimas rodąs kai kurių moterų įgimtą tobulumą. Jau geriau jis tikės ja. Vis dėlto Džulianui jos pagailo. Moterys, pasižyminčios tokia gražia, erotiška kūniška ypatybe, neturėtų būti niekinamos ir diskriminuojamos. Kad ir kaip ten būtų, jis ėmė suprasti, kad Kinijoje tikriausiai tenka mokėti tiek už kovą prieš fašizmą, tiek už mėgavimąsi seksualine laisve.

Lygus šalikelėje stovinčio akmens paviršius buvo prirašytas neįskaitomo rašto. Virš senųjų šūkių buvo prikeverzota naujų, tad akmuo mirgėjo skirtingomis spalvomis. Kelias ėjo aukštai per kalvą, taigi šūkiai buvo matyti iš geroko atstumo. Jiems jojant per kaimą, žmonės sakė, kad vyrų čia nelikę, tik moterys ir mažos mergaitės. Šeimų vyrai išžudyti Baltosios armijos kaip Raudonosios armijos gynėjai arba Raudonosios armijos kaip Baltosios armijos rėmėjai. Likusieji gyvi arba įstojo į Raudonąją armiją, arba buvo priversti stoti į Baltąją armiją.

Jie išgirdo tekančio vandens čiurlenimą. Nuo kalvagūbrio pamatė didžiulę žalią girią ir apačioj tekančią upę. Akmenuota pakrantė buvo plati ir švari, tolumoje dunksojo vos matomas kaimas. Nulipę nuo arklių, jie tos vietovės paieškojo žemėlapyje.

– Tai turėtų būti Dzitongo apygarda, – tarė I.

Vandens būta tokio švaraus, kad abu nusimetė kuprines ir, vedini arkliais, subrido iki juosmens. Gaivuma! Džulianas tik dabar suprato, koks per karštąsias kelionės dienas buvo suplukęs. Būti švarūs jie stengėsi – prausdavosi kur tik radę vandens, bet taip švaru, kaip čia, niekur nebuvo. Džulianas kaip suvenyrą pasiėmė keletą akmenukų su žvilgančiais mineralų kristalais, įsikišo juos į kelnių kišenę.

Čiupę kuprines, jie arklius nusivedė atgal į atšlaitę. Staiga išvydo į save nukreiptus šautuvų vamzdžius. Kareiviai kažką šaukė.

Kad suprastų įsakymą, vertimo Džulianui neprireikė – jis nuolankiai iškėlė rankas. Davė ženklą I, rėkiančiam, kad Džulianas esąs užsienio reporteris. Jį pasišaukė būrio vadas. I ištraukė akreditacijas ir, rodydamas į Džulianą, įniko aiškintis.

Vamzdžius kareiviai nuleido. I priėjęs pasakė, kad tai Sičuano karo vadeivos būriai. Čia karo zona, buvo pasakyta jam, niekam neleidžiama bastytis kur panorėjus. Jiems teks eiti pas apygardos administracijos atsakingąjį pareigūną.

– Laimė, jūsų didelė nosis, – susijuokė I. – Šiais laikais užsieniečiai kelia mažiau įtarimo nei kinai.

Abu buvo nuvesti į patrulio saugomą artimiausią kontrolės punktą. Ilgokai palaukus, raitas pareigūnas atjojo nuvesti jų į brigados štabą.

I tarė:

– Čia būta raudonųjų zonos. Atrodo, mūsų kelionė baigiasi. Raudonoji armija pasitraukė į vakarus.

Ką jis turi galvoje sakydamas „kelionė baigiasi“? Čia tik pradinis taškas. Galiausiai jie bent jau turi nuorodą. Jei dėl kokių nors priežasčių I nepanortų keliauti toliau, Džulianas susiras vietinį vedlį ir paskui Raudonąją armiją jos į vakarus.

Šitas miestas labai nuo kitų matytų nesiskyrė. Gal todėl, kad jame būta kariuomenės štabo, gatvėse buvo pilna žmonių, vieta šurmuliavo. Ji net puikavosi senoviniais vartais ir miesto sienos nuotrupa. Tebestovėjo keletas senovinių dviaukščių medinių namų, nors nuo senumo ir patamsėjusių. Kiti karo buvo paversti anglių ar pajuodusių plytų krūvomis.

Gatvės buvo išgrįstos kalkakmeniu. Artyn dardėjo jaučiu pakinkytas vežimas, apdengtas skarmalu. Jam važiuojant pro šalį, pasklido nenupasakojama smarvė. Vežimą nulydėjo pulkas klykaujančių vaikigalių, kurių mažiausias buvo ne apdriskęs, o išvis pliku užpakaliu. Pasitraukę praleisti karietos, juodu apstulbo – iš po apkloto kyšojo apdraskytos rankos ir žmonių pėdos.

Buvo aišku, kad šioje vietoje neseniai vyko nuožmios kovos. Vis dėlto Džulianas kažin kodėl nemanė, kad tie lavonai būtų surankioti iš mūšio lauko.

Jie buvo nuvesti į kariuomenės štabą. Būrio vadas buvo rūstaus veido vyriškis, nedėvintis nei karininko kepurės, nei uniformos. Pamatęs britų korespondentą ir jo vertėją, sveikindamasis šyptelėjo ir pakvietė užeiti. Kareiviai buvo pasiųsti pašerti arklių. Namas, apstatytas lakuotais baldais, palyginti su kitais miesto namais, buvo didelis. Džulianas pamanė, kad jis turėtų priklausyti vietos turčiui.

– Tikiuosi, jūsų naujienų biuletenyje bus pagarbiai užsiminta apie mūsų būrio pasiekimus šioje vietovėje įvedant taiką.

Jis akivaizdžiai stengėsi padaryti įspūdį, stilių išgavo tokį įmantrų, kokį tik begalėjo.

Džulianas jam pasakė, kad jo, kaip korespondento, pareiga yra pateikti objektyvų reportažą. Jis viliąsis, kad vadas jam pasiūlys pagalbą ir leis, nuvykus į frontą, savus tyrimus atlikti ten.

Vadas atsisėdo, užtraukė cigaretės dūmo ir papurtė galvą. Pasakė, kad karas šioje vietovėje baigtas. Raudonoji armija sunaikinta, pasiekta visiška pergalė. Bet kartą banditų komunistų užimta vietovė anaiptol nesanti saugi – sutriuškintos Raudonosios armijos elementai vis dar žudą žmones. Dėl jų pačių saugumo jis negalįs nei leisti jiems likti čia, nei keliauti toliau.

Jie kurį laiką derėjosi. Galiausiai vadas teikėsi leisti apklausti keletą karo belaisvių, kad jie turėtų medžiagos saviems reportažams.

Išsikvietęs vieną iš adjutantų, liepė vesti juos į kalėjimą. Džulianas pastebėjo, kad jis dar kažką tyliai pasakė adjutantui į ausį.

Keletas geresnių miestelio namų buvo užimti kariuomenės. Laukuose teaugo vos keli medžiai ir nedaug sorgų, piktžolės žėlė iki juosmens. Buvo antra ar trečia po pietų, itin karšta. Orą tvindė yrančių kūnų smarvė. Toliau laukuose buvo matyti rūkstantys dūmai, turbūt žmonės kepė menkučius dar susirasto maisto gabalėlius.

Per upelį nutiestu tiltu jie buvo nuvesti į akylai saugomą tvirtovę. Perėję kiemą, abu nusileido į blausiai apšviestą rūsį, kur stovėjo kelios taburetės ir stalas. Akmeninės sienos buvo ištepliotos suodžiais ir dar nežinia kuo. Sklandė įtartinas pelėsių ir kai ko blogesnio kvapas. Adjutantas liepė sėstis, uždegė žibalinę lempą, kambaryje pasidarė gerokai šviesiau.

Jiems buvo pasakyta, kad čia kalėjimas, o šis rūsys – tardymo kambarys. Vienas paskui kitą buvo atvedami kaliniai. Visi jauni, skarmaloti. Kai kurie – žaizdoti, visų pečius svarino sunkios medinės plokštės. Prie durų sargyboje stovėjo kareivis su šautuvu. Visi kaliniai vilkėjo varguolių drabužiais, dauguma buvo basi. Sunku buvo pasakyti, ar jie kaimiečiai, ar kareiviai. Anot adjutanto, visi buvo raudonarmiečiai, sučiupti sutriuškinus Raudonąją armiją.

Per Kinijos pilietinį karą kaliniai tradiciškai buvo paimami į tarnybą kaip nugalėtojų armijos šauktiniai. Tačiau jiems buvo nurodyta, kad šitie jauni vyrai – vietinės komunistų valdžios nariai, jie buvo įsipainioję į gimtojo kaimo žmonių žudynes. I pasakė, kad tarmę suprasti sunku, ypač dėl to, kad jie nervinosi ir kalbėjo greitai. Kad paverstų Džulianui, jis vis turėdavo juos nutraukti.

Kiekviena istorija buvo labai panaši į ankstesniąją – tai būta valstiečių iš aplinkinių kaimų. Komunistams užėjus, jie buvo mobilizuoti vykdyti „valstiečių sukilimo“, per jį visi žemvaldžių šeimų vyrai buvę išžudyti, o jų žemės, galvijai, namai, žmonos ir dukterys perskirstyti. Taip kaimas pasidalijęs į dvi nesutaikomas stovyklas. Jeigu vienas iš šeimos narių dalyvavo žudynėse, kiti neturėjo kitos išeities, kaip prisidėti prie Raudonosios armijos rėmėjų. O nužudytojo giminaičiams nebuvo kitos išeities, kaip tapti Baltosios armijos rėmėjais.

– Ar tu žudei?

Visi apsipylę ašaromis purtydavo galvas ir maldaudavo patikėti, kad yra neteisingai apkaltinti – suklysta dėl jų tapatybės, jie su tuo neturį nieko bendra. Buvo akivaizdu, kad interviu jie laiko dar vienu tardymu.

Džulianas truputį nusivylė. Čia maža ką sužinosi. Jis jau būtų norėjęs baigti, bet buvo įvestas dar vienas kalinys, dar jaunesnis, gal keturiolikos ar penkiolikos, temūvintis sudriskusias trumpas kelnes. Nuo prastos mitybos nugeibęs ir pasigailėtinai liesas, išsikišusiais šonkauliais. Jis įėjo aukštai iškelta galva ir išdidžiai pareiškė, kad savo pono sūnui iš tiesų nurėžė galvą. Vietos komunistų partijos atstovas, raginęs valstiečius sukilti, klausęs, ar jam užtektų drąsos tapti vadu. Drąsos jam užteko bet kam. Įsiveržus į ano žemvaldžio namus, jam buvę pavesta nukirsti sūnui galvą – tas buvęs jo bendraamžis. Vieno kirčio neužtekę. Jaunasis šeimininkas žviegęs lyg skerdžiama kiaulė. Komisaras liepęs kirsti dar.

– Kam tu žudei?

– Būti raudonuoju, žinoma, yra ne kas kita, kaip kapoti galvas, – atšovė jaunuolis. – Po kelių kirčių jis nebežviegė, bet galva tebekarojo ant kaklo. Kabaldavo ant krūtinės, žemėn neriedėjo.

Šituos žodžius jaunuolis ištarė akivaizdžiai apgailestaudamas, žiūrėdamas, kaip kaulėtas jo rankas svarina sunki plokštė.

Džulianui tai buvo nebepakeliama. Gerklėje sukilus šleikštuliui, jis išsverdėjo, pramovė pro sargybinį ir nubėgo prie laiptų. Saulė kieme buvo tokia skaisti, kad vos neapakino. Pritūpęs jis žiaukčiojo ir žiaukčiojo.

Priėjo I.

– Blogai jaučiatės?

Džulianas nenorėjo pasirodyti silpnesnis. Nieko nesakydamas pakilo ir lyg niekur nieko nuėjo atgal. Bet pataikė ne į tą kambarį – įėjo į prigrūstą bausmės ir kankinimo instrumentų, kai kurie iš jų buvo aptaškyti krauju. Tie daiktai čia turbūt buvo sudėti tvarkant tardymo kambarį jiems. Aplink zyzė musės. Džulianui vėl pasidarė bloga, jis išbėgo į kiemą. Įpulti į kokį kitą kambarį nebenorėjo – bijojo, ką dar gali ten pamatyti.

I pareigūnui paaiškino:

– Karšta. Jam per tvanku.

Kareiviai juos parvedė į štabą. Vado nebebuvo, bet jis buvo liepęs tarnautojams paruošti padorių vaišių ir užsakyti kambarį tenykščiuose nakvynės namuose.

Vakarienė buvo kaip pridera, patiekta ir mėsos, bet nė vienam nesinorėjo valgyti. Paskui jie buvo nuvesti į nakvynės namus, kurie, regis, jau daug laiko stovėjo tušti. Tai būta dviaukščio medinio namo, labai tamsaus. Šeimininkė, sena moteris, pamačiusi „nevidonus užsieniečius“, persigando ir bijojo bent žodeliu prasitarti, kiek jie turi mokėti.

Kambaryje stovėjo dvi lovos, bet be patalynės. Adjutantas liepė kareiviams atnešti du naujus kareiviškus miegmaišius. Vasaros naktis buvo šilta, bet jie turėjo kuo nors apsikloti, kad apsisaugotų nuo uodų antpuolio.

– Mums pasisekė, – sumurmėjo I. – Nuo banditų ir kareivių užpuolimo esam saugomi jūsų užsienietiško veido.

Nakvynės namai stovėjo pagrindinėje prekybinėje gatvėje. Mediniai langai buvo atdari. Vieninteliai garsai buvo budinčių kareivių žingsniai ir kampe – svirplio čirpimas. Tyliai įslinkusi senoji moteris užsuko virpčiojančią lempos šviesą.

Kambarys buvo tamsus kaip derva. Pro langą tebuvo matyti tik kvadratinis naktinio dangaus lopas.

I krenkščiojo ir vartėsi lovoje. Džulianas gulėjo tylus. Jautė, kad pirma elgėsi taip, kaip jam nepriderėjo. Karas yra karas, revoliucija yra revoliucija. Gražių būdų žudyti žmones nėra.

Išvykęs iš Vuhano jis tenorėjo susirasti Raudonąją armiją, žygiuojančią Ilgąjį maršą, ir įsitraukti į Kinijos revoliuciją. Nūn, revoliucinės kovos išvydus vos mažumytę, kūnas priešinasi. Tai buvo baisus pažeminimas.

Dabar kambaryje jau buvo kiek oro, pasidarė vėsiau ir jaukiau. Bet jis pajuto priėjęs dar vieną pažeminimo ribą. Ką daryti?

Anksti ryte juos pažadino būgnų tratėjimas. Gatvėje buvo girdėti triukšmas. Abipus stovėjo kareiviai laikydami šautuvus su durtuvais, triukšmingą minią spaudė prie sienos. Džulianas stebėjosi matydamas, kad tokioje karo nuniokotoje vietoje šitiek žmonių. Atrodė, lyg būtų mugės diena ir maltųsi minios iš aplinkinių kaimų.

Jie stovėjo prie lango ir, kadangi kambarys buvo antrame aukšte, gerai matė, kas dedasi gatvėje. Iš lėto pradardėjo trys jaučiais pakinkyti vežimai, kiekviename maždaug po dvidešimt žmogystų, visi su sunkiomis plokštėmis, kai kurie matyti vakar. Prie kiekvieno vežimo ėjo bejausmiai egzekutoriai, nešini žvilgančiais plačiaašmeniais kardais. Žiūrovai vieni verkė, kiti plūdosi, bet dauguma tyliai žiūrėjo.

Gatvės būta neilgos; eisena, priėjusi galugatvį, apsisuko ir grįžo tiesiai priešais jų nakvynės namus į vietą, kuri buvo skirta egzekucijai. Kareiviai kalinius vieną po kito išstūmė iš jaučių traukiamo vežimo. Popieriaus lapą laikantis pareigūnas su stipriu Sičuano akcentu perskaitė apie juos. Kiekvienam „raudonajam nusikaltėliui“ buvo įvardytas ir jo nusikaltimas, kuo iškilmingiausiai buvo paskelbta, kad mirties nuosprendis būsiąs pavyzdys kitiems, ir taip toliau.

Nusikaltėliai, dabar klūpantys ant žemės, išbalę drebėjo. Kareiviai nuėmė medines plokštes, rankas surišo už nugarų. Tada egzekutoriaus pagalbininkas vėstelėjo galvas, kad būtų matyti kaklai, o egzekutorius aukštai iškėlė kardą. Minioje pasigirdo riksmai, džiaugsmo šūksniai, dejonės.

– Uždarykit langą, – garsiai pasakė I, sėdėdamas ant lovos. – Prašau, uždarykit.

Džulianas buvo seniausiai nusisukęs nuo lango, bet, matydamas, kad I būklė prastesnė nei jo, turėjo eiti ir uždaryti. Pasakyti lengviau nei padaryti. Medinis rėmas buvo senas, sukrypęs, bandydamas jį uždaryti jis vos nesukūlė stiklo.

Jis išgirdo silpnu balseliu šaukiant: „Tegyvuoja Raudonoji armija! Tegyvuoja!“ Šaukė berniukas – tas, kuris vienintelis prisipažino žudęs. Džulianas nevalingai žvilgtelėjo žemyn ir pamatė, kad žemė pasruvusi krauju, tas vis tryško iš begalvių kūnų. Tik užmerkus akis vėl pasigirdo: „Revoliucija…“, paskui šmaukšt. Džulianas lyg bijodamas būti aptėkštas krauju šoko nuo lango. Sukniubo ant grindų.

– Vaje, – sudejavo. Atrodė, lyg plaučiai būtų užsiliepsnoję, jis vos bekvėpčiojo. – Kam? Kam reikia būti tokiems žiauriems? Revoliucionieriai, kontrrevoliucionieriai… Kam taip žiauriai?

Senoji moteris stovėjo kambario tarpduryje apdujusi, jų nė nepastebėdama. Jie tylomis, be žado sėdėjo.

„Ne, – galvojo Džulianas, – tokia revoliucija ne man. Čia per daug suplakta klasinės neapykantos, per daug žudynių. Kinų valstiečiai skurdūs, taip pat ir darbininkai, bet jie dar nepribrendo revoliucijai. Net jeigu jos ir nori, kodėl ji turi būti tokia kruvina, tokia atmiešta neapykanta?“

Jis prisiminė cianidą, kurį nešiojosi. Minčių apie revoliuciją būta labai jau naivių. Jis pajuto, kad save pribaigti galėtų, bet niekuomet nesielgtų kaip tas karininkas, kuris įdavė peilį berniukui ir pareikalavo pjauti kaklą kitam vaikui.

Kokį gi vaidmenį šioje kovoje galėtų suvaidinti jis? Už lango vis dar aidėjo triukšmas, bet Džulianas nebesijautė to dalis – šitą ankstyvą rytmetį šiame kalnų miestelyje jo svaičiojimai apie įsitraukimą prapuolė amžiams.

Jiems išjojant, ant miesto vartų kabėjo apie dvidešimt krauju varvančių šviežių galvų. Žiūrėti Džulianui nebuvo ūpo. Išjoję keliu, kuriuo ir buvo atjoję, kirsdami seklią upę ir žalią girią, juodu skubinosi kuo labiau atitolti nuo tos siaubingos vietos.

Kai prijojo kitą apygardos miestelį, buvo pusiaudienis. Žmonės papasakojo, kad kalnų kelyje įvyko nelaimingas atsitikimas, keletas žmonių ir arklių nusiritę į prarają. Jiems reikėjo rinktis kitą, rytinę, kryptį. Jodamas Džulianas guodėsi, kad jis ne dezertyras. Juk jie kovoja ne už europietiškąjį socializmą ar liberalizmą. Žiaurumai per revoliucijas šioje pasaulio dalyje buvo įprasti, betgi jis ne azijietis ir neturėtų veltis. Bent jau todėl, kad tarp Rytų ir Vakarų esama skirtumų. Tarpeklis tarp jų buvo per platus, kad jis nutiestų tiltą.

Kol jie kukliame, ramiame restoranėlyje laukė vaišių, Džulianas savo kuprinėje susirado geltonąją nosinaitę su bambuko lapų raštu. Prie pirštų prigludęs švelnus audinys priminė, kaip jie priglusdavo vienas prie kito. Jis įdėmiai apžiūrėjo išsiuvinėtą inicialą. Staiga prisiminė septyniolikto šimtmečio žydiškuose raštuose iš Sirijos ar Palestinos skaitęs, kad K yra gyvenimo raidė.

Jiems keliaujant į pietus, Jangdzės link, Lin paveikslas darėsi vis aiškesnis ir aiškesnis, budino iš slogučio. Jis vėl pasijuto jos kerimas, nekantravo nakties tyloje išgirsti jos balsą, pamatyti šypseną.

Taip, ji ta, su kuria jis turi dalytis ateitimi. Kad tik galėtų visada gyventi kartu, nesvarbu kur. Kaip vienąkart pasakė Lin – ji esanti jo gyvenimo dalis. Jis įrodys nesąs savanaudis, kaip ji manė. Juk visuomet ją mylėjo, nors ir savotiškai, bet juk gali mylėti ir taip, kaip ji geidžia.

Kai tik galvoje nusistovėjo ši mintis, jis suprato, kad visuomet šitai jautė. Tik prireikė šiek tiek laiko, kad galvoje prašviesėtų. Dabar Lin jį grąžins iš mūšio lauko.

Džulianas pagalvojo, kokia ji savoje kultūroje neįprasta. Čengas turbūt save laikė ganėtinai išsimokslinusiu, tad pasipriešino paplitusiems prietarams, tokiems kaip Baltojo Tigro žvaigždžių legenda, ir Lin paėmė į žmonas. Bet dėl to paties racionalumo atmetė visą krūvą daoistiškųjų teorijų ir lytinio gyvenimo praktikų, kuriomis Lin nuoširdžiai tikėjo. Ji tokioje seksualumo slopinimo atmosferoje negalėjo sužysti. Kokia gi jai buvo šita santuoka?

Džulianas suprato, kodėl ji prisirišo prie jo. Mat buvo įsprausta tarp dviejų savo kultūros sluoksnių. Neišsiteko nei tarp pažangiųjų, nei tarp tradicionalistų – buvo savo šalies atstumtoji. Antra vertus, jis, būdamas užsienietis, galėjo tiek į viena, tiek į kita žiūrėti atsainiai. Jam nereikėjo nei tikėti paplitusiais prietarais, nei priimti moderniosios Kinijos „progresyvumo“. Jis galėjo tikėti tik tuo, kas jį darė laimingą, o visa kita priimti pragmatiškai.

Jų santykis buvo neįprastas, betgi derėjo prie viso jo gyvenimo. Juk motinos meilės reikalai irgi neatitiko jokių normų. Į gyvenimo bendrus ji išsirinko biseksualų vyriškį, to visuomenėje niekas nesuprato.

Tą vasaros dieną nuošaliame Sičuano kaimelyje Džulianas staiga tarsi pabudo iš sapno, suvokė, kad tai, kas jam buvo išties brangu Kinijoje, jau turėjo. Kviesdama jį į Pekiną nepamirštamų žiemos atostogų, Lin, sakytum, pasidalijo viskuo, kas anksčiau jai buvo uždrausta – užgniaužtais troškimais ir ilgai slopintu poreikiu mylėti nesivaržant. Ištiesusi prieš jį savo gražųjį nuogą kūną, nieko nebeslėpė, jam atvėrė visą savo dvasios pasaulį.

Parsigauti atgal iki Didžiosios upės ir iki tos, kuri kitame krante kantriai laukė, prireikė daug laiko.

Po poros metų jam bus trisdešimt – jis sulauks vidutinio amžiaus. Vyrai jų giminėje bręsdavo lėtai. Jam bus pasisekę. Juodu turės vaikų. Nesvarbu, kur gyvens, kad tik toli nuo sąmyšio ir neapykantos, tokioje vietoje, kur abu galėtų atsiduoti poezijai.

Svarbiausia – kuo greičiau grįžti pas ją. Kuo anksčiau, tuo geriau. Jis nekantriai laukė, kol mažyčio restorano padavėjas atneš vakarienę. I buvo išėjęs atsipūsti ir kurį laiką užtrukęs. Jie sušveitė pupų košę, kepintus koldūnus ir keptą papriką su bulvių juostelėmis. Tada Džulianas pasakė, kad juodu kaip įmanydami greičiau turi dumti atgal į Vuhaną.

Palikę mažytį restoranėlį, apšviesti skaisčios saulės, jie išjojo.

Tryliktas skyrius

Kai Džulianas vėl įlipo į Luodzia kalvą, buvo penkta valanda, vėlyvos vasaros popietė. Gėlės, nuklojusios kalvą jam išvykstant, vėl buvo pradėjusios vysti. Žali lapai gelto, virto oranžiniais. Žvelgdamas nuo šitos iškilumos į tris Vuhano miestus, Džulianas pajuto, kad pagaliau bus suaugęs. Dabar tarytum buvo tokio pat amžiaus kaip Lin. Priėjęs kryžkelę, jis kurį laiką galvojo, ar pas Lin eiti iš karto.

Juk išvažiavo be įspėjimo, dingo be pėdsako. Ką ji dabar manys? Nekantra ją pamatyti buvo bevirstanti baime. Jis pradėjo bijoti, kad ji bus atšalusi ar net jį pamiršusi. Tai bus jos meilės išbandymas, patikrinimas, ar ji myli taip karštai, kaip jis.

Lyg atsakydama į šį klausimą danguje pamažiukais išniro vaivorykštė.

Tai geras ženklas.

Jis pasižiūrėjo žemyn, į Rytų ežerą. Dangus viršuj ir vanduo apačioj buvo benusidažą kone akinančiomis vakaro spalvomis.

Džulianui netikėtai grįžus, tarnai apstulbo. Ko gi jis neatsiuntęs telegramos – būtų atvažiavę į Hankou parsivežti. Jie įniko ruošti valgį. Tačiau jam svarbiau buvo gerai išsimaudyti. Plaukęs per Jangdzę valtimi ir keltu, jis buvo nuo galvos iki kojų purvinas. Ilgai nekirpti plaukai visi susivėlė, o skruostai ir smakras apžėlė barzda. Turbūt atrodo kaip barbaras iš senovinio kinų paveikslo.

Išsimaudęs ir nusiskutęs, apsirengė švariais drabužiais. Kai nulipo žemyn, tarnai pasakė, kad vakarienė bus paruošta po minutės. Jis buvo alkanas kaip vilkas, bet nusprendė, kad valgis gali palaukti. Nors žinojo, kad pas Lin ateis su lapais, prilipusiais prie padų, ėjo mišku ir skuodė taip greitai, kaip tik galėjo.

Džulianas pasakė norįs pasimatyti su dekanu. Tarnas nuėjo ir grįžęs pranešė, kad dėstytojas Čengas jį priimsiąs viršuje, darbo kambaryje. Tai buvo neįprasta, bet paskui jis svetainėje ir sode pamatė svečių. Tuoj pat užlipo. Viršuje šituose namuose Džulianas lankėsi tik antrą kartą. Čengas sėdėjo prie rašomojo stalo, Lin stovėjo jam ties petimi. Čengas atsistojo paduoti jam rankos – Lin nekrustelėjo. Džulianas atsiprašė, kad prapuolė nepranešęs.

Čengas jį sutiko maloniai, užuot priekaištavęs, rodės, džiaugėsi grįžimu. Streikas į semestro galą iš tiesų baigęsis, nes studentams reikėjo baigti mokslą. Po vasaros atostogų prasidėję nauji mokslo metai. Džuliano jie neradę, todėl susiieškoję laikiną dėstytoją. Dabar, kai jis grįžo, pakaitinis dėstytojas būsiąs atleistas.

– Mes žinojome tik tiek, kiek pasakė jūsų tarnai – kad keliaujate po šalį. Kaip jus rasti, niekas nežinojo.

Dabar jis viliąsis, kad Džulianas tęs savo produktyvųjį dėstymą, kol baigsis ši dvejų metų sutartis.

Kol jis kalbėjo, tarnas atnešė arbatos.

Džulianas suprato – Čengas nori pasakyti, kad pasibaigus dvejiems metams sutarties jie nebepratęs. Bet nesvarbu. Jis pakėlė akis į Lin. Ta buvo apsirengusi labai paprastai, jokio pritrenkiančio spindesio, kokį jis matė anksčiau. Bet šitokią ir norėjo išvysti – kaip paprastą žmoną. Ji stovėjo už Čengo kėdės, o jis viso labo tegalėjo atplėšti nuo jos akis ir klausyti, ką sako Čengas.

Lin stovėjo nugara į šviesą, tad išskaityti išraišką buvo sunku, bet jis matė, kad veidas sulysęs. Kai akys susitiko vėl, jis buvo kupinas atjautos. Ji žvilgsnio vengė, lyg nenorėdama, kad jis išvystų ką nors neįprasta. Tačiau ašarų negalėjai nepamatyti. Taip, tai buvo ašaros – jai net teko nusiimti akinius, kad nusišluostytų akis.

Ji mane tebemyli! Lin, nosinaite nutrynusi akinius, juos laikė rankose. Ant dešinio riešo buvo raudona šilko juosta.

Džulianas, nebesugalvodamas, ką daugiau pasakyti, atsistojo atsisveikinti. Čengas – irgi, palydėjo iki durų. Lin sekė iš paskos. Toliau nuo lango jis matė ją aiškiau. Neklydo – veide neviltis.

Nulipusi laiptais, Lin pranyko virtuvėje prižiūrėti ruošiamos vakarienės. Čengas jį kvietė prisidėti prie jų ir svečių. Tačiau Lin dingo, Džulianui neturėjus progos nė žodžiu persimesti. Neturėjus progos viską paaiškinti. Jis matė, kad progos neturės net pasilikęs. Taigi mandagiai atsisakė vakarienės bei Čengo brukamo brendžio ir išėjo.

Naktis buvo lietinga. Lietaus lašų barbenimas į lango stiklą Džulianą užliūliavo. Mintys stojosi į vietas. Lietaus lašnojimas jį grąžino į motinos sodą šlapią popietę. Mintyse jis keliavo namo, sveikinosi su besidžiaugiančia motina. Jie vėl bus kartu. Vakaro būta maloniai gaivaus. Jis darkart išsimaudė, pravėrė langus ir ramiai užmigo.

Ryte pabudino besiglaudžiantis nuogas švelnus kūnas, kvepiantis muskusu. Akių atmerkti nereikėjo – jis ir taip žinojo kas. Buvo išties nuostabu vėl ją laikyti glėbyje, kaip jis ir vaizdavosi, svajojo. Jos liežuvis, plaukai, oda… Baisu atsimerkti – o jei sapnuoja?

Tada ji ištiesė rankas ir truktelėjo jį artyn, tolyn nuo pamišėlio kliedesių.

Juodu mylėjosi švelniai, ne nekantraudami kaip ilgai nesimatę meilužiai, artumas buvo pažįstamas kaip sutuoktinių poros. Abu judėjo ritmingai, mėgaudamiesi artimu kūnų ryšiu. Vienas kitą apibėrė glamonėmis – glamonėjo veidą, plaukus, kaklą, pečius ir krūtinę, kiekvieną taip ilgai nelytėtą kūno dalį.

Juodu nebebuvo tik neteisėti meilužiai, nesvarbu, pripažino tai atvirai ar ne. Tas lengvas apsiėjimas su viens kito kūnu, tai, kaip abu judėjo, buvo pakankamas šito įrodymas. Mylėtasi tiek sykių, bet tik dabar Džulianas suprato, kad tikrą laimę jam galėtų suteikti tik karštai mylima sutuoktinė.

Lin jo neklausinėjo, kodėl išvyko neatsisveikinęs, neklausė nė kur buvo. Tiesą sakant, ji nepažėrė jokių priekaištų, tik stipriai spausdamasi ir apiberdama bučiniais alpėjo iš malonumo.

Jis tiksliai lyg ir nežinojo, kaip ilgai jų būta vienas be kito. Regis, ilgai, vos išvengta amžino išsiskyrimo.

Ačiū, Dieve, kad mus vėl suvedei, pagalvojo. Pagaliau atsimerkė, kad pamatytų moterį, kurią taip mylėjo.

Ant jos dešinio riešo buvo siaura raudona juosta, ją Džulianas matė vakar. Paklausė, kam ji. Išvaryti velniui ir kad suveiktų vyrui, kurį ji myli, atsakė Lin. Jis po šitiek laiko išgirdo jos balsą. Ji tikrai buvo šalia, jis nesapnavo.

Šįkart, įsliuogęs vidun, jis suprato paprastą dėsnį: kai jie žiūrėdavo vienas kitam į akis, orgazmas jį kone užvaldydavo, bet kai abu švelniai bučiuodavosi užsimerkę, jausmas pamažiukais slūgdavo. Todėl jis ir neišsiliejo, nors taip ilgai nebuvo lietęsis prie moters. Kūniška nekantra neišmušė iš pusiausvyros, įprastinės kone sprogdinančios įtampos nebuvo. Pirmąkart jis pajuto stulbinantį pojūtį, kad gali mėgautis pasikartojančiais orgazmais.

Ar tai ir yra meilės meno paslaptis? Prireikė praktikos, bet svarbiau – stipraus jausmo, kuris buvo daugiau nei paprastas susijaudinimas. Reikėjo nuoširdžios meilės. Dabar jis suprato, kad kai ką nors karštai myli, savaime kyla noras suteikti jam kuo didesnį džiaugsmą. Mintimis susitelki, kaip save suvaldyti, o tai leidžia ištęsti ir paties malonumą.

Lova, rodės, taip išplatėjo, kad būtų galėjusi užpildyti visatą, lyg sklęstų erdvėje. Džulianas užmetė akį į šviesiai mėlyną čeongsamą, gulintį ant grindų. Prieš akis plaukė rausvai purpuriniai audeklo žiedai, tokie gyvi ir kvapnūs kaip jų meilė. Laikas nebebuvo svarbu.

Apačioje durys sutrinksėjo nuo stiprių smūgių. Į dunksėjimą nė vienas nesureagavo. Gulėjo apsikabinę, jam tie garsai pasirodė kaip naktį ežeru plaukiančio nerūpestingo irkluotojo bildesys irklui atsimušant į valties šoną. Bet beldimas, garsus ir piktas, nesiliovė.

Jie nugirdo, kaip prie durų bėga tarnai. Džulianas tik dabar prisiminė, kad jų neišsiuntė, nepaliepė negrįžti iki devintos. Turėtų būti gerokai po devynių. Nė vienas neišsigando. Tiesą sakant, pasipiktino, kad yra trikdomi, ir neketino atsiplėšti vienas nuo kito.

Žynys priėjęs nestipriai bilstelėjo į miegamojo duris ir pasakė:

– Tai dekanas Čengas. Jis šią pat minutę nori pasimatyti su dėstytoju Belu.

Lin suspurdėjo glėbyje. Juodu taip seniai bijojo šitos akimirkos – ir štai ji. Džulianas šoko iš lovos, užsimetė drabužius. Dar tik sagstėsi marškinius, kai atsidarė durys. Jie net buvo pamiršę jas užsklęsti. Įėjo Čengas.

Perbalęs iš pykčio, sustojo. Vilkėdamas ilgą chalatą, atrodė įspūdinga figūra, ne toks jau ir sulysęs, kokį prisiminė Džulianas. Bedęs pirštu į Džulianą, visą pyktį jis, rodės, stengėsi sudėti į žodžius.

– Tu nesi džentelmenas! – pagaliau tėškė pasipiktinimo kupinu balsu.

Džulianas laukė, ką jis pasakys, ir neišmanė, kaip galėtų atsikirsti. Nuo tokios Čengo šnekos susijuokė.

– Ką gi, džentelmenu niekuomet nė nenorėjau būti. Tarp mano namiškių ir draugų tokio tikrai nėra.

Čengas, atrodė, nesiklausė. Vėl tėškė:

– Tu elgiesi ne kaip džentelmenas!

Tuo ir baigė. Tarsi jį būtų ištikęs toks pykčio priepuolis, kad nesirado žodžių. Nuo šios minties Džulianui sukilo gailestis. Gi, šiaip ar taip, angliškai lavinamo Čengo tokiems momentams niekas nerengė. Jis net žodžius suprato kitaip. Anglų kalbą buvo išmokęs iš knygų. Ta nebuvo nei rafinuota, nei išraiškinga.

Taigi Džulianas liko sėdėti prie rašomojo stalo, žiūrėjo, ką Čengas sakys ir ko imsis toliau. Tačiau tas buvo erzinančiai tylus, rodės, kaip įmanydamas stengėsi žiūrėti bet kur, tik ne į lovą.

Džulianas atsisukęs nustėro – Lin tebegulėjo, nuoga kaip ir buvo, įsisupusi tik į paklodę. Jos suknelė ir pora batų gulėjo ant grindų. Daugiau nebuvo nieko. Pas jį atbėgo kaip ir anksčiau – tik su suknele ant nuogo kūno, o kadangi rytai nebebuvo vėsūs, jis to nė nepastebėjo.

Jis buvo beprarandąs nuovoką. Kaip jie prie šito priėjo? Susivokė, kad šiuokart ji užsibuvo ilgiau nei paprastai. Laikrodžio neatsinešė, jie netikrino laiko. Jis neturėjo supratimo, kelintą ji atėjo. Galbūt įeinančią pamatė tarnai. Kaip keista, kad ji nepasirūpino užsklęsti durų, kaip užsklęsdavo.

Galvoje šmėstelėjo baisus įtarimas. Ar ji galėjo jam paspęsti spąstus? Ar galėjo atsivesti vyrą, kad juos abu užkluptų nusikaltimo vietoje – lovoje? Bet kam?

O gal tai žūtbūtinis bandymas nutverti jį už rankos? Jai sukūrus krizinę situaciją, įvyktų kivirčas, po kurio ji turėtų išsiskirti su Čengu, ir Džulianas būtų priverstas ją vesti. Ji daugiau nebebūtų nesiliaujančių jo dvejonių įkaitė.

Kad Lin meilė būtų pavirtusi keršto troškimu, nebuvo neįmanoma. Jis koneveikė save, kad nesurado laiko pasikalbėti, kaip planavo. Juk norėjo pasakyti tik tiek, kad yra pasirengęs įsipareigoti, kad jie gali likti kartu visam laikui. Kokią laimingą ją būtų padaręs!

Šiandien taip užtrukta mylintis, kad nė vienas nedavė kitam progos prabilti. Kol jo nebuvo, ji turbūt irgi apsisprendė. Tikriausiai sumanė griebtis desperatiško plano, o šiandien buvo ta diena, kai ėmėsi jį įgyvendinti. Jei ji ką nors nuspręsdavo, veiksmų imtis niekuomet nebijodavo.

Ko gi nepalaukė kitos dienos? Dar pusvalandžio? Kodėl nedavė jam užuominos, ką siūlo daryti, užuot visus tris įspraudusi į kampą, iš kurio nėra kaip ištrūkti?

Taip, jis įkliuvo į spąstus. Susidūrė su tuo, ko labiausiai bijojo – netekti pasirinkimo laisvės. Ji tikrai pakankamai jį perprato ir žinojo, kad nėra kaip jį priversti irgi priimti tokį sprendimą. Kokia pavojinga būtybė šita kinė.

Jis nevalingai nusipurtė ir atsipeikėjo. Kur kas panašiau, kad Čengas apie jų romaną jau seniausiai žinojo, gal net su Lin pykosi, tik nesakė. Gal Čengas vylėsi, kad Lin pagaliau grįš į protą. Taip jis būtų galėjęs išsaugoti santuoką ir jų reputaciją – universitete ir Kinijos literatų būreliuose. Tai todėl bus nusprendęs užsimerkti. Iš tikrųjų su Džulianu jis niekuomet nesielgdavo kaip nors kitaip, tik mandagiai.

Šiaip ar taip, kol jo nebuvo, kažkas bus įvykę. Kažkas, kad Čengas pajuto, jog negalima leisti įvykiams tekėti sava vaga. Gal Lin iškrėtė kokią kvailystę – iš vakar jos veide matyto blyškumo ir liūdno žvilgsnio buvo galima įtarti, kad galėjo imtis įgyvendinti savo grasinimą nusižudyti. Gal net gailisi, kad liko gyva, ir pasižadėjo meilės reikalus su juo baigti.

Jis prisiminė, kad mylėdamasi Lin lyg sau sumurmėjo: „Juk išvažiavai, ko dabar grįžai?“

Gali būti ir taip, kad jį dekanui jau seniausiai išdavė jo tarnai. Kai tik jis atėjo į šiuos namus, nuo pat pirmos dienos jam nepatiko, kad jie gyvens kartu. Džulianas instinktyviai pajuto, kad bus sekamas. Čengui juos užklupti turėjo būti paprasta – anokia staigmena sužinoti tai, apie ką žinai nuo pat pradžių. Jei taip, reikia pripažinti, kad Čengas žmonai buvo labai pakantus.

Jei šiandien Čengas nusprendė imtis veiksmų, turėjo būti viską gerai apgalvojęs.

E. M. Forsteris, dar viena tėviška figūra jo gyvenime, motinai kartą pasakė, jog Džulianas, kad ir koks būtų laukinis, iki širdies gelmių yra tradiciškasis anglų džentelmenas. Dabar, čia sėdėdamas, jis pagaliau suprato, ką turėjo galvoje Forsteris. Šitos kinės fanatiška meilė, kaip ir revoliucijos žiaurumas ir visa, kas kiniška, jam tiesiog per daug svetima, kad jis tai galėtų perprasti ar priimti.

Jis žvilgtelėjo į lovoje sėdinčią Lin. Ta žvilgsnio negaudė, veide buvo matyti atsiribojimas, kone pamišimas, tarytum ji būtų supratusi, kad tai, ko ji laukia, niekuomet neįvyks. Čengas, vėl iškėlęs drebantį pirštą, ketino kartoti savo kaltinimą nedžentelmeniškumu. Džulianas suprato, ką turi daryti.

Ramiai atsistojo ir tarė:

– Aš tegaliu tik kuo nuoširdžiausiai atsiprašyti. Atsakomybę už viską prisiimu aš. Tiesą sakant, norėčiau čia ir dabar pasiprašyti atleidžiamas iš tarnybos, iš Kinijos išvyksiu taip greit, kaip tik galėsiu.

Jis išėjo iš miegamojo, pradėjo lipti laiptais. Lin iki tos akimirkos visiškai tylėjo, bet dabar už nugaros kambaryje pasigirdo klaikus klyksmas. Ko gero, Lin jį plūdo – žodžių jis nesuprato. Bet dėl sielvarto ir nevilties negalėjo klysti.

Jis tikėjosi išgirsti ją pravirkstant. Minutėlę pastovėjo ant laiptų, bet neišgirdo.

Keliaujant namo, Honkonge reikėjo persėsti į kitą laivą, taigi teko laikinai apsistoti viešbutyje. Buvo pašėlusiai ilgu namų. Kad nekamuotų troškimas grįžti į Kiniją – jis dažnai apimdavo, visuomet, kai Džulianas to mažiausiai tikėdavosi, – jis rašė motinai ir iškėlė naują pasiūlymą sode įsirengti baseiną. Truputėlis vandens plačiojo Rytų ežero ar Jangdzės neatstos, bet būti, kad jam teiks paguodos.

Vuhanas toli nuo namų buvo ne tik žemėlapyje. Mėnesiai, jo praleisti ten – tie irgi, rodės, truko visą gyvenimą. Motina iš jo turi būti gavusi veik šimtą laiškų. Vis dėlto, kad ir kokie stiprūs buvo potyriai Kinijoje, jie tebuvo menka jo gyvenimo dalis. Jis tikrai žinojo, kad daugiau niekuomet nebemylės ir nebus mylimas. Nuo šito įsitikinimo pasidarė graudu, bet skausminga nebuvo.

Honkongo gatvėse Džulianas kaip įmanydamas stengėsi nežiūrėti į moteris, kurios bent kuo buvo panašios į ją. Nebenorėjo jos matyti. Tačiau vidurnaktį pabudo išmuštas šalto prakaito. Ji jam prisisapnavo visa apsirengusi juodai – dėvinčios tokios spalvos drabužius niekuomet nebuvo matęs.

Išgirsti savo verksmo Lin neleido – nei name, nei per sapną. Išsaugojo savigarbos likučius. Jį mylėti ji turėjo teisę. Kad su ja būtų elgiamasi nesąžiningai, kad būtų mylima tik paslapčiom, nesutiko. Nesutiko būti laikoma nelygia.

Tą lemtingą rytą, kai jie buvo aptikti kartu, Lin jį permatė. Suprato, kad jis ne mažesnis rasistas nei bet kuris kitas vakarietis Kinijoje. Vienintelis skirtumas tas, kad nenorėjo to pripažinti. Jis tebejautė gilią panieką kinams, net tai vienai kinei, kurią be proto mylėjo. Sprendimas tąryt jos išsižadėti buvo tipiška europietiškos jo arogancijos išraiška.

Pačiam visa tai pripažinti buvo skaudu. Juk manėsi esąs didelis internacionalistas, vis dėlto Kiniją laikė egzotiška nuošaluma. Jam nebuvo kur daugiau grįžti, kaip tik į Vakarus – ten ieškoti meilės arba karo.

Laivas išplaukė iš įlankos ir iš lėto pasuko vakarų link, į vandenyno platybes. Kai iš milžiniško žemyno liko ne kas kita, kaip neįžvelgiama horizonto linija, skausmas pradėjo pamažu lėgti. Nūn laivas tik taškas tarp beribių vandenų ir tuščio dangaus. Gėla nebegraužė – virto kažin kokiu švelniu liūdesiu, jis mokėsi jį priimti kaip dalelę savęs. Stovėdamas denyje, žiūrėjo, kaip jūra ir dangus pamažu nuskaidrėja, o tas skaidrumas šviečia nežemiška šviesa.

Keturioliktas skyrius

1937-ųjų liepos 7-ąją Pekiną užpuolė japonų armija, taip ji pradėjo plataus masto karą su Kinija. Lemiamas mūšis Ispanijos pilietiniame kare, Brunetės mūšis, prasidėjo maždaug tuo pat metu.

Mėnesiu anksčiau Lin katedroje iš britės išgirdo, kad Džulianas išvyko į Ispaniją kautis pilietiniame kare. Ji išsitraukė visus laiškus, kuriuos buvo rašiusi jam išvykus iš Vuhano. Ketino siųsti į Angliją, bet neišsiuntė. Dabar nebereikėjo. Ji tvarkingai sudėliojo juos pagal rašymo datą, kiekvieną mėnesį surišo į atskirą ryšulį ir atidėjo į šalį.

Vuhane buvo neįprastai karšta, temperatūra kasdien vis labiau kilo. Be abejo, tas pats ir Ispanijoje. Lin dažnai eidavo į senuosius Džuliano namus, rankoje laikydama raktą, tarsi jis ten tebegyventų.

Ji paliovė rašyti, rašė tik laiškus, juos surišdavo plona virvele ir vis giliau grimzdo į tylą, nebebendravo nei su savo vyru, nei su kuo nors kitu. Kai lydavo, sėsdavosi prie lango sukryžiuotomis kojomis, taip valandos vijo viena kitą, kol sutemdavo. Abejingai spoksodavo į tirštą sodo lapiją, už kurios nebuvo matyti nieko. Jos būsena buvo lyg sulėtintame kine. Jokių emocijų – nei vienatvės, nei nevilties. Rengėsi ji tik juodai ir baltai. Spalvoti drabužiai buvo sukrauti į skrynią. Rutuliukų kandims atbaidyti Lin nedėjo, nes šitų drabužių nebeprireiks.

Karo ugnis liepsnojo nuo šiaurės iki pietų, o Vuhanas pasidarė mobilizacijos centru. Kinai kilo į kovą prieš užpuolikus, Vuhano universiteto teritorija knibždėte knibždėjo. Bet Lin karas, kaip ir visa kita, ėjo pro šalį.

Vienądien žingsniuodama po kambarį žvilgančiomis akimis ji pažiūrėjo į veidrodį ir išvydo gražesnę nei įprastai moterį. Galvoje nebuvo nė menkiausios abejonės, kad Džulianas Ispanijoje žus. Ji puikiai jį pažinojo – jis geidė mirties, kaip ir ji. Vienintelis skirtumas buvo tas, kad jis norėjo būti nužudytas, o ji turėjo drąsos nusižudyti pati.

Buvo liepos vidurys, Mirusiųjų šventės laikas. Požeminis pasaulis plačiai atvėrė vartus, kad sutiktų visus atvykėlius.

Apsigobusi baltu apsiaustu, ji atsisėdo vidur grindų. Priešais degė žvakių ratas. Per šventę žmonės degindavo popierpinigius, taip pat popierinius baldus – aukodavo mirusiems giminėms. Ji užsimerkė ir išvydo šešėlinius atvaizdus, laikančius ore iškeltus popierinius namus, popierines sukneles, jaučių vežimus iš popieriaus, karietas ir automobilius, besileidžiančius Luodzia nuokalne, žemiau tolumoje buvo matyti Jangdzė.

Prieš ją stovėjo bronzinis indas, iš kurio kamuoliais virto dūmai. Laiškų ryšuliai dabar buvo ne kas kita, kaip krūva pelenų. Tai buvo geriausias būdas užsitikrinti, kad Džulianas juos visus gaus.

Leidžiantis saulei, tie, kurie buvo palaiptėje, išgirdo sunkų krintančio kūno dunkstelėjimą. Skubiai sulakstyta aukštyn žemyn, įjungtos šviesos, pokštelėdamos atsidarė ir užsidarė durys. Lin nusižudyti bando nebe pirmą kartą. Po kelių tokių bandymų dėstytojas Čengas ir jo tarnai įprato reaguoti akimirksniu.

Ligoninėje, jau sprogstančioje nuo karo sužeistųjų, pervargę daktarai ją ant neštuvų su ratukais paliko koridoriuje laukti gydymo. Blausioje šviesoje Čengas šalia sėdėjo nekrutėdamas, jo veide nebuvo matyti jokio jausmo.

Lin gulėjo negalėdama kalbėti, bet buvo pusiau sąmoninga. Taip ji elgdavosi ir anksčiau, nes tai buvo vienintelis būdas parsivadinti Džulianą. Jei jau ji šito ėmėsi, jis turėtų sugrįžti, kaip grįžo prieš metus, kai buvo dingęs.

Taip, jis pas ją ėjo, kaip ji ir žinojo, iš koridoriaus galo, kur buvo lavoninė, kaip paprastai ironiškai šypsodamasis. Vilkėjo karinę uniformą, avėjo aulinius batus, buvo su šalmu.

Lin iš džiugesio užmerkė akis. Jis šalia. Jos drabužiai nukrito, speneliai sukietėjo ir, palytėti jo šaltų pirštų, nutvilko. Ji iškėlė rankas jo apkabinti, lūpos prasivėrė priimti bučinio. Džulianas ją stipriai apkabino ir įsigavo vidun. Kūnai nėrė į prakaituotą, lipnų buvimą kartu. Pasiekę abipusės meilės viršūnę, susiliejo, in ir jang susipynė, juodu užplūdo tvaskanti Didžioji upė.

– Kaip keista, – nusistebėjo seselė, – šitas baltas užuolaidas pakabinau vos prieš kelias minutes. Ir iš kur ant jų jau galėjo rastis kraujo dėmių?

Lin negirdėjo. Bet žinojo, kad Mirusiųjų šventė dar nepasibaigė.

Lin eilėraščiai Džulianui9

Pekinas

Mūsų autoportretai

Ar nepastebi to, ką regiu aš

šioje šakelėje, putojančioje slyvų žiedais?

Ištiso karjero granitinės akys

įskilo, laukdamos, kol ji pražys –

bet dabar sprogimas kaip tik ir vyksta,

nes tavo žodžiai uždegė mano širdies sprogdiklį:

„Miegam, kol pasenstam visai.“

Aš pažvelgiu į vazą su žiemos peizažu

galvodama: čia aš gyvenau prieš sutikdama tave.

Paskui patrinu du raudonus slyvos žiedlapius,

jų sausas kraujas išvarva pro mano pirštus

užšalusiais upeliais.

Aš vis dar tiksliai matau buvusią daiktų padėtį,

kai tavo širdis suliepsnoja.

9 Vertė Tautvyda Marcinkevičiūtė.

Vuhanas

Beklausant tavo paskaitos apie T., C. ir kitus

Pasak tavęs, tai,

kas iš tikrųjų uždega

žvejį karalių,

yra tiesus

jo priešų akių žvilgsnis:

pasitikęs jį

daugiau niekada

nebučiuos nepatikimų lūpų

ir paleistuvingų krūtų.

Vėliau dulkėtam koridoriuj

tu tiesiog sau stumi laiką:

ar tu ir galvoji taip, kaip kalbi?

Tai ir yra, ką aš noriu sužinoti

ir ką trokštu išsiaiškinti

naktis po nakties, naktis po nakties.

O tai primena man, kad paklausčiau:

kieno pusėje tu esi – motinų

ar tėvų? Tėvai neužsiėmę.

Man regis, motinos jiems yra moterys.

Tik moterys, tik. Moterys.

Štai ką aš nuolat kartoju:

motinos gali nuvesti netgi Budą

nuo sūraus vandens prie gėlo.

Luodzia kalva

Prisimenant tai, kas praėjo

Kartą, kai mes abu išsekę

gulėjom lovoj, tu sušnabždėjai:

„Galiu įžvelgt tave netgi tamsoj.“

Man taip patiko šie žodžiai, kad įsiminiau juos

net keliems gyvenimams. Tai buvo ta pati diena, kai tu

atnešei man puokštę laukinių irisų iš Luodzia kalvos,

diena, kai ištariau tau: „Kovo lietus pats geriausias.“

Aš gimiau kovo mėnesį, bet tada tu to nežinojai.

Dabar pagaliau aš manau, kad tu manęs ilgies.

Dvigubas šešėlis

Tu praėjai pro mano duris

dviem aukštais aukščiau. Viena vertus,

ne taip aukštai, kad pašokčiau ir mirčiau dėl tavęs;

antra vertus, per žemai, kad pakilčiau virš tavęs ir užmirščiau.

Todėl nedarau nei to, nei ano.

Aš tik stebiu, kaip mėnulis geltonuoja puodelyje,

ir išgeriu jį. Tai tūkstantasis kartas šiandien,

kai išsprūdau iš savojo pasaulio

į tavąjį.

Ką dar galiu padaryti, jei tu atsisakai

grįžt su manim į namus? Ar to niekada

nebedarysi? Nė karto? Netgi tada, kai akacija pagaliau pražys.

Derlius

Metų laikų kaita

Iš pradžių

tu suskaičiavai, kiek Mingų dinastijos vazų

buvo tavo namuose.

Paskui

pasakei: „Visos jos ištroškusios.

Visas jas reikia pripildyti.“

Netrukus

aš išsigandau tavo žydrų akių,

tas žydrumas priklauso vandeniui.

Tada

nustebau: „Ar tu nori, kad tikrinčiau

kiekvieną jų kasdien? Nejaugi? Kiekvieną?

Gerai,

aš tikrinsiu.“ O čia esu dabar tam, kad mesdamasi atgal

laiku pamatyčiau tave persikeliant valtimi per upę.

Bet

kai atsisuku ir pažvelgiu nuo stataus slėnio skardžio,

aš pastebiu, kad upė nebeteka,

ir

tu jau nebesi savimi. Pjovėjas slenka

link manęs, dalgiu švytruodamas sausą žolę.

Sapnas

Tavo valties pavidalo rašomasis stalas

Po minutės aš šypsosiuos

šios kilpos mano rankose dėka.

Po minutės. O po to – ramybė.

Aš tebegalvoju apie tą naktį,

kai išgirdau tavo kankinantį šnabždesį:

„O mirtie, mirtie, būk jai švelni.“

Kas užmiršta tokius dalykus,

Turi prarasti gyvenimą.

Tokioj tirštoj mus supančioj tamsoj

kaip aš galiu grįžti pas tave

dabar ir būti nepastebėta?

Citros terasa

Pastebėjus, kad tu turėjai L

Taip, anglė yra graži,

Be to, aiškiai dėkinga.

Štai kaip maloniai ji išsilieja:

„Jis nusivedė mane į lenktynes!“

Dabar aš vieniša Citros terasoje,

kitame laike spaudanti klavišus

gerokai per tyliai, kad tu išgirstum.

Tariau pati sau: „Rytų muzikos grožio paslaptis –

jos monotoniškumas.“ Tačiau kalbėtis aš galiu

ir su šaltu vėju. Galiu tam pačiam

vėjui leisti nupūsti mane nuo kalvos. Žemyn

yra vienintelė kryptis, kuria man liko keliauti.

Prietiltis

Belaukiant tavo sprendimo

Ta medinės skulptūros galva tiek sveria,

jog verčia virpėti visą tiltą:

jei kalbėsim apie minią, besirenkančią

ten – ar negali tie žmonės įžvelgt pavojaus?

Negali. Jie visi žvelgia į priekį,

į kažką neaiškaus dūluojant tolumoje,

arba spokso į savo pėdas, besirenkančias kelią

per pušų kankorėžius ir betoną.

O aš privalau atsiminti galvą.

Jei atsiminsiu, galbūt suprasiu, kodėl tiltas

linguoja

ir brutaliai papurto budinčią mane.

Content

Ин Хун K: meilės menas