Йейтс Ричард

Vasara Long Ailande

Iš anglų kalbos vertė

GIEDRĖ TARTĖNIENĖ

Turinys

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

Aštuntas skyrius

Devintas skyrius

Dešimtas skyrius

Vienuoliktas skyrius

Dvyliktas skyrius

Tryliktas skyrius

Keturioliktas skyrius

Skiriu Kurtui Vonnegutui

Pirmas skyrius

Jei Evanas Šepardas kada ir apgailestavo paauglystėje krėtęs eibes, 1935-aisiais paprasčiausiai liovėsi. Sulaukęs septyniolikos jis įsimylėjo automobilius. Nepaliaujamas silpnesnių berniukų žeminimas, bukagalviški mergaičių įžeidinėjimai, neprotingi ir trikdantys įsivėlimai į smulkius nusikaltimus liko tik bloguose prisiminimuose. Tarsi į pasimatymą jis išsirengdavo nutrūktgalviškai palakstyti po Long Ailandą, o netrukus išmoko užmegzti kone intymius ryšius su bet kurio į rankas pakliuvusio automobilio mechaninėmis dalimis. Tuo metu Evanas Šepardas kiauras dienas skrupulingai ardydavo ar mėgindavo vėl surinkti automobilį dulkėtame įvažiavime prie tėvų garažo ir išoriniam pasauliui buvo nepasiekiamas.

Tėvas, Čarlzas Šepardas, jausdavo malonumą tiesiog stovėdamas prie lango ir stebėdamas vienišą saulėkaitoje plušantį sūnų. Prieš metus niekas nebūtų net pagalvojęs, kad šitas vaikinukas kada nors susiims ir išmoks susitelkti ties naudingu darbu. Ar tik čia ne brandos pradžia? Ar ne tokie dalykai padeda žmogui ugdyti valią ir rasti gyvenimo prasmę?

Kaipgi kitaip? Žmogui gyvenime būtina turėti tikslą — kitaip maudžianti siela pradeda klykte klykti — šitai Čarlzas Šepardas žinojo iš asmeninio patyrimo. Atsargos karininkas nuolat stengdavosi nuslopinti savo poetišką galvoseną. Jam dažnai atrodydavo, kad paties užsidegimas išnyko per aštuonioliktųjų metų paliaubas.

Kai aistringas jaunesnysis pėstininkų leitenantas, neseniai vedęs dailiausią merginą karininkų klubo šokiuose, nė kiek neabejodamas, kad ji už jį melsis, atvyko į Prancūziją trečią dieną po karo pabaigos, jo nusivylimas buvo toks stiprus, kad ne vienas karininkas buvo priverstas jam liepti nekvailioti.

— Nekvailioju, — spyrėsi jaunuolis, — nekvailioju.

Bet visą laiką suprato, kad nuo tiesos neišsisuks, netgi pradėjo įtarinėti, kad vemti verčiantis staigaus sustojimo jausmas persekios visą gyvenimą.

„Be žinojimo, jog tave mylėsiu amžinai, — rašė žmonai iš Havro, — atrodo, praradau pasitikėjimą beveik viskuo. Imu manyti, kad tik labai labai mažai dalykų pasaulyje turi prasmę.“

Grįžęs į Jungtines Valstijas tarp džiūgaujančių ir negalinčių sulaukti, kada bus paleisti namo, vyrų, Čarlzas priėmė skubotą ir nepopuliarų sprendimą. Dėl priežasčių, kurios niekada nė jam pačiam nepaaiškėjo, jis pasiryžo likti.

Kad priežastys nebuvo aiškios, galima sakyti, dėl to, jog metų metus analizavo jas savo mintyse, vis atrasdamas tris tuos pačius gan miglotus atsakymus: į armiją galima žvelgti beveik kaip į pašaukimą; ji aprūpina saugumu, kurio visada reikia sutuoktiniui ir tėvui; be to, netrukus gali prasidėti kitas karas.

Jis taip ilgai buvo leitenantas, kad pradėjo nerimauti, jog taps vyriausiu kada nors žinotu leitenantu, o beveik visos jo pareigos tais metais, visiškai priešingai norams, siejosi su baisia kanceliarijos nuobodybe.

Fort Devensas, Fort Diksas, Fort Beningas, Fort Midas — visos įgulos iš paskutiniųjų stengėsi kuo nors skirtis, bet buvo kaip viena. Pragariškai nuobodžios, suręstos ant paklusnumo pagrindo. Netgi griežtai saugomame atskirame vedusiųjų karininkų kvartale, netgi naktį nesugebėdavai pamiršti, kur ir kodėl esi. Nepamiršdavo ir žmona. Kai visas šeimos gyvenimas privalo sutilpti kariškių taikmečio veiklos ribose, o esi vedęs tokią ryškią dvasingą asmenybę kaip Greisė Šepard, jei atvirai, negalėtum pasakyti, jog nustebai — žinoma, išsigandai, bet tikrai nenustebai — kai pakriko jos nervai ir ji sugniužo.

Kai žmona pirmą kartą atsidūrė ligoninėje, Čarlzas suprato, kad privalo kuo greičiau atsistatydinti. Be to, atsirado dar vienas rūpestis, lėmęs, kad jis vis tiek netrukus privalės išeiti į atsargą: staigiai pablogėjo ir vis prastėjo regėjimas. Ironiška, tačiau būtent tuo metu kariuomenė skyrė jam įdomesnę užduotį. Pagaliau Čarlzas buvo paaukštintas į kapitonus ir paskirtas vadovauti šaulių kuopai.

O, kaip jam patiko tie du šimtai vyrų: netgi neprisitaikėliai, netgi nepatenkintieji. Vos po kelių savaičių jis taip jais didžiavosi ir džiaugėsi, kad, atrodo, užsitarnavo jų pagarbą. Čarlzas gardžiavosi tomis kasdienėmis akimirkomis, leidžiančiomis patikėti, kad juos prižiūri, rūpinasi, o jie tai supranta. Jam niekada nepabodo kreipinys „kapitone” ar „kuopos vade”.

Kai kuopa išeidavo į ilgą žygį su pilna lauko ekipuote, jam patikdavo ritmas, prakaitas ir sistemingos pastangos, nors ne visada būdavo įsitikinęs, kad pavyks įveikti atstumą. Kartais prisimerkęs šnairuodavo į neužtaisytų Springfildų ertmes, kol vyrai stypsodavo išsirikiavę, nenatūraliai išsitiesę, tobulai ramiai tobulais be išraiškų veidais. Tada jis suvokdavo trokštantis vesti šią kuopą į kokį išgalvotą karą, vykstantį jo paties vaizduotėje. Beveik visi pasižymėtų mūšio lauke, nes kiekvienas veiksmas viršytų pareigą, paskui, karui pasibaigus, žuvusieji vėl grįžtų į gyvenimą, kaip tik laiku išgerti ir pasijuokti su dailiomis panelėmis?

Jei Greisė būtų visiškai pasveikusi, jis gal būtų pamėginęs suklastoti akių patikrinimus vien tam, kad pasiliktų su savo kuopa kiek įmanoma ilgiau, deja, tokia sėkmė jo nelydėjo. Žmonai vėl pablogėjo, tad šį kartą jis suprato, jog daugiau dvejoti nebegalima. Dar prieš Greisei sugrįžtant iš ligoninės jis išėjo į atsargą.

Keletą dienų, kol rūšiavo ir pakavo savo mantą, Čarlzas galvojo, ar neišvažiavus į kokią dar nematytą vietelę — Kaliforniją ar, tarkim, Kanadą — kur abu galėtų atsigauti ir didingai pradėti naują gyvenimą. Bet Šepardai buvo Long Ailando žmonės, pripratę prie žole apaugusių lygumų, bulvių augintojų ir sūriu vandeniu dvelkiančių vėjų, tad išmintingiausia buvo pasukti namo. Už nedidelę, bet pakankamą išeitinę pašalpą Čarlzas šiaurinėje pakrantėje Kold Springo miestelio pakraštyje nupirko mažą rusvą karkasinį namelį.

Netrukus jis pagarsėjo kaip vertas pagarbos paslaugus vyriškis, visada aprūpinantis šeimą produktais, tvarkantis skalbinius. Kaimynai kalbėjo, kad jo žmona ligota. Sklido neryžtingi, nepagrįsti gandai, kad jis buvęs karo didvyris, ar kaip kitaip pasižymėjo tarnaudamas. Žmonės tikriausiai būtų nustebinti sužinoję, kad jis — atsargos kapitonas, nes Čarlzas atrodė ir elgėsi greičiau kaip pulkininkas: galėjai lengvai įsivaizduoti jį, priimantį bataliono ar net viso pulko sveikinimus ir rūsčiai stebintį per paradą žygiuojančius karius. Kartais, kai matydavai jį gatvėje besigrumiantį su pirkinių maišais ar skalbinių paketais, toks įspūdis virsdavo komišku. Tada jo šviesūs plaukai išsitaršydavo, o stori akiniai kone slysdavo nuo nosies, bet niekas, netgi užeigoje, niekada nepasišaipė.

— Grįžau, mieloji! — šūktelėjo jis Greisei vieną popietę ir ant virtuvės stalo numetė nešulius su produktais. Vis tokiu pat pakeltu balsu papasakojo žmonai, kur sudėjo daiktus. — Žinai, Evansas su tuo varikliu krapštosi po dešimt valandų, — pridūrė. — Neįsivaizduoju, iš kur semiasi energijos. Ar uolumo?

Iškraustęs krepšius atskėlė ledo ir paruošė dvi taures burbono su vandeniu, vieną — su dviguba viskio porcija. Per svetainę nunešė gėrimus į pritemdytą verandą, kur ant šezlongo tysojo Greisė, ir atsargiai įspraudė taurę su dvigubu gėrimu į jos laukiančiai ištiestą delną.

— Argi nenuostabu, kaip berniukas pasikeitė vos per kelis mėnesius? — klausė su savąja taure įsitaisęs kėdėje su atlošu greta žmonos. Per dieną išvargo, bet dabar gali pusę valandėlės pailsėti, kol ateis metas ruošti vakarienę.

Tam tikromis akimirkomis, jei šviesa ar alkoholis pasidarbuodavo jos naudai, Greisė vis dar atrodydavo kaip dailiausia panelė karininkų klubo šokiuose. Su meilužio kantrybe Čarlzas išmoko laukti ir branginti tokias akimirkas, bet jos pasitaikydavo vis rečiau. Beveik visą laiką — kad ir šią popietę — jis verčiau nežiūrėdavo į žmoną, nes ji atrodydavo visiškai sugniužusi: niūri, nepatenkinta, akivaizdžiai tyliai sielvartaujanti dėl savitumo praradimo.

Malonus senstelėjęs kariuomenės gydytojas Fort Mide aptardamas Greisės būklę pavartojo žodį „neurastenija”. Čarlzas, pasklaidęs žodyną, nusprendė, jog su tokia diagnoze gyventi pajėgs. Bet vėliau Niujorke daug jaunesnis civilis gydytojas atmetė tą terminą kaip pernelyg pasenusį, netikslų ir šiuolaikinėje medicinoje neturintį jokios vertės. Paskui tarsi perdėm savimi pasitikintis pardavėjas šis jauniklis ėmė piršti tai, ką pats vadino „psichoterapijos kursu”.

— Jei ketiname ginčytis dėl žodžių, daktare, — vos valdydamasis pareiškė Čarlzas, — privalau pabrėžti, kad nepasitikiu nė vienutėliu žodeliu, prasidedančiu „psich...” Nemanau, kad apskritai suprantate, ką veikiate šioje keistoje, painioje srityje, ir spėju, jog niekada neišsiaiškinsite.

Čarlzas niekada nesigailėjo nei taip pasakęs, nei po minutės sprukęs iš kabineto, nors paliko gydytoją tokį įžeistą ir pasipūtusį, tokį bjauriai mąslų ir pergalingą kaip paties Zigmundo Froido portretas. Dėl kai kurių poelgių verta gailėtis, dėl kitų — ne.

Netrukus, sūnui pradėjus krėsti bjaurias kvailystes, Čarlzas suprato nepajėgsiąs apsisaugoti nuo vėl užplūstančio klastingo psichiatrų žargono srauto. Čia, jo paties namuose, įvairiausi žmonės ragino Evanui „ieškoti profesionalios pagalbos” ar „pasitelkti profesionalo konsultaciją”. Juokingiausia, kad jis buvo priverstas beveik pritarti tokioms kalboms, nes visi kiti žodžiai tuo metu vien tik kėlė nerimą: „policijos apribojimas”, „nepilnamečių teismas”, netgi „pataisos mokykla“. Tomis dienomis dažnai atrodė, kad telefono ragelyje nenutils nepažįstamas piktas balsas, besiskundžiantis dėl Evano, o nuo durų niekada nepasitrauks pareigūnų pora.

Taigi tiesiog nuostabu, kaip berniukas pasikeitė. Gal reikalai tikrai kartais geriau susitvarko savaime, jei tik skiri laiko, galbūt tereikia pasitelkus kantrybę palaukti ir pažiūrėti, kas nutiks.

Iš tos saulėtos verandos kiek palinkęs savo kėdėje ir žvelgdamas pro neužtamsintą lango dalį net silpnaregis žmogus galėjo matyti Evano Šepardo, bebaigiančio dienos darbus, siluetą: jaunuolis padėjo įrankius, pavargęs patiesino nugarą, į švarų skudurėlį nusišluostė rankas.

— Žinai, kas dar tikrai stebina, mieloji? — kalbėjo Čarlzas. — Kalbu apie Evaną. Jis atrodo daug geriau. Noriu pasakyti — iš veido. Nemanau, kad kada tikėjomės, bet jis virsta ypač gerai atrodančiu jaunuoliu.

— O, žinau, — pirmą kartą tądien prabilo Greisė Šepard, pirmą kartą tądien ir nusišypsojo. — O, taip. Žinau. Tikrai.

Abu jautė, jog ne vieninteliai tai pastebėjo.

Antras skyrius

Mergaitės, netgi tos, kurios prieš metus pasibjaurėdavo vien išvydusios Evaną Šepardą, pradėjo sutarti, kad jis visai nieko, bent viena jį visą laiką laikė dailiu, tik nežinia, išsipasakodavo draugėms ar ne.

Merė Donovan, laiba panelė su palaidų tamsiai raudonų plaukų kupeta ir dailiu veideliu, kurį kitos merginos vadino „įžūliu“, nuo septintos klasės buvo slapčia neabejinga Evanui Šepardui. Ji jausdavosi bjauriai girdėdama apie visus jo nusižengimus. Tada, kai jis su plyta praskėlė jaunesnio berniuko galvą, kai policininkai, apkaltinę nusikalstamu elgesiu, užrakino nakčiai „kad pasimokytų”, kai jis įsilaužė į metalo prekių krautuvėlę ir buvo sučiuptas prie kasos aparato stalčiaus, tad ji, neminint tėvų, tikriausiai buvo pirmoji Kold Springe, kuriai parūpo akivaizdūs pasikeitimai į gerąją pusę, kurie, atrodo, prasidėjo visi vienu metu.

Merė visada svajojo pamilti sportininką — kodėl gi ne? — tad buvo šiek tiek nusivylusi, jog Evanas — nesportiškas, nors jis atrodė pakankamai stiprus ir miklus, kad tiktų bet kokiai komandai. Tačiau ji gana greitai pastebėjo, kad ganėtinai jaudina vien tik žiūrėjimas — stebėjimas — kaip Evanas elgiasi su automobiliu. Kiekvieną popietę jis pažerdamas žvirgždą šaudavo iš mokyklos kiemo, trumpam stabteldavo prie greitkelio, ištiesęs dailų profilį stebėdavo ir laukdavo eismo properšos, tuo metu jo banguotus juodus plaukus taršydavo silpnas vėjelis, paskui plačiai, greitai, nuostabiai užtikrintai įsukdavo į dešiniąją juostą ir nulėkdavo nuriaumodavo, kol dingdavo iš akių. Evanas buvo gimęs vairuoti ir bent vienos mergaitės širdyje vairavimą pavertė žiūrovų vertu sportu.

Prie krūtinės prisispaudusi vadovėlius, nes šitaip juos nešiodavosi visos mergaitės, Merė nulydėdavo jį akimis ir pamažu suprato, kad jos gyvenimas niekada nebebus toks, kaip anksčiau.

Naktimis be miego ir be poilsio tysodama kvapniame miegamajame Merė Donovan susivokė, jog svajonėms dera padėti. Įsivaizduodama, kad jos rankos — tai neskubančios ir mokančios apsieiti Evano Šepardo rankos, ji leisdavo joms klaidžioti savo kūnu, glamonėti slapčiausias vieteles, kol saldi įtampa tapdavo beveik nepakeliama, paskui sutrūkčiojusi ir tyliai bejėgiškai riktelėjusi suprasdavo, jog pagaliau užmigs. Kai po tokios nakties ryte mokykloje pamatydavo Evaną Šepardą, iškaisdavo ir pasijusdavo pažeminta, tarsi jis žinotų jos paslaptį ir galėtų išpasakoti visiems.

Vieną rudens popietę, kai abu jau buvo abiturientai, garsiai aidinčiame vidurinės koridoriuje Evanas, sukaupęs drąsą, pakvietė Merę į kiną, o ji sutiko.

Po reginio jiedu sėdėjo apsikabinę nuošaliai pastatytame mėnesienos nušviestame automobilyje ir bučiavosi nelyginant jaunos kino žvaigždės. Staiga Merė su daug žadančia mina atsitraukė. Sunkiai išsivadavo iš viršutinių drabužių, nusmaukė juos ant liemens, paskui, pasiekusi už nugaros, atsisegė liemenėlę, o ją nusimetusi neužtikrinta pažvelgė į Evaną, tarsi klausdama, ar tinkamai pasielgė.

— Oho, — tepatarė jis iš pagarbos nuščiuvusiu balsu, — oho, kokia tu graži. Tu tikrai labai graži, Mere.

Vieną mielą spenelį spausdamas delne, kitą — neįtikėtina — burnoje Evanas susivokė, jog, pasak nepaliaujamų kitų vaikinų kalbų, dabar reikia laisvąja ranka pamėginti „patekti į jos kelnaites”. Bet vos pradėjusį Merė vėl nustebino. Pasiraiviusi pakeitė padėtį ir droviai praskėtė kojas, kad jam būtų lengviau.

— O, Evanai, — sudejavo, — o, Evanai.

Netrukus pašnibždomis pasitarę jiedu trumpam susivaldė, išsikeberiojo iš skausmingai nepatogios priekinės sėdynės ir palaimingai nugrimzdo gale.



Meilė gal ir ne svarbiausia pasaulyje, tačiau nė vienas iš jųdviejų iki vestuvių apie tokią galimybę net nesusimąstė. Tos vestuvės galėjo įvykti gerokai vėliau, kai abu būtų kiek vyresni, jei Merė pačioje romano pradžioje nebūtų pastojusi. Tada buvo pranešta tėvams ir kažkaip paskubomis viskas nuspręsta. Surengtos kuklios vestuvės, surastas ir išnuomotas mažutis dviejų kambarių butukas gretimame pramoniniame Hantingtono miestelyje, o Merės tėvo draugai sugebėjo Evanui parūpinti dirbą mašinų detalių gamykloje už dvidešimties mylių. Darbui nereikėjo patirties, atlyginimas buvo pameistrio, bet reikėjo tikėtis, kad Evano mechaniko sugebėjimai netrukus ir tenai bus pripažinti. Be to, geriau toks darbas nei jokio.

Gimusią mergaitę pavadino Ketlina, kaip Merės senelę. Galybėje šeimyninių nuotraukų Evanas su Mere teatrališkai šypsojosi. Tik vienintelį kartą blykstė sugavo juos tokius išsigandusius ir nusivylusius, tarsi sutiktų būti bet kur, griebtis bet ko, kad tik nereikėtų pozuoti šitai fotografijai. Tą nuotrauką netrukus išmetė.

Abiejų šeimų suaugusieji tarsi galėjo rūpintis pačiais savimi, bet žinojo, nors niekas garsiai neišsitarė, kad paauglių santuokos paprastai ilgai netrunka.

Evanas vakarais pradėjo leistis į ilgus betikslius pasivažinėjimus. Tamsoje galėdavo kiek tinkamas galvoti ir raukytis. Nepaneigsi, nuostabu, kai dėl tavęs iš proto eina daili mergina. Tačiau vis tiek norisi žinoti — ar tai jau viskas? Tad vis daužydavo vairą kumščiu, nes negalėjo patikėti, kad jo gyvenimas susitvarkė ir nusistovėjo dar nesukakus nė devyniolikai.

Merė taip pat nesijautė laiminga. Vidurinė buvo, be abejonės, ji šį tą sužinojo apie berniukus, meiles ir visa kita, bet paskui juk turėjo būti koledžas, ketveri metai koledže, o po koledžo norėjosi pagyventi Niujorke: padirbėti, prisipirkti dailių drapanėlių, vaikščioti į vakarėlius, susitikti keletą — na, gerai — susipažinti su keletu įdomių žmonių. Argi ne taip? Argi tai ne savaime suprantama?

Jeigu ne žinojimas, kad Evanas ja žavisi, jog jis baisiausiai kankinsis jos netekęs, Merė suvokė, kad iš paskutiniųjų sugalvotų būdą iš viso to išsipainioti.

Kartais keldama dukrą iš lopšio ar iš vonelės Merė pajusdavo apskritų mylinčių akelių žvilgsnį ir suprasdavo, kad prisiverčia atrodyti švelni, nes baiminasi, jog kūdikis atpažins pasipiktinimo ir kaltinimo išraišką.

Prasidėję ginčai būdavo ilgi ir žiaurūs.

— Ar kada leisi man būti asmenybe, Evanai?

— Ką nori pasakyti tuo „asmenybe”?

— Tik nereikia, juk supranti. Jei nesupranti, tai nėra prasmės ir aiškinti.

— Gerai, tik išsiaiškinkim, kaip tu suvoki „leisti”? Man atrodo, kad bet kuriuo metu gali būti tokia, kokia tik patinka.

— O, Viešpatie, nesvarbu. Puikiai žinai, ką mėginu pasakyti, jeigu apskritai dar sugebi įsivaizduoti mane kitur — ne prie viryklės, ne prie plautuvės ir ne lovoje.

— Ką gi, panašu, jog čia bus vienas tų pokalbių, kai varysim visą naktį, kol lūpos perdžius ir suskirs, o vis tiek negalėsim nusiraminti? Jei taip, tai geriau manęs nepainiok. Aš pavargęs, viskas. Ar bent įsivaizduoji, koks aš pavargęs?

— Tu pavargęs. Tu pavargęs. Klausyk, ponaiti pameistry, tai aš tokia pavargus, kad galiu pradėti klykti.

— Gerai, bet ko, po velnių, tu nori, Mere? Nori išsmukti ir susitikinėti su kitais? Ar šito nori? Trokšti pasiskėtrioti prieš kitus? Turiu tau naujieną, širdele — aš kvailys, kvailys, bet ne toks jau sušiktas kvailys.

— Jeigu tik žinotum, Evanai, ar bent įsivaizduotum, koks tu iš tikrųjų avigalvis.

— Tikrai? Tikrai?

— Tikrai.

Bet kai praėjus pusantrų metų po vestuvių skyrėsi, jokių ginčų nekilo. Aiškiai suvokdami poreikį kuo greičiau nešdintis iš Hantingtono buto ir kuo toliau vienas nuo kito, atrodo, abu žinojo, kad bet kokie tolesni ginčai taip pat trikdytų, kaip nesusitvardymas prie nepažįstamojo, viešumoje.

Merė užsiregistravo į pirmąjį Long Ailando universiteto kursą, prieš tai susitarusi, kad kūdikį prižiūrės tėvai, o po šešių mėnesių, kalbama, susižadėjo su būsimu dantų gydytoju iš Hempstedo.

Evanas parsikraustė į tėvų namus ir toliau dirbo staklių gamykloje. Jis nežinojo, ką dar beveikti, niekas iš aplinkinių neatėjo su kokiu geresniu pasiūlymu, tik tėvas kartą pamėgino įprastą padrąsinimą.

— Taigi, Evanai, kaip ir galima tikėtis, dabar tau sunkus metas, — vieną vakarą, jiedviem užsibuvus prie vakarienės stalo, o Greisei užlipus į viršų, pasakė Čarlzas. — Bet, manau, suprasi, kad kartais geriau reikalams leisti klostytis savaime. Tegali tiesiog stiprinti savo dvasią, palaukti ir pažiūrėti, kas nutiks.

Trečias skyrius

Tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt pirmaisiais žemutiniame Manhatane buvo atidaryta žymi optometrijos klinika. Žmonės, kenčiantys nuo labai prasto regėjimo, čia tikėjosi apsirūpinti akiniais, labai pagerinsiančiais jų kasdienį gyvenimą.

Čarlzas Šepardas užsirašė į kliniką vos tik išgirdęs, tų pačių metų balandį. Paskui, užuot vykęs į Niujorką traukiniu, paprašė sūnaus nuvežti.

— Gerai, bet prarasiu dienos užmokestį, — kaip ir tikėjosi Čarlzas, atsakė Evanas. Tėvas buvo paruošęs tinkamą atsakymą, kurį išdėstė prideramu ramiu balsu.

— Nesvarbu, — pasakė, — juk pats žinai, kad nesvarbu.

Evanas dirstelėjo suglumęs, bet tada, atrodo, suprato, ar bent jau atrodė supratęs, kad jei jau senis ką sumanė, į kelionę leistis verta.

Evanui buvo dvidešimt treji, jis tebedirbo gamykloje ir tebegyveno tėvų namuose. Čarlzas Šepardas seniai įtarė, kad sūnus tiesiog nusprendė plaukti pasroviui: norint išsimušti iš kurso prireiks ambicijų. Tik neatrodė, kad nors pėdsakas tų ambicijų slypėtų sūnaus charakteryje. Kadaise berniuką vos neįtraukė nusikalstamumas, o dabar gryna apatija kėsinosi pasiglemžti vyrą. Bėgant laikui jis tapo tiesiog sukrečiančiai dailus, visur, kur tik ėjo, merginos varstė jį išgąstingais bejėgiškais žvilgsniais, o juokingiausia ir neteisinga atrodė tai, jog taip dailiai atrodant taip mažai kruta smegenys.

Čarlzas dažnai pasvajodavo apie neskubrų rimtą pokalbį, kokie, kaip pasakojama, vyksta tarp kitų tėvų ir sūnų, bet, atrodė, namuose tam niekada nėra laiko: vos suplovęs vakarienės indus Evanas šokdavo į mašiną ir dingdavo, dažnai pusei nakties. Čarlzas nežinojo nei kur jis važiuoja, nei ką veikia, tad kartais lyg ir pavydėjo įsivaizduodamas lengvus romantiškus nuotykius Long Ailande ar Niujorke, bet paskui liūdnai pagalvojo, kad gali paaiškėti, jog Evanso šėlionės — tai tik laiko švaistymas vakaras po vakaro vis tame pačiame pakelės bare girtoje tokių pačių kaip jis ištižėlių gamyklos darbininkų draugijoje. Tikriausiai normalu? Jei pakankamai ilgai gyveni kaip proletaras, tarp proletarų, argi nėra beveik tikra, kad pats tapsi proletaru?

Štai kodėl apsilankymo akių klinikoje diena Čarlzui tapo itin svarbi. Valandą ar dvi užtruks kol nuvažiuos į žemutinį Manhataną, dar valandą ar dvi sugaiš grįždami. Visos prielaidos tikėtis, kad pokalbis su Evanu bus vaisingas ir rimtas.

Jiedu susiruošė vidudienį, švelniu, maloniu pavasario oru, tad Čarlzas pokalbį galėjo pradėti tenuvažiavus kelias mylias.

— Atmintis — toks keistas dalykas, — pradėjo ir iš karto pabūgo, kad nuskambėjo labai panašiai į pirmą netikusio, prasto išsipasakojimo atvira linija arba radijo reklamos sakinį, bet nenutilo. — Nesitikiu, kad daug prisimeni apie Fort Beningą Džordžijoje. Tiesa?

— Na, taip, tik truputį, — patvirtino Evanas. — Šiek tiek prisimenu.

— Tikrai, tada buvai visai nedidukas, bet aš apie tuos metus Fort Beninge dažnai galvoju. Mudu su tavo motina turėjome...

Čarlzas kalbėjo apgalvotai, įsiklausydamas į tariamus žodžius ir tarsi aktorius iš visų jėgų stengėsi, kad neskambėtų kaip mintinai išmoktas tekstas, nors, jei atvirai, taip ir buvo: praeitą naktį jis lovoje pašnibždomis kartojosi visą kalbą, netgi pauzes, kur Evanas galėtų įterpti vieną kitą komentarą. Nors kiekvienąkart įkvėpdamas stengdavosi sudaryti spontaniškumo iliuziją, tėvas tik citavo medžiagą, kurią mokėjo atmintinai.

— Tais metais mudu su tavo motina turėjome puikius bičiulius — Džojų ir Nensę Reimondus. Ar nors kiek juos pameni? Augino maždaug tavo metų mergaitę ir jaunesnį berniuką.

— Aha, prisimenu, — atsakė Evanas, — dabar prisiminiau.

— Kiauras dienas leisdavom kartu pas juos, pas mus ar klube ir, atrodė, niekada nepavargsime nuo šios draugijos. Paskui vieną vakarą Džojus pareiškė, kad ketina atsistatydinti. Pasakė norįs sužinoti, ką reiškia daryti pinigus. Žvalgėsi į pardavimus radijo versle — matai, radijas tuomet dar buvo visiška naujiena, tad žmonės kalbėjo, jog tos srities laukia neribota ateitis. Džojus buvo sumanęs platinti vieno gamintojo prekę, Philco ar Majestic, gal kokio kito, o paskui pereiti į vadybą.

Savaime suprantama, mudu su tavo motina pasijutome prastai. Juk prarasime geriausius bičiulius — jei atvirai, tai vienintelius bičiulius — ir prisimenu, kaip tavo mama pasakė: „Ką mes darysime be jūsų?”

Štai ką noriu pasakyti, Evanai: Džojus Reimondas pasiūlė man prisidėti. Sakė, kad tikriausiai kokius dvejus trejus metus gyvensime pusbadžiu, bet paskui rasime paspirtį, pradėsime judėti pirmyn ir niekas mūsų nesustabdys. Tada tavo motina vėl įsiterpė ir pasakė: „Oi, pabandyk, Čarlzai.”

Bijau, kad niekada nepamiršiu to, kas nutiko paskui. Visada prisiminsiu, kokia prislėgta, nusivylusi ji atrodė, kai pradėjau atsiprašinėti, atsisakinėti, traukiausi, mėginau viską paversti juokais, sakiau, kad neįsivaizduoju savęs pardavėju, ir paisčiau visokius panašius niekus. Jaučiausi kaip bailys, manau, tikriausiai todėl, kad ir buvau bailys. Paprasčiausiai stigo Džojaus Reimondo dvasios, Džojaus Reimondo ištvermės.

Negaliu pasakyti, kuo tapo Reimondas, nes po kiek laiko praradome ryšį. Žmonėms, netgi artimiems draugams, dažnai taip nutinka. Nežinau, ar Džojus ką pasiekė versle, ar bankrutavo per Depresiją. Bet štai ką pridursiu, Evanai: po metų, tavo mamai susirgus, būčiau atidavęs viską, kad galėčiau sugrąžinti tuos laikus. Ne kartą svajojau grįžti į tą vakarą Fort Beninge ir pasakyti: „Puiku, gerai, aš irgi. Taip ir padarysim, Džojau. Išeisime ir prekiausime radijais.”

Čarlzo balsas tapo šiek tiek sodresnis nei ketino, taigi pasistengė, kad kvėpavimas grįžtų į normalų. Paskui tęsė:

— Manau, spėlioji, kodėl viską tau papasakoju, Evanai. Todėl, kad man tikrai nepatinka, kaip klostosi reikalai pastarosiomis dienomis — tik tinginiavimas ir plaukimas pasroviui. Man nepatinka tavo darbas, nepatinka, kad gyveni namuose, užuot įsikūręs kur nors vienas. Tau netrukus sukaks dvidešimt ketveri, sūnau, ir man atrodo, kad galėtum suimti gyvenimą į savo rankas. Štai ką mėginu pasakyti: norėčiau, kad būtum kiek panašesnis į Džojų Raimondą ir kiek mažiau primintum mane. Ar supratai?

— Manau, taip, — patikino Evanas. — Žinoma, supratau.

Tada pavargusiam nuo kalbėjimo Čarlzui užgimė nedrąsi viltis, kad padarė, ką galėjo. Gailėjosi tik dėl kelių žodžių: „...galėtum suimti gyvenimą į savo rankas”, nes jie galėjo nuskambėti šiek tiek veidmainiškai. Vaikinukui vos prieš porą metų pasakyta, kad reikalus geriausia palikti klostytis savaime. Gerai jau, nesvarbu. Išsireiškimai gal ir ne be priekaištų, tačiau prasmė aiški.

Automobilyje ilgokai buvo tylu, mat Evanas jautė, kad reikia paruošti išsamų ir prideramą atsakymą. Norėjo papasakoti tėvui apie sumanymus, kurių dar gerai neapmąstę, taigi prieš pradedant kalbėti reikėjo sudėlioti daugybę taškų. Be to, baiminosi, kad pernelyg staigus atsakas gali sumenkinti tėvo išpažinties dramą.

— Atvirai kalbant, tėti, — pagaliau pasiruošęs pradėjo Evanas, — turiu šiokių tokių planų, kuriuos norėčiau aptarti su tavimi.

Su pačiam netikėtu drovumu balse, nes neketino šito gėdytis, prisipažino, kad nori stoti į koledžą ir studijuoti mašinų gamybą. Žinoma, kažko tektų imtis — juk iš tikrųjų Evanas net nebaigęs vidurinės, kita vertus, iškiltų ir pinigų problema, nebent jis kažkokiu būdu pelnytų stipendiją. Bet šiek tiek pasiaiškinęs suprato, kad viską sutvarkys. Jau net užsisakė keletą žinynų.

— Žinai, Evanai, — pasakė Čarlzas, — tai nuostabu. Džiaugiuosi, kad taip galvoji. Kaip žinai, pinigais daug pagelbėti nesugebėsiu, bet remsiu, kaip galėsiu.

Privažiavus Kvinsą, oda ant Evano sprando ir dilbių nuėjo pagaugais, nes išgirdo tėvo: „Žinai, Evanai, tai nuostabu”. Važiuojant per Kvinsboro tiltą Evanas pradėjo jaustis kaip jaunas pionierius, kaip narsuolis, kaip tas, ką tėvas visada norėjo matyti. Automobilis tarsi sapne riedėjo per miestą žemyn į žemutinį Manhataną, kur Čarlzas gal įsigis porą akinių, žymiai pagerinsiančių kasdienį gyvenimą.

Kažkur žemiau keturiasdešimt antrosios gatvės pradėjo lyti, o pasiekus dvidešimt trečiąją jau beveik pylė. Vos už keturioliktosios, kai Evanas riedėjo, atrodytų, lengvu keliu per ilgą lenktą Grinvičo labirintą, variklis staiga užsispyrė: jis vos spėjo sustoti prie šaligatvio, kai motoras sutarškėjo ir nutilo.

— Garsas nekoks, — pastebėjo Evanas.

— Tikrai.

Lipdamas iš automobilio ir keldamas variklio dangtį Evanas manė, kad apie šį variklį išmano taip pat puikiai, kaip ir visa kita, bet dabar, atsargiai čiuopdamas pirštais ir atidžiai žvelgdamas į pukšintį ir šnypščiantį mechanizmą, pastebėjo ir pajuto kažką, ko niekada nesupras.

— Automobilis labai senas, — užsimetęs suglamžytą ant užpakalinės sėdynės besimėčiusį lietpaltį ir atsistojęs greta sumurmėjo Čarlzas. — Taip nutinka. Geriau pabandykim paieškoti remonto dirbtuvių.

Bet nė vienas nepažinojo šios miesto dalies. Remonto dirbtuvių galėjo nepasitaikyti ir per mylią aplink, o nužingsniavę du ar tris kvartalus vyrai nesugebėjo net telefono būdelės rasti. Čarlzas suprato, jog vertėtų pasiklausti. Kaip nemalonu — jis nemėgo tokiais atvejais būtinų gausių atsiprašinėjimų ir padėkų — bet paspaudė pirmą pasitaikiusį durų skambutį nedidelio daugiabučio vestibiulyje.

— Baisiausiai atsiprašau, — pasakė duris atidariusiai moteriai, — bet atsirado sunkumų su automobiliu, galvoju, gal leistumėte pasinaudoti jūsų telefonu.

— Taip, žinoma, — sutiko moteris. — Prašom užeiti.

Ji žengė atgalios, kviesdama į liūdną svetainę, kurioje dvelkė katės išmatomis, kosmetika ir kepiniais, tad Čarlzas akimirksniu vaizduotėje nupiešė šaunią, bet nesėkmių prislėgtą būtybę. Niujorkas kaip korys sklidinas tokio apgailėtino poniškumo.

— Jūs labai maloni, — garsiai pasakė. — Labai dėkoju. Ilgai neužtruks.

— Ką jūs, džiaugiuosi galėdama padėti. Ar reikės?

Telefonų knyga, kurią ji siūlė, Čarlzui buvo bevertė — jis jau seniai nebeįskaitė tokio dydžio raidžių — bet stovėdamas prie telefono staliuko pervertė puslapius, nes tai buvo lengviau nei žiūrėti moteriškei į veidą. Jautė, jog anoji jį stebi, ir įspėjo svarų jos norą, kad šis atsitiktinis susitikimas išsivystytų į laimingą nereikšmingą draugystę.

— Na, — prabilo Čarlzas, — bijau, kad mano akys nelabai... Evanai? Gali man padėti?

Evanas atsekė paskui tėvą į kambarį ir, užkluptas moters šypsenos, sutrikęs sumirksėjo, paėmęs telefono knygą suieškojo pagal aprašymą neblogą vietelę, pavadintą West Village Motors, ir susikūprino prie telefono rinkti numerio.

— Gal prisėstumėte? — pasiūlė moteris. — Jei neskubate.

Nebuvo jokios prasmės skubėti: kol pasirodys mechanikas, gali praeiti pusvalandis, o gal ir daugiau. Prieš susėdant atrodė lyg ir mandagu prisistatyti. Reikėjo tai padaryti patiems, tarsi svečiams nevykusiame vakarėlyje. Moteris vadinosi Glorija Dreik.

— Aš, žinoma, nevairuoju, — pareiškė ji visiems trims susėdus, — taigi niekada nieko nenutuokiau apie automobilius, tik žinau, kad jie baisiai sudėtingi ir baisiai pavojingi, — čia ji tyliai nusijuokė ir pasipurtė. Tikriausiai galvojo, kad toks judesys mergaitiškas ir nuginkluojantis, bet iš tikrųjų tik išryškino išglebusias neapibrėžtas lūpas. Kai ji juokdamasi šitaip drebėjo aukštai pakėlusi pečius, atrodė kaip virpantis klounas.

— ...o, Kold Springą aš žinau, — bėrė po minutėlės. — Tikriausiai neturėčiau sakyti „žinau”, tiesiog kažkada su vaikais netoliese praleidom kelias dieneles. Niekada nepamiršiu, kokia graži šiaurinė pakrantė: viešėjome rudenį, kai lapai pradeda keisti spalvą. Oi, man taip patiko Saundo įlanka. Dievinu Saundo įlanką Long Ailande. Ar tikrai nenorėtumėte šlakelio chereso?

Jai gal ir nebuvo daugiau penkiasdešimties, bet išvaizda rūpintis, matyt, ne itin sekėsi. Plaukai buvo maišytai geltoni ir šviesiai pilki, tarsi per daugelį metų nusispalvinę nuo besisklaidančio cigaretės dūmo, nors galėtum pasakyti, kad figūrą ji išsaugojo, buvo tokia trapi ir silpnutė, kad negalėtum įsivaizduoti darančią ką kita, tik sėdinčią ant tos pačios nuo kavos dėmėtos sofutės. Kūno padėtis sėdint rodė, kad Glorijai žūtbūtinai reikia būti išgirstai ir suprastai, o jei įmanoma, netgi patikti: palinkusi pirmyn, padėjusi dilbius ant kelių, sunertais pirštais ji mušė savo kalbos taktą.

Vėliau Čarlzui Šepardui teks sau priminti, kad jis tikriausiai kažką kalbėjo, ko gero, pateikė pakankamai informacijos ir uždavė pakankamai klausimų, kurie ją kurstė ir skatino, bet tada atrodė, kad visa popietė buvo skirta Glorijos Dreik balsui: nenuilstančiam srautui, švelniam dvejonės sprogimui, aštriam, rūkymo pasunkintam juokui ir beprasidedančiai isterijai. Ji buvo pasiruošusi atverti savo širdį visiškai nepažįstamiems vyrams iš gatvės.

— ...oi, ką jūs, ne, toje smagioje vietelėje gyvenome tik keletą mėnesių, laikinai. Tuo metu nuolat kraustėmės: vaikai sakė, kad greitai pametė namų ir butų skaičių. Neprisimena daugybės vietų, netgi miestus ne visus pamena. Argi nekeista? Mes visą laiką buvome nenuoramos, suprantat? Spėju, pasakysit, kad širdyje buvome bastūnai.

Čarlzas su Evanu prieš kelias minutes išmaukė po didelę taurę chereso. Evanas suprato, kad skonis jam patinka. Tikrai nėra taip blogai atsidurti Grinvič Vilidže su tėčiu. Nors West Village Motors mechanikas sugebės sutaisyti automobilį, tikriausiai nespės į akių kliniką, taigi diena bus iššvaistyta veltui. Bet ar kartais bergždžią dieną nepatiriame malonumų? Tėvas su sūnumi šioje pretenzingoje miesto dalyje galėtų užsukti į keletą barų. Gal kartu netgi šiek tiek pakvailiotų: pasakotų juokelius ir kvatotųsi, o traukinyje namo nusnūstų.

— ...viliuosi, kad užsibusite pakankamai ilgai ir spėsite susipažinti su mano vaikais, — kalbėjo Glorija Dreik. — Netrukus turėtų parsirasti, neturiu supratimo, kur užgaišo. Mūsų puikųjį katiną Perkinsą reikia nuvesti pas kačių daktarą, nes jis, suprantat, visur vemia...

Be perstojo gaudžiant jos balsui Čarlzas surizikavo dirstelėti į Evaną. Jiems netgi pavyko jai nematant susimirksėti. Pasakojimas apie katiną priminė moteriškei kitą, gerokai anksčiau laikytą katiną:

— ...o, tai buvo seniai, taip seniai, kai vaikai dar buvo maži, — porinant šitą istoriją teko paminėti, kad ji jau daug metų išsiskyrusi.

Nė vienam klausytojui tai nebuvo staigmena. Žmonos dažniausiai šitaip nekalba, netgi nelaimingos žmonos, o jau tikrai niekada — našlės. Abudu Šepardai tą popietę buvo pasiruošę prisiekti, kad tik seniai išsiskyrusi moteris kalba taip, lyg kalbėjimas būtų maistas, pliurpia, kol kraujagyslės kaip sliekai išsišauna smilkiniuose, neužsičiaupia, kol lūpų kampučiuose prisirenka mažų baltų krutančių seilių rutulėlių.

— ...na, taip, niekada nebuvo lengva, — kalbėjo, — visiškai vienai auginti du vaikus. Aš esu tokia, suprantat, verčiausi visokiomis gudrybėmis.

Čarlzas visada galvojo, kad „verstis visokiomis gudrybėmis” reiškia turėti kažkokius — tikriausiai atsitiktinius — būdus užsidirbti pinigų, taigi pasiteiravo:

— Nejaugi? O kokius darbus jūs dirbote, ponia Dreik?

Iš karto pasigailėjo, nes jos interpretacijoje ši frazė neturėjo nieko bendra nei su uždarbiu, nei su darbu.

— Kaip ir sakiau, — dabar klouniška išraiška aiškiai atsispindėjo veide, — kaip ir sakiau, daugiausia gyvenome diena po dienos nuo vieno mėnesio iki kito, bet susitvarkėme.

Tikriausiai gyveno iš alimentų ir, atrodo, nekilo jokių bėdų, tačiau būtų gražiau, jei nebūtų apsimetusi, kad kilo.

— ...štai ir jie! — pasigirdus durų skambučiui pašoko ant kojų Glorija. — Ei, aš jau pradėjau nerimauti.

Pantomimą „nerimauti” ji atliko neva uždedama ranką ant širdies, tačiau tarsi čiupinėdamasi apglėbė ir suspaudė nukarusią kairę krūtį. Judesys pasirodė pakankamai juokingas, tad vos moteriškei atsukus nugarą vyrai vėl susimirksėjo.

Glorijos Dreik vaikai pasirodė esą ką tik paauglystėn įžengęs berniukas ir ką tik paauglystę išaugusi mergaitė. Berniukas atrodė toks pat trapus kaip motina ir darėsi aišku, kad šitoje šeimoje niekada nebus stipruolių, o mergaitė buvo išmokusi savo gležnumą neįtikėtinai dailiai pateikti.

— Argi jie ne puikūs? — spyrėsi motina. — Šie ponai turi sunkumų su automobiliu ir, suprantat, pataikė paspausti mūsų skambutį, o dabar taip puikiai leidžiame laiką...

Mergaitė buvo vardu Reičelė ir kai priėjo paspausti Evanui rankos, atrodė priblokšta. Nuostaba tetruko gal tik vieną širdies tvinksnį, paskui ji mandagiai nusišypsojo, bet Evanas jaudulį pastebėjo ir suprato, kad ji pamatė, jog jis pastebėjo. Evano Šepardo gyvenime dar stos akimirkų, kai bijos pasijusti nereikšmingas, bet jis niekad nepamiršdavo savo išvaizdos ir žinojo, jog tai suteikia neabejotiną pranašumą tarp mergaičių.

Netrukus vėl pasiliejo cheresas. Visiems, išskyrus melancholiškąjį Filą, kuriam, atrodė, nė motais, kad jį pamiršo. Vaikis ant grindų kvailiojo su katinu. Reičelė atsisėdo šiek tiek atokiau nuo Evano, tarsi, jei atsidurtų nors kiek arčiau, nepasitikėtų savimi. Jis atidžiai apžiūrinėjo, kol ji keitėsi mandagybėmis su jo tėvu. Evanui patiko jos oda, tamsūs plaukai, didelės rudos akys. Niekas niekada nepavadintų jos įžūlia. Visi žino, jog yra tūkstančiai merginos dailumo etalonų, tačiau būtent su šia mergina užmiršdavai visus etalonus. Ji buvo savimi: mažutė, liauna ir švelnutė, bet nepakartojama ką tik pradėjusio gyvenimą žmogaus išvaizda. Jo sąmonė pradėjo žaisti įvairiausiomis žodžių „švelnus”, „gaivus” ir „greitai praeisiantis” reikšmėmis. Tokią merginą verta puoselėti ir ginti. Smagiausiai nuteikė suvokimas, kad nebus sunku netrukus čia grįžti, vėl ją pamatyti ir išsivežti.

Filas įsitaisė ant kėdės suspaudęs šlaunis, užantyje jis laikė katiną, glostė ir glamonėjo, kažką murmėjo pasilenkęs ir akivaizdžiai buvo per jaunas suprasti, kokia ištižėlio poza įsitaisė. Kai jis pakėlė galvą, po akimis pasimatė šešėliai, tokie akivaizdūs kaip dulkės. Tikriausiai vaikis baisybę laiko pratūnodavo šitaip — viduje, klausydamasis begalinių motinos kalbų, trokšdamas, kad jos liautųsi, apmalštų truputį, kol alkoholis pradėdavo painioti jos liežuvį. Evanui staiga berniuko pagailo. Kita vertus, jeigu nepatinka tokios popietės, kodėl jis neskuba į lauką? Kodėl nežaidžia kamuoliu gatvėje, nesipeša su italų vaikais, nesimoko gyventi?

— Kiek tau metų, Filai? — neiškentė Evanas.

— Penkiolika.

— Tikrai? Atrodai jaunesnis.

— Aha, žinau.

— Lankai mokyklą kur nors netoliese?

— Taip, einu į... — pradėjo Filas, bet motina greitai jį pertraukė ir nutildė.

— Tai nebesvarbu, — paaiškino, — nes nuo dabar jis bus mūsų nuostabusis privačios mokyklos mokinukas. Rudenį lankys privačią mokyklą. Argi nenuostabu?

Evanas sutiko, kad tikrai nuostabu, kažką pritariamo sumurmėjo ir Čarlzas, bet paskui, pasidairius po kambarį, jiems teko kelis kartus susimirkčioti. Nei šioje patalpoje, nei šiuose žmonėse nebuvo matyti nieko, kas liudytų esant pinigus, kuriuos, tikriausiai, parengiamoji mokykla kainuotų. Kad ir kas būtų tas nesantis tėvas, tikriausiai greta alimentų jis išrašinėja ištisą laviną čekių, moka už gausybę nebūtinų dalykų.

— Teisybė, ta mokykla mažytė, — kalbėjo Glorija Dreik, — ir ne tokia sena kaip kitos, garsesnės, bet turi savitumo. Manau, Filas ten puikiai praleis laiką, jam atsivers durys į gerovės pasaulį...

Kai prie durų išdygo žmogus iš West Village Motors, Evanas drauge nuskubėjo užmesti akį į automobilį. Ilgai netruko. Vos po kelių minučių Evanas vėl sėdėjo Dreikų bute. Gurkštelėjęs chereso atsisuko į tėvą, tada sumišai juokaudamas ir apgailestaudamas papasakojo, kad mechanikas liepęs automobilį tempti tiesiai į metalo laužą.

— Taip ir pasakė: „Čia tikras šlamštas, bičiuli. Niekas daugiau, tik metalo laužo krūva”.

— Oi! — sušuko Reičelė Dreik. — Kaip baisu išgirsti šitaip kalbant apie tavo automobilį.

Iš karto pasidrovėjo, nes tai buvo pirmi žodžiai, ištarti Evanui.

— Tas automobilis iš tikrųjų baisiai senas, — paaiškino Evanas, nors ne toks drąsus, kad išdrįstų pažvelgti į jos dailias akis. — Žinojau, kad netrukus subyrės.

— Manau, tu tiesiog nuostabus, — dabar jau sąmoningai flirtuodama tarė mergina, — jei gali tiesiog imti ir tokį svarbų daiktą kaip automobilis atiduoti sumaitoti visiškai nesigailėdamas.

— Kai kurių dalykų verta gailėtis, — tarstelėjo Evanas, — kai kurių — ne.

Jam beveik niekada nepavykdavo taip taikliai pasakyti, tad dabar labai apsidžiaugė, tik paskui prisiminė, jog girdėjo šitaip sakant tėvą.

Filas Dreikas, atrodo, atvirai apstulbo, kad sesuo žmogui, su kuriuo ką tik susipažino, išdrįso pasakyti: „Manau, tu tiesiog nuostabus”. Reičelė, panašu, suprato, kaip jaučiasi brolis, nes abudu pradėjo žvilgsnių mūšį: išraudę baimingai skatino vienas kitą išberti kokią kandžią repliką. Brolis ir sesuo aiškiai buvo įpratę priklausyti vienas nuo kito. Tai tik patvirtino pirmą Evano įspūdį apie Dreikus: nė vienas jų niekada nebus stiprus.

Bet mergaitės užauga greitai. Jei ištemptum ją iš šios niekingos vietos, išvežtum į maitinančią saulę, pataisytum jos savijautą, turėtum ir puoselėtum pakankamai ilgai, ji lengvai virstų moterimi, verta tavo kraujo, tavo gyvenimo, verta visko. Verta pabandyti.

Evanas padėjo surinkti numerį, Čarlzas paskambino į akių kliniką ir atšaukė registraciją, paskui savo sąskaita paskambino namo, į Kold Springą, ir pasakė žmonai, kad grįš kiek vėliau. Vos spėjus nusisukti nuo telefono jam į delną įslydo dar viena sklidina chereso taurė. Toji moteris nežinojo, ką reiškia pasiduoti.

— ...tikrai, argi nenuostabu? — teiravosi ji po valandos, kai vyrams pagaliau pavyko pajudėti durų link. — Ar nekeistas būdas susipažinti? Tik įsivaizduokit: jei jūsų automobilis nebūtų sugedęs būtent ten, kur sugedo, jeigu iš visų skambučių būtumėte pasirinkę ne mūsų durų skambutį...

Kaip drovūs suokalbininkai Evanas su Reičele laikėsi šiek tiek nuošaliau kitų, stovinčių tarpduryje.

— Ar galiu tau kada paskambinti? — labai tyliai paklausė Evanas, o Filas juodu stebėjo kiek pakėlęs apatinę lūpą.

— Taip, — sutiko ji, — norėčiau.

Dar neužsidarius durims paskui netikėtus svečius Reičelė Dreik pasijuto ypatingai daili. Jautėsi beveik kaip gražuolė iš filmo, nes Evanas Šepardas padovanojo jai pradžią juostos, kurią mintyse galės žiūrėti kada tik panorės. Jos žodžiai „manau, tu tiesiog nuostabus” galėtų būti užuomina žiūrovams, kad, nepaisant savo drovumo, ji gali būti drąsi ir įžūli, o Evano ištarta frazė „ar galiu tau kada paskambinti?” pranašavo, kad jų romanas prasideda. Visiškai nesvarbu, jog tęsinio reikės palaukti iki jo skambučio, nes čia ne toks filmas, kurį norisi paskubomis peržiūrėti.

Oi, o jeigu jis nepaskambins? Kiekvienąkart uždavusi sau šį širdį stingdantį klausimą Reičelė pasijusdavo apleista ir nelaiminga, bet apžavai ilgai netrukdavo. Jos plaučiai netrukus atgydavo, gyslomis vėl pradėdavo sruventi kraujas ir mergina jautė, kad jis paskambins. Buvo įsitikinusi.

— Geras, — šaipėsi brolis, — geras, Reičele, jei tas bičas nepaskambins, tu tikriausiai nusižudysi, jo?

— Atsiknisk, — atkirto Reičelė.

— Filuži, man rodos, pasakei tikrą kvailystę, — per kambarį atsišaukė motina.

— Gerai, gerai, atsiprašau, — suniurnėjo Filas. Kad įsitikintų, jog abi jį išgirdo, dar kartą pakartojo: — Atsiprašau.

Mažoje be tėvo šeimoje atsiprašymai buvo tokie pat dažni kaip ir kaltinimai, o atlaidumas tiesiog tvyrojo ore. Prieraišumas labai svarbus. Kol Filui sukako vienuolika, jie kreipėsi vienas į kitą išgalvota kūdikiška šnekta, kurios pašalietis tikriausiai nesuprastų, o ir dabar dažnai kartodavo: „Aš tave myliu”. Jei kuris nors vaikų daugiau nei valandą susivėlindavo grįžti, laukiantis namuose kone apsirgdavo iš nekantrumo.

Per trylika metų Dreikai dvylika kartų pakeitė gyvenamąją vietą. Du kartus buvo iškeldinti, bet ne visada juos kraustytis priversdavo skurdo alsavimas: Glorija dažnai jautė poreikį ieškoti kitos vietos vien todėl, kad senoji atrodydavo svetima jos prigimčiai. Ji visai nesijautė įsipareigojusi tiksliau tai paaiškinti. Nuolatiniame neapibrėžtame intervale tarp vienų ir kitų namų vaikai suprato, kad privalo laikytis vienas kito tarsi nelaimės aukos, atremti neaprėpiamą maišatį dirbtinai drąsiu juoku ar pagrindo neturinčiais apgailėtinais ašaringais ginčais. Paskui sunkiai nusėsdavo naujoje aplinkoje ir vėl laukdavo, kol be jų žinios įsimaišys kokios jėgos.

Visa trijulė jautė silpnybę veidrodžiui, kabančiam dabartinio laikino būsto svetainėje. Reičelė būtų leidusi prie jo valandų valandas, jei nežinotų, kad stebi brolis.

Taigi veidrodį blėstančioje dienos šviesoje monopolizavo Glorija. Palietusi plaukus moteriškė išbandė keletą skirtingų, veido išraiškų, pritinkančių prie žodžio „malonus”. Jai toptelėjo, kad šis žodis pats tinkamiausias Čarlzui Šepardui apibūdinti. Šios švytinčios popietės ji niekada nepamirš, nes Čarlzas Šepardas buvo pats maloniausias kada nors jos sutiktas žmogus.

— Sakykit, argi tie žmonės nemieli? — teiravosi vaikų. — Negaliu pamiršti, kaip puikiai, nuostabiai praleidome laiką. Manau, netrukus vėl susitiksim, tiesa?

Staiga jos veide sustingo išgąstis.

— Vaje, bet juk aš ne... — pradėjo ir pamatė, kad kylanti baimė ima atsispindėti vaikų akyse, — juk plepėjau ne per daug, tiesa?

— Ne, ne, — nuramino Filas, — tu buvai nuostabi.



Tėvas ir sūnus Šepardai tą popietę užklydo į keletą Vilidžo barų. Mėgaudamiesi švaistoma diena ir naujai atrastu susidomėjimu vienas kitu, neskubėjo, nes paskutinis traukinys išvyks tik po kelių valandų. Jie linksmai kvatojosi, kai kuris nors užsimindavo apie Gloriją Dreik ar pamėgdžiodavo jos kalbėjimo būdą.

— Tačiau manau, kad mergaitė daili, — pastebėjo Čarlzas.

— Taip, — pritarė Evanas, — tikrai. Labai daili.

— Ir labai miela.

— Aha.

Tačiau Evanas baiminosi, kad tėvas nepasakytų ko nors nereikalinga, pavyzdžiui: „Ketini ją pasičiupti?”, nes, kai gyveni su tėvais, labai svarbu asmeninius reikalus laikyti savyje. Be to, jis ruošėsi dar kartą įkūnyti Gloriją Dreik, tad nenorėjo prarasti žaismingos akimirkos.

— Žiūrėk, tėti! — šūktelėjo.

Paskui žengęs nuo baro pamėgino sugriebti drabužius kairėje pusėje ir sugniaužti, kad susidarytų išsikišimas, nors kiek primenantis moters krūtį. Viena ranka pamėgdžiojo aiškų esminį apglėbimo ir glostymo judesį ir suplonintu balsu pasakė: „Vaje, jau pradedu nerimauti.” — Taip, iš tikrųjų, iš tikrųjų, puikiai, — tarė Čarlzas, pritariamai sukikenęs. — Ar neatrodo, kad jau pakankamai iš jos prisišaipėme? O tiesa ta... — jis pasukiojo ledą stiklinėje, gurkštelėjo, tada pastatė gėrimą ant baro. Atsistojo tiesiau ir kelis kartus timptelėjęs pasitaisė švarką, tarsi tai būtų munduras. — Tiesa ta, — pakartojo, — kad iš meilės mirštanti moteris niekada nebūna juokinga.

Nustebintas tėvo įžvalgos Evanas turėjo gerai pagalvoti prieš sutikdamas, kad tėvas, ko gero, teisus.

Ketvirtas skyrius

Po kelių dienų Evanas suderėjo dėl gerokai pavažinėtos devynerių metų senumo mašinytės. Tada į puikiai pasiruošęs paskambino Reičelei Dreik, bet kalbantis keistai stigo kvapo. Po poros dienų vėl stovėjo prie jos durų.

— O, sveikas, — tarė ji, — užeik.

Vėl apgaubė katino išmatų tvaikas, apsupo purvini apmušalai, užliejo motinos žodžių srautas („Va, kaip smagu vėl tave matyti, Evanai. Kaip laikosi tėvas?”) ir painiojosi trapus, be nuotaikos berniukas. Bet Reičelė su nauja žydra suknute, kurią galbūt specialiai šiam vakarui nusipirko, atrodė nepakartojamai. Evanas žinojo, kad po minutės, vos tik pavyks ją išsivesti iš namų, viskas susitvarkys. Taip ir buvo.

— ...tu tikrai gerai vairuoji, — pasakė ji tolimu šiauriniu miesto pakraščiu riedant Džordžo Vašingtono tilto link. — Visai nesinervini, tiesa? Tiek... pasitikėjimo. Vairuojant automobilį, noriu pasakyti.

— Taip, man visada patiko vairuoti, — atsakė jis.

Evanas norėjo nusivežti ją į vieną vietelę palei uolyną. Nuėjęs į nedidukę aikštelę gali pasigėrėti puikiu Manhatano, nutvieksto saulėlydžio spalvomis, vaizdu. Paskui nusibels į jaukų restoranėlį Teneko priemiestyje, kuriame, spėjo, įstengs susimokėti, o kas nutiks paskui, priklausys nuo to, kaip jiems seksis. Šalikelėje pastatęs automobilį Evanas per aukštą žolę ir laurų krūmus nusivedė Reičelę ant plokščios uolos, kur buvo patogu atsisėsti, ir patiesė sulenktą švarką, kad ji nesusiteptų suknelės.

— Oi, — atsiduso Reičelė, kai jiedu įsitaisė, — čia tikrai nepaprasta, tiesa?

— Tikrai, visada taip maniau.

Tikrai nepaprasta. Neapsakomi Niujorko pastatų kontūrai dangaus fone nuo šios uolos iš kitos Hadsono pusės atrodė tiesiog įspūdingai, net kvapą gniaužė. Akimirksniu suprasdavai, kad visi šitie auksu, oranžu ir raudoniu nutvieksti bokštai su nesuskaičiuojamais blizgančiais langais skirti ne vien verslui, jie pastatyti žmogui, kad į juos žiūrėdamas svajotų, o svajodamas suprastų, jog pajėgs įgyvendinti visus savo siekius ir svajones.

Evanas žinojo, kad tikriausiai dabar gali Reičelę apkabinti ir pabučiuoti, bet nusprendė verčiau palaukti. Švelniai, tarsi paukštuką pakėlė nuo akmens blyškią, dailią plaštaką. Įdomiausia, kad Reičelė apsimetė nepajutusi. Jos mirtinai rimtas veidas liko atgręžtas profiliu, ji tebesėdėjo įsmeigusi akis į nepakartojamą vaizdą kitapus upės, nors sprandą ir skruostus užliejo ryškus raudonis. Drovumas merginoms paprastai tinka, bet šitas jau kiek peržengė ribas. Jeigu pultų ir ją pabučiuotų, ar taip pat apsimestų nepastebėjusi? Gerai, po velnių, tikriausiai. O kas, jei jis įkištų ranką jai tarp kojų?

— Tu labai drovi, tiesa? — pasiteiravo.

— Taip, labai.

Bet atsakydama Reičelė bent jau atsisuko. Atrodė, kad tiria jo veidą, tarsi negalėdama patikėti tobulu grožiu. Tada Evanui toptelėjo, jog „Taip, labai” yra drąsesnis ir šaunesnis atsakymas, negu „Ne, nesu” arba „Priklauso nuo to, ką turi omenyje sakydamas drovi”, taigi greitai ir švelniai pabučiavo ją į lūpas.

— Gerai, — tarė stodamasis ir tiesdamas ranką jai, — važiuojam.

Ne tik Evano Šepardo veidu negalėjo patikėti Reičelė, negalėjo patikėti viskuo. Jo, dailiai nuaugusio plačiapečio, grakštūs judesiai ir elgesys buvo nesąmoningas spektaklis, kurį, jai dingojosi, niekada nepabos stebėti. Kai kurie dvidešimt trejų metų jaunuoliai išvaizda ir apsiėjimu išlieka berniokiški. Anksčiau Reičelė manė, kad tai irgi savotiškai patrauklu, bet Evanas visą laiką atrodė ir elgėsi kaip vyras.

Kiek daug žinojo! Neišsemiama savitvarda, sklandžiai tekanti kalba ir nepriekaištingas vairavimas buvo tik uvertiūra, kaip ir grakščiai nuvogtas bučinys. Ji nepaliovė galvojusi apie tą bučinį vedama priemiesčio kelkraščiu į, pasirodo, ypač puikų, tylų restoranėlį. Nė vienas kitas jaunuolis ar vyras, su kuriais ji susitikinėjo, nebūtų sugebėjęs šitaip pabučiuoti. Jei Evanas būtų užgaišęs nors akimirka ilgiau, dabar jiedu tikriausiai būtų per daug sutrikę kalbėtis. Jis tiksliai žinojo, kaip mesti, pataikyti ir atsitraukti. Ir šypsojosi prideramai. Geriausia buvo tai, kad atėjus laikui, kai šį vakarą prasidės tikrieji bučiniai, visiškai nebereikės drovėtis.

Sėdėdama priešais toje puikioje salėje ir laukdama, kokių dar žavių savybių jis atskleis, Reičelė trečią kartą gyvenime užsisakė sauso martinio. Kai kreipėsi į padavėją, Evano balsas buvo kaip tik tinkamas mandagumo ir įsakymo mišinys — tai jau savaime buvo pakankamai žavu. Paskui, kiek vėliau, vakarieniaujant, kai pokalbis prie stalo liejosi itin lengvai, Evanas pasisakė buvęs vedęs, dabar išsiskyręs ir turįs šešerių metų dukterį.

Ji suprato, kad šiek tiek užtruks, kol susidoros su visomis bauginančios naujienos prasmėmis. Jau vien žodžiai „išsiskyręs” ir „duktė” skambėjo per daug brandžiai, kad būtų suprasti teisingai.

— Kur ji dabar? — pasiteiravo Reičelė.

— Mano duktė?

— Taip, žinoma, ji irgi, bet kalbu apie žmoną. Tavo buvusią žmoną.

— Jei neklystu, ji šiais metais baigia koledžą, — atsakė Evanas. — Ne, luktelk, manau, baigė pernai. Bet tikrai nežinau, ką planavo veikti paskui, nes jos tėvai daug nepasakoja. Supranti, mažąja rūpinasi būtent jos tėvai: kartais atveža ją pas mane, kartais aš nuvažiuoju, bet apie Merę daug nepasakoja, o aš neklausinėju.

Tai štai kuo ji vardu, jaunutė Long Ailando mergaitė, prieš daugelį metų įsimylėjusi taip pat dar visai jauniklį Evaną Šepardą. Tikriausiai susižavėjimo būta kūniško ir dvasinio, pagimdė jo kūdikį, o dabar jis net nenumano, ką ji ruošiasi veikti.

— Ar ji daili?

— Kas, Merė? — pasitikslino Evanas, nuleidęs akis į lėkštę. — Taip, ji labai daili.

Tą vakarą grįžtant į Niujorką tylomis sėdėdama greta Reičelė pradėjo įtarti, kad Evanas Šepardas galėtų su ja daryti ką panorėjęs. Labiausiai varžė neramaus motinos veido vizija ir supratimas, kad motina pašėls, jei ji nueis per toli, net ir su Evanu, jau nekalbant apie tai, kad nueitų iki galo.

Reičelės motina niekada nebuvo patikimas informacijos apie lyčių santykius šaltinis, ji be žodžių parodydavo, kad kultūringiems žmonėms nėra jokio poreikio apie tai kalbėtis. Beveik kiekvieno klausimo Glorijai pavykdavo išvengti skambiai nusijuokus arba atkirtus, kad Reičelei bus daugybė laiko išsiaiškinti tai, ką jai reikia žinoti. Labiausiai neramino tai, jog, atrodė, tokia nuostata kyla iš kažkokio nerūpestingumo ar tingumo, o ne dėl principingumo. Kai Reičelei sukako trylika, motina atsisakė papasakoti net apie mėnesines. Paskui jau buvo per vėlu — Reičelė, likusi namie viena tą dieną, kai tai prasidėjo, kraujuodama ir išsigandusi nubėgo į svetimą butą, kur maloni moteris jai viską paaiškino („Tai tik reiškia, jog dabar tu jau moteris, širdele...”), o tuo metu malonus vyriškis nuėjęs už kampo nupirko dėžutę Kotex ir nediduką rausvą elastinį diržą.

Netgi sulaukusi septyniolikos savo neišmanymą ji laikė rimtu trūkumu. Galėjo suskaičiuoti devynis vaikinus ar vyrus, nusivedusius ją į pasimatymus. Kartais išbėgdavo vos ne kas vakarą, kartais pertrauka trukdavo pusmetį ar ilgiau. Reičelė suprato, kad tikriausiai yra merginų, kurios devyneto nepalaikytų niekingai mažu (žvelgiant į praeitį galima buvo prisiminti akimirkas, kai „devyni” buvo pateikiami kaip maloni daugybė), tačiau kai kurie berniukai iš jos sąrašo tuo, kaip valdė rankas, jeigu ne tuo, kaip kvėpavo, išsidavė, jog yra tokie pat neišmanėliai, o keletas vyrų viską sugadino šaltomis, gąsdinančiomis pastabomis, ištartomis su šypsena.

Netrukus nacionaliniame savaitiniame žurnale stebėtinai daug vietos buvo skirta straipsniui apie seksualinius santykius prieš vedybas. Reičelė pradėjo skaityti su vis augančiu susidomėjimu net nepastebėdama, kad autorius piktnaudžiauja tokiais žodžiais kaip „praktiškas” ir „protingas”, bet tada į kambarį įėjusi motina lyg tarp kitko metė: „Žinai, tavimi dėta neužsiiminėčiau tokiais niekais, brangioji. Tokius dalykus spausdina tik tam, kad sukeltų sensaciją.” Kai kitą dieną Reičelė norėdama paskaityti vienumoje ieškojo žurnalo, sužinojo, kad motina jį išmetė.

Ar tą vakarą tikrai vertėjo trikdyti save mintimis apie motiną? Ar jos motina būtų įskaudinta, jei nieko nesužinotų ir neišsiaiškintų?

Tiesa, bet vis tiek — šito nepaneigsi — Reičelė bijojo. Kai Evano automobilis riedėjo atgal į tamsią klaidžią Manhatano raizgalynę, delnai jos skreite buvo šlaputėliai, o širdis plakė bauginančiai stipriai. Tikriausiai visos skaistuolės bijo. O gal baimė kamuoja tik tas, kurios sėdėjo po motinų padu? Bet kuriuo atveju blogiausia buvo tai, kad ji nesugalvojo tinkamo būdo pasakyti Evanui Šepardui „ne”. Jis išjuoktų, pagalvotų, kad ji — nesubrendusi ir kvaila, pamirštų nė nemirktelėjęs ir ji daugiau niekada jo nepamatytų.

Tačiau nuostabiausia buvo tai, kad jie tiesiog tyliai šnekučiavosi jaukiame automobilyje, prisišliejusiame prie šaligatvio netoli jos namų, o Evanas nė nesiekė jos užvaldyti. Jis net nebandė brautis prie jos krūtinės ar šlaunų. Šiuos du judesius ji gana pakenčiamai mokėjo atstumti, bet Evanui tikriausiai būtų viską leidusi. Atrodė, kad šį vakarą jis geidžia tik bučinių — ilgų svaiginančių holivudiškų bučinių pravertomis lūpomis ir besipinančiais liežuviais. Buvo beveik tas pats, tarsi jis sakytų: „Žinai, galiu palaukti, o tu? Ei, paklausyk, nepalyginamai daugiau išmanau nei tu, mieloji, ir manau, kad bus daug geriau, jei neskubėsime.”

Kai pagaliau vestibiulyje gana ilgai palaukęs ir įsitikinęs, kad rankinėje ji surado raktus, Evanas ištarė: „Labanakt”, jai pasidarė silpna ir svaigu — taip nenorėjo jo paleisti.

— Ar paskambinsi? — beviltiškai paklausė. — Ar dar kada paskambinsi, Evanai?

— Taip, žinoma, paskambinsiu, — tarė jis atsigręždamas ir nusišypsodamas taip, kaip vėliau taps įpročiu: mišiniu gailesčio, draugiško pasišaipymo ir pasižadėjimo mylėti.

Tą vakarą pakeliui į Kold Springą žinodamas, kad paliko gerą įspūdį, Evanas leidosi užvaldomas minties vėl vesti — bet šį kartą viskas vyks geriau ir dėl geresnių priežasčių.

Susiruošęs į lovą, kai iki akimirkos, kada teks keltis ir eiti į darbą teliko kelios valandos, mintis staiga užplūdo gluminantis klausimas: jeigu vėl ves, kaipgi tada mašinų gamyba? Tačiau tik prieš pat užmiegant Evanui toptelėjo, kad santuoka ir koledžas nebūtinai naikina vienas kitą. Galima rasti būdų viską suderinti. Kai tau dvidešimt treji ir pats tvarkai savo gyvenimą, gali padaryti bet ką.

Penktas skyrius

Nesibaigiant tų metų vasarai, rudeniop, Evanui su Reičele ir jų šeimoms kuo toliau, tuo labiau aiškėjo, kad juodu puikiausiai galima laikyti susižadėjusiais.

Viskas labai gražu — manė Glorija Dreik, ir būtų kur kas gražiau, jei Evanas kada viešnagėn atsivežtų ir tėvą, bet tokiai įvykių eigai jautėsi nepribrendusi ir nepasiruošusi. Dažniausiai apskritai negalėjo patikėti, kad jos dukra pakankamai suaugusi įsimylėti, ji galvojo apie Reičelę kaip apie mažą mergaitę, palei miegamojo duris skrupulingai rikiuojančią pustuzinį lėlių arba prapliumpančią ašarų upeliais dėl tokio nereikšmingo dalyko kaip atsisakymas nupirkti porciją ledų.

Kai Glorija vakarodavo pakankamai ilgai, kad sulauktų užsisvajojusios Reičelės, kiekvienąkart ją iš vėžių išmušdavo mergaitės išvaizda: suglamžyti drabužiai ir sutaršyti plaukai, apsiblaususios akys ir pabrinkusios lūpos nuvalgytu lūpdažiu. Dažnai sakoma, kad meilė — tai kančia, bet Reičelė atrodydavo taip, tarsi iš tikrųjų būtų kankinta.

Dar vienas dalykas: Glorija pradėjo įtarinėti, kad Evanu visiškai pasitikėti negalima, o galbūt apskritai negalima pasitikėti. Jo dailiame veide buvo kiek per daug šėtoniškumo. Kartais, pavyzdžiui, kai jis primerkdavo kibirkščiuojančias akis ir skersomis pažvelgdavo, atrodydavo kaip tie vyrukai, kurie be jokio sąžinės graužimo suvilioja ir pameta.

— Reičele, manau, mums reiktų pasikalbėti, — prabilo Glorija vieną popietę, kai Reičelė svetainėje statė lyginimo lentą norėdama paryškinti patrauklaus balto sijonėlio, kurį tą vakarą ketino segėti, klostes. — Neatrodo, kad Evanas labai taktiškai su tavimi elgiasi. Šitaip ilgai, be tikslo meilikauti. Jeigu judu susižadėję, turėtų netrukus būti paskirta vestuvių diena.

— Oi, mama, — elektrinio lygintuvo garuose Reičelė atrodė nekantri, — argi nesupranti, kaip nesąžininga būtų Evano atžvilgiu? Jam reikia pagalvoti apie karjerą. Jis ketina tapti inžinieriumi, juk nuolat kartoju, ir jam reikės...

— Nuostabu. Kiek laiko mokysis mechanikos mokykloje?

— Atrodo, ketverius metus, bet svarbiausia...

— Nori būti susižadėjusi ketverius metus?

— Ne! Gal malonėtum leisti man baigti, mama? Didžioji dauguma koledžo studentų yra vedę. Mudu galėtume susituokti po pirmų ar antrų metų, nes iki tol būsiu pakankamai padirbėjusi ir prikaupusi santaupų. Supranti, turėsiu nuolatinį darbą.

— Man nepatinka šitokia logika, — ryžtingai pareiškė Glorija. — Kai Evanas šį vakarą ateis, manau, mums trims tiesiog čia vertėtų susėsti ir viską aptarti.

Taip ir padarė. Jaunoji pora klausėsi susikibę rankomis ant senos sofutės, o Glorija atvirai kalbėjo. Ji pabrėžė, kad ilgos sužadėtuvės visada laikomos neišmintingomis dėl akivaizdžių priežasčių, tad ragino vaikus susituokti ne vėliau kaip iki lapkričio. Kitaip, sakė, jiems neliktų nieko kita, kaip tik „atleisti vienas kitą nuo bet kokių pažadų“.

Išsakiusi tokią kalbą Glorija pasijuto atlikusi savo pareigą. Pasirinko tinkamą kryptį ir pasitelkė reikiamus žodžius. Sutikti netikėtai iškilusius iššūkius, sugerti kiekvieno netikėtumo sukrėtimą, o paskui priimti greitą, tvirtą sprendimą — tai ir reiškia, kaip ji įprato galvoti bėgant metams, verstis visokiomis gudrybėmis.

Jaunuoliai tylomis pasitarė, paskui Reičelė atsisukusi į motiną pasakė, kad jie viską apgalvos. Evanas tuo metu atrodė itin susidomėjęs ant švarko rankovės išsipešusiu siūleliu.



Po kelių dienų telefono ragelyje pasigirdo gilus vyriškas balsas:

— Pone Dreik? Čia Čarlzas Šepardas.

Pasirodo, šią popietę jis netikėtai atsidūręs mieste ir pagalvojęs, ar jiedu negalėtų kur nors susitikti ir išgerti.

Prieš veidrodį Glorija pasimatavo tris sukneles, nė viena nebuvo visiškai švari, pasidarė dvi skirtingas šukuosenas, ir tik tada nusprendė, kad yra pasiruošusi. Virpėjo kaip mergaitė, nes jau praėjo daugybė metų nuo tada, kai viena ėjo į miestą susitikti su vyriškiu. Reikėjo įkalbinėti save nebūti juokinga. Juk puikiai suprato, kad Čarlzas Šepardas paskambino tik todėl, kad sužinojo apie jos ultimatumą, tikriausiai norės atstovauti priešingam požiūriui. Ką gi, ji išklausys, o paskui pasistengs nugalėti. Tik dar vienas atvejis, kai teks pasitelkti visokias gudrybes.

Jis nurodė erdvų, ramiai gaudžiantį „Pensilvanijos” viešbučio barą. Toks skoningas pasirinkimas visiškai atitiko šio neįprastai malonaus vyriškio stilių. Neatrodė, kad jis pamatė ją anksčiau nei priėjusią per kelias pėdas nuo stalo, tada sumirksėjo, pažvelgė apgailestaujamai, pašoko, atsistojo tiesut tiesutėliai kaip kariškis ir žaviai nusilenkė. Susėdus Glorija užsisakė mažai skiesto burbono ir vien nuo minties apie gėrimą gomurys pradėjo maloniai dilgčioti. Bus nuostabu.

— ...taigi pagalvojau, kad mudviem derėtų rūpestingai viską aptarti, — kalbėjo Čarlzas, — nes kai kurie aspektai reikalauja...

Bet dar prieš baigiant sakinį jis dilbiu užkliudė stiklinę ir vanduo užtvindė stalą.

— Oi! — šūktelėjo Glorija.

— Vaje, baisiausiai atsiprašau. Palaukit, tuojau pamėginsiu — kaip jūs?

— Ne, man viskas gerai. Tiesiog išsigandau.

Prišokęs padavėjas prityrusia ranka viską nuvalė, išsausino ir patyliukais patikinęs, jog nepadaryta jokios žalos, pasitraukė.

— Suprantat, mano akys, — paaiškino Čarlzas. — Mano regėjimas labai silpnas. Kartais trankausi į daiktus tarsi aklas.

Tad visai įmanoma, kad jis nepastebi raukšlelių ant jos veido ir kaklo, nemato nuo užkritusios dešros riekės likusios riebios dėmės, blizgančios ant geriausios iš trijų suknelės korsažo, nenutuokia, kiek jai metų, ir neklausinėja savęs, ką daryti su atviru vienišumu ir geismu, atsispindinčiais jos mėtomuose žvilgsniuose.

Čarlzas kalbėjo taip išdidžiai ir tvirtai, kaip ir tomis dienomis, kai komandavo kareiviams. Aiškino, kaip svarbu Evanui „visiškai laisvam“ užsiregistruoti koledže, juk norės lankyti visas paskaitas, pridūrė esąs visiškai įsitikinęs, kad Reičelė taip pat šitai supranta. Reičelė netgi pati jam tai pasakiusi vieną tų kartų, kai Evanas parsivežė ją namo. Čarlzas visai nenustebo tai girdėdamas: Reičelė per daug protinga mergina, kad šito nesuprastų.

— Taip, žinoma, — pasakė Glorija, turėdama omenyje, jog sutinka tik su teiginiu apie Reičelės protą. Staiga ėmė jausti, kad viskis pradėjo savo vos juntamą nuostabų poveikį jos kraujui ir smegenims. — Aš taip pat tai suprantu, pone Šepardai, bet bijau, kad...

— O, ne, prašyčiau, — pertraukė jis, — vadinkite mane Čarlzu.

— Gerai, nuostabu, Čarlzai, jūs vadinkite mane Glorija. Taigi, aš tikrai bijau, kad nepajėgsiu stebėti, kaip Reičelė tikriausiai metų metus triūs kokia mašininke ar padavėja, guosdamasi tik miglotu pažadu kada nors ateityje ištekėti. Nenoriu, kad ji nors trupinėlį būtų įskaudinta.

— Kaip galima būtų ją įskaudinti?

Reikėjo bent akimirką pagalvoti. Glorija stebėjo, kaip nunešama tuščia stiklinė, kaip pakeičiama žėrinčia nauja, sklidina kitos gėrimo porcijos. Jaunasis Evanas gali atsitiktinai pasielgti kaip vaikinas, kuris nepagarbiai arba blogai galvoja apie merginą, bet juk jis sūnus šio puikaus, dėmesingo vyriškio, kuris nenori nieko kito, tik geriausio savo vaikams. Netgi jei jo stojimas į koledžą gali Reičelei kuo nors grėsti, ką gi, gyvenimas savaime yra rizikingas. Galbūt reikia turėti vyro smegenis, kad sugebėtum galvoti šitaip tiesiai ir aiškiai.

— Tiesiog nežinau, Čarlzai, — pagaliau pasidavė Glorija, — manau, aš paprasčiausiai galvoju, kad Reičelė dar vaikas.

— Na, keista, — atsakė jis, — nes aš tikriausiai pavaizduočiau ją kaip brandžią ir atsakingą jauną moterį.

Iš veido ir balso tembro Glorija suprato jį žinant užsidirbus tašką.

Dar ilgiau nei valandą, kreipdamiesi į kits kitą vardais šiek tiek dažniau nei būtina, jie kalbėjosi ir gėrė taip, tarsi jų susidomėjimas vienas kitu būtų savaiminis — tarsi jie būtų draugai, — kol staiga laikrodis persirito septintą. Čarlzas tokiu metu jau ketino būti namuose, bet dabar neliko nieko kita, tik mandagiai paklausti Glorijos Dreik, ar ji nesutiktų čia pat pavakarieniauti. Nors pirmiausia pasisakė turįs paskambinti.

Prie telefono kabinos su dolerio kupiūra rankoje laukdamas, kol paslaugus pasiuntinukas surinks numerį („Prašom, pone”, „O, ačiū, pone”), Čarlzas galvojo, kad tikra kvailystė tokioje vietoje leisti tiek laiko ir pinigų, tačiau nieko nepadarysi.

— ...na, juk sakiau, kaip toji moteris kalba, mieloji, — aiškino Greisei. — Niekaip neužčiaupsi. Bet svarbiausia pavyko, prikalbinau ją su mumis sutikti. Evanui daugiau jokio spaudimo nebebus, tikra palaima, kaip manai? Gerai... taip, žinoma, mieloji, apgailestauju... taip, be abejonės. Dešinėje spintelės virš plautuvės pusėje yra skardinė tuno, jei norėsi pasišildyti vakarykštės pertrintos grybienės, ji šaldytuve, mažame puodelyje, o kairėje spintelės virš viryklės pusėje padėta sūrių sausainukų...

Stebėdama jį lėtai grįžtantį prie staliuko Glorija galvojo, kad niekada nematė vyro labiau — gerai jau — išvaizdesnio. Kold Springas garsėja kaip „paveldėtų pinigų” kraštas, čia kartų kartas taupiai leidžiami dideli ar kuklūs šeimų turtai. Tiems žmonėms turbūt niekas tinkamiau neatstovautų nei Čarlzas Šepardas. Iš atsargios eisenos galima pasakyti, kad jo regėjimas nekoks, bet tai, atrodo, tik didina jo orumą. Jis tikrai nepanašus į tokį, kuris atsitrenkinėtų į daiktus lyg aklas. Šepardas atrodė vienas tų vyrų, kuris kažkokiu neįtikėtinu būdu vis dar galėtų pasirodyti esąs jos gyvenimo didvyris.

— Norėčiau, kad papasakotumėt man apie Kold Springą, Čarlzai, — paprašė Glorija, kai jis vėl įsitaisė priešais. — Nes, žinot, ką norėčiau vieną dieną padaryti? Man tikrai patiktų ten nuvažiuoti, pasilikti kuo ilgiau ir pačiai viską ištyrinėti.

— Gerai, — sutiko vyriškis. — Toji vieta labai rami, tam tikra prasme — netgi nuobodi...



Kai Glorija tą vakarą grįžo namo, visi pojūčiai čirpė ir giedojo iš malonumo. Bet vos spėjo pasiruošti gėrimo prieš miegą, valanda anksčiau nei paprastai parėjo Reičelė su Evanu. Žvelgdama į blaivius jųdviejų veidus Glorija pirmiausia pamatė, kad Reičelė triumfuoja. Jie turėjo pasakyti kažką svarbaus.

— Nusprendėme, kad tu teisi, — griebdama Evano ranką pranešė Reičelė, kai jie susėdo priešais Gloriją. — Neketiname ilgiau laukti. Norime susituokti tuojau pat.

— Klausykit, tikrai labai keista, — atsakė Glorija, — nes, suprantat, šį vakarą „Pensilvanijoje” vakarieniavau su Evano tėvu ir mes sutarėme visiškai kitaip. Ne taip griežtai.

— O, — atsiduso Reičelė, — na, bet juk ne judu su Evano tėčiu ketinate tuoktis? Tai aš, mes, Evanas ir aš, tiesa?

Glorija nežinojo, ką bemanyti. Manė, kad puiku išvysti tokį ryžtą vaiko, kuris visą laiką atrodė gerokai per švelnus šiam pasauliui, veide, tačiau kažkas, ko ji niekaip negalėjo perprasti, šioje situacijoje jos netenkino.

Neramino ir tai, kad iki šiol Evanas nepratarė nė žodžio. Jis linksėjo ir niurnėjo neva pritardamas, o viską pasakojo Reičelė. Leido, kad ji iš pradžių viena, paskui abiem rankom spaustų jam plaštaką, bet kodėl pats nešnekėjo? Argi nesitikima, jog tokiais atvejais kalbės būtent vyriškis?

— Paklausyk, Evanai, — kreipėsi į jį Glorija, — bijau, kad tavo tėvui šis sumanymas nepasirodys toks jau puikus.

— Ką jūs, nesijaudinkit, ponia Dreik, — mieguistu balsu patikino jaunuolis, — jis pakeis savo požiūrį.

Šis jaunuolis, mėnesių mėnesius šėtoniškai trikdęs, šį vakarą greta skaistaus, išdidaus Reičelės veidelio atrodė nuobodus. Buvo panašus į kareiviškais darbo drabužiais apsivilkusį berniūkštį, ketinantį pasiduoti, pasiruošusį, priemiesčio terminais kalbant, nusileisti dėl vestuvių užsispyrusiai panelei. „Na ir gerai, puiku, po velnių, — atrodė, sako jo nuvargusios akys, — kodėl gi ne?”

Ar padariusi tokias išvadas apie Evaną Glorija nustatė kankinusio nepasitenkinimo priežastį? Iš tikrųjų argi neapgailėtina mergaitei tekėti tiesiog dėl pasimylėjimo?

— Klausykit, bet iš tikrųjų, Čarlzai, — kalbėjo ji telefonu gal po poros dienų, — argi ne juokinga, kad leidome jiems paspartinti tą patį, ką mudu... mudu nutarėme esant labai neišmintinga?

— Vargu ar kalbama apie „leidimą“, — pavargusiu balsu tarė Čarlzas, — juk vaikai pakankamai suaugę, kad darytų tai, kas jiems patinka, tiesa?

Ji pritarė. Pasakė suprantanti, kad tai tiesa, tačiau dar ilgai pakabinusi ragelį tegalėjo drybsoti ant sofutės ir mėginti, bet nesėkmingai, galvoti.

Norėjo, kad namuose būtų Filas, kad abu galėtų kaip nors aptarti visą tą reikalą. Filas gal dar vaikas, tačiau kartais tikslūs jo išsireiškimai tiesiog baisiai sutrikdydavo. Norėjo, kad jis būtų namuose, netgi jei nekalbėtų — dūktų su katinu ar tyrinėtų veidrodyje savo fizionomiją, vėl nugrimztų į tą savotišką apgalvotai erzinantį vaikiškumą, dėl kurio atrodydavo jaunesnis nei yra.

Glorija ilgėjosi sūnaus. Laiškai iš Irvingo mokyklos plaukė ilgi, kartais pakankamai juokingi, kad skaitytum garsiai, bet niekada neslėpė, kad Filas ten nelaimingas. Gal buvo nepakankamai tvirtas privačios mokyklos gyvenimui? Pernelyg jautrus, pernelyg gerai manantis apie save — šiais atžvilgiais berniukas niekuo nenusileido motinai.

Reičelė buvo kitokia. Nepaisant viso švelnumo ir ašarų dėl ledų porcijos, Reičelė buvo tvirčiausias šeimos narys. Ji buvo atsigimusi į tėvą.

Tvirtumo ir švelnumo derinys gali pasirodyti keistas, bet Glorija žinojo, koks šis derinys gali pasirodyti svarbus.

Taip pat suprato, kad mergina, tekanti tik dėl sekso, daro pakankamai įprastą klaidą — merginos dėl tos priežasties tikriausiai teka nuo pasaulio sutvėrimo — bet būtent šios klaidos ji pati niekada nepadarė.

Būdama trisdešimties, patyrusi keletą romanų ir ypač nerimaudama dėl savo ateities ji sutiko tekėti už Kurčio Dreiko. Visą laiką labai gerai žinojo, kad nerimas nėra puiki priežastis santuokai, tačiau dabar pradėjo atrodyti, kad ta priežastis geresnė nei neišmanėliškas skaistuoliškas dukters juslingumas.

Bet ar gali taip būti, kad jokių priežasčių neįmanoma aiškiai apibrėžti? Gal vyrai ir moterys sueina draugėn tam tikra prasme taip pat atsitiktinai ir nesąmoningai kaip besiporuojantys paukščiai, kiaulės ar vabzdžiai, o visos kalbos apie „priežastis” tėra bergždžios, skirtos sau apgauti ir neturi jokio pagrindo? Na, čia tik vienas požiūris. Kitaip tektų pripažinti, kad Kurtis Dreikas kadaise užkariavo jos širdį. Nors tie prisiminimai aštrūs ir širdį gniaužiantys, jiems ji dažnai atsiduoda.

„O, tu kalbi tokius gražius dalykus”, — atsimena, ne kartą jam sakydavo. Visada taip ir manė, nors dabar buvo sunku atsijoti net pačius gražiausius Kurčio ištartus žodžius.

Jai patiko griežta vyro galvos forma ir pečių laikysena. Švelnumo akimirkomis patiko jo balso gylis ir rezonansas, nors visada prisimindavo, kad per ginčą jis virsdavo šiurkščiu gergždesiu, suplonėdavo iki beveik moteriško spiegimo, maždaug: „Glorija, ar tu turi nors kiek sveiko proto?

Po skyrybų kitiems ji dažnai užsimindavo, kad niekaip negali suprasti, kas pastūmėjo ją tekėti už Kurčio Dreiko, bet likusi viena puikiai žinojo: pastūmėjo tokios senos dainos per radiją vėlų vakarą, ypač viena, vis dar priverčianti ašaroti:

Apsimeskime,

Kad aš tave myliu,

Tiesiog apsimeskime,

Kad myli tu mane...

Bet dabar, kas bebūtų, jai reikia mesti viską iš galvos. Reikia ruoštis vestuvėms.

Ji visuomet žavėjosi Episkopaline Bažnyčia — visi žino, kad tai vienintelis aristokratiškas tikėjimas Amerikoje, tad stipriai nusivylė, kai nedraugiškas pastorius telefonu išdėstė, jog episkopalinių vestuvių negali būti dėl ankstesnių Evano vedybų. Per kitas kelias dienas versdama telefonų knygą Glorija susirašė vertas dėmesio presbiterijonų ir metodistų bažnyčias, bet tokia veikla jos pernelyg neuždegė. Ji pasidarė irzli, pradėjo tuo reikalu bodėtis, kai staiga viską laimingai išsprendė netikėtas Čarlzo Šepardo skambutis.

Kold Springe, papasakojo jis, yra visuotinė koplytėlė, kurioje galima atlikti mielą ceremoniją, paskui nedidelis priėmimas galėtų vykti Šepardų namuose. Argi nepuikiai skamba?

— O, nuostabu, — atsiduso Glorija, — tikrai puiku, Čarlzai.



Vestuvių rytą Reičelė Dreik buvo tokia pavargusi ir susijaudinusi, kad vos pajėgė susikrauti krepšį. Būtų atidavusi viską, kad tik galėtų ropštis atgal į patalą ir numigti dar keletą valandų, bet apie tai negalėjo būti nė kalbos.

— Mama! — šūktelėjo pro praviras duris į svetainę. — Ar turi grafiką?

— Ką tokį?

— Na, žinai, traukinių tvarkaraštį. Nepamenu, ar išvažiuoja devynios dvidešimt penkios ar devynios penkiasdešimt penkios. Aš...

— Klausyk, brangioji, dar yra baisybė laiko, — atsišaukė Glorija, — Peno stotyje pakaktų atsidurti kone vienuoliktą, dar galėtume neskubėdamos išgerti...

— Ne, ne, — nekantriai pertraukė Reičelė, — aš vykstu ankstesniu traukiniu. Nejaugi nesakiau? Važiuosiu su tėčiu.

— Štai kaip, — po reikšmingos pauzės atsiliepė Glorija, — ne, nesakei.

Iš baimės Reičelė kramtė lūpą. Jos motinos nežabotas emocijų proveržis būdavo gąsdinantis, o šis lengvai galėjo virsti baisiu.

— Atrodo, tiksliai prisimenu, kad sakiau, — gynėsi dukra. — Galėčiau prisiekti, kad sakiau dar prieš keletą dienų. Tačiau juk tai visai nesvarbu, tiesa? Vis tiek visi kartu būsime, kaip ten jas vadina, tuoktuvėse, ir priėmime, visur.

Tada motina išdygo tarpduryje su liūdna, ironiška tragiškos aktorės išraiška, vilkėdama nuostabia nauja suknele, kainavusia beveik trečdalį šio mėnesio Kurčio Dreiko čekio.

Glorija nebuvo pratusi valdyti savo būdą, kai visi kiti nepalankios situacijos elementai kvieste kviesdavo prarasti savitvardą. Per savo gyvenimą ji tik kelis kartus viską užgniaužė, susivaldė, tačiau kiekvieną kartą greitai pamiršdavo, kokia išdidi ir ori tuomet jautėsi.

— Na, žinoma, Reičele, — atsakė ramiai, — elkis kaip nori.

Nedaug išdidumo ir orumo liko tam metui, kai viena dundėjo vėlesniu to ryto traukiniu. Gloriją buvo užvaldžiusi mintis, kaip apgailėtinai atrodo jos pigus senas žieminis paltas, tegalėjo tik viltis, kad prieš įžengiant į visuotinės koplyčios tylą atsiras kokia nepastebima vietelė jam pakabinti ar įgrūsti. („O, čia jos motina, — klauptuose kuždėsis svečiai. — Čia Reičelės motina. Argi ji ne dailiai atrodo?”)

Glorija vylėsi, kad Reičelė tikriausiai pati pristatys Kurtą Dreiką Šepardų svečiams — tikriausiai šitaip visada būna, kai nuotakos tėvai išsiskyrę — bet žinojo, kad negalės lengviau atsikvėpti, kol ta dienos dalis nepasibaigs ir Kurtis neišsinešdins namo. Vien mintis apie Kurtį, spaudžiantį ranką Čarlzui Šepardui, vertė Gloriją gūžtis — netgi šiek tiek pasirangyti traukinio sėdynėje — nes Čarlzas buvo aukštas vyriškis, o Kurtis — vos penkių pėdų keturių colių.

— Žinoma, mudu vieno ūgio, Kurti, — kartą rėžė ji piktai, basa stovėdama prieš veidrodį kažkokiame senų seniausiai pamirštame miegamajame, — ateik ir pažiūrėk. Ateik, pažiūrėk į mudu.

Bet kai jis pakluso ir žengė greta jos vienomis kojinėmis ir nedrąsia, drovia šypsena, ji iš karto pamatė suklydusi: Kurtis buvo žemesnis. Tikriausiai jie kartu atrodė absurdiškai kiekvieną kartą, kai ji avėdavo aukštakulniais. Kiti tikriausiai visą laiką tai matė.

— Iš tiesų nėra taip blogai, brangioji, — pasakė jai Kurtis. — Juk visai nedaug. Ir toliau gali tvirtinti, kad mudu vieno ūgio, jei nori, kad taip būtų.



Sėdėdama tiesi ir budri taksi automobilyje, kurį susistabdė išlipusi iš traukinio, Glorija bandė įsidėmėti kuo daugiau šios subtilios bendruomenės, slenkančios abipus kelio. Žinojo, kad neverta tikėtis pamatyti labai daug, nes svarbus čia gyvenančių žmonių bruožas buvo jų panieka bet kokiam puikavimuisi, tačiau kelis kartus jai buvo nežymiai atlyginta už smalsumą. Kartą tarp dviejų elegantiškų akmeninių kolonų pamatė pilkšvai baltais akmenukais išgrįstą neįprastai platų ir švarų įvažiavimą, bet jis pradingo gyvatvorių migloje ir nė akies krašteliu nepavyko pažvelgti į namą, į kurį tas įvažiavimas vedė, kitą kartą spėjo perskaityti iškabą „Kold Springo istorikų draugija”. Šito jau savaime pakako.

Koplyčia buvo mažesnė nei Glorija įsivaizdavo, bet nieko tokio, nes vestuvių svečių buvo nedaug, viskas akivaizdžiai buvo suplanuota oriai, nedideliu mastu. Čarlzas Šepardas sėdėjo vos už kelių pėdų priekiniame klaupte kitoje perėjimo pusėje, bet Glorijai toptelėjo, kad nepamatė jos ateinančios. Taip pat spėjo, kad liesa kampuotais pečiais moteris greta yra jo žmona.

Paskui lėtai ir nelygiai užgrojo elektriniai vargonai. Ji tikriausiai turėjo numatyti, kad Kurtis Dreikas norės „palydėti nuotaką”, bet vis tiek liko šiek tiek sukrėsta pamačiusi juos iškilmingai žengiančius altoriaus link. Jiedu buvo per mažučiai netgi šiam ribotam spindesiui, o abiejų sutrikę veidai atrodė kaip vienas.

Glorija, įsigrūdusi tarp lūpų cigaretę, jau ruošėsi brėžti degtuką, kai staiga prisiminė, jog nesitikima, kad rūkysi bažnyčioje. Tai būtų palaikyta žiauriu trūkumu. Kiek dar truks šita ceremonija?

Bet gana greitai ji, nušvitusi dirbtine šypsena, atsidūrė automobilyje tarp nepažįstamų, važiuojančių į Šepardų priėmimą. Vadinasi, dieną dar galima išgelbėti.

Visą savo gyvenimą, nuo pat aštuonerių ar devynerių, Glorija pasikliaudavo nušlifuotu, kone automatišku nediduku triuku — jos sąmonė prisitaikydavo prie smulkių nusivylimų. Kai nuplėši kokios pigios ar apgailėtinai parinktos dovanos ryškų įpakavimą, paprasčiausiai leidi savo sąmonei pasakyti, kad būtent šito visą laiką tetroškai, tokiu būdu visada teisingai sureaguosi, o galbūt net ir pats tuo patikėsi.

— O, koks jis dailus, — pasakė nieko nelaukdama, nors smarkiai nusivylė pažvelgusi į Šepardų namą — mažą, niekuo neišsiskiriantį, suręstą iš rudai nutepliotos medienos ir iš abiejų pusių pernelyg spaudžiamą didesnių, geresnių namų — o paskui ropšdamasi iš automobilio pakartojo, kad paverstų tai tiesa: — Koks gražus namas.

Dabar bus vakarėlis. Čarlzas Šepardas išskėtęs rankas galės pasveikinti ją prideramu bučiniu į skruostą.

Bet priėmimui susirinko per mažai žmonių. Išskyrus besijuokiantį būrelį aplink nuotaką ir jaunikį netoli gėrimų stalo, vargu ar dar kas čia buvo, o Čarlzas, einantis artyn per tuščią kambarį, negalėjo jos apglėbti, nors ir ketino, nes abiejose rankose laikė gėrimus.

— Bijau, kad mano žmona prisidėti negalės, — pasakė, — nekaip jaučiasi. Šiuo metu ilsisi viršuje.

— Vaje, apgailestauju, — nusiminė Glorija. — Ar tai toji ponia, sėdėjusi greta jūsų bažnyčioje? Koplyčioje?

— Ne, ten buvo mano sesuo. Gyvena Riverhede. Juokinga, juk visai netoli, bet pasimatėme pirmą kartą po šitiek metų.

— Ar jūsų šeima kilusi iš šitų apylinkių? Visos kartos?

— Žinot, kartos skamba gal kiek per didingai, — sutrikęs, tarsi Glorija lįstų į jo piniginius reikalus, atsakė Čarlzas, — bet, taip, iš tėvo pusės gyvenama čia seniai, motina kilusi iš Indianos, o mano žmona — bostonietė.

— Tikėjausi šiandien susipažinti su jūsų žmona.

— Taip, tikrai, Greisė irgi būtų norėjusi, — atsakė jis, — labai. Bet, esu įsitikinęs, netrukus pasitaikys kitų progų. Tarp kitko, mudu dabar savotiškai susigiminiavome, tiesa? Mes visi — viena šeima.

Glorijai toptelėjo, kad tokius gražius žodžius verta įsiminti. Jie šildė ją, kai stebėjo į kitą kambario galą nueinantį Čarlzą. Bet netrukus netikėtai persmelkė šaltis, nes prie jos droviai artinosi Kurtis Dreikas.

— Sveika, Glorija.

— Taip, na, sveikas.

Buvo siaubinga. Suprato, kad tikriausiai turėjo kreiptis į jį „Kurti”, bet niekaip negalėjo priversti liežuvį ištarti jo vardą.

— Argi Reičelė neatrodo dailiai? — paklausė jis.

— Tikrai dailiai, tiesa.

— Ji, žinoma, visada daili, bet merginos kažkodėl savo vestuvių dieną atrodo taip, kad žiūrėdamas į jas tiesiog atsigauni. Labai džiaugiesi, drauge nusižemini ir labai didžiuojiesi.

— Taip. Taip, aš suprantu.

Tikrai, tai buvo siaubinga, galėjo būti dar blogiau, jei Kurtis nebūtų pakėlęs viskio stiklinės liūdnam, įprastam pasveikinimui ir nusisukęs paieškoti dar ko nors, su kuo galėtų pasikalbėti.

Tik sūpuojama purviname, sunkiai dardančiame į Niujorką traukinyje Glorija staiga suprato, kad grįžta į tuščius namus. Dukra išvyko amžiams, sūnaus nebus ne vieną mėnesį. Kiekvienai naujai dienai ji nubus viena, tyloje, nežinodama, ko imtis.

Šeštas skyrius

Japonams atakavus Perl Harborą, Čarlzas Šepardas kone susirgo iš graužaties. Jis neturėjo dar nė penkiasdešimties, žinojo, kad armija priimtų jį atgal, jei ne tos akys. Jis rūpestingai išsiruošė į žemutinį Manhataną kitų, stipresnių iš tų puikiai išreklamuotų akinių, paskui pranešė armijos gydytojui, bet nepasisekė su okulistu. Visiška nesėkmė.

Prireikė dar kelių dienų, kol jis visą dėmesį sutelkė į kitas mintis, visą laiką slypėjusias kažkur sąmonės kamputyje: armija niekada nepaims Čarlzo Šepardo, nebent reikalai pakryptų taip prastai, kad susilpnėtų medicininiai standartai, bet beveik tikrai paimtų jo sūnų. Evanas buvo narsus, sveikas, stiprus, jis taptų puikiu kareiviu ir tikriausiai įgytų teisę mokytis karininku. Nebuvo jokios galimybės pavėluoti į šį karą, taigi tarnaudamas leitenantu arba net jaunesniuoju kapitonu jis įprasmintų tėvo gyvenimą.

Štai kodėl Čarlzas vėl jautėsi gerai važiuodamas gilyn į salą, į Amitivilį, pirmą kartą aplankyti Evano su Reičele jų naujuose namuose, kurie pasirodė esą keistai ištaigingi apartamentai persikų spalva išdažytomis sienomis.

— Kokie tavo planai, Evanai? — paklausė, vos tik Reičelė nuskubėjo virtuvėn. — Ar ketini užsirašyti?

— Manau, taip. Tikrai norėčiau. Tik geriau kurį laiką palaukti, kol Reičelė kiek... apsitvarkys. Supranti, ji laukiasi. Tik šią savaitę sužinojome.

— Aha. Na, tikiuosi, ne koks komplikuotas atvejis. Matai, armija pasirūpintų ja ir kūdikiu, netgi dosniai.

— Žinau, tėti.

— Žinoma, kad supranti. Žinau, kad elgiesi taip, kaip geriausia.

Bet tylomis turėjo pripažinti, kad labai nusivylė. Visą kelią čionai, priverstas išsikviesti taksi, nes niekada pats nebegalės vairuoti lygiai taip pat kaip komanduoti vyrų būriui, jis tikėjosi geresnių naujienų.

— Kavos, ponai? — šūktelėjo Reičelė, išnirusi iš virtuvės padėklu su ryškiais puodeliais ir lėkštelėmis nešina, tad atėjo laikas paruošti ir pateikti dailią kalbą apie tai, kaip buvo malonu sužinoti apie laukiamą vaikelį.

— ...o paskui dar vienas faktorius, — pasakojo Evanas, — žinoma, nieko negalėsiu padaryti, jei būsiu pašauktas.

— Taip. Matai, tai jau būtų visai kas kita, tiesa.

Čarlzas pajuto, kad jo ūpas vėl pradeda kilti. Būtų visai kas kita, bet beveik taip pat gerai: šauktiniai irgi gali pretenduoti į karininkų mokymus.

Tik susiruošęs namo, eidamas per persikų spalva dažytą kambarį prie laukujų durų ir timpčiodamas švarką, Čarlzas sugalvojo užduoti, pasirodo, keblų klausimą.

— Kiek jūs, vaikai, mokate už šitą vietą?

Evanas be žado bailiai nunarino galvą, to Čarlzas jau seniausiai nebuvo matęs, bet Reičelė paskelbė tikslią nuomos kainą taip linksmai, tarsi nenutuoktų, kad tai gali kelti sunkumų.

— Aišku, — tarė Čarlzas, bukai sukrėstas informacijos. — Na, šiek tiek... šiek tiek neprotinga, nemanot? Ar negalvojat, kad tai maždaug tris ar keturis kartus daugiau nei galėtų būti, jei dar planuotumėte technikos mokyklą? Tai kvailystė, Evanai.

Čarlzas suprato, kad susierzinimas ne itin pritinka apsilankymo pabaigai, bet buvo pasiryžęs stovėti ten laukdamas, kol sūnus kaip vyras pažvelgs jam į akis.

— Klausyk, manau, pats susitvarkysiu, tėti, — atsakė Evanas ir pagaliau pakėlęs galvą ištvėrė tiesų tėvo žvilgsnį, — supranti, viskas yra taip, kaip mums patinka. Mums abiems čia labai patinka.



Kovo mėnesį šaukimo komisija iškvietė Evaną medicininiam patikrinimui.

Reičelė mėgino būti narsi, nes tokios jaunos žmonos rodomos filmuose, bet buvo grėsmingai arti ašarų, kai ėmėsi širdį gniaužiančio užsiėmimo — ruošti Evanui pusryčius. Ji jautėsi beveik taip pat, tarsi vyras šiandien išeitų į kariuomenę, o gal net išplauktų už jūrų marių.

Tačiau tądien jam tereikėjo visiškai išsirengusiam stypsoti, o paskui žirglioti aidinčioje civilinėje gimnastikos salėje tarp daugybės kitų plikašiknių vyrų su lūpdažiu ant krūtinės užrašytais numeriais ir nedideliame medvilniniame krepšelyje po kaklu pakabintais „asmeniniais daiktais”. Ilgai neužtruko, nes visi gydytojai darbavosi sparčiai, bet Evanui pakako laiko pajusti stulbinantį malonumą — įsivaizduojama karo tarnyba pradėjo užkariauti jo mintis.

Jis buvo įsitikinęs, kad pajėgs ištverti griežtą ir trikdantį pradinį rengimą, kuris, kaip dažnai sakoma, yra blogiausioji dalis. Jis žinojo išmoksiąs pamėgti švaraus, sutepto, sunkaus ir techniškai tvarkingo šautuvo M-1 galią, galėjo įsivaizduoti trokštąs ir viso kito: šalmo, lauko davinio, šovininės su ant vienos sagos prikabinta gertuve, drobinių blauzdinių, apvyniotų po aukštų kareiviškų batų keltimi.

Evanas jau beveik girdėjo triukšmingas šnekas ir juoką barakuose, aštrų skambantį skandavimą žygiuojant koja kojon, kai būrys prieš auštant trauks į šaudyklą. Žinojo, kad trokš kiekvienos pasitaikysiančios galimybės naktimis užmirštuose miesteliūkščiuose pašėlti su prakaituotomis vulgariomis kaimo mergiotėmis.

Laukė kelionė per vandenyną keistai perpildytame krovininiame laive, paskui — ilgas važiavimas, ilgas laukimas ir ilgas alkanas žygis suniokotais svetimos šalies keliais į priešakines linijas, taigi gana greitai jis sužinos, ką reiškia „mūšis”. Šito taip pat troško.

— Šepardas, Evanas!

Jį išskyrė iš vyrų kolonos, sugrąžino ir privertė ištverti dar vieną, kruopštesnį vidinės ausies patikrinimą. Baigęs gydytojas atsisėdo už stalo, viena ranka čiupo jau pradėtą valgyti sumuštinį su dešra, kita — automatinį plunksnakotį, ant spausdintos formos užrašė „4-F” ir godžiai atkando užkandžio. Akivaizdu, žmogėnas buvo iš tų, kurie vienu metu gali kalbėti ir rašyti, nes kol popieriuje išvingiavo kelis sakinius, iš burnos drabstydamas duonos trupinius dar Evanui nė prasižioti nespėjus jau viską paaiškino.

— Perforuoti ausų būgneliai, — tarė maumodamas. — Net nemėginčiau eiti į laivyną ar Jūrų pėstininkus, geriau jų netrukdyti. Su tokiomis ausimis tavęs vis tiek nepriims.



— Oi, ačiū Dievui, — pamaldžiai sudėjo rankas Reičelė, kai jis pranešė naujieną. — O, Viešpatie, aš taip džiaugiuosi, man taip palengvėjo! O tau?

Evanas nežinojo, ką atsakyti (tikriausiai, galbūt; tikriausiai ne; ir taip, ir ne), taigi nutylėjo. Atsidarė skardinę šalto alaus ir atsisėdo žinodamas, kad reikia šiek tiek laiko ramiai viską apmąstyti. Apsidairius jam pasidingojo, kad erdvus butas susitraukė. Pasidarė nejaukus, kaip toji vieta Hantingtone su Mere Donovan, seniai seniai. Skirtumas tik toks, kad anoji atsiėjo tris kartus pigiau.

— Nejau nesiruoši skambinti tėvui, mielasis? — čiulbėjo Reičelė.

Likus porai savaičių iki vestuvių ji pradėjo kreiptis į jį „mielasis”. Iš pradžių Evanui tai pasirodė gana žavu. Vėliau jis pradėjo manyti, kad ji, ko gera, persistengia.

— Ruošiuosi, bet ne dabar, — atsakė, — paskambinsiu vėliau.

— Gerai. Bet aš negaliu ištverti nepasipasakojusi mamai, noriu paskambinti ir tėčiui, — nusiskubino prie telefono skersai kambarį.

— Palauk, nereikia, — pasakė jis pakankamai šiurkščiai, kad ji sustotų ir atsigręžtų.

— Klausyk, bet juk jie taip apsidžiaugs, Evanai.

— Tiesiog prisėsk akimirkai, gerai? — paprašė jis. — Sėsk. Sėsk.

Nuskambėjo tarsi komanda erzinti pradėjusiam gerai išdresuotam šuniui, bet Reičelė pakluso.

Jei šitaip būtų kreipęsis į Merę Donovan, ji tikriausiai būtų įsirėžusi rankomis į klubus ir pasiuntusi jį kur nors toliau, bet toks yra skirtumas tarp jaunystės ir brandos. Jaunas būdamas jis turėjo varžytis su išdidžia ir lengvai įsižeidžiančia mergiote, dabar, visai suaugęs, jis įgijo teisę turėti žmoną tokią taikią kaip kitų vyrų žmonos.

Gal ir taip, bet kiti vyrai visame pasaulyje atsisveikina su savo žmonomis. Kiti vyrai veliasi į nepaprastai rizikingą nuotykį, net nenutuokdami ir nesijaudindami, kiek laiko tai truks. Nė vienas nesiruošė žūti, bet visi suprato, kad mirtis visiškai įmanoma. Štai kas dabar pagyvina kiekvieną jų gyvenimo akimirką.

Kai jie sugrįš, tie kiti vyrai — kai dauguma jų grįš — visi turės neabejotiną pranašumą prieš Evaną Šepardą. Pradės žiūrėti į jį kaip vargu ar apskritai vertą dėmesio, panašiai kaip žiūrėjo farai tą naktį, kai nubaudė už nusižengimą. Jei su juo kalbės, tai šnekės maloningu, globėjišku tonu, retai laukdami jo atsakymų. Kokius tik prašmatnius taikingus statinius suręs pasaulyje po karo — visada atrodys, jog tik tam, kad užtrenktų duris jo panosėje.

Tačiau vienas dalykas buvo aiškus: geriau tegul niekas jo šitaip neužklumpa. Evanas Šepardas prakeiktų save, jei vyrai išsiaiškintų jį visą laiką spaudus gamyklos laikmatį, glosčius termosą su kava ir mažą rudą popierinį paketėlį su priešpiečiais, visą dieną dirbusį beprasmiškus niekingus darbus, o paskui išvystų absurdiškai pigiu automobiliu grįžtantį į absurdiškai brangų butą.

Reikia kažko griebtis, ir kuo greičiau, bet pirmiausia — paskambinti tėvui.



Čarlzas pakėlė ragelį virtuvėje, nes buvo pradėjęs ruošti vakarienę.

— Še tai tau, — atsiduso. — Nekas, tikrai nekas, Evanai. Įsivaizduoju, koks tu nusivylęs, apgailestauju... perforuoti ausų būgneliai, ach, taip. Tau su ausimis nuolat nesisekė. Medicininė prielaida tokia: tikriausiai esi neatsparus daugybei šalutinių infekcijų, o armijai nėra jokios prasmės už tai prisiimti atsakomybę.

Šventasis Dieve, o už kokius kitus dalykus armijai atrodė verta prisiimti atsakomybę? Kaipgi jaunuolis, negalėjęs patikėti, kad pasibaigė Pirmasis pasaulinis karas? Arba mergina, negalėjusi miegoti Fort Devense, Fort Dikse, Fort Beninge ir Fort Mide?

Kristau, armija — kaip paleistuvė, kaip šliundra, kaip kekšė. Jai nesvarbu, myli ją ar ne.

Čarlzas buvo priverstas akimirkai paguldyti ragelį: reikėjo apversti porą čirškančių kiaulienos muštinių ir po kunkuliuojančiu bulvių puodu sumažinti liepsną. Vėl jį pastvėręs suprato, kad sugalvojo keletą padrąsinančių frazių.

— Klausyk, Evanai, — pradėjo. — Yra ir šviesioji pusė. Dabar, kol tęsiasi karas, tau bus lengviau įstoti į koledžą. Vadovybės sunerims dėl studentų sąrašų, supranti, ir, įsivaizduoju, mokymo programos bus gana liberalios. Tavim dėtas dabar pat pasidairyčiau mechanikos mokyklos ir pasistengčiau, kad niekas nesutrukdytų.

Susakė viską kur kas anksčiau nei prisiminė apie Reičelės nėštumą — gal žinia apie nėštumą visada užgriūva vyrą tarsi bangos, o paskui ir paskandina — taigi teliko spėlioti, ar visi šie postringavimai apie koledžą ne bevaisiai. Studentas, turintis mažutę trapią dirbančią žmoną, visiškai kas kita nei studentas, turintis žmoną ir kūdikį.

Bet vis tiek sučiupo nutrūkusią savo argumentų giją, kol dar visai neišsprūdo iš rankų.

— Man atrodo, kad pirmiausia judu su Reičele turėtumėte pasiieškoti pigesnio būsto, ištrūkti iš tos baisios nuomos, paskui atsidaryti taupomąją sąskaitą ir kiekvieną mėnesį atidėti kiek tik pajėgsite, reguliariai. Manau, pamatysite, kad nėra sunku laikytis tokio plano, Evanai, jei esi rūpestingas ir niekad nenuleidi akių nuo savo tikslo...

Tačiau gerokai anksčiau nei baigė kalbėti Čarlzas, nustojo pasitikėti savo balsu. Jam nepatiko apsimestinis sportininkų trenerio tonas. Nebuvo įsitikinęs, kad tokią frazę kaip „niekad nenuleidi akių nuo savo tikslo” galima vartoti kur nors kitur, išskyrus absurdišką pamokomąją intermediją vaikams, jis piktinosi Reičelės nėštumu, buvo karčiai nusivylęs, nes kuo daugiau galvojo, tuo blogiau viskas atrodė, ir vis per tuos perforuotus ausų būgnelius. Kartais tikrovė iš tikrųjų per daug užknisa.

Tik vakar ilgai ir sunkiai valė virtuvės langus, o štai šįvakar vieno jų didelis juodas stiklas meta jam negailestingą paties atvaizdą: stebėtinai seno, stebėtinai lieso, amžinai suglumusio, tarsi vaiko. Jis ilgėliau užtruko prie lango šiek tiek savęs gailėdamas, šiek tiek šlykštėdamasis savimi, bet reikėjo dar daug ką nuveikti. Sugrūsti bulves, nukošti ankštines pupeles, sudėti į lėkštes kiaulieną ir pranešti Greisei, kad vakarienė paruošta.

Jau prie pat verandos Čarlzui toptelėjo, kad Greisė, išgirdusi, jog Evanas neatitiko šauktiniui keliamų reikalavimų, tikriausiai pasakys: „O, Dieve, kaip nuostabu” arba: „O, tiesiog puiku”. Neklydo. Ji pasakė ir tą, ir tą.



Mėgstamiausia Reičelės radijo programa buvo kassavaitinė pusvalandžio trukmės vesterno „Gyvenimas Mirties slėnyje” transliacija.

— ...nes manau, kad tai nėra vien tik kaubojiškas šlamštas, — aiškino ji. — Tai geros, nuostabiai parašytos radijo pjesės ir atlikimas visada tikrai puikus. Tiesiog nesuprantu, kaip aktoriams kiekvieną savaitę pasiseka išlaikyti tokį aukštą lygį.

Bet „Gyvenimą Mirties slėnyje” transliuodavo septintą valandą. Kaip tik tuo metu jaunieji Šepardai iš Amitivilio vakarieniaudavo. Vadinasi, prie stalo nebūdavo jokių kalbų, abudu sėdėdavo ir santūriai valgydavo klausydamiesi mažo plastmasinio Philco, kurį šešioliktojo gimtadienio proga Reičelei padovanojo tėvas.

Kiekvieną kartą Evanui atrodydavo, jog tai — kaubojiškas šlamštas, tačiau jis gana greitai nusprendė nekreipti dėmesio. Kiekviena santuoka tik išloš, jei retkarčiais patylėsi. Be to, Reičelė buvo iš tų mergaičių, kurios yra priklausomos nuo smulkių vis pasikartojančių ritualų — šitai jis pats išsiaiškino, o sugebėjimas atskleisti tokį specifinį bruožą leido jam didžiuotis savo atidumu.

Vieną balandžio vakarą po trumpo baigiamojo dviejų kaubojų dialogo ir reikšmingo arklių prunkštimo Reičelė išjungė radiją nesulaukusi pabaigoje pasigirstančios muzikinės temos ir pastebėjo:

— Šitas nebuvo iš geresnių, tiesa?

Nurinkdama vakarienės indus sukosi mikliai kaip jaunutė padavėja, šiek tiek demonstruodama, kokia mikli ir grakšti gali būti. Paskui ant sofutės įsitaisiusiam vyrui atnešė kavos ir švelnioje lempų šviesoje prisėdo greta su savo puodeliu ir uždegta cigarete, kuri šiek tiek juokingai atrodė tarp jos pirščiukų, nes Reičelė taip ir neišmoko jos tinkamai laikyti. Kasdien nesibaigiančiame staklių gamyklos gausme ir žiežirbose Evanas labiausiai laukdavo šios valandos.

— Mielasis, mudu turime kai ką aptarti, būtinai, nes pažadėjau, — prabilo Reičelė. — Tik susitarkime šitaip: jei sumanymas tau nepatiks, daugiau ta tema nesikalbėsime. Tiesiog viską pamiršime, gerai?

— Gerai, gerai, bet luktelk, — Evanas žvelgė į ją viena ilgesingų, meilių šypsenų, kurios jau buvo pradėjusios Reičelę erzinti. — Žinai, kaip elgiesi? — pasiteiravo. — Vis kalbi visokius niekus, tik nieko nepasakai iš esmės.

— Tikrai? — sutriko Reičelė. — Ką nori pasakyti?

— Pavyzdžiui, sakai: „Susitarkime šitaip”, paskui: „Jei nepatiks sumanymas” — čia tik du pavyzdžiai, tikriausiai galėčiau dar daugybę pateikti.

— Oi, — atsiduso Reičelė, — tada, spėju, tau tikriausiai labai įkyru.

— Ei, liaukis, širdele, niekad nesakiau „įkyru”. Kas sakė „įkyru”? — Evanas pabūgo, jog ji gali pažiūrėti pernelyg rimtai, taigi ištiesė ranką paglostyti ar pataršyti jos plaukus. Nesuveikė, nes Reičelė neseniai lankėsi pas kirpėją ir nenorėjo sujaukti šukuosenos.

— Ne, bet paklausyk, — tarė išsisukusi ir patraukusi jo ranką, — argi ne visi taip daro? Išsiugdo kažkokius kalbos įpročius. Tu — irgi.

— Nea, luktelk minutėlę, tai kvaila. Tu tiesiog...

— Bet juk tai tiesa, Evanai. Tu — irgi. Visada sakai „neabejotinas pranašumas” — niekada „aiškus“ ar „ryškus“, o taip, tu taip sakai, ir dar — beveik visada „nea“ vietoj „ne“, ir nuolat, nuolat kartoji...

Bet paskui jau buvo nebesvarbu, ką kuris jų „kartoja“, nes apie tolesnes šnekas negalėjo būti nė kalbos. Atsargiai pastatę puodelius su lėkštelėmis ant kavos staliuko, paskubomis sumaigę cigaretes, jaunieji Šepardai iš Amitivilio apsikabino.

Iš pradžių lovą atstojo sofutė, paskui Evanas viena koja pastūmė kavos staliuką pakankamai toli, kad galėtų savo besiraivančią, aikčiojančią žmoną atsargiai pasiguldyti ant kilimėlio.

— O, — aikčiojo Reičelė, — o, Evanai, nenustok.

— Ne, brangioji, — žadėjo jis, — žinau, nenustosiu. Niekada nenustosiu.

Net ilgai negalvojant abiem buvo aišku, kad ta didelė persikų spalvos privati erdvė bus verta bet kokių pinigų, kol jie galės retkarčiais šitaip sugulti ant grindų.

Daugiau nei po valandos, kai abu su alaus buteliais įsitaisė lovoje, Reičelė vėl pradėjo nutrūkusį pokalbį. Ji pasakė, jog Kold Springe galima rasti namą, kur daugybė gyvenamojo ploto ir net atskiras kambarys kūdikiui, o nuoma atsieitų tik trečdalį to, ką jie moka čia. Bet yra vienas trūkumas.

— Tu mane stulbini, Reičele, ar žinai? Iš kur apie tai sužinojai?

— Palauk, viską paaiškinsiu. Trūkumas tas, kad namas nebūtų vien tik mūsų. Tai bendri apartamentai, supranti. Reikėtų dalytis namu su kitais... dviem žmonėmis.

— Taip? — Evanas susiraukė ir ėmė uoliai krapštyti popierinę alaus butelio etiketę. — Bet, vis dėlto, gal tai nebūtinai taip jau blogai. Ar žinai, kas tie žmonės?

— Jau artėju. Tiesiog leisk man pabaigti, gerai? — Ji giliai įkvėpė. — Visas šis reikalas — mano mamos sumanymas. Supranti, namu turėtume dalytis su ja. Ir su mano broliu, kai grįš atostogų.

Visą nusivylimą Evanas perteikė vienu liūdnu žodžiu:

— Ech.

— Matai, taip ir sakiau, nemaniau, kad tau patiks, Evanai. Juk sakiau? Ar nuo pat pradžių nedaviau tau aiškiai to suprasti? Galime paprasčiausiai išmesti viską iš galvos, jei tik nori.

Bet po akimirkos, tarsi sumanymas būtų per brangus ir per trapus išmesti, ji pratarė:

— Aš tik norėčiau...

— Ko norėtum?

— Na, gerai, tiesiog norėjau pasakyti, nenorėčiau rytoj skambinti mamai ir pasakoti, kaip viskas susiklostė. Ji taip sunkiai viską išgyvena. Pasijus įskaudinta. Ji mirtinai trokšta gyventi Kold Springe ir supranta, kad niekada neįstengs išsinuomoti tokį namą viena, taigi nusivils dėl šios priežasties, kita vertus, mama susigalvojo, kad čia toks kilniaširdiškas būdas padaryti paslaugą mums, supranti, taigi jausis įskaudinta ir dėl šito. Ji nepakenčiama. Noriu pasakyti, ji mano motina, aš ją myliu ir visa kita, bet ji tikrai labai, perdėm...

— Taip, žinau, brangioji, — sušnibždėjo Evanas.

— Viešpatie, sėdžiu čia ir tauškiu, kai žadėjau daugiau nė žodžiu neužsiminti. Tikrai, atsiprašau. Atsiprašau.

— Viskas gerai. Nesvarbu, gali kalbėti.

— Ji tikrai tam tikra prasme pamišusi, Evanai. Nejuokauju. Visada buvo pamišusi. Nemanau, kad kas paskelbtų ją psichine ligone, bet ji pamišusi. Kiek prisimenu, kiekvienais metais mama vis iš naujo susigalvodavo kur gyventi, ir, manau, kiekvieną kartą buvo įsitikinusi, kad viską daro mūsų labui. Ar ne nesąmonė? Ir vis kartodavo, kad mano tėvas — bailys, nes jam nenusisekė verslas. Tai irgi nesąmonė.

Reičelė pamažu suvokė, tiesiog kalbėdama ir klausydama savo balso, kad paaugusią merginą, pradėjusią šitaip menkinti savo motiną, užplūsta kažkoks visaapimantis pasitenkinimas. Gal taip nutinka ir sūnums su tėvais, gal visada, kai pradeda mažėti tėvų įtaka augančių vaikų gyvenimui. Bet kuriuo atveju tas supratimas nesutrukdė Reičelei užsispyrus tęsti, tarsi norėtų pažiūrėti, kaip toli išdrįs nueiti.

— ...ji ir ne itin gerai kvepia.

— Ką pasakei?

— Ne itin gerai kvepia. Tikriausiai siaubinga šitaip kalbėti apie savo motiną, bet tai tiesa. Gali būti, kad ji nepakankamai dažnai maudosi vonioje, o gal kai prausiasi, pamiršta naudoti muilą, bet, kiek prisimenu, bjaurėdavausi prieiti arčiau. Ir žinai, kas keista, Evanai? Iki šios akimirkos niekada niekam apie tai neužsiminiau.

— Tai gerai, — patikino vyras. — Man patinka, kad mudu vienas kitam viską pasakojam.

— Ji dvokia tartum... supuvę pomidorai, — neryžtingai, lyg uostydama pasakė Reičelė. Net veidą iškreipė mėgindama rasti tikslų palyginimą, — o galbūt labiau kaip senas apkartęs majonezas.

Malonumas menkinti motiną greitai išblėso — galbūt to niekada ilgai neištveri, be to, ji norėjo pagalvoti apie visiškai netikėtai vyro mesteltą pastabą: „Man patinka, kad mudu vienas kitam viską pasakojam. “

Argi nesitikima, kad mergina, o ne vyriškis, nesigėdydama ištars tokius subtilius žodžius? Tačiau po frazės likusi išraiška tebešvietė Evano akyse. To pakako, kad Reičelė pradėtų virpėti. Ji gal net būtų pamėginusi kažkaip jį pagirti ar kitokiu būdu atsidėkoti, jei jis nebūtų prabilęs pirmas.

— Klausyk, kaip tavo motina apskritai rado tą vietą?

— Tikriausiai laikraščio priede, ji visada skaito nekilnojamojo turto skiltį. Visą savo gyvenimą tik ir skaito nekilnojamojo turto skiltį.

— Atrodo keista, kad tokio dydžio namas toks pigus. Apstatytas?

— Na, mama sakė, kad baldų nedaug, bet paminėjo, kad gana skoninga. Žinai, kas juokinga, Evanai? Mama džiaugėsi, kad namas labai puikioje vietoje. Manau, tenorėjo pasakyti, kad netoli nuo ten, kur gyvena tavo tėvai. Ar savotiškai... netrikdo, kad ji taip įsimylėjusi tavo tėvą?

— Tikrai juokinga.

— Vis tiek užsirašiau adresą ir nekilnojamojo turto agento pavardę, bet nemanau, kad tu...

— Na, tikriausiai akį užmesti verta, tiesa? — pasakė Evanas. — Ir manau, Jėzau... — jis trumpai, tarsi save smerkdamas nusijuokė, — Jėzau, mano tėvui tai velniškai patiktų, tiesa?



Kai išlipusi iš automobilio ėjo link namo, kurio motina taip aistringai troško, Reičelės galvoje sukosi tik vienas žodis: „kiužena”. Ilgas, dviejų aukštų, balta sienų apkala ir juodu tolio stogu pastatas buvo panašus į kitus pigiai suręstus miestelio namus, bet šio kampuotumą truputį slėpė daugybė krūmų ir medžių. Viso namo vienu metu netgi nebuvo matyti.

— Viduje daugybė vietos, — traukdamas iš kišenės raktų ryšulį pareiškė agentas ir atsitraukė jaunuolius praleisdamas į priekį.

Vidinės sienos atrodė tarsi laikinos — dideles šviesiai pilkas įrėmintas izoliacines plokštes laikė medinių lentelių karkasas, buvo matyti visos vinių galvutės — bet tokios pačios sienos buvo ir Evano tėvų name, taigi Reičelė nusprendė į plokštes nekreipti dėmesio.

Vietos tikrai buvo daugybė. Vien tik pirmame aukšte, atrodė, pakanka kambarių apsigyventi keturiems, ir nebūtinai du iš jų turės daug bendrauti su kitais, viršuje jausmas apie dviejų žmonių privatumą dar labiau sustiprėjo.

Miegamasis su nediduku pridėtiniu kambariu, kuris bus skirtas kūdikiui, jau savaime atrodė kaip apartamentai. Dviejose sienose puikavosi didžiuliai langai, jaukumo teikė nedidukas židinys, kuris Reičelės galvoje iš karto pažadino erotinius vaizdus. Jiedu, kada tik panorėję, sugultų ten ant pakloto prie židinio, o liepsnos ir šešėliai išryškintų kiekvieną subtilų jų kūnų judesį.

— Man patinka židinys, — pasakė Evanui. — O tau?

— Aha, taip, tai puikus privalumas.

— Norėjai pasakyti, „neabejotinas privalumas”, — pasišaipė ji, paskatindama jį prieiti arčiau, mirktelti ir ją apkabinti, o nekilnojamojo turto agentas diskretiškai pasitraukė.

Reičelė niekada nepamirš, kad būtent šis židinys miegamajame su pakankamai dideliu jaukiu paklotu greta privertė juos nusileisti motinos sumanymui.

Septintas skyrius

Baigiantis pirmiesiems metams Irvingo mokykloje, Filipo Dreiko tvido švarko rankovėje prasitrynę obuolio dydžio skylė. Jis negalėjo apsivilkti kito švarko, nes tą vienintelį turėjo, be to, šis nemalonumas atrodė visiškai menkas lyginant su vis didėjančia neviltimi.

— Klausyk, Dreikai, tu beviltiškas, — visai be jokio reikalo kartodavo jam berniukai, dažnai jau paruošę kokį kitus pamaloninsiantį pažeminimą, kuris pasirodys esąs dar žiauresnis nei ankstesnysis. Nuo pat pirmos dienos, kai pernelyg šnekus ir savimi patenkintas atvyko į Irvingą, Filas vis apsirikdavo bandydamas nepasielgti kaip paskutinis pašlemėkas, o visi žino, kokio gyvenimo gali tikėtis liurbis privačioje mokykloje. Į žiemos pabaigą jo beviltiškumas pasiekė apogėjų, o blogiausia buvo žinoti, kad jis ir pats prie to prisidėjo — „prisiprašė”, kaip visada skubėdavo pabrėžti kiti berniūkščiai.

Atėjus pavasariui reikalai stebėtinai pasitaisė: jis susilaukdavo vis mažiau publikos pajuokų ir netgi sugebėjo susirasti porą trejetą padorių bičiulių. Atsirado šioks toks pagrindas tikėtis, kad kitais metais viskas klostysis geriau („kitais metais” kiekvienam mokinukui visada reikšdavo tvirtą pažadą atsinaujinti), bet pirmiausia visą vasarą teks praleisti namie, o „namai” Filui Dreikui dabar atrodė tokie pat apytikriai ir nepatikimi, kaip studentų bendrabutis, kuriame jis pliurpdamas ir išsišiepęs klaidžiojo praeitą rugsėjį.

Jis puikiai žinojo, kad negrįš į paskutiniuosius motinos apartamentus Hadsono gatvėje: su apsilaupiusiomis sienomis ir neužsidarinėjančiomis durimis, bet puikiu veidrodžiu, kuriame galima ieškoti pavėluotos brandos požymių. Gal toji vieta nebuvo puiki, bet ją bent jau pažinojo. Apie Kold Springą nutuokė tik tiek, kad sesuo jam bus prarasta — ištekėjusi nėščia moteris — ir kad privalės rasti kažkokį būdą susitaikyti su bauginančiu tyleniu, už kurio ji ištekėjo.

Po glotnaus tykaus Naujosios Anglijos geležinkelio kratantį žvangantį Long Ailando traukinį jis priėmė kaip tikrą įžeidimą. Vos galėjo sulaukti, kada važiavimas baigsis, taigi pasiruošė — stovėjo praėjime su rankas tempiančiu lagaminėliu dar prieš konduktoriui paskelbiant: „Kold Springas“ — ar bent jau buvo pasiruošęs tiek, kiek tokiu atveju įmanoma būti pasiruošusiam.



— Filuži! — sušuko motina, skubėdama per ilgo, keistai suręsto namo svetainę. — Vaje, atrodai nuostabiai. Palauk, leisk mano akims pasidžiaugti.

Paprastai neišlenkusi kelių gėrimo porcijų juo „pasidžiaugti” ji nenorėdavo, tačiau buvo dar per ankstyva popietė, o galbūt čia, kaime, ji maukia visą dieną?

— Kas atsitiko tavo švarkui, branguti?

— Atsitiko mano švarkui?

— Tavo puikiajam tvido švarkui. Jis atrodo kažkoks... slidus.

— Tiesiog jis baisiai purvinas, štai ir viskas. Kai teturi vieną, niekaip negali atiduoti į valyklą, supranti, nes privalai vilkėti jį kasdien.

— Apsisuk, — paliepė Glorija, o pamačiusi skylę rankovėje pratarė: — Vaje, kokia gėda. Gerai, paklausyk: pasakysiu, ką darysim. Dabar pat sausai išvalysim, o ant alkūnių prisiusime dailius odinius lopus. Kaip manai?

Pats vos galėjo išgirsti silpnutį savo balselį, patikinusį, kad bus puiku.

— Reičelė miršta iš nekantrumo tave pamatyti. Ji viršuje, atsigulusi. Tiesa, nieko rimta, tiesiog kažkokia menka nėštumo komplikacija, bet gydytojas rekomendavo kelias dienas pailsėti. Taigi. Pasiimk savo krepšį. Einam, nuvesiu į viršų, į tavo kambarį... Žinai, taip tikiuosi, kad jis tau patiks, branguti, nes tą pačią akimirką, kai jį pamačiau, pagalvojau: „Štai kambarys mano Filužiui.”

Laiptų sienelė buvo iš tos pačios izoliacinės plokštės kaip ir visos kitos sienos. Vaikas pagalvojo, kad čia tikriausiai kažkoks pigus longailendiškas statybos būdas.

— Tikrai puikus, — pasakė apie savo kambarį. — Noriu pasakyti, jis labai gražus.

— Oi, aš taip džiaugiuosi, — šūktelėjo motina, — džiaugiuosi, kad tau patinka. Tik pažiūrėk, kokia erdvi spinta. Eikim kitapus koridoriaus, parodysiu savo kambarį.

Dar kartą vaikštinėdamas ir dairydamasis jis patikino mamą, kad viskas gerai. Tada ji nusivedė sūnų į kitą koridoriaus galą prie uždarytų įstiklintų durų, ant kurių iš išorės kabojo aklinai užtrauktos taškuotos muslino užuolaidėlės.

— Luktelk, branguti, — paprašė motina. — Gal ji miega? Pažiūrėsiu. — Smiliumi praskyrusi užuolaidėlę ji dirstelėjo vidun ir pasakė: — Puiku, Reičelė pabudusi. — Tada pastukseno į stiklą ir šūktelėjo: — Reičele? Grįžo tavo puikusis broliukas. Ar gali užeiti?

— Taip, žinoma.

Jis rado seserį atsirėmusią į pagalves, atidėjusią į šalį iš pažiūros detektyvą. Užsiklojo patalais, tarsi slėpdama nėštumą, bet jis vis tiek spėjo po plonais naktinukais pastebėti netikėtai didelį ir, atrodo, sunkų pilvą, kai pakėlusi rankas jį apkabino.

— Atsinešk tą kėdę ir pasėdėk su manimi, Filai, — paprašė sesuo. — Taip ilgai tavęs nemačiau.

Ji norėjo žinoti viską apie mokykloje praleistus metus, tad jis pateikė trumpą puikiai suredaguotą ataskaitą, leisdamas suprasti, kad jis smagiai leido laiką, o viską užbaigė pakankamai juokingu epizodu, privertusiu ją juoktis.

Jųdviejų motina kiek užgaišo prie pravirų durų, tarsi būtų tikėjusis įsitraukti į pokalbį, o paskui nulipo žemyn.

— ...ką ten, nieko tokio, — savo negalavimą apibūdino Reičelė. — Tik kvaila šlapimo pūslės infekcija, bet tikriausiai gydytojas nusprendė laikyti mane lovoje, kol surinks visą šlapimo mėginių kolekciją. Iš pradžių davė man raudonų tablečių, taigi siųsis pasidarė raudonas, paskui davė mėlynų, tai nusidažė mėlynai, ir taip toliau. Manau, nesiliaus, kol surinks visą vaivorykštę. Bet iš tikrųjų man viskas gerai. Niekada gyvenime nesijaučiau geriau.

Tuo buvo lengva patikėti žiūrint į jos skaistų veidelį. Filas pastebėjo, kad sesuo per metus taip pat pasikeitė: atrodė vyresnė ir dailesnė, vos pastebimai, tad jis pradėjo spėlioti, ar visos mergaitės šitaip pasikeičia, kai pradeda kruštis.

— Tavo kambarys didelis ir gražus, — pasakė.

— O, taip.

Jis atsistojo ir pristūmė kėdę prie sienos, ten kur ji ir turėjo būti. Paskui pridūrė:

— Mano kambarys taip pat gražus. Spėju, kad visas namas nebrangiai kainuoja, tiesa? Kaip manai, iš kur apskritai jį iškasė?

— Klausyk, baik, — paskubomis reikšmingai jį nužvelgė Reičelė. — Tikriausiai padėtų, jei visą gyvenimą skaitytum nekilnojamo turto skiltį, kaip manai?

Tik labai retai Dreikų vaikai leisdavo sau šyptelti ar susimirkčioti dėl motinos silpnybių — toks elgesys atrodė šventvagiškas — bet abu įtarė, kad būtų visai šaunu paleisti vadžias. Tada galbūt sugebėtų prabilti ir apie tokius dalykus kaip, pavyzdžiui, dvokas.

— Supranti, pagrindinė šio namo problema — drėgmė, — aiškino Reičelė. — Ar pajutai? Visas namas drėgnas. Kol neįsikraustėme, nė vienas nieko nepastebėjome, bet dabar nebėra išeities. O Evanas nekenčia drėgnų pastatų.

Savo kambaryje iš lagaminėlio kraustydamas bet kaip sumestą mantą Filas pagalvojo, kad pradeda jausti drėgmę — ore tarsi tvyrojo silpnas pelėsių kvapas — bet netikėjo, kad ši problema pagrindinė, ir nemanė, kad šitaip galvoja ir sesuo. Svarbiausioji problema, dalykas, nuo kurio šiame name nepabėgsi ir kurio visą laiką nekęs Evanas Šepardas, yra gyvenimas su Glorija Dreik.

Kadangi nebuvo daugiau ko veikti, jis nulipo ir pusvalandį prasėdėjo svetainėje, iš pradžių viename giliame krėsle, paskui, be jokios priežasties, kitame. Spėjo, kad motina virtuvėje. Tikėjosi, kad ten ir pasiliks, nors tai reikštų, kad vis gurkšnos. Negalėjo patikėti, jog kartais Irvinge ilgėdavosi namų, kad taip trūkdavo motinos, tarsi jam būtų septyneri aštuoneri.

Iš koridoriaus išdidžiai įpėdino senas katinas.

— O, sveikutis, Perkinsai, — apsidžiaugė Filas, — eikš čia.

Jis pastvėrė katiną, iškėlė abiem rankom, pats įsmuko giliau į krėslą, o kulnus susikrovė ant krašto, kaip kartais daro vaikai, tada prinešė katino snukutį sau prie veido ir pabučiavo į nosį.

Štai tada dirstelėjęs pamatė kambaryje stovintį ir jį stebintį Evaną Šepardą.

Jis akimirksniu sviedė katiną ant grindų, sumosikavęs kojomis šoko iš krėslo ir išpylė:

— Ei, labas, Evanai, tiesiog sveikinausi su katinu, ir viskas. Kaip laikaisi?

Netgi rankos paspausti nenusisekė: Evano plaštaka susigniaužė taip staiga, kad suspaudė tik Filo pirštus, o ne delną. Tikriausiai jausmas buvo tarsi sveikinantis su mergiote.

— Smagu tave matyti, Filai. Kaip tu... kaip tuos metus sekėsi?

— Viskas gerai, ačiū.

Taip ir stovėjo, vienas nuo kito nenuleisdami akių. Filas pirmą kartą matė Evaną su gamyklos darbo drabužiais: tamsios medvilninės saržos marškiniais ir kelnėmis, su prie kairiosios krūtinės kišenėlės prisegtu identifikavimo ženkleliu. Matydamas tokią svainio aprangą Filas kone troško pulti apgailestauti, kad lanko privačią mokyklą.

— Tuomet puiku, — pasakė Evanas ir linktelėjo atsiprašydamas. — Susitiksime vėliau, — mestelėjo skubėdamas laiptais.



Nuo pat pradžių šitoje dirbtinėje šeimynoje labiausiai slegiantis dienos įvykis buvo vakarienė. Prieš susėdant Reičelė ant stalo padėdavo nediduką elektrinį ventiliatorių, nes oras kaip birželį buvo neįprastai karštas ir tykus, bet tarp patiekalų įkalintas zvimbiantis ir lėtai besisukiojantis prietaisas tesiuntė naujas šilto oro sroves.

— Štai , argi nepuiku, — dažnai prieš pat vakarienę nė iš šio, nė iš to tarstelėdavo Glorija.

Jeigu Filas į ją dėbteldavo, visada pamatydavo, kaip ji bijosi, jog šį vakarą aplink stalą nesigirdės kitų balsų, tik jos pačios. Per pirmą savaitę maždaug du kartus ji privertė visus pasijusti itin nejaukiai graudžiai pareiškusi:

— O aš visada maniau, kad vakarienės laikas skirtas pokalbiams.

Net jos sūnus nedrįso į ją pažvelgti, kai taip pasakė.

Evanas Šepardas vargu ar apskritai pakeldavo akis nuo lėkštės net atsakydamas į žmonos pašnibždėtą klausimą, o jo santūrus susitelkimas, atrodė, teigia, jog valgymas nė kiek ne mažiau kaip kasdienis darbas ar vaikų auklėjimas yra tiesiog dar viena žmogaus prievolė žemėje. Kai nereikėdavo abiejų rankų maistui pjauti arba smeigti, raumeningas laisvosios rankos dilbis visada ilsėdavosi taip pat — kampu atremtas į stalo kraštą, o plaštaka būdavo laisvai suspausta į kumštį arba laikydavo sulenktą duonos riekelę. Tokia maniera Filui atrodė intriguojanti: šitaip filmuose valgo darbininkų klasės didvyriai. Kelis kartus pabandė pamėgdžioti, bet natūraliai nepavyko, taigi Filas tik susidrovėjo. Vienas iš paprastesnių dalykų, kurių nejučiomis išmoko Irvinge, buvo privačios mokyklos valgymo stilius. Tai reiškė vieną alkūnę ant stalo, o laisvoji ranka patraukta iš regos lauko, laisvai padėta ant kelių. Prie tokios pozos net nenorėdamas jis grįžo, todėl nereikia stebėtis, kad dauguma žmonių apie privačią mokyklą galvoja kaip apie užslėptą, manieringą gyvenimo būdą.

— Mielasis, — teiravosi Reičelė, o Filas visada krūptelėdavo išgirdęs, kad ji tą žodį taria tarsi savo vyro vardą, — ar tau dar nenusibodo šitos salotos? Gal išmėginti kokį kitokį padažą?

— Ne, skanu, — pilna burna, nuo aliejaus blizgančiomis lūpomis sumurmėjo Evanas, — viskas gerai.

Tik į žmoną nepažvelgė.



Vieną vakarą vakarienė buvo trumpesnė ir mažiau suvaržyta nei paprastai vien todėl, kad buvo kilusi kitokia įtampa: vyresnieji Šepardai kelis kartus mandagiai atidėlioję pagaliau sutiko po vakarienės ateiti išgerti. Vos spėjus nuvalyti stalą ir sukrauti indus, pasigirdo durų skambutis. Nuskubėjusi atidaryti Glorija rado besišypsantį vieną Čarlzą.

— Bijau, kad mano žmona pernelyg pavargusi, — pasiteisino, — bet pažadėjo kitą kartą eiti drauge, gal kokią popietę, jei būtų patogu.

— Taip, žinoma, — atsakė Glorija, — jei tik... na, suprantate... jei tik tesėsit savo pažadą.

Virtuvėje ant grindų iš susijaudinimo numetusi porą ledo kubelių Glorija nusprendė nepaisyti, kad Greisė Šepard neatėjo: su vienu Čarlzu vakaras paprasčiausiai bus kitoks ir reikės kitokio plano. Kai nepasitiki savim, labai svarbu turėti planą, kitaip galimybė pasilinksminti gali nueiti šuniui ant uodegos.

Kai ji įžengė su gėrimų padėklu į svetainę ir šiek tiek ceremoningai pastatė ant kavos staliuko, Čarlzas jau buvo užmezgęs nereikšmingą pokalbį su jaunikliais, arba greičiau leidosi jų kalbinamas, o pats žingsniavo kilimu ir tyrinėjo, ko dar nematė.

— Tik pažiūrėkit, labai gražu, Glorija, — pagyrė. — Radote labai patogius namus.

— Taip, tačiau čia drėgna, — pasiskundė ji, leisdama svečiui blogiausią informaciją sužinoti iš karto, kad neatrodytų, jog tikisi tai nuslėpti. — Čia svarbiausia problema. Tačiau viliamės, kad šitas sausas karštas oras viską pakeis. Aš manau, pakeis. Ko kuris norėsit?

Buvo džino ir viskio, netgi butelis alaus Filui pasiurbčioti, tad netrukus jų nedideliame susibūrime pradėjo rastis vis didėjantis pasitenkinimas.

— Čarlzai, — kreipėsi Glorija, — jau beveik pradėjau galvoti, kad niekada jūsų nepamatysim. Jūs mūsų vengiate? — ji žinojo, kad gali nuskambėti labai netaktiškai ar net nutrūktgalviškai, bet tokia buvo sąmoninga jos plano dalis. Jei eisi tiesiai prie nejaukumo draugijoje šaknų ir atvirai jas išryškinsi, beveik visada tai suveiks tavo naudai. Kitas asmuo akimirką gali pasijusti sutrikęs, bet pakankamai greitai įvertins atvirumą. Atmosfera praskaidrės.

Čarlzas tikino neketinęs gaišti taip ilgai, ir Greisė, žinoma, neketinusi, jis pabrėžė tiesiog negalįs suprasti, kur pragaišta laikas, sakė, jog labai viliasi, kad nemanys jį esant nemandagų.

Svečio sutrikimas, kaip paaiškėjo, tetruko tik akimirksnį: baigęs atsiprašinėjimus jis susmego krėsle ir atrodė taip, tarsi iš tikrųjų būtų pasijutęs geriau.

— Ar Evanas pasakojo kaip sekasi gamykloje, Čarlzai? — pasiteiravo Reičelė.

Jos mielas jaunas veidas švietė kuo rimčiausiu pasididžiavimu, kad gali uošvį vadinti vardu.

Jis pabrėžė, kad Evanas pasipasakojo, ir kad naujiena puiki. Paskui aptarinėjant atsiskleidė ir pati naujiena. Evanas buvo paminėtas tarp kandidatų „detalių kontrolės meistro” pareigoms, ši atsakomybė derintųsi su įprastu darbu prie staklių, jei pasitvirtintų, vadinasi, atlyginimas labai pakiltų ir viltis apie mechanikos mokyklą taptų realesnė.

Glorija deramai murmėjo pritardama, bet nenuoširdžiai. „Detalių kontrolės meistras” skamba slegiančiai ir nuobodžiai, kaip ir bet kuris kitas titulas, kurį Evanas gali parnešti namo iš gamyklos, o jei kalba taip pasisuko, netgi „inžinierius mechanikas” vargu ar iš tų terminų, kurie merginų akyse įžiebia žvaigždes.

Sunku patikėti, kad kadaise ji jautė Evano Šepardo šėtoniškumą: kai pažino jį čia, gretimuose kambariuose Kold Springe, jis paliko tik labai nuobodaus jaunuolio įspūdį. Tai visada buvo nusiminimo šaltinis, nes jo tėvas spinduliavo tokią įgimtą ir neišsenkančią eleganciją.

— Jūs visada toks elegantiškas, Čarlzai, — suokė ji. — Tikriausiai tai naujausios mados vasarinis kostiumas, tiesa?

— Ne, — nusijuokė tas, tampydamas švarką. — Tiesa ta, kad tai labai senas vasarinis kostiumas, nemanau, kad atlaikys dar bent vieną vasarėlę.

— Bet jis tikrai tikrai dailus. Labai galantiškas. — Staiga ji prašviesėjo nuo naujo sumanymo. — Pasakykite man štai ką, Čarlzai: ar jus visada vadina „ponu Šepardu” ar kartais kreipiasi kariniu laipsniu, pavyzdžiui, „pulkininke Šepardai”, ar kaip ten reikėtų?

— Oi, ne, ne, — pasiskubino paneigti vyriškis, — išėjau į atsargą būdamas kapitonas, suprantat, o tai ne toks laipsnis, kuris perkeliamas į civilį gyvenimą.

— Žiūrėk tik, kaip žavinga, — šūktelėjo Glorija, — kapitonas Šepardas! Manau, skamba itin išskirtinai, — ji atsisuko į vieną, paskui į kitą savo atžalą. — Kaip manot?

— Viskas puiku, bet nereikia. Paklausykit, — nutraukė ją Čarlzas, stengdamasis būti kantrus. — Pamėginsiu paaiškinti. Jei kada sutikot žmogų, civiliame gyvenime vadinamą „kapitonu”, pagalvojot, kad jis tikriausiai tarnavo laivyne, ar taip nemanot? Laivyne, o ne armijoj. Nes jūrinis kapitono rangas yra kur kas aukštesnis: tik vienu laipteliu žemiau kontradmirolo. O armijoje tas pats pavadinimas naudojamas visiškai kitokiam ir kur kas žemesniam laipsniui apibūdinti. Esu įsitikinęs, supratot.

Čarlzui atrodė, kad jis savaites, gal net mėnesius negirdėjo taip ilgai skambančio savo balso, tad nebuvo visiškai įsitikinęs, kad teisingai paaiškino, nors ji kelis kartus supratingai linktelėjo. Bet staiga pareiškė:

— Ką gi, man tai nerūpi. Vis tiek ketinu kreiptis į jus „kapitone Šepardai”. Visada.

Ir sudėliojo lūpdažiu nuteptas lūpas į plačią šypseną, neslepiančią dėmėtų dantų.

Tikriausiai tokios moters niekaip nepakeisi. Mirštantis iš meilės gal ir vertas užuojautos, bet galų gale ne tiek daug skirtumo nuo bet kokio kitokio merdėjimo.

— ...tikrai, niekada nepamiršiu tos nuostabios popietės Hadsono gatvėje, — čiauškėjo ji po valandos, kai jis šypsodamasis užtruko atvirame tarpduryje, trokšdamas kuo greičiau traukti namo. — Argi nekeistas būdas susitikti? Tik įsivaizduokit: jei jūsų automobilis būtų sugedęs ne tiksliai ten, kur sugedo, jeigu iš daugybės kitų skambučių būtumėte išsirinkęs kitos, ne mūsų šeimos skambutį...



Stebėtina, tačiau toje drėgnoje didelėje svetainėje būdavo ir malonių tarpsnių, abipusio pasitikėjimo akimirkų, atrodo, žadančių geresnius laikus.

— Juk tau jau šešiolika, tiesa, Filai? — kartą pasiteiravo Evanas.

— Taip.

— Tuomet jau gali gauti vairuotojo licenciją. Ar toje, kaip ji ten, jūsų mokykloje moko vairuoti?

— Ne, čia ne ta sritis, kur... ne, nemoko.

— Bet, po paraliais, išmokti visiškai nesunku. Gal norėtum, kad šeštadienį pamokyčiau?

— Žinoma, — apsidžiaugė Filas. — Būtų nuostabu, Evanai, jei tik turėsi laiko. Baisiai norėčiau.

Kitomis popietėmis grįžęs iš gamyklos Evanas dažniausiai skubėdavo į viršų ir iki vakarienės užsidarydavo su žmona, bet šiandien abudu gurkšnojo viskį apačioje, svetainėje, ir reikia pabrėžti, kad nei Evanui, nei juo labiau Reičelei atrodė nė motais, kad lengvai plaukiančiame pokalbyje dalyvauja Filas. Kartą kitą abudu netgi nusijuokė iš Filo pokšto. Atrodė, Evanas ima pastebėti, koks puikus, ryškus jaunuolis jis gali būti, o Filas tik vylėsi, kad jie nepamatys kaip jo pečiai vis sutrūkčioja, tada gobdavosi rankomis tarsi žvarbdamas. Tokios popietės tikriausiai nebūtų, jei Glorija netriūstų virtuvėje — buvo jos eilė ruošti vakarienę.

— Tada sutarta, — pradėjo Evanas, — varysim po priešpiečių ir... o, ne, palauk, po velnių. Šeštadienį manęs nebus.

Po tų žodžių Reičelės veidas kiek priblėso. Vadinasi, tai vienas tų pasikartojančių šeštadienių, kai Evanas išvyksta iš namų, kad visą dieną praleistų su dukterimi.

— Ką gi, susiruošime kurią kitą dieną, Evanai, — guodėsi Filas, — vis tiek ačiū. Tai kažkas, kuo tikrai norėčiau užsiimti.

Jei Evanas su Filu rastų bendrą užsiėmimą, taptų beveik draugai, gal tada viskas pasikeistų? Be to, vien pagalvojus, kad žinos, kaip vairuoti automobilį, net kraują gyslomis greičiau varinėti pradėjo užgimęs brandumo jausmas.

Evanas pašnairavo į savo rankinį laikrodį ir susiraukė. Tada dar kartą užmetė akį ir akivaizdžiai pagyvėjęs pasakė:

— O jeigu pradėtume dabar pat? Dar porą valandų bus šviesu. Gal ir ilgiau.

— Taip, žinoma, Evanai, jei tik tu ne... na, žinai, ne per daug pavargęs ar ką.

— Nea, nea, viskas gerai. Nesijaudink, — Evanas išmaukė likutį burbono ir padėjo stiklinę ant kavos staliuko. — Jeigu įdėtum mums porą alaus, brangioji, mes ir lėktume. O gal įdėk keturis. Ne, geriau šešis.

— Tučtuojau, pone, — pasišaipė Reičelė ir išskubėjo į virtuvę.

Filui buvo smagu matyti seserį tokią laimingą, bet geidė, kad ji nors kiek tą džiaugsmą slėptų. Subtilesnis džiūgavimas gal mažiau trikdytų.

Jiedu su Evanu laukė prie laukujų durų sustingę vienodomis pozomis, už diržų užkišę nykščius, kai ji pasirodė nešina sunkiu popieriniu paketu su dzingsinčiais buteliais.

— Prašom, ponai, — tarė, — puikiai pasilinksminkit.

Bet paskui Reičelę, dar labiau suglumusi nei paprastai, į svetainę atsekė Glorija.

— Kas čia vyksta? — pasiteiravo.

— Vairavimo pamoka, — paaiškino Reičelė.

— Oi! — vienoje rankoje laikydama gėrimą, kita ji išreiškė baimės gestą: riešo išorinę pusę prispaudė prie kaktos, pirštus išskėtusi ir nusvarinusi kaip palaužtą sparną. — Oi, tik būk atsargus, Evanai, sutarta?

— Kaip suprasti, „atsargus“?

— Na, matai, aš tik kvaila moteriškė, bet bijausi automobilių. Visada bijojau automobilių.

Filui buvo per daug gėda pažiūrėti, kur dabar atsidūrė jos gestikuliuojanti ranka, bet galėjo lažintis, kad žino, taigi vis tiek pažvelgė: plaštaka spaudė kairiąją krūtį.

Šitokio motinos apsigėdinimo visiškai pakako, kad nuo tos akimirkos, kai įsiropštė į keleivio sėdynę Evano automobilyje, Filas pabūgtų, jog gali bet kuriuo metu susimauti. Kai atsidūrė kelyje, pasijuto šiek tiek geriau, suprato, kad gali pasikelti nuotaiką vis godžiai trukteldamas alaus. Ramino ir Evano maloniai šaltakraujiškas elgesys su vairu.

Evanas pasakė, kad už keturių penkių mylių yra beveik tuščias skalda grįstas kelias — tai bus puiki vieta pradėti. Tada pradėjo naują temą: paklausė, ką Filas mano apie vykstantį karą.

— Matai, aš neskaitau laikraščių, nieko panašaus, — prisipažino Filas, — bet spėju, nekas. Atrodo, kad iki pergalės labai toli.

Evanas nužvelgė jį šiek tiek pašiepiamai.

— O kodėl tu toks įsitikinęs, kad laimėsim?

— Na, nesakiau, kad įsitikinęs, Evanai, norėjau pasakyti, manau, gali būti ir kitaip, tenorėjau...

— Tu sušiktai teisus. Velniškai teisus, gali būti ir kitaip. Būtų įdomu, tiesa?

Tada Filas pirmą kartą išgirdo Evaną sakant „sušiktai”, nors tikriausiai darbe jis dažnai vartojo tą žodį. Gal net kada išsprūdo ir prie Reičelės, kai jie buvo vienudu, gal ir ne, bet, kita vertus, ką, po galais, jiedu su Reičele kalba, kai lieka dviese? Ką, be to „mielasis”, jam sako?

— Argi nebūtų įdomu? Viskam vadovautų Hitleris. Kiaurą parą klausytume Vokietijos armijos įsakymų, o gal ir japonų. Ar gali įsivaizduoti?

Ne, negalėjo. Filas Dreikas apie karą ne kaži ką nutuokė, jis net neįsivaizdavo savęs kariuomenėje, nepaisant mokykloje pasklidusių kalbų apie neišvengiamą šauktinių amžiaus mažinimą iki aštuoniolikos. Tačiau šito jam dar laukti daugiau nei dvejus metus, o nieko taip toli į ateitį įsivaizduoti neverta. Tačiau niūri Evano Šepardo vizija apie šalies pralaimėjimą kėlė nerimą. Tiksliau, būtų kėlusi, jei nebūtų įkvėpusi Filą prisiminti Evano Šepardo perforuotus ausų būgnelius, tada jis leido sau labiau atsipalaiduoti automobilio sėdynėje.

— Na, bet kuriuo atveju, — pasakė, — manau, kol mane paims, dar spėsiu baigti mokyklą.

Filas Dreikas sulaukęs aštuoniolikos gal ir nebus daug stambesnis ar sunkesnis, bet tikrai stipresnis, sumanesnis ir daugiau nebebus paikas. Neminint kelių plačiai po visą šalį pabirsiančių Irvingo bendramokslių, niekas neprisimins, koks pašlemėkas buvo, tad gal armija taps jo sėkmės pradžia, jo laikas. Prieš išvykdamas už jūrų jis parvyks namo kareiviškų atostogų vilkėdamas uniformą, kurią pamatęs Evanas Šepardas nuslops iš pavydo, o Filas pasiteiraus: „Tai kaip reikalai gamykloje, Evanai?”

Gerai, jei Evanui pavyks prasmukti į kokią antrarūšę mechanikų mokyklą. Jis bus daug vyresnis už bendramokslius, o Reičelė pluš kokiame prastame darbe, kad šeimynėlė sudurtų galą su galu. Bet netgi frazė: „Kaip sekasi koledže, Evanai?” būtų pakankamai puiki, nuskambėjusi iš kareivio lūpų karo metu. Suvaldytų situaciją, padarytų savo darbą.

— Čia bus visai gerai pradėti, — pasakė Evanas, sustabdęs automobilį tiesiame tuščiame juodame kelyje tarp daugybės medžių. Tada išlipo ir išdidžiai apėjo automobilį iš priekio.

Visaip rangydamasis Filas įslydo į vairuotojo sėdynę taip sunkiai, tarsi nutuokdamas, kad jam niekada nepriklausys čia sėdėti. Jis raukėsi ir palengva linksėjo dėdamasis dėmesingas, kai svainis susikūprinęs aiškino apie pavarų svirtį.

— Įsivaizduok raidę „H”, — aiškino Evanas, — pavaros išdėstytos „H” raidės forma, ir, kai jau kartą išmoksti, labai nesunku prisiminti: tarsi įauga į kraują. Pažiūrėk: pirma, antra, trečia, atbulinė. Supratai?

— Tikriausiai, taip, — pasakė Filas, — bet turiu kelis kartus pasikartoti. Kol dar neįaugo į kraują, jei supranti, ką noriu pasakyti. Dar vienas dalykas: ne visiškai suprantu, ką daro skirtingos pavaros. Turiu omeny, trys priekinės pavaros.

— Ką jos „daro”?

— Na, gal neteisingai paklausiau. Noriu pasakyti, suprantu, kad jos užtikrina tris skirtingus galios laipsnius, bet nevisiškai...

— Tai kad ne, galia yra variklyje, Filai, — kantriai pertraukė Evanas.

— Žinau, noriu pasakyt, žinoma, žinau, kad galia yra variklyje, norėjau pasakyt, užtikrina jėgos transmisiją trimis skirtingais...

— Ne, transmisija suka užpakalinį tiltą.

— Aha. Gerai, klausyk, nemanyk, kad aš tikrai toks bukas šioje srityje, kaip gal atrodo, Evanai, tikriausiai taip daug klausinėju, nes nervinuosi, ir viskas.

Evanas jį pašaipiai nužvelgė.

— O dėl ko tu nerviniesi?

Vėliau, kai Filo valdomas automobilis atsargiai pajudėjo, reikalai tik pablogėjo.

— ...ne, švelniau, švelniau su sankaba, — ne kartą buvo priverstas pakartoti Evanas, nes drebanti kairioji Filo koja spausdama pedalą nepaliaujamai trūkčiojo. Paskui automobilis kelis šimtus pėdų šauniai greitėjo, Filas jau pradėjo jausti didėjančio greičio keliamą virpulį, kai staiga Evanas suriko: „Jėzau!” ir staigiai stipria ranka atėmė vairą. Kaip pasirodė, pačiu laiku, nes būtų įriedėję į kokių keturių pėdų gylio pakelės griovį.

Kitą kartą, kai Filas bandė išgauti spragtelėjimą vis nuspausdamas ir atleisdamas pavarą, automobilis truktelėjo ir visiškai užgeso, pasklido erzinantis benzino tvaikas.

— Užpylei, — pareiškė Evanas.

— Ką padariau?

— Užpylei sušiktą karbiuratorių.

Tai šitaip iki pat sutemų ir tęsėsi pamoka — nieko aiškiai nemokant, nieko iš tikrųjų neišmokstant. Kai Evanas tylomis vairavo namo, atrodė, tarsi pyktų, tarsi būtų įsižeidęs. Buvo aišku, kad daugiau vairavimo pamokų nebus, nebent Reičelė rastų kokį priimtiną būdą jiems padrąsinti. Tačiau iš dailaus Evano profilio išraiškos atrodė, kad jis tikriausiai šiuo metu apgalvoja, kaip vakare žmonai pasakyti, koks beviltiškas suknistas kvailys yra jos brolis.

Filas suprato, kad neapykanta svainiui neturi ateities ir naudos jokios neduos, tad nekęsti neverta, bet tai nereiškia, kad negalima jo perprasti ir kiaurai permatyti. Šitas bežadis šunsnukis niekada nepateks į koledžą. Šitas neišsimokslinęs, neaiškiai kalbantis, vairo įsitvėręs kalės vaikas niekada negaus net ir pusėtino darbo. Šitas Subingalvis visą likusį gyvenimą praleis prie staklių su kitais tokiais pat apsileidėliais tinginiais, taip jam ir reikia. Eina šikt!

— O, sveikučiai! — šūktelėjo Reičelė, sužiurusi nuo sofutės jiems įeinant, lūpos jau dėliojosi tarti: „Kaip sekėsi?”, bet nutylėjo. Bėgant metams, gal nuo kokių dešimties vienuolikos, jos veidas įgaudavo šią suglumusią, baimingą išraišką, kai tik numanydavo, kad netrukus išgirs apie nesėkmingą Filo pasirodymą išoriniame pasaulyje.

Glorija, sėdinti priešais dukrą ir užklupta prisiminimų epizodo viduryje, toliau ramiai kalbėjo. Nudavė net nepastebėjusi, kad Evanas su Filu jau namuose — akivaizdžiai pamiršo baimes apie baisią katastrofą kelyje ir, atrodė, net nepastebi, kad Reičelė jos nebesiklauso.

Paskui atėjo vakarienės metas. Įkišusi į lizdą ventiliatoriaus kištuką Reičelė ant stalo pasidėjo ir įsijungė dar ir radiją.

— Pats laikas, — pranešė, — „Gyvenimui Mirties slėnyje.

— Kam, brangute? — pasitikslino Glorija.

— „Gyvenimui Mirties slėnyje”. Tai mano mėgstamiausia laida. Be to, kiekvieną savaitę skaitoma vis kita istorija, supranti, tai ne tas pats kaip serialas. Jei kelias savaites praleidi, nesumenkina malonumo kitą kartą.

Atrodė, tą vakarą niekas nesukliudys Reičelės mėgavimosi. Sugėrusi radijo dialogo pradžią, ji įniko į mėsą ir bulves su nepajudinamai ramios mergaitės išraiška.

Už bičiuliškų kaubojų balsų galėjai girdėti tuščiu mediniu šaligatviu taukšinčius jų batus, pasigirdo netikėtas pistoleto šūvis. Kelis kartus vyriškas balsas šūktelėjo komandą, vieną — falcetu, o netrukus kartu su vis garsėjančia, dramatišką akimirką žadančia muzika didele tuščia lyguma nudundėjo arkliai.

Glorija, pakėlusi prie lūpų sulamdytą popierinę servetėlę, keliose vietose nusišluostė. Jos veidą iškreipė silpnumas ir priekaištas. Vienaip, kitaip pasirangė, pabandė patogiau įsitaisyti ant kėdės, bet akivaizdžiai nesijautė saugi. Tada nušlavė nuo kaktos porą drėgnų plaukų sruogų, kad būtų išgirsta per kaubojų keliamą triukšmą, pakėlė smakrą ir paskelbė:

— Asmeniškai aš visada maniau, kad vakarienės valanda skirta pokalbiams.

Aštuntas skyrius

Kartais, kai Evanas išeidavo į darbą, namas tarsi panirdavo į tingulį. Beveik jokios veiklos, atrodė, nei vėjelis nedvelkteli, nei musė nepraskrenda.

— Žinau, ką veiksime, — šūktelėjo Glorija, kai jiedvi su Reičele plovė priešpiečių indus. — Eisime į kiną.

Filas iš karto pastebėjo, kad Reičelė neįsitikinusi, ar jai ši mintis patinka. Ar brandi jauna moteris, puikiai susipažinusi su lytiniais santykiais ir kitokiais intymiais malonumais, tikrai galėtų popietę praleisti kine su savo broliu ir motina? Tačiau ji akivaizdžiai gundėsi.

— Gerai, — viską pergalvojusi sutiko, — puiku, jei tikrai grįšime anksčiau už Evaną. Nenoriu, kad jis pareitų į tuščius namus.

— Ką tu, nesąmonė, brangute. Dar marios laiko, tik duokit man minutę persirengti. Ar tu irgi nori persirengti?

Reičelė pasakė norinti ir užgaišo tikrai ilgiau nei minutę, tačiau greitai jų trijulė buvo pasiruošusi pėdinti į miestelį. Kaip senais laikais.

Kai Dreikų šeimyna traukdavo į kiną, nesvarbu, kur gyvendavo, niekad nesivargindavo aiškintis, kada filmas prasideda: dalį malonumo suteikdavo laukimas mėginant išsiaiškinti ekrane užsitęsusią painiavą. Pamažu, po daugybės erzinančių momentų siužetas įgaudavo vis daugiau aiškumo. Filmo viduryje arba pabaigoje kiekvienas iš Dreikų trokšdavo būti pirmas, kuris atsisuks ir sušnibždės: „Štai kada atėjom”, paskui dažniausiai visi sutardavo pasilikti iki galo, kad sustiprintų istoriją, kurią jau žino. Filmai nuostabūs, nes tarsi atskiria tave nuo kūno ir kartu leidžia jaustis vientisu. Pasaulis ant kiekvieno kampo primena, kad tavo gyvenime maišatis arba jis pavojingai nevisavertis, kad baimė visada tūnos kamputyje netoli širdies, tačiau tas suvokimas beveik visiškai, tegu ir trumpam, išnyksta vėsioje ir gaiviai kvepiančioje bet kurio kino teatro tamsoje. Filui Dreikui šviesomis mirguliuojantys šio konkretaus filmo šešėliai buvo ypač malonūs: jis jautė nebylų motinos ir sesers buvimą šalia, kur joms ir dera būti. Deja, tai tik dar vienas įrodymas, koks jis vaikiškas ne pagal amžių ir kokius varganus metelius apturėjo mokykloje — šios dvi moterys vis dar buvo jam svarbiausios.

Turbūt geriau eiti į kiną vakarais, kai paskui jau nieko nesitiki, tik miegoti. Jei eini dieną, vadinasi, po seanso išeisi į akinančias tikrovės gatves ir būsi priverstas kaip nors susitaikyti su likusia popiete. Nors taip, Dreikai mėgdavo skirti šiek tiek laiko filmui išsivadėti iš smegenų — nenorėdavo prarasti išsigalvoto komforto greičiau nei būtina — tad dažnai kokį šimtą jardų ar dar daugiau žingsniuodavo drauge tylėdami, kol kuris nors prašnekęs išsklaidydavo blėstančius kerus.

— Taip, — nutęsė Glorija, — buvo labai gražu, tiesa?

— O, tikrai, — pritarė Reičelė, — būtų nuostabu, jei Evanas taip pat būtų ėjęs.

— Na, aš nežinau, — pareiškė Filas. — Man visai patiko, kad vėl buvome tik trise.

Sesuo nudelbė jį piktai.

— Kaip bjauriai kalbi, — papriekaištavo, — nejau pavydi Evanui filmo?

— Oi, tik nereikia, — atkirto Filas, — Jėzau, „pavydžiu”. Kodėl visada taip keistai kalbi?

Gal abudu visą kelią iki namų būtų kumščiavęsi ir ėdę vienas kitą, jei prie šaligatvio nebūtų stabtelėjęs aukštas berniukas su dviračiu. Viena ranka prisidengęs akis nuo saulės, kita sveikindamasis ekstravagantiškai pamojavo.

— Labas! Filai Dreikai!

Tai buvo Džerardas Flešas Ferisas, vienas beviltiškiausių Irvingo mokyklos draugijos atstumtųjų. Atrodė, jis taip džiaugiasi, tarsi būtų netikėtai laimėjęs loterijoje.

— Tikrai, kaip šaunu, — pastebėjo Glorija, kai baigėsi supažindinimas. — Koks atsitiktinumas, tiesa? Iš visų vietų būtent čia sutikti dar vieną Irvingo berniuką! Ar čia gyvena tavo šeima, Flešai?

— Taip, ponia, čia gyvena mano senelė. Netoli Devintojo maršruto.

— Ar čia svečiuojiesi? Ar viešėsi visą vasarą?

— Ne, aš čia būsiu. Noriu pasakyti, matot, gyvenu su senele.

— Nuostabu. Tuomet judu su Filu kada nors galite... — ji vos nepasakė „pažaisti”, bet laiku susiturėjo. — ...kur nors pasibastyti, — pasakė, tačiau ne visiškai įsitikinusi. Tik vylėsi, kad tokia frazė paaugliams turėtų būti priimtina.

Stebėdamas juos kalbančius Filas kone skaitė motinos mintis. Kai kurie Flešo Feriso bruožai — geros manieros, nepriekaištingi sportiniai drabužiai, brangus dviratis — rėkte rėkė, kad šie žmonės turi pinigų. Čia, Kold Springe, gali lengvai paaiškėti, jog tai ir yra kokie nors „paveldėti turtai”, taip aiškiai figūruojantys jos troškimuose.

— ...žinoma, palaikysim ryšį, — kalbėjo Glorija.

— Taip, palaikysim, — pažadėjo berniukas ir, prieš mandagiai atsisveikindamas ir numindamas tolyn, rūpestingai įsikišo Dreikų telefono numerį į marškinėlių kišenaitę.

— Koks šaunus berniukas! — vėl žingsniuodama pastebėjo Glorija, o Filas nusprendė verčiau supažindinti mamą su keletu faktų.

— Klausyk, — pradėjo, — ar gali minutėlę manęs paklausyti? Tas vaikis... tas vaikis tikrai... nenoriu su juo turėti nieko bendra. Jis — pašlemėkas.

Glorija sustojo ant šaligatvio ir pervėrė sūnų deginančiu žvilgsniu, kurį tausodavo tiems atvejams, kai Filas ją nuvildavo.

— Žinau, tikriausiai prisidarei kokių kvailų rūpesčių, — pareiškė. — Tu labai keistas, savanaudis berniūkštis.

— Ar paklausysi minutę? Ferisas toks beviltiškas, kad jam net nerūpi, ar kas tą žino. Visas tas apgailėtinas reikalas su vardu „Flešas”1 prasidėjo kaip pokštas, supranti, nes jis toks lėtas ir atgrubnagis, visada susimauna, bet paskui nusprendė, kad jam tai patinka, dabar nori, kad visas pasaulis vadintų jį Flešu.

Glorija suvaidino trumpą kantrumo ir savitvardos pantomimą laukdama, kol ateis jos eilė kalbėti, o dabar buvo pasiruošusi parodyti dar daugiau.

— Tai tu paklausyk, Filai. Jei pasitaikys galimybė susipažinti su keletu tinkamų žmonių, neketinu leisti, kad viską sumautum. Prisimink tai.

Ir nuskubėjo, o Reičelė nuėjo kartu.

— Dar vienas dalykas, — šūktelėjo pavymui Filas, skubėdamas prisivyti, — dar vienas dalykas. Suprantu, kad jis labai aukštas, jo balsas toks žemas ir visa kita, bet žinai, kiek jam? Jam vos keturiolika.

— Tikrai? — nusistebėjo Glorija. — Na ir kas, nemanau, kad būtų koks skirtumas.

Tad Filui teliko tik pėdinti šalimais panarinus galvą. Jau sugebėdavo atpažinti besikaupiančius debesis.

Vakarienei tą vakarą buvo paruoštos mėsingos virtos su sviestu kukurūzų burbuolės, kurias reikėjo čiaumoti susikaupus, pasitelkus abi rankas, tad niekas nesitikėjo, kad kas kalbės. Tačiau Glorija vis tiek sugebėjo netrukus paleisti keletą pokalbio pradžios frazių.

— Žinai, Evanai, šiandien miestelyje sutikom berniuką iš Filo mokyklos, — pradėjo.

— Mmm? — nepakeldamas akių numykė tas. — Ką gi, puiku.

— Jis gyvena kažkur netoli su senele ir atrodo labai puikus, bet Filas aiškina, kad mums jis nepatiks. Filas išaugo į labai griežtą kitų teisėją, supranti. Jis nepažįsta pasigailėjimo. Manau, vienintelis asmuo, kurį šiomis dienomis pakenčia — tai jis pats.

— Oi, mama, meldžiu, — paprašė Reičelė, — leisk jam ramiai valgyti savo kukurūzus.

Čia buvo pirmas ženklas Filui, kad Reičelė ant jo nebepyksta, nors eilutė „leisk jam ramiai valgyti savo kukurūzus” vargu ar tam tikru požiūriu buvo geresnė už pastabą, kad jis pavydi Evanui filmo.

Tai neprasprūdo pro akis ir Glorijai. Toji karališkai pakilo nuo stalo nusinešti nebaigtos vakarienės lėkštės. Dar nepriėjusi virtuvės durų su ramia panieka pratarė:

— Cha. Leisk jam ramiai valgyti savo kukurūzus.



Kai po poros dienų suskambo telefonas, Glorija pašoko pakelti ragelio, o Filas klausė jos pokalbio su vis stiprėjančia bloga nuojauta.

— ...kas? Atsiprašau, bijau, kad aš ne... O, jūs Flešo Feriso senelė. Oi, kaip malonu, kad paskambinote, ponia Talmadž... Taip, skamba nuostabiai, žinoma, mums patiktų. Galvoju, gal galėtumėte tiksliau paaiškinti, kaip galėtume rasti kelią... o, gerai.

Tada ji pradėjo krapštytis su pieštuku, viską užsirašė, ir Filas suprato, kad išsigelbėjimo nebus.

Kitą popietę rūpestingai pasipuošę arbatai jiedu su motina pluošė pagrindinio greitkelio pakraščiu, o saulėje blizgantys automobiliai vienas po kito skriejo pro šalį, palikdami gelsvai rudų dulkių, kurios ėdė akis ir gulė ant drabužių, sūkurius.

— Tu įsitikinusi, kad einame teisingu keliu? — irzliai pasiteiravo Filas.

— Žinoma, įsitikinusi. Turėtų būti nebetoli.

— Ar galiu užmesti akį į tuos nurodymus?

— Tikrai nenorėčiau dabar sustoti ir kuistis rankinėje, branguti, be to, manau, kad jau beveik atėjome. Ieškok ženklo, kur parašyta Delco elementai, ten reikės sukti į kairę.

Tada jam pirmą kartą ir toptelėjo, kad ponia Talmadž tikriausiai įsivaizdavo, jog jie atvažiuos automobiliu.

— O, Jėzau, — sudejavo Filas, — ar ji tau paaiškino, kaip važiuoti?

— Na, manau, kad taip, bet tai nesvarbu. Šis miestelis visai nedidukas.

— Jėzau, — pakartojo Filas, — mėšlas.

— Maniau, žinai, ką galvoju apie šitą žodį, Filuži.

— O, nejaugi? Maniau, tau nepatinka tiktai „šūdas”.

— Oi, nereikia, — suriko mama, o kairioji ranka jau pajudėjo link krūtinės, bet tikslo nepasiekė. — Meldžiu, nesidaryk toks. Susigadinsime puikią popietę.

— Taip, taip. „Puikią”.

Bet po akimirkos visi rūpesčiai motinos veide išsisklaidė.

— Štai, pažvelk! — pasakė palietusi jo ranką. — Matai, viršuje? Delco elementai!

Ponios Talmadž nuosavybė tęsėsi akrų akrus: puikiai prižiūrėtos plačios kalvotos pievos ir spygliuočių miškas tolumoje. Dailus senas namas, tikriausiai paveldėtas iš protėvių, stovėjo puikiai išlyginto žvirgždo keliuko, į kurį kulnai stebėtinai nesmigo, tik labai taukšėjo ir grikšėjo, gale.

— Argi jis ne dailus? — vos ne pašnibždomis pagarbiai pasiteiravo sūnaus Glorija, tarsi jie būtų priėję bažnyčią.



Pritemdytoje svetainėje laukdama atvykstančių svečių Harieta Talmadž ką tik dar kartą įsitikino, kad tiesiog nepakeliamas — iš proto varo — net paprasčiausias pokalbis su dukterimi Džeine.

— Na, žinoma, jums nereikia jaustis įpareigotiems pasilikti, mieloji, — sakė ji, — jei į miestą ketinate išvykti anksti, tiesiog pamaniau, kad popietė gali būti maloni. Suprantat, tas berniukas — Džerardo mokyklos draugas, o Džerardas sakė, kad motina taip pat labai šauni.

— Vis tiek nesuprantu, — atkirto Džeinė, — argi vaikai visur privalo eiti su motina? Kodėl?

Vorenas Koksas, Džeinės draugas, sėdintis greta ant žemos kartūninės kušetės, linksmai prunkštelėjo. Jis buvo visiškai plikas maždaug keturiasdešimt penkerių vyriškis šokoladinių ledų spalvos dalykiniu kostiumu.

— Tiesa ta, — aiškino Harieta, — kad būtent Džerardas pasiūlė drauge pasikviesti ir motiną. Jis pagalvojo, kad tai būtų šaunus gestas, ir aš jam pritariau. Ji čia neseniai atsikraustė, gal ne daug ką pažįsta. Jei atvirai, Džerardas subrendęs ir labai galvotas kalbant apie taktą ir dėmesį kitiems, kaip tu tikriausiai pastebėjai.

— Žinai, ne, — truktelėjo pečiais Džeinė. — Negaliu pasakyti, kad pastebėjau ką nors panašaus. Ar tu ką nors tokio pastebėjai, Vorenai?

— Ne, — pranešė Vorenas Koksas, — dar ne, bet tikrai velniškai gerai pastebėjau, koks jis aukštas. Aukštesnis už mane ir didžiulėmis letenomis.

Pokalbis nuslūgo, tačiau Harieta jautė, kad negalės atsipalaiduoti, kol viena dukters šlaunis nenustos sūpuotis klubo įduboje: tai nutolsta nuo kitos šlaunies, tai priartėja, nutolsta, priartėja. Stebėti tingų apsileidėlišką tos kojos supimąsi buvo beveik tas pats, kaip girdėti Džeinę sakant: „Nesuprantu”, „Tas vaikis” arba „Kodėl”. Šito pakanka, kad pradėtų mausti krūminius dantis.

Harieta jau seniai susitaikė su žinojimu, kad daugybės dalykų niekada nesupras. Negyvens taip ilgai, kad suprastų šiurkštumą ir vulgarumą, kurie žlugdo kiekvieną geresnį impulsą šių dienų pasaulyje, mirs netekusi vilties kaip nors paaiškinti dukters gyvenimą.

Trys nepavykusios, iširusios santuokos ir vienintelis vaikas, dar kūdikis paliktas auginti Harietai, o dabar šitas gluminantis „draugų” paradas — kas čia per gyvenimas toks, brangus Dieve, moteriai, kuri nuo gimimo turėjo visus privalumus?

— Pažiūrėk, argi ji nežavinga, Harieta? — ne kartą klausė velionis Džonas Talmadžas. — Argi nepritrenkianti? Ar nemiela mergytė?

Tam tikra prasme tikriausia palaima, kad Džonas nesulaukė ir nepamatė, kokia moterimi jo dukra tapo. Jis nebūtų žinojęs, ką su ja daryti, be to, ji nebebuvo dailutė. Pernelyg liesa, aštraus veido, sarkastiška. Įsikūrė čia su tuo Vorenu Koksu. O Vorenas Koksas, Dievas mato, ne dovanėlė: komersantas, prekybininkas, žmogus, kuris kartoja tokius dalykus kaip „nežinoma pinigų suma”. Šiandien per priešpiečius, kruopščiai stengdamasis paaiškinti kažkokią verslo procedūrą, „nežinoma pinigų suma” pakartojo tris kartus.

Bet pagaliau atėjo metas Harietai Talmadž kilti nuo krėslo ir tarti: „Kaip malonu”, nes tarnaitė į kambarį atlydėjo svečius.

— Kaip malonu su jumis susipažinti. Čia mano duktė ponia Feris ir jos draugas ponas Koksas. Neturiu supratimo, kur Džeraras, bet, įsitikinusi, netrukus pasirodys. Gal norėtumėte prisėsti?

Kai Flešas Ferisas, aukštas ir tiesus su mokykline uniforma, atėjo, Filui Dreikui pasidingojo, kad vienintelė galimybė susitaikyti su likusia popiete — tai ją prastumti, nurašyti ir apsimesti, kad nieko nebuvo.

— Tai kaip lig šiol atostogos, Filai? — pasiteiravo Flešas, kai visi susėdo prie žemo, gausiai nukrauto arbatos staliuko.

— Neblogai.

— Turi dvirką?

— Neturiu.

— Kodėl?

— Kaip kodėl? Neturiu ir viskas.

Flešas pasičiupo porą trejetą dailiai suteptų sumuštinių su rėžiukais.

— Supranti, tiesiog nežinau, ką vasarą be dviračio čia veikčiau, — paaiškino. — Kiekvieną dieną važinėjuosi. Išmaišiau visus keliukus ir visas gyvenvietes. Man niekada nepatiko sėdėti vienoje vietoje, štai kur šuo pakastas.

Filas sutiko, kad jam taip pat nelabai patinka, paskui, kad dar ką nors pasakytų, pridūrė, jog ieškosi kokio nors vasaros darbo.

— Ką gi, puiku, — pritarė Flešas, — sėkmės.

— ...na, tikriausiai jūs juos pažįstate, — pro rūpestingai laikomą lėkštelę su puodeliu kitoje stalo pusėje įsitaisiusiai poniai Talmadž kalbėjo Glorija Dreik, — kapitonas ir ponia Šepardai? Jie nuostabūs žmonės, žinau, kad jums patiktų. Suprantat, jų sūnus vedęs mano dukterį, todėl ir persikraustėme visi čia. Kapitonas Šepardas kilęs iš senos šiaurinės pakrantės giminės, tačiau, atrodo, jo žmona kilusi iš Bostono. Jei atvirai, aš esu vienintelė tikra pašalietė: gimiau ir užaugau Ilinojuje, bet jau taip seniai laikau save niujorkiete, kad, manau, išmokau jaustis kaip namuose beveik visur, kol esu tarp puikių draugų...

Atrodė, ponia Talmadž linkusi viską sugerti su nekintančia, draugingai malonia šypsena, tačiau ponia Feris kramtė pravira burna ir spoksojo į Gloriją taip, kaip neišauklėtas vaikas kartais spigina į luošį. O ponas Koksas, jaukiai įsitaisęs sofutėje, atrodo, susiruošė nusnūsti popiečio.

Tarsi apsisprendęs šią dirbtinės draugystės vasarą pradėti daugiau neatidėliodamas, Flešas Ferisas ištempė Filą iš svetainės iš karto, vos padorumas leido, ir mikliai nusivedė viršun sakydamas: „Parodysiu tau savo kambarį.”

Filas turėjo pripažinti, kad nebuvo taip jau nemalonu sėdėti šiame puikiai apstatytame kambaryje ir keistis pokštais bei juokeliais. Kaip buvo galima numatyti, ne mokykloje Ferisas pasirodė esąs visiškai šaunus. Problema tik ta, kad jei leisi dalykams užsitęsti, gali kilti rimtų bėdų vėliau, kai rudenį vėl prasidės mokslo metai. Ferisas buvo kaip tik iš tų, kurie žino, kaip primesti atsitiktines vasaros mandagybes ir tuo pasinaudoti.

Bet staiga Flešas droviai paskelbė:

— Kitais metais neketinu grįžti į Irvingą.

— Neketini? Kodėl?

— Nes mane priėmė į Dirfildą, o tai kur kas geresnė mokykla. Štai kodėl.

— Ką gi, bus puiku, — su stipriu palengvėjimo jausmu pasakė Filas. — Galėsi pradėti iš naujo.

— Aha, — vos įžiūrimas įsižeidimas švystelėjo Flešo veide supratus „pradėti iš naujo” potekstę. — Tikrai, Irvinge nemažai kvailai prisidirbau, tas tiesa, — pasakė. — Taigi manau, dabar pavyks geriau.

— Įsitikinęs, tau pavyks.

Flešas atsistojo ir lėtai nužingsniavo grindimis, laikydamas pečius nenatūraliai ištiestus ir pakeltus, beveik regimai mėgino praktikuotis, kaip elgsis Dirfilde. Kurį laiką pastovėjo prie lango, tarsi jau iš ten įžvelgtų neribotas Dirfildo galimybes, paskui atsisuko ir paklausė:

— Gal nori asų sulčių?

— Kokių?

— Ananasų sulčių, — paaiškino šypsodamasis, ir pirmą kartą tą dieną pasirodė toks pat paikas kaip ir anksčiau. — Vadinu jas „asų” sultimis.

— Tikrai.

Filui neliko nieko kita, tik sekti paskui šeimininką koridoriumi pro daugybę kitų kambarių, paskui laiptais žemyn ir pro duris į platų betonu užlietą plotą, kuris tikriausiai skirtas automobiliams apsisukti ir statyti. Tolimame krašte buvo matyti garažų eilė, kuri atrodė tokia pat ilga kaip ir pats namas. Artėliau įraudęs vienmarškinis vyriškis vandeniu iš sodo žarnos plovė limuziną.

— Sveikas, Flešai, — tarė vyriškis, atlenkdamas vairuotojo kepurės snapelį, o platų jo veidą nutvieskė nemaloni šypsena. — Kaip šiandien laikaisi?

— Sveikas, Ralfai, — atsargiai ištarė Flešas ir, atrodo, paspartino žingsnį.

— Vis dar čiupinėjiesi, Flešai? — smalsavo vyriškis. — Vis dar smaukaisi?

— Nekreipk dėmesio, — pasakė svečiui Flešas.

— Kas tavo draugužis, Flešai? — kamantinėjo vyriškis. — Subingalvis bičiukas? Ar jis ima į burną?

Berniukai turėjo pereiti visą drėgną betoninį plotą, kol pro duris įsmuko į milžinišką virtuvę.

Ten viena ne vyresnė nei devyniolikos metų mergina, labai tvarkingai atrodanti su beveik balta tarnaičiukės uniforma, prie plautuvės plovė daržoves.

— Labas, Eime, — pasisveikino Flešas.

— Sveikas.

Ji neatsigręžė, bet Filas atpažino tarnaitę, kuri jiems su mama paskambinus atidarė duris, o paskui į svetainę atnešė arbatos reikmenis. Flešas kuitėsi prie didelio šaldytuvo: ištraukė ledukus ir dviejų litrų Dole skardinę. Kai pripylė dvi skambančias taures ir padėjo ant virtuvės stalo, mergina, metusi darbą, grakščiai nuskubėjo per stovėjimo aikštelę pasišnekučiuoti su Ralfu, kuris, atrodo, apsidžiaugė ją pamatęs.

— ...į tą vyruką geriausia nekreipti jokio dėmesio, — aiškino Flešas. — Jis — niekas. Tiesiog didelis stambus lenkas, tas kalės vaikas. Matai, jis pakankamai drąsus, nes žino, kad niekada nepaskųsiu senelei, kaip jis kalba — tiek nuovokos dar turi — bet visais kitais atžvilgiais kvailas kaip bato aulas. Viskas, ką moka, tai vairuoti tą sušiktą mašiną.

Filas, mažais gurkšneliais siurbčiodamas saldų gėrimą, nenorėjo spoksoti pro langą ir galvoti apie vairuotoją ir tarnaitę. Savaime suprantama, jis per senas būti jos vaikinu — iš pažiūros kokie penkiasdešimt — galbūt jis tėviškai ja rūpinasi, galbūt atėjo išgirsti tiesaus, paprasto patarimo susidūrusi su įvairiais jaunystės netikrumais.

Bet kuriuo atveju, kai berniukai vėl žygiavo per stovėjimo aikštelę, anie buvo ką tik baigę savo pasitarimą. Prisidengusi ranka mergina juokėsi iš kažko, ką Ralfas jai pasakė, tada apsisuko ir pradėjo žingsniuoti atgal į virtuvę.

— Tai pasimatysim, Eime, — įkandin šūktelėjo jis.

Leido tarnaitei nutolti dvylika penkiolika pėdų, tada apsuko žarną ir staigiu kaip gyvatės šuolis judesiu pasiuntė pliūpsnį vandens jai ant kulkšnių.

— Liaukis, Ralfai, — suspiegė mergina ir virtuvės durų link pasileido bėgte.

Kaip nuostabu buvo stebėti ritmiškai judančius šios merginos su kreminiu sijonu sėdmenis! Filas Dreikas, davęs sau tvirtą protingą pažadą šią vasarą apie merginas daug negalvoti — verčiau palaukti, kol hormonai prisivys smegenis arba kol smegenys prisivys hormonus — tokiomis akimirkomis suprasdavo, koks tas sprendimas apgailėtinas. Jei netrukus apie merginas neišsiaiškins kelių dalykėlių, tikriausiai išsikraustys iš proto.

— Na, Eimė puikus kąsnelis, — pareiškė Ralfas, vėl nukreipęs žarną į putotą varvantį limuziną. — Ar bent galėjo būti nebloga, jau tikriausiai per vėlu kokiam vyrui ją pataisyti. Žinot, kokia bėda? — jis atsuko savo šypseną į berniukus, kurie kvailai laukė atsakymo. — Ji per dažnai kruša save pirštu. Viskas paprasta.

Ponia Feris ir ponas Koksas iš svetainės buvo dingę — grįžo į Niujorką, iš kur buvo atsibeldę, arba buvo viršuje, ruošėsi kuo greičiau grįžti. Filas pastebėjo pakankamą įkaltį, kad jo mama šią popietę iškalbėjo visą širdį, plaučius ir smegenis: greta jos kėdės ant rytietiško kilimėlio kūpsojo apgailėtina išdavikiška cigaretės pelenų krūvelė, o Glorija atrodė labai pavargusi.

— Būtinai privalote vėl apsilankyti, ponia Dreik, — sakė ponia Talmadž. — Buvo taip šaunu.

— Rytoj tau paskambinsiu, Filai, — pridūrė Flešas Feris. — Gerai?

— Gerai.

Visą kelią namo, ar bent jau kol nenuvargo žingsniuodamas, Filas žinojo, kad neturėtų prieštarauti savo motinai, teigiančiai, kad jie abu šauniai praleido laiką.



— ...bet iš tikrųjų baisiai blogai, kad neturi dvirko, — pastebėjo Flešas, prie šaligatvio krašto apžergęs savąjį. — Kaip manai, kada galėtum gaut?

— Jau sakiau, — atkirto Filas. Jis stovėjo atsišliejęs į lempos stulpą ir bandė atrodyti panašus į normalų, sveiką, atsipalaidavusį vietinį jaunuolį. — Jei vasarai susirasiu darbą, spėju, pavyks susitaupyti, kol kas neįstengiu, ir viskas.

Jiedu pasibastė po mažą miesteliuką nei turėdami daug apie ką kalbėti, nei ką veikti. Buvo antra ar trečia lengvos Flešo planuotos draugystės diena, ir viskas klojosi ne itin šauniai.

Kino teatre rodė naują filmą, taigi jie įsitaisė ten, kad užmuštų porą valandų. Bet abu, atrodė, žino, kad paskui, kai vėl išeis į saulę, jausis atbukę ir suirzę. Taip ir buvo.

— ...ką gi, gerai, tai pasimatysim, — per petį metė Flešas, šoko ant sėdynės ir nukūrė Devintojo maršruto link.

Stebėdamas jį nuvažiuojantį Filas ironiškai pagalvojo, kad tik ir betrūko šią bjaurią vasarą susimesti su Flešu Ferisu.

Bet kai kitą kartą susitiko, Flešas buvo įsitempęs ir tiesiog apsėstas naujo sumanymo. „Edo dviračių remonte” Hantingtone esąs puikus, kruopščiai sutaisytas dviratis, parduodamas tik už dvidešimt penkis dolerius. Kaip skamba?

— Per brangu, — sumurmėjo Filas, o Flešas dirstelėjo į jį manydamas, kad tas turbūt juokauja. Tokių situacijų tarp privačios mokyklos moksleivių nepasitaikydavo.

— Negali surinkti netgi dvidešimt penkių dolerių?

— Tai ir mėginu pasakyt. Negaliu.

— Gerai, bet ar mamos negali paprašyt, kad padėtų, kol pats...

— Ne, negaliu. Ji neturi.

Nepasitikėjimas Flešo veide kiek apmalšo — jis, atrodė, suvokia, kad tokioje vietoje kaip Irvingas gali pasitaikyti keletas berniukų, besimokančių iš labdaros, nors nesitikėjo, kad kuris jų gyventų Kold Springe, tad pasakė:

— Ką gi, supratau. Žinau, ką padarysim. Paprašysiu, kad dvirką nupirktų mano senelė.

— Ne, jokiu būdu, — kategoriškai pareiškė Filas. — Jokiu būdu. Nenoriu, kad prašytum ko nors panašaus.

— Kodėl?

— Todėl, kad bus neteisinga, štai kodėl. Nenoriu paskui blogai jaustis.

Filas miglotai girdėjo savo balse skambesį atkaklaus teisuoliško išdidumo, kurio, spėjo, tikriausiai išmoko iš filmų apie Depresiją.

— Ei, liaukis, Dreikai, nekvailiok, — pareiškė Flešas ir laimėjo ginčą.

Po poros dienų Filas sėdo į lėtą vietinį autobusą ir nudardėjo į Hantingtoną, kur prie „Edo dviračių remonto” susitiko Flešą. Ten stovėjo ir jis — realus, tvirtas ir švytintis, laukiantis, kol jį nupirks. Tai nebuvo pats pirmas dviratis, kurį Filas mynė, nors taip galėjo atrodyti žiūrint, kaip jis išsvirduliavo į Hantingtono gatves, bet tikrai pirmasis jo turėtas.

— Kaip sekasi? — atsigręžęs šūktelėjo Filas, važiuojantis šiek tiek priekyje.

— Gerai. Puikiai.

Bet susikūprinęs virš rankenų Filas turėjo pripažinti, kad tai tik dar vienas pavyzdys, koks nesubrendęs jis pagal savo amžių: stengiasi neatsilikti nuo keturiolikmečio, pradeda justi, kad pamėgsta dviratį, kai visi žino, kad šešiolikmečiai berniukai ir netgi mergaitės tikriausiai vairuoja automobilį.



Atrodė, Flešas Ferisas pažįsta visus šunkelius ir atokiausias gyvenvietes. Per kitas porą savaičių jiedu apkeliavo vakarus nuo Oister Bėjaus ir rytus už Hantingtono iki Grinlano ir Kings Parko, aplankė kelis toliau nuo jūros esančius miestelius. Filas turėjo pripažinti, kad puikiai leidžia laiką, nors tik dėl to, kad labai retai pasirodydavo namuose. Jam patiko atrasti, kokie ryškūs ir kviečiantys šie kol kas nepažinti Long Ailando pakraščiai.

— Žinai, apsisprendžiau dėl kitų metų, — vieną popietę, kai abu sustojo pailsėti žolėtame paplūdimio ruoželyje greta pakrantės kelio, pareiškė Filas. Jis sėdėjo ant smėlio keistai nepatogiai surietęs kojas ir atrodė dar nerangesnis nei paprastai. — Sausį, kai sukaks penkiolika, pameluosiu apie amžių ir pabandysiu pakliūti pas jūrų pėstininkus.

Daug galimybių mestelti Flešui Ferisui niekinančią repliką, kokių jis nuolat prisiprašydavo Irvinge, nebuvo, bet štai pasitaikė puiki proga ir Filas nedvejodamas ja pasinaudojo. Pasirėmęs ant alkūnių skersakiavo į vandenį ir prieš atsisukdamas į pažeidžiamą Flešo veidą kelias akimirkas patylėjo.

— Nesąmonė, — pasakė. — Čia kvailiausias sušiktas kada mano girdėtas dalykas.

— Kodėl gi, — Flešas akimoju pasiruošė gintis. — Aš — aukštas, pakankamai stiprus, jau dabar galiu lengvai būti palaikytas septyniolikmečiu, tik gal luktelėjęs iki sausio kiek pastorėsiu. Beje, tarp jūrų pėstininkų pilna vaikų, primelavusių apie amžių. Nejau neskaitai laikraščių?

— Ne iš laikraščių ištraukei, mulki, iš sušiktų filmų. Tavęs niekas nepalaikys septyniolikmečiu. Niekas net nepatikėtų, kad gali būti penkiolikmetis.

— Lažinamės? Lažinamės, kad atrodau ne jaunesnis už tave? Gal net vyresnis?

Taigi diskusija pasuko nepageidaujama linkme, o Filas neturėjo gerai paruošto atsakymo.

— Klausyk, tu svaičioji, Ferisai, — pareiškė. — Tu paprasčiausiai svaičioji.

— Na ir kas, jei svaičioju? — visai logiškai atsikirto Flešas. — Juk vis tiek verta pabandyti, tiesa? Tai ir pabandysiu, štai ir viskas, nematau čia nieko juokinga.

— Aha, taip. Aha, gerai.

Nebuvo sunku ištrinti tą mažą nesusipratimą prieš baigiant dienos pasivažinėjimą. Kartais tereikėdavo pažvelgti į Flešą Ferisą, kad jį visą nutviekstų raudonis ir dėkingas atsakytų šypsena. Paskui, po kelių dienų, Filas pats paskelbė svarbų pranešimą.

— Šį rytą gavau darbą, — pareiškė, kai abu Hantingtone užkandžiavo prie baro be perstojo maukdami kokakolą. — Vakare pradedu dirbti.

— Geras. O koks tas darbas?

— Stovėjimo aikštelės padėjėjas restorane Costello’s, Devintajame maršrute.

— Moki vairuoti?

— Ne. Bet ten nereikia nieko vairuoti — negali net svajoti, bent taip sakė valdytojas. Viskas, ką reikia daryti, kai atvažiuoja automobilis, pasiėmus žibintuvėlį palydėti jį į tinkamą stovėjimo vietą. Kai žmonės susiruošia išeiti, nuvedi juos prie automobilio. Teks šiek tiek paplanuoti, nes reikia viską taip suorganizuoti, kad nė viena mašina neužblokuotų kitos ir panašiai, bet, manau, susitvarkysiu. Man mokės tik simbolinius penkis baksus per savaitę, bet tas vyrukas sakė, kad galiu tikėtis kokių trisdešimties, gal ir daugiau, arbatpinigių.

Flešas akivaizdžiai sunerimęs maišė sugrūstą ledą popieriniu šiaudeliu.

— Tai ar galėsi dar varyt pasivažinėt?

— Na, gal retkarčiais, vėlyvą popietę, tačiau iš darbo negalėsiu ištrūkti iki ketvirtos ryto, supranti. Paskui turėsiu pamiegoti. Ir taip septynias naktis per savaitę.

— Jo, — atsiduso Flešas, — gerai, bet vis tiek, kam tau tas darbas? Kam dirbti?

— Dėl pinigų, dėl ko gi dar? O pinigų man reikia dėl baisybės priežasčių.

— Kokių?

— Jėzau, Ferisai, neklausinėk niekų. Jei nebūtum turtingas, niekada neklaustum „kokių”.

— Aš nesu turtingas.

— O, Kristau, nejuokink, — Filas, pakilęs nuo baro, bandė mesti kantrios paniekos kupiną žvilgsnį. — Tai einam, — pasiūlė, — jei jau baigei, varom.

Tikriausiai nesugalvotum geresnio būdo suorganizuoti privalomą išsiskyrimą su Flešu Ferisu. Geriausioji dalis įvyko šiek tiek po penktos, kai riedėdami namo Devintuoju maršrutu jie pasiekė sankryžą, nuo kurios Filo namų link vedė trumpesnė atšaka.

— Tikriausiai geriau čia nukirsiu, Flešai, — šūktelėjo Filas prieš vėją. — Pavalgysiu ir varysiu į darbą. Paklausyk, nusiramink, gerai?

Devintas skyrius

Aukšta didelė neoninė iškaba „Costellos” kvietė žmones į erdvų seną barą restoraną, suręstą ant polių virš tyliai teškenančių Saundo įlankos vandenų. Vieta buvo pakankamai puiki, gal kiek neskoninga, bet trykšte trykštanti tam tikrų rūšių romantiškomis galimybėmis. Atrodė, jog čia niekas niekada nenuobodžiauja.

Vargu ar kuris iš nuolatinių darbuotojų atkreipė dėmesį į Filą Dreiką — visi žinojo, kad tai tik vasarai priimtas vaikis, rikiuojantis automobilius, bet keletas į darbą atskubėjusių padavėjų pasisveikino, o stambus nusklembtais pečiais padavėjo padėjėjas, nurinkinėjantis nešvarius indus, vardu Aronas, kartkartėmis, leidžiantis sutemoms, sustodavo persimesti vienu kitu žodžiu.

— Kaip sekasi, Filai?

— Ne taip jau ir blogai, ačiū, Aronai, o tau?

— Negaliu skųstis. Rūpesčių neturiu.

— Puiku.

Filas kiekvieną naktį tobulindavo automobilio durelių darinėjimą, tarsi iš to būtų galima išspausti rimtas ir pagarbias apeigas. Ilgomis valandomis sutemus jis su į akis krintančiu patyrimu darbavosi žibintuvėliu, bet iš pradžių arbatpinigiais nusivylė. Dauguma lankytojų apskritai nepalikdavo arbatpinigių, taigi rytais namo jis mindavo su keliomis ketvirčio dolerio ir dešimties centų monetomis kišenėje, kurias kažin ar buvo verta skaičiuoti. Vieną dieną jis nulėkė į Hantingtoną ir pervertęs daugybę prekių nuobodžioje armijos ir laivyno krautuvėje rado, ko ieškojo: tamsiai pilkos saržos vairuotojo kepuraitę su akivaizdžiai odiniu snapeliu, panašią į iš pažiūros brangesnę Ralfo uniforminę kepurę. Skirtumas iš karto pasijuto. Tvarkingai ant kaktos užmaukšlinta kepuraitė tarsi rodė, kad vyrukas savo reikalą išmano, tad arbatpinigiai pasipylė. Antrosios savaitės pabaigoje jis perlenkė ir įdėjo dvi dešimties ir vieną penkių dolerių kupiūras kartu su dailiai surašytu mažu padėkos laiškeliu į voką, adresuotą poniai Talmadž. Įmetė jį į pašto dėžutę su puikiu vis stiprėjančiu jausmu, jog supranta, kaip elgtis teisingai.

Gal darbas stovėjimo aikštelėje ir nebuvo kažin koks, bet tai buvo apskritai pirmasis jo turėtas darbas, tad Filas dirbo jį taip rimtai, kaip tik leido aplinkybės. Šitai, atrodė, daro įspūdį jo seseriai, kurią tomis dienomis taip mažai matė.

— Manau, tiesiog nuostabu, kad taip šauniai tvarkaisi, Filuži, — kartą pasakė ji, — visi taip manome.

„Planavimą“ jis atliko pakankamai gerai, tad niekieno mašina nė karto nebuvo užblokuota, nepasitaikė ir kitokių sunkumų, netgi su girtuokliais, nors tokios akimirkos keldavo nerimą.

Nors labai puikus bei išmintingas buvo sprendimas daug negalvoti apie merginas, kiekvieną vakarą jis keletą kartų būdavo sukrėstas. Dauguma atvykstančių klientų buvo beveik neverti jo dėmesio, bet niekada negalėjai pasakyti, kurią valandą — vos sutemus ar gerokai po vidurnakčio — nustebins daili mergina. Automobilis įsuks į jam nurodytą vietą, viduje pasklis blausus viršutinės lempelės švytėjimas, o ten sėdės ji: šukuosis plaukus ar lūpdažiu ryškins lūpas. Paskui kiek pasirangiusi perkels svorį ir rūpestingai suspaudusi kelius išslys iš keleivio sėdynės, o jis sustingęs laikys žibintuvėlį, kad ji lengvai pamatytų, kur statyti koją. Iš vairuotojo pusės atėjęs pretenduojantis į gražuolę vyriškis dažnai būdavo kareivis, apsivilkęs pakietintos gelsvai rudos medvilnės vasarinę uniformą, bet stebėtinai dažnai jis būdavo ir civilis — kartais netgi civilis, atrodantis ne ką vyresnis už Filą.

Kai jie žingsniuodavo ryškiai apšviestų Costelb’s laiptų link, merginos būdavo arba įsikabinusios palydovui į parankę, arba apsivijusios jį per liemenį, arba neliesdavo visai — Filas nusprendė, jog tie trys stiliai visai nereikšmingi — ir atrodydavo, kad jos ne eina, o plaukia. Jų šviesios suknelės laisvai krisdavo ir sūpuodavosi šešėliuose, tarsi laikas joms nieko nereikštų. Laikydamasis saugaus atstumo Filas kartais pasekdavo porelę ir pamėgindavo nugirsti, ką kalba merginos: iš panašių slaptų nuogirdų galima nuspręsti apie visą merginos asmenybę, bet dažniausiai jis išgirsdavo tik erzinančias nuotrupas:

„...gerai, bet tik vieną gėrimą. O paskui tiesiai namo“.

„...ar tau niekad nešovė į galvą, kad man truputį atsibodo girdėti, ką Linda mėgsta ir ko nemėgsta? Kaip Linda jaučiasi? Ką Linda sakė apie tą, apie aną ir apie šitą?..”

Vieną vėlyvą naktį jis iš baro į tamsą lydėjo kareivį su dailia mergina, kurios balsas buvo saldus kaip daina. Ji bandė kareivį kažkuo įtikinti. Nors pirmi ištarti žodžiai buvo neapibrėžti, vėliau ji pasakė: „Bet tu nesi bejausmis, Martinai. Tu nuostabiai jautrus.”

Filas suprato, kad visą tą vasarą neišgirs nieko malonesnio. Žodžiai sukosi jo galvoje, kai jis be reikalo patruliavo stovėjimo aikštelėje ar stovėjo, pro grandinių tvorelę žiūrėdamas į šlapius polius ir juodą ramų vandenį.

„Tu nuostabiai jautrus”. Būtent taip pasakys mergina Filui Dreikui, kai jis bus pakankamai suaugęs šitai užsitarnauti — o taip gali nutikti jau net po dvejų metelių, kai jis atsidurs armijoje ir visos jo gyvenimo sritys bus valdomos.

Jis dažnai trokšdavo sekti paskui lankytojus į Costello’s ir pažiūrėti, kaip ten atrodo didžiausio antplūdžio metu — viskas, ką jam buvo leista pamatyti, tai kaip ten atrodo vėlyvą popietę, kai vienmarškiniai vyrukai nuiminėja nuo stalų apverstas kėdes, ir kaip būna vakaro pabaigoje, kai tie patys vyrukai krauna kėdes atgal. Tačiau jis žinojo, kad trijuose patalpos pasieniuose yra gilios dirbtine oda išmuštos kabinos, ir spėjo, jog būtent tenai dauguma merginų norėdavo įsitaisyti. Žaisdamos su džino taure ar romu su kola gaudžiant ir aimanuojant automatiniam patefonui jos galėdavo švelniai uždėti ranką ant savo vyriškio šlaunies. Filas žinojo, kad niekada nepamirš kai kurių populiarių tos keturiasdešimt antrųjų vasaros dainų, miglotai atskriedavusių į aikštelę tarp išrikiuotų automobilių.

Šitos:

Pasiilgau šeštadienio šokių,

Triukšmo, trypimo porų,

Nebesislėpk nuo visų,

Vienas nenoriu, kur tu...

Ir dar vienos:

Žmonės kalba, kad jis — tik pamišėlis,

Man jis kaip visas pasaulis brangus,

Nes jis vienintelis išmokė laimingą mano širdį skrieti,

Jis turi nuostabius sidabrinius sparnus...

Aš tokia išdidi, pas mane jis sugrįžo.

Ranką tiesiu jam — eime,

Jis — su sparnais virš munduro,

Aš — širdį nešuosi delne...

Kai ateidavo uždarymo valanda, Filas įsikišdavo žibintuvėlį į kišenę ir pro tarnybinį įėjimą traukdavo į virtuvę — tai buvo vienintelė jo privilegija šiame darbe. Ten paprašydavo puodelio juodos kavos.

— Kodėl tu visą laiką geri juodą kavą? — po kelių pirmų naktų pasiteiravo liesas indų plovėjas.

— Tiesiog man patinka juoda, — paaiškino Filas, bet žodžiai nenuskambėjo įtikinamai: berniukas žinojo geriąs juodą kavą todėl, kad šitaip geria jo motina („Nuostabu, Filuži, labai stimuliuoja, tikrai atgaivina dvasią, šitokią kavą geria prancūzai”).

— Nori ledų? — pasiteiravo plovėjas. — Yra penkių skonių.

— Ne, ačiū.

— Gabalėlį pyrago?

— Ne, viskas gerai. Vis tiek ačiū.

— Žinai ką, vaike? Susigadinsi sau vidurius šitaip maukdamas kofeiną ant tuščio skrandžio, — lyg ir pyktelėjęs, bet švelniai papurtė galvą vyriškis, — vargšiukas.

Siurbčiodamas skystį iš karšto puodelio ir raukydamasis Filas suprato, kad plovėjas, ko gero, teisus, bet nežinojo, ką pasakyti, ko griebtis, tad jautėsi dar menkesnis nei paprastai.

Tada pro siūbuojančias duris iš restorano įvirto padavėjo padėjėjas Aronas, nusitraukė prijuostę ir sviedė į skalbinių pintinę. Nužirgliojo tiesiai prie kibirėlio su klevų sirupo ir graikinių riešutų skonio ledais ir į indelį įsivertė tris kaušus. Viską sušveitė šešiais septyniais šaukšto mostais. Tada šaukštelį ir tuščią indą įmetė į karšto vandens su pamuilėmis pilną plautuvę ir susiruošė drožti namo.

— Labanakt, Aronai, — šūktelėjo kažkuri mergina, tada ir kitos prisidėjo: — Labanakt, Aronai... Labanakt, Aronai...

— Iki greito, mergičkos, — atsiliepė tas. — Susitiksim rytoj.

Filas Dreikas Devintuoju maršrutu lėtai mindamas namų link jautėsi tikras vargšiukas.

Nors pusę dienos pramiegodavo su grynaisiais kišenėje, kietoms padangoms švilpiant asfaltu ar betonu jis netrukus atsigaudavo. Dabar galėjo apsipirkti, įsigyti tokių daiktų, kurių jam net nereikėjo. Gerai vėdinamoje senamadiškoje metalo dirbinių parduotuvėje vieną dieną nusipirko didelį lenktinį peilį vien tik todėl, kad patiko jausti daikto svorį rankoje, paskui, arčiau namų, dar kartą sustojo ir pasičiupo celofaninę pakuotę su šešiais Milky Way batonėliais, nes Reičelė dažnai sakydavo, jog tai jos mėgstamiausi saldainiai.

— Oi, kaip miela, Filai, — apsidžiaugė sesuo. — Kaip dėmesinga. Prisimeni.

Atsiprašė, kad iš karto nevalgys, jei jam nesvarbu, geriau įdės į šaldytuvą ir palauks, kol saldainiai taps šalti ir dar puikesni.

— Lažinuosi, kad sau nieko nenusipirkai, tiesa?

— Ot ir nusipirkau, — prisipažino Filas. — Įsigijau labai svarbų pirkinį. Pažvelk.

— Tikrai, puiku, — pritarė sesuo. — Atrodo toks dailus. Bijau, su šitokiais ilgais nagais ašmenų atlenkti nesugebėsiu. Ar padėsi, mielasis?

Kai jis negrabiai atlenkė abi geležtes, ilgąją ir trumpąją, ji pasakė:

— Nuostabu. Juk tu visada norėjai tokio peiliuko. Jei būtų dar kitokių priedų, kaip skautų peiliukuose, jie tik painiotųsi ir suardytų pusiausvyrą, tiesa? Tiksliai tokio peilio tu ir norėjai mėtymui — atrodo dailiau ir jauti geriau, tiesa?

— Na, turbūt, — pritarė Filas, atsiimdamas pirkinį. — Nors, jei atvirai, pirkdamas taip negalvojau.

— Vienuolikos tu buvai geriausias peiliuko mėtytojas rajone. Vargiai tave galėdavau atitraukti ir nuo kitokių žaidimų su taikiniais.

— Klausyk, gerai, jei tu šitai prisimeni, — pasakė brolis. — Man pačiam atrodo, kad mes iš tikrųjų niekada rimtai peilių nemėtėme, tik išmokome keletą rankos judesių. Mes žaidėme, kad žaidžiame. Šitaip elgėmės su visais žaidimais ir sporto šakomis, bent jau aš.

— Tik ne tu, Filai, — paprieštaravo Reičelė, — tu iš tikrųjų žaidei futbolą, kai gyvenome Moristaune, ateidavau ir stebėdavau tave beveik kiekvieną popietę.

— Reičele, gal galėtum apie tai nekalbėti? Futbolas beveik blogiausias pavyzdys, kokį galėjai sugalvoti. Aš žaidžiau, kad jį žaidžiu, ir viskas, o kiti vaikai tai žinojo.

Bet sesuo pernelyg surimtėjo ir karštai spyrėsi, kad jos prisiminimai teisingi, tad galų gale Filas leido jai galvoti, kaip patinka. Tam tikros rūšies prisiminimuose Reičelė niekada nebūdavo gera kompanionė.

Kai tą popietę namo grįžo Evanas, Filui iki kasdieninio dušo prieš darbą stovėjimo aikštelėje dar buvo likusios kelios minutės, taigi jis nespėjo išsigelbėti, kai sesuo pasiūlė:

— Filai, gal parodytum Evanui savo peilį?

Taigi kaip drovus mažas berniukas jis neturėjo pasirinkimo, tik pasiūlyti lenktinį peilį svainio įvertinimui ir pripažinimui.

— Mmmm, — numykė Evanas, — taip, šitas puikus.

Dabar Filas ramiausiai galėjo keliauti į savo kambarį, bet teužkopė tris ar keturis laiptelius, kai sustingo netyčia nugirdęs paniekinamai prunkštelint Evaną:

— Ar jam tikrai šešiolika?

— Taip, žinoma, — nekantriai atsakė Reičelė.

— Trauk mane velniai, — nusikeikė Evanas, — tokio amžiaus aš jau krušausi.

— Evanai! — šūktelėjo sesuo.

Filas prausėsi taip ramiai, tarsi būtų apsisprendęs nė akimirkos negalvoti apie Evano pastabą, visai neleisti jam jį niekinti, bet kurį laiką teko padvejoti, ar maukšlintis vairuotojo kepuraitę lipant laiptais ir keliaujant per svetainę. Priėjo kompromisą: susikišo audeklo dalį į kišenę, paliko styroti tik odinį snapelio pusmėnulį, tarsi norėdamas parodyti, kad jokios pašaipos jam daugiau neberūpi. Šitaip išėjo iš namų ir įveikė atkarpą iki įvažiavimo, kur paremtas paspyriu laukė dviratis. O po valandos garsiai kalbėjosi su grandinių tvorele prie Saundo įlankos:

— Taip, gerai, užsikrušk, Šepardai. Palauk ir pamatysi, tu, kalės vaike. Velniškai greitai nustosi iš manęs juoktis.

Dešimtas skyrius

— Mielasis, — teiravosi Reičelė Šepard, — šiandien pusryčiausi namie ar geriau kur nors užsuksit?

— Manau, užsuksim, — atsakė Evanas. — Taip paprasčiau.

Buvo dar vienas šeštadienis, kai jis ruošėsi lankyti dukterį. Reičelė tokiais rytais tiesiog neišmanė, kaip elgtis. Jei mėgindavo būti linksma ir džiugi, visada baiminosi pasirodyti pernelyg linksma ir džiugi, tačiau vos užsiminusi apie vienišumą ir pavydą paskui visą dieną kankintųsi, jog padarė baisiausią klaidą. Ji taip drovėdavosi pažvelgti savo vyrui į akis, tarsi su tuo vyriškiu būtų ką tik susipažinusi, o paskui kartu su bejėgiškumu, kurį pajusdavo jam uždarius duris, visada netikėtai užplūsdavo palengvėjimas.



Merės Donovan tėvai prieš ketverius metus persikraustė arčiau pietinės pakrantės, kad ponui Donovanui būtų arčiau į darbą „Grumano lėktuvuose”. Nepaneigsi, kad jie kur kas mažiau širdies dėjo į santykius su Evanu Šepardu. Naujojo namo fasadą puošė dengta veranda, tad laikui bėgant — taip nutiko ir šį rytą — Donovanai apskritai sugebėdavo išvengti susitikimo su Evanu. Tą pačią akimirką, kai jis žengdavo pirmus žingsniu betonuotu takeliu nuo šaligatvio, durys atsiverdavo tiek, kad galėtų išeiti visa išsipusčiusi ir nekantraujanti Ketlina. Mergaitė besiplaikstančiais plaukais kiek kojos neša pasileisdavo jo pasitikti. „Tėtuk!”, — o jis pritūpdavo ir čiupdavo ją į glėbį. Paskui, kai pakeldavo akis į namą, už durų skydo pamatydavo lėtai mojančios rankos balta rankove šešėlį, tarsi apybraižas žuvies drumzliname vandenyje netoli paviršiaus. Negalėdavo net pasakyti, ar ta ranka pono, ar ponios Donovan, tačiau signalo reikšmė būdavo paprasta: žinojimas, kad atsakomybė perduota kitam.

— Na, argi ne dailiai atrodai? — pagyrė Evanas. — Nauja suknelė?

— Taip. Mama nupirko Niujorke.

— Puiku.

Evanas girdėjo kitus tėvus sakant, kad septyneri — „puikus mergaitės amžius”, o dabar lengvai galėjo suprasti, ką jie turėjo omenyje. Iš toliau Ketlina gal ir atrodė trapi ar sutrikusi, bet iš arčiau, glėbyje, galėjai justi raminančią jėgą, liudijančią sveiką jauną širdį. Atrodo, septynmetes dukteris tėvai myli noriai ir besąlygiškai, o tai tiesiog puiku.

— Ką šiandien norėtum veikti? — paklausė Evanas, rūpestingai nuleidęs dukrą ant šaligatvio ir imdamas už rankutės. — Galime daryti viską, ką sugalvosi.

— Oi, nesvarbu, — patikino mergytė, — nuspręsim vėliau, gerai?

Įsitaisius mašinoje, jis apžvelgė kelias galimybes.

— Taigi galime važiuoti palei pietinę pakrantę nuošaliais keliukais ir gėrėtis į krantą dūžtančiomis vandenyno bangomis, — pasiūlė. — Arba, jei nori, manau, užteks degalų nusibelsti iki pat Montoko kyšulio, kur stovi švyturys. Ten tarp mūsų ir Europos nebebus nieko, tik šimtai jūrinių kirų, danguje keliančių siaubingą alasą.

— Gerai, — sutiko mergytė ir susigrūdo plaštakas tarp liesų šlaunų. — Būtų šaunu, tėti.

Tą popietę, apie pirmą ar antrą valandą, lauko restoranėlyje prie popierinių lėkštučių su jūros maisto priešpiečių likučiais Evanas pasijuto pakankamai ramus, kad užduotų Ketlinai keletą atvirų klausimų apie motiną.

— O, ji laikosi puikiai, — atsakė vaikas, vis dar sukišusi riebaluotus pirščiukus į apytuštį krabo kiautą. — Neseniai susirado naują darbą, jis labai patinka.

— O koks tas darbas, širdele?

Uždavinėti šiuos klausimus jau savaime buvo malonumas, bet Evanas žinojo, kad negali suklysti ir klausinėti pernelyg daug, reikės pajusti, kada dera sustoti.

— Ji dirba vakarais valdytojo pavaduotoja Bill Baileys, Dvyliktajame maršrute, — atsakė Ketlina.

— Nori pasakyti — senojoje ledainėje?

— Taip, tik dabar ten viskas pasikeitę, kur kas daugiau vietos. Jie viską pakeitė ir išsiplėtė. Dabar galima gauti beveik visko, pavyzdžiui, mėsainių ir skrudintų bulvyčių, visko. Oi, taip pat keptų viščiukų, o mama sako, kad žmonės ten tikrai labai puikūs.

— Taip, nuostabu, — pasakė Evanas. — Skamba gerai. Tik paklausyk, širdele, dar nieko nepasakojai apie mokyklą. Kaip mokykloje?

Ketlinos kaktą išvagojo gana ryškios pykčio raukšlelės.

— Tėti, juk vasaros atostogos, — papriekaištavo. — Dabar liepa, dar visas rugpjūtis, nebus jokios mokyklos iki...

— Žinau, — pertraukė jis, paskubomis mėgindamas gelbėtis. — Manai, kad nežinau tokių dalykų? Kuo mane laikai, kažkokiu kvailiu, neišsimokslinusiu nevėkšla tėvu ar dar kuo? Tokiu tėvu, kurį pristatydama draugams sutriktum?

Dabar ji juokėsi, akyse švysčiojo beveik neapsakomai dailios kibirkštėlės, o Evanas puikiai žinojo, kaip išnaudoti šį akimirksnio pranašumą. Reikia skubiai paskelbti ką nors esminio ir rimto, arba jos juokas išblės ir pavirs blyškiu, apstulbusiu žvilgsniu, kurio jis niekaip neperpras.

— Norėjau pasakyti, žinoma, žinau tai, Kete, — pasakė. — Tiesiog norėjau paklausti, kaip jautiesi, perėjusi į trečią klasę. Nes žinau, kad antroje tau kai kas nepatiko — nelabai mėgai keleto bendraklasių ir šiaip. Taigi norėjau pasiteirauti, kaip tau atrodo, kokie bus kiti mokslo metai, tik tiek.

— Aišku, — pasakė Ketlina ir atidėjo savo prikrautą popierinę lėkštę į šalį judesiu užbaigusio reikalus žmogaus. — Manau, kad šiaip viskas bus gerai... noriu pasakyti, beveik visi vaikai yra tiesiog puikūs ir visa kita, tačiau yra vienas berniukas — siaubingas.

Evanas iš karto suprato, jog vėl suėmė pokalbį į savo rankas. Dabar jam tereikia tinkamose vietose linksėti ir raukytis, kol ji pasakos apie baisųjį klasioką, paskui dukrytė tikėsis iš tėvo išgirsti kokį gerai skambantį patarimą (jau dabar Evanas neabejojo, kad bus lengva), po to juodu bus pasiruošę tęsti dienos užmačias.

Siaubingasis berniūkštis, vardu Sonis Espozitas, buvo baisiai bjaurus ir labai jau didelis pagal amžių: toks stambus ir stiprus, kad kiti berniukai jo bijojo — tiesa, kai kurie apsimetinėjo, kad nebijo, bet iš tikrųjų bijojo. Jis visada labai garsiai juokiasi iš visai nejuokingų dalykų. Nuo praeito rudens jis Kedinai vieną po kitos iškrėtė keletą šunybių: įstūmė ją į balą mokyklos kieme, pačiupęs geriausią megztą kepuraitę įgrūdo į ventiliacijos angą taip giliai, kad nebebuvo galima pasiekti, kitą kartą pasistvėręs mokytojos lazdelę nusivijo mergaitę mokyklos koridoriumi, bet jai pavyko pasislėpti mergaičių tualete.

— Galų gale paskutinę mokslo metų dieną jis beveik visą kelią sekė mane iki namų vien tik tam, kad būtų pastebėtas, paskui sustojęs gatvėje nusijuokė ir pagrasino: „Aš dar tik pradėjau su tavimi, Šepard. Tik palauk kitų metų”, — užbaigė pasakojimą Ketlina.

Evanui užėmė kvapą. Per pauzę tarp vieno ir kito įkvėpimų jis negirdėjo nieko daugiau, tik tai, kad berniukas pavadino ją „Šepard”. Seniausiai, netrukus po skyrybų, Donovanai taktiškai užsiminė Evanui apie Merės sprendimą susigrąžinti mergautinę pavardę. Taip būsią patogiau ir koledže, ir sprendžiant kitus galimai iškilsiančius asmeninius ar teisinius klausimus, nuo tada Evanas visą laiką manė, kad jo dukters pavardė irgi yra Donovan, taigi dabar įvyko tarsi apsireiškimas. Girdi, kalės vaike — Ketlina Šepard!

— Taigi, Keti, — pradėjo jis, — manau, kad neverta dėl nieko jaudintis. Gali būti, kad tas berniūkštis tiesiog mėgina parodyti, kad labai jam patinki. Ar kada apie tai galvojai?

Paskubomis atsiradęs nepasitenkinimas veide parodė, kad vien pati mintis yra absurdiška.

— Baik, tėti, — pasipiktino ji.

— Ne, aš rimtai, — nenusileido tėvas. — Rimtai. Paklausyk: kai pats buvau dar berniukas, visada siaubingai elgdavausi su tomis mergaitėmis, kurios man labiausiai patikdavo. O tai, ką galvojau, galima prilyginti...

— Tu taip elgeisi?

— Tikrai. O tai, ką galvojau, galima prilyginti štai kam: įsivaizdavau, kad jei padarysiu įspūdį mergaitei — bet kokį įspūdį — tai bus geriau, negu jokio įspūdžio. Štai taip. Žinai kaip pabandyk elgtis su tuo Soniu Espozitu?

— Kaip?

— Pamėgink būti jam maloni. Na, tik ne per daug maloni... ne tai sakau... ir net ne labai maloni, ta prasme. Tiesiog tarsi mandagi, rami. Pavyzdžiui, pirmą mokslo metų dieną galėtum pasakyti: „Labas, Soni” ir pažiūrėk, kas bus. Nenustebčiau, jei jis taip pat nuo tada pradėtų elgtis su tavimi mandagiai. Pažiūrėsim, gal suveiks.

Atrodė, Ketlina viską permąsto.

— Gerai, galbūt, — pasakė pagaliau, nors skambėjo taip, tarsi nebūtų visiškai įtikinta. Jos dvejojančioje šypsenoje buvo matyti atlaidi tolerancija. Atrodė, ji supranta, koks šiuo atveju nenaudingas toks patarimas, bet tai nesvarbu, juk jis — tėvas, kitą kartą gali labai praversti.

Jam prireikė šiek tiek laiko prisiminti, kur dar matė tokią šypseną: šitaip į jį žvelgdavo Merė geriausiomis dienomis draugystės pradžioje, kai jis iškilmingai išsakydavo savo nuomonę kokiu sudėtingu klausimu ne itin suvokdamas esmę. Tas krislelis atlaidumo jos akyse visada taip meiliai spindėdavo.

Tačiau dabar Evanas pasigailėjo, kad per atlaidžiai pasižiūrėjo į Sonio Espozito problemą. Paties kuo ryškiausi prisiminimai apie tai, jog siaubingai elgėsi su mergaitėmis, buvo iš kur kas vėlesnių mokyklos laikų: šeštos, septintos, aštuntos klasės ir dar vėliau. Jis negalėjo garbingai pasakyti, koks buvo sulaukęs Ketlinos metų, tai nereikėjo ir apsimesti, kad gali. O kas, jei tas Sonis Espozitas tikrai kažkoks grėsmingas, peraugęs italų išpera, kurio bet kurios kitos mergaitės tėvas akimirksniu imtų nekęsti?

— Manau, vis tiek verta pamėginti, širdele, — pasakė, — kaip manai? Elgtis su juo tarsi mandagiai. Bet jei berniūkštis ir toliau kels tau sunkumų, noriu, kad iš karto man papasakotum. Gerai? Pažadi?

— Na, gerai, — neužtikrintai pažadėjo ji.

— Nes tada aš paskambinsiu direktoriui ir pasirūpinsiu, kad tam berniūkščiui pareikštų labai griežtą papeikimą. Arba, — pasakė karščiuodamasis nuo savo paties balso, — tiesiog apsilankysiu tavo klasėje, surasiu jį, išsivesiu į koridorių ir pasakysiu: „Klausyk, Espozitai, geriau palik mano dukterį ramybėje arba turėsi problemų, supratai? Rimtų problemų.”

— Oi, tėti.

— Ką tai reiškia?

— Tiesiog nežinau, atrodo kvaila, ir viskas. Nė vieno tėvai taip nesielgia.

— Tai kaip elgiasi kitų tėvai?

— Nežinau.

— Kokia prasmė buvo pasakoti man apie tą berniuką, Keti, jei nenori keleto pasiūlymų?

— Nežinau.

Dabar ji spoksojo į tolį, į greitkelį, tarsi stebėjo automobilius, o jis matė pakankamai dukters veidelio, kad galėtų pastebėti, jog žvilgsnis blykšta, tampa neįskaitomas.

— Kalbant apie kvailius, — pasakė, — man atrodo, kad pati kartais būni pakankamai miela kvailutė.

O paskui aiškiai atėjo metas keisti temą.

— Ką manai, gal vėl į kelią? — paklausė dukters. — Gal pakeliui sugalvosim ką veikti?

— Gerai.

Jis tikrai nežinojo, ką galėtų reikšti „pakeliui sugalvosim”, išskyrus šalia kelio įrengtas minigolfo aikšteles, abiem įkyrėjusias per ankstesnes išvykas, tačiau paskutinę minutę visada galima aplankyti didelę nupigintų žaislų krautuvę netoli Ketlinos namų.

Kol ji pagaliau atsisveikinusi traukė link blausaus senelių namo fasado, abiem rankom apglėbusi kelis pigius tėvo nupirktus daiktelius, Evanas stebėjo už skydo lėtai judančią plaštaką. Atsakęs smagesniu, jaunatviškesniu mostu grįžo į automobilį.

Keliones namo visada lydėdavo didelis liūdesys, kartais jautė nepasitikėjimą (O ką darytų kitas tėvas?”) ir nepasisekimą. O, Jėzau, išsiskyrimai tikrai galėtų būti lengvesni.

Kurį laiką jis tiesiog riedėjo į šiaurę, į Kold Springą, truputį greičiau, nes, jei nepaskubės, pavėluos vakarienės, bet staiga jam toptelėjo neįprasta mintis: tegu ją velniai, tą vakarienę. Dreikai nors kartą gali pavalgyti be jo, gal, tiesą sakant, bus dar laimingesni, jei jis nepasirodys.

Evanas sumaniai nustatė kelią į Dvyliktąjį maršrutą, kaip visi pasakytų, pernelyg neskubėdamas pasuko ir pradėjo važiuoti į rytus. Bet net nebandė slėpti, ir jau tikrai jokiu būdu nemėgino slėpti nuo savęs, kur važiuoja. Kai po tamsėjančiu dangumi tarp kitų komercinių įmonių išniro ilgas ryškus Bill Baileys pastatas, turėjo iš karto pripažinti, kad Ketlina nemelavo: dabar čia buvo kur kas įspūdingesnė verslovė nei ta paprasta vietelė, kurią jis prisiminė. Merės darbo sąlygos čia tikriausiai visai puikios, nes naktinė valdytojo padėjėja laikosi atokiau nuo karščio ir priešakinių pozicijų, kur keisdamas greitus užkandžius į pinigus bruzdėjo aptarnaujantis personalas.

Jis sulėtino, ketindamas sukti kartu su kitais praalkusiais lankytojais, kai toptelėjo, kad verčiau to nedaryti — mintis nekokia. Merė dirbdavo tik vakarais, o dar tikrai ne vakaras; kas nors pasiūlys jam arba palaukti, arba atvažiuoti vėliau. Jei nuspręs lūkuriuoti kokioje nors švarioje tvankioje nišoje, kai ji pasirodys ir jį ten suras, bus įsitempęs ir susijaudinęs, tikras nervų kamuolys. Ne, būtų daug geriau laukimui susirasti kokią kitą vietelę prie kelio arba, jei ir toliau viduje bruzdės beveik nepakeliamos abejonės, dabar pat apsisukti ir važiuoti namo. Galima atvažiuoti bet kurį kitą vakarą, sutemus, kai labiau tvardysis, kai sukaups daugiau drąsos.

Taigi Evanas nuvažiavo namo, kur Reičelė saugojo šiltą vakarienę. Jis leido praslinkti dar trims keturioms dienoms ir naktims — tokiais atvejais kantrybė labai svarbu — kol pasijuto pakankamai drąsus pamėginti dar kartą.

— Kažkur susiruošei, mielasis? — pasiteiravo Reičelė, kai užlipusi į viršų rado jį ką tik išlindusį iš dušo ir besivelkantį švarius marškinius. Jos didelės akys ir mažytė burna net nebandė slėpti nerimo.

— Tiesiog noriu trumpam išsmukti iš namų, — paaiškino Evanas. — Reikia nors truputį pabūti su savimi, ir viskas. Juk čia nieko bloga, tiesa?

Žmona patikino, kad tikrai nieko bloga, taigi tam tikra prasme tarsi pritarė jo išsišokimui. Po dvidešimties minučių zvimbdamas Dvyliktojo maršruto šviesų link Evanas pasižadėjo šį kartą nepasukti atgal.

Bill Bailey’s pardavimo išsinešimui skyriuje spėriai besisukantys vyrukai ir merginos dėvėjo užsienietiškas standintos baltos marlės kepuraites, tokias netvirtas, kad merginos jas prie plaukų turėjo pritvirtinti segtukais. Visi atrodė pernelyg užsiėmę, kad išgirstų kokį kitą klausimą, ne iš aptarnavimo srities. Bet paskui Evanas pastebėjo vidutinio amžiaus moterį, kuri sukinėjosi tarp jauniklių taip, lyg būtų atsakinga, taigi prasibrovęs arčiau šiek tiek persisvėrė per prekystalį ir mandagiai jai šūktelėjo.

— Atsiprašau, ponia, gal žinote, kur rasti panelę Donovan? Merę Donovan?

— Ne, nepažįstu nieko tokia pavarde. Apgailestauju.

— O galbūt, — griebėsi šiaudo Evanas, — galbūt ji pasivadinusi Mere Šepard?

— Žinoma, Merė Šepard, — pradžiugo moteris. — Taip, žinoma. Merė antrame aukšte. Malonėkite prieiti prie šoninių durelių, štai ten. Įleisiu jus.

Buvo keista patekti į kitą prekystalio pusę, prie personalo, tarsi atsidurti už interesantų langelio banke. Keista lipti apšviestais lentjuosčių laiptais, kurie taip kvepia mediena ir atrodo tokie neužbaigti ir nenučiupinėti, tarsi dailidės tik vakar juos būtų sukalę. Paskui Evanas atsidūrė prie pusiau pravirų durų į nediduką biurą nedažytomis medinėmis sienomis. Matė, kad Merė ten viena, stovi prie spintos su segtuvais. Moteris buvo nusisukusi, bet jis iš karto atpažino šviesius palaidus plaukus ir kojas, teliko stumtelėjus plačiai atlapoti duris.

— Evanai, — pasakė ji. — Taip, aš... ką tu... Na, tai bent staigmena.

Staigmena, be abejonės. Jis pats nustebo, koks ramus ir savimi pasitikintis jaučiasi. Merė atsisėdo už rašomojo stalo, pasiūlė jam kėdę priešais, taip pat Evaną nustebino pirmųjų frazių lengvumas ir draugiškumas. Tarsi rodydami, kiek daug turi bendro, jiedu iš karto leidosi į kalbas apie Ketliną ir sutarė, jog ji, be abejonės, daili ir sumani mergaitė.

— Jai tikrai patinka būti su tavimi, Evanai, — pabrėžė Merė. — Tiek daug kalba apie tave.

— Ką gi, gerai, — apsidžiaugė vyras. — Tai tikrai... labai džiugu girdėti.

Kai jis pakvietė ją kur nors išgerti, Merė dirstelėjo į savo rankinį laikroduką — jau buvo užmiršęs, kokie dailūs jos dilbiai — ir pasakė:

— Matai, dar valandą negalėsiu išeiti, bet būtų šaunu. Noriu pasakyti, tikrai norėčiau išgerti vėliau, jei galėtum palaukti.

Jis, žinoma, gali palaukti. Nusileidęs laiptais ir vėl likęs vienas sausakimšoje triukšmingoje patalpoje Evanas pagailėjo nuobodžios vyresniosios ir visų tų miklių, skubančių, besiraukančių vaikų, nes visi jie atrodė taip, tarsi nei šį vakarą, nei kada nors nelauktų nieko svarbaus.

Surūkęs daugiau cigarečių nei ketino, jis užmušė didesnę dalį valandos automobilyje su užvestu varikliu stengdamasis pagauti pusiau padorų garsą ar kokį skardesnį gausmą iš automobilio radijo. Tas niekam tikęs radijo aparatas niekada gerai neveikė, tikriausiai neveikė ir pas daugumą ankstesnių automobilio savininkų, nors kadaise turėjo būti pasididžiavimas to, kuris pirmas vos prieš porą metų išvairavo šitą prakeiktą transporto priemonę iš pardavėjo salono.

Besibaigiant valandai jis nervingai įsitempęs pradėjo stebėti duris Bill Baileys gale. Kai Merė galų gale pasirodė, jis išjungė variklį ir iššoko jos pasitikti.

— Dieve mano, — nustebo Merė, — čia tikrai tavo automobilis? Naujas?

— Ai, keturiasdešimtųjų, — pasikuklino Evanas. — Pasičiupau praktiškai metalo laužą, prasikrapščiau ilgiausiai, sutvarkiau, dabar rieda visai nieko.

— Na, nesistebiu, — atsakė ji, o akyse švietė subtilus siūlymas pasierzinti. — Tu su automobiliais visada buvai savotiškas genijus, tiesa?

Ji pasakė, kad už kokių poros mylių yra gana šauni vietelė, vadinasi „Pas Oliverį”. Vienintelė bėda ta, kad ji turinti pasiimti ir savo automobilį, jog paskui galėtų parvažiuoti namo, o rytoj važiuoti į darbą. Gal jis sutiktų su šia dailia savo mašinyte, tarkim, sekti paskui?

— Su malonumu, ponia.

Evanas švystelėjo į viršų dešiniosios rankos pirštus tarsi liesdamas įsivaizduojamos vairuotojo kepuraitės snapelį ir trumpam priminė šlykštųjį mažąjį svainį, nors Merei tas gestas pasirodė visai žavus: jos akys susiaurėjo. Trumpai skardžiai nusijuokusi ji patikino, kad ilgai neužtruks.



— Taip, bet tada buvome dar vaikai, Evanai, — aiškino ji po pusvalandžio, po antros taurės gilioje pusapskritėje „Pas Oliverį” kabinoje. — Elgėmės kaip kokie dvylikamečiai ar trylikamečiai kai... na, žinai... kai susituokėm. Ar tau taip neatrodo?

Evanas dairėsi ištaigingoje mažoje erdvėje, ar bent bandė dairytis, ir spėliojo, kodėl taip sumažintas apšvietimas, beveik visiškai tamsu. (Ar tikimasi, kad susiglausi ir glamonėsies? Ar čia tokia vieta, kur automatiniam patefonui gaudžiant ir aimanuojant kokią sentimentalią karo metų dainušką gali ranka patvarkyti savo merginą?)

— Ką gi, taip, tikrai, — pritarė. — Bet kodėl susigrąžinai mano pavardę ir davei ją Ketlinai?

— Žinai, tavimi dėta daug reikšmės tam neteikčiau, — pasakė ji vis tokiu pat aiškinančiu, patariamuoju tonu. — Tiesiog padariau taip prieš porą metų, kai mergaitė pradėjo mokytis. Tuo metu atrodė nekvaila, be to, kalbant apie vardus, man visada labiau patiko Šepard.

Evanui ne itin gerai sekėsi — tai buvo aišku — bet pokalbis nenusilpo ir nepradėjo trūkinėti, vis dar tekėjo sklandžiai. Kiekvienas tamsoje atsitiktinai užmetęs akį į jų staliuką būtų pasakęs, kad porelė kartu puikiai leidžia laiką.

— Tai kas nutiko dantų gydytojui? — paklausė Evanas.

— Kokiam dar dantų gydytojui?

— Pati žinai. Tavo motina kartą pasakė, kad tu susižadėjai su studentu — būsimu dantų gydytoju.

— Oi, Dieve mano. Tai buvo prieš daugybę metų, gal pirmame kurse, mes nebuvome susižadėję — tikriausiai mano motina kažką ne taip suprato. Juk žinai, ji vargu ar ką supranta tinkamai.

Tada jam toptelėjo, jog pasitaikė gana gera proga paklausti: „Gerai, o kiek kitų vyrukų apskritai buvo?” arba: „Tai kas dabar tavo gyvenimo vyras?” Bet jis tik pradėjo mintyse formuluoti klausimą, kai prakalbo Merė:

— Bet kaip gi tu, Evanai? Kokia tavo žmonelė?

— Na, ji labai miela, — atsakė. — Labai miela, manau, tai ir yra bėdos dalis. Ji kaip maža mergaitė — ji ir yra maža mergaitė. Noriu pasakyti, kad, kai turėjome savo būstą Amitivilyje, viskas sekėsi puikiai, ten mums buvo gera, bet dabar gyvename su jos pamišusia sena motina ir bjauriu mažuoju... Klausyk, Mere, aš tikrai nelinkęs leistis į šitas kalbas, gerai?

— Taip, žinoma, — sutiko Merė. — Pasakok, ką tik nori, ko nenori — nepasakok, man viskas tinka.

Bet Evanas visai neketino šiai merginai nė toli gražu tiek atskleisti apie asmeninį gyvenimą, o dabar jautėsi kvailai užsičiaupęs.

Vienas menko apšvietimo patalpoje privalumų buvo tas, kad kiekviena mergina atrodė verta milijono. Jeigu tik jis dabar nurimtų ir pamėgintų atsipalaiduoti rafinuotoje šios merginos draugijoje! Ji tokia daili, šiek tiek pašiepiančiomis akimis, nuostabiais skruostikauliais ir gausiai vilnijančiais plaukais — gal dar būtų įmanoma šitaip jaukiai įsitaisius pasėdėti. Ko kita, po velniais, jis kvailai tikėjosi?

— Dar vieną gėrimą? — pasiūlė.

— Na, ne, jau vėlu, — reikia pabrėžti, jog pakankamai mandagiai atsisakė Merė. Bet paskui, tarsi neturėdama jokių kėslų, tik norėdama priversti jo širdį stipriau plakti, pasakė:

— Galvoju, gal norėtum pamatyti mano butą— jis kone už kampo. Ten ir išlenktume stiklelį prieš miegą.

Sekdamas paskui jos automobilį tiesiu skaldos keliu tarp bulvių laukų (jau antrą kartą šiandien džiaugėsi, kad jos mašinytė — tik dulkėtas ketvirto dešimtmečio pradžios kledaras, nes tai sakyte sakė, kad ji dar nepakliuvo į nagus kokiam turtingam išperai), Evanas Šepardas suprato, kad laikytų save tikru asilu ir amžiaus bukagalviu, jei leistų šiai moteriai pasprukti.

Jos butas pasirodė esąs kadaise buvusio bulvių augintojo namo pusrūsyje, o Merė beveik ant kiekvienos sienos prikabinėjusi lentynų su knygomis ir plokštelėmis suteikė jam bauginančiai intelektualų vaizdą. Bet Evanas įtarė, kad šie koledžo mergaitės atributai neturės jokios reikšmės, jei jis greitai žengs teisingą žingsnį — kad ir dabar, kai ji ruošiasi atidaryti barą — ir buvo teisus. Jam tereikėjo prieiti pakankamai arti ir palietus jos liemenį sušnibždėti: „Mere”, kai ji apsisukusi vėl priklausė jam.

— O, tai juokinga, — tarė ji jo rankose. Kokią sekundę jis pamanė, jog ketina apsisukti ir ištrūkti, bet ji tik pakartojo, — o, tai tikrai juokinga. O, Evanai...

Jie suklupo, gal atsitrenkė, gal nugrimzdo į koledžo absolvento stiliaus paklotų ir čiužinių krūvą — vieno kambario buto kušetę. Kai muistėsi tarsi kovodami dėl erdvės, iš tikrųjų tik išsipainiojo iš vasarinių drabužių.

Taip, gal tai ir buvo velniškai juokinga, bet įvyko. Tikra tiesa: jis vėl įsimylėjo Merę. O, tie patys speneliai, kurie varė iš proto vidurinėje mokykloje, nepaprastos kojos, svaiginančiai drėkstantis kuokštas, jo rankoje atgyjantis jos kauburys. O, Jėzau, o, Mere...

— Evanai, — kartojo ji, — o, Evanai Šepardai...

Jie mėgavosi savo laiku, tęsė jį tiek, kiek norėjo, nejautė jokio poreikio atsiplėšti vienas nuo kito ir gerokai ilgiau, kai viskas buvo baigta.

Gulėdamas ant nugaros ir mirkčiodamas, kol kvėpavimas grįžo į normalų, Evanas panorėjo, kad šiame mokslo ir kultūros pilname kambaryje nedegtų šviesa. Vylėsi, kad Merė pirmoji prabils. Bet ji tik mikliai spruko į vonią ir užtruko ten pakankamai ilgai, kad jis iš makalynės atsirinktų savo drabužius. Kai išlindo vilkėdama medvilninį chalatėlį iki kelių, jis buvo atsikėlęs, apsirengęs ir šnairavo į knygų, sudėtų lentynose, pavadinimus.

— Kavos? — pasiūlė Merė.

Pagaliau jiedu virtuvėje išgėrė kavos. Čia niekas neliudijo apie aukštesnį nei vidurinis išsilavinimą. Po poros minučių Evanas greta jos vėl kuo puikiausiai jautėsi, beveik žinojo, ką manys važiuodamas namo: kad jis — šėtoniškai patrauklus vyriškis.

— ...girdėjau apie tavo kaip šauktinio būklę, Evanai, — iš kitos virtuvės stalo pusės kalbėjo Merė. — Žinoma, apsidžiaugiau dėl Ketlinos, bet ir apgailestauju, nes manau, kad tu tikriausiai norėjai tarnauti.

— Na, taip, tu teisi, bet ką čia dabar. Juk nieko negalima padaryti. Be to, tai jau senovės istorija. Aš apie tai net nebegalvoju, nuo... supranti... negalvoju kasdien.

— Puiku, — pritarė ji. — Visada svarbu atskirti kasdieninius reikalus nuo senovės istorijos, tiesa?

Kai susiruošė išvažiuoti, ji atsistojo ir prie virtuvės durų vos juntamai, kažkaip varžydamasi jį apkabino.

— O, Jėzau, Mere, buvo puiku, — į jos plaukus sušnibždėjo Evanas. — Ar nieko, jei vėl kada užsuksiu? Noriu pasakyti, iš anksto paskambinęs?

Atsakyti ji uždelsė šiek tiek per ilgai.

— Na, manau, žinoma, — pasakė pagaliau, — tol, kol neįprasi.

Tai buvo vienintelė karti nata, vienintelė labai nuvilianti dalis to vakaro, kuris sukosi jo atmintyje visą kelią namo ir rytojaus dieną gamykloje.

„Neįprask”, — taip gali pasakyti tik šalta, „kieta” mergina. Evanas žinojo, jog tie žodžiai niekad neišdils jam iš atminties, nes niekada anksčiau, kai dar buvo kartu — net per pačius baisiausius pykčius — jis nė karto nepamanė, kad Merė — tokia.

Vienuoliktas skyrius

Vieną rytą Reičelė vilkėdama ne itin švariu chalatėliu atsargiai nulipusi laiptais atsistojo svetainės pakraštyje, tarsi ruošdamasi paskelbti pranešimą. Ji nužvelgė visus dvigubos šeimynos narius — Evaną, kuris santūriai atsivertė rytinį laikraštį, Filą, jau kelios valandos kaip grįžusį iš Costello’s, bet dar nepasijutusį mieguistu, į savo motiną, kuri dengė stalą pusryčiams, ir staiga netikėtai pareiškė:

— Aš jus visus myliu.

Netvirtai šypsodamasi Reičelė žengė į svetainę. Gal jos pareiškimas būtų turėjęs paprastą raminamą poveikį, kaip ji ir norėjo, jei motina nebūtų jo nusitvėrusi ir pasinaudojusi su visa įmanoma sentimentalia potekste.

— O, Reičele! — sušuko Glorija. — Kaip miela, kaip nuostabiai pasakei! — Atsisuko į Evaną ir Filą, tarsi tiedu būtų per daug kvaili bukagalviai, kad patys įvertintų, ir pareiškė: — Argi nenuostabu, kad mergaitė taip pasakė niekuo neišsiskiriantį penktadienio rytą? Reičele, manau, privertei mus visus gėdytis dėl smulkmeniškų ginčų ir savanaudiško tylėjimo, šito niekada nepamiršiu. Tu tikrai turi nuostabią žmoną, Evanai, o aš turiu nuostabią dukterį. Žinai, Reičele, gali neabejoti, kad visi šiuose namuose taip pat tave myli ir baisiai džiaugiamės, jei tu gerai jautiesi.

Reičelė taip sutriko, kad, atrodė, net vengia užimti savo vietą prie stalo. Skubiai metė apgailestaujančius žvilgsnius į vyrą ir brolį, tačiau šiedu jos akių pranešimą pražiopsojo.

O Glorija dar net nebaigė.

— Nuoširdžiai tikiu, kad šitą akimirką visi mes prisiminsime visą gyvenimą, — suokė. — Mažoji Reičelė nulipa laiptais... oi, ne, tiksliau — mažoji suaugusioji Reičelė, ir sako: „Myliu jus visus”. Žinai, ko norėčiau, Evanai? Vienintelis mano noras — kad tavo tėvas būtų čia ir pasidalytų šio ryto džiaugsmu su mumis.

Bet tada gal jau ir pati Glorija pajuto, kad reikalai nuėjo per toli. Vos jai nustojus taukšti, visa ketveriukė dalykiškoje tyloje palinko ties pusryčiais, kol Filas, sumurmėjęs „Atsiprašau” atstūmė savo kėdę.

— Kur gi dabar susiruošei, jaunuoli? — pasiteiravo Glorija. — Nemanau, kad kur nors eisi, kol nesuvalgei kiaušinio.



— Klausyk, bet iš tiesų, brangioji, — kitoje miestelio pusėje prie savojo pusryčių stalo kalbėjo žmonai Čarlzas Šepardas, — man jau pasibaigė atsiprašymai. Tai gali būti kur kas lengviau nei tu galvoji. Pasirodysim ir viskas, tik kartą, ir bus atlikta.

Bet Greisė atsakė, kad ji vis dar nemato priežasties, kodėl verčiau negalėtų tos moters pasikviesti čia.

— Argi svarbu kur? Ar tai nebūtų net suprantamiau, jei ji žino, kad aš negaliu išeiti iš namų?

— Ne, nebūtų, — atkirto Čarlzas.

Jau anksčiau mėgino paaiškinti, kad nenori kviestis Glorijos Dreik, nes negalės sukontroliuoti, kiek ilgai ji užsisėdės ir, dar blogiau, paskui ji gali pasijusti laisva užgriūti kitomis popietėmis, nuolat. Jis pradėjo dar kartą kantriai viską aiškinti, bet Greisė buvo per daug irzli klausytis.

— Klausyk, tai kvaila, — pareiškė. — Visa tai niekai. Ir tikrai nesuprantu, kodėl šitaip valdingai su manimi kalbi, Čarlzai, jei žinai, kokį poveikį toks tonas daro mano kraujospūdžiui.

Taigi jis liovėsi valdingai kalbėjęs. Kai žmona susiruošė į saulėtą verandą, viena ranka apglėbęs nugarą lėtai padėjo jai ten nusigauti, tarsi viena galėtų parpulti.

Tik Evanas ir pora artimiausių kaimynų žinojo, — Čarlzas daugiau niekam nesakė, — kad Greisė iš tikrųjų visai nėra „pririšta prie namų”. Kelis kartus per metus, jei rodydavo filmą, kurį ypač norėdavo pamatyti, ji primygtinai prašydavo, kad vyras nuvestų ją į kino teatrą, netgi skubindavo blausiai apšviestais laiptais į balkoną, kur būdavo leidžiama rūkyti, o jis vogčiomis dairydavosi baimindamasis tarp žiūrovų pamatyti kokį pažįstamą iš miestelio, tarkim, bakalėjos ar skalbyklos klientą.

Jautėsi įsitikinęs, kad pamažu įkalbėtų ją aplankyti Gloriją Dreik, bet ši diena tam nebuvo tinkama. Viskas, ko galėjo griebtis tą rytą, kai su plona vasarine antklode ir žurnalu įtaisė ją šezlonge, tai eiti į virtuvę ir sutaisyti rytinį gėrimą.



Tą dieną Filas Dreikas beveik nemiegojo. Jis nepaliovė kovojęs su savo pagalve, grumdė ją į visokias formas, tarsi tai galėtų padėti, bet užplūdusi miego banga atnešdavo tik slogius sapnus, kokius vaikai paprastai sapnuoja karščiuodami, taigi jis greitai prabusdavo. Pabudęs pakliūdavo į atsitiktinių netvarkingų minčių, kurių nė suprasti negalėjo, nagus. Nesuprasdamas, kas darosi, prisiminė tuos kartus mokykloje, kai pusantros valandos prasėdėdavo tobuloje skaityklos tyloje neperversdamas vadovėlio puslapio ir neperskaitydamas nė eilutės.

Pirmąją Filo dieną šiuose namuose motina smiliumi praskyrė taškuotą muslino užuolaidėlę ant Evano ir Reičelės durų („O, gerai, ji nemiega”) ir nuo tada, net nenorėdamas apie tai galvoti, Filas žinojo, kaip lengva būtų užmesti akį į juos besimylinčius. Tokia galimybė galėjo pasitaikyti kiekvieną vakarą ir kiekvieną popietę, o kadangi Filas dirbo pas Costelb’s, ir ankstyvais rytais taip pat, bet tai atrodė ne kaip pagunda, o kaip tikros pagundos parodija. Jis žinojo, kad niekada netaps taip besielgiančiu išsigimėliu, tad kiekvieną kartą einant pro lengvai tepridengtas duris jo pasididžiavimas savimi automatiškai išaugdavo.

Paskui vieną rytą, grįžęs iš darbo ir besimaldamas po namus, nes nesijautė norįs gulti, stebėdamas, kaip dienos šviesa skverbiasi į visus kambarius, tik ne į jaunosios poros, jis susivokė rimtai galvojąs apie duris ir užuolaidėlę. Netgi pastovėjo ten kiek laiko vos kvėpuodamas, vieną pirštą ištiesęs per porą colių nuo audinio, tiesiog kad sužinotų, koks jausmas taip priartėti prie neatleidžiamo veiksmo. Nusisukęs suprato, kad daugiau nebegali to laikyti pagundos parodija — pagunda buvo tikra.

Tysodamas be miego ir laukdamas, kol praslinks diena, jis jautėsi nepajėgus sudėlioti kokius suprantamus mintijimus, išskyrus vieną niūrią ir įkyrią idėją, kad niekas pasaulyje neturi jokios prasmės. Nėra jokios prasmės mėginti sprukti nuo jėgų ir įvykių šiuose namuose, šį vakarą pėdinti po stovėjimo aikštelę renkant ketvertukus ir dešimties centų monetas taip pat bus beprasmiška. Gal tai apskritai ne ką daugiau nei elgetavimas: jei jis naktimis nustotų rodytis aikštelėje, abejojo, ar kas nors pastebėtų. Vairuotojai statytų automobilius į tinkamas vietas, planavimas savaime išsispręstų, žmonės rastų kelią į restoraną ir be kvailo Filo Dreiko žibintuvėlio. Tačiau vis tiek keliauti į darbą buvo geriau nei pasilikti namuose.



Reičelė virtuvėje sukiojosi viena — buvo jos eilė virti — taigi vakarienę pateikė ji. Labai gerai, nes Filas tą vakarą nebūtų galėjęs ištverti motinos draugijos.

— Žinai, aš įsitikinusi, jog vaikelis gims dar prieš tau grįžtant į mokyklą, — užsiminė sesuo, — tai jūs bent jau... na, supranti, šiek tiek pažinsite vienas kitą.

— Taip, gerai, tikiuosi.

Gal ir tiesa, kad Reičelė myli visus, jei ne, arba jei ne visai, tai tikrai žino, kaip įtikinančiai suvaidinti.

— Turėtum nekreipti dėmesio, jei Evanas šiomis dienomis atrodo kiek atžarus ar šiurkštus. Manau, tai daugiausiai dėl to, kad jam ne itin patinka mintis tapti tėvu... dar kartą tapti tėvu, štai taip, bet jis pripras.

Filas užtikrino seserį, kad viską supranta.

Tą vakarą Costello’s Filas vaikščiojo pusiau užsimiegojęs ir svajodamas, tad netrukus po vidurnakčio padarė pirmą kvailą tos vasaros klaidą.

Kairysis parkavimo aikštelės kraštas buvo nežymus — sunku pasakyti, kur baigiasi restorano teritorija ir prasideda šešėliuose paskendusi aikštelė, priklausanti Įlankos bazei — valdytojas įspėjo Filą apie šią klastingą vietą tą dieną, kai priėmė į darbą. Tomis naktimis, kai apstu lankytojų, aiškino vyrukas, tai gali pasitarnauti Filo labui: palei tolimąjį nematomos linijos kraštą galima įkišti tris keturis automobilius — vyrukai iš Įlankos bazės vargu bau skųsis, bet Filas turėtų sekti vidurinės mokyklos poreles, kurios užsuka ten tik pastovėti. Jei įmanoma, vertėtų pasinaudojus žibintuvėliu juos atgrasinti, kad nenorėtų net sukti į tą plotą — vaikučiai pagaliau turėtų suprasti, jog nėra jokios „meilužių eilės” — bet jei kam pavyksta ten įsitaisyti, tai verčiau palikti juos ramybėje.

Tokia tad ir buvo šio vakaro bėda — Filas nuklydo per toli į klastingąją teritoriją ir atidarė automobilio, kuriame vyko tikra orgija, dureles: viena pora raitėsi priekinėje sėdynėje, dar viena — užpakalyje. Filui ant kojų užkrito ir pažiro į šipulius viskio butelis. Dar probėgšmais pamatė nuogus merginos spenelius, paskui toji suspiegė ir prisidengė, o jos draugužė iš galinės sėdynės pernelyg giliu ir dusliu kaip vidurinės moksleivei balsu šūktelėjo: „Gerai jau, sveikas, Galahade”, paskui jis staigiai užtrenkė dureles ir kuo greičiau spruko, tarsi nieko nebūtų atsitikę. Dešimt dvylika žingsnių tikėjosi, kad vienas ar abu vaikinukai, o gal vyriškiai, atskubės paskui, apgręš jį ir sudaužys kaip bulvių maišą, bet niekas jo neužpuolė. Filas spėjo, kad taip nutiko tik todėl, jog aikštelėje buvo pakankamai tamsu ir meilužiai neįžiūrėjo, koks jis jaunas ir kvailai nekaltas. Automobilis netrukus pajudėjo: įsuko į Įlankos bazės teritoriją ir išnyko Devintajame maršrute, bet Filas dar ilgai drebėjo, o žibintuvėlis rankoje pasidarė lipnus nuo prakaito. Jis jautėsi kvailai — gelbėjo tik tai, kad niekas iš Costello’s nepastebėjo jo šiurkščios klaidos. Visą likusį laiką jis stengėsi likti budrus, nors atmintyje nuolat išdygdavo merginos speneliai.

Trečią trisdešimt, likus pusvalandžiui iki uždarymo, tarnybinio įėjimo durys sūpuodamosi atsidarė ir skersai aikštelę metė geltoną šviesos juostą. Šiurkštus senas balsas šūktelėjo:

— Ei, vaike, nori užeiti?

Kvietė liesasis indų plovėjas, kuris kartą išvadino jį beviltišku, bet čia aiškiai buvo kitoks atvejis.

— Taip, bet verčiau pasiliksiu iki...

— Traukia velniai tas mašinas. Tai svarbiau.

Viduje tvyrojo džiugus, gyvas klegesys, vyko vakarėlis, nes tai buvo paskutinis Arono vakaras prieš išeinant į armiją.

Virtuvėje ir podėlyje grūdosi gero linkintieji — netgi naktinis valdytojas buvo čia, juokdamasis laikė rankoje gėrimą — o Aronas linksmai sukinėjosi tarp kolegų, kratė rankas, stabteldavo oriai pakštelėti merginoms. Tebevilkėjo baltus marškinius ir darbinę juodą peteliškę, bet prijuostė paskutinį kartą pūpsojo skalbinių krepšyje.

— Ką gi, gerai, kad atėjai, malonu tave matyti, Filai, — pasakė praeidamas. Berniukas buvo pamalonintas, kad Aronas atsiminė jo vardą.

Medinius lentų paklotus nuo virtuvės grindų sukrovus prie sienos atsirado nedidukė pakyla. Vyriausiasis padavėjas portugalas užsiropštė ant viršaus ir ištiesęs ranką padėjo Aronui atsistoti greta. Paskui vakarėlio garsai nuščiuvo, nes padavėjų vyresnysis pradėjo įžanginę kalbą. Vyrukas kalbėjo su tokiu stipriu akcentu, kad tik kelios frazės nuskambėjo aiškiai: „...mūsų didžiai gerbiamas... mūsų nepaliaujamas žavėjimasis... mūsų patys geriausi linkėjimai”. Paskui viena padavėjų įteikė dvi dovanas (kurioms, akivaizdu, susimetė visi darbuotojai, išskyrus Filą) — sidabrinį rankinį laikrodį ir sidabrinę kariškio identifikacijos apyrankę. O kai plojimai nuslopo, atėjo laikas tarti keletą žodžių Aronui, vis dar išraudusiam, sutrikusiam ir dėkingam.

— Nė nežinau, ką pasakyti, — pradėjo, — tik labai noriu visiems padėkoti... nuoširdžiausiai padėkoti, iš visos širdies. Labai džiaugiuosi, kad šį vakarą tarp mūsų yra mano draugė Džudė, nes aš vis stengiausi sugalvoti naujų būdų padaryti jai įspūdį, o šitas — pats geriausias. Iki šiol vis mėčiau užuominas, koks puikus futbolo žaidėjas buvau. Vienintelė problema — tai paprasčiausiai netiesa, nes buvau labai vidutiniškas. Netgi būdamas abiturientas žaidžiau tik dvejose trejose rungtynėse, ir tik tada, kai mūsų komanda pirmavo kokiais trisdešimt šešiais taškais, bet įsivaizdavau, kad ji niekada to neišsiaiškins, nes mudu lankėme skirtingas mokyklas — per keturiolika mylių viena nuo kitos — ir tada vienas kito net nepažinojome. Tačiau, mieloji, deja, tokia tikrovė, — jis trumpam atsisuko į besijuokiančią merginą minios priešakyje. — Pasakysiu tau, kad neapsakomai palengvėjo sužinojus, kad neteks pasukti atgal į tą gyrimosi kelią.

Bet svarbiausia, ką šiąnakt jaučiu, neminint stipraus draugiškumo jums visiems, nekalbant apie supratimą, kaip labai visų pasiilgsiu, kai būsiu toli... svarbiausia — nė svajot nesvajojau apie gražesnį atsisveikinimą.

Spėju, nė vienas nežino, ko tikėtis armijoje. Rodoma daugybė filmų, bet filmuose net nesistengiama parodyti tiesą apie armiją ir apie karą, ne daugiau nei tiesą apie meilę.

Tikiuosi, būsiu paskirtas pėstininku, nes visada šito norėjau, paskui, jei valdžia nutars keltis į Europą, tikiuosi, mane irgi pasiųs tenai, o ne į Ramiojo vandenyno baseiną, nes mano tauta — žydų tauta. Tačiau niekada nežinai. Gal būsiu koks aprūpinimo ar kadrų klerkas Nebraskoje ar panašiai?

Ką gi, suprantu, kad kalbu per ilgai, bet jau beveik baigiau. Tenoriu pridurti vienintelį dalyką — telaimina jus Dievas. Telaimina jus Dievas, brangūs bičiuliai! Labanakt!

Kilus ilgoms, džiaugsmingoms ovacijoms, keletas merginų pravirko, o jaunoji Džudė užsiropštusi ant pakylos apkabino draugą ir priglaudė veidą prie jo prakaituotų marškinių.

Visą kelią namo vakarėlio gausmas neišėjo iš galvos. Filas Dreikas buvo beveik pasiruošęs patikėti, kad kai kurie dalykai pasaulyje turi prasmę. Ir geriau už viską žinojo, kad miegos kaip užmuštas.



Tą vakarą Reičelė buvo svetainėje viena. Sėdėjo patogiai įsitaisiusi po ryškia lempa su siuvimo krepšiu, kuris gal buvo pasirinktas kaip butaforija, kad ji atrodytų kaip patenkinta jauna žmona, kai Filas nulipo laiptais.

— Evano nėra? — pasiteiravo. — Kur jis išėjo?

— Nežinau, — atsakė ji, o paskui, nukandusi dantimis siūlą, paaiškino išsamiau: — Nežinau, kur Evanas išėjo, nes neklausiau. Net sutuoktiniai neprivalo viską žinoti apie kits kitą visą laiką, supranti. Visi mes nusipelnome šiek tiek privatumo, kaip manai?

— O, taip, žinoma, — paskubomis išbėrė brolis. — Nenorėjau, kad nuskambėtų tarsi... gerai, suprantu. Žinoma.

Tada iš virtuvės išsiblaškiusiai liesdama plaukus išlindo motina ir paklausė:

— Ar Evano nėra, brangute? Kur jis išėjo?



Tik retkarčiais akinamas iš priekio atriedančių automobilių šviesų Evanas patenkintas ir atsipalaidavęs riedėjo lygutėliu keliu skersai salą. Netoli sankryžos su Dvyliktuoju maršrutu sustojo prie telefono būdelės.

— Ar „netaps įpročiu”, — pasiteiravo, — jei šiąnakt pas tave užsuksiu?

— Na, nepasakyčiau, kad vyrų turėjau daugiau, negu priklauso, — pasakojo Merė, kai abudu po poros valandų šnekučiavosi įsitaisę jos lovoje, — bet nepasakyčiau, kad ir mažiau, negu priklauso.

Ji gulėjo ant nugaros antklodę užsitraukusi tik per colį virš spenelių ir net neįtarė, kaip gundančiai atrodo, tad Evanas truputį pasigailėjo, kad privertė ją pradėti šitokias kalbas.

— Manau, kad tiek kartų, kiek priklauso, pati palikau vyrus, o ne buvau palikta, — kalbėjo Merė. — Tačiau ištekėti tikėjausi tik vienintelį kartą, už to jauno teisininko, pas kurį dirbau. Pirmasis darbas po koledžo. Buvome kartu beveik metus ir maniau, kad viskas tikrai nuostabu, tik kartą jis grįžo iš kelionės į Kanzas Sitį ir pareiškė įsimylėjęs stiuardesę. Juokingiausia, kad nepatikėjau — maniau, pokštauja — bet jis kalbėjo rimtai, taigi man neliko nieko kita, tik išeiti iš tos tarnybos ir čiupti pirmą pasitaikiusį darbą kažkokiame nedideliame vaistinių tinkle Hempstide. Ten užtrukau tik porą mėnesių, paskui nuėjau dirbti į Baileys. Taigi dabar žinai praktiškai viską.

Už pateiktą informaciją ji maloniai paprašė papasakoti daugiau apie tą metą, kai Evanas buvo susižadėjęs su Reičele. Netrukus jis labai apmaudžiai suklydo leidęs Merei patirti labiausiai apgailėtiną istorijos dalį.

— O, — nutęsė ji, kai jis užsikirtęs nutilo, — tai judu nesimylėjote iki vestuvių?

— Na, matai, tarsi ir mylėjomės. Ir taip, ir ne. Klausyk, sunku paaiškinti, supranti?

Dabar Evanas įstrigo bandydamas pasiaiškinti.

— Pirmam kartui nusivedžiau ją į kažkokį seną šlykštų viešbutį Vakarų Dvidešimt penktojoje gatvėje. Manau, kad viešbutis jau savaime buvo klaida. Reičelė tame kambaryje buvo tokia drovi, išsigandusi, nervinga, kad aš taip pat pradėjau baisiausiai nervintis, kažkaip keistai, kaip net negalėjau įsivaizduoti, ir mes netgi iš tikrųjų... supranti... mums ne itin pavyko. Kitiems kartams iš bendradarbio pasiskolinau buto Džekson Haitse raktus, tik nė velnio nebuvo geriau. Taigi pradėjau galvoti: „Gerai, puiku, kas čia, po velnių? Kodėl nesusituokus tuojau pat? Šitaip intymios problemos savaime išsispręs.” Supranti?

Žinoma.

— Taip ir padarėme. Viskas savaime susitvarkė per porą naktų. Nuo tada buvo tobulai gerai. Noriu pasakyti, kad ir dabar viskas gerai, tik nepaliauju norėjęs, kad pradžia būtų buvusi kitokia. Manau, ji irgi to norėtų.

Jei Merė būtų tikrai „kieta” mergina, šioje vietoje tikriausiai būtų nusijuokusi, tačiau jos mąsliame veide nebuvo nė ženklo šypsenos.

— Žinai, liūdna, kai kas nors tuokdamasis jaučia tokio pobūdžio spaudimą, — pasakė. — Nors jei vėl pastočiau, nemanau, kad jausčiau ypatingą poreikį susituokti. Man patinka būti vienai. Supranti? Man patinka laisvė, patinka sužinoti naujų dalykų apie save pačią. Manau, tokią nuostatą įgijau koledže.

— Gerai, ko dar, po velnių, išmokai koledže? Skaityti visas šitas prakeiktas knygas? Susiręsti lovą per šešis colius nuo suknistų grindų?

Jis sunkiai nusirito nuo Merės, kažkaip negrabiai atsistojo ir nuėjo į virtuvę paimti alaus. Evanas buvo įtūžęs, nors gerai nežinojo kodėl. Gal kad išpasakojo jai visus trikdančius reikalus — sumanymas išversti vidurius prieš merginą niekada nepasiteisina — o gal dėl to, kad ji ištisus metus mylėjo teisininką.

— Klausyk, Evanai, — ramiai pasakė Merė, — koledžas gali gerokai praplėsti ir tavo perspektyvas. Ar nori visą gyvenimą dirbti mašinistu?

Jis apsisuko virtuvės tarpdury.

— Aš ne mašinistas, — pareiškė su nuožmiu išdidumu, — aš mašinų gamintojas.

Pažymėjęs šį svarbų skirtumą (juk pati geriau žinojo, kad ne „mašinistas”, dėl Dievo meilės) Evanas suprato, kad daugiau nebepyksta. Atnešęs du šalto alaus į pagrindinį kambarį, pasakė apgailestaująs, paskui prisipažino Merei ketinąs stoti į koledžą, kai tiktai įstengs.

— Kitais metais šituo metu gal jau turėsiu pakankamai, nes reguliariai atsidedu pinigėlių — kiekvieną mėnesį, kas savaitę.

Jos lova buvo per žema, kad galėtum atsisėsti, taigi jis nusinešė savo alų prie vienos iš dviejų kambaryje stovėjusių kėdžių ir įsitaisė tenai. Būtų norėjęs užsimesti chalatą, nes jautėsi baisiai keistai sėdėdamas ant kėdės nuogu užpakaliu.

— Tikiuosi, tau pasiseks, Evanai, — tarė Merė. — Žinau, kaip tau patiks gyvenimas koledže, kai pradėsi. Jis tarsi atveria žmogui visai naują pasaulį, tokį, kokio anksčiau visai neįsivaizdavai.

— Aha, šitą posmą jau girdėjau. Visi mano kada sutikti koledžo absolventai pasakoja apie atsiveriantį naują pasaulį. Jūs visi vieną giesmę giedat, nesvarbu, patys tą patyrėt ar ne. Tarsi kalbėtum su kokiais komunistų partijos nariais.

Atrodo, Merei toptelėjo, jog palyginimas pakankamai sąmojingas, kad ji švelniai, skaidriai nusijuoktų. Evanas jau buvo beveik pamiršęs, kaip gera matyti Merę šitaip besijuokiančią, kai jos akys šoka. Jis vėl atsidūrė lovoje, kur jam ir priklausė būti: nutraukė antklodę ir vėl ją paėmė, tarsi Merė būtų vienintelė jo kada pažinota mergina.

Kiek vėliau, kai Evanas rengėsi ruošdamasis namo, ji pasakė.

— Taip malonu tiesiog stebėti tave einantį, pasisukantį ir grįžtantį — visada taip buvo. Žinai, ką dar baisiai mėgdavau? Mėgdavau stebėti, kaip sėdi į mašiną ir nuvažiuoji — vien dėl to, kad tiksliai žinojai, ką darai, ir visada tai atlikdavai taip puikiai.

Dvyliktas skyrius

— Čarlzai, — vieną dieną priešpiečiaujant kreipėsi į sutuoktinį Greisė Šepard, — manau, šią popietę kuo puikiausiai galėčiau nukakti ir susipažinti su Glorija Dreik, jei tebesi pasiryžęs mane tenai temptis.

Jos pareiškimas nuskambėjo taip apgaulingai kasdieniškai, kad iš pradžių vyras net nepatikėjo. Pabandė nutaisyti tokią miną, tarsi viską apgalvoja, o paskui pasakė:

— Ką gi, jei tik nori, brangioji, galiu kuo lengviausiai susitarti dėl rytojaus ar bet kuriuo metu savaitgalį, argi nebūtų geriau?

— Ne, važiuojam šiandien, — užsispyrė Greisė, — ir bus baigta.

Ji nė nedirstelėjo į pusryčius, tik kaptelėjo priešpiečių, tačiau visą rytą be perstojo rūkė. Vyras galėjo pasakyti, kad tokiu būdu ji stiprinosi prieš išreikšdama savo apsisprendimą, o dabar, ankstyvą popietę, jai ir toliau reikės save stiprinti.

Buvo jau beveik rugpjūtis, Čarlzas jau buvo pavargęs nuo savo argumentų, tad nusprendė pasinaudoti jos reta bendruomenine drąsa, kol toji neišsivadėjo.

Jis vėl padėjo žmonai įsitaisyti saulėtoje verandoje („Klausyk, kodėl tau nepagalvojus, kaip pasipuoši šią popietę, o aš ateisiu ir palydėsiu tave viršun, kad liktų pakankamai laiko persirengti.”), paskui, kai stalas buvo nukraustytas, o indai išvalyti ir sudėti plauti, paskambino Glorijai Dreik ir pasakė, kad užsuks šiandien apie ketvirtą.

Sutvarkęs indus Čarlzas rado kitų užsiėmimų virtuvėje — visada gali surasti darbo, jei tik trokšti kur užsibūti. Kartą nutykinęs į valgomąjį patikrino gėrimų atsargas bufete, vien tik kad pasižiūrėtų, ar padarė tinkamas prielaidas apie tą drąsinimąsi. Taip ir buvo. Kvorta burbono, vakar pastatyta su vis dar nepažeistu užsandarinimu, dabar buvo tik puspilnė. Ką gi, popietė gali išpulti kebli, bet dabar jau nieko nepadarysi.



Kitame Kold Springo pakraštyje, kuo toliausiai, Harieta Talmadž rimtai susikirto su vaikaičiu tikriausiai pirmą kartą gyvenime. Jis žingsniavo pirmyn atgal priešais senelės krėslą ir plačiai teatrališkai gestikuliavo, tarsi jos būtų neįmanoma įtikinti, o moteriškei vis labiau aiškėjo, kad būtent berniukas nepaiso sveiko proto.

— Todėl, kad man toji moteris ne itin patiko, Džerardai, štai kodėl, — pasakė. — Aną popietę ji man pasirodė nuobodi ir įkyri, iš karto tau taip ir pasakiau. Nematau jokios prasmės palaikyti tolesnius... kokius nors tolesnius ryšius.

— Bet ar nemanai, jog tai savotiškai nemandagu? Tiesiog šitaip atstumti žmogų?

— Nematau nieko nemandagaus, — atkirto senelė. — Buvau tobulai mandagi, kai ji kvietė mus kažkada praeitą mėnesį: paprasčiausiai pasakiau, kad popietei turiu kitų planų, bet viliuosi, jog palaikysime ryšį.

— Taigi? Ar čia nebūtų ryšio palaikymas? Užsukti valandai dviem? Kas gi čia blogo?

— Matai, vargu ar čia „blogo” klausimas, Džerardai. Net neįsivaizduoju, kodėl tu užsispyrei. Jei taip baisiai svarbu susitikti su Dreikų berniuku, kodėl negali paprasčiausiai nulėkti su dviračiu?

— Todėl, kad anaip būtų gražiau, nejau nesupranti? Kaip ir tada, kai jiedu čia apsilankė. Jei nuvažiuočiau vienas, būtų per daug akivaizdu.

Frazė „per daug akivaizdu“ sudėjo visus taškus ant „i”. Flešas vis dar buvo tokio amžiaus, kai nepopuliariam vaikinukui kitų jaunuolių draugystės reikia siekti taip pat skrupulingai, tarsi jie būtų mergaitės. Nuolatiniai nepasisekimai mokykloje tikriausiai jį šiurkščiai išmokė, kad „per daug akivaizdu” gali būti pati blogiausia klaida. Jos beveik pakanka širdžiai sudaužyti.

Labai retai augindama vienintelę savo dukters atžalą Harieta buvo tikra, jog viską daro gerai — buvo pernelyg daug netikėtų sunkumų ir tiek daug skubotų pasukimų lengviausiu keliu. Dabar, kai Flešas tapo mandagiu paaugliu giliu balsu, ji dažnai jausdavosi galinti didžiuotis savo ankstesniais sprendimais. Bet tokiomis akimirkomis kaip ši atrodydavo kitaip.

Dar po kelerių metų, kai jis pradės įsimylėti merginas, kiekvienam naujam ryšiui tikriausiai suteiks per daug emocinio intensyvumo. Jis bus iš tų vaikinų, kurie gąsdina merginas nepateisinamu savininkiškumu, kurie teiraujasi: „Iš kur žinai, kad manęs nemyli?“ Jei neatsiras tokios, kuri ištvertų su juo pakankamai ilgai, jis risis vis žemiau, prie vis mažiau geidžiamų panelių, kol apsistos ties kokia apgailėtina mažyle iš prastos giminės, tikriausiai net kitos klasės. Gali taip atsitikti, kad nugyvens gyvenimą kaip vienas tų ištižusių neišsivysčiusių geraširdiškų žmogėnų, kurių visi gailisi.

Nors ir taip, šią pavojingą popietę vargu ar galima išgvildenti Flešo galimo plaukimo pasroviui klausimą — kita svarbi vyriškumo pamoka turės palaukti.

— Na, gerai, brangusis, — apsisprendė ji pagaliau, — jei tai tau tiek daug reiškia, žinoma, važiuokim kartu. Tuomet kodėl tau nenuėjus ir nepasakius Ralfui, kad paruoštų mašiną keturios trisdešimt?



Po Čarlzo skambučio Glorijai liko ne kažin kiek laiko sutvarkyti svetainę, taigi ji verčiau nusprendė pasirūpinti apdarais ir šukuosena. Paskui pro langą, pro žaliuojančius lapus, slėpusius dalį įvažiavimo, pamatė atriedantį Šepardų taksi. Stebėjo, kaip išlipęs Čarlzas atsisuka padėti lėtai, stebėtinai apkūniai poniutei vieną po kitos pastatyti pėdas ant žemės. Kai svečiai lankstydamiesi po žemomis šakelėmis pajudėjo namo link, Glorija negalėjo užgniaužti pasitenkinimo virpulio, kad Greisė tokia stora, bet iš artėliau, kai popiečio šviesa ėmė žaisti moters veide, pasirodė, jog ji labai daili. Dabar tapo visiškai akivaizdu, iš kur tokia puiki Evano išvaizda.

— Štai, pagaliau, — džiūgavo Glorija. — Kaip baisiai malonu pagaliau su jumis susipažinti, Greise.

Moteris spėliojo, ar gali prieiti ir pakštelėti į skruostą — ar tokiomis aplinkybėmis derėtų? — bet sulaikė beveik nepastebimas Greisės šypsenos traukuliukas, tad Glorija nuskubėjo prie gėrimų stalo ir pradėjo ten krapštytis nė akimirkai nenutildama.

— ...bijau, kad šiandien čia šiokia tokia netvarka, bandėme stumdyti baldus, bet nieko, kaip matote, dar galutinai nenusprendėme...

Namuose buvo bent Filas, mandagus kaip pridera privačios mokyklos moksleiviui, paliks gerą įspūdį, bet kurią akimirką laiptais nusileis Reičelė. Jei draugijoje kildavo įtampa, Gloriją visada ramindavo supratimas, kad jos vaikai tinkami pasirodyti. Ji prisiminė tą dieną Niujorke, kai pati apkerėta Šepardų vyrų kalbėjo silpnai ir liguistai, veltui mėgino išlaikyti svečių susidomėjimą. Kažin kaip ten būtų susiklostę, jei namo laiku nebūtų grįžę vaikai.

— ...taip, Costello’s, žinoma, — kalbėjo Greisė, — o kiek toliau — senieji Salos rūmai. Ar žinai tuos rūmus?

— Ne, bijau, kad...

Tada su nauja nėščiosios suknele tarsi besipuikuodama savo padėtimi pasirodė Reičelė.

— O, Greise! — apsidžiaugė.

Glorijai dingtelėjo, kad Reičelės entuziazmas kiek perdėtas, paskui pagalvojo, kad gal dukra prisirišo prie šios moters per tuos ramius savaitgalius, kol buvo susižadėjusi.

— Atrodai nuostabiai, širdele, — pagyrė Greisė, — tiesiog kaip gyva sveikos ir laimingos kūdikio besilaukiančios jaunos moters reklama.

— Oi, ačiū, žinot, viliuosi, kad iš tiesų esu sveika. Tikrai, niekada nebuvau laimingesnė.

Glorijai pasidingojo, kad ji niekada negirdėjo tokio kvailo pareiškimo apie asmeninę gerovę, nebent per radiją, transliuojant Kino akademijos apdovanojimus. Reičelės žodžiai priminė pačias lėkščiausias Kurčio frazes. Ką padarysi, Reičelė visada buvo tėčio vaikas.

— O, puiku, — Greisė apsidžiaugusi atsisuko į Čarlzą pritarimo. — Argi nenuostabu, kai žmona šitaip kalba?

Vyras pritarė, kad tikrai puiku, netgi pridūrė, kad to pakanka, jog kiekvienas sutuoktinis pasijustų išdidus, tačiau atidžiai stebėjo Greisę, ypatingą dėmesį skirdamas jos akių švytėjimui. Tai buvo kilniaširdiškoji, nerimastingoji, džiaugsmingoji jos girtumo fazė: netrukus kerai pradės sklaidytis, bet dar galima spėti išvesti ją iš čia ir pargabenti namo prieš susmunkant.

— Žinai, Reičele, — kalbėjo Greisė, — nuo tos akimirkos, kai Evanas tave pirmą kartą atsivedė į namus, supratau, kad tu jam — pati ta. Visą laiką buvai pati ta.

Reičelė galėjo tą komplimentą taip ir palikti, bet akivaizdu, tą popietę buvo perdėto jausmingumo diena.

— Ką gi, — pasakė ji, — labai viliuosi, kad judu žinote, kaip nuoširdžiai jus pamilau.

Dabar Glorijai ėmė atrodyti, kad tie trys nepažįstamieji mėgina ją atskirti ir nutildyti. Nori priversti ją jaustis vieną pasaulyje, o tai beveik tas pats, tarsi ketintų nugalabyti. Bet ji dar gali už save pakovoti vieninteliu jai žinomu būdu — ji vėl pradėjo kalbėti.

— Greise, — kreipėsi, bet savimi patenkintų balsų burbuliavimas buvo toks tvirtas barjeras, kad jai teko du kartus pakartoti, kol pavyko įsiterpti, — Greise, ar Čarlzas jums kada pasakojo, kaip mes susipažinome, ten, mieste? Keistu, nuostabiu būdu...

— Taip, sugedo mašina, — pertraukė ją Greisė Šepard. — Nuostabi istorija. Keista. Nors, žinot, žmonės pasakoja apie atsitiktinius susitikimus, bet iš tiesų tokių dalykų nėra, nes visi susitikimai yra atsitiktinumai, tiesa? Ypač vaikino ir merginos. Netgi rūpestingiausiai suplanuoti, kruopščiausiai kaip tik galima įsivaizduoti surengti, pavyzdžiui, taip, kaip susipažinome mudu su Čarlzu. Turėjau labai gerą draugę. Ji man pasakė, kad būtinai turiu nueiti į šokius Fort Devense, nes ten lankosi vaikinukas, kurį aš be abejonės įsimylėsianti. Taigi nuėjau, netgi itin nenoromis, nes tuo metu buvau beveik susižadėjusi su kitu — ten pamačiau jį — tobulą kaip svajonė jauną leitenantą, iš pirmo žvilgsnio jį įsimylėjau ir per visus prabėgusius metus nė karto nepasigailėjau.

— Kaip miela, — sučiulbėjo Glorija, — tikrai nuostabu.

Tačiau žiūrėdama į švytintį senstelėjusį veidą neabejojo, jog vienintelis jos troškimas — kad Greisė Šepard būtų mirusi.

— Kas čia? — šūktelėjo Reičelė. — Kieno ta didžiulė... didelis limuzinas įvažiavime?

Filas mikliai pribėgo prie lango, paskui atsisuko į motiną:

— Ar tu juos šiandienai kvietei?

— Ne, nekviečiau, — kaip tikra nekaltybė atsiliepė Glorija, tarsi sūnus privalėtų suprasti, kad ji nieko panašaus nedarytų nepasitarusi su juo, bet paskui pridūrė: — Tačiau, manau, nuostabu turėti tokius namus, kur žmonės jaučiasi laisvi užsukti bet kuriuo metu. Kaip manot?

Ji jautėsi šiek tiek išsigandusi, bet iš esmės džiaugėsi. Niekas iš šios šeimos grupelės nepadarys klaidų, kurias Harieta Talmadž paimtų domėn. Jei Harieta Talmadž iš pradžių ir apstulbs atsidūrusi tokiame apšepusiame kambaryje su izoliacijos plokščių sienomis, tai tik tol, kol pamatys, kokie nuostabūs žmonės čia susirinko.

— Taip, Harieta Talmadž, — nutęsė Glorija tarpduryje. — Kaip nuostabu jus matyti. Ir Flešą. Užeikit, prisijunkit prie mūsų. Bijau, negaliu pasiūlyti arbatos, nes mes visi gurkšnojame stipresnius gėrimus. Čia mano dukra Reičelė, čia jos anyta, ponia Šepard, ir kapitonas Šepardas.

— Na, mes važiavome pro šalį, — teisinosi Harieta, — o Džerardas pasiūlė porai minučių užsukti... o, taip, labai ačiū, mažą škotiško, jei turite.

Filas pašoko patraukti laikraščio ir katino nuo kėdės, ant kurios ji ruošėsi sėstis, bet tai ir buvo vienintelis keblus momentas per visą viešnagę: ponia Talmadž atrodė pripratusi jaustis patogiai visur.

— Tai kaip laikaisi, Filai? — tyliai paklausė Flešas.

— Na, neblogai. O tu?

— Gerai.

Ferisui tikriausiai nebuvo lengva suorganizuoti šį susitikimą. Taip, jis neklydo: atsitempus kartu senąją damą susitikimas atrodė svariau. Ar Filas dabar turėtų pasakyti: „Parodysiu tau savo kambarį” ir nusivesti Ferisą į viršų? Kas čia per šūdas?

— Sunkiai dirbi? — kamantinėjo Ferisas.

— Žinai, vis tiek užgaištu. Ir pinigėliai neblogi.

— Gerai. Tik kad nematau jokios...

— Nematai jokios ko?

— Gerai jau, nesvarbu.

Filui pasidingojo, kad jis niekada nesupras, kaip atsidūrė čia kartu su didžiausiu Irvingo mokyklos pašlemėku. Abu apsikabinę kokakolos butelius, o nederanti suaugėlių kompanija apsimeta, kad mėgaujasi pokalbiu.

— Kiek laiko tarnavote laivyne, kapitone? — smalsavo ponia Talmadž.

Čarlzas išraudo, sumirksėjo, tačiau jo sutrikimas tetruko sekundę.

— Matote, čia toks nesusipratimas iš ponios Dreik pusės. Suprantate, tarnavau armijoje ir niekada... nevartojau termino „kapitonas” civiliame gyvenime.

— Štai kaip, suprantu, — atsakė moteris. — Matote, dauguma mano šeimos vyrų buvo jūrų laivyno karininkai. Tėvas ir senelis buvo kontradmirolai, o vyras išėjo į atsargą būdamas komandoras. Jis atliko tikrąją tarnybą dvidešimt penkerius metus — bijau, dideliam mano nusivylimui. Prisimenu, žmonės kalbėjo, kad laivyno reikalai jam rūpi labiau už mane, nors netgi dabar esu linkusi tikėti, kad jie tik juokavo. Bet kuriuo atveju — dažniausiai juokavo.

— O, tai nuostabu, — prisijungė Greisė Šepard su miglotumu balse, kuris reiškė, kad ji pradeda blėsti. Čarlzas surizikavo dar kartą pažvelgti į žmoną ir pastebėjo įrodymą: akys vis dar skaisčios, bet jau praradusios gyvybingumą, Greisė dar sugebėjo atskirti šmaikščią pastabą, bet po kelių minučių nebegirdės nė šūvio. Tačiau yra vienas pliusas — ji sėdi giliame senamadiškame krėsle su ranktūriais, galva atsišliejusi į atlošą: gali sau alpti šiuose apmušaluose, niekas nė nepastebės, kol ateis laikas kelti ją į taksi — o iki tol, jei pasiseks, ponia Talmadž jau bus pranykusi.

— Filuži, — šūktelėjo Glorija, — kodėl tau nenusivedus Flešo į kiemą?

Paskui paaiškino poniai Talmadž, jog kiemas — tikrai puikiausias dalykas šiame keistame sename drėgname name.

Filas visą vasarą jautė, kad nors kiemą išvalytum nuo visų akmenų, kupstų ir usnių, vis tiek viską dengtų per storas ne vienerių metų senumo lapų sluoksnis. Toli iki grožio. Jis kelis kartus pabandė dalį kiemo išvalyti su grėbliu ir žoliapjove, bet grėblio dantys strigo ilgoje, drėgnoje, svyrančioje žolėje, kurią žoliapjove nupjauti nebuvo jokių galimybių.

Tačiau Flešui Ferisui pasirodė, jog plotas pakankamai tinkamas pokalbiui vaikštinėjantis. Jis, atrodė, žino, ką nori pasakyti, ir jei žodžiai būtų skambėję nors kiek mažiau nervingai, esmė būtų buvusi aiški.

Jis pasakė nematąs jokios priežasties, kodėl Filas negalėtų mesti darbo stovėjimo aikštelėje ir vėl leistis į pasivažinėjimus. Argi ne apmaudu iššvaistyti kelias paskutines jų atostogų savaites?

— Jei atvirai, — baigdamas pareiškė, — aš irgi beveik neišsigaunu iš namų. Noriu pasakyti, kad dabar visai nesmagu važinėtis vienam.

Filas iš karto suprato, kaip būtų lengva paneigti argumentą tyliu lengvu prunkštelėjimu ar paniekinamu juoku, bet iškilo sunkumas: per paprasta, atsižvelgiant į tai, kaip atvirai Flešas prašo, ir į tai, kiek mažai tam vargšui tipeliui liko laiko pasimėgauti draugyste prieš naują pradžią Dirfilde. Aišku, geriausia būtų atsakyti su rūpestingai pagrįstu savo paties argumentu.

— Supranti, negaliu, Flešai, — pradėjo, — nes man reikia visų pinigų, kuriuos uždirbsiu nuo dabar iki rugsėjo. Reikės nusipirkti naują tvido švarką — tie daiktai kainuoja daugiau nei tu gal įsivaizduoji, jei eini į gerą parduotuvę. Be to, reikia daugybės kitų daiktų: naujų kelnių, marškinių, batų...

Jis melavo — dar vasaros pradžioje švarką ir bent vienerias naujas flanelines kelnes prižadėjo nupirkti tėvas, jei batų ir marškinių palauks iki Kalėdų, bet Flešo Feriso labui atrodė verta pameluoti. — O jeigu kiek ir liks, — tęsė Filas, — man reikės pinigų išlaidoms. Manau, praeitais metais buvau vienintelis vaikas mokykloje, negaudavęs paramos iš namų.

Paskui, kol jie žingsniavo po išraustą kiemą, taip ilgai truko tyla, kad Filas ėmė viltis, jog pasakė pakankamai. Kur ten.

— Puiku, — pagaliau pratarė Flešas, — o jei padarytume šitaip: aš paprašysiu senelės duoti tau du šimtus dolerių. Tris šimtus?

Filas pasibjaurėjo. Trauk velniai pastangas likti mandagiu!

— Klausyk, Ferisai, — rėžė, — tu apgailėtinas. Ketinu pamiršti, ką pasakei, supranti? Nes tai taip kvaila, kad vos neapsivėmiau. Noriu tau štai ką pasakyt: jeigu ir toliau šitaip siūlysiesi Dirfilde ar kur kitur, tesaugo Dievas tavo subinę.

— Gerai, — pasigailėtinai tyliai pasakė Flešas, — gerai jau, gerai.

Filas šiek tiek gailėjosi, kad taip pratrūko, tačiau į pažeminto Flešo veidą atidžiau nepažvelgė, tik užmetė akį. Trumpai ir atžagariai metė, kad verčiau dabar pat eis vidun ir pradės ruoštis į darbą. Tai buvo dar vienas melas, nes iš tikrųjų jam reikėjo pratempti dar ne vieną valandą. Bet paskui, beveik prie pat namų, jis padrąsinančiai nusišypsojo Flešui, švelniai stuktelėjo į petį ir stipriai patrynė krumplius pripažindamas, koks kvailas buvo ginčas, o Flešas pažvelgė atlaidžiai ir dėkingai.

— ...na, tai nutiko, kai gyvenome Pelame, — dėstė vieną ilgų, gėrimo sutirštintų monologų Glorija. — Asmeniškai aš niekada nebūčiau sugalvojusi kraustytis į nuobodų mažą vidurinės klasės miestelį, tokį kaip Pelamas, nuo tada apie jį košmarus sapnuoju, bet vaikų tėvas tais metais mums ten surado namą, suprantat, kai neturėjom kur daugiau eiti, taigi taip ten ir atsidūrėme. Nemanau, kad Reičelei tikrai buvo svarbu — ji visada buvo geriausiai prisitaikantis mūsų šeimos narys — bet Filas, atrodo, nekentė tos terpės kaip ir aš. Noriu pasakyti vieną dalyką — per mylią aplinkui buvau vienintelė išsiskyrusi moteris ir kaimynai buvo man labai „malonūs”, jei galima įsivaizduoti ką blogesnio, o Filas, atrodo, visa tai jautė...

Šį epizodą Filas ne vieną kartą girdėjo anksčiau. Pasakojimas buvo skirtas parodyti, koks ne pagal metus išsivystęs vyriokas jis buvo aštuonerių ar devynerių, bet šį kartą nė kiek neabejojo, jog tyliai apsuks draugiją ratu ir užlips į viršų motinai dar nepasiekus kulminacijos.

— ...bet kuriuo atveju, niekada nepamiršiu Filo prie to nepriekaištingo pietų stalo Pelame. Jis pakėlė akis į šeimininką ir pasiteiravo: „Ar jūs visada kalbate tik apie draudimą, pone Blendingai?”

Svetainėje lyg ir pasigirdo privalomas kikenimas, bet akimirksniu paskendo giliuose sunkiuose pačios Glorijos juoko ritmuose.

Harieta Talmadž jautė, kad Džerardas sukinėjasi aplink jos kėdės ranktūrį tarsi sakydamas, kad jau pasiruošęs keliauti namo, ir geidė, kad vaikaitis būtų dar pakankamai mažas, toks, kokį galima būtų nuginti šalin. Ji visai nesijautė pasiruošusi išvykti ir tikriausiai dar ilgokai nebus, taigi labai palengvėjo, kai berniukas palei sieną susirado kėdę.

Jai patiko tas melancholiškas, tyliai nuovokus kariškis, vis pasalūniškai dirsčiojantis ir besitikintis, kad ji dar nepastebėjo, kaip nuo alkoholio apmirė jo žmona. Jei ne žmona — o gal žmona ne visada taip elgiasi — Harieta neabejojo, kad Čarlzas puikiai pritiktų jos mažam draugų rateliui.

— Kur jūs tarnavote? — pasiteiravo. — Ar buvote užsienyje?

— Na, taip sakant, tik kelias minutes, labai labai seniai. Ne, daugumą tarnybos metų praleidau čia, Valstijose, ir daugiausiai labai nuobodžiuose...

Reičelė Šepard staiga pašoko ir nužygiavo į virtuvę. Buvo bepravirkstanti. Nesvarbu, jei kas pagalvos, kad ji nemandagi.

Ji visuomet nekentė motinos pasakojimų apie Pelamą, nes būtent Pelame sutiko dvi brangias savo gyvenimo drauges: Siuzaną Blanding ir Debę Šilds. Jos buvo tokios artimos, kokios artimos tegali būti trys mergaitės — dalijosi visomis paslaptimis, dažnai nakvodavo vienos pas kitas, tada išmėgindavo naujas šukuosenas ir iki vėlyvos nakties bejėgiškai krizendamos kalbėdavosi apie berniukus.

Kai Reičelė kraustėsi iš miestelio, trijulė nusprendė, jog tai nebūtinai tragedija, nes rašys vienos kitoms nekantriai laukiamus daugybės puslapių laiškus. Kurį laiką visos laikėsi pažado. Tačiau niekas, toks trapus kaip trijulės draugystė, negali ištverti ilgų nesimatymo metų, taigi Reičelė jau senokai nieko negirdėjo nei apie Siuzaną, nei apie Debę. Nežinojo, kuo jos tapo, tik galvojo, kad tikriausiai išvažiavo mokytis į koledžą.

Praeitą žiemą ji abiem parašė apgalvotus laiškus: papasakojo, kad ištekėjo už nuostabaus vyriškio bei laukiasi pirmojo vaikelio ir užrašė jų tėvų namų adresus. Jei atvirai, Reičelė nesitikėjo, kad kuri merginų atsakys — nė viena ir neatrašė.

Ji ketino tiesiog pabūti virtuvėje, kol baigsis siaubingas motinos susibūrimas, bet netrukus skatinama stipresnio nei kada anksčiau jautė gryno pasipriešinimo jausmo išėjo iš namų ir nudrožė tiesiai į kelią.

Reičelei pasirodė, kad niekada nematė bjauresnio, brutaliau atrodančio tipo nei tas vairuotojas, kuris ilsėjosi atrėmęs pasturgalį į ponios Talmadž limuzino sparną. Diedas stebėjo ją artėjančią taip, tarsi pirmą kartą gyvenime matytų nėščią moterį. Dar blogiau, jo gašlus žvilgsnis, atrodė, vertina, koks jausmas ją turėti. Nerizikuodama paslysti ant baisybės nukritusių lapų, o norėdama saugiai žingsniuoti įvažiavimu, Reičelė turėjo pasisukti šonu ir skersa, atsigręžusi veidu — tai buvo baisu — pro jį praeiti. Kai tik galėjo, iš karto nusisuko ir nudrožė. Kartą atsigręžė pažiūrėti, ar jis tebespokso. Vairuotojas spoksojo, o Reičelė sudrebėjo, tarsi dar neišsigelbėjusi. Kelio pakraštyje, kur stovėjo didelė skardinė pašto dėžutė (vargu ar ji buvo naudojama kam nors kitam nei sąskaitoms, nes niekas negalėjo tikėtis, kad kam nors iš šios netikros, pamišusios šeimos kas nors rašytų laiškus), ją pridengė visžalių krūmų guotas, bet laukti teko ne ilgiau nei porą minučių. Netrukus pasirodė ir sulėtino greitį prieš posūkį Evano automobilis. Ji žengė kelis gremėzdiškus žingsnius į kelią ir abiem rankom nekantriai sumosavo sustoti. Evanas atrodė sutrikęs.

— Mielasis, atėjau čia, laukiau tavęs, nes nenoriu net pagalvoti, kad šį vakarą eitum į tą namą, ir aš neketinu ten grįžti. Paklausyk...

Tolesnis jos pranešimas buvo toks skubotas ir supainiotas, kad pati bijojo, jog Evanas pasakys, kad nieko nesupranta, bet vyras teištarė: „Lipk.”

Vėliau, aprimusi nuo džino su laimu nebrangiame restoranėlyje Devintajame maršrute, Reičelė pradėjo kalbėti lėčiau, nebe taip pabrėžtinai, kiekvienas būtų supratęs.

— ...nes ji tikrai pamišusi, Evanai, štai ką pripažįstu. Neturiu omenyje „pamišusi” ta nekenksminga ar juokinga prasme, noriu pasakyti — išėjusi iš proto. Atitrūkusi nuo realybės. Įsikūrusi kažkokiame savo pasaulėlyje. Na, aš tikriausiai nenustosiu jos mylėjusi, kokia bebūtų, bet daugiau gyventi po vienu stogu negaliu — štai koks reikalas. Paklausyk, — Reičelė palinko per stalą ir paėmė vyrą už rankos, — sąžininga tai jos atžvilgiu ar ne, manau, turėtume nešdintis iš to supuvusio seno namo vos tik galėsime. Štai ką norėjau tau pasakyti.

Evano akys susiaurėjo, veide sušvito meilinga šypsena, jis pakėlė gėrimą tarsi siūlydamas tostą. Pasakė, kad labai apsidžiaugė visa tai išgirdęs. Paminėjo, kad tai, ko gero, geriausia kada girdėta naujiena. Ir jis pats turįs gana įdomių naujienų.

Ar ji prisimenanti Frenką Broganą iš gamyklos? Tą vyruką, kuris vieną savaitgalį, prieš jiems susituokiant, paskolino butą. Taigi Frenkas kiekvieną akimirką gali būti paimtas — nežino kada, nes šaukimo komisijoje tiek ir tepasakė: „Bet kurią akimirką.” Jis siūlo Evanui išsinuomoti butą iš karto, kai tik išsikraustys. Argi nepuiki proga?

— ...nes, supranti, daugybė vaikinų išeidami tarnauti pernuomoja butus, bet už baisingą kainą, o Frenkas nenori jokių problemų: mokėsime tokią pačią nuomą, kiek jis visą laiką mokėjo. Žinau, kad tau ne itin patiko, kaip ta vietelė atrodo, mieloji, bet viską pakeisim, kad tiktų mums — sutvarkysim, kaip tu norėsi.

Reičelė sutiko, kad gauti Frenko Brogano butą būtų šaunu, nors prisiminimai daug entuziazmo nekurstė: atšiauri, aptriušusi, vyriška vieta, kurioje ji visą savaitgalį praleido ant isterijos ribos, bijodama visam laikui prarasti Evaną, jei neįveiks intymių santykių baimės. Tačiau toji vieta bus laisva „bet kada”. Kas nors geresnio lengvai galėjo pasitaikyti anksčiau.

Kai atnešė vakarienę — lėkštes drungnų jūrų liežuvių su virtomis bulvėmis — ji ėmėsi toliau dėstyti apie tą įelektrinančią popietę.

— ...o tavo motina pasigėrė, Evanai. Noriu pasakyti, mačiau ją girtą ir anksčiau, bet čia kitaip: ji sustingo. Tarsi žiūrėtum į krėsle sėdintį lavoną. Tėvas negalėjo net galvoti apie tai, kaip ją išgabenus namo, supranti, kol neišėjo toji siaubinga sena milijonierė. O milijonierė vis sėdėjo, kalbėjo ir maukė gėralą. Moteriškei kokie septyniasdešimt penkeri, bet ji, kaip ir mano motina, įsižiūrėjo tavo tėvą. Oi, kad būtum matęs, kaip maniškė pajuto konkurenciją, kylančią... palauk. Atleisk minutėlei.

Reičelė nuskubėjo į tualetą, vienoje rankoje keistai sugniaužusi suknelės užpakalinį kraštą. Užtruko ilgokai, o grįžusi atrodė baisiai išblyškusi.

— Mielasis, — pasakė, — klausyk, tik neišsigąsk, bet, atrodo, pradėjau gimdyti tiesiog čia, restorane. Argi ne absurdas?

Tryliktas skyrius

Ankstyvą rytą Hantingtono centrinėje ligoninėje Reičelei ir Evanui Šepardams gimė sūnus.

Berniukas buvo sveikas ir puikiai išsivystęs, o Reičelė, kaip pastebėjo gydytojas, pagimdė lengvai, atsižvelgiant į tai, kad gimdymas buvo bent dviem savaitėmis pirmalaikis.

Reičelės paprašytas („Man nerūpi, ar motina apskritai kada pasirodys”) pirmiausia Evanas paskambino Kurčiui Dreikui, kuris pažadėjo ligoninėje pasirodyti apie devintą.

Paskui susuko savo tėvui ir iš karto suprato, kad namuose viskas ne itin gerai.

— Ką gi, nuostabi naujiena, Evanai. Paskambinsiu Glorijai, stabtelsiu pakeliui ir ją atsivešiu. Tačiau tikriausiai kiek vėliau, nes dar turiu kai ką nuveikti. Supranti, mamai išpuolė sunki naktis, ji labai prastai jaučiasi.



Glorija taip pat nesijautė gerai, nors buvo įsitikinusi, kad džiaugsmą perteikti telefonu pavyko tinkamai.

Seniau, ypač per sausą įstatymą, kęsti pagirias buvo beveik taip pat pavojinga kaip ir gerti, tad kartais ji visą dieną iššvaistydavo beprasmiškai tinginiaudama. Kone pokštaudama, dažnai kartu su tais, su kuriais praeitą naktį nusigėrė, atsargiai rinkdavosi įvairias virtuvines priemones ir naminius vaistus, kol ateidavo metas visa širdimi pripažinti, kad visų geriausia gydytis tuo, nuo ko susirgai.

Amžius ir vienišumas viską sugadina. Vienintelis privalumas — dabar Glorija nuo pat pradžių žinojo, kas geriausiai padės, ir nedvejodama tuo pasinaudodavo. Bet kurį eilinį netikusį rytą ji į stiklinę prie lovos šliūkštelėtų padorų kiekį viskio, atskiestų vandeniu iš čiaupo vonioje ir išmauktų dar prieš pradėdama rengtis. Bet šiandien dera tinkamai elgtis. Pirmiausia — rūbai ir kosmetika. Paskui Glorija nulipo žemyn ir išsivirė kavos, pati stebėdamasi savo patirtimi ir kantrybe. Sugebėjo išgerti beveik visą puodelį prieš imdamasi tikrų vaistų, kaip ir pridera damai — su ledu.

Dabar vėl galėjo lengviau kvėpuoti. Susikaupusi ėmė laukti, kada prie įvažiavimo supypsės Čarlzo taksi. Netgi ketino lengvai pajuokauti („Bėda, kad paprasčiausiai nesijaučiu senele, Čarlzai, ar galėsite man padėti? Netgi nenumanau, kaip senelė turėtų jaustis.”).

— Evanas sakė, kad Reičelė pagimdė lengvai, — pasakojo Čarlzas, — nors, spėju, tikriausiai niekada nebūna „lengvai”, tiesa? Kūdikio gimimas — viena tų kančių, kurių joks vyras negali teigti suprantąs.

Jiedu drauge važiavo į Hantingtoną ant glotnios, tvirtos taksi sėdynės skaisčiai šviečiant saulei, o juokingiausia buvo tai, kad Glorija galėjo prisiekti, jog viena tebesėdi prie virtuvės stalo su savo vaistais stiklinėje. Akivaizdu, kad tai bus viena tų painių, nepaisančių logiškos sekos dienų, kai nereikšmingi įvykiai ir kai kurie laiko tarpai nuolat išsitrina iš atminties. Būtų geriau net neklausti Čarlzo, ar padės jai pasijusti senele, nes nėra kaip sužinoti, ar šito tais pačiais žodžiais dar nesiteiravo bent vieną kartą anksčiau, gal net keliuke prie namo ar kur pakeliui. Nuo dabar privalu daugiau dėmesio skirti kiekvienai akimirkai arba visa diena išsprūs iš rankų.

Vieną dalyką Glorija pastebėjo labai aiškiai ir pasižadėjo sau nepamiršti: mažiau nei už kvartalo nuo ligoninės yra skoningai atrodanti vietelė — baras restoranas „Prie sankryžos.“ Atlikę šio ryto pareigą akušeriniame skyriuje, Glorija su Čarlzu galės tarsi atsitiktinai užklysti į barą „Prie sankryžos“ kelių kaip ledas vėsių martinių ir puikių lengvų priešpiečių.

— Kodėl tau neprisėdus čia, Glorija, — pasiūlė Čarlzas gluminančiame ligoninės vestibiulio knibždėlyne. — Eisiu išsiaiškinti, kur akušerijos skyrius, bet tokioje vietoje galiu užtrukti.

Paskui jiedu įsispraudė į liftą, pilną juodukų, luošių ir kažkokių kvailių, suspaudusių karštus popierinius puodelius su kava ir vis kartojančių vieni kitiems: „Labas rytas”, tarsi tai būtų paskutinis pasaulio rytas. Vėliau pasuko kažkokiais koridoriais neteisinga kryptimi, ir kai pagaliau surado kelią į palatą, kur aukštoje kietoje lovoje gulėjo Reičelė, ten užtiko Kurtį Dreiką.

Buvęs vyras dailiu tamsiu gabardino kostiumu Gloriją visiškai apstulbino. Ji panoro, kad jis tučtuojau išnyktų, bet Kurtis stovėjo ten šypsodamasis, patenkintas tuzinu atitemptų rožių, kurių linguojančios galvutės, atrodė, didina išsekusio dukters veido blyškumą.

— Sveika, Glorija, — pasakė jis. — Argi nenuostabu? Argi nepuiku? Pone Šepardai, kaip laikotės, pone?

Reičelė dar buvo silpna, bet itin šneki. Pirmiausia norėjo lankytojams pranešti, jog Evanas kuo nuolankiausiai prabuvo su ja kiaurą naktį, išėjo iš ligoninės visai neseniai, tiesiai į darbą.

— Ar jau matėte Evaną Čarlzą Šepardą jaunesnįjį? O, jis — nuostabus berniukas. Eikit ir pažiūrėkit, gerai. Paprašykit mergaičių koridoriuje, nuves.

Kai sterilią kaukę ryšinti slaugė iškėlė kūdikį jų apžiūrai pro stiklo sieną, jis atrodė kaip kiekvienas kitas — nei geriau, nei blogiau — tabaluojančia galvele, lūpytės ir dantenos pražiotos negirdimam riksmui.

Nei Glorija, nei Čarlzas nesumojo, ką čia smagaus pasakyti, tai tiesiog sumurmėjo keletą malonybių ir grįžo prie Reičelės lovos.

— ...mes niekada jo neapleisime, tėtuk, — kalbėjo Reičelė, — bet nenorime kokiu nors būdu ir save primesti — niekada neleisime, kad mūsų problemos taptų jo problemomis, jei supranti, ką noriu pasakyti. Suprantu, kad kvaila šitaip kalbėti, kai sūneliui dar tik pusdienis, bet aš...

— Visai nemanau, jog tai kvaila, širdele, — patikino ją Kurtis. — Manau, tai kilnu.

Glorija dirstelėjo už kabančios geltonos užuolaidėlės, neva turėjusios užtikrinti pusiau privatumą. Ten gulėjo kita mergina ar moteris taip praskėtusi kojas ir kelius, kad visi galėjo matyti higieninį tvarstį ant jos šakumos.

— Oi, ir dar vienas dalykas, — kalbėjo Reičelė, — jei jis bus labai labai gabus ir sumanus, mes visaip jį drąsinsime kuo geriau išnaudoti savo žinias, o jei bus lėtas, niekada neversime užsiimti tuo, ko jis nesugebės...

Kažkas dukters čiauškėjime visą laiką dirgino Glorijos nervus, o dabar ji galėjo pasakyti kas: Reičelė kalbėjo sukandusi dantis, gal todėl, kad vis dar kentė skausmą, o gal norėjo kalbėti tyliau, atsižvelgdama į palatos kaimynę už užuolaidėlės, taigi visi jos šnypščiamieji priebalsiai skambėjo keistai. Tokios frazės kaip „išnaudoti savo žinias” ir „neversime užsiimti” tiesiog traškėjo ir spjaudėsi, tad visame pasaulyje gal tik vienintelis Kurtis Dreikas tokią kalbą palaikytų kilnia.

— ...gali būti, kad mums reikės daug kraustytis dėl Evano išsilavinimo ir karjeros, — kalbėjo Reičelė, — bet niekada neleisime jam jaustis taip, tarsi jis neturėtų namų.

Savo namus visada pasiimsime su savimi, nes juk namai tokie ir turi būti, suprantat?

— Taip, žinoma, mieloji, — pritarė Kurtis, — bet ar nemanai, kad dabar galėtum kiek pailsėti? Vėliau turėsime marias laiko pasišnekučiuoti.

— O, taip, marias laiko vėliau, — įsiterpė Glorija. — Turėsi marias laiko, kai ji dantis sukandusi nešmeiš savo motinos, tada tikrai bus kilnu. „Kilnu” — koks idiotiškas žodis. Dieve mano, koks idiotiškas menkysta tu esi, Kurti. Paklausyk, Reičele...

— O, ne. Meldžiu, — paprašė Reičelė, — meldžiu, tėti, Čarlzai. Gal galit ją tiesiog išvesti iš čia? Išveskit ją, nes aš...

— Klausyk, — varė savo Glorija, — ar nori žinoti, kodėl judu su broliu niekada neturėjot namų?

— O, ji pamišusi, tėti, ji beprotė. Jei negalite jos išvesti, aš paprašysiu, kad kas nors paskambintų į tą, kaip ten jis, pamišėlių skyrių, gal apvilks jai tramdomuosius marškinius ir užrakins. Nejuokauju.

— ...niekada neturėjai namų, — nesiliovė Glorija, — nes tavo tėvas bailys, bailys, bailys...

Kurtis suėmė ją už vienos rankos, Čarlzas — už kitos. Greitai išvedę į koridorių laikė ten nežinodami, ko toliau griebtis. Nors apsilpusi, ji buvo pakankamai galinga, kovojo jų gniaužtuose, o balsas niekaip netilo: „...niekingas bailus kuilys. Taip, kuilys. Kuilys...”

— Gal galiu padėti? — pasiteiravo jaunas vyriškis.

Atrodė per jaunas būti gydytoju, bet aplink kaklą kabėjo stetoskopas, kaip dažnai nešioja jauni gydytojai.

— Taip, gal ir galite, — pradėjo Čarlzas, — reikėtų psich...

Būtų pasakęs „psichiatro paslaugų”, jei Kurtis nebūtų nutraukęs:

— Ne, viskas gerai. Tiesiog dabar mums reikia lifto, ir viskas.

Nuo tos akimirkos aiškiai vadovavo Kurtis. Kurtis, „bailus kuilys”, ją įtempė į, laimei, neperkrautą liftą, vedė pro skubančius darbuotojus, išrikiuotus neįgaliųjų vežimėlius ir gėles vestibiulyje. Akinančioje šviesoje prie pagrindinio įėjimo šūktelėjo taksi ir rūpestingai įtaisė ją ant galinės sėdynės kartodamas: „Štai taip, štai taip”. Čarlzo prireikė tik kartą — pasakyti tikslų Glorijos adresą Kold Springe. Paskui vėl Kurtis, įspraudęs penkių dolerių kupiūrą vairuotojui į delną, sušnibždėjo:

— Būk atsargus su ja, sūneli. Ši moteris emociškai sutrikusi.

— Kokia, pone?

— Psichiškai nesveika. Supratai?



Vyrai trumpam užlipo į viršų nuraminti Reičelės.

— Kaip malonu iš jūsų pusės, kad abu sugrįžote, — pasakė ji, — bet man viskas gerai. Tikrai, dabar viskas bus gerai.

Po šių žodžių abu bičiuliškai nudrožė į pritemdytą, vėdinamą barą „Prie sankryžos”.

— Manau, tu tiesiog žavingai susitvarkei, Kurti, — pagyrė Čarlzas. — Jei tai būtų palikta man, būčiau viską tik pabloginęs.

— Na, tokie jos pasirodymai labai liūdina, bet esu matęs ir blogiau. Kurį laiką Glorijai bus labai gėda, o paskui praeis, vėl viskas bus gerai, ar bent taip gerai, kaip visada. Be to, — Kurtis mąsliai pažvelgė į stiklinę, — be to, galvoju, kad bičiuliams psichiatrams dar mokytis ir mokytis.

— Taip, sutinku, — pritarė Čarlzas. — Iš tikrųjų, kuo nuoširdžiausiai pritariu. Tokios pačios pozicijos turėjau laikytis su savo... su vienu savo šeimos nariu.

— Gal kurią dieną ir galėsiu pasitikėti liguistais tipeliais... Spėju, karas jiems suteiks naujų žinių, bet ne dabar. Dar ne. Psichiatrai klaidžioja tamsoje, ir viskas.

— Būtent.

Kai abu mielai ėmėsi antro gėrimo, paskui smagiai sutarė pasilikti čia priešpiečių, Čarlzas Šepardas prasitarė:

— Žinai, kas keista, Kurti? Aš net nenutuokiu, kuo tu užsiimi. Žinau, kad esi vadovaujantis darbuotojas versle, žinoma, bet niekada iš tikrųjų...

— Ne, „vadovaujantis darbuotojas” nėra visai tikslu. Galima sakyti, aš daugiau štabo seržantas nei įgaliotasis karininkas. Dirbu Philco Radio ir viskas. Daugybę metų pats pardavinėjau, paskui perėjau į pardavimų valdymo skyrių. Aš esu vienas iš keturių pardavimo vadybininko padėjėjų didžiojo Niujorko teritorijoje.

— Na, skamba labai... tai tikrai įdomu. Geras mano armijos laikų bičiulis nuėjo į radijo verslą, maždaug dvidešimt aštuntaisiais ar dvidešimt devintaisiais, ir, manau, kad pradėjo būtent Philco. Nesitikiu, bet gal kada girdėjai apie Džojų Reimondą?

— Atrodo, negirdėjau, — pasakė Kurtis, — tačiau juk buvo gana sunkūs... supranti... nuo dvidešimt devintųjų įvyko gana smarkūs pardavimų personalo pokyčiai.

Čarlzas pritarė galįs lengvai visa tai įsivaizduoti.



— Tai kaip ten buvo, kai ji grįžo namo? — tą popietę teiravosi brolio Reičelė. — Ji vis dar nepilno proto?

— Matai, nežinau. Ta prasme, kad tikrai nežinau, Reičele, nes aš jos nemačiau. Pabeldusi į mano duris ji pranešė, kad gimė vaikelis, ir viskas. Tada sėdau ant dviračio ir atmyniau čia. Kai išvažiavau, manau, ji buvo savo kambaryje.

— Štai kaip. Dabar ji lindės ten ilgai, mėgins priversti mus pasijusti blogai, nes pati blogai jaučiasi. Tėtis sako, kad jai vertėtų pasigėdyti tokių protrūkių, tokių sprogimų, tik jis juos vadina „pasirodymais”. Jis sakė, kad su šiuo ciklu susipažino dar prieš jiedviem susituokiant. Oi, bet klausyk, daugiau nekalbėkim apie šitą mėšlą, gerai?

Gailiuosi, kad apskritai papasakojau tau, kas nutiko. Kodėl tau nenuėjus ir neužmetus akį į sūnėną? Tiesiog paprašyk mergaičių koridoriuje. Pasakysi, ar jis tau neatrodo kaip iš akies luptas tėvas?

— Taip, žinoma, — neprieštaravo Filas, — užmesiu akį.



Glorija visiškai užsisklendė kitoms dviem savaitėms. Iš likučių, randamų kiekvieną rytą virtuvėje — pieno, kiaušinių ar mėsos dėmių ant bufeto klijuotės — buvo aišku, jog naktimis ji nulipa pavalgyti, bet miegamasis tapo jos prieglobsčiu ir tvirtove, išskyrus atsitiktinius grindlenčių girgždesius, iš jos kambario nebuvo girdėti nė garso.

— Taip, suprantu, tikriausiai reikėtų nueiti ir su ja pasikalbėti, — praėjus savaitei aiškino vyrui Reičelė, — bet tikrai nemanau, kad man patiks. Nenoriu.

Evanas išskleisdamas laikraštį sumurmėjo, kad, jo manymu, kartais geriausia viską palikti kaip yra.

— Aš vis dar galvoju paskambinti tėčiui ir paklausti patarimo, bet tai beprasmiška, nes žinau, kad jis pasakys, jog nieko negalima padaryti.

— Teisingai, — pritarė Evanas, tvirtai perlenkdamas laikraštį, kad būtų patogiau skaityti. — Tarp kitko, jei nepaliauji vadinusi ją pamišėle, tai ir leisk jai būti pamišėle.



Evanas asmeniškai jautė, jog negali daug dėmesio skirti kažkokiai niūriai naminei krizei, nes tikrieji jo širdies interesai slypėjo kitur.

— Tėtuk, — per vieną šeštadienio pasivažinėjimą kreipėsi į jį Ketlina, — mamytė sakė, kad judu vėl geri draugai.

— Na, nieko keista, širdele. Kas sakė, kad išsiskyrusieji negali būti gerais draugais?

Buvo nepaprastai malonu žinoti, kai paleidęs vairą kedeno dukters plaukus, kad tik po kelių valandų laikys glėbyje jos mamą.



Filo Dreiko interesai taip pat pasidalijo. Po Arono vakarėlio jis lengvai ir džiugiai bendravo su Costellos virtuvės personalu bei padavėjomis. Nebereikėjo netgi valgyti namuose, nes sočias vakarienes su tyliu vedėjo pritarimu („Reiktų šiam berniukui pridėti kiek svorio, tiesa? Juk turės ginti mūsų šalį!”) jam paruošdavo darbe.

Vieną vakarą, prieš sutemstant, kai visas švytintis nuo maisto ir draugiškumo jis ėjo pro tarnybines duris, pamatė tolimajame aikštelės gale įsukantį ponios Talmadž limuziną. Ralfas taip lėtai riedėjo pro kelis pastatytus automobilius, tarsi vėžintų turistus, o du besišypsantys keleiviai buvo Flešas Ferisas ir daug jaunesnis berniukas.

— Tik tikriname tave, Dreikai, — šūktelėjo Ferisas, kai limuzinas sustojo. — Norėjome įsitikinti, ar sunkiai čia pluši.

— Gerai, — tarstelėjo Filas, rūpestingai taisydamasis kepuraitę. — Džiaugiuosi, kad užsukot.

— Čia Rodąs Volkotas. Jis taip pat mokysis Dirfilde.

— Sveikas, Rodai.

— Sveikas.

Berniukui buvo kokie dvylika, vargiai internatinės mokyklos amžiaus, bet tiesė pečius ir visaip stengėsi Flešo draugijoje atrodyti vyresnis.

— Dirfildas visiems naujiems mokiniams išsiuntinėjo tokį raštą, — aiškino Flešas, — taigi panorėję galėjome susitikti, o Rodąs buvo vienintelis iš šios salos dalies. Jis nedidukas, tai tiesa, bet pamatytum jį ant dvirko — tas vaikas tikras keliautojas.

— Puiku.

— Ne itin daug darbo čia šį vakarą.

— Paprastai iki tamsos nedaug kas užsuka, paskui tenka sukrusti, jei noriu užkalti baksų.

— Suprantu. Tikiuosi, užkalsi daugybę baksų.

Filas švystelėjo žibintuvėlį į orą. Tas apsisukęs saugiai įsitaisė jo delne. Tenisininkai panašiai kartais elgiasi su raketėmis.

— O kaip jūrų pėstininkai, Flešai? — pasiteiravo. — Ar vis dar planuoji kitą žiemą bandyti?

Flešas sumirksėjo ir droviai nuleido galvą, atrodo, netgi susitraukė truputį, tiriamas nepatiklaus Rodo Volkoto žvilgsnio. Paskui pralemeno, kad dar nenusprendė. Gali mėginti, gali ir nemėginti. Dar galvoja.

Prieš limuzinui pajudant Ralfas atsisuko vairuotojo sėdynėje, lėtai linktelėjo ir mirktelėjo Filui, tarsi užsimindamas, kad nepraleido nė žodelio. Akivaizdu, jokia šio pasaulio silpnybė nepraslysdavo pro šitą tipą nepastebėta.



Reičelė ką tik pamaitino kūdikį ir paguldė jį vėlyvo ryto miegeliui. Tada ir nusprendė, kad motinos izoliacija užsitęsė pakankamai ilgai. Ant pirštų galiukų išsėlinusi iš kūdikio kambario ir uždariusi duris moteris iš karto suprato, kaip paprasta ir natūralu bus nueiti ir susitvarkyti su tomis uždaromis durimis koridoriaus gale.

Pirmiausia dirstelėjusi į veidrodį pasitikrino, ar gerai atrodo — plaukai sutvarkyti, veide įsitaisiusi maloni rūpinimosi kitų gerove išraiška — tada įveikė likusį atstumą iki Glorijos durų ir aiškiai pabarbeno.

— Mama? — šūktelėjo, — žinau, kad nekaip jautiesi, bet gal vis dėlto ateitum pas mus? Visi tavęs pasiilgome.

Iš esmės tai ji ir ketino pasakyti, išskyrus pastarąją frazę. „Visi tavęs pasiilgome” nuskambėjo tarsi pati savaime. Laukdama kokio nors atsako Reičelė stengėsi susiimti — teks ištverti sunkų supuvusių svogūnų, o gal seno apkartusio majonezo kvapą.

Bet oras kambaryje buvo stebėtinai gaivus — atverti langai puikiai vėdino dieną naktį — o Glorijos išvaizda ne mažiau stebino: mama vilkėjo švarią madingą vasarinę suknelę, ir, jei nekreiptum dėmesio į kiek įžūliai pakeltą smakrą, tarsi rodantį, kad ji neturi dėl ko atsiprašinėti, jos veidą būtum galėjęs pavadinti romiu. Tačiau buvo aišku, kad Glorija nepradės kalbėti, kol Reičelė nepasakys ko daugiau.

— Kūdikį ką tik paguldžiau, — paaiškino Reičelė, — po pietų pamatysi. Galėsi palyginti, kaip jis pasikeitė per tokį trumpą laiką. Jei ir toliau taip, nebežinosime, į kurį taps panašus.

— Na, jie visi keičiasi, kol naujagimiai, — pareiškė Glorija. — Ir tu labai pasikeitei, ir Filas.

Jos balsas buvo šiurkštus, kaip ir galima buvo tikėtis po dviejų savaičių tylos ir baisybės cigarečių, bet ji išlaikė tokį patį ramų toną: atrodė, neįmanoma, jog ši moteris trykštų pagieža, apšauktų ką bailiu ar keltų kokių kitų rūpesčių.

— Ar galiu pagaminti tau ką priešpiečiams, mama? — teiravosi Reičelė. — Gal dar ko reikia?

Kai Filas atsikėlęs nulipo žemyn, rado jas abi įsitaisiusias svetainėje, murmančias ir čiauškančias virš kūdikio. Jam nereikėjo jokio ženklo iš sesers, kad suprastų, jog geriausia elgtis lyg niekur nieko.

Visi laukė Evano. Reikėjo, kad vyras grįžtų namo ir įteisintų grįžusią ramybę. Jiems pasisekė, nes, kai išlipo iš automobilio, pasirodė besąs kuo puikiausios nuotaikos.

— Glorija, — pastebėjo, — gera jus matyti.

Tačiau Filui pasirodė, kad šito apsukraus darbininkėlio šypsena pamačius vėl atsigavusią Gloriją nežadėjo nieko gera.

— Manau, šią vasarą ištvėrėme nemažai pakilimų ir nuosmukių, — pasakė Glorija, kai buvo atnešti gėrimai, — bet aš manau, dabar visi būsime laimingi, tiesa?

Keturioliktas skyrius

Frenką Broganą pašaukė pirmą rugsėjo savaitę. Paskutinę dieną gamykloje jis ištiesė Evanui Šepardui naują raktų nuo buto Džonsono aukštumose rinkinį ir paprašė:

— Duok man dar dvi naktis, gerai? Tada, kai tik būsi pasiruošęs, galėsi temptis savo mantą, visas butas priklausys tau.

Tą popietę namo susiruošusio Evano galvoje nemaloniai sukosi žodžiai „kai tik būsi pasiruošęs” — kaip apskritai galima teigti, kad esi kam nors „pasiruošęs”? — tad pagalvojo, jog būtų visai nieko stabtelti prie tėvo namų ir pasitarti.

— Ne, Evanai, — pareiškė Čarlzas, kai jie sėdėjo vienas priešais kitą prie keturkampio virtuvės stalo. — Nemanau, kad kraustytis apskritai išmintinga. Glorija sunkiai ištvers, o aš, pasakysiu, būsiu jos pusėje. Jūs bandote išsisukti nuo sutarties, paliksite moterį be išeities ir tikriausiai bankrutuoti. Apvilsite ją taip, kaip net normalus, stabilus žmogus pasipiktintų, o privalote nepamiršti, kad ji nėra normali. Jei būtum matęs ją tądien ligoninėje, tau abejonių nekiltų.

— Dėl to man niekada nekilo abejonių, tėti. Šita mintis — Reičelės. Aš tik pritariau, nes manau, kad ji teisi. Iš pat pradžių baisiai suklydome mėgindami gyventi be jokio privatumo. Abu norime tai užbaigti, ir kuo greičiau, tuo geriau. Paprasčiausiai.

Garai nuo verdančio puodo su morkomis aptraukė Čarlzo akinius. Kai nusiėmęs jis pradėjo kruopščiai šluostyti stiklus popierine servetėle, Evanas dar kartą įsitikino tuo, ką jau seniai pastebėjo: jei užklumpi jį be akinių, iš senojo vyriškio veido dingsta visas ryžtingumas. Tokiame veide nėra nieko bauginančio, vargu ar apskritai galima kalbėti apie kokį charakterį.

— Klausyk, Evanai, vis tiek, kaip visada, pasielgsi, kaip nori. Viskas, ką galiu padaryti, tai stebėti, laukti ir linkėti tau sėkmės, tik norėčiau būti labiau įsitikinęs tavo sprendimo teisingumu. Priežastimis, nulemiančiomis tavo sprendimą, štai ką mėginu pasakyti.

Akiniams grįžus į vietą Čarlzas vėl tapo savimi.

— Kad ir vardan ko taip elgtis būtų verta, — pridūrė, — pasakysiu štai ką: tokiomis aplinkybėmis žeisti ligotą moterį — šitaip aš niekada nepasielgčiau. Tokio dalyko net nesvarstyčiau.

— Žinoma, ir nesitikiu, kad darytum, — atkirto Evanas, — bet tikriausiai pirmiausia ir nebūtum dalijęsis nuoma, tiesa? Taigi čia ne tavo problema. Tai Reičelės ir mano problema, tiesa?

— Ar čia mano sūnelis? — iš kito kambario atsišaukė Greisė. — Štai ką tau pasakysiu, jaunuoli, man nesvarbu, kokios svarbos tas jūsų pasitarimas, kiek nuo to priklauso pinigų ar ko kita. Noriu, kad dabar pat ateitum ir apkabintum savo motiną.



— Na, manau, šiandien liūdniausias šios vasaros vakaras, — pareiškė Glorija. — Rytoj mus palieka Filužis. Ai, bet nesvarbu, mielasis. Liūdėsime, siaubingai tavęs pasiilgsime, bet privalai žinoti, kaip didžiuojamės, kad tau puikiai sekasi ten, Irvinge.

Visiems trims svetainėje įsitaisiusiems besišypsantiems jos klausytojams buvo aišku, kad jos prisipažinimas apie liūdesį tėra tik formalumas. Nuo tada, kai išlindo iš savo slėptuvės, ji taip džiaugėsi kasdieniniais reikalais, kad net balsas įgavo naujo švelnumo ir jėgos.

Sugniaužęs kumščius Filas plačiai ištiesė abi rankas vaizduodamas mieguistą ir pasakė, kad džiaugiasi išėjęs iš Costelb’s. Šiandien galės griūti į lovą ir keltis tuo pat metu kaip visi žmonės.

— Mums šitas vakaras taip pat patinka, — pareiškė Reičelė, užbaigdama laimės ratą. — Rytoj Evanui iki vidudienio nereikia į darbą, nes gamykla visą rytą bus uždaryta inventorizacijai. Tai tarsi mažytės atostogos.

— Nuostabu, — apsidžiaugė Glorija. — Ar kas norės dar kavos?

Kai atsidūrė vieni savo kambaryje ir ruošėsi gulti, Evanui atsirado galimybė papasakoti žmonai apie Džekson Haitsą.

— Štai kaip, — pasakė ji. — Na, noriu pasakyti, žinia puiki, suprantu, šito mes laukėme ir visa kita, aš tik norėčiau, kad tai...

— Norėtum, kad kas?

— Norėčiau, kad tai būtų nutikę ne taip staiga, ir viskas. Tiesiog nesinori jai sakyti...

— Tau ir nereiks, mieloji. Aš pasikalbėsiu už mudu abu. Bus geriausia pasakyti rytoj vakare, kaip manai? Kai išvažiuos tavo brolis.

Reičelė pasakė, kad tikriausiai pritaria. Ji sėdėjo ant lovos krašto su naujais žydrais naktiniais, vėl labai liekna ir pirmą kartą po ilgos pertraukos tikrai patraukli tuo savotišku tarsi greit pradingsiančiu žavesiu. Evanas sekundę panoro mestis ant jos, bet tai būtų tik pagadinę puikius jų puoselėjamus planus.

— Ei, tačiau ar nekeista, — kalbėjo ji, — kad taip blogai jaučiuosi dėl kažko, ką puikiai žinau būsiant į naudą?

— Ryte pasijusi geriau, — patikino Evanas. — Įsivaizduoju, ryte pasijusi geriau dėl daugybės dalykų, po to, kai mes... na žinai... kai šiek tiek užsiimsime vienas kito inventorizacija.

Jiedu rūpestingai vedė kalendorių. Rytoj, pasak gydytojo nurodymų, bus pirma diena, tinkama įprastam pasimylėjimui. Kadangi mylėtis popietę jaunajai porai visada atrodė šauniau nei mylėtis naktį, abu be abejonės pakankamai nekantravo sužinoti, kaip tai atrodys vėlyvo ryto valandomis.



Per pusryčius jaunieji Šepardai vos pajėgė susiturėti nemėtę vienas kitam ilgesingų, reikšmingų žvilgsnių, o Filas Dreikas niekaip negalėjo nepastebėti, kad po stalu jiedu tvirtai susikabinę rankomis.

Po įprastinio Glorijos signalo, kad visus paleidžia: „Ką gi, sutvarkysiu šias bjaurias lėkštes”, visi atsistojo. Jaunieji Šepardai užgaišo pakankamai ilgai, kol atsisveikino su Filu ir palinkėjo jam geriausios sėkmės mokykloje, paskui abu kone pastriuokom nuskuodė laiptais, nekantraudami likti vienu du.

Filas prieš patraukdamas į savo kambarį krautis lagaminėlio palaukė, kol praeis tinkamas intervalas — penkios ar dešimt minučių. Baigęs darbą be abejonių ir jaudulio žinojo, ką darys toliau. Jo planas buvo visiškai paprastas: patraukti koridoriumi, be garso padėti lagaminėlį ant grindų, smiliumi praskirti taškuotas muslino užuolaidėles ant durų stiklo ir dirstelti vidun.

O, Jėzau, tai buvo pats nuostabiausias ir pats baisiausias kada matytas vaizdas — pasaulio ištakos — jį taip staiga užplūdo gėda, kad netrukęs nė poros sekundžių paleido audinį.



Evanas staiga sustingo jos glėbyje ir šūktelėjo:

— Žiūrėk!

— Kur žiūrėt?

— Kažkieno ranka ką tik ją paleido... durų užuolaidėlę... mačiau sujudant.

Evanas, padrąsintas žinojimo, kad patenkino žmoną, jau buvo bebaigiąs, tačiau dabar tai buvo beviltiška. Tepajėgė nuo jos nusiristi ir tysojo ant šono gaudydamas kvapą. Kai jau galėjo kalbėti, pasakė:

— Spėju, tavo mažajam broliukui patinka žiūrėti.

— Evanai, netikiu, kad iš tikrųjų tai pasakei, — pasipiktino Reičelė. — Manau, tau paprasčiausiai pasivaideno. — Ji taip pat kvėpavo sunkiai, taigi turėjo pralaukti porą trejetą širdies dūžių, kol atgavo balsą. — Visi žino, kaip lengva ką nors įsivaizduoti, o paskui manyti, kad iš tiesų taip buvo. — Ji vėl patylėjo, kol atsikvėpė. — Be to, toks elgesys paprasčiausiai nebūdingas Filui. Jis niekada...

— Nori lažintis? — mygo Evanas. — Nori lažintis, kad jis stoviniavo ten visą vasarą? Žvilgčiodamas ir žaisdamas su savimi.

— Neketinu klausytis nieko panašaus. Nenoriu daugiau girdėti šitų šlykščių begėdiškų...

— Kas sakė, kad tau reikės klausytis? Kas sakė, kad tau reikės girdėti?

Jis pakilo ir pradėjo žirgliodamas po kambarį rengtis darbo drabužius. Su piktos energijos pertekliumi segiojosi, sagstėsi, traukė užtrauktuką.

— Žinau, ką sakau, — pareiškė, — ir neketinu to pamiršti.



Paskutinės akimirkos paliekant Kold Springą Filo Dreiko atminty visada išliko miglotos. Žinojo, kad žemyn nusitempė lagaminėlį, nes įvažiavime jau signalizavo geležinkelio stoties taksi, žinojo, kad tikriausiai stabtelėjo virtuvėje ir leidosi per daug jausmingai apkabinamas motinos, paskui jau sėdėjo traukinyje. Visas supuvęs miesteliūkštis tolo už nugaros.



— Manau, šitie bus... tinkami, — ankstyvą tos dienos popietę pasakė Kurtis Dreikas.

— Taip, tikrai, — pritarė Filas. — Puikūs kostiumai. Labai ačiū, tėti.

— Nuoširdžiausiai prašom.

Jiedu stovėjo baltai mėlynos fluorescencinės šviesos nutviekstoje vienoje iš keleto miesto centro mažmeninės prekybos bazės vyriškų drabužių parduotuvių, dažnai ir garsiai reklamuojamų per radiją. Kurtis lengvai perkalbėjo sūnų, kad pora naujų kostiumų iš tokios vietelės bus geresnis sandoris nei išleisti beveik tiek pat naujam tvido švarkui — ypač, kad senasis su odiniais lopais ant alkūnių dabar visai tinkamai atrodo.

Du kostiumai, rudas ir mėlynas, Filą šiek tiek neramino, nes jis įtarė, kad Irvingo mokykloje jie gali visiškai netikti. Tačiau mikliose pardavėjo rankose jie atrodė kaip vertinga prekė, jis įmantriai juos sulankstė ir vieną po kito įkurdino atskirų specialiai kostiumams pritaikytų kartoninių dėžučių šilkiniame popieriuje. Dėžutes paskui surišo dailia gelsva virvele.

Kai kurie aukšto dirbantieji gal ir atrodė tingūs, šiurkštūs ar apsileidę, neslėpė, jog norėtų kaip kitaip prasimanyti pragyvenimui, bet šitas verslą išmanė. Grąžą atiduodančios rankos ir grynuosius paslepiančio kasos aparato skambtelėjimas neužbaigia sandorio: stilius ir rafinuotumas, kurį parodai vėliau, pritraukia lankytojus grįžti. Tokie dalykai svarbūs, jei nori papildyti banko sąskaitą — jei nori, kol armija neprikirpo uodegos, su savo mergina daugiau savaitgalių praleisti Katskile. Viso vaidinimo pabaiga buvo ypač įmantri: iš po prekystalio, tarsi iš niekur, ištrauki ploną penkių colių medinę ritelę, iš kurios abiejų galų kyšo nedidukai metaliniai strypeliai. Greitai užlenki tuos iešmelius, kad apimtų juostelės sruogas, tada užkabini ir užspaudi viename gale, paskui kitame: paruoši dailią mažą rankenėlę nešimui ir visas suknistas reikalas baigtas.

— Štai, jaunuoli, — pasakė pardavėjas, — manau, sėkmingai dėvėsi šiuos kostiumus. Nors ne, luktelk... — jis, pakreipęs galvą į šoną, nužvelgė Filą nuo galvos iki kojų, — sprendžiant pagal tavo amžių ir kūno sudėjimą, tikriausiai išaugsi juos nė pusiau nenunešiotus. Aš teisus? Kiek tau — keturiolika?

— Šešiolika.

— O, atsiprašau. Tačiau atrodyti jaunesniu pagal amžių yra geriau nei atrodyti vyresniu, tiesa? Pavyzdžiui, man — dvidešimt šešeri, o dauguma galvoja, kad man jau per trisdešimt — vėliau galiu turėti problemų, tiesa? — atsukęs blėstančią šypseną į Kurtį, pridūrė: — Dėkoju jums dar kartą, pone. Labai dėkoju.

Vos atsidūrė triukšmingos gatvės švytėjime, Kurtis pasakė:

— Na, nesijausčiau taip blogai, Filai, vien todėl, kad kažkoks pardavėjūkštis apsiriko spėdamas tavo amžių. Gana greitai ištįsi ir papilnėsi. Man atrodo, kad šiomis dienomis dėl šito mažiausiai verta jaudintis. Taigi. Traukiam tiesiai į Centrinę?

„Vyrų bare” Biltmore, nekalbant apie patį pavadinimą, Filui labiausiai patiko, kad per trumpą ir pelningą keliaujančių privačių mokyklų auklėtinių sezoną niekam nerūpėdavo amžius. Netrukus ant vieno mažų stalelių palei sieną prieš jį jau stovėjo aukštas bokalas šalto kaip ledas pilstomo alaus, o dvigubas škotiško su vandeniu ir ledu buvo paruoštas tėvui. Kai kurie dalykai, atrodė, niekada nesikeičia: po kelių gurkšnių viskio blyškumas ir nuovargis Kurčio Dreiko veide užleido vietą sveikam raudoniui, o po antro rato jo akyse atsiras mielos kibirkštėlės, primenančios seniai seniai buvusį retą ir netikėtą Kalėdų rytą.

— Kas nutiko, Filai? Juk tikrai neišgyveni dėl to drabužių parduotuvės klerko klaidos, tiesa? Neturėtum leisti tokiems dalykams graužti tavo smegenis. Tikėjausi, kad šiandien turėsime daugiau laiko ir galėsime išsamiau pakalbėti apie tavo planus užaugus. Žinau, šiuo metu negali planuoti nieko kita, tik mokykla ir armija — tik tai prasminga, kol tęsiasi karas, bet galvoju, ar esi pasiruošęs apsvarstyti kitokios rūšies atsakomybę? Bandau pasakyti, Filai, kad tavo motina — labai trapi būtybė.

— Taip. Žinau.

— Ji itin pažeidžiama ir vaikiška, kad išgyventų, nuolat turi į kažką atsiremti, nuo kažko priklausyti.

— Visa tai žinau, tėti, tau nereikia aiškinti tokių...

— Gerai, gerai. Anksčiau aš tempiau tą naštą, o dabar mėginu galvoti apie ateitį. Visko negalima palikti tavo sesers atsakomybei, ji turi savo šeimą, taigi įsivaizduoju, kad rūpesčiai atiteks tau. Ne, nesakau, kad dėl kažko būtina, supranti, labai sunerimti jau dabar, Filai, bet tai kažkas, ko neturi pamiršti. Gerai? Sutarta? Galime sukirsti rankomis?

— Žinoma, — patikino Filas ir jiedu pakratė rankas, rimtai, kaip vyrai, sudarantys didžiulių turtų vertą sandorį, nors Filas nieko nenutuokė apie terminus.

— Dabar, — pridūrė Kurtis, — jei tu nieko prieš, pasėdėsiu čia kaip išvargęs senis, o tau, manau, verčiau reikia paskubėti. Viskas gali palaukti, tik traukinys nieko nelaukia.

Filas nubėgo. Su nepatogiu gremėzdišku bagažu nuskubėjo žemyn Biltmoro laiptais, paskui skersai Centrinės stoties salę ir prasmuko pro reikiamus vartelius pačiu laiku — prieš jiems užsitrenkiant.

Kai tviskantis tylus Naujosios Anglijos traukinys išriedėjo iš tunelio ir pralėkė pro eiles nuobodžių vienodų atokesnės miesto dalies daugiabučių, nebeliko nieko kita, tik važiuoti.

— Sveikas, Dreikai.

— Kaip laikaisi, Dreikai?

Ne kažin kas, bet keletas Irvingo berniukų traukdami pro šalį į priekinius vagonus ieškoti būrelio tinkamesnių irvingiečių vis dėlto pasisveikino. Vienas netgi stabtelėjo ir paklausė, kaip jis praleidęs vasarą, pavadino „Filu”.

Bet neilgai gėrėjosi pro šalį skriejančia lange įrėminta Konektikuto žaluma. Šį rytą Filipas Dreikas užmatė seserį susijungusią, besiporuojančią su Evanu Šepardu. Tikriausiai net ir laikas niekada nepajėgs ištrinti tos gėdos. Berniukas žinojo, kad nuo gėdos galima išsigydyti, pasveikti kaip nuo ligos, jei esi pasiruošęs ją išrauti iš savęs visam likusiam gyvenimui, bet tai nereiškia, kad yra koks nors būdas išsigelbėti nuo žinojimo, kad gėda kadaise tūnojo širdyje.



— Ar norėtum, kad šį vakarą pašildyčiau kepto ėriuko, mieloji? — tą pačią dieną kiek vėliau teiravosi Glorija. — O gal judu su Evanu verčiau norėtumėte viščiuko frikasė? Būtų nesunku, tikrai, nes man tereikėtų...

— Tiesą sakant, — pertraukė ją Reičelė, — nemanau, kad mudu su Evanu šį vakarą čia vakarieniausime, gal verčiau tiesiog pasiruošk ką nors sau, gerai?

Nelaukdama tolesnio kamantinėjimo ji spruko iš virtuvės ir užbėgo laiptais. Dabar tapo lengva šitaip išsigelbėti prisidengus kūdikiu, bet su naujagimiu tikrai nebuvo patogu valandų valandas laukti, kol namo parsibels Evanas. O šią popietę Reičelės laukime tvyrojo kažkokia nenusakoma įtampa, kuri išblėso tik ant laiptų pasigirdus sunkiems žingsniams.

— Žiūrėk, mielasis, — pasigyrė Reičelė, — atnešiau šalto alaus.

— Puiku.

— Žinau, kad nekantrauji viską užbaigti, aš taip pat, bet, manau, geriau pirma minutėlę pasikalbėkim, kaip manai?

— Žinoma.

Jis sudribo į kėdę netoli ugniakuro.

— Gal norėtum, kad užkurčiau židinį? — droviai pasiteiravo Reičelė.

— Židinį? Tokiu oru? Gal iš proto išsikraustei?

— Ką gi, gerai, bet paklausyk. Žinau, pasakysi mamai, kad mudviem reikia privatumo ir visa kita, tai yra svarbiausia, bet ką bekalbėtum, nepasakok apie šio ryto užuolaidėlę, gerai? Neskųsk Filužio.

— Ką reikės, tą ir pasakysiu, Reičele.

— Gerai, — spyrėsi ji, — bet jei paskųsi Filužį, aš niekada...

— Štai kaip? Tu niekada ką?

— Niekada tau neatleisiu. Visada už tai tavęs nekęsiu. Nejuokauju, Evanai.

— Kurgi ne, kurgi ne.

Jis atsistojo, garsiai atsirūgo, nusišluostė drėgnas lūpas ir patraukė prie durų.

Pokalbis apačioje tęsėsi ne ilgiau nei dešimt penkiolika minučių ir tikriausiai buvo labai prislopintas, nes Reičelė, grąžanti rankas ir siūbuojanti, tarsi apimta kažkokios keistos kančios, negirdėjo nė vieno jų balsų.

Paskui atsistojo ir nuskubėjo prie durų, nes grįžo Evanas. Pasakė, kad viskas sutvarkyta, viskas baigta, motinai pasakyta, kad jiedu išsikraustys per porą dienų.

— Kaip ji sureagavo?

— Atrodo, visai gerai. Ką, po velnių, jai beliko daryti, kai geriau pagalvoji.

— Ar pasakei jai apie... ar paskundei Filą?

Evanas pradėjo žingsniuoti po kambarį, atsitraukė nuo Reičelės, vertė ją laukti atsakymo.

— Na, ketinau, — pagaliau prisipažino, — dabar beveik norėčiau, kad būčiau pasakęs, bet neprireikė.

— O, ačiū Dievui, dėkui Dievui.

Staiga jis atsisuko.

— Tu tokia juokinga, Reičele, ar žinai? Tu visą laiką „visus myli”, už viską „dėkoji Dievui”, po galais, padėkojai Dievui netgi tą dieną, kai mane išspyrė iš armijos. Noriu pasakyti, tu pakankamai daili, bet tokia minkšta. Minkšta kaip šūdas.

— Taip negražu, Evanai.

— Štai ir vėl: negražu, nedora. Tu tikrai manai, kad šiame pasaulyje kas nors būna gražu? Nes paklausyk, vaikuti, turiu tau naujienų. Nėra nieko dora.

— Juk žinai, man nepatinka, kai vadini mane vaikučiu.

— Vaikuti! — rėžė jis su aistra, išgąsdinusia juodu abu. — Vaikuti, vaikuti, vaikuti, vaike, vaike, vaike! Kodėl, po velnių, nepalieki manęs ramybėje?

— Paliksiu tave ramybėje, — atkirto ji, — kai liausiesi kalbėjęs su manimi tokiu siaubingu, nepakenčiamu...

Štai tada Evanas žengė artyn ir šėrė jai per veidą. Tarsi tik pliaukštelėjo, bet to pakako, kad pačiam nudiegtų ranką, o Reičelės galvutė tiesiog persisuko, ji pati nulėkė atgal, užkliuvo už lovos, nukrito, persivertė ir atsisėdo. Dar neverkė ir į vyrą nežiūrėjo, bet skruostu nusidriekė tamsus raudonas dryžis, primenantis Teksaso žemėlapį. Evanas suprato, kad turi kuo greičiau iš ten nešdintis, nes dar kartą jai voš.



Evanas jau išsiaiškino, kad geriausia išsivaduoti iš pykčio padeda vairavimas — sudėlioja mintis, nuramina nervus. Juk negali nesivaldyti, kai vairuoji automobilį. Sukiodamas vairą, kreipdamas dėmesį į eismo šviesas ir greičio apribojimus visada žinai, kad netrukus vėl pradėsi protingai mąstyti ir kurti racionalius planus.

Pirmas protingas ketinimas šįvakar buvo susirasti telefono būdelę ir į ragelį sušukti: „O, Dieve, Mere, noriu tave pamatyti, privalau...”, bet šitą atidėjo į šoną, nes jau vystėsi kitas, geresnis planas. Tikriausiai ši naktis nelabai tinkama apsilankymui Merės bute, be to, netrukus bus kitų naktų, ir ne viena. Verčiau suks namo, o dar geriau — patrauks namo gerokai vėliau, kai prisisiurbs pakankamai, kad būtų apsunkęs, romus ir mieguistas, kai nuleidęs galvą prašys Reičelės atleidimo.

Netrukus sėdėjo tarp nepažįstamų senoje pakelės smuklėje, kur iššvaistė tiek laiko su kitais gamyklos darbininkais nieko nevertais, nuobodžiais metais, kai gyveno pas tėvus. Baisiai troško viskio, bet žinojo, kad juo negalima pasitikėti — tokiais atvejais reikia alaus. Jei po kažkelintos taurės nepajusi, kad viskas susitvarkė, visada galėsi paprašyti daugiau.

— O, Dieve, — kelis kartus sau panosėje sumurmėjo Evanas, — Dieve, trenkiau savo žmonai.

Kiekvieną kartą tai ištaręs greitai apsidairydavo, kad įsitikintų, jog niekas nematė judančių lūpų, paskui vėl dėkingas nugrimzdavo į alų. Tokias sąžinės graužaties valandas galima kantriai iškęsti, kol žinai, kad esi vienas ir nestebimas, o už durų laukia rūpestingas ir atidus bičiulis — automobilis. Kai pakankamai apsunksi, tapsi pasipūtęs ir mieguistas, automobilis parveš tave namo.

Kurią nors vasarą po karo, kai vėl bus apsčiai degalų, Evanas norėtų nuriedėti iki Vakarų pakrantės — neskubėti, aplankyti viską, ką verta pamatyti. Jautė, kad šis sumanymas puikus, stiprus, išlaisvinantis, bet vaizduotėje jo negalėjo pernelyg išplėtoti, kol apsvaigęs nuo alaus neapsispręs, kas važiuos kartu. Reičelė su kūdikiu? Ar Merė su Ketlina?

Staiga pasijuto toks laisvas ir stiprus, kad laiko apsispręsti visai neprireikė. Tarkim, kad nugalėjo — o kodėl neturėtų? — Merė ir Ketlina.

Kai suvoki, ko nori, esi stiprus ir laisvas — visi tai žino. Evanas Šepardas tai jautė iki kaulų smegenų. Santūriai linksėdamas atspindžiui baro veidrodyje pajėgė suvokti, kad lengva nebus. Toje kelionėje per Ameriką pasitaikys liūdnų, nežabotų akimirkų — nuolatinės mintys apie Reičelę ir apie kūdikį iš pradžių trukdys ties kiekvienu posūkiu, o kartais netgi kėsinsis nustumti jį nuo kelio, bet Evanas žinojo, kad pamažu privers jas nugrimzti į praeitį. Užleisti kelią jam.



Reičelė buvo įsitikinusi, kad iki ryto Evanas grįš namo, bet dar reikėjo ištverti naktį. Ji gulėjo verkdama tik protarpiais, tarsi verksmas būtų prabanga, kurios dar negali sau leisti, ir per vieną tylą tarp kūkčiojimų ir gokčiojimų išgirdo, kaip kopia į viršų sena, lėta, nugalėta būtybė. Klausydamasi, kaip motina tolsta koridoriumi ir užsidaro duris, suprato, kad netrukus atsikels ir eis jos guosti. Pasakys labai apgailestaujanti, kad viskas taip susiklostė. Nebus sunku — Dreikai ašaringai atsiprašinėdami ir prisiekinėdami meilę visada savotiškai atgimsta — bet teks dar kiek palaukti, nes prabudo kūdikėlis.

Nuvaliusi ir papudravusi užpakaliuką, pakeitusi vystyklą Reičelė pasiguldė sūnelį į lovą ketindama pamaitinti. Kol mažas veidukas spaudėsi ir darbavosi prie jos krūtinės, beveik nesuvokdama kalbėjosi su vaikeliu taip, tarsi jis būtų pakankamai suaugęs suprasti:

— Oi, tu mano mažas stebukle, — čiulbėjo, — tu nuostabus, štai koks esi. Nepaprastas. Ar žinai, kuo būsi užaugęs? Būsi žmogus.

Išnašos

Flash - švystelėjimas, žybsnis (angl).

Content

Йейтс Ричард Vasara Long Ailande