Йейтс Ричард

Nerimo dienos

Richard Yates

Nerimo dienos

Romanas

Iš anglų kalbos vertė

DALIA URŽAITĖ ir

GIEDRĖ TARTĖNIENĖ

OBUOLYS

Versta iš: Richard Yates Revolutionary Road

Methuen, 2008

ISBN 978-9955-700-88-3

Copyright © Richard Yates, 1961, 1989. Ali rights reserved.

© Vertimas į lietuvių kalbą., Dalia Uržaitė ir Giedrė Tartėnienė, 2008

© Viršelio dizainas, Andrius Morkeliūnas, 2008

© MEDIA INCOGNITO, 2008

Anotacija

Tai kandus, jaudinantis, o kartais labai linksmas kūrinys. Užburiantis pasakojimas apie gyvenimą priemiestyje, apie nevaldomą laimės troškimą ir neišvengiamą amerikietiškos svajonės žlugimą. Nepamirštama knyga...

Pratarmė

Romanas Nerimo dienos spausdinamas užsienyje jau keturis dešimtmečius. Apmaudu, kad lietuvių skaitytojas atsivers šią knygą pirmą kartą. Šis kūrinys taip reikšmingai ir stipriai paveikė dvi amerikiečių kartas, kad, atrodo, neįmanoma nežinoti puikiojo Jeitso romano. Kalbėdamas apie jį jautiesi truputėlį nerangiai, tarsi pristatytum seną išmintingą draugą naujam bičiuliui. Beveik nesinorėtų to daryti, nes visų svarbiausių dalykų pakartoti neįmanoma. Bet privalome, nes puikiomis knygomis ir nuostabiais draugais reikia dalytis.

Priminsime, jog Amerikos grožinės literatūros skaitytojai Nerimo dienas, išleistas 1961 metais, sutiko labai audringai. Nuo septintojo dešimtmečio pradžios jis tapo savotišku kultiniu reiškiniu.

Kiti rašytojai liaupsino šį kūrinį, mokėsi iš jo, kartais nesąmoningai jį mėgdžiojo. Lengvumas, visiškas prieinamumas, aiškus detalumas, požiūrio į žmogų gilumas. Visa tai nukreipta į pribloškiančias žmogaus įžvalgas ir netikėtus vertinimus. Mes žavimės visišku šio romano nerašytojiškumu. Tai toks patvarus žodžių kūrinys, kuris atlaiko visus klasifikacijos bandymus.

Realizmas, natūralizmas, socialinė satyra — standartinės kritikos kategorijos — čia rasite viską. Kritikai keliaklupsčiavo prieš šią nuostabią knygą.

Ričardas Jeitsas gimė 1926 metais Jonkeryje, Niujorke, mirė 1992 metais Veteranų ligoninėje Birmingeme, Alabamoje. Baigęs vidurinę mokyklą, nesimokė koledže, tarnavo JAV kariuomenėje, dalyvavo Antrajame pasauliniame kare. Buvo du kartus išsiskyręs ir turėjo tris dukteris. Po karo kurį laiką dirbo reklamų kūrėju Remington Rand korporacijoje. Šeštojo dešimtmečio pabaigoje trumpai rašė kalbas senatoriui Robertui Kenedžiui. Didžiausią laiko dalį Ričardas Jeitsas buvo tik rašytojas. Tik retomis progomis prasimanydavo papildomų pajamų mokydamas arba rašydamas kino scenarijus. Jis sukūrė septynis romanus, (vienas iš jų Nerimo dienos) bei dvi apsakymų knygas. Dauguma jo kūrinių šiandien laikomi XX a. amerikiečių literatūros klasika.

Kaną Jeitsas pareiškė, kad jaučiąs per mažai sukūręs, o didžiausia nesėkmė, jog geriausią knygą parašė pačią pirmą. Jeitso reputacija per tris dešimtis jo kūrybos metų tai kilo, tai leidosi. Nė vienas iš jo kūrinių nebuvo taip aukštai įvertintas kaip Nerimo dienos (buvo nominuotas Nacionalinei knygos premijai).

Nerimo dienų fabula labai paprasta. Tai pasakojimas apie vakarų Konektikuto Revoliucijos kalvos priemiesčio bendruomenės gyvenimą 1955 metų pavasarį ir vasarą. Apie Vilerių šeimą — Eiprilę, Frenką ir du vaikus, prarandančius tarpusavio ryšį. Toji šeima jau niekada nebus tokia, kokia buvo.

Atsitiktiniam praeiviui Vilerių gyvenimas atrodytų niekuo nesiskiriantis nuo jų kaimynų. Jų malonumai ir nerimas labai tikėtini. Dalyvavimas bendruomenės teatre, išgertuvės, pietūs su panašiai mąstančiais kaimynais, kandžios, bet nepiktos replikos. Patogus plūduriavimas kultūros terpėje, tuo pat metu tvirtas vadovavimasis esminiais gyvenimo principais. Be to, sekinantis nesugebėjimas apsisaugoti nuo nusivylimų, nuovargis dėl nuobodulio darbe, sumišimas dėl užslėptų troškimų apie įdomų ir aistringą gyvenimą, ir siekis išlaikyti tvirtą šeimos branduolį.

Vilerių šeimą aplanko daugybė negandų. Tačiau nė viena nėra tokia didelė, kad sukeltų nesutarimus. Deja, Frenką ir Eiprilę sieja itin menkas prieraišumas. Nė vienam nepatinka priemiesčiai, pora dažnai tuo skundžiasi. Vaikai pateikia nuolatinius išbandymus. Frenko darbas mieste, kaip jis pats pripažįsta, yra „pats nuobodžiausias darbas, kokį tik galima įsivaizduoti. O Eiprilė, neturinti kuo užsiimti, todėl vaidinanti nedideliame teatriuke, patiria itin karčią viešą nesėkmę. Be to, Vileriai per daug geria, miršta iš nuobodulio su netikusiais kaimynais ir šiek tiek bijo patys pasirodyti banalūs. Viso to pasekmė — ateitis atrodo miglota ir nieko gera nežadanti.

Vis dėlto Eiprilė įrodo sumanumą ir randa romantišką vaistą jos ir Frenko negalavimui. Jie paprasčiausiai nusprendžia parduoti namą ir išvažiuoti į Paryžių. Frenkas ten „atras“ save, Eiprilė dirbs NATO sekretoriato biure, vaikai mokysis prancūzų kalbos. Pora įgis pasitikėjimo ir suvoks, kad gyvenimas tikrai nesibaigė.

Tačiau Frenkas Vileris bijo pasikeitimų, kuriuos atneštų Paryžius, todėl užmezga tarnybinį romaną su Morina Grube ir, prieštaraudamas savo paties kartiems pastebėjimams apie nieko vertą darbą, leidžiasi įkalbamas „geresniam“ darbui. Jis rašo absurdiškas išpardavimų kalbas. Nokso verslo masinos rekonstruoja senamadiškų produktų linijas ir mėgina žengti koja kojon su naujuoju laikmečiu.

Galų gale porai tenka galvoti apie namo pardavimą. Frenko romanas prasideda, sustoja, vėl įsiliepsnoja. Nenoras persikelti vis auga. Vaikai visiškai sutrinka. Galop Frenkas ir Eiprilė pradeda beprasmiškai ginčytis, išgyvena kaltinimus ir atsižadėjimus. Antausiai, pabėgimai, sugrįžimai, įžeidimai. Galop jie atsisako minties persikelti į Paryžių.

Su šiuo sprendimu naujo gyvenimo viltys staigiai, žiauriai ir tragiškai subliūkšta. Atrodo, viskas sugriuvo per vieną kvailą vasarą, galėjusią baigtis laimingai kokiai nors kitai, tik ne Vilerių šeimai.

1961 metais pasirodžiusios Nerimo dienos, matyt, atrodė labai griežtas kaltinimas pokariniam priemiesčių pasauliui, į kurį persikėlė vilties kupinos sielos, išvykusios iš miesto ieškoti tinkamos pusiausvyros tarp šiurkščios kaimo tikrovės ir miesto galimybių bei gaudesio. Pagrindinis romano veikėjas Frenkas Vileris — dvidešimt devynerių, kovų veteranas, baigęs Kolumbijos universitetą, iš pažiūros yra žmogus, einantis į sėkmę. Tačiau Jeitsas aprašo jį sarkastiškai kaip susikompromitavusį, išpuikusį, prisitaikiusį, neišsiskiriančios išvaizdos vartotoją. Romane pastebima, kad Frenkas apimtas iliuzijų, palaidai gyvenantis nuoboda, įsivaizduojantis save „stipriu, pageltusiu nuo nikotino, Žano Polio Sartro stiliaus vyru“. Tačiau jis tėra svetimautojas, pagardinantis savo šneką literatūrinėmis užuominomis taip bukai ir beprasmiškai, kad net pats iš savęs juokiasi.

Eiprilė Viler jaunatviška, dvidešimt devynerių metų amžiaus moteris. Liūdna, tačiau vyras jos visiškai nevertina. Jeitsas įsivaizduoja Eiprilę geraširdiškiau — truputį apsvaigusią, truputį išlepintą aktorę, nepuoselėjančią jokių gerų jausmų sutuoktiniui. Nepaisant visko, ji kovoja dėl naujo gyvenimo kelio, kuris nuvestų šeimą (labiau negu šeimą) į Paryžių, atsirastų išsilaisvinimo galimybė.

Tačiau Eiprilė pamažu tampa melo ir apgaulės bendrininkė, amorali, įsiutusi, galop aplinkybės ją taip nukamuoja, kad moteris pritrūksta moralinių galių viską suimti į rankas.

Keturis dešimtmečius nuo pirmojo Nerimo dienų leidimo žinovai jį beveik visada charakterizuoja kaip „niūrų“ romaną. Pasak rašytojos Džoisės Kerol Outs („Prašmatnūs žmonės“), žmonės jame plaukia pasroviui „liūdname, pilkame, mirtimi dvelkiančiame pasaulyje“.

Miestiečių veržimasis ištrūkti ir sukurti bendruomenę, turinčią aiškias idėjas apie tai, kas jie tokie, ko jiems reikia, kam jie pritaria ir kam prieštarauja, Jeitso požiūriu yra teisingas elgesys. Tačiau Nerimo dienų priemiesčiai yra monotoniški ir negyvi, jie menkinami ir teršiami. Priemiesčio gyventojai atrodo alkani, betiksliai vartotojai, ieškantys ne geresnio, bet lengvesnio, mažiau atsakingo gyvenimo. Nė vienas veikėjas, šmėkštelėjęs Nerimo dienose, nesuvokia, kas jis yra. Jie to dažnai nepripažįsta. Jie mina autoritetų, valdžios nutiestus takus visiškai neatitinkančius jų supratimo, kas yra teisinga, o kas — ne. Formalumas, įprotis, išsilaisvinimas, išsigelbėjimas.

Visi Nerimo dienų veikėjai (gal tik išskyrus vaikus) iš tikrųjų yra ydingi. Net antraeiliai personažai — kaimynai, savanaudiški verslininkai, pagyrūniški bosai, landūs nekilnojamojo turto agentai bei pamišėlių namų gyventojai — visi atrodo suklaidinti, abejojantys, kiekvienas savaip neįgalus elgtis tinkamai. Nesugebantys padėti svyruojantiems ar paguosti beviltiškai maldaujančius.

Nors Nerimo dienos pasirodė kompiuterinės eros pradžioje, jame jau rašoma apie žavėjimąsi tuščiu bendravimu, vedančiu į egocentrizmą, narcisizmą, didybės maniją ir bereikalingą susirašinėjimą elektroniniu pastų. Žodžiu, tai dar ir aiškiaregiškas romanas.

Bėgant metams, tik keletas kritikų užsiminė, kad Nerimo dienos smagi knyga. Žinoma, niekas nevertina Nerimo dienų kaip išdykėliškai linksmo kūrinio. Bet komizmas, be abejonės, yra viena iš šio romano išraiškos priemonių nuo pradžios iki pabaigos.

Beveik visas kūrinys aštrus ir puikus. Romanas šokiruoja vaizduotės išradingumu, kai kalbama apie jaunystę ir palaimingą nesivaržymą dėl santuokinės atsakomybės ir šeimos. Apie bjaurių kaimynų pasilinksminimą; apie begalinius verslo pietus; apie jausmą, kad esi vidutinio amžiaus, nors tau tik trisdešimt; apie pokyčio baimę, nors žinai, kad ji gali išgelbėti tave...

Skiriu Seilai

O! Kokia romi aistra, kokia ji laukinė!

Džonas Kitsas

pirma dalis

Pirmas skyrius

Blėstant paskutiniams generalinės repeticijos garsams, tylūs ir bejėgiai „Tikri aktoriai“ stovėjo žvelgdami pro rampos šviesas į tuščią salę. Jie nedrįso nė kvėptelėti. Tada iš salės pakilo maža, bet didinga režisieriaus figūra. Gailiai sugirgždinęs išskleidė sulankstomas kopėčias, palipo pakopomis aukštyn, keletą kartų atsikrenkštė. Norėjo pasakyti, kad jie — pasiutusiai talentinga trupė, nuostabūs žmonės, ir su jais be galo malonu dirbti.

— Buvo nelengva, — pasakė apžvelgdamas sceną, blykstelėjo akinių stiklai. — Susidūrėme su daugybe problemų ir, atvirai kalbant, beveik įtikinau save per daug nesitikėti. Tačiau, klausykit, galbūt nuskambės banaliai, bet šį vakarą kažkas įvyko. Sėdėdamas salėje staiga giliai širdyje suvokiau, kad jūs visi pirmą kartą dirbate iš širdies.

Uždėjęs ranką ant kairiosios marškinių kišenės, parodė, kokia paprasta ir fiziškai juntama yra širdis. Tada lėtai iškėlė suspaustą kumštį, be žodžių papurtė, primerkė vieną akį; pasididžiavimo ir triumfo grimasa perbėgo drėgna apatine lūpa.

— Rytoj tą patį pakartokite, — paragino, — ir mūsų pjesė pragariškai pavyks.

Visiems taip palengvėjo, kad norėjosi verkti. Aktoriai virpėdami šūkavo iš džiaugsmo, juokėsi, spaudė vieni kitiems rankas, bučiavosi. Kažkas atnešė alaus, visi dainavo apstoję salės pianiną, kol vieningai nusprendė, kad metas liautis ir gerai išsimiegoti.

— Iki rytojaus! — šaukė laimingi kaip vaikai.

Mėnesienoje važiuodami namo jie suvokė, kad gali nuleisti automobilių langus ir įkvėpti gydančių derlingos žemės ir jaunų žiedų kvapų. Daugelis Tikrų aktorių pirmą kartą leido sau pripažinti atėjus pavasarį.

Ėjo tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt penktieji. Tris augančius vakarų Konektikuto priemiesčius sujungė triukšminga magistralė — vadinamasis Dvyliktasis maršrutas. „Tikri aktoriai“ — mėgėjų trupė, bet labai kruopšti ir rimta: jauni žmonės, rūpestingai surinkti iš visų trijų miestelių. Šis vaidinimas jiems pirmasis. Visą žiemą rinkdavosi tai vienų, tai kitų svetainėse, susijaudinę kalbėdavosi apie Ibseną, So, O’Nilą. Galų gale balsų dauguma buvo pasirinktas „Suakmenėjęs miškas“. Vos pasiskirstę vaidmenimis pajuto, kad jų atsidavimas stiprėja kiekvieną savaitę. Privačiuose pokalbiuose užsimindavo apie režisierių kaip apie mažą, juokingą žmogelį (savotiškai jis toks ir buvo: atrodė, kad nesugeba kalbėti kitaip, tik nuoširdžiai rimtai. Kiekvieną savo išvadą patvirtindavo tokiu emocingu galvos purtymu, kad net virpėdavo žandai), tačiau mėgo, gerbė ir visiškai tikėjo tuo, ką jis sako.

— Kiekviena pjesė verta geriausio, ką gali duoti aktorius, — kartą pareiškė režisierius, — nepamirškite šito. O mes ne tik statome pjesę, mes kuriame bendruomenės teatrą, tai ypatingai svarbu.

Bėda buvo ta, kad nuo pat pradžios visi bijojo apsikvailinti, o vengdami tą pripažinti, klimpo dar giliau. Iš pradžių repetuodavo šeštadieniais, ramiomis vasario ir kovo popietėmis, kai dangus buvo baltas, medžiai juodi, parudavę laukai ir kalvelės stūkso nuogi ir trapūs, apsupti besitraukiančio sniego lopinėlių. Aktoriai, žengdami pro namų duris, trumpam stabteldavo, kol užsisagstydavo paltus ar užsimaudavo pirštines ir išvysdavo kraštovaizdį, kuriame puikiai derėjo apgriuvę seni trobesiai. Jų namai atrodė besvoriai ir laikini, kaip daugybė naujų ryškių žaislų, paliktų lauke lietingą naktį. Automobiliai taip pat atrodė netinkami — visai be reikalo spindėjo karamelės ir kremine spalvomis. Atrodė, kad jie susigūžia vos užtiškus purvui, tarsi atsiprašinėdami ropoja duobėtais keliais, iš visų pusių vedančiais lygaus Dvyliktojo maršruto grindinio link. Jau greitkelyje, atrodė, automobiliai tarsi atsipalaiduoja savoje aplinkoje, srūvančiame ryškaus spalvingo plastiko, stiklo bei nerūdijančio plieno sraute — KING KONE, MOBILGAS, SHOPORAMA, EAT, — bet galop vienas paskui kitą turi pasukti, nuvingiuoti priemiesčio keliu mokyklos link ir sustoti tylioje stovėjimo aikštelėje.

— Sveiki! — aktoriai droviai šūkteldavo vieni kitiems.

— Sveiki!.. Sveiki!.. — ir nenoriai įslinkdavo vidun.

Plumpino sunkiais kaliošais aplink sceną, šluostėsi nosis Kleenex nosinaitėmis, raukėsi skaitydami nelygiai išspausdintus vaidmenų žodžius, galop nuginkluodavo vieni kitus atlaidžiu juoko griausmu. Jie dar kartą sutardavo, kad turi pakankamai laiko nesklandumams padailinti. Bet visi suprato, kad laiko stinga. Atrodė, kad kuo daugiau repetuoja, tuo blogiau sekasi. Jau seniai praėjo laikas, pasak režisieriaus, „pastatyti pjesę ant kojų, pagaliau sumanymas turi pavykti“, tačiau spektaklis vis dar atrodė nejudrus, beformis ir nežmoniškai sunkus. Vienas kito akyse regėjo nesėkmės nuojautą. Apgailestaudami linkteldavo, šypteldavo išsiskirdami ir paskubomis sėsdavo į automobilius, tarsi kelionė namo sumažintų nuolatinį ir aiškų žlugimo pojūtį.

Tačiau šiandien, likus dvidešimt keturioms valandoms, jiems kažkaip pavyko užbaigti spektaklį sėkmingai. Pirmasis šiltas vakaras šiais metais, svaigus grimo ir kostiumų pojūtis išvadavo nuo baimės. Pjesė, prasiveržusi lyg banga, pagavo ir nusinešė — galbūt skamba banaliai (na ir kas?), bet visi tikrai dirbo iš širdies. Ar galima būtų prašyti dar daugiau?

Ilga dailių automobilių virtinė rangėsi kaip milžiniška gyvatė. Žiūrovai buvo labai rimti. Panašiai kaip ir aktoriai, jie buvo jaunesni nei vidutinio amžiaus, dailiai apsirengę. Niujorko drabužių parduotuvės pavadintų šį stilių Country Casuals. Buvo aišku, kad žiūrovai išsilavinę, sveiki, turi gerus darbus. Šis vakaras buvo reikšmingas ir jiems. Be abejo, visi žinojo ir, sėsdami į savo vietas salėje, nuolatos kartojo, kad „Suakmenėjęs miškas“ nėra viena geriausių pjesių pasaulyje. Bet vis tiek — tai puikus kūrinys, jo pagrindinė mintis šiandien tokia pat aktuali kaip ketvirtame dešimtmetyje („Netgi aktualesnė“, — vienas vyras nesiliovė kartojęs žmonai. Ji kramtė lūpas ir linksėjo, suprasdama, ką jis turi galvoje: „Tikrai aktualesnė, kai apie tai pagalvoji“). Vis dėl to ne pjesė, o kompanija buvo svarbiausia. Drąsi mintis, skambanti sveikai ir viltingai — gero bendruomenės teatro gimimas. Štai kas juos pritraukė — daug, beveik pusę salės, štai kodėl, gęstant šviesoms, visi įsitempę pritilo, tikėdamiesi maloniai praleisti laiką.

Uždanga pakilo. Galinė siena dar virpėjo nuo paskutinę akimirką išbėgusių scenos darbininkų žingsnių. Pirmosios dialogo eilutės susiliejo su atsitiktiniais girgždesiais ir judesiais užkulisiuose.

Ši maža netvarka buvo tarp Tikrų aktorių kylančios isterijos ženklas. Bet rampos šviesos teikė pranašumo. Atrodė, kad jie žaviai tikina: „Palaukite minutėlę, tai dar ne pradžia. Mes šiek tiek nervinamės, tad prašome truputėlį palaukti.“ Greitai neliko jokio reikalo atsiprašinėti, nes žiūrovai išvydo merginą, vaidinančią Gabrielę.

Pirmą kartą žengus į sceną Eiprilei Viler, žiūrovų eilėmis nuvilnijo: „Žavinga“. Truputėlį vėliau sekė kumštelėjimai ir šnabždesiai: „Ji gera“. Žmonės, žinantys, kad mažiau nei prieš dešimt metų ji mokėsi vienoje geriausių Niujorko dramos mokyklų, išdidžiai linksėjo. Dvidešimt devynerių aukštos, pelenų spalvos plaukais moters savotiško grožio neiškraipė mėgėjiškas scenos apšvietimas, atrodė, kad ji tobulai tinka vaidmeniui. Visai nesvarbu, kad du gimdymai padidino jos klubų apimtį — judesiai buvo mergiškai drovūs ir geidulingai grakštūs. Bet kas, žvilgtelėjęs į Frenką Vilerį — apskrito veido, inteligentiškai atrodantį jauną vyrą, sėdintį galinėje eilėje ir kandžiojantį kumštį, būtų pasakęs, kad jis labiau primena Eiprilės gerbėją, negu jos vyrą.

„Kartais jaučiuosi tarsi kibirkščiuojanti, — scenoje kalbėjo Eiprilė, — noriu išeiti ir padaryti ką nors visiškai beprotiško ir nuostabaus...“

Užkulisiai bruzdėjo, bet klausėsi. Kiti aktoriai staiga ją pamilo. Ar bent jau susiruošė pamilti. Netgi tiems, kurie piktinosi dažnu Eiprilės nepaklusnumu repeticijų metu, ji buvo vienintelė viltis.

Pagrindinio vyro vaidmens atlikėjas šį rytą kažkuo apsinuodijo. Atvažiavo į teatrą karščiuodamas, teigė, kad jaučiasi pakankamai gerai, bet likus penkioms minutėms iki uždangos pakėlimo pradėjo vemti persirengimo kambaryje. Režisieriui teko išsiųsti jį namo ir pačiam imtis vaidmens. Viskas įvyko taip greitai, kad niekam nekilo mintis išeiti ir pranešti apie pakeitimą. Keli antro plano aktoriai tą sužinojo tik išgirdę režisierių rampos šviesoje tariant žodžius, kuriuos tikėjosi išgirsti iš kito žmogaus lūpų. Jis labai stengėsi kiekvieną eilutę baigti pakeltu tonu, pusiau profesionaliai, tačiau niekas nebūtų prieštaravęs, kad visiškai netiko Alano Skvajerso vaidmeniui — tvirtas, pusiau nuplikęs, nieko nematantis be akinių, tačiau atsisakąs juos užsidėti scenoje. Jam pasirodžius scenoje, antro plano aktoriai pradėjo pertraukinėti vieni kitus, pamiršdavo, kur stovėti. Pirmo veiksmo monologo apie tuštumą širdyje: „Taip, smegenys be tikslo, triukšmas be garso, forma be turinio..“ - viduryje režisierius vienu rankos mostu apvertė stiklinę ir užpylė stalą. Nesėkmę bandė nuslėpti kikendamas ir improvizuodamas: „Matote? Koks niekam tikęs esu. Leiskite padėti nušluostant...“, tačiau monologas žlugo. Neįveikiamas, vis grėsęs šių savaičių katastrofos virusas prasiveržė, pasklido nuo beviltiškai vemiančio vyro ir apėmė visus, tik Eiprilė Viler išliko nepaliesta.

— Argi nenorėtum, kad tave mylėčiau? — klausė.

— Taip, Gabriele, — atsakė režisierius, blizgėdamas nuo prakaito. — Norėčiau, kad mane mylėtum.

— Manai, kad aš patraukli?

Po stalu režisieriaus koja pradėjo šokinėti aukštyn žemyn, pėda nepaliaujamai judėjo.

— Tu verta daugybės gražesnių žodžių.

— Tai kodėl mums nepradėjus?

Vaidino viena ir su kiekviena eilute akivaizdžiai silpo. Prieš pirmo veiksmo pabaigą ir žiūrovai, ir patys aktoriai matė, kad Eiprilė nebevaldo situacijos, taigi netrukus visi pasijuto nesmagiai. Eiprilė tai iš paskutiniųjų elgėsi dirbtinai teatrališkai, tai tapdavo bauginamai nejudri. Vaikščiojo pernelyg tiesi, net atsilošusi, per storą grimo sluoksnio ryškėjo pažeminimo karštis, deginantis veidą ir kaklą.

Pasišokinėdamas į sceną išbėgo Šėpas Kempbelas. Apkūnus jaunas raudonplaukis inžinierius vaidino gangsterį Djuką Mantį. Visa kompanija nuo pat pradžių nerimavo dėl Šepo, bet jiedu su žmona Mile padėjo kurti rekvizitą ir reklamą, buvo tokie draugiški ir entuziastingi, kad niekam neužteko drąsos pasiūlyti Šepą pakeisti. Trupės neryžtingumo ir Kempbelo nervingo kaltės suvokimo pasekmė — jam iš atminties išsitrynė viena pagrindinių eilučių. Paskubomis tyliai sumalė kitas — toliau šeštosios eilės nieko nebuvo girdėti. Elgėsi tikrai ne kaip nusikaltėlis, o greičiau kaip meilikaujantis, pritariamai linksintis bakalėjos pardavėjas paraitotomis rankovėmis.

Per pertrauką žiūrovai išgūrino laukan parūkyti arba nejaukiai po kelis slampinėjo vidurinės mokyklos koridoriumi, tyrinėjo skelbimų lentą, šluostėsi drėgnus delnus į siauras kelnes ir dailius sijonus. Niekas nenorėjo grįžti ir žiūrėti antro, paskutinio veiksmo, bet į salę susirinko visi.

Su viena paprasta kaip prakaitas ant veidų mintimi — kuo greičiau užbaigti šį apgailėtiną reikalą, — grįžo ir aktoriai. Atrodė, kad žiaurus ištvermės išbandymas trunka valandų valandas. Eiprilė Viler vaidino taip pat blogai, jeigu ne blogiau už kitus. Kulminacinė scenos remarka nurodo skaudžią mirties sceną, išryškintą šūviais lauke bei papliūpomis iš DJUKO automato. Šepas Kempbelas nevykusiai pasirinko momentą, o užkulisių ginklai nugriaudėjo taip garsiai, kad mylimųjų žodžiai išnyko kurtinančiame rūkstančiame jovale. Uždangos nusileidimas virto tikra gailestingumo apraiška.

Žiūrovai plojo negarsiai, bet kruopščiai, kad pakaktų dviem uždangos pakėlimams. Pirmasis užklupo aktorius, einančius užkulisių link, privertė apsisukti ir atsitrenkti į ėjusius paskui. Antrasis atskleidė tris žmogaus sielvarto apraiškas: trumparegiškai mirksintį režisierių, pirmą kartą šį vakarą reikiamai nuožmų Šepą Kempbelą ir sustingusią, oficialiai besišypsančią Eiprilę Viler.

Įsižiebus šviesoms niekas nežinojo, kur žiūrėti ar ką pasakyti. Buvo girdėti abejojantis nekilnojamojo turto agentės ponios Helenos Givings balsas, kartojantis: „Labai gražu“, tačiau dauguma sėdėjo tylūs ir sustingę, pakilę ir pasisukę išėjimo link, siekė cigarečių. Stropus mokinys, pasamdytas reguliuoti šviesoms, sugirgždinęs sportbačius, užšoko ant scenos ir pradėjo šūkauti nurodymus kažkur aukšybėse esančiam nematomam partneriui. Pasitikėdamas savimi, sumaniai šešėlyje paslėpęs beveik visus ryškius spuogus jis pozavo rampos šviesoje ir išdidžiai pasisukęs rodė, jog visi elektriko įrankiai: peilis, replės, laidų ritės — sudėti į puikiai atrodantį, permestą per petį ir žemai, po darbinėmis kelnėmis aptemtu užpakaliu kabantį odinį dėklą. Šviesos užgeso. Berniukas išblanko. Uždanga virto niūria, išblukusia, ruožuota nuo dulkių žalio aksomo siena. Nebebuvo į ką žiūrėti. Liko tik besispraudžiančių prie išėjimo, susikaupusių žiūrovų veidai. Sunerimę, paraudusiomis akimis žmonės slinko poromis. Atrodė, kad ramiai ir tvarkingai pasitraukti iš šios vietos yra viena didžiųjų gyvenimo būtinybių. Atrodė, kad jie negalės gyventi, kol neištrūks iš rausvomis dujomis besispjaudančių išmetamųjų vamzdžių gaudesio ir automobilių aikštelės žvyro gurgždesio tolyn — kylančio, žvaigždėmis nusėto tamsaus dangaus link.

Antras skyrius

FRANKLINAS H. VILERIS buvo vienas iš nedaugelio, plaukiančių prieš srovę. Slinko labai lėtai, tikėjosi, kad scenos link sėlindamas šonu tarp eilių atrodys oriau.

— Atleiskite... atsiprašau... — kartojo, linktelėjo ir nusišypsojo keliems pažįstamiems. Viena ranką laikė kišenėje — bandė išdžiovinti ir paslėpti spektaklio metu apkandžiotus ir apčiulptus krumplius.

Vyrukas buvo dailus ir tvirtas, iki trisdešimtmečio — vos kelios dienos. Trumpai kirptais juodais plaukais, neblogos išvaizdos: ją reklamos fotografas galėtų panaudoti gerai pagamintų, bet nebrangių prekių vartotojo portretui (Kam mokėti brangiau?). Šiaip niekuo neišsiskiriantis veidas buvo neįprastai judrus — vos matomas grimasos pasikeitimas atskleisdavo visiškai skirtingas asmenybes. Šypsodamasis atrodė kaip žmogus, puikiai žinantis, kad neverta jaudintis dėl mėgėjiško vaidinimo nesėkmės: mielas, sąmojingas, tikrai suras tinkamų žodžių žmonai užkulisiuose nuraminti. Bet tomis akimirkomis, kai kūprino per minią nesišypsodamas, o akyse degė jaudulys ir sumišimas, atrodė, kad jam pačiam reikia paguodos.

Visą popietę voliojęs durnių tarnyboje, kurią vadino „pačiu nuobodžiausiu darbu, kokį tik galima įsivaizduoti“, Frenkas sėmėsi stiprybės mintyse dėliodamas šio vakaro planus. Skubiai parlėks namo, pamėtys krykštaujančius vaikus, gurkšnodamas kokteilį paplepės su žmona, paskui veš ją į vidurinę mokyklą, raminamai uždėjęs ranką ant jos tvirtos ir šiltos šlaunies („Jeigu aš taip nesinervinčiau, Frenkai!“). Paskui sėdės sužavėtas ir išdidus, o uždangai nusileidus prisijungs prie griausmingų ovacijų. Prasibraus per triumfuojančią minią į užkulisius paprašyti pirmojo ašaroto bučinio („Mielasis, ar tikrai buvo gerai? Ar tikrai buvo gerai?“). Kartu su susižavėjusiais Šepu ir Mile Kempbelais sustos išgerti, kalbėdamiesi po stalu laikysis už rankų. Bėda ta, kad šiuose planuose nebuvo numatyta vietos pribloškiančiai realybei. Niekas neįspėjo, kad jį taip sukrės spindinti seniai nematytos mergaitės vizija, kurios kiekvienas žvilgsnis ir judesys ilgesingai spaudė gerklę („Ar nenorėtum, kad tave mylėčiau?“). Paskui spindinti vizija tiesiog išskydo ir pavirto negrakščia, kenčiančia būtybe, kurios egzistavimą jis bando paneigti kiekvieną savo gyvenimo dieną, bet pažįsta ją taip gerai ir skausmingai, kaip save patį — nusikamavusia, suvaržyta moterimi, kurios paraudusiose akyse blykčioja priekaištas. Pakilus uždangai dirbtinė šypsena buvo tokia kasdienė, kaip jo skaudančios kojos, susiglamžę apatiniai ir rūgštus prakaito tvaikas.

Prie durų stabtelėjo, ištraukęs iš kišenės apžiūrėjo paraudusią ranką. Beveik tikėjosi pamatyti minkštą kraujo ir kremzlių pliurzę. Pasitaisęs švarką, įėjo pro duris ir pakilo laiptais į aukštą dulkėtą kambarį, kuriame atvirų elektros lempučių šviesa skleidė šaltą spindesį ir metė gilius šešėlius. Blizgantys nuo grimo „Tikri aktoriai“ stovėjo ir kalbėjosi su pablyškusiais, plačiai, grupėmis po du ar tris visame aukšte išsklidusiais lankytojais. Eiprilės čia nebuvo.

— Ne, aš rimtai, — skambėjo balsas, — ar tu klausaisi?

— Na, bet kuriuo atveju, buvo smagu, — įsiterpė kažkas kitas.

Režisierius, apsuptas nedidelio būrelio draugų iš Niujorko, godžiai traukdamas cigaretę purtė galvą. Išpiltas prakaito Šepas Kempbelas vis dar laikė Tomio ginklą, bet aiškiai vėl tapęs savimi, stovėjo prie uždangos pakėlimo virvės, laisvąja ranka apkabinęs savo mažytę susitaršiusią žmoną. Jiedu mėgino viską paversti juokais.

— Frenkai! — Milė Kempbel pasistiebusi pamojavo ir sudėjusi rankas šūktelėjo jo vardą, tarsi minia būtų buvusi daug tirštesnė ir triukšmingesnė negu iš tikrųjų. — Frenkai! Susitiksime su tavimi ir Eiprilė vėliau. Gerai? Išgersime?

— Gerai! — atsakydamas šūktelėjo Frenkas. — Po kelių minučių! — Ir prisimerkęs linktelėjo, nes Šepas juokingai sveikindamasis pakėlė netikrą ginklą.

Už kampo pamatė vieną iš gangsterių, kalbantį su putlia mergina. Pirmame veiksme ji pamiršo įžanginę repliką, pjesė pusei minutės nutrūko. Mergina, akivaizdžiai apsiverkusi, dabar reikšmingai pabaksnojo sau į smilkinį ir pareiškė:

— Dieve! Aš galėjau nusižudyti!

— Ne, tačiau bet kuriuo atveju buvo smagu, supranti, apie ką aš? Tai ir yra dalyko esmė, — paaiškino gangsteris nuo veido negrabiai šluostydamasis riebius dažus.

— Atsiprašau, — ištarė Frenkas Vileris prasisprausdamas pro juos persirengimo kambario, kuriuo žmona dalijosi dar su keliomis moterimis, link. Pasibeldė, palaukė, ir, išgirdęs žmonos kvietimą: „Užeik“, nedrąsiai pravėręs duris žvilgtelėjo vidun.

Ji buvo viena. Labai tiesi sėdėjo priešais veidrodį ir valėsi grimą. Akys vis dar buvo paraudusios, mirkčiojo. Tačiau, prieš vėl nusisukdama į veidrodį, padovanojo jam šypsenos, matytos pakėlus uždangą, kopiją.

— Sveikas, — pasakė, — nori važiuot?

Uždaręs duris, Frenkas priėjo artyn. Tvirtai suspaudė lūpas tikėdamasis, kad atrodo mylintis, geranoriškas ir užjaučiantis vyras. Planavo pasilenkti, pabučiuoti ir pasakyti: „Klausyk, tu buvai nuostabi“, tačiau beveik nepastebimai atitraukti pečiai parodė, kad ji nenori būti liečiama. Frenkas nežinojo, kur dėti rankas. Tada suprato, kad „tu buvai nuostabi“ galbūt visiškai ne tai, ką reikėtų sakyti. Pernelyg globėjiška, pernelyg naivu ir sentimentalu, o gal per rimta.

— Na, — galų gale tarė, — manau, kad tai nebuvo triumfas ar kažkas panašaus.

Mikliai įsidėjo cigaretę ir spragtelėjęs plačiu mostu prisidegė Zippo žiebtuvėliu.

— Ko gera, ne, — atsiliepė moteris. — Po minutės būsiu pasiruošusi.

— Ne, viskas gerai, neskubėk.

Susikišo rankas į kišenes, žiūrėdamas į batus pajudino nuvargusius kojų pirštus. Ar, galų gale, būtų geriau pasakyti: „tu buvai nuostabi“? Dabar atrodo, kad bet kas būtų geriau, negu tai, kas išsprūdo. Reikėtų pamąstyti, ką gražesnio galėtų pasakyti vėliau. Bet įstengė galvoti tik apie dvigubą burboną, kurį išmauks, kai, pakeliui į namus, susitiks su Kempbelais. Pažvelgė į save veidrodyje. Sukando žandikaulius, truputį pasuko galvą suteikdamas labiau pasitikinčią ir įsakmią išraišką. Šią išraišką dar vaikystėje išmoko prieš veidrodį, tačiau nė vienam fotografui nepavyko jos iki galo atskleisti. Krūptelėjo, pajutęs, kad žmona jį stebi. Moteris žiūrėjo Frenkui į akis, bet nejaukiai pasijutusi įsispoksojo į vidurinę palto sagą.

— Klausyk, — paprašė, — gal padarytum man paslaugą. Reikalas toks... — rodės, prisiėjo sukaupti visą negausią stiprybę, kad balsas nesudrebėtų. — Esmė ta, kad Milė ir Šepas norėjo po visko su mumis kur nors nueiti. Gal pasakytum, kad negalime? Pasakyk, kad dėl auklės ar šiaip ką nors sugalvok?

Jis dar labiau atsitraukė, stovėjo sustingusiomis kojomis, susikūprinęs, susikišęs rankas į kišenes — kaip koks juristas, vertinantis scenos etiką.

— Na, — tarstelėjo, — tokie popieriai, kad aš jau sutikau. Ką tik mačiausi su jais ir kalbėjau.

— Ak, gal galėtum nueiti ir pasakyti, kad apsirikai? Tai būtų gana paprasta.

— Klausyk, — paprieštaravo Frenkas, — nepradėk. Juk maniau, kad bus smagu. Tik tiek. Be to, būtų nemandagu, ar ne? Tikrai?

— Vadinasi nepasakysi, — ji užsimerkė. — Gerai, tada pati pasakysiu. Labai ačiū.

Veidrodyje apnuogintas ir blizgantis nuo kremo jos veidas atrodė kaip keturiasdešimtmetės. Išsikamavęs, suakmenėjęs — tarsi kęstų fizinį skausmą.

— Palauk, — paprašė Frenkas, — nusiramink. Aš taip nesakiau. Aš tik sakiau, kad jie, po velnių, manys, jog mes nemandagūs — viskas. Taip ir manys. Kitaip nebus.

— Gerai. Jeigu nori, važiuok su jais. Duok man raktelius.

— O, Jėzau, nepradėk su tais rakteliais. Kodėl visada turi...

— Klausyk, Frenkai, — ji vis dar sėdėjo užsimerkusi, — neketinu niekur eiti su tai žmonėmis. Prastai jaučiuosi ir...

— Gerai, — jis atsitraukęs užsimojo drebančiomis rankomis taip, tarsi bandytų parodyti, kokio ilgio buvo nedidelė žuvis, — gerai jau, gerai. Atsiprašau. Pasakysiu. Tuoj grįšiu. Atsiprašau.

Einant atgal į užkulisius, grindys šoko po jo kojomis kaip laivo denis. Kažkoks žmogus fotografavo mažyčiu fotoaparatu („Dabar gerai — pabūkite. Gerai“). Aktorius, vaidinęs Gabrielės tėvą, sakė besiruošiančiai vėl pravirkti putliai merginai, kad dėl visko kalta patirties stoka, ir tiek.

— Žmonės, jūs jau pasiruošę? — pasiteiravo Šepas Kempbelas.

— Na, — išspaudė Frenkas, — tiesą sakant, bijau, kad mes atkrentam. Eiprilė pažadėjo auklei, kad anksti grįšime, suprantate, mes tikrai...

Anų abiejų įžeisti ir nusivylę veidai nutįso. Milė prikando apatinę lūpą, paskui lėtai atleido.

— Na, — pratarė, — manau Eiprilė bjauriai jaučiasi dėl viso šito reikalo, ar ne? Vargšas vaikas.

— Ne, ne, ji gerai jaučiasi, — melavo Frenkas, — tikrai ne dėl to. Jai viskas gerai. Suprantat, viskas dėl tos auklės.

Taip melavo pirmą kartą per dvejus draugystės metus. Atsisveikindami ir linkėdami vieni kitiems labos nakties visi trys žiūrėjo į grindis. Bet jau buvo po visko.

Eiprilė laukė persirengimo kambaryje. Buvo nutaisiusi malonų ir draugišką veidą visiems „Tikriems aktoriams“, kuriuos galbūt sutiks išeidami, bet kolegų pavyko išvengti. Išsliūkino pro šonines duris, atsivėrusias į penkiasdešimties metrų ilgio aidintį mokyklos koridorių. Judėjo nesiliesdami vienas prie kito, netardami nė žodžio įeidavo — ir išeidavo iš mėnulio šviesos stačiakampių ant marmurinių grindų.

Mokyklos kvapas tamsoje: pieštukai, obuoliai, bibliotekos klijai — užliejo Frenką saldžiu nostalgišku skausmu. Jis vėl buvo keturiolikos — tada jie gyveno Česteryje, Pensilvanijoje, ne, Inglvude, Naujajame Džersyje. Laisvalaikiu berniukas planuodavo kelionę geležinkeliu į Vakarų Krantą. Geležinkelio žemėlapyje nusibraižė keletą skirtingų maršrutų. Daugybę kartų kartojo kelią, kurį įveiks vienas (bus mandagus, bet, reikalui esant, paleis kumščius į darbą), nakvodamas vargšų nakvynės namuose. Armijos ir laivyno parduotuvės vitrinoje išsirinko visus drabužius: Levis džinsus ir švarką, chaki spalvos kariškus marškinius su antsiuvais ant pečių, aukštus darbinius batus plienu kaustytais kulnais ir nosimis. Sena fetrinė tėvo skrybėlė (kaip tik, jei už vidinės juostelės užkiši sulankstytų laikraščių gniužulą) būtų deramas aprangos skurdumo simbolis. Visus reikalingus daiktus susikraus į skauto kuprinę. Skauto emblemą meistriškai užmaskuos lipnia juostele. Geriausia, kad planas buvo visiškai slaptas. Tačiau vieną dieną mokyklos koridoriuje impulsyviai pakvietė lyg ir geriausią draugą, storulį Krebsą, važiuoti kartu. Krebsas buvo priblokštas:

— Prekiniu traukiniu? — prapliupo garsiai juoktis. — Viešpatie, žudai mane, Vileri. Kur nuvažiuotum prekiniu traukiniu? Kaip tau šauna tokios kvailos mintys? Iš filmų ar dar balažin iš kur? Nori kai ką žinoti, Vileri? Nori žinoti, kodėl visi mano, kad esi bukagalvis? Taigi kad ir esi bukagalvis, štai kodėl.

Dabar uosdamas tuos pačius kvapus žiūrėjo į blyškų šalia einančios Eiprilės profilį. Taip pat sugniaužė širdį prisiminus ir jos vaikystę. Jam nedažnai taip nutikdavo, daugumą prisiminimų Eiprilė išdėstė glaustai ir aiškiai, toli gražu nesentimentaliai („Aš visada žinojau, kad niekam nerūpiu, ir visiems leidau suprasti, kad tai žinau“). Bet mokyklos kvapas sužadino prisiminimą apie vieną jos pasakotą įvykį. Gegužinės rytą viduryje pamokos ją pribloškė neįprastai staigiai ir gausiai plūstelėjęs mėnesinių kraujas. „Iš pradžių aš tiesiog sėdėjau, — pasakojo jam Eiprilė. — Kvailai dariau, o paskui jau buvo per vėlu“. Frenkas galvojo apie tai, kaip ji išsvirduliavo iš savo suolo ir bėgo iš klasės su klevo lapo dydžio raudona dėme ant balto lininio sijono. Trisdešimt berniukų ir mergaičių spoksojo netekę žado iš nustebimo. Kaip ji lyg baisiam sapne tylėdama turėjo sprukti koridoriumi pro kitas šnabždančias klases, išbarstė knygas, susirinko ir toliau bėgo, ant grindų palikdama platų, tvarkingą kraujo lašų taką.

Nubėgusi prie pirmosios pagalbos kabineto durų pabūgo užeiti vidun. Kitu koridoriumi nulėkė prie atsarginio išėjimo. Nusivilkusi megztinį, apsirišo juosmenį bei klubus. Girdėjo ar įsivaizdavo iš paskos artėjančius žingsnius, perėjo saulėtą pievelę ir pasuko namų link. Žingsniavo lėtai, aukštai iškėlusi galvą, kad bet kas, žvilgtelėjęs pro langą, pamanytų, jog mergaitė vykdo kažkokią mokyklinę užduotį, o megztinis taip ir turi būti užrištas.

Jos veidas turėjo atrodyti taip pat kaip dabar. Jie atvėrė kito atsarginio išėjimo duris, žingsniavo kitos mokyklos, netoli nuo Rajaus, pievele. Šitas ėjimas priminė aną.

Frenkas tikėjosi, kad automobilyje Eiprilė prisislinks arčiau, norėjo vairuodamas ją apsikabinti. Tačiau moteris susigūžė, prisispaudė prie keleivio durelių ir nusisukusi žiūrėjo į pro šalį bėgančias šviesas ir šešėlius. Frenko akys suapvalėjo, veidas surimtėjo. Vairavo, perjunginėjo pavaras, kol galų gale apsilaižęs lūpas ištarė:

— Žinai ką? Tu buvai vienintelė asmenybė toje pjesėje. Nejuokauju, Eiprilė. Tikrai.

— Gerai, — atsiliepė moteris, — ačiū.

— Nereikėjo tau painiotis į tą kvailą reikalą, tik tiek.

Laisva ranka atsisegė apykaklę. Norėjo atsivėsinti ir atgauti pasitikėjimą palietęs prašmatnų subrendusio žmogaus šilkinį kaklaraištį bei Oksfordo marškinius.

— Aš tik norėčiau pričiupti tą, kuo jis ten vardu, tik tiek. Tą režisierių.

— Tai ne jo kaltė.

— Na, tada visos šutvės. Jie visi buvo niekam tikę. Dalykas tas, kad mes patys pirmi turėjome susiprasti. Aš turėjau, štai kas. Niekada nebūtum prisidėjus prie tos prakeiktos trupės, jeigu aš su Kempbelais nebūčiau įkalbėjęs. Prisimeni, kai pirmą kartą apie juos išgirdome? Tu pasakei, kad jie turbūt pasirodys esą idiotų kompanija. Na, turėjau tavęs paklausyti, tik tiek.

Pasitikėdamas savimi Frenkas grakščiai išsuko iš duobėto šalutinio kelio į tiesų, lygų Dvyliktąjį maršrutą. Jautė, kad pagaliau tvirtai pagrindė savo požiūrį. Gaivus vėjelis taršė trumpus plaukus ir vėsino smegenis. Jis aiškiai matė, kad „Tikrų aktorių“ tikroji ateitis — žlugimas. Dėl to nevertėjo blogai jaustis. Protingi, mąstantys žmonės turėtų tokius dalykus sutikti ramiai, kaip ramiai priima dar absurdiškesnius mirtinai nuobodžius darbus mieste ir mirtinai nuobodų gyvenimą priemiestyje. Ekonominės sąlygos gali priversti gyventi tokioje aplinkoje, bet svarbiausia — išsaugoti orumą. Svarbiausia visada prisiminti, kas tu esi.

Kaip paprastai, stengdamasis prisiminti, kas esąs, Frenkas mintimis sugrįžo į pirmuosius pokario metus. Apgriuvę namai Betuno gatvėje, toje Niujorko dalyje, kur švelnus vakarinis Vilidžo pakraštys subyra į uosto rajono sandėlius. Čia sūrus vakaro ir gilios upės brizas įsibrauna į naktį ir pripildo orą kelionių pažadų. Sulaukęs dvidešimties išdidžiai gaubėsi „veterano“ ir „intelektualo“ skraistėmis. Panaši narsa pasireikšdavo dėvint gerokai panešiotą tvido švarką ir nuskalbtą chakį. Be to, toje gatvėje jam priklausė vienas iš trijų raktų nuo vieno kambario buto. Kiti du raktai ir teisė „naudotis vieta“ kas antrą ir trečią savaitę priklausė dviem Kolumbijos koledžo bendramoksliams. Kiekvienas mokėjo trečdalį dvidešimt septynių dolerių nuomos mokesčio. Tiedu, atsargos naikintuvo pilotas ir jūrų pėstininkas, buvo vyresni ir labiau išdykę negu Frenkas. Atrodė, kad atsargos merginų, norinčių tame butuke su jais paūžti, niekada nesibaigs. Neilgai trukus Frenkas net pats sutrikęs stebėjosi, kaip greitai juos pasivijo. Tuo laiku gerokai pasistūmėjo daugelyje sričių, pasitikėjimas savimi augo kaip ant mielių. Vienišas geležinkelio žemėlapių tyrėjas niekada nenugalėjo savo baimių, bet tapo aišku, kad joks Krebsas nebevadins jo bukagalviu. Į kariuomenę paimtas aštuoniolikos ir pasiųstas į paskutinį pavasario puolimą Vokietijoje, dar metus prieš paliekant pajėgas painiu, bet puikiu maršrutu keliavo po Europą, ir nuo to laiko gyvenimas vis gerėjo. Iškrikusios jo charakterio gijos — tie patys bruožai, dėl kurių buvo vienišas tarp mokinių, o vėliau tarp kareivių — atrodo, staiga susijungė į tvirtą ir patrauklią visumą. Pirmą kartą gyvenime juo žavėjosi. Faktas, kad merginos gali norėti su juo gultis į lovą, buvo tik truputį nuostabesnis negu kitas nesenas atradimas, kad žmonės, išsilavinę žmonės, gali norėti jo klausytis. Mokykloje retai gaudavo aukštesnių nei vidutinių pažymių, bet neliko nieko vidutiniška pasirodymuose prie alaus. Draugijos, susibūrusios aplink jį, visą naktį trunkantys pokalbiai dažniausiai baigdavosi bendru pritariančiu murmėjimu, lydimu reikšmingais smilkinių patapšnojimais — senio Vilerio smegeninė tikrai ne tuščia. Viskas, ko, paties žodžiais tariant, jam reikia — laiko ir laisvės atrasti save. Frenkui pranašavo puikią karjerą. Buvo prieita prie bendros nuomonės, kad jo darbas bus susijęs su „humanitariniais mokslais“. Jei ne tiesiogiai su menu, tai bent su tuo, kas reikalauja nuolatinio atsidavimo. Tikriausiai tą nulėmė ankstyva ir ilga kelionė po Europą, kurią Frenkas dažnai apibūdindavo kaip vienintelę pasaulio vietą, tinkamą gyventi. Vyrukas, — dieną žingsniuodamas gatve po vieno iš tokių pokalbių arba naktį gulėdamas Betuno gatvėje tada, kai turėjo plotą, bet nebuvo merginos po ranka, — beveik niekada neabejojo savo išskirtiniais sugebėjimais. Argi didžių žmonių biografijose nebuvo tokių pat jaunatviškų pasigrabaliojimų, tokių pat maištingų iššūkių tėvams ir seneliams? Jis tam tikra prasme galėtų džiaugtis, kad niekuo ypatingai nesidomėjo: neturėdamas ypatingų tikslų, išvengė ypatingų nusivylimų. Šiuo metu būti žemėje, tiesiog gyventi galėtų tapti jo tikslu.

Tačiau bebaigiantį koledžą Frenką pradėjo persekioti aibė nedidelių nusivylimų. Baigus koledžą neviltis tik augo. Kitiems dviem vaikinams vis rečiau prireikdavo raktų. Jis likdavo vienas Betuno gatvėje, dirbo atsitiktinius darbus, kol sykį gerai viską apsvarstė. Nedavė ramybės faktas, kad nė viena iki šiol pažinta mergina nesuteikė jam tikro tyro džiaugsmo. Viena buvo labai graži, bet nedovanotinai storomis kulkšnimis. Kita buvo protinga, bet turėjo erzinantį polinkį motiniškai juo rūpintis. Be to, turėjo pripažinti, kad nė viena nebuvo aukščiausios klasės. Nors pats abejojo, kas yra aukščiausios klasės mergina, tačiau nė su viena dar nebuvo taip suartėjęs, kad norėtų prašyti jos rankos. Mokyklose, kurias teko lankyti, pažinojo dvi ar tris, bet jos žiūrėjo iš aukšto ir nepasitikėdamos, merginoms labiau rūpėjo koledžo vaikinai iš užmiesčio. Kariuomenėje šokių muzikai skambant merginos trumpam šmėkštelėdavo pro auksinius karininkų klubo langus. Nors nuo tų laikų matė daugybę tokių čia, Niujorke, įlipančių į taksi arba išlipančių, aplink jas grėsmingai sukinėdavosi vyrai, atrodantys taip, tarsi niekada nebūtų buvę berniukais.

Kodėl visko nepalikus po senovei? Ar nebuvo logiška stipriam, pageltusiam nuo nikotino Žano Polio Sartro stiliaus vyrui apsiriboti stipriomis, pageltusiomis nuo nikotino, Žano Polio Sartro stiliaus moterimis? Taip bylojo nesėkmė. Viename vakarėlyje Morningsaido aukštumose, pasidrąsinęs keturiais gurkšniais viskio, jis pabandė planą, turėjusį atnešti sėkmę.

— Manau, kad nenugirdau jūsų vardo, — pasakė neabejotinai aukščiausios klasės merginai. Viduryje kambario, pilno nepažįstamų žmonių, žvilgsnį patraukė jos spindintys plaukai ir puikios kojos. — Ar tu Pamela?

— Ne, — atsakė toji, — Pamela štai ten. Aš Eiprilė. Eiprilė Džonson.

Po penkių minučių Frenkas suprato, kad ne tik prajuokino Eiprilę, bet sugebėjo išlaikyti jos didelių pilkų akių žvilgsnį. Frenkui kalbant, merginos vyzdžiai tai plėtėsi, tai siaurėjo, lakstė aukštyn, žemyn, tarsi jo veido forma magiškai trauktų dėmesį.

— Ką tu veiki?

— Esu uosto darbininkas.

— Ne, iš tikrųjų?

— Taip ir yra.

Frenkas būtų parodęs delnus, bet bijojo, kad ji neatskirs nuospaudų nuo pūslių. Praėjusią savaitę, vadovaujamas netašyto koledžo draugo, kiekvieną rytą nevikriai „treniravosi“ dokuose linguodamas nuo vaisių dėžių svorio.

— Nuo pirmadienio turėsiu geresnį darbą. Naktinio užkandinės kasininko.

— Bet aš klausiau ne to. Kuo tu iš tikrųjų domiesi?

— Mieloji, — (jis vis dar buvo labai jaunas, tad po tokios trumpos pažinties įžūliai ištaręs „mieloji“, sodriai nuraudo), — mieloji, jei pradėčiau atsakinėti į šį klausimą, lažinuosi, kad jau po pusvalandžio ir tau, ir man pasidarytų mirtinai nuobodu.

Po penkių minučių šokdamas pajuto, kad smulkutė Eiprilės Džonson nugara tiesiog plaukė jo rankose, tarsi tam būtų sutverta. Po savaitės Betuno gatvėje, vos brėkštant, ji nuostabiai nuoga gulėjo šalia ir, gležnu smiliumi tirdama jo veidą žemyn nuo antakio iki smakro, šnibždėjo:

— Tai tiesa, Frenkai. Tikrai. Tu pats įdomiausias mano sutiktas žmogus.

Dabar, paskutinėje magistralės mylioje leidęs mėlynai šviečiančiai spidometro rodyklei peršokti šešiasdešimt, pareiškė:

— Todėl, kad nevertėjo to daryti.

Buvo beveik namie. Jie išgers, gal Eiprilė truputį paverks, jai palengvėtų. Tada iš visko pasijuoks ir užsidarys miegamajame. Nusirengs, jos mažos putlios krūtys supsis, linguos ir rodys į jį. Nėra jokios priežasties, kodėl negalėtų būti kaip senais gerais laikais.

— Sakau, blogai, kad reikia gyventi tarp šitų prakeiktų priemiesčio tipų. Ir Kempbelai vieni iš jų. Blogai, kad reikia gyventi tarp tų žmonių, saugotis, kad tavęs neįžeistų kiekvienas mažas beprotis — ką sakei?

Frenkas trumpam atitraukė dėmesį nuo kelio, žvilgtelėjo ir išsigando, prietaisų skydelio šviesoje pamatęs, kad žmona abiem rankom užsidengusi veidą.

— Aš pasakiau taip. Viskas gerai, Frenkai. Gal galėtum užsičiaupti, kol neišvarei manęs iš proto?

Skubiai pristabdęs, Frenkas pasuko į smėlėtą kelkraštį, išjungė variklį ir šviesas. Pasilenkęs per sėdynę, bandė ją apkabinti.

— Ne, Frenkai, prašau, nereikia. Palik mane ramybėje, gerai?

— Mažyte, aš tik noriu...

— Palik mane ramybėje. Palik mane ramybėje!

Pasislinkęs atgal prie vairo uždegė šviesas, bet rankos nekilo užvesti variklio. Minutę sėdėjo klausydamasis ausų būgneliuose pulsuojančio kraujo.

— Mane stulbina, — pagaliau prabilo, — kad šitaip išsidirbinėji. Atrodo, gana puikiai vaidini madam Bovari, bet yra vienas ar du dalykai, kuriuos noriu išsiaiškinti. Pirma, ne aš kaltas, kad pjesė buvo bjauri. Antra, po velnių, ne aš kaltas, kad nesi aktorė. Kuo greičiau baigsi šitą muilo operą, tuo geriau bus mums visiems. Trečia, aš netinku kvailo, stipraus priemiesčio vyro vaidmeniui. Viską bandai suversti man nuo pat mūsų persikėlimo čia. Aš to neleisiu. Ketvirta...

Ji iššoko iš automobilio ir nuskuodė priekinių žibintų šviesoje, greita ir grakšti, tik kiek per plačiais klubais. Akimirksnį, kol išsiropštė ir nubėgo paskui, galvojo, kad ji sumanė nusižudyti. Eiprilė panašiais atvejais galėjo padaryti bet ką. Tačiau moteris sustojo už trisdešimties jardų, tamsiame kelkraštyje tarp žolių, šalia švytinčio ženklo su užrašu „NEITI“. Prisiartinęs Frenkas abejodamas sustojo, kvėpavo sunkiai, bet laikėsi atstumo. Ji neverkė, tik stovėjo atsukusi nugarą.

— Kas, po velnių, — paklausė vyras, — kas, po velnių yra? Grįžk į automobilį.

— Ne. Po minutės grįšiu. Tik leisk man čia pastovėti, gerai?

Suplojęs nuleido rankas. Išniro šviesos ir pasigirdo besiartinančio automobilio ūžimas. Frenkas įkišo ranką į kišenę ir atvažiuojantiesiems suvaidino, kad ramiai vaikštinėja. Lenkdamas automobilis apšvietė ženklą ir įsitempusią Eiprilės nugarą. Nutolo užpakalinių žibintų šviesos, padangų gaudesys virto dūzgimu, galop visai išnyko. Dešinėje juodavo pelkė, iš jos sklido pašėlusi pavasarinių cyplių daina. Priešais, už dviejų ar trijų šimtų jardų, iškilusi virš mėnesienos apšviestų telefono laidų buvo matyti Revoliucijos kalva. Išilgai viršūnės draugiškai mirksėjo Revoliucijos kalvos namų langai. Kempbelai gyveno viename iš jų. Kempbelai galėjo būti viename iš artėjančių automobilių.

— Eiprilė?

Jokio atsakymo.

— Klausyk, — paprašė Frenkas, — gal galėtume susėsti automobilyje ir pasikalbėti? Užuot bėgioję Dvyliktajame maršrute?

— Gal neaiškiai pasakiau? Kad nelabai noriu kalbėtis? — atrėžė moteris.

— Gerai, — sutiko Frenkas, — gerai. Jėzau, Eiprilė, stengiuosi kiek įmanydamas, bet...

— Kaip miela iš tavo pusės. Kaip baisiai, baisiai miela iš tavo pusės.

— Palauk, — Frenkas ištraukė ranką iš kišenės ir išsitiesė, bet tuojau įsikišo atgal, nes pasirodė kiti automobiliai. — Paklausyk, — bandė nuryti seiles, bet burna buvo visiškai sausa. — Nesuprantu, ką čia bandai įrodyti. Atvirai kalbant, manau, kad nė pati nesupranti. Bet žinau vieną dalyką. Aš, po velnių, žinau, kad to nenusipelniau.

— Tu visada tikras, ar ne? — išrėžė Eiprilė. — Žinai, ko nusipelnei, o ko ne.

Mostelėjusi ranka nuėjo į automobilį.

— Klausyk, palauk truputį!

Automobiliai lėkė į vieną ir į kitą pusę, bet Frenkas nebekreipė dėmesio, klupinėjo per žoles paskui savo moterį.

— Palauk truputį. Prakeikimas!

Eiprilė atsirėmė šlaunimis į automobilio sparną, susidėjo rankas demonstruodama tobulą nuolankumą, kol Frenkas mosikavo pirštu jai prieš akis.

— Paklausyk. Šį kartą tau nepavyks išsisukti nuo mano žodžių. Čia tas atvejis, kai, po velnių, žinau, kad neklystu. Žinai, kokia esi, kai būni tokia?

— O, Dieve, kad tik būtum pasilikęs namie.

— Žinai, kokia esi, kai būni tokia? Tu esi ligonė. Tikrai.

— O tu žinai, koks esi? — pareiškė Eiprilė, nužvelgusi jį nuo galvos iki kojų. — Tu esi pasibjaurėtinas.

Mūšis tapo nekontroliuojamas. Poros rankos ir kojos drebėjo, veidus iškreipė neapykanta. Jie vis giliau draskė skaudžiausias vietas. Klastingai keitė taktiką, apgaulingai manevravo, vis kirto. Vos atsikvėpę mintyse sukurdavo naujų būdų nuplėšti šašus nuo senų žaizdų.

— Ach, tu nesi manęs apkvailinęs, Frenkai, nė karto. Visos brangios moralės normos, tavo „meilė“ ir saldžialiežuvavimas. Manai, kad pamiršau, kaip trenkei man į veidą, kai pasakiau, kad neatleisiu? Ak, visada žinojau, kad turiu būti tavo sąžinė, tavo stiprybė ir bokso kriaušė. Vien dėl to mane saugiai įgrūdai į spąstus, manai, kad...

— Tu spąstuose! Tu spąstuose! Jėzau, nejuokink!

— Taip, spąstuose, — Eiprilė nagais tarsi žnyplėmis įsikibo sau į raktikaulį. — Aš. Aš. Aš. Ak, tu vargšelis, apgaudinėjantis net pats save. Pažiūrėk į save! Pažiūrėk į save ir pasakyk, kaip be jokių pastangų, — ji krestelėjo galvą, balti dantys blykstelėjo mėnesienoje, — pasakyk, kaip be jokių vaizduotės pastangų gali save vadinti vyru!

Frenkas staigiai pasisuko ir atgalia ranka užsimojo smogti jai į galvą. Eiprilė susigūžė prie mašinos sparno ir išsigandusi bjauriai susikūprino. Mėgdžiodamas boksininko žingsnelius Frenkas atsitraukė nuo jos ir iš visų jėgų trenkė kumščiu į automobilio stogą. Bumbt! Bumbt! Bumbt! Bumbt! — trankė automobilį, o moteris stovėjo ir spoksojo. Kai liovėsi, tylą perskrosdavo tik skysta cyplių giesmė.

— Būk prakeikta, — tyliai ištarė vyras. — Būk prakeikta, Eiprilė.

— Gerai. Ar dabar galėtume važiuoti namo?

Sunkiai gaudydami kvapą, perdžiūvusiomis burnomis, svyrančiomis galvomis, virpančiomis galūnėmis susėdo į mašiną kaip labai seni ir pavargę žmonės. Frenkas užvedė variklį ir rūpestingai išvairavo Revoliucijos kalvos papėdės posūkio link. Kilo tamsia, vingiuojančia Revoliucijos kelio įkalne.

Prieš dvejus metus tuo keliu važiavo pirmą kartą. Abu sėdėjo nekilnojamo turto agentės, ponios Helenos Givings, mikroautobuse ir nuoširdžiai linksėjo galvomis. Telefonu agentė buvo mandagi, bet atsargi — labai daug miestiečių buvo nusiteikę švaistyti jos laiką ir reikalavo neįmanomų sandėrių. Tačiau vos jiems išlipus iš traukinio — vėliau taip aiškino savo vyrui — pajuto, kad su šia porele didelių problemų nebus, nors ir mažų kainų kategorijoje. „Jie mielu — pasakojo vyrui. — Mergina neabejotinai žavi. Vaikinas, mano manymu, mieste turėtų veikti kažką nuostabaus. Jis labai malonus, gana uždaras. Tikrai, kaip miela turėti reikalų su tokiais žmonėmis“. Ponia Givings iš karto suprato, kad jie norėtų ko nors ypatinga. Nedidelio namuko, perdirbto iš svirno, namelio ant ratų ar seno svečių namelio. Ko nors žavaus. Jai buvo labai nemalonu pasakyti, kad tokių dalykų jau nebėra. Ponia Givings maldaute maldavo neprarasti vilties, ji žinanti vieną vietelę, kuri jiems galėtų patikti.

— Žinoma, privažiavimas nėra toks, kokio norėtųsi, — pasakė, mestelėjusi paukštišką žvilgsnį nuo kelio į jų patenkintus ir dėmesingus veidus, pasukusi iš Dvyliktojo maršruto. — Kaip matote, čia daugiausia šlakbetonio namai pikapų vairuotojams: santechnikams, dailidėms ir panašiems vietiniams žmogeliams. O galų gale, — sužvanginusi metalines apyrankes, grasindama nutaikė tvirtą smiliaus „pistoletą“ tiesiai į priekinį stiklą ir vėl padėjo ranką ant vairo, — galų gale kelias kyla link visiškai bjauraus naujo gyvenamojo rajono — Revoliucijos kalvos būstų. Dideli, griozdiški, išskaidytomis plokštumomis, nudažyti šlykščiomis spalvomis ir, nesuprantu, kodėl baisiai brangūs. Ne, bet vieta, kurią noriu jums parodyti, neturi su jais nieko bendra. Tuoj pat po karo, prieš prasidedant šiai bjauriai statybai, jį surentė vienas puikus vietinis meistras. Namelis tikrai gana žavus, mažytis, mieloje aplinkoje. Paprastos, dailios linijos, graži veja, nuostabiai tinkanti vaikams. Jis tuoj už kito posūkio, matot, kelias geresnis, ar ne? Dabar pamatysit — štai. Tas mažytis, baltas. Mielas, ar ne? Tupi sau išdidžiai ant mažyčio šlaito...

— Ach, taip, — Eiprilė atsikvėpė, kai pro ištysusius atsodintų ąžuoliukų kamienus pasirodė namelis. Mažytis medinukas, aukštai pakilęs ant pliko pamato, lėtai atsisuko į juos. Milžiniškas vidurinysis langas spoksojo kaip didelis juodas veidrodis. — Taip, manau, savotiškai gražus, o tau, mielasis? Tiesa, tas didysis langas, bet, manau, šitai neišvengiama.

— Manau, ne, — paantrino Frenkas. — Manau, kad vienas didelis langas nesugriaus mūsų asmenybių.

— O! Tai nuostabu! — sušuko ponia Givings.

Jos meilikaujantis juokas gaubė tarsi šilta skraistė kylant įvažiavimu aukštyn ir išlipus apsidairyti. Ji sukinėjosi aplinkui — raminanti ir globėjiška. Tuo metu pora vaikščiojo nepridengtomis grindimis ir svarstydami šnibždėjosi. Vieta tikrai teikė vilčių. Sofa galėtų stovėti čia, o didysis stalas — ten. Ištisinė knygų spinta nuimtų didelio lango prakeiksmą. Išsklaidžius ir sumaniai išdėliojus baldus pasikeistų per daug simetriškos, manieringos svetainės vaizdas. Kita vertus, ta pati simetrija buvo žavi — to negalėjai paneigti. Visi kampai buvo statūs, kiekviena grindų lenta gulėjo tiesiai ir taisyklingai, durys kabėjo tobulai, užsidarinėjo švelniai spragtelėdamos, nelikdavo nė plyšelio. Palietę lengvus ir švelnius durų rankenų bumbulus pasijuto namuose. Apžiūrinėdami nepriekaištingą vonios kambarį jie vaizdavosi, kaip lepinsis erdvioje vonioje, o basi vaikai lakstys prieškambaryje. Vaikams nereikės saugotis pelėsių, rakščių, tarakonų bei grindų girgždesio. Galbūt pavyks sutvarkyti susikaupusią gyvenimo netvarką ir prisitaikyti prie gyvenimo šiuose medžių apsuptuose kambariuose. O jeigu ir užtruks? Kas galėtų išsigąsti tokio erdvaus ir šviesaus, švaraus ir tylaus namo?

Namas išplaukė iš tamsos. Linksmai spindėjo virtuvės ir automobilio pašiūrės šviesos. Poros pečiai buvo įtemti, žandikauliai suspausti, veiduose atsispindėjo beprasmė įtampa. Eiprilė ėjo pirma. Aklai nulingavo per virtuvę, norėdama suimti save į rankas, sustojo prie didžiulio šaldytuvo. Frenkas mirksėdamas sekė iš paskos. Kai palietė elektros jungiklį, svetainė nušvito skaidria šviesa. Nuo pirmojo šviesos pliūpsnio atrodė, tarsi visi daiktai plūduriuotų. Net vaizdui nusistovėjus, kambarys buvo kažkoks neapibrėžtas. Sofa buvo čia, o didysis stalas — ten, tačiau juos buvo galima sukeisti vietomis. Knygų spinta per visą sieną, trokšdama pirmauti, varžėsi su didžiuoju langu, bet ramiausiai būtų pakakę iš bibliotekos parsineštų knygų. Kiti baldai iš tikrųjų panaikino manieringumą, tačiau jo nepavyko pakeisti kuriuo nors kitu stiliumi. Kėdės, kavos stalelis, toršeras, rašomasis stalas atrodė tarsi atsitiktinai aukcionui surinkti daiktai. Tik viename kambario kampe buvo matyti malonūs žmogaus buvimo požymiai — susidėvėjęs kilimas, įdubusios pagalvėlės, pilnos peleninės. Šią nišą jie nenoromis susikūrė vos prieš pusmetį: kampelis prie televizoriaus („Kodėl gi ne? Ar neturėtume padėkoti vaikams? Beje, kvaila ir toliau snobiškai vertinti televiziją...“).

Ponios Liundkvist, vaikų auklės, nesimatė už atlošo, ji snūduriavo ant sofos. Staigiai pašokusi žvairuodama bandė išspausti šypseną. Dirbtiniai senutės dantys taukšėjo, ji apgraibomis bandė susisegti išsileidusius žilus plaukus.

— Mamyte, — pasigirdo budrus šešiametės Dženiferės balsas iš vaikų kambario. — Mamyte? Ar pjesė pavyko?

Frenkas, veždamas auklę namo, du kartus pasuko ne tuo keliu (ponia Liundkvist šliejosi prie durelių ir prietaisų skydo, bandydama slėpti baimę po tamsoje sustingusia šypsena. Ji manė, kad Frenkas girtas). Grįždamas atgal, laikė vieną ranką prispaudęs prie lūpų. Mintyse bandė atkurti ginčą, tačiau nepavyko. Net negalėjo pasakyti ar pyko, ar gailėjosi. Ar troško atleidimo, ar sugebėjimo atleisti. Gerklę vis dar peršėjo nuo rėkimo, o ranka tvinkčiojo nuo smūgių į automobilį. Šią dalį prisiminė gana gerai. Vienintelis kitas — kylanti uždanga, įtempti Eiprilės pečiai, dirbtinė, pažeidžiama jos šypsena. Frenkui pasidarė silpna nuo sąžinės priekaištų. Vardan visų naktų, išgyventų kartu! Tvirtai, abiem rankomis spaudė vairą, kelio šviesos tirpo ir plaukė prieš jo akis.

Tamsoje dunksojo namas. Ilga padūmavusi jo forma, dar patamsinta medžių šešėlių ir apniukusio dangaus, žadino mintis apie mirtį. Atsargiai nutapeno per virtuvę, svetainę, pirštų galais praėjo koridoriumi pro vaikų kambarį. Įėjęs į miegamąjį paskui save tyliai užvėrė duris.

— Eiprilė, paklausyk, — sušnibždėjo Frenkas. Nusiplėšė paltą, priėjo prie lovos ir atgailautojo poza susmuko ant krašto. — Prašau, paklausyk, maldauju. Tik noriu pasakyti, aš... neturiu ką pasakyti, tik, aš atsiprašau.

Netikęs mėginimas, toks pat kaip ir kiti — ankstesnieji. Bent jau buvo dviese savo kambaryje, nebešūkavo vienas ant kito kaip tada, kelyje. Ginčas perėjo į antrą fazę, ilgą tylą, kuri visada netikėtai virsdavo susitaikymu. Eiprilė nebebėgo, Frenkas nebeniršo. Abu buvo per daug nuvargę. Pirmaisiais santuokos metais ši stingdanti tyla atrodė netgi blogesnė už sprogdinantį pažeminimų triukšmą. Kas kartą vyras galvodavo, kad jau šį kartą tikrai nėra jokios garbingos išeities. Bet kiekvieną kartą išeitis atsirasdavo — garbinga ar nelabai, lydima atsiprašymų ir laukimo, tad stengdavosi kuo mažiau apie tai galvoti. Toks elgesys buvo iki skausmo pažįstamas, susidėvėjęs ir patogus kaip senas paltas. Frenkas gaubdavosi juo su maloniu lengvumu, nes jausdavosi netekęs bet kokios valios ar išdidumo.

— Nežinau, kas ten atsitiko, — prabilo vyras, — kas bebūtų, patikėk, aš... Eiprilė?

Ištiesęs ranką aptiko tik į cilindrą susuktą patalą. Jis ką tik šnekėjosi su apklotu ir pagalve. Eiprilės vieta lovoje buvo tuščia.

— Eiprilė?

Išsigandęs nubėgo į tuščią vonios kambarį, paskui pasileido koridoriumi.

— Maldauju, eik šalin, — pasigirdo moters balsas.

Ji gulėjo susisukusi į antklodę ant tos pačios sofos, kur rado snaudžiančią ponią Liundkvist.

— Truputį paklausyk. Neliesiu. Tik noriu atsiprašyti.

— Nuostabu. Gal malonėtum palikti mane ramybėje?

Trečias skyrius

Veriamas metalinis spiegimas perkirto sapno tylą. Frenkas bandė slėptis įsirangydamas gilyn į vėsią tamsą, kur dar plūduriavo viliojančio sapno miglos. Bet garsas vis drėskė ir drėskė, kol Frenkas atmerkė akis. Švietė saulė.

Šeštadienio rytas, jau po vienuolikos. Abi šnervės tarsi užkimštos gumos klijais. Skauda galvą. Dėmėtos viskio stiklinės vidumi ropoja pirmoji pavasarinė musė. Stiklinė stovi ant grindų, šalia lovos, greta beveik tuščio viskio butelio. Tik po šių atradimų pradėjo prisiminti praėjusios nakties įvykius. Sėdėjo čia ir gėrė iki ketvirtos valandos ryto. Metodiškai, abiem rankomis gremždamas skalpą įsitikino, kad tikrai nebeužmigs. Po visų apmąstymų susitelkė į triukšmą: zvimbė jo paties surūdijusi, prašyte prašanti sutepti žoliapjovė. Kažkas pjovė žolę galiniame kieme. Buvo žadėjęs nupjauti praėjusį savaitgalį.

Frenkas sunkiai išsirito iš lovos, užsimetė chalatą. Pabandė sudrėkinti perdžiūvusi gomurį. Nuėjo prie spindinčio lango ir prisimerkęs pažiūrėjo į lauką. Pati Eiprilė tvirtai pirmyn atgal stumdė žoliapjovę. Vilkėjo vyriškus marškinius ir laisvas besiplaikstančias kelnes. Abu vaikai, pilnomis saujomis nupjautos žolės, triukšmingai lakstė paskui motiną.

Vonioje sunaudojęs gana daug šalto vandens, dantų pastos ir Kleenex servetėlių atgaivino smegeninę, susigrąžino gebėjimą įkvėpti deguonies, pradėjo atpažinti savo bruožus. Tačiau nieko negalėjo padaryti rankoms. Blyškios ir išpampusios, jos atrodė taip, tarsi nuskausminus būtų išimti visi kaulai. Jei reikėtų suspausti kumščius, žliumbdamas parkristų ant kelių. Žiūrėdamas į rankas, o ypač į nukramtytus nagus, niekada gyvenime taip ir nespėjusius užaugti, norėjo trankyti ir daužyti jas iki skausmo į praustuvo kraštą. Pagalvojo apie tėvo rankas. Prisiminė sapną, kurį šįryt dar prieš žoliapjovę, saulę ir galvos skausmą sapnavo. Sapne viešpatavo tyla ir ramybė, svečiavosi abu tėvai, buvo girdėti mamos balsas: „Nežadink jo, Erlai, leisk pamiegoti.“ Bandė dar ką nors prisiminti, bet nepavyko. Bet, prieš nublankdamas, sapno švelnumas sugraudino Frenką iki ašarų.

Tėvai buvo mirę prieš keletą metų. Kartais Frenkas susirūpindavo, kad negali prisiminti jų veidų. Kai be nuotraukų atmintyje iškildavo tėvas, neryškiai matydavo nuplikusią galvą ir suspaustas lūpas, nuolatinę nepasitenkinimo ar susierzinimo išraišką. Motina — akiniai be rėmelių, plaukų tinklelis ir baukšti lūpų dažų dėmė. Jis taip pat prisiminė, kad abu tėvai nuolat būdavo pavargę. Gimus Frenkui jau buvo pusamžiai ir užauginę du sūnus. Frenkas prisiminė, kaip jų jėgos vis labiau seko. Abu mirė vienodai lengvai — miegodami, tik pusmetis vienas po kito. Tik tėvo rankos niekada neatrodė pavargusios. Nei laikas, nei užmarštis neišblukino jų vaizdo iš Frenko atminties.

— Atlenk!

Vienas pirmųjų prisiminimų. Tėvas ragina atlenkti didelį jo kumštį. Niekaip nepavyksta, nors pašėlusiai stengiasi, dirba abiem rankomis. Neatlenkdavo nė vieno piršto iš taip smarkiai viliojančių gniaužtų, tėvo juokui griaudint virtuvėje. Frenkas pavydėjo ne tik rankų jėgos, bet patikimumo ir jautrumo. Erlas Vileris apgaubdavo meistriškumo aura kiekvieną į rankas paimtą daiktą. Ar tai būtų gurgždanti kiaulės odos lagaminėlio rankena, ar staliaus įrankių kotai, ar jaudinančiai pavojinga šautuvo buožė ir gaidukas. Pardavėjo lagaminėlis, vakarais apgaubtas koridoriaus šešėlių, Frenką žavėjo, kai berniukui buvo penkeri ar šešeri. Kartais po vakarienės Frenkas ryžtingai nueidavo prie lagaminėlio ir apsimesdavo, kad šis priklauso jam. Kokia graži ir švelni, tačiau neįmanomai stora buvo ta rankena! Jis sunkus (Ak!), bet kaip lengvai rytais sūpuodavosi prie tėvo šono! Vėliau, dešimties ar dvylikos, Frenkas susipažino ir su staliaus įrankiais. Tačiau apie juos malonių prisiminimų nebuvo.

— Ne, vyruti, ne! — tėvas perrėkdavo elektrinio pjūklo gaudesį. — Juk laužai! Argi nematai, kad laužai? Niekas taip nelaiko įrankių.

Bet kurį sunkiai suvaldomą įrankį: kaltą, skaptą ar oblių — tėvas išplėšdavo iš Frenko, dirbinančio kažką niūrų, nuterliotą prakaitu ir medinį, rankų, pakeldavo į viršų, kruopščiai apžiūrėdavo ir šitaip išgelbėdavo nuo visiško sugadinimo. Paskui būdavo skaitoma paskaita apie tinkamą įrankių laikymą bei priežiūrą. Paskaitą sekdavo grakštus eksperto pasirodymas (medžio kruopelytės kaip auksas pakibdavo ant tėvo dilbio plaukelių) arba, dažniau, galutinai praradusio kantrybę vyriškio atodūsis.

— Gana. Verčiau eik į viršų, — tyliai išspausdavo tėvas.

Staliaus dirbtuvėse reikalai visada baigdavosi vienodai, todėl netgi šiandien, užuodęs geltoną pjuvenų kvapą, Frenkas jautė pažeminimą. Laimei, šautuvas niekada nebuvo išbandytas. Kol pakankamai suaugo su tėvu vykti į vis retėjančias medžiokles, nuolatiniai abiejų nesutarimai iš anksto užkirto tam kelią. Seniui niekada nekilo mintis pasiūlyti tokį dalyką, Frenkui — tuo metu jis svajodavo apie prekinius traukinius — niekada nekilo mintis trokšti tokio pasiūlymo. Kas norėtų sėdėti baloje ir žudyti antis? Kas, tiesą sakant, trokštų įvaldyti mėgėjiškus įrankius? Pirmiausia, kas norėtų būti kvailokas pardavėjas, vaidinantis svarbų veikėją? Nešiotis lagaminėlį, prikimštą nuobodžių katalogų, visą dieną kalbėti su krūva kvailų valdininkų, rūkančių cigarus?

Ir tomis dienomis ir vėliau, maištaudamas Betuno gatvėje, kai tėvas tapo irzliu, nuobodžiu senu kvailiu, knapsinčiu prie Reader‘s Digest, Frenkas tikėjo, kad kažkas nepaprasta ir nuostabu yra tėvo rankose. Tebetiki iki šiol. Nors Erlas Vileris mirties patale gulėjo aklas („Kas čia? Frenkas? Ar čia Frenkas?“) ir susitraukęs, sausas rankos paspaudimas tebebuvo toks pats tvirtas. Kai ant ligoninės paklodės rankos pagaliau gulėjo laisvos ir ramios, jos vis tiek atrodė stipresnės ir geresnės negu jo sūnaus.

— Žinai, seni, manau, psichiatrai su manimi tikrai turėtų smagaus darbelio, — mėgdavo pašaipiai užsiminti draugams Frenkas. — Kalbu apie santykius su tėvu. Jų aprašymui reikėtų ištiso vadovėlio. Ką jau kalbėti apie motiną. Jėzau, koks neurozių kamuolys buvome.

Ir vis tiek, mintydamas nerimastingoje vienatvėje, džiaugėsi galėdamas surinkti nuoširdaus prisirišimo prie tėvų krislelius. Nors gyvenimas susiklostė nelengvai, Frenkas buvo dėkingas, kad vaikystėje turėjo pakankamai ramybės malonioms svajonėms. Dažnai visai teisingai įtardavo, kad kaip tik tai suteikė jam daugiau tvirtumo negu žmonai. Jeigu psichiatrai turėtų smagaus darbelio su juo, tai, dievai žino, ką jie darytų su Eiprilė.

Visi Eiprilės pasakojimai apie tėvus buvo tokie skurdūs, kad neįstengė sukelti Frenkui nė menkiausio užuojautos ar supratimo jausmo. Jie atrodė tokie pat svetimi kaip ir Ivlino Vo [* Ivlinas Vo (Evelyn Waugh, 1903-1966) - anglų rašytojas. Žinomiausi jo satyriniai romanai: „Nuosmukis ir kritimas", „Begėdiški kūnai", „Semtuvas", „Dulkių sauja". Jo kūrybai darė įtaką asmeninė patirtis, konservatyvus ir katalikiškas požiūris į gyvenimą] romanų veikėjai. Ar panašūs žmonės kada nors iš tikrųjų gyveno? Frenkas juos įsivaizdavo kaip trečiojo dešimtmečio parodiją. Plevėsa ir Patarška, keistai turtingi, nerūpestingi ir nuožmūs, Atlanto vandenyno vidury laivo kapitono sutuokti, nepraėjus nė metams po vienintelio jų vaiko gimimo, išsiskyrė.

— Manau, kad motina nuvežė mane tetai Merei tiesiai iš ligoninės, — prasitarė Eiprilė. — Šiaip ar taip, nemanau, kad iki penkerių būčiau gyvenusi su kuo nors kitu. Prieš atvykstant į Rajų, pas tetą Klerę buvo dar keletas kitų tetų ar motinos draugių.

Toliau Eiprilės istorijoje pasakojama, kad jos tėvas 1938 metais nusišovė Bostone, viešbučio kambaryje. Motina mirė praėjus keleriems metams, po ilgo įkalinimo Vakarų pakrantės alkoholikų prieglaudoje.

— Jėzau, — sušuko Frenkas, vieną erzinančiai karštą naktį Betuno gatvėje pirmą kartą išgirdęs šiuos faktus (Frenkas nuleido ir papurtė galvą, nebūdamas tikras, ar kad istorija liūdna ir nelaiminga, ar iš pavydo, kad jos pasakojimas daug dramatiškesnis negu jo). — Na, manau, kad teta tau visada buvo kaip mama, tiesa?

Eiprilė gūžtelėjo pečiais, patempė lūpas į vieną pusę. Vėliau Frenkas nusprendė, kad jam nepatinka tokia „kieta“ jos išvaizda.

— Kuri teta? Merės ir kitų beveik neprisimenu, o Klerės visada nekenčiau.

— Eik sau, kaip gali sakyti „visada nekenčiau“? Na, nežinau, gal tik dabar taip atrodo. Bet per tuos metus ji turėjo tau suteikti tam tikrą meilės, saugumo pojūtį.

— Bet nesuteikė. Prisimenu, kad tikrai būdavo smagu, kai mane aplankydavo vienas iš tėvų. Juos aš mylėjau.

— Bet jie beveik nelankydavo tavęs. Negalėjai jausti, kad jie yra tavo tėvai. Iš tikrųjų jų net nepažinojai. Kaip galėjai juos mylėti?

— Mylėjau ir viskas.

Eiprilė pradėdavo rinkti ir dėti atgal į dėžutę suvenyrus, paskleistus ant lovos jam parodyti. Nuotraukas, kuriose ji, skirtingo amžiaus, stovi su vienu iš tėvų vis kitose pievelėse; mažytį dailios motinos galvutės paveikslėlį; pageltusią, odiniais rėmeliais abiejų tėvų nuotrauką (aukšti, elegantiškai apsirengę stovi šalia palmės, užrašas byloja: Kanai, 1925 m.); motinos vestuvinį žiedą; senovinę segę su senelės iš motinos pusės garbana; mažytį, amuleto dydžio dviejų ar trijų centų vertės plastmasinį arkliuką, saugomą metų metus, nes „mano tėtis padovanojo“.

— Ach, taip, žinoma, — pripažino Frenkas, — gal jie tikrai atrodė romantiški... turbūt todėl buvo tokie žavūs ir kerintys. Esmė ta, kad ne tai turiu omenyje. Kalbu apie meilę.

— Ir aš. Aš juos mylėjau.

Ji ilgai ir liūdnai tylėjo, paskui užrakino brangenybių dėžutę. Frenkas manė, kad tema išsemta. Nusprendė, kad su tuo bent jau kuriam laikui baigta. Naktis buvo per karšta ginčui. Tačiau paaiškėjo, kad Eiprilė tik rūpestingai rinko žodžius, kurie kuo tiksliau išreikštų jos mintis. Pradėjusi kalbėti pagaliau atrodė kaip ta maža mergaitė nuotraukose. Frenkas net susigėdo.

— Man labai patiko jų drabužiai, — prabilo, — patiko jų kalbos, o labiausiai — klausytis jų pasakojimų apie gyvenimą.

Frenkui neliko nieko kita, tik tvirtai ją apkabinti. Vaikinas apgailestavo dėl jos lobio menkumo, todėl pagarbiai ir tyliai sau pasižadėjo (tik pažadą labai greitai sulaužė) niekada jo nemenkinti.

Tik nedidelė džiūstančio pieno dėmelė ir dribsniai ant stalo priminė, kad čia pusryčiavo vaikai. Kitur virtuvė spindėjo tobula švara. Kai tik išgers kavos, Frenkas planavo apsirengti, išėjęs į lauką atimti, jeigu reikės net per jėgą, iš Eiprilės žoliapjovę ir sugrąžinti rytui pusiausvyrą. Tačiau, kai ponios Givings mikroautobusas girgždėdamas atriedėjo prie įvažiavimo, jis vis dar vilkėjo vonios chalatą, buvo nesiskutęs ir nerangiai grabaliojosi prie elektrinės viryklės rankenėlių. Akimirką galvojo pasislėpti, bet buvo per vėlu. Moteris spėjo jį pamatyti per durų stiklą. Eiprilė, sunkiai plumpuodama užpakalinio kiemo gale, plačių rankos mostu parodė žolės gausybę ir tęsė darbą. Frenkas buvo sugautas. Turėjo atidaryti duris ir svetingai atrodyti. Kodėl ši moteris nuolatos juos trukdo?

— Nepabūsiu nė minutės! — sušuko moteris. Ji svirduliavo nuo drėgnos kartoninės dėžės, pilnos žemių bei linguojančios augmenijos, svorio. — Tik norėjau atvežti šituos šilokus tai akmenuotai vietai prie jūsų įvažiavimo. Vaje, prastai atrodai.

Nerangiai pasilenkęs Frenkas bandė viena koja prilaikyti pravertas duris, kol paėmė dėžę iš moters rankų.

— Nuostabu, — ištarė šypsodamasis visiškai šalia jos įtempto, pudruoto veido.

Ponios Givings kosmetika atrodė visada tepama karštligiškai skubant, norint ko greičiau baigti tą kvailą reikalą. Trumpai kirpta, liesa, įkopusi į šeštą dešimtį moteris nuolatos judėjo, veide — beveik fanatiška užimtumo svarbos tikėjimo išraiška. Net ramiai stovint, kinetinės energijos sluoksnis gaubdavo jos pečius ir laisvai kabančius uždarus drabužius. Kai neišvengiamai tekdavo sėdėti, ji rinkosi tiesias kėdes, naudojosi jomis labai taupiai. Sunku buvo įsivaizduoti ją gulinčią. Taip pat ir veidą be dirbtinių šypsenų įtampos, be prapliumpančio draugingo juoko ar kalbos.

— Aš tikrai manau, kad čia kaip tik tai, ko jums reikia, — kalbėjo moteris. — Ar kada nors jau auginot tokį šiloką? Pamatysit — nuostabiausia danga, net ir tokiai rūgščiai dirvai.

— Nuostabu, — vėl išspaudė Frenkas. — Puiku. Labai ačiū, ponia Givings.

Beveik prieš dvejus metus ji paprašė vadinti ją Helena, bet Frenko liežuvis nesivertė ištarti šio vardo. Paprastai jam pavykdavo išspręsti problemą niekaip nesikreipiant. Tuštumą užpildydavo draugiškais linktelėjimais ir šypsenomis, moteris taip pat niekaip nesikreipdavo. Mažos jos akutės, atrodo, pirmą kartą suvokė, kad Frenko žmona pjauna žolę, o jis dykinėja virtuvėje vilkėdamas vonios chalatu. Abu stovėjo ir šypsojosi vienas kitam neįprastai spindėdami. Frenkas leido durims užsitrenkti už nugaros, patogiau paėmė dėžę. Augalai susiūbavo, plona smėlio srovelė nubėgo nuoga Frenko kulkšnimi.

— Ką turėtume, na žinote, daryti su visu tuo, — paklausė moters, — turiu galvoje, ar jūs žinote, kaip auginti ir visa kita?

— Na, beveik jokio vargo. Viskas ko reikia — šlakelis vandens pirmosiomis dienomis, paskui suvešės. Šilokas panašus į europietišką perkūnropę, išskyrus tai, kad anosios žiedeliai rausvi, o šitas žydi geltonai.

— O, taip, — tarstelėjo Frenkas, — perkūno ropės.

Ponia Givings pripasakojo daugybę dalykų apie augalus. Jis linkčiodamas stebėjo moterį ir troško, kad ji kuo greičiau išsinešdintų. Kartu klausėsi žoliapjovės zvimbimo.

— Ką gi, puiku, labai ačiū. Gal galėčiau... pasiūlyti jums puodelį kavos? — moteriai trumpam nutilus, įsiterpė Frenkas.

— Oi, ne, bet vis tiek labai ačiū, — ji liuoktelėjo keturias ar penkias pėdas į šalį, tarsi Frenkas būtų pasiūlęs purviną nosinę nosiai išsipūsti. Iš saugaus atstumo įmantriai nusišypsojusi parodė visus savo ilgus dantis.

— Perduokit Eiprilei, kad mums vakar labai patiko pjesė, arba ne, palaukit, aš pati jai pasakysiu.

Prisimerkusi nuo saulės, ponia Givings ištempė kaklą, tarsi bandydama nustatyti, kokį atstumą turės nukeliauti jos balsas. Tada paleido gerklę:

— Eiprilė! Eiprilė! Tik norėjau pasakyti, kad mums labai patiko pjesė!

Rėkiant jos veidas nenatūraliai įsitempė, ponia Givings atrodė lyg ištikta agonijos.

Po akimirkos žoliapjovė nutilo, atsklido tolimas Eiprilės balsas:

— Ką sakot?

— Sakau, kad mums LABAI PATIKO PJESĖ!

Pagaliau išgirdusi silpną Eiprilės: „o, ačiū, Helena“, ponia Givings atpalaidavo veidą. Atsisuko į Frenką. Šis negrabiai tebelaikė dėžę.

— Jūs iš tikrųjų turite labai talentingą žmoną. Negaliu apsakyti, kokį malonumą abu su Hovardu patyrėme.

— Šaunu, — atrėmė Frenkas, — tiesą sakant, bendra nuomonė ta, kad pjesė nebuvo tokia jau puiki. Dauguma žmonių taip manė.

— Oi, ne, ji buvo žavi. Manau, kad jūsų draugas iš kalvos viršūnės, ponas Krendalas, buvo gana nevykusiai parinktas, tačiau, kitaip pasvarsčius...

— Kempbelas, taip. Tiesą sakant, jis nepasirodė prasčiau už bet kurį kitą. Be to, jo vaidmuo buvo sudėtingas.

Frenkas visada jautė turįs ginti Kempbelus prieš ponią Givings. Jos nuomone, bet kas, gyvenantis Revoliucijos kalvos namuose, geriausiu atveju nusipelnė tik taktiško maloningumo.

— Gal ir taip. Nustebau, kad ponios Krendal nebuvo trupėje, Kempbel, taip? Nors ir nesitikėjau, kad ji ras laiko su šitiek vaikų.

— Ji dirbo užkulisiuose. — Frenkas bandė perkelti dėžę taip, kad smėlis liautųsi byrėjęs arba byrėtų kur nors kitur. — Iš tiesų ji visą laiką buvo gana aktyvi.

— Gerai. Tikiu, kad buvo. Tokia draugiška, geranoriška mažytė būtybė. Ką gi, tuomet... — ponia Givings pradėjo pamažu trauktis automobilio link, — nebetrukdysiu...

Atėjo akimirka, kai ji turėjo pasakyti: „O, dar vieną dalyką prisiminiau“. Ji beveik visada taip elgdavosi, ir tas „vienas dalykas“ paprastai būdavo kaip tik tas, dėl ko buvo atėjusi. Dabar moteris dvejojo, aiškiai klausdama savęs, sakyti ar nesakyti. Esant tokioms aplinkybėms, nugalėjo sprendimas patylėti. Kad ir kas būtų, palauks.

— Taigi, tiesiog norėjau pasakyti, kad man be galo patinka jūsiškis akmenų takas per veją.

— Ai, dar beveik nė nepradėjau, — pasikuklino Frenkas.

— Žinau, — patikino moteris, — tai sunkus darbas.

Išsuokusi maloningą dviejų natų atsisveikinimo dainelę, nervingai įsėdo į mikroautobusą ir lėtai nuriedėjo tolyn.

— Mamyte, pažiūrėk, ką turi tėvelis! — sušuko Dženiferė. — Ponia Givings atvežė!

— Čia gėlės. Gėlės, tiesa? — pasiteiravo keturmetis Maiklas.

Vaikai per nupjautą žolę skubėjo tėvo link. Eiprilė lėtai ir sunkiai nešė užpakalį, paskui save tempdama žoliapjovę. Atkišusi apatinę lūpą pūtė nuo akių drėgnas plaukų gijas. Pažiūrėjus į ją atrodė, kad vėl atgimė nusiteikimas įrodyti, jog ji visada troško būti praktiška viduriniosios klasės namų šeimininkė. Viskas, ko ji kada nors tikėjosi iš meilės — reikalavimas, kad vyras, užuot miegojęs ištisą dieną, retkarčiais išeitų ir nupjautų žolę.

— Tėti, byra, — pastebėjo Dženiferė.

— Žinau, kad byra. Minutę patylėk. Klausyk, — tarė žmonai, beveik į ją nežiūrėdamas, — gal pasakytum, ką turėčiau daryti su šiuo šlamštu?

— Iš kur aš žinau? Kas čia?

— Po velnių, nežinau. Europietiškos kažkieno ropės ar kažkas panašaus.

— Europietiškos kas?

— O ne, palauk minutę. Tai panašu į europietiškas ropes, tik anos rausvos, o ne geltonos. Geltonos, o ne rausvos. Maniau, kad tikrai viską išmanai.

— Kas tave verčia taip manyti? — priėjusi arčiau pirštais palietė vieną storą stiebelį ir šnairai pažiūrėjo į augalus. — Kam? Ar ji nepasakė?

Frenko galva buvo visiškai tuščia.

— Palauk. Tas augalas vadinamas kalpoku. Ne, palauk — šaloku. Beveik tikras, kad šaloku, — apsilaižęs lūpas, pasitaisė dėžę glėbyje. — Jis puikiai tinka rūgščiai dirvai. Ar nieko neprimena?

Vaikai viltingai žvelgė tai į vieną, tai į kitą, Dženiferė susijaudino. Eiprilė pirštais maigė kišenes ant klubų.

— Kam puikiai tinka? Vadinasi, tu jos nė nepaklausei?

Augalai virpėjo Frenko rankose.

— Klausyk, gal nusiramintum? Aš dar nė kavos negėriau, ir...

— O, puiku. Ką turėčiau veikti su tuo šlamštu? Ką turėčiau pasakyti tai moteriai, kai kitą kartą ją susitiksiu?

— Pasakyk, po galais, bet ką, — neištvėrė vyras. — Gal, po velnių, galėtum pasakyti, kad dėl įvairovės pasirūpintų savo reikalais.

— Tėti, nešauk, — Dženiferė šokinėdama aukštyn žemyn nuo žolės dėmėtais sportbačiais mojavo rankytėmis. Atrodė, tuojau pravirks.

— Aš nešaukiu, — neteisingu kaltinimu pasipiktino tėvas.

Mergaitė nurimo, įsikišo nykštį į burną ir, atrodo, užsimiršo.

Maiklas tuo metu ant savo kelnių sutraiškęs musę, rimtas ir sutrikęs žengė du žingsnius atgal.

Eiprilė atsiduso nubraukė atgal plaukų sruogą.

— Ką gi, — išspaudė, — tada nunešk į rūsį. Mažiausia, ką galime padaryti — patraukti iš akių. Paskui galėtum apsirengti. Laikas pietauti.

Frenkas nešė dėžę laiptais žemyn. Triukšmingai numetęs ant grindų, paspyrė į kampą. Aštrus skausmas nusmelkė didžiojo kojos piršto sausgyslę.

Vilkėdamas senomis kariškomis kelnėmis ir suplyšusiais marškiniais visą popietę plušo prie akmenų tako. Sugalvojo nuo durų iki kelio nutiesti ilgą vingiuotą taką. Norėjo nukreipti svečius, kad nevaikščiotų per virtuvę. Praėjusį savaitgalį, kai tik pradėjo darbą, atrodė gana paprasta. Dabar, kai žemė labiau susigulėjo, jis aptiko, kad plokšti akmenys netinka. Turėjo daryti laiptus iš akmenų beveik tokio pat storio, kaip ir pločio. Akmenis reikėjo iškelti iš stataus šlaito miškelyje už namo ir svirduliuojant netvirtomis kojomis nešti aplink namą. Kiekvienam laipteliui reikėjo iškasti duobę. Žemė buvo tokia akmenuota, kad užtrukdavo dešimt minučių, kol pavykdavo išrausti pėdos gylio duobutę. Darbas atrodė beprasmis ir bevertis. Darbas, nuo kurio daraisi nerangus, nes pavargsti, ir irzlus, nes nematyti darbo vaisių. Atrodė, kad tai tęsis visą vasarą.

Vis dėl to, kai liovėsi dusti ir nustojo svaigti galva, Frenkui ėmė patikti fizinė įtampa, prakaito bei žemės kvapas. Bent jau vyriškas darbas. Atsisėdęs pailsėti ant medžiais apaugusio šlaito, žiūrėjo žemyn į namą, atrodantį kaip tik taip, kaip turi atrodyti namas puikią pavasario dieną. Saugus, apgaubtas žalumos, trapus, baltas mylimo vyro, brangios žmonos ir vaikų prieglobstis. Palenkęs galvą, pilną tokių taurių minčių, grožėjosi savo lanksčia šlaunimi, liesa ir įtempta po senomis kareiviškomis kelnėmis. Grožėjosi ramiai gulinčiu gyslotu dilbiu bei kabančia purvina plaštaka. Ji galbūt negalėjo lygintis su tėvo ranka, bet buvo patvari, pakankamai gera ranka. Nuo užsidegimo ir džiugesio suskaudo smilkinius, kai iš pabalusių sliekų pilnos įdubos iškėlė akmenį ir paleido ristis žemyn virpančiomis lapų puvenomis, nes jis — vyras. Nusekė paskui akmenį vejos pakraščiu. Pritūpė, kriuktelėjo, pakėlė iki šlaunų, paskui iki juosmens, atsargiai laikydamas ant jautrių dilbių. Pajudėjo, svirduliuodamas lyg neregys žengė minkšta vejos žole baltos namo dėmės link, paskui saulės apšviesta priekine veja, iki pat tako. Numetė akmenį ir vos visu svoriu ant jo neužgriuvo.

— Mes tau padedame tėveli, tiesa? — pasiteiravo Dženiferė.

Abu vaikai atėjo pasėdėti šalia tėvo ant žolės. Saulė apšvietė baltapūkes galveles, marškinėliai spindėjo akinamu baltumu.

— Žinoma, padedate, — atsakė Frenkas.

— Taip, nes tau patinka, kai mes palaikom kompaniją, ar ne?

— Aišku, mažyte. Dabar neik taip arti, primesi purvo į duobę.

Frenkas kibo į darbą. Ilgakočiu kastuvu gilindamas iškastą duobę, mėgavosi ritmišku kastuvo džerksėjimu į klibantį akmens kraštą duobėje.

— Tėti, — paklausė Maiklas, — kodėl kastuvas kibirkščiuoja?

— Nes atsitrenkia į akmenį. Kai plienas atsitrenkia į akmenį, žyra kibirkštys.

— Kodėl neišimi akmens?

— Kaip tik bandau išlupti. Neik taip arti, galiu užgauti.

Pagaliau akmuo pajudėjo. Frenkas pritūpė prie duobės, ranka pakapstė gelsvą žvirgždą. Duobė atrodė tinkamo gylio ir formos. Sunkiai pakėlęs įrideno ir įtvirtino akmens luitą. Baigtas dar vienas laiptelis. Nedidelis mašalų spiečius, nors buvo beveik neįžiūrimas, pleveno virš galvos, erzinamai šoko priešais akis.

— Tėti? — nerimo Dženiferė. — Kodėl mamytė miegojo ant sofos?

— Nežinau. Spėju, kad taip norėjo. Palauk čia, kol atnešiu kitą akmenį.

Kuo daugiau apie tai galvojo, kiūtindamas pro medžius, tuo tvirčiau suvokė, kad tikslesnio atsakymo nesugalvosi. Sąžininga ir taktiška. Ji taip norėjo. Argi čia ne vienintelė priežastis? Ar kada nors gyvenime ji turėjo rimtesnę, mažiau savanaudišką priežastį?

— Myliu tave, kai esi mielas, — kartą, dar prieš vedybas, pasakė Eiprilė. Frenkas įniršo.

— Taip nekalbėk. Dėl Dievo, juk nemyli žmonių dėl to, kad jie „mieli“. Ar nemanai, kad būtų tas pats, jei sakytum: „Kas man iš to?“ Klausyk (Jie stovėjo Šeštojoje aveniu. Buvo vidurnaktis. Frenkas tvirtai laikė ją apkabinęs ir abi rankas sukišęs po Eiprilės megztuku), arba myli mane, arba ne. Turi apsispręsti.

Na, gerai, ji apsisprendė. Betuno gatvėje lengva buvo apsispręsti meilės naudai, malonumo vaikščioti nuogiems ir išdidiems žolės spalvos kilimėliu bute su palaikėmis kėdėmis, prancūziškais kelionių plakatais, knygų lentynomis iš dėžių naudai. Pusė romano smagumo buvo jausmas, jog esi beveik susituokęs. Paskui, po kelionės į miesto rotušę ir atgal, paskui, kai iškilmingai atsiėmė du kitus raktus iš dviejų bičiulių, pusė santuokos smagumo buvo jausmas, lyg turėtum meilės nuotykį.

Eiprilė apsisprendė. Kodėl gi ne? Argi tai nebuvo pirmoji jos patirta meilė? Buvo neblogai netgi praktiniu požiūriu. Ji išvengė šiurkščių nusivylimų, kuriuos patirtų nelabai talentinga ir nelabai stropi dramos mokyklos absolventė. Ji pusę darbo dienos galės smagiai nuobodžiauti įstaigoje („kol mano vyras susiras tokį darbą, koks jam tikrai patinka“) ir taupys jėgas gyvoms diskusijoms apie knygas, paveikslus bei kitų žmonių trūkumus. Galės išbandyti naujų šukuosenų, pasimatuoti naujų nebrangių drabužių („Ar tau tikrai patinka sandalai, ar jie ne per daug kaimietiški?“). Galės valandų valandas voliotis plačioje dvigulėje lovoje. Bet ir tomis dienomis Eiprilė visada buvo pasiruošusi skubiam skrydžiui. Jeigu tik užsimanydavo, pasiruošdavo kelti sparnus („Nekalbėk taip su manimi, Frenkai, aš išeisiu. Tikrai „). Ypač kai įvykdavo koks nors nesusipratimas.

Labai greitai įvyko didelis nesusipratimas. Pagal planą — pamažu sukurti keturių asmenų šeimą — Eiprilė pirmą kartą pastojo septyneriais metais per anksti. Tai buvo tikra bėda. Jeigu Frenkas būtų ją pažinojęs geriau, galbūt būtų numatęs, kaip ji pasijus ir ką bus nusiteikusi daryti. Tačiau aprasojusiu autobusu grįžtant namo iš gydytojo, jį kankino visiška nežinia. Eiprilė visą kelią į jį net nepažvelgė. Ji pūtėsi gal dėl šoko arba netikėtumo, gal pykdama arba kaltindama — galėjo būti visos šios priežastis arba nė viena iš jų. Tiek jis suprato. Prakaitavo prispaustas prie pat Eiprilės, sukando žandikaulius į narsią, bet bereikšmę šypseną. Bandė apgalvoti, ką galėtų pasakyti, suprasdamas, kad visi žodžiai vis tiek bus netinkami. Ką bejaustum išgirdęs tokią naujieną, nors tai būtų nusivylimas vietoj laukto džiaugsmo — argi tuo jausmu neturėtų dalytis abu? Juk žmona neturėtų nusisukti nuo tavęs, tiesa? Juk neprivalėtum stengtis ir meilikauti, kad ją susigrąžintum? Laidyti visokius juokelius, laikyti įsikibus, tarsi bet kurią akimirką ji galėtų išgaruoti nuo pirmosios bendro gyvenimo painiavos. Tai negali būti teisinga. Kas gi, po velnių, atsitiko?

Kitą savaitę rado Eiprilę išdidžiai vaikščiojančią namuose. Žvelgė į tolį susinėrusi rankas, nutaisiusi ypatingą veido išraišką, rodančią, kad ji dėl kažko tvirtai apsisprendė ir tvirtai to laikysis.

— Klausyk, Frenkai. Pasistenk nekalbėti, kol nebaigsiu, tik klausyk.

Keistai pridususi, tarsi būtų kelis kartus repetavusi kalbą, neleisdama sau net įkvėpti, ji papasakojo apie pažįstamą merginą iš dramos mokyklos. Apie patikimą, išbandytą būdą persileidimui sukelti. Tai visiškai paprasta: sulauki tinkamo laiko — trečio mėnesio pabaigos, paimti sterilų guminį švirkštą, truputį sterilaus vandens, labai atsargiai...

Frenkas giliai įkvėpė ir pasiruošė rėkti. Tačiau ne pati mintis buvo pasibjaurėtina, Dievas žino, mintis buvo ganėtinai patraukli. Bjauru buvo tai, kad Eiprilė viską darė viena ir slapta. Susirado merginą, viską išsiaiškino, nusipirko guminį švirkštą ir surepetavo kalbą. Jeigu iš viso pagalvojo apie jį, tai tik kaip apie kliuvinį, varginančių prieštaravimų šaltinį. Prieštaravimus tektų atlaikyti ir atremti, jeigu nori, kad sumanymas pavyktų. Frenkas negalėjo pakęsti tokios padėties, kaip tik dėl to jo balsas virpėjo iš pykčio:

— O Dieve, nebūk idiote. Nori nusižudyti? Net nenoriu girdėti.

— Gerai, Frenkai. Tokiu atveju tau nėra jokio reikalo klausytis, — kantriai atsiduso moteris. — Pasakiau, nes tikėjausi, kad galbūt norėsi man padėti. Aišku, turėjau žinoti.

— Paklausyk, paklausyk manęs. Jei tu taip pasielgsi, jei taip pasielgsi, prisiekiu Dievu, aš...

— Oi! Tu, ką? Paliksi mane? Kas tai — grasinimas ar pažadas?

Riejosi visą naktį. Šnypštė, grūmėsi, nuvertė kėdę, vijo viens kitą lauk („Eik šalin nuo manęs! Eik šalin nuo manęs!“). Barnis drebančius iš pykčio juos nubloškė prie aukštos vielinės uosto šiukšlyno tvoros. Atėjęs paspoksoti uosto girtuoklis privertė abu neryžtingai pasukti namo. Netgi dabar, stovėdamas atsirėmęs į medį ir jausdamas, kaip mašalai kutena sprandą, jautė paniką ir gėdą dėl ano įvykio. Dabar gali pritūpęs iškelti akmenį, oriu ir pasitikinčiu žvilgsniu sekti kaip jis rieda dundėdamas tik dėl to, kad tą dieną jis nugalėjo. Kitą dieną Eiprilė, verkdama Frenko rankose, leidosi įtikinama.

— Oi, žinau, žinau, — šnibždėjo prisispaudusi prie jo marškinių, — žinau, tu teisus. Atsiprašau. Myliu tave. Pavadinsime jį Frenku, išsiųsime į koledžą, viską padarysim. Aš pažadu, pažadu.

Frenkui atrodė, kad gyvenime nebuvo kito tokio momento, kuris geriau įrodytų vyriškumą, jei tik to įrodymo reikėjo. Rankose laikė paklusnią ir nuolankią mergaitę, pažadėjusią gimdyti jo vaiką ir kartojo:

— O, mano gražuole, mano gražuole.

Svirduliuodamas ir linguodamas saulėje nuo svorio, pagaliau numetė akmenį, nusišluostė skaudamas rankas, pakėlė kastuvą ir nuėjo toliau kasti. Vaikų balsų cypsėjimas ir čiauškėjimas aplinkui priminė įkyrų mašalų zyzimą.

„Aš netgi nenorėjau vaiko“, — kasdamas galvojo Frenkas. Argi ne tai baisiausia? Nenorėjau vaiko nė kiek ne mažiau negu ji. Ar ne tiesa, kad nuo tos akimirkos visas gyvenimas buvo veiksmų, kurių jis nenorėjo, seka? Beviltiškai nuobodus darbas, kad įrodytų esąs atsakingas šeimos vyras. Persikėlimas į per brangų, ponišką namą, kad įrodytų savo brandų tikėjimą tvarkingumo ir geros sveikatos principais. Antras vaikas, kad įrodytų, jog pirmasis nebuvo klaida. Namas priemiestyje — kitas logiškas žingsnis, įrodantis, kad gali jį turėti. Įrodymai, įrodymai, nieko kita. Buvo vedęs moterį, kažkokiu būdu sugebėjusią priversti Frenką nuolatos gintis. Eiprilė mylėjo jį, kai buvo mielas, galėdavo elgtis kaip panorėjusi. Bet kuriuo paros metu ir, — tai buvo bjauriausia — galėjo panorėti jį palikti. Taip absurdiška ir taip paprasta.

— Vėl trankai akmenį, tėti?

— Šį kartą ne, — atsakė, — čia šaknis. Manau, ji per giliai, kad trukdytų. Jeigu pasitrauktum iš kelio, pabandyčiau įtaisyti akmenį.

Priklaupęs parideno luitą, bet šis nenusileido, kabėjo trimis coliais per aukštai.

— Per aukštai, tėti.

— Žinau, mažyte.

Sunkiai laužtuvu iškėlęs akmenį vėl ėmėsi šaknies. Bandė nukirsti kastuvu, tačiau šaknis buvo kieta ir tampri kaip kremzlė.

— Brangute, sakiau, neik taip arti. Spardai purvą į duobę.

— Aš padedu, tėveli.

Dženiferė atrodė įsižeidusi ir nustebusi. Tėvas pamanė, kad vėl pravirks. Pabandė kalbėti tyliai ir švelniai:

— Paklausykit, abudu. Kodėl nesusirandate kito užsiėmimo? Turite visą kiemą žaidimams. Pirmyn. Pašauksiu, jeigu reikės pagalbos.

Bet po akimirkos vaikai grįžo, atsisėdo per arti ir tyliai kalbėjosi. Apsvaigęs nuo pastangų, akinamas prakaito, apžergęs duobę, Frenkas darbavosi kastuvu. Iškeldavo jį statmenai aukštyn kaip poliakalę ir iš visų jėgų smogdavo į šaknį. Išplėšė gilią žaizdą atidengdamas baltą drėgną minkštimą, bet šaknis nelūžo, nepasidavė. Vaikai prapliupdavo juoku kiekvieną kartą, kai kastuvas atšokdavo ir suskambėdavo tėvo rankose. Švelnus vaikų juokas, tulpės gležnumo oda, saulėtos galvelės, trapios kaip kiaušinio lukštas buvo baisus kontrastas aštriam plienui ir nuo smūgių virpančiai medienai. Šis pojūtis Frenko akyse iškraipė tikrovę. Akimirkos dalelę, smogdamas kastuvu žemyn, pamanė matąs slystelint baltą sportinį Maiklo batelį. Staiga pasisukęs ir numetęs žvangantį kastuvą į šalį žinojo, kad nieko nenutiko. Bet galėjo nutikti, štai esmė. Pykčio proveržis buvo toks staigus, kad pačiupęs Maiklą už diržo apsuko ir du kartus smarkiai pliaukštelėjo delnu per užpakaliuką. Pats stebėjosi pribloškiančia savo riaumojančio balso jėga:

— Tuojau pat dink iš čia! Dink iš čia!

Maiklas pašoko, apsisuko, abiem rankomis susiėmė už sėdynės ir pravirko taip staiga ir taip graudžiai, kad po pirmojo klyksmo kelias sekundes negalėjo išspausti jokio garso. Akys tvirtai užmerktos, burna pražiota, bet tarsi užrakinta. Taip stovėjo, kol pritrūko oro plaučiuose. Tada prasiveržė ilgas gailus skausmo ir pažeminimo klyksmas. Dženiferė stebėjo brolį išpūtusi akis. Po akimirkos jos veidelis pradėjo trūkčioti ir raukšlėtis — mergaitė pravirko.

— Aš jums kartojau ir kartojau, — teisinosi tėvas mojuodamas rankomis, — sakiau, kad bus bėdos, jeigu prieisit per arti. Ar nesakiau? Nesakiau? Gerai, dabar eikit. Abu.

Vaikams nereikėjo kartoti. Jie atsargiai ėjo šalin per žolę. Abu verkdami atsisuko ir su begaliniu priekaištu pažiūrėjo į tėvą. Kitą akimirką jis buvo bebėgąs paskui vaikus atsiprašyti, buvo bepravirkstąs kartu, tačiau iš paskutiniųjų susilaikė. Paėmė kastuvą ir toliau trankė šaknį. Dirbo sunerimęs ir tyliai pats sau teisinosi. „Gerai, po velnių, aš gi jiems kartojau ir kartojau“, — tikino save. Frenko protas jau spėjo pakoreguoti faktus. „Vaikas padėjo pėdą prie pat manęs, dėl Dievo. Jeigu laiku nebūčiau pasukęs į šoną, vaikas jau nebeturėtų pėdos, dėl Dievo..“

Pakėlęs galvą matė Eiprilę, išėjusią pro virtuvės duris ir traukiančią aplink namą. Matė vaikus, bėgančius prie motinos ir slepiančius veidelius jos kelnių klostėse.

Ketvirtas skyrius

SEKMADIENIS. Svetainė užpildyta gilaus abejingumo ir sekmadieninių laikraščių šiugždesio. Frenkas Vileris ir jo žmona, atrodo, ištisus metus nepratarė nė žodžio. Eiprilė viena nuvažiavo į antrąjį ir paskutinį „Suakmenėjusio miško „spektaklį. Tada vėl miegojo ant sofos.

Vyras bandė ilsėtis krėsle, vartydamas Times žurnalą. Vaikai tyliai žaidė kampe, Eiprilė virtuvėje plovė indus. Jau ne vieną kartą pervertė žurnalą, padėjo į šalį ir vėl pasiėmė. Vis grįždavo prie ryškiai tviskančios per visą puslapį modelio nuotraukos. Antraštė skelbė: „Tikrai graži, neabejotinai moteriška suknelė puikiai tiks, kad ir kur eitumėte...“, o mergina nuotraukoje buvo aukšta ir išdidi, jos krūtys ir klubai buvo didesni, negu, jo manymu, derėjo modeliams. Iš pradžių Frenkas manė, kad ji panaši į Moriną Grubę, merginą iš biuro. Paskui nusprendė, kad šita atrodo daug geriau ir, ko gera, labiau išsilavinusi. Vis dėlto panašumas buvo ryškus. Kai tyrinėjo šią tikrai gražią ir neabejotinai moterišką merginą, jo protas nuklydo į svaigią erotišką svajonę. Praėjusių Kalėdų vakarėlyje nebuvo toks girtas, kokiu dėjosi, kai prirėmęs Moriną Grubę prie dokumentų spintos tvirtai ir ilgai bučiavo į lūpas.

Pasibjaurėjęs savimi, numetė žurnalą ant kilimėlio ir prisidegė cigaretę. Nepastebėjo, kad kita, gana ilga, smilko peleninėje šalia. Paskui, gal todėl, kad popietė buvo giedra, kad vaikai tyliai žaidė ar kad barnis su Eiprilė jau buvo vakarykštė diena, nuėjo į virtuvę, suėmė prie pamuilių pilnos plautuvės pasilenkusios žmonos alkūnes ir sušnibždėjo:

— Paklausyk. Man nerūpi, kas teisus, o kas klysta, ir apskritai niekas, kas susiję su šiuo prakeiktu reikalu. Ar negalėtume šitą įvykį pamiršti ir pradėti dėl įvairovės elgtis kaip žmonės?

— Turi omeny, iki kito karto? Kad vėl viskas būtų miela, malonu ir patogu iki kito karto? Bijau, kad ne. Ačiū. Pavargau nuo šio žaidimo.

— Ar nesupranti, kad elgiesi nesąžiningai? Ko tu iš manęs nori?

— Šią akimirką — dviejų dalykų: patrauk rankas ir nuleisk balsą.

— Ar kada nors man pasakysi? Ar pasakysi, ko, po velnių, ketini imtis?

— Žinoma. Bandysiu plauti indus.

— Tėti? — jam grįžus į svetainę, kreipėsi Dženiferė.

— Ko?

— Gal paskaitytum mums komiksus?

Šio prašymo drovumas ir pasitikintis žvilgsnis vos nepravirkdė Frenko.

— Be abejo! Paskaitysiu. Susėskime visi trys čia ir paskaitykime komiksus.

Pradėjęs garsiai skaityti pajuto, kad sunku susilaikyti nuo sentimentalaus dudenimo. Abiejų vaikų galvelės glaudėsi prie šonų, plonos kojelės, padėtos ant sofos pagalvėlių, šildė jo kojas. Jie žinojo, kas yra atlaidumas, jie veržėsi prie Frenko, geresnio ar blogesnio, — vaikai mylėjo tėvą. Kodėl Eiprilė negalėjo suprasti, kaip paprasta ir reikalinga mylėti? Kodėl ji turi viską komplikuoti?

Iškilo viena problema — atrodė, kad komiksams nebus galo. Kiekvienas kvailas nučiupinėtas puslapis neartino pabaigos. Netrukus Frenko balsas įsitempė, tapo skubus ir monotoniškas, dešinysis kelis pradėjo šokti susierzinimo šokį.

— Tėti, praleidome komiksą.

— Ne, nepraleidome, mažyte. Tai tik reklama. Tu nenori jos skaityti.

— Taip, noriu.

— Ir aš noriu.

— Bet tai ne komiksas. Tik atrodo panašiai. Čia kažkokios dantų pastos reklama.

— Vis tiek perskaityk.

Frenkas sukando dantis. Atrodė, visi dantų šaknų nervai susipynė į vientisą dilgčiojantį mazgą su galvos odos nervų šaknimis.

— Gerai, — išspaudė, — matote, pirmame paveikslėlyje ši dama nori šokti su tuo ponu, bet jis nekviečia. Kitame paveikslėlyje ji verkia, o draugė sako, kad galbūt jis nepašokdino jos dėl ne itin gaivaus burnos kvapo. O čia ji kalbasi su odontologu, jis sako...

Frenkas jautėsi taip, tarsi bejėgiškai skęstų pagalvėlėse, laikraščiuose, savo vaikų kūnuose, kaip žmogus patekęs į klampynę. Pasibaigus komiksams pagaliau atsistojo, tyliai atsiduso ir kelias minutes pastovėjo kambario vidury ant kilimo, kišenėse tvirtai spausdamas kumščius, kad susilaikytų nuo vienintelio užvaldžiusio troškimo: čiupti kėdę ir sviesti per didįjį langą.

Koks, po galais, čia gyvenimas? Koks, dėl Dievo, tokio gyvenimo tikslas, kokia prasmė?

Atėjus vakarui apsunkęs nuo alaus, Frenkas nekantraudamas laukė Kempbelų. Paprastai apsilankymas liūdino („Kodėl niekada nesusitinkame dar su kuo nors? Ar supranti, kad jie praktiškai vieninteliai mūsų draugai?“), bet šio vakaro susitikimas teikė vilties. Eiprilė bent jau turės kalbėti ir juoktis kartus su visais. Bent kartkartėmis šypsosis jam ir sakys „brangusis“. Be to, negalima paneigti, kad Kempbelai atskleidžia jųdviejų gerąsias savybes.

— Sveiki! — šaukė vieni kitiems.

— Sveiki!.. Sveiki!..

Šie džiugūs žodžiai, perlėkę susikaupusią prieblandą ir sugrįžę nuo Vilerių virtuvės durų, buvo tradiciniai pasilinksminimo šaukliai. Tada prasidėdavo rankų paspaudimai, įspūdingi šelmiški pasibučiavimai, žvilgsniai, draugiškai šūkčiojant:

— O! O-ho-ho!

Atrodytų, kad teko eiti mylių mylias karštu smėliu, kol rado šią oazę, arba kad leido gyvybiškai svarbiam atodūsiui išsprūsti, skausmingai nusižengiant pažadams taip nesielgti. Svetainėje, gurkštelėję iš apšarmojusių stiklų ir pasivaipę, akimirką pasinėrė į abipusį susižavėjimą, o tada nugrimzdo į įvairiais būdais tramdomą nuovargį.

Milė Kempbel nusimetė batus ir susirangė tarp sofos pagalvėlių. Pasikišo kulkšnis po sėdyne, veidą nušvietė geraširdiška šypsena. Ne pati gražiausia mergina pasaulyje, bet žavi ir vikri. Malonu būti šalia jos.

Frenkas grimzdo į sofą, kol pakelta koja atsidūrė galvos aukštyje. Akys pasiruošė bendrauti. Plonos lūpos judėjo taip, tarsi čiulptų karčią pastilę, — ruošėsi sąmojui.

Šepas Kempbelas, stambus ir patikimas, visus veikdavo raminamai. Atsisėdo, plačiai išskėtė mėsingus kelius, raumeningais pirštais atlaisvino kaklaraištį — pasiruošė galingiems juoko pliūpsniams.

Eiprilė paskutinė nerūpestingai elegantiškai įsitaisė sulankstomoje kėdėje. Atrėmusi galvą į drobę aukštyn į lubas pūtė liūdnas, aristokratiškas dūmų gijas. Jie pasiruošė pradėti.

Visų nuostabai ir palengvėjimui iš pradžių atrodė, kad kebli „Tikrų aktorių“ tema greitai išsisėmė. Kelios trumpos frazės ir smerkiami juokeliai, atrodo, atitraukė dėmesį. Milė atkakliai tvirtino, kad antrasis spektaklis buvo žymiai geresnis už pirmąjį.

— Bent jau žiūrovai buvo labiau, na, manau, labiau supratingi. Ar ne, mieloji?

Šepas pareiškė, kad jam smagu, jog baigėsi visas šis sumautas reikalas. Eiprilė, į kurią visi susirūpinę atsisuko, šypsodamasi išsklaidė nerimą:

— Kaip sakoma, bet kuriuo atveju buvo smagu, — pareiškė. — Ar ne siaubinga, kiek žmonių vakar kartojo šiuos žodžius. Aš juos girdėjau kokius penkiasdešimt kartų.

Po minutės kalba pasisuko apie vaikus ir ligas (vyresnysis Kempbelų berniukas buvo per mažo svorio. Milė jaudinosi, ar tik jis neserga kokia nežinoma kraujo liga. Šėpas pertarė, kad ir kokia liga vaikas sirgtų, nuo to nesusilpnėjo jo metimai), apie gerai dirbančią pradinę mokyklą, turint galvoje, kokia reakcinga jos taryba, apie nepaaiškinamai aukštas kainas prekybos centre. Tik Milės traktato apie ėriuko šonkauliukus metu kambaryje tapo beveik apčiuopiamai nejauku. Visi muistėsi kėdėse, bandė nejaukias pauzes užpildyti įmantriais papostringavimais apie gaivinamą gėrimų poveikį, vengė vienas kito akių. Dėjo visas pastangas, kad tik neatskleistų nerimą keliančios nenuginčijamos tiesos — jie neturi apie ką kalbėti. Tokia patirtis būtų nauja.

Prieš dvejus metus ar net pernai to niekaip nebūtų nutikę. Jeigu jau nelikdavo apie ką kalbėti, visada galima buvo aptari piktinančią padėtį valstybėje. „Kaip jums patinka Openhaimerio [* Robertas Openhaimeris (Julius Robert Oppenheimer, 1904 - 1967) - amerikiečių fizikas. Dirbo kvantinės mechanikos, atomo branduolio, izotopų skilimo ir neutroninių žvaigždžių tyrimo srityse. 1942 m. - 1946 m. vadovavo atominės bombos kūrimo programai „Manhatano projektas". 1946 m. - 1952m. JAV atominės energijos komisijos generalinio konsultacinio komiteto pirmininkas. 1947 m. - 1966 m. Prinstono (Naujasis Džersis) fundamentaliųjų tyrimų instituto direktorius. Pasisakė prieš vandenilinės bombos kūrimą ir bandymus] nešvarūs darbeliai?“ — paklaustų vienas jų. Visi apimti kovinio įkarščio ginčytųsi iki nukritimo. Senatoriaus Makarčio iškilimas kaip vėžys nuodijo Jungtines Valstijas, tad įsipylę antrą ar trečią taurę jie pasijusdavo esą nykstančio, bet kovojančio intelektualiojo pogrindžio dalimi. Garsiai skaitydami iškarpas iš Observer bei Manchester Guardian lėtai ir pagarbiai linksėdavo galvomis. Frenkas ilgesingai kalbėdavo apie Europą: „Dieve, norėčiau, kad kada nors, esant galimybei, ten nuvyktume,“ — galop net apimdavo troškimas emigruoti — „Išvykime visi! (kartą buvo nueita net iki praktinės diskusijos, kiek kainuotų kelionė laivu, mokyklos, kol Šėpas, prablaivėjęs nuo kavos, papasakodavo apie sunkumus ieškant darbo užsienyje).

Net, kai politika įkyrėdavo, visada likdavo sunkiai suprantama, bet be galo patraukli tema apie anglikonų bažnyčios dogmų laikymąsi, arba apie priemiestį, arba apie Medisono aveniu, arba apie Amerikos visuomenę šiandien.

— O, Jėzau, — pradėdavo Šėpas, — žinot tą veikėją mūsų kaimynystėje? Donaldsoną? Tą, kuris nuolatos kvailioja su savo galinga žoliapjove, postringauja apie žiurkių lenktynes ir reklamą? Gerai, klausykit. Ar pasakojau, ką jis tauškė apie savo kepsninę?

Tada papasakodavo trumpą epizodą apie nepaprastą priemiesčio gyventojų pasitenkinimą savimi. Visi krisdavo iš juoko.

— Oi, netikiu, — tvirtindavo Eiprilė, — argi jie tikrai taip kalba?

Frenkas tęsdavo temą.

— Esmė ta, kad nebūtų taip blogai, jei nebūtų tipiška. Ne tik Donaldsonai, bet ir Krameriai ir kokiatenjųpavardė, Vingeitsai, ir milijonai kitų. Visi tie idiotai, su kuriais kasdien važinėju traukiniu. Tai liga. Niekas nemąsto, nesirūpina, nesižavi ir netiki kuo nors dar, išskyrus savo prakeiktą mažytę vidutinybę.

— Ach, tikra tiesa. Ar ne, brangusis, — rangydamasi iš malonumo pasakydavo Milė Kempbel.

Visi pritardavo ir padarydavo džiugią išvadą, kad jie vieni, visi keturi, tėra skausmingai gyvi apsvaigusioje ir mirštančioje kultūroje. „Tikrų aktorių“ idėja iškilo kaip nedrąsus bandymas nepaisyti šio vienišumo. Milė atnešė žinių, kad žmonės iš anos kalvos pusės bando organizuoti teatro trupę. Jie planuoja pasisamdyti režisierių iš Niujorko ir statyti rimtas pjeses. Jei tik pavyktų sudominti bendruomenę. Ach, turbūt tai nėra labai reikšminga, suprato Milė, bet droviai spėliojo, ar nebūtų smagu.

Eiprilė iš pradžių atsiliepė paniekinamai:

— O, Dieve, žinau tuos amatininkiškus bandymus. Ateis moteris mėlynais plaukais ir mediniais karoliais, kartą mačiusi Maksą Reinhartą, du ar trys lengvai homoseksualūs jaunuoliai ir septynios prastos veido spalvos merginos.

Paskui vietiniame laikraštyje pasirodė skoninga reklama („Ieškome aktorių..?). Kitais atžvilgiais mirtinai nuobodžiame vakarėlyje Vileriai taip pat sutiko teatralų ir turėjo pripažinti, kad jie, pasak Eiprilės, „tikri“. Prieš Kalėdas susitiko su režisieriumi ir pritarė Šepui, kad šis, atrodo, žino, ką daro. Per mėnesį visi įsitraukė. Netgi Frenkas, kol kas atsisakinėjantis imtis vaidmens („aš būsiu bjaurus“), padėjo reklamuoti. Jis viltingai kalbėjo apie didesnes socialines ir filosofines galimybes. Jeigu bus sukurtas tikrai geras, tikrai rimtas bendruomenės teatras, argi tai ne žingsnis teisinga kryptimi? Dievas žino, gal jiems niekada nepavyks įkvėpti Donaldsonų, bet kam tai rūpi? Bent jau suglumins. Parodys Donaldsonams gyvenimą anapus važinėjimo traukiniu, Respublikonų partijos bei kepsninės. Beje, ar jie turi ką prarasti?

Kad ir kas tai buvo, jie tą prarado. Kaltės dėl „Tikrų aktorių“ nesėkmės negalėjo užgožti anglikonų bažnyčios dogmos ar šiandienos Amerikos visuomenė. Kaip galima pasakoti naujus juokelius apie savo kaimynus, kai tie patys kaimynai prakaitavo salėje, žiūrėdami jų pjesę? Donaldsonai, Krameriai, Vingeitsai — visi. Atėjo į „Suakmenėjusį mišką“ kupini stebėtinai kilnių ketinimų ir visi buvo nuvilti.

Dabar Milė kalbėjo apie sodininkavimą: „Kaip sunku Revoliucijos kalvoje užauginti gražią veją“, o akyse — neviltis. Gal dešimt ar daugiau minučių svetainėje skambėjo tik jos balsas. Niekas jos nepertraukė. Atrodė, kad Milė aiškiai viską suvokia, taigi suprato ir tai, kad jeigu nutils, namas prisipildys tylos, tylos, tankios kaip vanduo, namas pavirs nepaprastai giliu ir plačiu tylos baseinu, kuriame ji kepurnėsis ir nuskęs.

Frenkas atėjo į pagalbą:

— Ei, paklausyk, Mile, norėjau tavęs paklausti. Ar tu žinai, kas yra Šapokas? Ar šalokas? Kažkoks augalas?

— Šalokas, — pakartojo moteris, apsimesdama, kad galvoja. Dėkingumo raudonis užliejo sušvelnėjusį jos veidą. — Bijau, kad taip iš karto nežinau, Frenkai. Bet tikrai tau surasiu. Namuose turime knygą.

— Manau, kad nelabai svarbu. Vakar atėjo ponia Givings nešina didele dėže šitų kvailų...

— Ponia Givings! — staiga kai ką prisiminusi ir apimta palengvėjimo ekstazės sušuko Milė, — Dievuliau, žmonės, aš jums net nepasakiau! Manau, kad net Šepui dar nepasakiau, mielasis, ar pasakiau? Apie jų sūnų? Fantastika.

Ji vėl kalbėjo, tik monologas buvo kitoks — visi klausėsi. Nekantriai palinkusi pirmyn, moteris ant raukšlėtų kelių užtempė sijoną ir prakalbo skubriu balsu. Pajutę naują temą, visi atkuto. Milė mėgavosi auditorijos dėmesiu, troško, kad netikėtas atradimas kuo lėčiau atsiskleistų. Pirmiausia, ar Vileriai žino, kad Givingsai turi sūnų?

Aišku, žino. Milė sėdėjo ir išmintingai linksėjo. Leido nutraukti pasakojimą. Vieni kitiems priminė apie liesą jūreivį. Jo besišypsančio nuotrauką matė ant Givingsų židinio atbrailos — kartą buvo pas juos pietauti. Ponia Givings pasakojo apie Džoną. Jis nemėgo laivyno, puikiai mokėsi Masačūsetso technologijos institute, o dabar šauniai dėsto matematiką kažkuriame Vakarų universitete.

— Na, — pabrėžė Milė, — tačiau jis nemoko matematikos, neišvykęs į Vakarus. Žinote, kur jis yra? Kur buvo pastaruosius du mėnesius? Jis čia, Grineikerse. Žinote, — pridūrė, pamačiusi jų sumišimą, — valstybinėje ligoninėje. Beprotnamyje.

Visi prakalbo vienu metu. Paskendę cigarečių dūmų debesyse, prisitraukė arčiau vienas kito. Beveik kaip senais laikais. Argi ne bjauriausia, keisčiausia ir liūdniausia? Ar Milės faktai tikri?

O, taip, o taip, gryna teisybė.

— Ir dar, — tęsė Milė, — jis nenuvažiavo į Grineikersą. Jį nuvežė ir uždarė valstijos policija.

Ponia Makredi pas Givingsus dirba ateinančia valytoja. Tik vakar prekybos centre papasakojo Milei visą istoriją. Negalėjo patikėti, kad ši nieko nebuvo girdėjusi.

— Sako, maniau, kad visi jau girdėjo. Šiaip ar taip, atrodo, kad jau ilgokai vaikinas turėjo proto sutrikimų. Valytoja sakė, kad Givingsai beveik bankrutavo bandydami sumokėti už privačią sanatoriją Kalifornijoje. Praleisdavo ten kelis mėnesius ir išeidavo. Tada turbūt mokydavo. Paskui vėl grįždavo į sanatoriją. Kurį laiką, atrodė, viskas gerai. Staiga metė darbą ir dingo. Tada, be jokio įspėjimo, pasirodė čia. Pradėjo siautėti namuose, tris dienas laikė tėvus nelaisvėje.

Milė nerimastingai sukikeno, suprasdama, kad frazė „laikė nelaisvėje“ gali nuskambėti per daug melodramatiškai, kad atrodytų tiesa.

— Šiaip ar taip, ponia Makredi taip aiškino. Jis, žinoma, neturėjo ginklo, peilio ar dar ko nors, bet, matyt, mirtinai juos prigąsdino. Ypač poną Givingsą. Jis toks senas, turi širdies problemų. Štai ką jis padarė. Užrakino tėvus, nupjovė telefono laidus ir pareiškė neišleisiąs tol, kol šie neduos to, ko jis atėjo. Tik nepaaiškino, ko atėjo. Vieną kartą minėjo, kad gimimo liudijimo. Peržiūrėję visus senus popierius ir kitus daiktus, pagaliau rado ir atidavė jam. Šis bematant suplėšė į skutelius. Likusį laiką vaikščiojo aplinkui, be paliovos kalbėjo — kliedėjo. Man atrodo, daužė daiktus. Baldus, paveikslus nuo sienų, indus — viską. Ponia Makredi atėjo dirbti. Ją taip pat užrakino — štai kaip ji viską sužinojo. Atrodo, kad išbuvo ten apie dešimt valandų, kol išsilaisvino per garažą. Iškvietė valstijos policiją, o tie nuvežė vyruką į Grineikersą.

— Dieve, — tarstelėjo Eiprilė, — valstijos policija. Kaip baisu.

Tyliai pritardami visi linktelėjo.

Šėpas buvo linkęs abejoti valytojos patikimumu:

— Galų gale, visa tai tik gandas, — bet kiti jį nuginčijo.

Gandas ar ne, bet jame neabejotinai daug tiesos.

Eiprilė atkreipė dėmesį, kokie reikšmingi dabar atrodo paskutiniu metu padažnėję ponios Givings atrodę beprasmiai apsilankymai:

— Juokingiausia, visada jaučiau, kad jai kažko reikia, kad nori kažką pasakyti, bet neranda žodžių. Ar tau taip nepasirodė? (Atsisuko į vyrą, bet nepažvelgė jam į akis, nepasakė „brangusis“, netgi „Frenkai“, kas būtų pripildę jo širdį vilties. Jis sumurmėjo, kad „turbūt“).

— Dieve, argi ne liūdna, — tęsė Eiprilė, — ji turbūt mirtinai norėjo apie tai pakalbėti ir išsiaiškinti, ką mes manome, ar panašiai.

Milė laimingai atsipalaidavusi norėjo pasvarstyti iš moteriško taško. Ką turėtų jausti motina sužinojusi, kad jos vienintelis vaikas pamišęs? Šėpas prisitraukė kėdę arčiau Frenko, atsiskirdamas nuo merginų, ir palinko prie paprasto, realistinio praktinių aspektų aptarimo. Koks čia reikalas? Ar galima žmogų per prievartą uždaryti į beprotnamį? Ar tai neatrodo teisiškai įtartina?

Frenkas suprato viena: jei jis leis viskam taip tęstis ir toliau, susijaudinimas išsisklaidys. Tada vakaras gali išsigimti į nuobodžiausią priemiesčio laiko užmušimą. Tokį patį vakarą, kokį jis visada įsivaizdavo leidžiant ir Donaldsonus, ir Vingeitus, ir Kramerius. Moterys kalbasi su moterimis apie drabužius, receptus. O vyrai su vyrais — apie darbus ir automobilius. Po minutės Šepas dar ims ir visai rimtai paklaus: „Kaip darbas, Frenkai?“, tarsi Frenkas nebūtų ne kartą aiškinęs, kad jo darbas — pati nesvarbiausia gyvenimo dalis, apie kurią be ironijos net neverta užsiminti. Laikas veikti.

Išgėrė, palinko pirmyn, pakėlė balsą pakankamai, kad neliktų abejonės dėl jo ketinimo kreiptis į draugus. Paklausė, ar tai nėra nuostabiai tipiška šių laikų ir šios vietos istorija. Žmogus gali rėkti, daužytis ir grumtis su valstijos policija. Vis tiek prieblandoje laistydami vejas sukasi purkštuvai, svetainėse monotoniškai dudena televizoriai. Vienintelis moters sūnus grįžta į namus išprotėjęs, priverčia ją kentėti, Dievas žino, kokias kančias, jausti širdgėlą ir kaltę, o ji vis tiek rūpinasi rajono tarybos darbais ir kaimyniškai čirška nešina dėžėmis, pilnomis sodo augalų.

— Aš kalbu apie nuosmukį, — pareiškė. — Kiek gali smukti visuomenė? Pažvelkite. Ši šalis, ko gera, psichiatrinė, psichoanalitinė viso pasaulio sostinė. Pats senis Froidas negalėjo svajoti apie labiau atsidavusius sekėjus nei Jungtinių Valstijų gyventojai, ar ne tiesa? Mūsų prakeikta kultūra tam pajungta. Tai nauja religija. Tai saldus protinis ir dvasinis spenelis. Žiūrėkite, kas atsitinka, kai žmogui iš tikrųjų atsisuka varžtai. Iškviečia policiją, greitai pašalina jį iš akių, priverstinai užrakina, kol kaimynai dar nepabudę. Dėl Dievo, kai kalbama apie bet kokį valdymą, mes vis dar gyvename viduramžiuose. Tarsi visi būtų pasirašę nebylų susitarimą gyventi saviapgaulės valstybėje. Po velnių realybę! Turėkime daugybę žavių mažų vingiuotų keliukų, žavių mažyčių namelių, nudažytų rausvai, baltai ir žydrai. Būkime geri vartotojai, būkime vieningi. Auginkime savo vaikus sentimentalumo jūroje: tėtis — didelis žmogus, nes uždirba pragyvenimui. Mamytė — puiki moteris, nes visus šiuos metus išliko šalia tėčio. Jeigu kada nors tikra tiesa išlįs ir pasakys bū, mes vėl būsime labai užsiėmę ir apsimesime, kad nieko nenutiko.

Tokios rūšies proveržis paprastai sulaukdavo triukšmingo pritarimo ar bent priversdavo Milę sušukti: „O, tai taip teisinga!“ Šį kartą poveikio nebuvo. Kol Frenkas kalbėjo, visi trys mandagiai dėbsojo. Jam nutilus, atrodo, visiems gerokai palengvėjo — kaip mokiniams po pamokos.

Frenkui neliko nieko kita, tik atsistoti, surinkti stiklines ir patraukti į virtuvę. Irzliai pasisukęs trinktelėjo į ledų padėklą. Tamsiame virtuvės lange ryškiai atsispindėjo jo apvalus ir silpnumo paženklintas veidas. Frenkas spoksojo šlykštėdamasis. Kažką prisiminė. Mintis, rodos, atsekė paskui atsispindintį išsekusį veidą. Pribloškė, paskui pripildė ironiško teisingumo. Atrodo, kad veidas stikle greičiau sugėrė negu atspindėjo besikeičiančią nuotaiką: nerimas virto išmintinga ir karčia šypsena. Keletą kartų linktelėjęs atspindžiui, Frenkas užsiėmė gėrimais, nekantravo grįžti. Prisiminė vieną dalyką: kad ir ką jis reikštų, apie tai galima kalbėti.

— Aš ką tik pagalvojau, — pranešė, o visi sužiuro, — rytoj mano gimtadienis.

— Jėga! — varganu sveikinimo unisonu šūktelėjo Kempbelai.

— Būsiu trisdešimties. Ar galite įsivaizduoti?

— Po velnių, galiu įsivaizduoti, — atsiliepė Šepas. Jam buvo trisdešimt dveji, Milei — trisdešimt ketveri. Ji nusibraukė cigaretės pelenus nuo kelių.

— Ne, bet juokinga pagalvojus, kad tau jau nebe trečia dešimtis, — paaiškino vėl įsitaisydamas ant sofos. — Tai savotiška, žinot, eros ar kažko pabaiga. Pats nežinau.

Frenkas girtėjo. Jau buvo girtas. Po minutės jis kalbės netgi kvailesnius dalykus ir nuolat kartosis. Žinojo tai. Žinojimo neviltis vertė skubėti pasakyti daugiau.

— Gimtadieniai, — kalbėjo, — juokinga, kad jie, pažvelgus praeitin, susilieja. Vis dėlto aš velniškai gerai prisimenu vieną jų. Dvidešimtąjį.

Frenkas pradėjo pasakoti, kaip praleido gimtadienį, ar bent jau jo dalį paskutiniąją karo savaitę apsuptas minosvaidžių ir kulkosvaidžių ugnies. Viena mažytė blaiva smegenų dalis žinojo, dėl ko taip elgėsi. Todėl, kad linksmos kalbos apie kariuomenę ir karą ne kartą išgelbėjo vakarus su Kempbelais. Atrodė, kad Šėpas nesimėgavo niekuo labiau, net jeigu merginos juokdavosi netinkamose vietose ir juokais tvirtino, kad niekada nesupras vyriškų interesų bei ištikimybės. Nepaneigsi, kad klausytojų veiduose spindėjo romantika. Viena įsimintiniausių draugystės naktų buvo susijusi su tais pasakojimais apie kariuomenę. Jos kulminacija — nugriaudėjusi vyriška daina. Šėpas Kempbelas ir Frenkas Vileris džiugiai juokdamiesi ir prakaituodami maudėsi mieguistoje žmonų susižavėjimo jūroje. Trečią valandą nakties suspaudę kumščius, ritmingai žygiavo į koją ant kavos stalelio maurodami:

O-o-o-o!

Tili, tali, Dieve visagali,

Kas mes esam, po velniais?

Šakar makar, po paraliais,

Esam pėstininkai...

Taigi papasakojo epizodą taip sąmojingai, kaip tik pajėgė, pavartojo visus autoironijos būdus, prisiminė visus juokelius, metams bėgant išlikusius karo prisiminimuose. Sekėsi neblogai, kol atėjo iki tos dalies:

— Taigi kumštelėjau vaikiną šalia savęs ir paklausiau: „Ei, kokia ši diena?“ — tada pasijuto nesmagiai, bet jau buvo per vėlu. Neliko nieko, tik pabaigti, — išaiškėjo, kad tai mano gimtadienis.

Dabar atsiminė, kad tą pačią istoriją beveik tais pačiais žodžiais jau buvo pasakojęs Kempbelams. Tikriausiai prieš metus, prieš dvidešimt devintąjį gimtadienį.

Abu Kempbelai sąmoningai pliaukštelėjo liežuviu iš malonumo. Šėpas diskretiškai pažvelgė į laikrodį. Tačiau pati blogiausia savaitgalio, jei ne viso Frenko gyvenimo dalis buvo tas žvilgsnis, kurį metė Eiprilė. Niekada anksčiau jos akyse nebuvo matęs tokio nuobodulio ir apgailestavimo.

Tas žvilgsnis persekiojo Frenką visą vienišą naktį. Neišnyko ir iš ryto, kai, prarijęs kavą, atbulas išsistūmė į kelią aplamdytą Fordą, naudojamą kelionei į stotį. Pakeliui į darbą buvo vienas jauniausių ir sveikiausių keleivių traukinyje, tačiau atrodė kaip žmogus, pasmerktas labai lėtai ir skausmingai mirčiai. Jautėsi pasenęs.

Penktas skyrius

NOKSO PASTATO ARCHITEKTAI veltui nešvaistė laiko stengdamiesi, kad šis atrodytų aukštesnis negu dvidešimties aukštų, tad statinys atrodė žemesnis. Visiškai nesirūpino dėl grožio, taigi buvo bjaurus. Plokščiašonis, plokščiastogis su žirnių žalumo atbraila, atsikišusia kaip įkalto kuolo briauna. Stovėjo nuobodžiame žemutiniame miesto centro rajone. Nuo didžiojo atidarymo dienos amžiaus pradžioje aiškiai buvo pasmerktas giliai nusėsti padūmavusioje nesuskaičiuojamoje tiesių formų netvarkoje. Fotografijose iš oro matydavosi iškylantys galingesni Niujorko bokštai. Bet visu savo paprastumu Nokso pastatas buvo tikras sveiko proto pavyzdys. Jei trūko prabangos, bent jau buvo didžiulis. Jei nebuvo pompastikos, nebuvo ir paviršutiniškumo. Tas pastatas reiškė verslą.

— Štai jis, Frenkai, — pasakė Erlas Vileris savo sūnui vieną vasaros rytą. — Tiesiai priešais. Čia pagrindinė kontora. Verčiau įsikibk man į ranką, šita sankryža pavojinga...

Tą vienintelį kartą tėvas nusivežė Frenką į Niujorką. Žvelgiant į praeitį atrodo, kad kelias savaites trukęs pagyvėjimas pasiekė viršūnę, nes vienintelį kartą gyvenime tėvas buvo linksmas. Tuo metu sunkiai suvokiama frazė „avižų laukai“ tėvo kalbose prie stalo praplaukdavo kartu su žodžiais „Niujorkas“, „Pagrindinė kontora“. Motina vis kartojo: „Ak, tai nuostabu, Erlai“, arba: „Ak, aš taip džiaugiuosi“. Galų gale Frenkas susigaudę, kad „avižų laukai“ neturi nieko bendra su kvakerių avižomis, iš tiesų tokia keista buvo žmogaus pavardė. Ponas Outas Fildsas [* Oat fields (angl.) - avižų laukai] buvo nepaprastas ne tik savo stotu („vienas stambiausių žmonių Pagrindinėje kontoroje“), bet ir dėl giliamintiško nuovokumo. Frenkas vargu ar būtų pats viską supratęs, jeigu mama nebūtų pranešusi stulbinančios žinios. Ponas Outas Fildsas sužinojęs, kad ponas Erlas Vileris turi dešimtmetį sūnų, pakvietė tą berniūkštį lydėti tėvą, kai lankysis Pagrindinėje kontoroje. Tėvas ir sūnus svečiuotųsi pas poną Outą Fildsą per ankstyvuosius pietus (Frenkas pirmą kartą išgirdo mamą vartojant tuos žodžius vietoj įprasto — priešpiečiai). Vėliau ponas Outas Fildsas nusivestų juos į Jankių stadioną stebėti beisbolo rungtynių. Per kelias paskutines dienas laukimas tapo nebepakenčiamas. Kelionės rytą iškilo grėsmė, kad Frenkas viską sugadins. Nuo įtampos ir pykinimo traukinyje vos neišvėmė pusryčių. Ko gera, būtų pasisekę taksi automobilyje, jei nebūtų išlipę ir likusių kvartalų nenuėję gryname ore. Nuo ėjimo prašviesėjus galvai, pradėjo atrodyti, kad viskas bus gerai.

— Antai, — perėjus gatvę prabilo tėvas, — štai čia — kirpykla, joje po minutės kirpsimės plaukus. O čia — metro. Matai, kur padarė įėjimą į metro — tiesiog pastate. Žiūrėk, o čia parodų salė. Langai per visą namo ilgį. Daug didesnė už mūsiškį saloną, ar ne? Žiūrėk, o čia keli mūsų gaminami produktai. Žinoma, rašomosios mašinėlės, skaičiuotuvai, skaičiavimo mašinėlės ir įvairiausių rūšių pildymo sistemos. Štai kampe — viena naujų buhalterinių mašinų. Pažiūrėk į kitą langą — štai perforacinių kortelių mašina, štai didžiulis tabuliatorius, o tas mažas — rūšiuotuvas. Kai viską matai, tikrai įspūdinga. Vyrukas paima pluoštą kortelių, atrenka, sudeda, paspaudžia mygtuką, ir kortelės strimgalviais lekia štai ten.

Tačiau Frenko akys klaidžiojo nuo mašinų prie savo paties atvaizdo stikle. Manė, kad atrodo stebėtinai oriai vilkėdamas nauju kostiumu, paltu ir kaklaraiščiu — beveik lygiai tokiu pačiu kaip tėčio. Vaikui buvo labai malonu žiūrėti į blizgantį jųdviejų — berniuko ir vyro — atspindį. Už nugarų šaligatviu nenumaldomai mirgėjo begalinis žmonių srautas. Žengęs kelis žingsnius į šalį, atlošęs galvą žiūrėjo aukštyn, kol marškinių apykaklė užveržė sprandą. Oho! Prisipažino, kad tikėjosi dangoraižio, bet po šio ilgo žiūrėjimo nusivylimo likučiai išnyko. Vis aukštyn kilo langų eilės, viršutiniai mažesni už apatinius, kol, pasirodė, kad siaurėjančios palangės ir sąramos susilieja. Įsivaizduok, kad krenti nuo viršutinio aukšto! Aukštybėse iš lėto, vienodai dangumi pradėjo slinkti karnizas — pastatas griuvo tiesiai ant jų! Nespėjęs supanikuoti perprato savo klaidą: virš stogo dangumi plaukė balti debesys. Staiga Frenko protą nušvietusi mintis nuostabos drebuliu perbėgo per nugarą: baisinga granito stiprybė ir pastato ramybė. Oho!

— Pasiruošęs? — paklausė tėvas. — Eime pas kirpėją. Susitvarkysime ir galėsime eiti vidun. Iki pat viršaus kilsime liftu.

Vėliau pasirodė, kad apsižvalgymas nuo šaligatvio buvo pati geriausia dienos dalis. Kirpykla pasirodė esanti visai neprasta. Neblogai atrodė ir marmuro plytelėmis grįstas vestibiulis. Jame kvepėjo cigarais, skėčiais ir moterų kvepalais. Tačiau dienos malonumai čia ir pradėjo nykti.

Lifte visiškai nebuvo skrydžio pojūčio. Atrodė, kad esi įkalintas, be to, pykino. Iš biuro prisiminė tik galybę baltų šviesų ir plonytę moterį. Po ažūrine moters palaidine buvo matyti neįtikėtinai daug dirželių, turbūt prisiūtų prie apatinių. Ji vadino Frenką sūneliu ir parodė, kaip veikia vandens aušintuvas („Pažiūrėk, sūneli, kai paspaudžiu mygtuką, iškyla didžiulis burbulas. Bulbt! Argi ne smagu! Štai, pabandyk“). Niekada nepamirš staiga kilusio pasibjaurėjimo ponu Outu Fildsu, jei ne pačiu didžiausiu, tai neabejotinai pačiu storiausiu kada nors matytu žmogumi.

Outo Fildso akiniuose atsispindėjo biuro šviesos, todėl nebuvo matyti, kur jis, su tavimi kalbėdamas, spokso. Be to, kalbėjo labai garsiai, rodos, visai nesiklausydamas atsakymų.

— Na, argi tu ne didelis vyras! Kuo tu vardu? A? Tau patinka mokykloje? Na, tai gerai. Tau patinka beisbolas? A?

Bjauriausia buvo burna. Tokia šlapia, kad tuzinas spindinčių seilių srovelių virpėdamos kabėjo tarp nuolatos judančių lūpų. Tas vaizdas baisiai trukdė mėgautis priešpiečiais arba ankstyvais pietumis puikiame restorane. Outas Fildsas neužsičiaupė kramtydamas, balti maisto ruožai liko ant stiklinės krašto. Norėdamas suminkštinti bandelės plutą pamerkė ją į padažą, kol prinešė prie siekiančių lūpų, gabalėlis nukrito ant liemenės. Liko ryški dėmė.

— Jūs visiškai teisus, Outai, — valgydamas vis kartojo Erlas Vileris. — Visiškai jums pritariu.

Keletą kartų tėvas žvilgtelėjo į Frenką, atrodė, lyg stebėtųsi matydamas čia sėdintį sūnų. Beisbolas taip pat nuvylė: niekas tiksliai neatmušė kamuoliuko. Frenko žinios apie beisbolą apsiribojo tiksliu mušimu. Paskutinę žaidimo valandą saulė plieskė tiesiai į akis. Pradėjo skaudėti galvą. Norėjo į tualetą, bet nežinojo, kaip paprašyti. Vėliau, suodiname metro važiuojant į Peno stotį, tėvas piktai apibarė už tai, kad nesugebėjo ponui Outui Fildsui pasakyti: „Labai ačiū, puikiai praleidau laiką“. Kol laukė atveriant vartus, Frenkas niūrioje depo šviesoje nepastebimai nužiūrinėjo tėvą. Tas atrodė fiziškai ir moraliai išsekęs, veidas buvo apdribęs, akytas ir labai senas. Nuleidęs akis berniukas aptiko, kad tėvo kelnių klešnė lėtai ir ritmingai trūkčioja. Kišenėje tėvo pirštai nerimastingai judėjo ant genitalijų.

Galų gale tai ryškiausiais tos dienos prisiminimas. Vėliau, tą pačią naktį, namuose, Frenkas nusvirduliavęs basas tupėjo pakrypusiame ir keistai susitraukusiame tualete. Jo atmintyje iškilo valgančios Outo Fildso burnos vaizdas, sukėlęs skrandyje nuolat pasikartojančius vėmimo spazmus.

Tik po daugelio metų Frenkui pavyko sugretinti keletą faktų. Nepaisant daugybės atleidimų ir sumažinimų Depresijos laikotarpiu, Erlas Vileris tvirtai laikėsi pagalbinės Niuarko atšakos vadovo pareigose. Kažkokiu būdu Pagrindinė kontora atkreipė į jį dėmesį, rinkdamasi pagalbininką Outui Fildsui (vėliau Frenkas perprato ir tą vardą: valdžios žmonių mažybinių vardų pasaulėlyje gyvavo žavieji Biliai, Džekai, Herbai, Tedai. Netrumpinamas vardas Erlas visada atrodė truputėli su trūkumu. „Outas“ buvo gražiausias pakeitimas žmogui vardu Otis). Tačiau paaukštinimo nebuvo. Aukštesnioji valdžia pareiškė, kad Outas Fildsas gali apsieti be pagalbininko. Kad nebus paaukštintas, Erlas Vileris kažkaip sužinojo, o galbūt atspėjo per ankstyvuosius pietus ar beisbolo metu.

Frenkas žinojo, kad iki gyvenimo pabaigos nesupras, ar tėvui kaip nors pavyko susitaikyti su nusivylimu. Atrodo, tai buvo pirmasis iš daugelio įvykių, prasilenkusių su Erlo Vilerio supratimu. Smukimas tik prasidėjo. Metams bėgant jis buvo pervedinėjamas iš vienų pareigų į kitas. Kol tuoj po karo (ir neilgtrukus po paties Outo Fildso atsistatydinimo ir mirties) išėjo į pensiją, tėvas nusmuko nuo valdytojo pavaduotojo iki paprasto pardavėjo Harisberge, Pensilvanijoje. Išmuštas iš vėžių, nepajėgė suprasti silpstančios savo paties sveikatos, greitai ir sunkiai senstančios žmonos, abiejų vyresniųjų sūnų abejingumo, galų gale — jauniausiojo rėksmingo maištavimo, pabėgimo ir moralinio žlugimo.

Uosto krovikas! Užkandinės kasininkas! Nedėkingi, pagiežingi, nepraustaburniški, silpnavališki, girtuokliški pasirodymai Grenič Vilidže su dievai žino kokiomis kompanijomis. Niekam tikęs vaikas, praradęs bet kokį padorumą. Nebrūkštelėjęs nė žodelio šešis ar aštuonis mėnesius, beveik išvarė motiną iš proto. Paskui atsiuntė laišką be atgalinio adreso, bet su prierašu: „Praėjusią savaitę vedžiau. Galbūt kad nors ją atsivešiu“.

Erlui Vileriui pasisekė, kad vieną tūkstantis devyni šimtai keturiasdešimt aštuntų metų vidurdienį neteko sėdėti pigiame bare netoli Kolumbijos universiteto. Jo sūnus kalbėjosi su kitu glebiu jaunuoliu. Semas buvo bebaigiąs filosofijos studijas ir ne visu etatu dirbo studentų įdarbinimo biure.

— Kokios problemos, Frenkai? Maniau, kad jau grįžai atgal į Europą.

— Juokauji. Eiprilė nėščia.

— O, Jėzau!

— Ne, bet klausyk. Galima įvairiai pažvelgti į panašius dalykus, Semai. Man reikia darbo, supranti? Ar darbas kažkodėl turėtų mane sužlugdyti? Tiesiog noriu uždirbti pakankamai pinigų, kad galėčiau išsilaikyti metus ar daugiau — kol susivoksiu. Šiuo metu trokštu išsaugoti savo asmenybę, todėl norėčiau išvengti tokio darbo, kuris būtų savotiškai „įdomus“. Norėčiau ko nors, kas manęs nepaveiktų. Noriu didelės, išsipūtusios, viską painiojančios, apsnūdusios korporacijos, jau gal šimtą metų darančios pinigus. Tokios, kur vienam darbui samdomi aštuoni vyrukai, nes nė vienam jų nuobodžios pareigos visai nerūpi. Noriu nueiti į tokią vietą ir pasakyti: „Žiūrėkite, štai jums mano kūnas ir žavi studentiška šypsena ilgoms darbo valandoms, o man — daug dolerių ir nesikiškime vieni į kitų reikalus“. Susidarei vaizdą?

— Manau, taip, — atsakė filosofijos studentas, — grįžkime į biurą.

Taisydamasis akinius ir sklaidydamas kartoteką, Semas ėmė sudarinėti kompanijų, rodos, atitinkančių vaizdą, sąrašą. Didžiulė vario ir žalvario gamykla, viešųjų komunalinių paslaugų įmonė, milžiniška firma, gaminanti visų rūšių popierinius maišelius...

Sąraše pamatęs bauginantį Nokso verslo mašinų pavadinimą Frenkas pamanė, kad įsivėlė klaida.

— Ei, ne, palauk minutę. Žinau, kad taip negali būti, — ir trumpai išdėstė savo tėvo karjerą.

Filosofijos studentas pliaukštelėjo liežuviu iš malonumo.

— Manau, kad nuo savo senuko laikų rasi pasikeitimų, Frenkai. Nepamiršk, tada buvo Depresija. Jis dirbo periferijoje, o tu — pagrindinėje įstaigoje. Tiesą sakant, tai kaip tik tokia vieta, kokios ieškai. Man teko pažinti vyrukų iš tos įstaigos, kurie pirštą pajudindavo tik tam, kad pasiimtų čekius. Aš, žinoma, prieš interviu paminėsiu tavo tėvą. Galbūt išeis į naudą.

Frenkas, atsidūręs Nokso pastato šešėlyje su ano vizito vaiduokliais („Verčiau įsikibk man į ranką, čia pavojinga sankryža...“), nusprendė, kad daug smagiau būtų visai neužsiminti apie tėvą. Neužsiminė. Tą pačią dieną gavo darbą penkioliktame aukšte. Kažkokiame Pardavimų skatinimo departamente.

— Pardavimų ko? — pakartojo Eiprilė. — Skatinimo? Nesuprantu. Ką tai reiškia ir ką turėsi daryti?

— O kas žino? Pusvalandį aiškino, bet vis tiek, nė velnio, nesupratau. Manau, kad jie patys irgi nesupranta. Na, bet gana smagu, tiesa? Senosios Nokso verslo mašinos. Palauk, pasakysiu seniui. Palauk, kol jis sužinos, kad aš net nepasinaudojau jo vardu.

Viskas prasidėjo kaip savotiškas pokštas. Kitiems gal nepavyktų įžvelgti humoro, bet Frenkas jautė slaptą, dygų malonumą. Tingiai vykdydamas pareigas vaikščiojo po biurą tokia eisena, kuri pamažu tapo įprasta, jeigu ne tipiška. Žmona ją vadino „nuostabiai seksualia“: lėti, katiniški žingsniai, nors išdidūs ir tvirti, bet skleidžiantys mieguistą panieką įtampai ar skubėjimui. Geriausia pokšto dalis buvo tai, kas vykdavo kiekvieną popietę, penktą valandą. Uždaras, bet šypsodamasis Nokso žmonėms, išsilaisvinęs iš lifto, linktelėdavo atsisveikindamas, įsėsdavo į autobusą ir važiuodavo į Betuno gatvę. Užlipdavo nuožulniais numintais girgždančiais laiptais, atidarydavo kadaise baltas duris, padengtos daugybe sluoksnių purvinų ir atšokusių dažų — atrodė, kad lieti šungrybį, ir įeidavo į platų švarų kambarį, truputį dvelkiantį cigaretėmis, žvakių vašku, mandarino žievelėmis ir tualetiniu vandeniu. Čia jo laukdavo nuostabi pasišiaušusi mergiotė, visiškai nepanaši į Nokso vyro žmoną, nes butas irgi buvo visai nepanašus į Nokso žmogaus butą. Užuot po darbo gėrę kokteilį, jie mylėdavosi, kartais lovoje, kartais ant grindų. Kartais jau atslinkdavo dešimta valanda, kai atsikeldavo ir išeidavo paklajoti ramiomis vakarinėmis gatvėmis ir pavalgyti. Nokso pastatas likdavo už tūkstančio mylių.

Baigiantis pirmiesiems metams pokštas nusidėvėjo, pradėjo slėgti kitų žmonių negebėjimas jo suvokti.

— Sakai, tavo tėvas ten dirbo, — sakydavo kiti, kai Frenkas bandydavo paaiškinti. Jų akyse atsispindėdavo panieka, skirta uoliems, paklusniems, neišradingiems jaunuoliams. Netrukus (po antrųjų metų, per kuriuos mirė abu tėvai), Frenkas liovėsi aiškinęs tą dalį. Jis apsistojo prie kitų komiškų darbo aspektų: absurdiško jo paties ir Nokso verslo mašinų idėjų neatitikimo, bedugnės tarp energijos kiekio, kurį turėtų atiduoti kompanijai, ir to, ką iš tikrųjų atiduodavo.

— Didžiulis tokios kompanijos privalumas — kad devintą valandą ryto gali liautis protavęs, ir per visą dieną niekas nepastebės jokio skirtumo.

Pastaruoju metu, o ypač persikėlus į priemiestį, Frenkas stengėsi vengti darbo temos. Į klausimą, ką veikiąs, atsakydavo, kad iš tikrųjų nieko. Kad tai pats nuobodžiausias darbas, kokį tik įmanoma įsivaizduoti.

Pirmadienio rytą, po „Tikrų aktorių“ galo, Frenkas į Nokso pastatą įžengė kaip automatas. Languose buvo išstatyta nauja paroda. Ryškūs, netikroviški plonų, jaunų, madingų moterų atvaizdai. Moterys šypsojosi ir pieštukais rodė į išrašytus produkcijos privalumus: GREITIS, TIKSLUMAS, VALDYMAS. Už jų, perėjus kilimais išklotą salės grindų platybę, puikavosi reklamuojamų produktų pavyzdžiai. Kai kurie, patys paprasčiausi buvo panašūs į tas mašinas, kurios prieš dvidešimt metų uždegė tėvą. Tačiau kampuoti, juodi tų dienų modeliai buvo padailinti sferiniais, „skulptūriškais“ austrių spalvos apvalkalais. Buvo ir visiškai kitokių, tinkamų greitam, lekiančiam strimgalviais verslui, tokių Erlas Vileris net nebūtų galėjęs įsivaizduoti. Pasiruošę elektroniškai paslaptingai murkti ir mirksėti prietaisai vis didėjo, kol išaugo į didžiules nesuprantamas Noksas 500 elektroninio kompiuterio sudėtines dalis. Mašinos, kuri, pasak ekspozicijos gyrimosi, „per pusvalandį atliks žmogaus su staliniu skaičiuotuvu viso gyvenimo darbą“.

Tačiau Frenkas praėjo pro parodų salę nė nežvilgtelėjęs. Įėjęs į vestibiulį, viską darė nesąmoningai. Pakluso pirštui, rodančiam lifto link, net dorai nesuprasdamas, ką daro. Nepastebėjo, kuris iš šešių lifto operatorių pasisveikino su juo (beveik niekada nepastebėdavo, nebent pasitaikydavo vienas iš dviejų, kurių buvimas truputį slėgė — senis taip atsikišusiais kelias, kad, atrodė, jie skausmingai remiasi į Frenko kelnes, arba siaubingas jaunuolis, dėl kažkokio liaukų sutrikimo turintis plačius moteriškus klubus, pūkeliais apaugusią galvą ir bebarzdį vaikišką veidą). Lifto kabinos nelaisvėje, mandagiai suspaustas girdėjo užsidarant slankiojančias duris, už jų — triukšmingai užsivedančius saugos vartus. Pradėjus kilti apsupo nedarnūs kolegų pokalbiai. Girdėjo gilų, apgalvotą balsą iš Greit Pleinso, kupiną tolių, kelionių ir patogaus gyvenimo („...žinia, Čikagoje oras pasitaikė nelabai koks...“), maloniai papildė šiurkštus ir šnypščiantis miesto akcentas („...tai sakau: „Tu ką, juokus mėgsti?“, o jis: „Ne, klausyk, neširsk“), paskui švelnesnis aštuonių ar dešimties balsų mišinys virš galvų zvimbiant ventiliatoriui, pakartojo prislopintas ryto mandagybes. Atėjo laikas pradėti linksėjimo, žingsnelių į šalį ritualą. Reikėjo prasiskinti kelią per žmones, stovinčius priekyje, murmėti: „Prašom praleisti... Prašom praleisti“, laukti, kol atsivers ir vėl užsivers, atsivers ir vėl užsivers durys. Aštuntas, vienuoliktas, dvyliktas, keturioliktas...

Iš pirmo žvilgsnio viršutiniai Nokso pastato aukštai atrodė panašiai. Kiekvienas buvo didžiulė atvira erdvė, apšviesta dienos šviesos lempomis. Pečių aukščio pertvaros skyrė perėjimų ir kabinų labirintą. Viršutinė pertvarų plokščių dalis, nuo juosmens iki pečių, buvo padaryta iš storo, švelniai gofruoto berėmio stiklo, dėl to atrodė balkšvai melsva ir buvo pusiau permatoma. Žmogui, išėjusiam iš lifto, susidarydavo kambarinio ežero su daugybe plaukikų vaizdas. Vieni nuolat judėjo į priekį, kiti ėjo vandeniu, treti veržėsi į paviršių arba į dugną. Daugelis grimzdo prie stalų, veidai virsdavo neryškiomis rausvomis dėmėmis. Paėjus toliau nuo neapsakomo patalpos sausumo iliuzija išsisklaidydavo. Pasak Frenko Vilerio skundų, „pakaktų išdžiovinti prakeiktiems akių obuoliams“.

Nors ir skundėsi, bet kaltai suprato, kad nuo biuro nepatogumų kartais patiria neaiškų malonumą. Sakė, o tai kartojo metų metus, kad, kai baigs darbą Nokse, ko gera, savotiškai jo ilgėsis. Žinoma, pabrėžė, kad ilgėsis žmonių („Sakau, po velnių, jie gana šaunūs, bent jau kai kurie“). Būdamas visiškai sąžiningas negalėjo paneigti penkiolikto aukšto namų efekto.

Per daugelį metų surado vos juntamų skirtumų nuo kitų pastato aukštų. Nebuvo mažiau ar labiau mielas, bet buvo kitoks, nes „jo“ aukštas. Ryškus, sausas kasdieninis išbandymas, asmeninio nuobodulio saikas. Išmoko priklausyti nuo tuščio laiko švaistymo tarp malonumų, kaip ligonis priklauso nuo tam tikro sveikimo plano. Tai buvo Frenko dalis.

— Labas rytas, Frenkai, — pasisveikino Vincas Latropas.

— Labas rytas, Frenkai, — Edas Smolas.

— Labas rytas, pone Vileri, — pasisveikino Greisė Mankuso. Ji dirbo rinkos tyrimuose pas Herbą Andervudą.

Frenko kojos žinojo, kaip patekti į praėjimą, pažymėtą „PARDAVIMŲ SKATINIMAS“, žinojo, kiek žingsnių reikia žengti praeinant pro tris pirmąsias kabinas ir kur pasukti, kad įeitų į ketvirtą. Galėjo nueiti net miegodamas.

— Sveikas, — pasilabino Morina Grubė.

Ji buvo aukšto registratorė ir dirbo ponios Jorgensen spausdinimo biure. Pasisveikino atvirai meilikaujančiai, moteriškai. Pasviro į šoną jį praleisdama. Frenkui kilo noras apkabinti moterį ir nusivesti kur nors (korespondencijos kambarį? Krovinių liftą?), kur galėtų pasisodinti ją ant kelių, nuvilkti ryškiai mėlyną megztinį ir apžioti iš pradžių vieną, paskui kitą krūtį.

Nebe pirmą kartą jam kildavo tokia mintis. Šį kartą skirtumas buvo tas, kad kilus minčiai pagalvojo, „o kodėl gi ne?“

Kojos nuvedė prie kabinos su plastikine lentele ir užrašu:

J. R. ORDVĖJUS

F. H. VILERIS

Stabtelėjo, viena ranka užsikabino už stiklo apvado, atsisuko ir pasižiūrėjo į Moriną. Ji žingsniavo praėjimo gale, flaneliniu sijonu aptemptas užpakaliukas gražiai judėjo. Frenkas stebėjo, kol mergina išnyko už pertvaros „vaterlinijos“ — grįžo prie registracijos stalo.

„Nusiramink“, — patarė pats sau. Tokį reikalą reikėtų suplanuoti. Pirmiausia turėjo įeiti vidun, pasisveikinti su Džeku Ordvėjumi, nusivilkti paltą ir atsisėsti. Taip ir padarė. Tuojau pat atsiribojo nuo visų vaizdų už kabinos sienos. Atsisėdęs įstrižai prie rašomojo stalo, dešine koja automatiškai atidarė apatinį stalčių ir pasidėjo ją pailsinti (metams bėgant, nuo bato svorio tame stalčiuje įsispaudė nedidelis balnelis). Leidosi liūliuojamas lėtos malonumo bangos. Kodėl gi ne? Ar ji mėnesių mėnesiais visais įmanomais būdais jo neskatino? Tai štai šitaip pravingiuoja praėjime, tai, norėdama paduoti aplanką, persisveria per jo stalą šypsodamasi ypatinga, sukta šypsena kaip niekam kitam? Ir tas kartas Kalėdų vakarėlyje (iki šiol prisimena jos lūpų skonį). Argi ji nevirpėjo Frenko rankose, šnibždėdama: „Tu mielas“?

Kodėl gi ne? Ach, ne korespondencijos kambaryje ir ne krovinių lifte. Ar ji kur nors neturi buto su kambario drauge? O draugė tikriausia išeina visai dienai.

Džekas Ordvėjus kažką sakė. Frenkas prieš savo valią turėjo pažiūrėti ir paklausti:

— Kas?

Kieno nors kito įsibrovimas nieko nebūtų reiškęs. Galėjo linktelėti galvą ir teisingai atsakyti, neatitraukęs savo minčių nuo Morinos Grubės. Bet su Ordvėjumi buvo kitaip.

— Sakau, kad man šįryt reikės tavo pagalbos, Franklinai, — tarė kolega. — Kritiška padėtis. Aš nusivaręs, rimtai, seni.

Jis akivaizdžiai studijavo pluoštą spausdintų lapų ant stalo. Tikras susikaupimo vaizdelis. Tik žmogus, žinantis kur žiūrėti, galėjo pasakyti, kad ranka, atrodė, pridengusi akis, iš tikrųjų laikė galvą, o akys buvo užmerktos. Pradėjęs penktą dešimtį, liesas ir tvarkingas, žilstančiais plaukais, sąmojingo, gražaus, romantiško aktoriaus veido, savotiškas pusiau alkoholikas, kurį gelbėjo, atrodo, nuolatos atgimstantis gebėjimas iš visko pasijuokti, Džekas buvo sentimentalusis biuro didvyris. Visi jį mylėjo. Šiandien vilkėjo anglišku kostiumu, kurį prieš keletą metų užsisakė pas keliaujantį Londono siuvėją. Kostiumas kainavo pusės mėnesio atlyginimą. Rankogalių sagos iš tikrųjų užsisegdavo, kelnes aukštu juosmeniu buvo galima nešioti tik su petnešomis. Kostiumo niekas nematė be švarutėlės lininės nosinės, kyšančios iš kišenėlės ant krūtinės. Tačiau ilgos siauros pėdos, vaikiškai šleivai kyšančios iš po stalo, išdavė visą apgalėtiną amerikietišką Džeko išvaizdą. Buvo apsiavęs pigiais, nuklaipytais rudai oranžiniais įmaunamais batais. Vienintelė šio nederėjimo priežastis buvo ta, kad baisiai pagiringas Džekas Ordvėjus niekaip nepajėgdavo susirišti batų raištelių.

— Kitas, — kalbėjo kimiu, nelygiu balsu, — kitas dvi, o gal ir tris valandas turėsi įspėti, jei prisiartins Bandis. Turėsi apginti mane nuo ponios Jorgensen. Tau gali tekti pridengti mane nuo visuomenės akių, jeigu pradėčiau vemti. Tikrai, labai blogai.

Glausta Džeko Ordvėjaus gyvenimo istorija tapo mažyte penkioliktojo aukšto legenda. Visi žinojo, kad jis vedė turtingą merginą ir gyveno iš jos paveldėjimo, kol tas prieš pat karą ištirpo. Nuo tada jo verslo karjera visą laiką buvo ugdoma Nokso pastate, tai vienoje, tai kitoje stiklo kabinoje. Buvo pasižymėjęs, nes dirbo beveik be trūkumų. Netgi čia, Pardavimų skatinime, kur niekas, išskyrus senąjį Bandį, valdytoją, labai nesistengė, Džekui pavyko išlaikyti reputaciją. Tik tais atvejais, kai įveikdavo pagirios, jis vaikščiodavo aplink ir visą dieną plepėdavo. Jam pasirodžius skambėdavo darnus juokas, kartais net pats Bandis tolerantiškai pliaukštelėdavo liežuviu. Poniai Jorgensen užeidavo bejėgiško kikenimo priepuoliai, virstantys verksmu.

— Pirmiausia, — pasakojo Džekas, — šeštadienį įsiveržė tie pamišę Salės draugai iš pakrantės. Visi norėjo pasivaišinti. Ar galėtume parodyti miestą? Ach, iš tikrųjų galėjome. Seni seni jos bičiuliai, be to, visada atsiveža pilnas kišenes grynųjų. Taigi. Pradėjome priešpiečiais pas Andrė, o Dieve, savo gyvenime nesi matęs tokio milžiniško martinio. Ir nieko — nuo vieno ar dviejų, bičiuli. Pamečiau skaičių. Paskui, palauk. Ach, taip. Neliko nieko kita, tik sėdėti ir gerti iki kokteilių meto. Tada atėjo kokteilių metas.

Palikęs darbinę poziciją, atstūmė netikrus popierius į šalį ir švelniai atsilošė kėdėje, galvą laikė abiem rankomis. Lingavo į pasakojimo taktą, juokėsi, šmaikštavo. Frenkas stebėjo, apimtas gailesčio ir antipatijos. Dauguma Džeko pagirių istorijų prasidėdavo pamišusių Salės draugų įsiveržimu. Jie būdavo arba iš pakrantės, arba iš Bahamų, arba iš Europos — visada pilnomis kišenėmis grynųjų. Linksmybių centre — pati Salė, buvusi geidžiama nuotaka, prašmatni bevaikė žmona ir nesuvaldoma žaidimų partnerė. Bent jau tokią ją turėjo įsivaizduoti penkioliktojo aukšto klausytojai. Frenkui pavykdavo. Jis ir jų butą įsivaizdavo kaip savotišką Noelio Kovardo pjesės sceną, kol nenuėjo su Ordvėjumi išgerti. Pamatė, kad Salė — gerokai minkšta ir raukšlėta, papurtusi, senstanti moteris, nuo jaunystės įprastu kupidono lanku paskubomis nuteptomis lūpomis. Kiekvienąkart verkšlenančia intonacija tą naktį ištartas Džeko vardas rodė, kaip sumišusi moteris, svyrinėjanti po sudūlėjusios odos ir dulkėto sidabro bei stiklo pilnus kambarius, smarkiai kaltina jį dėl sugriuvusio pasaulio. Kartą pakėlė akis į lubas, nusilupusiais dažais, tarsi šauktųsi Dievo bausmės Džekui, šiam silpnam, menkam, kvailokam vyrui, kuriam paaukojo savo gyvenimą, o jis beskaičiuodamas kiekvieną centą, apnuodijo visas draugystes, atkakliai juodino savo niūrią tarnybą ir vedėsi į namus paniurusius bendradarbius. Džekas apgailestaudamas sukinėjosi aplink, laidė smulkius juokelius ir vadino ją „motina“.

— ...kaip sugrįžome iš Aidlvaildo, — pasakojo toliau, — turbūt niekada nesužinosiu. Mano paskutinis visiškai ryškus prisiminimas, kaip šįryt, trečią valandą, stoviu prie Aidlvaildo baro ir klausinėju, gal kas nors pasakytų, kaip čia atsiradau. Ar ne, palauk. Paskui dar kažkas buvo prie dešrainių užkandinės. Ar ne, manau, tai buvo anksčiau...

Pagaliau baigęs pasakoti, bandydamas atitraukė rankas nuo galvos, susiraukė ir keletą kartų sumirksėjo. Paskelbė, kad pradeda jaustis šiek tiek geriau.

— Gerai, — Frenkas ištraukė koją iš stalčiaus ir atsisėdo prie stalo.

Turėjo pagalvoti. Geriausias galvojimo būdas — peržvelgti darbus. Šio ryto popierių krūva laukė „GAUTA“ krepšyje, gulėjo virš penktadieninių. Pirmiausia reikėjo išversti viską ant stalo ir pradėti nuo dugno. Taip darydavo kasdien (arba tomis dienomis, kai užsiimdavo „GAUTA“ krepšiu. Buvo daug dienų, kai jo nepaliesdavo). Pirmiausia pabandė pažiūrėti, kiek popierių galės atmesti net neskaitęs jų turinio. Kai kuriuos buvo galima išmesti, kai kurių buvo galima atsikratyti paraštėse pakeverzojus: „Ką apie tai manote?“ ir prirašius savo inicialus nusiusti Bandžiui. Galima buvo parašyti: „Ar ką nors apie tai žinote?“ ir nusiųsti kam nors kaimynystėje, pavyzdžiui, Edui Smolui. Tačiau visada iškildavo pavojus, kad po kelių dienų tie patys popieriai grįš su prierašu „vykdyti“ iš Bandžio arba „ne“ iš Smolo. Saugesnis kelias buvo pažymėti „Byla“ poniai Jorgensen ir merginoms, kiek įmanoma trumpiau peržvelgus ir nustačius, kad tai nėra neatidėliotina. Jei būdavo neatidėliotina, galėjo pažymėti „Byla ir atlikti“ arba atidėti į šalį ir tęsti darbą su kitais popieriais. Galop atidėtų popierių sankaupos rodydavo, kad baigė darbą arba pavargo nuo „GAUTA“ krepšio. Suskirstęs juos apytikriai pagal svarbą, sudėliodavo į krūvelę, stalo viduryje visada likdavo šešių — aštuonių colių krūvelė, prispausta poliruota keramine prespapjė, kurią vaikų darželyje pagamino Dženiferė — dabartinių darbų. Daugybė popierių erzindavo Bandžio užrašu „vykdyti“ arba Edžio „ne“, kai kurie buvo apėję „Byla ir atlikti“ ratą gal tris ar keturis kartus. Ant kai kurių puikavosi panašaus pobūdžio užrašai: „Frenkas galėtų pasižiūrėti“. Tai dovanėlės nuo tų žmonių, kurie naudojosi juo, kaip jis Smolu. Kartkartėmis išimdavo tokį užrašą ir nukeldavo darbą į vidurinę krūvą, gulinčią tolimame dešiniame stalo kampe, po sunkiu sumažintu Noksas 500 elektroninio kompiuterio modeliu. Dabar negalėjo prisiversti dorotis su ta krūva darbų. Blogiausia, kad kartais išsipūtę aplankai, keverzonės ant spausdintų tekstų ir išslydusios sąvaržėlės galop nukeliaudavo į prikimštą dešinį rašomojo stalo stalčių. Ordvėjus tuos popierius vadino „tikrais skanėstais“. Stalčius su popieriais, esantis priešingoje pusėje nei tas, ant kurio Frenkas ilsindavo koją, tapo menkute Frenko sąžinės graužatimi. Taip delsė jį praverti, tarsi būtų laikęs gyvas gyvates.

Kodėl gi ne? Argi nebūtų visiškai lengva nueiti ir pakviesti ją priešpiečių? Ne, nebūtų. Štai kur bėda. Nerašyta taisyklė atskyrė penkioliktojo aukšto vyrus nuo merginų, jie galėjo bendrauti tik verslo reikalais, na, žinoma, ir Kalėdų vakarėliuose. Atskiri merginų priešpiečiai buvo toks pat nepakeičiamas dalykas, kaip ir naudojimasis atskiru tualetu. Tik kvailys galėtų atvirai nepaklusti sistemai. Reikia planuoti.

Frenkas tebuvo įpusėjęs „GAUTA“ krepšį, kai virš stiklinės sienos pasirodė plonas besišypsantis veidelis ir kitas, apvalus, rimtas. Iš kitos kabinos žvelgė Vincas Latropas ir Edas Smolas, vadinasi, laikas kavos.

— Džentelmenai, — tarė Vincas Latropas, — kylam?

Po pusvalandžio vėl buvo biure, jau sužinoję apie Edo Smolo sunkumus su žole ir vejos priežiūra Roslyne, Long Ailende. Kava padėjo sustiprėti Ordvėjui, tačiau paaiškėjo, kad jam labiausiai reikėjo išgerti. Norėdamas įrodyti, kad jaučiasi daug geriau, vaikščiojo pirmyn atgal — vaidino Bandį: kraipė galvą, vis pačiulpdamas dantį ir skleisdamas bučiavimosi garsus:

— Na, bet aš klausiu savęs, ar tikrai dirbame efektyviai, štai kas svarbu (bučinys). Jei tikrai norime dirbti efektyviai, tada turime tikrai dirbti daug daug (bučinys) efektyviau...

Frenkas bandė antrą ir trečią kartą skaityti viršutinį savo krūvos popierių, atrodo, padalinio valdytojo Tolede laišką. Tačiau pastraipos buvo tokios nesuprantamos, lyg būtų parašytos užsienio kalba. Užsimerkė, pasitrynė akis ir pabandė dar kartą. Šįkart pavyko.

Toledo padalinio valdytojas, pagal Nokso manierą vadindamas save „mes“, norėjo žinoti, kokių buvo imtasi priemonių po jo laiškų. Rašė apie daugybę rimtų klaidų ir klaidinančių formuluočių SP-1109 leidinyje.

Kopija prisegta. Pasirodo, kad tai stora, aplenkta, spalvota brošiūra, pavadinta Tiksli produkcijos kontrolė su Noksu 500. Grįžo sunkūs prisiminimai. Ji buvo išleista prieš daugelį mėnesių kažkokio bevardžio agento, kuriuos be skaičiaus samdydavo Nokso kontora. Išleista dešimties tūkstančių tiražu su prierašu: „Visus pageidavimus ir klausimus adresuoti F. H. Vileriui. Pagrindinė kontora.“ Jau tuomet Frenkas žinojo, kad ten tikra makalynė — smulkiai prirašytas tekstas prasilenkė su elementaria logika, skaitytojų atsiliepimai ir iliustracijos neatitiko turinio. Bet vis tiek sutiko išleisti, ypač paskatintas Bandžio, kuris šliurpsėdamas dantį, lyg tarp kitko užklausė: „Tai mes dar neišleidom tos brošiūros?“

Nuo tada visi pageidavimai adresuoti E H. Vileriui lėta, tačiau nemalonia srove pradėjo plaukti iš visų Jungtinių Valstijų pusių. Frenkas miglotai suvokė, kad užklausos, ateinančios iš Toledo, buvo ypatingai skubios. Kita pastraipa tai priminė:

Kaip prisimenate, mes norėjome papildomai užsisakyti 5000 brošiūros kopijų. Norėjome jas išplatinti kasmetiniame NPVA susirinkime (Nacionalinė produkcijos valdytojų asamblėja) birželio 10-13 d. Tačiau, kaip minėjome ankstesnėje korespondencijoje, mūsų nuomone, brošiūra tokia prasta, kad nei forma, nei stilius niekaip neatitinka tikslo.

Prašome kuo skubiau informuoti, kokių veiksmų, atsižvelgdami į mūsų užklausą, ėmėtės, kad brošiūra būtų pataisyta ir iki birželio 8 d. gautume užsakytą kopijų kiekį.

Greitai pažvelgus į viršutinį kairįjį kampą Frenkui palengvėjo, laiško kopijos dar nenukeliavo pas Bandį. Tai šiokia tokia sėkmė. Tačiau vis tiek popieriai turėjo visus skiriamuosius „tikrų skanėstų“ ženklus. Jei ir liko pakankamai laiko paruošti naują brošiūrą (bet tikriausiai neliko), Frenkui tektų dirbti su Bandžių. Šis tikrai norėtų išsiaiškinti, kodėl nieko nesužinojo prieš du mėnesius.

Frenkas jau dėliojo vidurinę krūvelę. Minčių raizgalynėje gimė šviesi mintis. Po akimirkos apmirusia širdimi jau žengė į priekinę biuro dalį.

Ji sėdėjo registratūroje prie stalo. Nieko neveikė. Pakėlusi akis pažvelgė su palaimingo laukimo ir bendrininkavimo išraiška. Frenkui atrodė, kad beveik pamiršo turįs apsimesti, dėl ko atėjęs.

— Morina, — prakalbo prieidamas artyn ir atsiremdamas į jos kėdę, — jeigu nesi labai užsiėmusi, gal galėtum padėti man kai ką surasti pagrindinėje byloje? Matai šitą?

Ant stalo padėjo brošiūrą taip, tarsi tai būtų slaptas ir netikėtas atradimas. Morina pasilenkė pažiūrėti, jos krūtys susiūbavo šalia Frenko galvos.

— Mm?

— Reikalas tas, kad ją reikia pataisyti. Vadinasi, nuo pat pradžios turiu iškasti visą jos medžiagą. Jei pažiūrėtum į nenaudojamą bylą SP-1109, rastum visas medžiagos, nusiųstos agentūrai, kopijas. Paskui, jei patikrintum visus popierius, aptiktum kitą numeracijos kodą, nukreipiantį į kitas bylas. Taip galėtume atrasti pradinius šaltinius. Na, pirmyn, aš tau padėsiu.

— Gerai.

Prasilenkdamas praėjime, stovėdamas Morinai už nugaros, krūtinėje pajuto pergalės viltį. Greitai, apgaubti jos kvepalų dvelksmo, atsidūrė vieni pagrindinio archyvo labirintuose, nervingai peržiūrinėjo bylas stalčiuose.

— Vienuolika nulis... kokia, sakei?

— Vienuolika nulis devyni. Turėtų būti kažkur čia.

Frenkas pirmą kartą leido sau atidžiai apžiūrėti merginos veidą. Apvalus, plačianosis ir iš tikrųjų nelabai gražus. Dabar pajėgė tai pripažinti. Per ryškus makiažas, matyt, jo reikėjo, kad paslėptų prastą odos spalvą. Nedidelės juodos uodegėlės, nupieštos akių kampučiuose, padidino akis ir atitolino jas vieną nuo kitos. Rūpestingai sutvarkyti plaukus, ko gera, buvo sunkiausia — vaikystėje jie tikriausiai priminė beformį susiraizgiusį krūmą, turbūt ir dabar per lietų kyla problemų — bet burna buvo nuostabi. Puikūs dantys ir putlios, subtilios formos marcipaninės lūpos. Frenkas aptiko, kad, jei žiūri tik į lūpas, veidas truputį susilieja. Tada atitrauki akis ir matai visas kūno formas. Taip galima patikėti, kad žiūri į geidžiamiausią moterį pasaulyje.

— Štai, — ištarė mergina, — dabar reikia visų aplankų susijusių su kitais kodo skaičiais. Taip?

— Taip. Tai gali užtrukti. Tikiuosi neplanavai ankstyvesnių priešpiečių?

— Ne. Neturėjau jokių ypatingų planų.

— Gerai. Aš sugrįšiu pažiūrėti, kaip tau sekasi. Labai ačiū, Morina.

— Prašom, nėra už ką.

Frenkas grįžo į savo kabiną, atsisėdo. Puikiai susitvarkė. Galėjo laukti čia, kol kiti aukšto tarnautojai išeis priešpiečių. Tada sugrįš ir pasiims ją. Vienintelė problema — sugalvoti pasiteisinimą, kodėl, kaip įprasta, neina priešpiečių. Tokį, kuriuo galėtų prisidengti ir likusią dienos dalį.

— Valgyti? — pasiteiravo sodrus vyriškas balsas.

Šį kartą virš pertvaros pakibo trys galvos: Latropo, Smolo ir kalbėjusio vyro, žilagalvio kalno. Vešlių antakių, apkramtyta pypke, jis buvo gerokai išlindęs virš pertvaros, dėvėjo įžūliai nedalykiškus languotus marškinius, baisų vilnonį kaklaraištį ir taškuotą švarką. Tai Sidas Roskou, penkioliktojo aukšto literatūros ir politikos žinovas. Pats save vadino „senu laikraštininku“. Paniekinamai redagavo darbuotojų laikraštį Nokso naujienos.

— Veikėjai, greičiau, — energingai paragino, — stokitės.

Džekas Ordvėjus pakluso, tik sumurmėjo:

— Pasiruošęs, Franklinai?

Tačiau Frenkas susilaikė, pažiūrėjo į laikrodį tarsi žmogus, spaudžiamas laiko.

— Manau, kad šiandien neisiu, — pradėjo, — po pietų mieste susitinku su žmonėmis. Turbūt ten užkąsiu.

— Oi, dėl Dievo, Vileri, — Ordvėjus atsisuko į jį.

Džeko veide atsispindėjo pernelyg didelis sukrėtimas ir nusivylimas. Mina sakyte sakė — privalai eiti su mumis. Frenkas ne iš karto suvokė, kad Ordvėjui primygtinai jo reikia. Frenkui užtarus, būtų įmanoma nuvairuoti visą grupę į vadinamąją „Puikią vietelę“. Tamsiame vokiečių restorane porcija silpno, bet visai tinkamo martinio atplaukdavo ant stalo beveik kaip patiekalo dalis. Jeigu nebus Frenko ir vadovaus Roskou, beveik aišku, kad eis į bjaurią vietą — šviesią, negailestingai švarią užkandinę, vadinamą „Vaflių rojumi“. Čia net stiklinės alaus negautum, o šleikštus tirpstančio sviesto ir klevų sirupo kvapas verčia žiaukčioti į popierinę servetėlę. Džekui Ordvėjui neliktų nieko kita, tik sėdėti ir laikytis susikaupus, kol bus parvestas atgal ir paleistas biure. Tada turėtų greitai išlenkti keletą taurelių, kad išgyventų popietę. Prašau, — juokingos apvalios Džeko akys maldaute maldavo, — prašau, neleisk, kad taip nutiktų.

Bet Frenkas sėdėjo užsispyręs ir vartė bylą. Sulaukė, kol kolegos tikrai įlips į liftą. Paskui luktelėjo dešimt minučių, dvidešimt. Biuras vis tiek atrodė pilnas žmonių. Pagaliau kilstelėjo nuo kėdės ir vogčiomis virš pertvaros apsidairė į visas puses.

Virš pagrindinio archyvo „vaterlinijos“ kyšojo tik Morinos galva. Klegėjo dar keletas galvų — susibūrusių prie lifto, keletas — kituose kampuose, bet jau nebebuvo jokio tikslo delsti. Biuras niekada nebus tuštesnis. Užsisagstę paltą ir išėjo iš kabinos.

— Puiku, Morina, — ištarė prisiartindamas. Paėmė bylas iš jos rankų. — Manau, kad visiškai pakaks.

— Bet čia tik pusė medžiagos. Nejau nenorit visos?

— Štai ką pasakysiu: dėl to nesijaudinkim. Ką manai apie priešpiečius?

— Gerai. Sutinku.

Mergina energingais žingsniais žengė atgal prie savo stalo, numetė popierius, įpuolė į tualetą nusiprausti. Stovėdamas prie lifto ir laukdamas merginos, Frenkas baisiai nerimavo. Prie lifto jau būriavosi nedidelė grįžtančių žmonių minia. Jeigu ji nepaskubės, gali susidurti su Ordvėjumi ir kitais vyrukais. Ką, po velniais, ten veikia? Stovi apsikabinusi su trimis kitomis merginomis, paralyžiuota iš juoko, kad išeina su ponu Vileriu?

Paskui staiga pamatė ją artėjančią, vilkinčią šviesiu paltu. Atsivėrė lifto durys, operatorius pranešė: „Žemyn!“

Besileidžiant žemyn Frenkas stovėjo merginai už nugaros atsipalaidavęs. Aplinkui visi restoranai bus pilni Nokso žmonių. Turės vežtis ją į kitą kvartalą. Eidamas vestibiuliu, Frenkas palietė Morinos alkūnę taip neryžtingai, tarsi būtų lietęs krūtinę, ir sumurmėjo:

— Klausyk, čia aplinkui nėra tinkamos vietos pavalgyti. Ką manai apie trumpą kelionę?

Minia žmonių stumdėsi ant šaligatvio. Frenkas gal minutę neryžtingai stovėjo šypsodamasis, kol į galvą toptelėjo žodis „taksi“. Iš karto pasijuto puikiai, pamatęs, kad vienas automobilis stoja, paklusęs mojančiai rankai. Buvo taip nuostabu matyti merginos šypseną, kai ji grakščiai pasilenkė ir įsėdo, kad jam buvo nusispjaut į akies krašteliu minioje pastebėtą didingą Sido Roskou korpusą, lydimą pažįstamų Latropo, Smolo ir Ordvėjaus figūrų. Vyrai grįžinėjo iš bjaurios vietos. Buvo neįmanoma pasakyti, ar jie matė Frenką, ar ne. Akimirksniu nusprendė — nesvarbu. Užtrenkęs dureles leido sau dar kartą pažvelgti per besukančio nuo šaligatvio krašto taksi automobilio langą. Norėjosi juoktis iš oranžinių Džeko Ordvėjaus batų, plumpinančių kojų miške, vaizdo.

Šeštas skyrius

— VISKAS kažkaip blunka, — prakalbo Morina. — Jaučiuosi gerai, bet, manau, kad vertėtų ką nors suvalgyti.

Jiedu sėdėjo brangiame mūriniame restorane Vakarų dešimtoje gatvėje. Morina neatsikvėpdama pusę valandos paskubomis pylė autobiografiją. Stabtelėjo tik kartą, kai Frenkas skambino poniai Jorgensen, norėdamas susitarti, kad kuri nors mergina užimtų Morinos vietą registratūroje („Matote, — paaiškino, — turėjau pasiskolinti Moriną. Ji man pagelbės čia, Vaizdo priemonių skyriuje. Atrodo, kad užtruksime visą popietę“. Nokso pastate nebuvo nei skyriaus, nei poskyrio, vadinamo „Vaizdo priemonės“, bet Frenkas pagrįstai tikėjo, kad ponia Jorgensen to nežinos. Niekas kitas taip pat negalėtų tvirtai žinoti. Taip meistriškai pamelavęs telefonu nesuvokė, kad yra beveik girtas, kol, eidamas iš telefono būdelės, vos per plauką neapvertė padėklo su prancūziškais tešlainiais). Vėliau tik ramiai gėrė ir lydimas mišrių emocijų klausėsi.

Štai ką sužinojo: jai dvidešimt dveji, kilusi iš miestelio valstijos šiaurėje, tėvas turi metalo dirbinių parduotuvę. Nekenčia savo vardo („su Morina viskas gerai, bet Grubė [* Grub (angl.) - lerva, vikšras] skamba baisiai. Manau, tai viena iš priežasčių, kodėl taip veržiausi ištekėti“). Ištekėjo aštuoniolikos, po pusmečio santuoką nutraukė.

— Tai buvo visiškai kvaila, tada metus ar dvejus tvarkiausi namuose, dirbau degalinėje ir jaučiausi prislėgta.

Paskui į galvą atėjo mintis, kad iš tiktųjų nori važiuoti į Niujorką ir „gyventi“.

Malonumo teikė visas pasakojimas: ir tai, kaip droviai ji perėjo prie kreipinio „Frenkai“, ir žinia, kad iš tikrųjų dalijasi butą kartu su kita mergina. „Visiškai puikus“ butas — čia pat. Tik po kurio laiko Frenkas suvokė, kad reikia nuolat sau priminti, jog turėtų jausti malonumą. Problema, jo manymu, buvo ta, kad mergina per daug kalbėjo. Didžioji dalis kalbos skambėjo dirbtinai, bet kokią žavesio galimybę žlugdė perdėtas manieringumas. Greitai Frenkas suprato, kad dėl Morinos tuštybės reikėtų kaltinti jos kambario draugę Normą. Atrodė, kad Morina ja besąlygiškai žavisi. Mergina arba „mergužėlė“ buvo vyresnė, du kartus išsiskyrusi, dirbo dideliame laikraštyje ir pažinojo „visokių nuostabių žmonių“. Kuo daugiau Morina apie ją kalbėjo, tuo aiškiau darėsi Frenkui, kad juodviem su Norma patinka klasikiniai patarėjos ir naujokės vaidmenys tradiciniuose merginų pasilinksminimuose. Globą atskleidė ryškus Morinos makiažas ir itin rūpestinga šukuosena, išmoktos manieros, čiauškėjimas, įkyrus žodžių „pakvaišęs“, „nuostabus“, „pasibaisėtinas“ vartojimas, pasakojimas išpūtus akis apie buto priežiūrą; begalinės istorijos apie mielą, mažytį italą bakalėjininką ir mielus, mažyčius kinus skalbėjus, šiurkščius, bet mielus patruliuojančius policininkus. Pasakojime apie saldų, Holivudo romantikos pilną netekėjusių Manhatano merginų gyvenimą atsirado daug antraeilių veikėjų.

Slegiamas tokios tirados Frenkas užsakinėjo gėrimą po gėrimo. Morinos pastaba, kad viskas darosi kažkaip neryšku, sužadino kaltės jausmą. Šiurkštus Normos gyvumas išnyko nuo Morinos veido. Atrodė tokia dora ir bejėgė kaip vaikas, kuris vos neapvėmė išeigių drabužių. Frenkas pakvietė padavėją ir su sąmoningo tėvo rūpestingumu padėjo iš meniu pasirinkti pačius maistingiausius patiekalus. Mergina ramiai valgė, žvilgsniu užtikrinusi Frenką, kad jaučiasi daug geriau. Atėjo jo eilė kalbėti.

Jis labai stengėsi, sakiniai liete liejosi. Pastraipos susidėliojo pačios ir tapo sparnuotos. Tinkami anekdotai veržėsi pasitarnauti ir atsitraukdavo, iškilmingai praleisdami epigramas.

Pradėjo nuo ryžtingo Nokso mašinų korporacijos narstymo, prajuokindamas Moriną. Pasitikinčiai persikėlė į platesnius kritikos laukus, paskui patiesė jai po kojomis pribloškiantį laisvos įmonės mitą. Manydamas, kad šnekos apie ekonomiką gali būti nuobodžios, nunešė tolyn į miglotą filosofijos karalystę, paskui, žarstydamas sąmojus grąžino į žemę.

Ką ji mano apie Dilano Tomaso [* Dilanas Tomasas (Dylan Thomas) gimė 1914 m. spalio 27 d. -1 Pasaulinio karo pradžioje - Pietų Velse, pramoniniame pakrantės mieste Swansea. Jo tėvas skaitė Dylanui poeziją nuo tada, kai jam suėjo dveji, o ketverių metų Dilanas jau deklamavo Šekspyro eilėraščius mintinai. Aštuonerių jis pradėjo kurti eilėraščius pats. Šešiolikos metė mokslus ir pradėjo dirbti, rašė griežtus ir užgaulius atsiliepimus, kritiką apie vietinius koncertus, rašytojus. 1934 m. išleido pirmą poezijos knygą, kurią pavadino 18 eilėraščių (Eighteen poems). Nuo tada pradėjo kurti ne tik poeziją ir straipsnius, bet ir trumpus pasakojimus, filmų scenarijus, televizijos laidas ir pokalbius. Jo kūrybą lengva atpažinti - tai niūrūs, verčiantys susimąstyti, emocingi ir gašlūs tekstai. Garsiausi Tomaso kūriniai - Do Not Go Gentie Into That Good Night ir Under Milk Wood. Pastarasis buvo transliuojamas per BBC televiziją pavadinimu A play for voices. 1953 m. lapkričio 9 d. jis mirė, 4 dienas prabuvęs komos būsenos, kuri ištiko, kaip spėjama, padauginus alkoholio. Teigiama, kad paskutiniai jo žodžiai buvo šie: „Aš ką tik išgėriau 15 taurių dvigubo viskio. Manau, tai gali būti rekordas?] mirtį?

Ar nepritaria, kad ši karta — pati negyvybingiausia ir baikščiausia šiuolaikiniame pasaulyje? Frenkas buvo nuostabios formos. Jis naudojosi ta medžiaga, kuri priversdavo Milę Kempbel sakyti: „O, tai taip teisinga, Frenkai!“ Naudojosi ir senesniu, vertingesnių šlamštu, pavertusiu jį pačiu įdomiausiu žmogumi Eiprilės Džonson gyvenime. Jis net užsiminė buvęs uosto kroviku. Žinoma, įgudusia ranka buvo įausta gija, skirta tik Morinai. Nupiešė save kaip dorą, bet praradusį iliuzijas jauną šeimos vyrą, liūdnai, bet narsiai kovojantį su aplinka.

Kol atnešė kavą, Frenkas matė — kerai veikia. Morinos veidas automatiškai atspindėjo skubų atsaką į kiekvieną jo sakinį. Galėjo priversti su palengvėjimu juoktis arba rimtai pritarti linksint galva, arba sušvelninti iki romantiško susimąstymo. Užsimanęs labai lengvai pravirkdytų.

Morina trumpai nukreipdavo akis nuo jo į kavos puodelį ar tolyn į padūmavusį kambarį, tai būdavo savotiškas jausmų atokvėpis. Kartą, Frenkas būtų galėjęs prisiekti, matė ją planuojant šio vakaro pasakojimą Normai (Ach, pats žaviausias vyras...“). Ji ištirpo, kai Frenkas padėjo apsivilkti paltą, palinko prie jo, kai iš restorano išėjo pasivaikščioti saulėje. Išsisklaidė paskutinės abejonės — jis savo padarė.

Vienintelė problema — kur eiti. Palengva artinosi prie Vašingtono aikštės medžių. Pasivaikščiojimas parke buvo vertingo laiko švaistymas. Kėlė nepatogumų dar ir tai, kad tokiu metu parke pilna buvusių Eiprilės draugių arba kaimynių: Anė Snaider, Zuzana Kros ir, Dievas žino, kiek dar. Visos kelia minkštėjančius skruostus į saulę arba šluosto ledus nuo vaikų lūpų. Kalbasi apie darželius, nežmonišką nuomą, visai puikius japonų filmus ir laukia, kada galės, surinkusios vaikų žaislus ir kvietinius traškučius, eiti namo ruošti vyrams kokteilių. Tuoj pat pastebėtų Frenką („Na, žinoma, tai Frenkas Vileris, bet kas gi su juo?“). Tačiau neleido nerimui užvaldyti. Morina sustojo ant šaligatvio.

— Šia mano namai. Gal norėtum užeiti išgerti ar šiaip?

Frenkas sekė paskui jos šlaunis blausiais, kilimu išklotais laiptais. Užsidarius durims jis atsidūrė kambaryje, kvepiančiame dulkių siurbliu, pusryčių šonine ir kvepalais. Tyliame kambaryje, užlietame geltona šviesa nuo lango. Bambukinės žaliuzės saulės šviesą vertė horizontaliomis aukso juostomis. Frenkas jautėsi stiprus ir aukštas. Nusiavusi batus Morina nardė ir tupinėjo aplinkui, patiesino pelenines ir žurnalus:

— Baisu, šia tokia netvarka. Gal prisėstum?

Vienas kelis nugrimzdo į sofą, kai lenkėsi, siekdama žaliuzių virvutės. Frenkas priėjo artyn ir iš nugaros apglėbė merginą per liemenį. Tik tiek ir tereikėjo. Verksmingai sudejavusi ji atsisuko, prisispaudė ir atkišo lūpas. Paskui abu atsidūrė ant sofos. Liko vienintelė problema — varžantys drabužiai. Sukdamiesi aikčiojo, dejavo, skubiai atrišinėjo mazgus, sagstė sagas, sagtis, kabliukus, pagaliau nuslydo paskutiniai suvaržymai. Paskui jos kūno šilumoje ir ritme Frenkas pajuto neapsakomą palaimą: štai, ko man reikėjo. Štai, ko man reikėjo. Visiškas egoizmas taip užvaldė, kad tik miglotai suvokė ją šnibždant: „O, taip, taip, taip..?

Baigę nugriuvo į šalis, paskui vėl susijungė prakaituotoje rankų ir kojų raizgalynėje. Frenkas žinojo, kad niekam gyvenime nebuvo toks dėkingas. Viena bėda — negalėjo sugalvoti, ką pasakyti.

Bandė pažiūrėti jai į veidą, kad rastų minčių, bet mergina prispaudė galvą jam prie krūtinės, Frenkas matė tik juodą plaukų kupetą. Morina laukė, kol jis pirmas prabils. Truputėlį pasukęs galvą pamatė, kad ji žiūri pro kreivą žaliuzių plyšį, kurias jai pavyko truputį pakelti prieš krentant jam į glėbį. Frenkas tyrinėjo išdūlėjusį, kitoje gatvės pusėje esančio plytų namo karnizą. Jo dūmtraukiai ir antenos ryškaus dangaus fone kūrė painius siluetus. Kažkur iš aukštai sklido silpnėjantis lėktuvo ūžimas. Frenkas pažvelgė į kitą pusę — į kambarį. Čia viskas: Pikaso reprodukcijos, Mėnesio knygos klubo rekomenduojama literatūra, supamoji kėdė, židinio atbraila su nuotraukomis — viskas plaukė ryškioje geltonoje šviesoje. Pirma nuosekli mintis, kad jo nusviestas paltas ir marškiniai guli netoli kėdės, o batai ir kelnės bei apatiniai čia, po ranka. Jis galėtų atsikelti, apsirengti ir per pusę minutės dingti.

— Na, — pagaliau prabilo Frenkas, — būtent apie tai tu galvojai šiandien rytą išeidama į darbą, tiesa?

Kambaryje buvo taip tylu, kad jis pirmą kartą tikrai girdėjo už sienos tiksintį žadintuvą.

Tada:

— Ne, — atsiliepė mergina, — tikrai ne.

Greitai atsisėdusi, apgraibomis susirado ryškiai mėlyną megztinį, pastvėrė ir prisidengė. Paskui suabejojusi nusprendė, kad kuklumas turbūt nebesvarbus ir leido jam nukristi. Tačiau sumišusi ir drovėdamasi vėl pakėlė. Matyt, toptelėjo, ar tik kuklumas šiuo momentu kaip tik nėra svarbiausias. Prisidengė krūtis ir sukryžiavo rankas. Plaukai buvo nepatraukliai susitaršę, tikriausiai taip atrodė vaikystėje. Atrodė, kad šimtai mažyčių garbanėlių išsiskleidė ir styrojo iškilusios virš makaulės. Mergina švelniai keliose vietose pirštų galiukais palietė garbanas. Nesistengė sulyginti, greičiau slapčia, beveik nesąmoningai pasitikrino, ar siaubingi krūmai tebėra. Frenkas panašiai liesdavo savo spuogus, kai jam buvo šešiolika. Morinos veidas ir rankos buvo blyškūs, bet gilus raudonis staiga užliejo skruostus. Atrodė, tarsi kas būtų skėlęs antausį, ji buvo tokia pažeidžiama, kad Frenkas manė galįs skaityti merginos mintis. Ką pasakys Norma? Ar Norma pasibaisės ja, kad buvo taip lengvai prieinama? Ne, aišku, Norma supras, kad tikrai brandžiame romane beviltiškai banalu svarstyti tokius terminus kaip „lengvai“ ar „sunkiai“ prieinama. Taip, jeigu tai tikrai brandu, tai kodėl negalėjo apsispręsti, ką daryti su megztuku? Kodėl taip bjauriai svarstė, ką pasakyti tam vyrui?

Galų gale susikaupė. Pakėlė smakrą, tarsi atmesdama sunkią, lygią plaukų sruogą ir sukaupusi valią prisivertė žaismingai nusišypsoti. Pirmą kartą žiūrėjo tiesiai jam į akis:

— Frenkai, ar turi cigaretę?

— Žinoma. Štai.

Pagaliau, laimei, kalba užsimezgė.

— Kaip vadinasi tas skyrius, kurį tu išradai?

— Mm?

— Žinai. Vieta, kur viršininkei pasakei, kad mes būsime. Poniai Jorgensen.

— Ai. Vaizdo priemonių. Iš tikrųjų, neišradau. Ankščiau kažkas panašaus yra buvę, manau, aštuntame aukšte. Nesijaudink, ji vis tiek niekada nesužinos.

— Iš tikrųjų skamba puikiai. Vaizdo priemonės. Atsiprašau sekundėlei, Frenkai.

Nerangiai susigūžusi, tarsi nuo to atrodytų ne tokia nuoga, nubindzino į kitą kambarį, kur tiksėjo žadintuvas. Išėjo vilkėdama chalatu iki pat žemės, plaukai buvo beveik įgavę įprastinę formą. Frenkas stovėjo visiškai apsirengęs ir mandagiai apžiūrinėjo nuotraukas ant židinio atbrailos. Atrodė kaip svečias, kurio niekas dar nepakvietė atsisėsti. Parodė jam, kur yra vonios kambarys. Kai Frenkas grįžo, jau buvo sutvarkiusi sofą ir nerangiai sukiojosi virtuvėlėje.

— Gal galėčiau pavaišinti gėrimu ar kuo nors?

— Ne, ačiū, Morina. Tiesą sakant, manau, kad verčiau dingsiu. Darosi vėlu.

— Oho, tikrai. Ar pavėlavai į traukinį?

— Viskas gerai. Parvažiuosiu kitu.

— Kaip gaila, kad turi skubėti.

Atrodė, kad ji nusiteikusi išlikti rami ir ori. Sekėsi iki to momento, kol atidarė duris. Morinos akys nuklydo į kampą šalia sofos ir aptiko, kad kažkas lengvas ir baltas (liemenėlė ar kojinių raištis), liko nepastebėtas, kai tvarkėsi, ir vis dar gulėjo susisukęs ant kilimo. Ji pajudėjo, aiškiai kovodama su impulsu nulėkti, pačiupti ir sugrūsti po pagalvėlėmis arba net sudraskyti į skutelius. Kai vėl atsisuko į jį, akys buvo apgailėtinai išplėstos ir blizgėjo.

To nebuvo galima išvengti, jis turėjo kažkaip sudėlioti žodžius. Bet vienintelis nuoširdus dalykas, kurį galėtų pasakyti, buvo tas, kad niekam gyvenime nebuvo toks dėkingas. Padėkoti jai. Svarstė, ar tik nesulauktų priešingo efekto, beveik tarsi siūlytų jai pinigų. Kita mintis, šovusi į galvą, buvo liūdna ir maloni. Apkabintų per pečius ir ištartų: „Klausyk Morina, šitai neturi ateities“. Bet tada ji gali pasakyti: „Ach, žinau“, ir įsikniaubti veidu jam į paltą, o jis turėtų aiškintis: „Nenoriu galvoti, kad kaip nors nedorai pasinaudojau, jei taip padariau, na aš..“ čia buvo sunkiausia. Galėtų ištarti: „Atsiprašau“, bet paskutinis dalykas pasaulyje, kurį būtų norėjęs padaryti — tai atsiprašyti. Ar gulbinas atsiprašė Ledos? Ar erelis atsiprašė? Ar liūtas atsiprašė? Po velnių, ne.

Netaręs nė žodžio, nusišypsojo — švelnia, žemiška, patrauklia šypsena. Žiūrėjo į merginą tol, kol ir ji nedrąsiai šyptelėjo. Pasilenkęs švelniai pabučiavo į lūpas ir pasakė:

— Klausyk, tu buvai nuostabi. Dabar sudie.

Nulipo laiptais, išėjo lauk ir pasuko į gatvę. Dar nebuvo nuėjęs pusės kvartalo, kai džiūgaudamas leidosi bėgti. Bėgo iki pat Penktosios aveniu. Kartą turėjo staigiai mestis į šoną, kad neatsitrenktų į vaikišką vežimėlį.

— Ar negalėtum pasižiūrėti, kur leki! — šaukė moteris, bet jis neatsisuko, nes erelis ar liūtas taip pat nebūtų atsigręžęs. Jautėsi tikras vyras.

Ar vyras galėjo važiuoti namo galiniame rūkančiųjų vagone, santūriai pasitaisydamas kelnių kelius, kad nesusiraukšlėtų, čežindamas vakarinį laikraštį ir prisispaudęs prie kaimyno stengtis palikti vietos jo alkūnei? Apsuptas bičiuliškai plepančių ir linguojančių išvargusių bridžo lošėjų, sėdėti ir romiai masažuoti skaudamą galvą? Uostyti tvyrančius laikraščių, tabako, burnų ir perkaitusių radiatorių kvapus?

Po velnių, ne. Vyras turi stovėti atvirame geležimi bildančiame praėjime, kaklaraištis privalo plaikstytis vėjyje. Kojos plačiai pražergtos ant trūkčiojančių ir žvangančių metalinių grindų plokščių. Giliai traukti suspaustos cigaretės dūmus, kol žėruojantis galas virs ugnies adatėle, o popierius — virpančiais pelenais. Tada nuspriegti tiesiai kaip kulką į riaumojantį geležinkelio balastą. Priemiestis lėtai trauktųsi rausvai pilkose septintos valandos dulkėse.

Atvažiavęs į savo stotį Frenkas nulingavo geležiniais laiptais žemyn ir iššoko dar prieš traukiniui sustojant. Truputį pabėgėjęs, atletiškai nužingsniavo prie automobilio.

Užtrauktas didžiojo lango užuolaidas Frenkas pastebėjo prieš įsukdamas į kiemą. Pasukęs pamatė Eiprilę, atbėgančią per virtuvės duris ir atsistojančią po stogeliu automobiliui. Ji vilkėjo juodąja kokteilių suknele, buvo apsiavusi baleto bateliais ir užsirišusi baltą šiugždančią prijuostėlę. Niekada nebuvo jos tokios matęs. Frenkas vos spėjo išjungti variklį, kai Eiprilė atplėšė automobilio duris, abiem rankomis įsikibo jam į parankę ir prakalbo. Jos rankos buvo plonesnės ir nervingesnės už Morinos Grubės. Buvo aukštesnė ir vyresnė, kvėpinosi kitokiais kvepalais, kalbėjo greičiau ir aukštesniu balsu.

— Frenkai, paklausyk. Noriu pasikalbėti prieš tau įeinant į vidų. Tai baisiai svarbu.

— Kas?

— O, daugybė dalykų. Pirmiausia visą dieną ilgėjausi tavęs, labai dėl visko gailiuosi ir myliu tave. Visa kita gali palaukti. Dabar eime į vidų.

Net jei ištisus metus nieko kita ne būtų veikęs, tik peržiūrinėjęs ir svarstęs, kokie jausmai užplūdo per tas dvi ar tris sekundes, kol drimblino virtuvės laiptais su Eiprilė už parankės, vis tiek nebūtų nieko suvokęs. Buvo panašu į vaikščiojimą smėlio audroje. Vandenyno dugne. Ore. Juokingiausia, kad labai suglumęs negalėjo nepastebėti, kad Eiprilės balsas, nors ir labai skyrėsi, bet keistai panėšėjo į Morinos, kai toji pasakojo, kiek nuostabių žmonių Norma pažįsta, kai sakė: „Vaizdo priemonės“. Vaidinimo kokybė, truputėlį apgaulingas sodrumas, kalbėjimasis daugiau su romantiška abstrakcija, o ne su juo.

— Minutėlę palauk čia, mielasis. Kol pakviesiu, — suokė.

Paliko Frenką virtuvėje. Karštas, kepančios rudos jautienos kvapas vertė ašaroti. Įteikusi senamadišką stiklinę viskio su ledu, Eiprilė išnyko svetainėje. Pasigirdo sunkiai valdomas vaikų kikenimas ir degamo degtuko garsas.

— Gerai, — pašaukė, — jau.

Jie buvo prie stalo. Pasižiūrėjo į visų trijų veidus. Tik paskui pamatė, iš kur sklido mirganti gelsva šviesa. Tortas su žvakutėmis. Lėtai, spiegiamai uždainavo:

— Su gimimo diena...

Dženiferė dainavo garsiausiai. Tik Eiprilė pataikė į toną, kai aukštai užtraukė:

— Su gimii-mo diena, mielas tėti.

Maiklas stengėsi iš visų jėgų, jis šypsojosi plačiausiai.

Septintas skyrius

— ATLEISTI TAU, už ką Eiprilė?

Abu stovėjo svetainėje ant kilimo. Eiprilė žengė nedrąsų žingsnį Frenko link.

— Ak, už viską, — prašė, — už viską. Už elgesį savaitgalį. Už tai, kokia buvau nuo tada, kai įsipainiojau į tą kvailą pjesę. Turiu tau tiek daug pasakyti. Sukūriau patį nuostabiausią planą. Frenkai, paklausyk.

Sunku buvo klausytis. Galvoje spengė nežmoniška tyla. Frenkas jautėsi kaip pabaisa. Rijo savo pietus kaip alkanas liūtas. Galop sudorojo dar septynias priklaus šokoladinio torto šakutes. Išvyniodamas dovanas keletą kartų šūktelėjo tą patį žodį, kurį tarė Morinai Grubei: „Nuostabi... nuostabi“. Išklausęs vaikų vakaro maldų, pirštų galiukais išsėlino iš jų kambario. Dabar leidosi žmonos atsiprašomas, tuo pat metu blaiviai ją vertindamas. Nelabai yra į ką žiūrėti, ji per sena, per aukšta ir per stipri. Norėjosi sprukti lauk ir kaip nors dramatiškai atgailauti. Trenkti kumščiu į medį. Bėgti mylių mylias. Šokinėti per akmenines sienas, kad galėtų nusivaręs kristi klampynėje į gervuoges. Tačiau tik užsimerkė ir prisitraukė ją arčiau savęs. Desperatiškai spausdamas glėbyje suglamžė kokteilių prijuostę. Kančia tirpo spaudžiant ir glostant Eiprilės apvalumus. Prisikišęs prie pat jos burnos dejuodamas murmėjo:

— O, mano, mieloji. O, mano mieloji mergaite.

— Ne, palauk, klausyk. Žinai, ką aš visą dieną veikiau? Ilgėjausi tavęs. Ir, Frenkai, aš galvojau apie patį nuostabiausią — ne, palauk. Sakau, myliu tave ir viskas, bet paklausyk minutę. Aš...

Vienintelis būdas ją užtildyti ir patraukti iš akių — bučiuoti lūpas. Grindys pasviro pavojingu kampu. Būtų užgriuvę ant kavos stalelio, jei nebūtų nusvirduliavę trijų žingsnių į šalį. Geidulio apimti saugiai nuvirto ant sofos.

— Brangusis, — sunkiai kvėpuodama šnibždėjo Eiprilė. — Aš siaubingai myliu tave, bet ar nemanai, kad turėtume... O ne, nesustok. Nesustok.

— Turėtume ką?

— Turėtume pabandyti pirmiausia pasiekti miegamąjį. Bet ne, jei tu nenori. Liksime čia, jei nori. Myliu tave.

— Ne, tu teisi, nueisime.

Prisivertė atsikelti, paskui save tempdamas ir ją.

— Verčiau pirmiausia išsimaudysiu duše.

— O ne, nereikia. Prašau, nesimaudyk. Neleisiu.

— Turiu, Eiprilė.

— Kodėl?

— Tiesiog todėl. Turiu.

Frenkas turėjo sukaupti visą valią tam žingsniui žengti.

— Manau, kad esi siaubingai negeras, — kalbėjo Eiprilė, įsikibusi jam į ranką. — Siaubingai negeras, Frenkai. Ar tau patiko dovanos? Ar kaklaraištis geras? Apėjau gal keturiolika vietų, niekur nebuvo padorių kaklaraiščių.

— Puikus kaklaraištis. Gražiausias iš mano turėtų.

Karšto vandens srovė kietai kapojo kūną. Morina Grubė aptraukė Frenką tarsi antroji oda. Net labai smarkiai gremždamas vargu ar nutrintų. Nutarė, kad turi žmonai pasakyti. Mąstė blaiviai: paims abi rankas ir prabils:

— Klausyk Eiprilė. Šią popietę aš...

Užsuko karštą ir atsuko šaltą vandenį. Daugybę metų to nedarė. Šokinėjo ir aikčiojo, bet prisivertė stovėti, kol suskaičiavo iki trisdešimties. Taip darydavo armijoje. Išlindo jausdamasis kaip milijonas dolerių. Pasakyti jai? Kodėl, juk nė neketino nieko sakyti. Kas iš to?

— O, atrodai toks švarus, — pastebėjo Eiprilė, atsisukusi nuo spintos. Vilkėjo gražiausiais naktiniais marškiniais. — Atrodai toks švarus ir ramus. Atsisėsk šalia, pakalbėkime minutėlę, gerai? Pažiūrėk, ką turiu.

Ant naktinio stalelio padėjo butelį brendžio ir dvi taures. Tačiau Frenkas dar ilgai neleido įpilti ar prakalbėti. Tik kartą Eiprilė atsitraukė nuo jo. Atrišo nėriniuotus raištelius, išlaisvino krūtis. Speneliai standėjo ir kilo Frenkui dar nė nepalietus rankomis.

Tą dieną antrą kartą suvokė, kad nuo meilės akto galima netekti žado. Vylėsi, kad Eiprilė paliks pokalbį rytdienai. Žinojo, kad ir ką besakytų, kalbės nemaloniai teatrališkai. Nesijautė turįs tam jėgų. Labiausiai norėjo gulėti tamsoje ir šypsotis. Sutrikęs, kaltas ir laimingas pasiduoti užvaldančiam miegui.

— Mielasis? — balsas skambėjo labai toli.

— Mielasis? Juk nemiegosi, ar ne? Aš turiu tau tiek daug ką papasakoti. Veltui eikvojame brendį, aš net neturėjau progos papasakoti apie savo planą.

Po minutės Frenkas pajuto, kad visai lengva neužmigti. Malonu sėdėti šalia Eiprilės susisukus į antklodę, gurkšnoti brendį ir mėnesienoje klausytis, kaip kyla ir leidžiasi jos balsas. Vaidino ar ne, bet su meilės nuotaikomis jos balsas visada skambėjo maloniai. Pagaliau nenoromis pradėjo kreipti dėmesį į tai, ką ji sako.

Plano idėja per visą dieną gimė iš liūdesio, ilgesio ir meilės jam. Nuodugniai parengta nauja kelionės į Europą šį rudenį programa. „Mūsų labui“. Ar Frenkas numano, kiek jie turi pinigų? Su santaupomis, pinigais, gautais pardavus namą ir automobilį, bei tais, kuriuos sutaupys iki rugsėjo, galėtų pakankamai patogiai gyventi šešis mėnesius.

— Per šešis mėnesius vėl atsistosime ant kojų, vėl būsime finansiškai savarankiški. Štai kur geriausia dalis.

Frenkas atsikrenkštė:

— Klausyk, mažyte, kokį darbą aš galėčiau...

— Jokio darbo. Ak, žinau, galėtum bet kurioje pasaulio vietoje gauti darbą. Jeigu tau jo reikėtų. Esmė ne ta. Tau nereikės jokio darbo, aš dirbsiu. Nesijuok, minutę paklausyk. Ar įsivaizduoji, kiek jie moka sekretorėms tose užjūrio vyriausybinėse agentūrose? NATO ir ECA — visose tokiose vietose. Ar įsivaizduoji, koks pigus gyvenimas, lyginant su mūsų šalimi.

Eiprilė jau apskaičiavo. Žurnale skaitė straipsnį. Jos spausdinimo ir stenografijos gebėjimai leis sėkmingai gyventi. Dar daugiau, jie net galės samdyti ateinančią auklę. Prižiūrėtų vaikus, kol ji dirbtų. Atkakliai tvirtino, jog tai esąs nuostabiai paprastas planas. Keista, kad niekada anksčiau apie tai nepagalvojo. Eiprilės nekantrumas augo. Frenkas juokėsi, ji turėjo vis dažniau liautis pasakojus ir prašyti nesijuokti. Juokas nebuvo tikras. Nenuoširdžiai spaudė žmonos petį, tarsi norėdamas išmesti iš galvos tą žavią užgaidą. Bandė nuslėpti nuo jos, jei ne nuo savęs, kad planas gąsdina.

— Frenkai, aš rimtai. Manai, kad juokauju, ar ką?

— Ne, žinau. Tik turiu porą klausimų. Pirmiausia, ką aš turėsiu veikti, kai tu kalsi pinigus?

Eiprilė atsitraukė. Blausioje šviesoje bandė tyrinėti jo veidą. Atrodė, kad negali patikėti, kad jis nesupranta.

— Argi nesupranti? Nesupranti, jog tai ir yra esmė? Darysi tai, ką turėjai daryti prieš septynerius metus. Ieškosi savęs. Skaitysi, studijuosi, vaikščiosi, mąstysi. Turėsi laiko. Pirmą kartą gyvenime turėsi laiko išsiaiškinti, ką tu nori veikti. Kai išsiaiškinsi, turėsi laiko ir laisvę daryti — ką nori.

Pasiglostė pasmakrę, papurtė galvą. Žinojo, kad moteris pasakys tai, ko jis bijojo. Nerimą sukėlė regėjimas — Eiprilė grįžta po darbo dienos namo. Vilkėdama paryžietišku kostiumėliu, skubiai nusimauna pirštines ir įeina į namus. Namuose jis — kiaušinio dėmėmis išmargintu chalatu, susikūprinęs sėdi ant sujauktos lovos ir rakinėja nosį.

— Klausyk, — pradėjo. Ranka nuslydo nuo žmonos peties. Pro pažastį nukeliavo paglamonėti lengvutės krūties. — Pirmiausia, viskas labai miela ir labai...

— Tai ne miela! — ištarė tą žodį taip, lyg jis būtų visko, ko ji nemėgo, kvintesencija. Pačiupusi nusviedė jo ranka, tarsi ši taip pat būtų nemėgiama. — Dėl Dievo, Frenkai, nesu miela. Nedarau jokios altruistiškos aukos. Ar nematai?

— Gerai, gerai, ne miela. Nepyk. Kad ir kaip būtų, tačiau, manau, kad nėra labai tikroviška. Štai ką manau.

— Kad su tuo sutikčiau, — atsiliepė Eiprilė, — turiu turėti labai keistą ir prastą nuomonę apie tikrovę. Matai, man teko pagalvoti, kad dabar nėra tikroviška protingam vyrui metai iš metų kaip šuniui eiti į darbą, kurio negali pakęsti. Grįžti į nekenčiamą namą nekenčiamoje vietoje. Žmona vienodai nekenčia tų pačių dalykų. Gyventi mažyčių, išsigandusių... Dieve, Frenkai, nereikia pasakoti, kas čia negerai. Aš praktiškai cituoju tave. Tik vakar, kai Kempbelai buvo pas mus, tu kalbėjai apie priemiesčio nusiteikimą neįsileisti realybės. Sakei, kad visi nori auginti vaikus sentimentalumo jūroje. Sakei...

— Žinau, ką sakiau. Tačiau maniau, kad nesiklausai. Atrodei nuobodžiaujanti.

— Man buvo nuobodu. Tai ir bandau pasakyti. Manau, kad niekada anksčiau nebuvo taip nuobodu ir liūdna. Man taip viskas įkyrėjo. Istorija apie ponios Givings sūnų visiškai pribaigė. Kaip mes puolėm prie jos — kaip šunys prie mėsos. Prisimenu, žiūrėjau į tave ir galvojau: „Dieve, kad jis tik liautųsi kalbėjęs“. Viskas, ką sakei, rėmėsi prielaida, kad mes ypatingi, svarbiausi. Norėjau pasakyti: „Bet mes nesame! Pažvelk į mus! Mes tokie pat, kaip žmonės, apie kuriuos kalbi! Mes esame tie žmonės, apie kuriuos kalbi!“ Aš kažkaip, nežinau, niekinau tave. Nesuvokei, kaip baisiai klysti. Paskui, šįryt, atbulas važiuodamas automobiliu taip pažiūrėjai į namą, tarsi tas ruoštųsi tau įkąsti. Mačiau. Atrodei pasigailėtinas. Pravirkau. Jaučiausi velniškai vieniša. Pagalvojau, kaip, po galais, viskas pasidaro taip bjauru. Jei tai ne jo kaltė, tai kieno? Kaip mes patekome į šį mažytį, keistą Donaldsonų, Kramerių ir Vingeitsų, o taip ir Kempbelų svajonių pasaulį? Šiandien suvokiau, kad abu Kempbelai yra didelis, didelis, didelis, kolosalus laiko švaistymas. Staiga iš tikrųjų pradėjo aiškėti, Frenkai. Tai buvo kaip apsireiškimas ar kažkas panašaus. Stovėjau čia, virtuvėje, ir staiga ėmė aiškėti, kad tai mano kaltė. Visada buvo mano kaltė. Galiu pasakyti, kada tai prasidėjo. Nepertraukinėk manęs.

Jis geriau žinojo, kad neverta. Rytą tikriausiai kankinosi nuo minčių vaikščiodama pirmyn atgal mirtinoje tyloje. Mirtinai švariame name sukinėjo, lankstė pirštus, kol įskaudo. Po pietų siautėjo prekybos centre. Automobilis skubiai trūkčiojo NESUKTI KAIRĖN ženklų ir piktų policininkų labirinte. Bėgiojo iš vienos parduotuvės į kitą ieškodama dovanų, jautienos kepsnio ir kokteilių prijuostės. Visa diena buvo didvyriškas susikaupimas šiai savęs pažeminimo akimirkai. Dabar, po velnių, nepakęstų, jei kas ją pertrauktų.

— Tai prasidėjo Betuno gatvėje, — pradėjo, — kai pirmą kartą pastojau. Su Dženifere. Pasakiau tau, kad noriu atsikratyti, atsikratyti ja. Supratau, kad iki tos akimirkos tu nenorėjai vaiko labiau negu aš. Kodėl turėtum? Bet, kai nusipirkau tą guminį švirkštą, visą naštą perkėliau tau. Tarsi būčiau pasakiusi: „Gerai, jeigu nori to vaiko, tai viskas lieka tavo atsakomybei. Tu turėsi verstis per galvą, kad mus išlaikytum. Turėsi mesti iš galvos mintį būti kuo nors kitu, išskyrus tėvu.“ Ak, Frenkai, jei būtum davęs man tai, ko nusipelniau. Būtum išvadinęs kale ir atsukęs nugarą, būtum akimirksniu nutraukęs tą melą. Man turbūt nebūtų užtekę drąsos taip pasielgti. Bet tu nepasakei. Buvai per geras, per jaunas ir išsigandęs. Sužaidei dorai. Štai kaip viskas prasidėjo. Taip mes abu patekome į šią siaubingą apgaulę. Siaubinga, šlykšti apgaulė, kad žmonės privalo atsisakyti realaus gyvenimo „surimtėti ir nurimti“, nes turi šeimą. Tai didysis sentimentalus priemiesčių melas. Visą laiką verčiau tave tam pritarti. Verčiau tave gyventi pagal jį! Dieve, priėjau iki to, kad sukūriau visiškai banalų savo pačios, muilo operos veikėjos, paveikslą. Manau, kad kaip tik tai ir privertė suprasti. Mano — mergaitės, kuri galėjo tapti aktore, jei nebūtų per anksti ištekėjusi, — paveikslas. Tu gi puikiai žinai, kad niekada nebuvau aktorė ir niekada iš tikrųjų nenorėjau ja būti. Žinai, kad išėjau į akademiją tik norėdama pabėgti iš namų, ir aš tai žinau. Visada žinojau. Po trijų mėnesių vaikščiojau išdidžia, saldžiarūgšte veido išraiška. Kokia saviapgaulė. Matai, kaip viskas neurotiška? Norėjau, kad ryšys būtų abipusis. Nepakako, kad sugadinau tau gyvenimą. Norėjau apsukti visą absurdišką reikalą taip, kad atrodytų, jog tu sugadinai manąjį. Norėjau likti auka. Ar ne baisu? Bet tai tiesa! Tiesa!

Su kiekvienu „tiesa“ trankė mažyčiu kietu kumšteliu per nuogą kelį.

— Dabar matai, už ką turi man atleisti. Ir kodėl turime kuo greičiau išnykti iš čia į Europą? Ne dėl to, kad esu „miela“ ar dosni, ar dar kokia nors. Nedarau tau jokių paslaugų. Viskam, ką tau siūlau, visada turėjai teisę. Tik gailiuosi, kad taip vėlai.

— Gerai. Ar dabar galiu kalbėti?

— Taip. Juk supranti, ar ne? Ar dar galėčiau truputį brendžio? Tik šlakelį. Gerai. Ačiū.

Siurbtelėjo. Atmetė atgal plaukus, antklodė nuslinko nuo pečių. Truputį atsitraukė nuo jo. Norėjo sėdėti prie sienos parietusi kojas. Atrodė visiškai atsipalaidavusi, pasitikinti, pasiruošusi klausytis. Laiminga, kad išdėstė savo argumentus. Melsvai baltas jos kūno švytėjimas turėjo galingą jėgą. Frenkas žinojo, kad negalės aiškiai mąstyti, jeigu žiūrės į Eiprilę. Privertė save žiūrėti į mėnulio nušviestas grindis prie savo kojų. Ilgai degėsi cigaretę. Stengėsi laimėti laiko. Reikia apsvarstyti savo požiūrį. Kai ji grįš į butą Paryžiuje, smailiakulniai bateliai ryžtingai kaukšės grindų plytelėmis. Plaukai bus tvarkingai susegti į kuodą. Veidas aptrauktas nuovargio. Vertikali raukšlelė tarp akių matysis net besišypsant. Kita vertus...

— Pirmiausia, — pagaliau prakalbo, — manau, kad esi sau per griežta. Nieko nebūna tik juoda ir balta. Nevertei manęs imtis darbo Nokse. Be to, pažiūrėk kitaip. Sakai, jog visada žinojai, kad nesi aktorė, todėl nelabai teisinga jaustis apgauta. Na, pažiūrėkim, ar tas pats netinka ir man? Sakau, kas nustatė, kad aš turėčiau būti didis žmogus?

— Nežinau, apie ką tu, — ramiai atsiliepė Eiprilė, — manau, kad būtų truputį nuobodu, jei būtum didis žmogus. Bet, jei klausi, kas pasakė, kad esi išskirtinis, kad esi pirmarūšis, originali mintis — na, Dieve mano, Frenkai, atsakymas — visi. Kai pirmąkart tave sutikau tave, buvai...

— Buvau mažas išmintingas vyrukas didele burna. Norėjau pasipuikuoti erudicija, kurios neturėjau. Buvau...

— Ne! Kaip gali taip kalbėti? Ar viskas taip blogai, kad praradai tikėjimą savimi?

Na, ne. Turėjo pripažinti, kad ne taip jau blogai. Be to, bijojo, kad jos balse atsirado atvira abejonės gaidelė. Silpna užuomina galėjo įtikinti ją, kad buvo mažas išmintingas vyrukas. Susikrimto.

— Gerai, — pripažino, — gerai, sakykim, buvau daug žadantis vaikas. Esmė ta, kad Columbia turėjo daug tokių vaikų. Bet tai nebūtinai reiškia, kad...

— Tokių kaip tu daug nebuvo, — dar kartą patvirtino moteris. — Niekada nepamiršiu, kuo jis ten vardu, prisimeni? Tas, kuriuo tu taip žavėjaisi. Tas karo pilotas, kuris turėjo galybę merginų? Bilas Kroftas. Niekada nepamiršiu, kaip jis apie tave kalbėdavo. Kartą man pasakė: „Jei turėčiau pusę to vaikino smegenų, liaučiaus jaudinęsis.“ Jis taip ir galvojo. Visi žinojo, kad pasaulyje nebuvo to, ko tu būtum negalėjęs padaryti arba tapti, jei tik turėtum galimybę rasti save. Bet kuriuo atveju, esmė ne ta. Jei ir nebūtum išskirtinis, vis tiek reikėtų taip pasielgti. Ar nesupranti?

— Gal leistum baigti? Pirmiausia...

Užuot kalbėjęs ir leidęs balsui plaukti, pajuto poreikį tylėti. Gurkštelėjo brendžio. Gėrimas nudegino gomurį, šilumos bangos užliejo pečius, nubėgo nugarkauliu. Frenkas iškilmingai žiūrėjo į grindis.

Ar Bilas Kroftas tikrai taip pasakė?

— Viskas, ką sakai, gali turėti tam tikrą prasmę, — pradėjo iš naujo. Frenkas neturėjo argumentų. Jo balsas, tarsi rezonuodamas Eiprilei, suskambo truputį teatrališkai. Didvyrio balsas, tinkantis asmeniui, kuriuo Bilas Kroftas galėjo žavėtis. — Galėtų turėti prasmės, jeigu aš turėčiau neabejotiną, pamatuojamą talentą. Jei, sakykim, būčiau dailininkas arba rašytojas, arba...

— Oi, Frenkai. Ar manai, kad tik rašytojai ir dailininkai turi teisę gyventi savaip? Klausyk, man nesvarbu, jei tu penkerius metus nieko neveiksi. Nesvarbu, jei po penkerių metų nuspręsi, kad iš tikrųjų nori kloti plyteles, dirbti mechaniku ar prekinio laivo jūrininku. Ar nesupranti, ką sakau? Tai visiškai nesusiję su neabejotinais, pamatuojamais talentais. Tavo pati esmė sustingo čia. Tokiu gyvenimu nuolatos paneigiama ir paneigiama tai, kas tu esi.

— O kas aš esu? — pirmą kartą leido sau pažvelgti į žmoną. Ne tik pažvelgė, bet padėjo stiklinę ir palietė jos koją. Eiprilė prispaudė jo delną abiem rankom.

— Ak, argi nežinai? — švelniai patraukė vyro ranką aukštyn klubu, plokščiu pilvu ir vėl prispaudė. — Negi nežinai? Esi pats vertingiausias ir nuostabiausias dalykas pasaulyje. Tu esi vyras.

Iš visų jo gyvenimo kapituliacijų ši atrodė labiausiai panaši į pergalę. Niekada anksčiau taip galingai širdyje nekunkuliavo pakili nuotaika. Niekada tiesa taip skaisčiai nevirto grožiu. Niekada paimdamas savo žmoną taip netriumfavo laike ir erdvėje. Jo noru praeitis galėjo ištirpti. Ir ateitis. Ir šio namo sienos, visa įkalinusi aplinka, medžiai ir miestai. Jis valdė visatą, nes yra vyras. Nes nuostabi būtybė atsivėrė ir judėjo su juo, švelni ir stipri — moteris.

Suskambo pirmieji skaidrūs ir neryžtingi bundančių paukščių balsai. Vešlių medžių spalva iš pilkos perėjo į gelsvai žalią. Eiprilė švelniai palietė Frenko lūpas pirštų galiukais.

— Mielasis, mes tikrai padarysim, ar ne? Sakau, jog tai nebuvo tik tuščios šnekos, ar ne?

Vyras gulėjo ant nugaros ir mėgavosi lėtai pakylančia ir nusileidžiančia savo krūtinės ląsta. Atrodė, kad ji pakankamai plati ir raumeninga, puikiai tiktų pavyzdiniams viduramžių šarvams. Ar yra kas nors, ko jis negalėtų padaryti? Ar yra kelionė, kurios negalėtų imtis, ar prizas, kurio nelaimėtų?

— Nebuvo, — atsakė.

— Nes aš norėčiau tuojau pat pradėti. Rytoj. Parašyčiau laiškus, sutvarkyčiau visokius niekniekius. Pasidomėčiau pasais. Manau, kad turėtume dabar pat pasakyti Nifer ir Maikui, ar ne? Jiems reikės šiek tiek laiko apsiprasti. Be to, noriu, kad jie sužinotų pirmieji. O tu?

— Taip.

— Bet sakau, jei tu nesi visiškai tikras, tai jiems dar nesakysiu.

— Aš visiškai tikras.

— Nuostabu. Ak, mielasis, pažiūrėk, kiek valandų. Laukėjau šviesu. Būsi mirtinai pavargęs.

— Ne, nebūsiu. Galiu pamiegoti traukinyje. Galiu miegoti biure. Viskas gerai.

— Gerai. Myliu tave.

Užmigo kaip vaikai.

antra dalis

Pirmas skyrius

PRASIDĖJO DŽIAUGSMINGO pamišimo laikas. Apėmė toks triumfuojantis nerūpestingumas, kad vėliau Frenkas negalėjo prisiminti, kiek tai truko. Gal savaitę, o gal dvi, o gal ir dar ilgiau. Paskui gyvenimas pradėjo grįžti į normalias vėžes. Įprastas rūpestis, kaip praleisti laiką, nerimastingas poreikis jį paskirstyti ir išmatuoti. Vėliau, atsigręžęs atgal, negalėjo pasakyti, kiek laiko buvo kitaip.

Vienintelė diena aštriai ir ryškiai įsirėžė atmintyje — pirmoji po gimtadienio.

Tikrai miegojo traukinyje. Galva atlošta ant dulkėto sėdynės pliušo, Times slysta nuo kelių. Paskui ilgai stovėjo po aidžiais centrinės stoties skliautais ir gėrė karštą kavą. Leido sau vėluoti į darbą. Kokie maži, tvarkingi ir komiškai rimti atrodė kiti vyrai. Trumpai kirptos galvos su žilomis sruogelėmis. Apykaklės su sagutėmis kampuose. Judrios mažytės skubančios pėdos! Begaliniai neramūs spiečiai. Skuba stotimi, gatvėmis. Po valandos nurims. Laukiantys miesto centro pastatai juos praris ir laikys. Vienas bokštas stovės ir žiūrės į skersai kanjono stovintį kitą. Tyrinės didžiulį tylų insektariumą. Jame šimtai mažyčių rausvų vyrukų baltais marškiniais. Jie amžinai kilnoja popierius, šnairuoja į telefonus. Vaidina savo aistringą buką vaidmenį, visiškai abejingi dangumi dedantiems pavasario debesims.

O tąsyk Frenko Vilerio kava buvo gardi, popierinė servetėlė tobulai sausa ir balta. Aptarnaujanti rūpestinga moteris buvo tokia išdidi ir aiškiai džiaugėsi savo paslaugumu („Taip, pone. Ačiū, pone. Ar tai jau viskas, pone?“). Frenkas norėjo pasilenkti ir pabučiuoti į raukšlėtą skruostą.

Prisiartinus prie biuro pusiau sugrįžo išsekimo euforija — visi garsai neaiškūs, vaizdai susilieję, visos užduotys lengvos.

Svarbiausi dalykai pirmiausia. Lifto durys atsivėrė penkioliktajame aukšte. Frenkas pirmiausia turėjo vyriškai pasielgti su Morina Grube. Sėdėjo viena prie registracijos stalo. Tamsiu kostiumu, tikriausiai dėl to, kad buvo griežčiausiais ir mažiausiai provokuojantis daiktas spintoje. Pamačiusi ateinantį Frenką labai sutriko Bet jo šypsena buvo tokia tinkama — visai ne slapukiška ar išdidi. Visiškai atvira, draugiška šypsena. Morinos pasitikėjimas grįžo prieš jam prieinant prie stalo. Ar ji bijojo, kad Frenkas palaikys ją kekše? Kad jis visą diena šnibždėjo ir kikeno apie ją su kitais vyrais? Jei taip, šypsena užtikrino, kad gali būti rami. Kita vertus, gal ji bijojo, kad jis norės didžiulės romantikos? Kad trikdys gyvenimą įkyriai lįsdamas kampuose („Turiu tave pamatyti...)?

Šypsena kalbėjo, kad turi liautis nerimavus ir dėl to. Atrodo, šiuo metu šitos dvi galimybės kėlė didžiausią nerimą.

— Sveika, — maloniai pasisveikino Frenkas. — Turėjai kokių nors bėdų dėl vakar? Kalbu apie ponią Jorgensen?

— Ne. Nieko nekalbėjo.

Atrodė, kad Morinai sunku žiūrėti jam į akis. Labiausiai tiko kaklaraiščio mazgas. Stovėdamas ir šypsodamasis nuolatiniame monotoniškame žmonių gausme ir bruzdėjime negalėjo sukelti stebėtojų smalsumo, nebuvo nieko tokio nei stovėsenoje, nei veide. Galima buvo pamanyti, kad jis šiaip stabtelėjo eidamas pro šalį arba norėjo pasiteirauti apie spausdinimą. Tačiau iš arti, iš ten kur sėdėjo Morina, aiškiai buvo matyti jo intymus nuoširdumas.

— Klausyk, Morina, — pradėjo. — Pagalvojau, jei nė vienas iš mūsų nieko iš to nelaimėjo, galėtume šiandien po pietų kur nors nueiti ir pasikalbėti. Jei nori, jei yra kas, apie ką norėtum man pasakyti ar paklausti, pirmyn. Ar yra?

— Ne. Išskyrus, aš... na, ne. Iš tikrųjų nėra, tu teisus.

— Ne teisume esmė. Nenoriu, kad galvotum jog aš... na, nesvarbu. Bet paklausyk, šiuo atveju reikia neturėti jokių apgailestavimų. Aš neturiu. Tikiuosi, kad ir tu. O jei turi, viliuosi, kad pasakysi.

— Ne, — atsakė mergina, — neturiu.

— Džiaugiuosi. Klausyk, tu miela, Morina. Jei būtų kas nors, ką galėčiau dėl tavęs padaryti, tikiuosi duosi žinią. Galbūt nuskambės truputį pigiai, bet noriu, kad būtume draugai.

— Gerai, — sutiko ji, — ir aš.

Frenkas nuėjo praėjimu tarp kabinų. Judėjo lėtai ir pasitikinčiai. Tai buvo nauja, brandesnė jo „baisiai seksualios eisenos“ Betuno gatvėje versija. Kaip paprasta! Jei būtų savaitėmis planavęs, repetavęs, rašęs, braukęs niekada nebūtų paruošęs kilnesnės ir malonesnės kalbos. Pasidavė akimirkos stimului! Ar yra kas nors pasaulyje, ko jis negalėtų padaryti?

— Labas rytas, tėveli, — pasisveikino su Džeku Ordvėju.

— Franklinai, mano sūnau. Kaip gera matyti spindintį tavo veidą.

Svarbiausi dalykai pirmiausia. Kitas reikalas — GAUTA krepšys.

Ne, pluoštas popierių vakar paliktų stalo viduryje. Juos Morina išėmė iš pagrindinės bylos. Nesutvarkytas Toledo atšakos valdytojo reikalas ir produkcijos kontrolės brošiūra. Argi leis tokiam dalykui trikdyti ramybę? Aišku, ne.

— Vidinis kompanijos laiškas į Toledą, — prakalbo į diktofoną. Atsilošė sukamojoje kėdėje, pasidėjo koją mediniame balnelyje ant stalčiaus krašto. — Atšakos valdytojo B. F. Calmerio dėmesiui. Objektas: NPVA konferencija. Nauja eilutė. Atsižvelgdami į ankstesnę ir dabartinę korespondenciją, pranešame, kad buvo labai sėkmingai imtasi reikalo. Taškas. Nauja eilutė.

Nuėjo gana toli neturėdamas nė menkiausios minties, kaip reikėtų imtis reikalo. Tačiau, besėdint ir bemaigant mikrofoną, gimė mintis. Greitai vieną po kito deklamavo lygius sakinius. Stabtelėdavo tik nusišypsoti iš pasitenkinimo. Sureguliuoti reikalus su Toledo atšakos valdytoju buvo taip pat lengva, kaip ir su Morina Grube.

F. H. Vileris arba „mes“ visiškai sutinkame, kad dabartinė brošiūra visiškai netinkama. Laimei, problema jau išspręsta ir „mes“ tikimės, kad atšakos valdytojas pritars tokiam sprendimui. Atšakos valdytojas, be abejo, žino, kad NPVA delegatai turėtų gauti tuzinus panašaus turinio brošiūrų, kurių dauguma būtų nukeliavę į šiukšliadėžes. Nokso tikslas — sukurti kažką kita, kas pritrauktų dėmesį, ką įsidėtų į kišenę ir neštųsi į viešbutį. Šis produktas parengtas specialiai NPVA konferencijai, esamu momentu jis jau gaminamas — tai trumpa, atvira pardavimų žinutė, pavadinta „Pokalbis apie gamybos kontrolę“. Atšakos valdytojas galės įsitikinti, kad šis leidinys nepriklauso nei nuo puikaus formato ar puošnių iliustracijų, nei nuo įkyraus reklamai būdingo žargono. Baltai juodas formatas, lengvai skaitomas šriftas, glausta kalba suteiks NPVA delegatui tai, ko reikia; nei daugiau, nei mažiau: faktus.

Įdėjo naują juostelę į diktofoną, atsilošė ir tęsė.

— Kopija tikra. Antraštė: pokalbis apie gamybos kontrolę, daugtaškis. Nauja eilutė. Gamybos kontrolė, kablelis, — nei daugiau nei mažiau, tik teisingas tinkamų medžiagų tinkamu laiku ir tinkamoje vietoje sudėjimas, kablelis, pagal kintamą grafiką. Taškas. Paprasta aritmetika. Taškas. Pagal pokyčius žmogus viską gali atlikti su pieštuku ir popieriumi. Taškas. Bet Nokso 500 elektroninis kompiuteris gali — brūkšnys — tiesiog — brūkšnys — tūkstančius kartų greičiau. Taškas. Todėl...

— Eini kavos, Franklinai?

— Manau, ne, Džekai. Verčiau pabaigsiu šitą.

Ir pabaigė, nors užtruko visą rytą. Laisvąja ranka vartė pagrindinės bylos popierius. Dėliojo sakinį čia, pastraipą ten. Aiškino diktofonui, kol išdėstė visus kompiuterio privalumus fabriko gamybos valdymui. Perklausė. Skambėjo labai autoritetingai („kadangi sąskaita už medžiagas padidėja, — girdėjo savo balsą, — kitas kompiuterio žingsnis — peržvelgti atnaujintas aprašo dalis“). Niekas nebūtų pasakęs, kad Frenkas net nežino, apie ką kalba. Kai mašinraštis sugrįš, jis nušlifuos, gal koks nors technikas patikrins. Dėl saugumo. Paskui patvirtins ir išsiųs į Toledą tiek kopijų, kiek reikia. Savisaugai vieną kopiją nusiųs Bandžiui. Su prierašu: „Tikiuosi, šitas tiks. Toledas norėjo ko nors trumpo ir mielo apie NPVA“. Jei sėkmė lydės, bus nukabintas nuo kablio. Dabar galėjo saugiai nuimti visą nerimą keliančią Toledo korespondenciją nuo krūvos popierių, į kuriuos negalėjo prisiversti pažiūrėti. Galėjo kartu su visa brošiūros medžiaga padėti į krepšį „IŠSIŲSTA“ su nuoroda „Byla“.

Tie veiksmai stebėtinai sumažino netvarką ant stalo, tad kilo noras po priešpiečių sudoroti dar porą ar trejetą klausimų, kurių anksčiau nepajėgė imtis.

Vienas iš jų buvo keblus laiškas, kuriame aiškinama, kodėl „mes“ leidome demonstruoti Čikagos verslo mugėje pasenusį sumavimo mašinos modelį. Sukūrė tikrą išsisukinėjimo šedevrą. Kitas, storas laiškų pluoštas, kurio vengė ištisas savaites, pasirodė esąs daug paprastesnis negu manė. Sprendimas priklausė nuo jo paties. Ar gryno aukso sąsagos ($ 14.49), ar gryno aukso ženkliukai į atlapą ($ 8.98) turėtų būti kvotų viršijimo konkurso prizais. Varžėsi Mineapolio ir Sent Polo diagramų įrenginių pardavėjai. Sąsagos! Nukeliavo į IŠSIŲSTA krepšį.

Frenkas virto energijos demonu ir tik ketvirtą valandą, kai apsiblausęs priėjo prie vandens vėsintuvo („Žiūrėk, iškyla didžiulis burbulas. Bulbt! Argi ne smagu!“), suprato, kodėl. Eiprilė jo prote paliko dalelę kaltės sakydama, kad jis „metų metus dirba kaip šuo“. Frenkas norėjo paprieštarauti, kad tai, ką darė metų metus vargu ar būtų galima pavadinti „dirbo kaip šuo“, bet Eiprilė nesuteikė jam galimybės. Dabar, besistengdamas per vieną dieną sutvarkyti popierius, bandė atidirbti už klaidinimą. Kokios nesąmonės! Kaip galėtų būti svarbu, ką jis čia metų metus veikė? Arba ką ji manė čia jį veikiant? Arba ką jis manė, kad ji mano čia jį veikiant? Niekas nebeturi prasmės. Ar galėjo įsidėti visa tai sau į galvą? Klupinėjo atgal nuo aušintuvo, šilta ranka šluostėsi vėsias lūpas. Pradėjo suvokti, kad po kelių mėnesių visiems laikams paliks šią vietą. Viską: šviesas, stiklines pertvaras, tarškančias rašomąsias mašinėles. Lėta šios vietos agonija kaip smegenų auglys bus išpjauta iš jo gyvenimo. Laimingos kelionės!

Paskutinio dienos veiksmo net nepavadintum darbu, nereikalavo energijos, gal tik šiek tiek drąsos. Frenkas atidarė apatinį stalčių, atsargiai iškėlė dviejų telefono knygų svorio „tikrų skanėstų“ pluoštą ir išmetė į šiukšlių krepšį.

Nežinia, kuriam laikui biuras išnyko iš Frenko sąmonės. Formaliai atliko darbus. Nerūpestingai vartė popierius. Posėdžiavo su Bandžių. Valgė priešpiečius su Ordvėjumi ir kitais. Kilniai šypsojosi Morinai Grubei, prasilenkdamas su ja koridoriuje netgi sustodavo paplepėti, norėdamas parodyti, kad jie draugai. Tiesa ta, kad slenkanti diena buvo ne kas kita, tik poilsio ir pasiruošimo vakarui metas.

Frenkas atrodė nevisiškai pabudęs tol, kol leidžiantis saulei neišlipdavo iš traukinio ir neįsėsdavo į automobilį. Grįžęs su Eiprilė išgerdavo po kokteilį, vaikams tyliai tysant prie televizoriaus, paskui — pietų malonumai, pokalbių intensyvumu primenančių tuos prieš vestuves. Tačiau diena iš tikrųjų neprasidėdavo iki vėlumos, kol užmigdavo kambariuose vaikai. Tada jie įsikurdavo svetainėje. Eiprilė patraukliai susirangydavo ant sofos. Frenkas stovėdavo nugara atsirėmęs į knygų spintą. Abu su juodos itališkos kavos puodeliu ir cigarete rankoje leisdavosi į meilės nuotykį.

Kalbėdamas Frenkas lėtai eidavo aplink kambarį. Eiprilė sekiojo akimis paskui. Dažnai pakreipdavo galvą ir pečius. Pajutęs, kad pasiekė kandumo viršūnę, apsisukdavo ir triumfuodamas pažvelgdavo į žmoną — jos eilė kalbėti. Frenkas vaikščiodavo ir linksėdavo. Eiprilei baigus, žvilgsniai vėl džiūgaudami susitikdavo. Kartais žarstydavo sąmojus: žinau, noriu pasirodyti, bet tu darai tą patį. Myliu tave.

Ką tai reiškė? Nesvarbu, apie ką jie kalbėjo, galų gale svarbiausia tų pokalbių išvada — nuo šiol bus kitokie — geresni. Eiprilė susirangydavo ant sofos. Grakščiai išskleisdavo sijoną nuo juosmens iki kulkšnių. Švelnioje šviesoje jos ilgas baltutėlis kaklas ir veidas išlaikydavo tobulą rimtį. Jokio panašumo į sustingusią ir pažemintą aktorę, stovėjusią pakeliant uždangą. Dar mažiau priminė piktą prakaituotą žmoną, tampiusią žoliapjovę. Nė kiek atbukusią matroną, leidusią dirbtinos draugystės vakarus su Kempbelais. Net į sutrikusią ir droviai aistringą moterį, sveikinusią jį su gimtadieniu. Eiprilės balsas buvo subtiliai žemas, toks, kaip pirmame „Suakmenėjusio miško“ veiksme. Klasikinio grožio maniera atlošdavo galvą ir nusijuokdavo, palinkdavo pirmyn ir nukrėsdavo cigaretės pelenus. Bet kas būtų galėjęs įsivaizduoti ją, užkariaujančią Europą.

Frenkas kukliai numanė, kad panašiai ir pats keičiasi. Suprato pagal tai, kaip pasikeitė jo kalbėjimo maniera. Kalbėjo lėčiau, labiau nei įprastai apgalvodamas, žemesniu tonu ir sklandžiau. Beveik nebemikčiodavo ir nekartodavo bereikšmių frazių („Ne, bet turiu omenyje... Nežinau... žinote...), kurios paprastai lydėdavo jo kalbą. Nereikėjo nulenkti galvos ar kitaip nervingai rangytis, kad jį suprastų. Vaikštinėdamas pagavo savo atvaizdą didžiajame lange — deja, jis nebuvo toks išbaigtas, kaip Eiprilės. Veidas per daug putlus, burna per švelni. Kelnės per gerai išlygintos, marškiniai — įnoringas Medisono aveniu atspindys. Kartais vakarais gerklė įskausdavo, net akys perštėdavo nuo kalbėjimo. Frenkas kūprindavosi, nutaisydavo žandikaulio padėtį, atlaisvindavo kaklaraištį, leisdamas jam kabėti kaip virvei. Atspindyje pradėjo ryškėti drąsūs personažo bruožai.

Vaikai irgi išgyveno keistą laikotarpį. Ką iš tikrųjų reiškė pasakymas, kad rudenį išvažiuos į Prancūziją? Kodėl motina vis tvirtina, kad bus smagu, tarsi jie drįstų abejoti? Kodėl ji taip juokingai elgiasi? Po pietų apkabindavo ją ir klausinėdavo su prieškalėdiniu jausmų antplūdžiu. Atsakinėjančios mamos akys dažnai nuklysdavo nežinia kur. Po minutės galėjo pasakyti: „Taip, mielieji, bet neklausinėk tiek daug, gerai? Leiskit mamytei pailsėti?

Grįžus tėvui būdavo ne ką geriau. Mėtydavo juos į orą ir gaudydavo arba skraidindavo aplink namus, kol supykindavo, bet tik po ilgo ir nerimą keliančio pasisveikinimo su mama virtuvės tarpduryje. O tos kalbos per pietus! Buvo beviltiška tikėtis, kad kuris nors vaikas galės įterpti žodelį. Maiklas aptiko galįs sukinėtis kėdėje, idiotiškai rėksmingu balsu kartoti kūdikiškus žodžius arba prisigrūsti burną bulvių košės ir sėdėti išsižiojęs. Suaugusieji nepriekaištaudavo. Dženiferė sėdėdavo prie stalo labai tiesiai ir nežiūrėdavo į brolį, apsimesdavo, kad labai domisi tuo, ką kalba tėvai. Nors vėliau laukdama, kada ateis laikas miegoti, kartais tyliai nukiūtindavo pati ir čiulpdavo nykštį.

Buvo viena paguoda. Jie galėjo miegoti be baimės, kad po valandos prikels netikėti, siaubingi šnopavimo, durų trankymo ir barnių garsai. Visa tai, matyt, liko praeityje. Galėjo snūduriuoti, liūliuojami malonių garsų svetainėje, kitokių garsų, kurių painus kilimo ir leidimosi ritmas brovėsi į jų sapnus. Jei pabusdavo versdamiesi ant kito šono ar ieškodami vėsesnės vietos po paklodėmis, žinojo, kad garsas tebėra. Vienas balsas labai žemas, o kitas švelnus ir gražus, kalbėdavo ir kalbėdavo taip reikšmingai ir raminamai, kaip tolyje išnyrantys kalnai.

— Visa šalis supuvusi nuo sentimentalumo, — vieną naktį pareiškė Frenkas, atsisukdamas nuo lango ir žengdamas ant kilimo. — Jis sklido kaip užkratas metų metus. Kartų kartas. Ką bepaliestum, viskas suglebę.

— Būtent, — žavėdamasi atsiliepė Eiprilė.

— Noriu pasakyti, ar čia ne didžiausia blogybė, kai pagalvoji? Net blogiau nei pelno vaikymasis, dvasinių vertybių praradimas ar bombų baimė. O gal čia pasekmė? Gal taip nutinka, kai visi veiksniai vienu metu tampa aktyvūs, tačiau nėra tikros kultūrinės tradicijos, gebančios viską sugerti. Šiaip ar taip, nesvarbu, kieno čia išdava, bet tai žudo Jungtines Valstijas. Ar ne taip? Nuolatinis kiekvienos idėjos ir emocijos vulgarizavimas į savotišką apvirškintą intelektualinį kūdikių maistą. Į besišypsantį, lengvą, naujovišką sentimentalumą kasdieniame gyvenime.

— Taip, — pritarė ji, — taip.

— Sakau, ar nenuostabu, kad visi vyrai galų gale sumoteriškėja? Nes taip yra. Visi tie mekenimai apie „prisitaikymą“, „saugumą“ ir „vieningumą“. Dieve, visur tai matyti. Visas tas televizinis šlamštas, kur kiekviename epizode pasakoma, kad tėtis idiotas, o mamytė visada šalia. Kokius pasibjaurėtinus ženklus žmonės stato kiemuose. Pastebėjai tuos ženklus ant kalvos?

— Kalbi apie lenteles su pavardėmis? Daugiskaita? Pavyzdžiui, „Donaldsonai“?

— Teisingai! — Frenkas triumfuodamas nusišypsojo žmonai, kad taip tiksliai suprato, apie ką jis kalba. — Po velnių, niekada „Donaldsonas“, „Džonas J. Donaldsonas“ ar koks kitoks vardas. Visada „Donaldsonai“. Taip ir matai jaukią, mažą kompaniją, sėdinčią kaip triušiukai su pižamomis ir, dėl Dievo, maumojančią zefyrus. Manau, kad Kempbelai dar nepasistatė tokio ženklo, bet duokime jiems laiko. Eidami tokiu tempu kaip dabar — pasistatys, — nusijuokė sodriu, gerkliniu juoku. — O, Dieve, kaip buvome priartėję prie tokios slogios egzistencijos.

— Bet nepasidavėme, — atsiliepė Eiprilė. — Štai kas svarbiausia.

Kitą kartą, gana vėlai, priėjo prie sofos ir atsisėdo ant kavos stalelio krašto, žiūrėdamas į žmoną.

— Žinai, į ką tai panašu, Eiprilė? Tokie pokalbiai? Visa ta išvykimo į Europą idėja? — Buvo įsitempęs ir susijaudinęs. Vien sėdėti ant kavos stalelio krašto atrodė originalu ir nuostabu. — Tarsi išlindom iš celofaninio maišo. Tarsi metų metus buvome supakuoti savotiškame celofaniniame maiše, to nė nenutuokdami. Ir staiga išsiveržėme. Truputį panašiai jaučiausi, kai pirmą kartą kare žygiavau fronto linijos link. Buvau nuožmus ir išsigandęs, nes taip buvo madinga. Tačiau negalėjau įdėti širdies. Aišku, iš tiesų bijojau, bet ne tai svarbiausia. Tai, ką iš tikrųjų jaučiau, visiškai nebuvo susiję su baime. Tai buvo nuostabus gyvenimo pojūtis. Pilnakraujis. Viskas atrodė tikriau negu tikra. Sniegas laukuose. Kelias. Medžiai. Nuostabi dangaus žydrynė, išraižyta baltomis juostomis. Viskas. Ir šalmai, ir milinės, ir šautuvai. Ir tai, kaip žygiuoja vaikinai. Aš savotiškai juos mylėjau. Netgi tuos, kurių nemėgau. Prisimenu, labai rūpinausi tuo, kaip veikia mano kūnas, kaip kvėpuoju. Žygiavome suniokotu miestu, pro apgriuvusias sienas, nuolaužas ir galvojau, kad tai gražu. Po velnių, tikriausiai buvau kvailas ir išsigandęs kaip ir visi, bet širdyje niekada nesijaučiau geriau. Vis galvojau — tai tikra. Tokia tiesa.

— Kartą ir aš panašiai jaučiausi, — prisipažino moteris.

Iš jos drovėjimosi galima buvo numanyti, kad bus pasakyta kažkas nenugalimai jautraus.

— Kada? — droviai kaip mokinys klausė Frenkas, nedrįsdamas pakelti akių į ją.

— Kai pirmą kartą su tavimi mylėjausi.

Kavos stalelis susvyravo ir vėl trinktelėjęs išsitiesino, puodeliai subarškėjo. Frenkas atsikėlė ir priėjęs prie sofos paėmė ją ant rankų. Vakaras pasibaigė.

Praėjo daug tokių vakarų, kol jis vėl pradėjo galvoti apie slenkantį laiką. Į jų pokalbius įsėlino pirmi menki nesutarimai.

Kartą Frenkas pertraukė Eiprilę sakydamas:

— Klausyk, kodėl mes vis kalbame apie Paryžių? Argi nėra vyriausybinių agentūrų visoje Europoje? Kodėl ne Roma? Arba Venecija, ar net kuri nors vieta Graikijoje? Atminkim, Paryžius — ne vienintelė vieta.

— Aišku, ne, — moteris nervingai braukė pelenų dulkeles nuo kelių. — Tačiau tai atrodo logiškiausia vieta pradžiai, tiesa? Dar toks privalumas — tu moki kalbą ir visa kita.

Jei tuo metu būtų pažiūrėjęs į langą, būtų pamatęs išsigandusio melagio atvaizdą. Kalbą! Ar jis tikrai kada nors privertė ją įtikėti, kad moka prancūziškai?

— Na, — pasakė ir kikendamas paėjėjo į šalį, — nebūčiau toks tikras. Aš jau turbūt pamiršau ir tą, ką mokėjau. Sakau, niekada gerai nemokėjau, na taip, kad galėčiau laisvai kalbėti. Tik vieną kitą žodį.

— Mums tiek ir tereikia. Vėl greitai išmoksi. Abu išmoksime. Be to, esi ten buvęs. Žinai, kaip išdėstytas miestas, kaip atrodo įvairūs kvartalai. Tai svarbu.

Frenkas įtikino save, kad tai iš esmės tiesa. Keletą kartų žygiavo per miestą, taigi prisiminė, kur yra dauguma atvirukuose pavaizduotų objektų. Žinojo, kaip iš tų vietų nukakti į Amerikos prekybos tarnybą ar Raudonojo kryžiaus klubą. Atsiminė, kaip iš tų vietų nusigauti į Pigalio aikštę, kaip pasirinkti geriausią prostitutę ir kaip kvepės jos kambarys. Tokios buvo jo žinios apie Paryžių. Be to, žinojo, kad geriausia Paryžiaus dalis, kur žmonės tikrai moka gyventi, prasideda prie St. Germian des Pres ir driekiasi į pietryčius (ar pietvakarius?) iki pat Cafe Dome. Tuos dalykus sužinojo vidurinėje mokykloje, perskaitęs „Fiestą“, o ne iš tikrų, dažniausiai vienišų klaidžiojimų mieste nutrintomis kojomis. Frenkas žavėjosi senovinių pastatų subtilumu, žalsva gatvių lempų šviesa ant medžių naktį, ilgomis baltomis kavinių pastogėmis, po kuriomis, kai eidavai pro šalį, atsiskleisdavo jūra protingai kalbančių žmonių. Išgėrus balto vyno įsiskaudėdavo galvą. Iš arčiau įsižiūrėjus į kalbančiųjų veidus, pasirodydavo, kad tai arba bauginantys barzdoti vyrai, arba moterys, galinčios akimoju jį įvertinti ir pamiršti. Atrodė, kad aplinkui plevena nepasiekiama išmintis, kad paruošta nenusakoma malonė laukia čia pat už kampo. Frenkas nusivarydavo nuo kojų vaikščiodamas begalinėmis melsvomis gatvėmis. Visi mokantys gyventi žmonės pasiliko tą viliojančią paslaptį sau. Kiek kartų prisigėręs vemdavo per užpakalinį sunkvežimio bortą, kai tas kratydamas vežė atgal į dalinį.

— Je suis, — kartojo pats sau. Eiprilė tęsė: — Tu es, nous sommes, vous etes, ils sont.

— ...geriau, kai apsigyvensime, — kalbėjo moteris, — ar taip nemanai? Tu nesiklausai.

— Žinoma, klausausi. Ne, atsiprašau, turbūt nesiklausiau.

Atsisėdęs ant kavos stalelio šypsojosi, manydamas, kad nuginkluos atvirumu.

— Tik galvojau, kad nebus lengva. Išvykti į užsienį su vaikais, ir visa kita. Manau, kad susidursime su daugybe problemų. Čia net negalime jų įsivaizduoti.

— Na, žinoma, — atsiliepė Eiprilė. — Ir, aišku, nebus lengva. Manai, kad neverta?

— Žinoma, ne. Tu teisi. Aš tik kažkaip pavargau šį vakarą. Norėtum išgerti?

— Ne, ačiū.

Nuėjo į virtuvę ir įsipylė. Gėrimas praskaidrino. Nebuvo jokių sunkumų iki kito vakaro. Arba iki to, kai Eiprilė pribloškė, papasakodama, ką veikė per dieną.

Frenkas manė, kad ji išsiblaškiusi kiaurą dieną tinginiauja. Įsivaizdavo ją ilgai besilepinančią vonioje, valandų valandas sėdinčią prie veidrodžio miegamajame, besimatuojančią įvairiausias sukneles ir bandančią naujas šukuosenas. Gal pasitraukiančią nuo veidrodžio lengvam įsivaizduojamų instrumentų grojamam valsui. Užsisvajojusią, besisukančią saulės nušviestame name, grįžtančią prie veidrodžio, per petį nusišypsančią savo išraudusiam atvaizdui. Paskui nuskubančią kloti lovų ir tvarkyti kambarių, kad spėtų iki jam grįžtant. Tačiau išaiškėjo, kad šiandien, iš karto po pusryčių, ji nuvažiavo į Niujorką. Kalbėjosi dėl darbo, užpildė ilgą prašymą užjūrio įdarbinimo agentūrai. Susitarė dėl pasų. Gavo tris kelionių brošiūras ir pustuzinio laivų ir lėktuvų kompanijų tvarkaraščius. Nupirko du naujus kelioninius krepšius, prancūzų kalbos žodyną, Paryžiaus gatvių žemėlapį, vaikams knygelę „Dramblys Babaras“ ir aukštesnio lygio prancūzų kalbos vadovėlį. Greitai parvažiavo namo, prieš pat pietus išleido auklę ir sumaišė ąsotėlį martinio.

— Ar nepavargai?

— Iš tikrųjų, nelabai. Tai buvo savotiška atgaiva. Ar gali įsivaizduoti, kiek laiko nebuvau mieste? Norėjau užbėgti per priešpiečius į biurą ir nustebinti tave, bet neturėjau laiko. Kas atsitiko?

— Nieko. Truputėlį suglumau. Kiek visko gali nuveikti per vieną dieną! Gana įspūdinga.

— Tu susierzinai, — pastebėjo Eiprilė, — ar ne? Ak, nekaltinu tavęs. — Nutaisiusi pribloškiamai nenatūralią supratingos žmonos iš televizijos komedijos šypseną, pridūrė, — gali pasirodyti, kad aš viskam vadovauju? Imuosi atsakomybės už viską.

— Ne, — užprotestavo jis, — ne, klausyk, nebūk kvaila. Aš nesusierzinau. Nesvarbu.

— Vis dėlto svarbu. Panašiai būna tada, kai pjaunu veją ar dirbu kitokius vyriškus darbus. Aš žinojau, kad turiu palikti pasus ir kelionių agentą tau. Bet buvo pakeliui ir atrodė kvaila nesustoti. Ak, aš atsiprašau.

— Klausyk, ar liausies? Tikrai po minutės susierzinsiu, jei nebaigsi. Pamiršk tai, maldauju.

— Gerai.

— Tikriausiai mums nebus daug naudos, — kalbėjo vartydamas prancūzų kalbos vadovėlį. — Mano manymu, truputėlį sudėtinga.

— Ak, tu apie knygą. Taip, manau, ji aukšto lygio. Pačiupau paskubomis. Dar vienas dalykas, kurį reikėjo palikti tau. Tau visada geriau už mane sekasi tvarkyti tokius dalykus.

Kitą vakarą atgailaujamu žvilgsniu žiūrėdama į vyrą Eiprilė pasakė turinti blogų naujienų:

— Na, ne tikrai blogų, bet erzinančių. Pirmiausia šiandien užėjo ponia Givings ir pateikė labai oficialų kvietimą pietų rytoj vakare. Savaime suprantama, atsisakiau. Paaiškinau, kad nerasime auklės. Tada spyrėsi vakaroti kitą savaitę — atsikalbinėjau ir toliau. Supratau, kad vis tiek turėsime su ja greitai susitikti dėl namo pardavimo, taigi pasiūliau ateiti pietų čia.

— O, Jėzau.

— Ne, nesijaudink, jie neateis. Žinai, kokia ji. Pradėjo vapalioti, kad nenori mums sukelti nepatogumų. Dieve, kokia įkyri gali būti ta moteris. Aš tvirtinau, kad mes vis tiek norėsime su ja susitikti verslo reikalais. Užtruko pusvalandį. Galų gale man pavyko įkalbėti, kad ateitų rytoj vakare viena. Jokių pietų, griežtai tik verslo reikalai. Jeigu pasiseks, niekada nebereikės su ja susitikti, tik parduosime namą.

— Puiku.

— Taip, bet yra kita bėda. Visiškai pamiršau, kad turime rytoj vakare eiti pas Kempbelus. Paskambinau Milei ir išbandžiau tą patį melą su aukle. Atrodo, na, nežinau, ji tikrai nusiminė. Žinai Milę. Kartais ji kaip mažas vaikas. Per visą pokalbį tik vieną kartą pasakė „taip“ — taigi mes eisime pas juos šį vakarą. Štai toks savaitgalis — Kempbelai šiandien, Givings rytoj. Baisiai apgailestauju, Frenkai.

— Po velnių, viskas gerai. Ar tai tavo visos blogos naujienos?

— Ar tu tikrai neprieštarauji?

Visiškai neprieštaravo. Iš tikrųjų, nekantravo papasakoti Kempbelams apie planą. Suprato, kai nusiprausė ir pasikeitė marškinius. Toks dalykas niekada neatrodo visiškai realus, kol kam nors nepapasakoji.

— Vis dėlto paklausyk, Eiprilė, — kalbėjo kišdamasis marškinius į kelnes, — kai pranešime poniai Givings, nėra jokio reikalo pasakoti, ką ketiname veikti Europoje, tiesa? Ji ir be to mano, kad esu bjaurybė.

— Žinoma, ne, — Eiprilė, atrodo, nustebo nuo pačios minties, kad jie dar ką nors pasakys poniai Givings be to, kad nori parduoti namą. — Koks galėtų būti jos reikalas? Nėra jokio reikalo apie tai pasakoti ir Kempbelams.

— Oi, ne, — skubiai pertarė Frenkas, — jiems papasakoti turime. — Vos nepridūrė: „Jie mūsų draugai“, bet laiku susigriebė. — Sakau, suprantu, žinoma, nėra jokio reikalo. Bet kodėl gi ne?

Antras skyrius

ŠEPARDAS SYRSAS KEMPBELAS MĖGO blizginti batus. Šis pomėgis atsirado armijoje (vyriškis buvo trijų garsios desanto divizijos kampanijų veteranas). Net dabar, nors civilių batų oda nespindėjo taip, kaip sunkūs parašiutininkų batai, aitrus kvapas ir energingas darbas tupint kėlė svaigius vieningumo dvasios prisiminimus. Blizgindamas plėšė senų laikų bigbendo svingą. Užuot žmoniškai dainavęs, prisimerkė ir atvipinęs lūpas skleisdavo garsus: „Buddappa banh! Banh! Banh!“, šitaip imituodamas pučiamuosius. Ir dabar, ir tada stabteldavo išmaukti alaus iš skardinės, stovinčios šalia ant grindų. Paskui ištiesdavo nugarą, pasikasydavo pageltusias marškinėlių pažastis ir pasimėgaudamas garsiai atsirūgdavo.

— Kada ateis Vileriai, lėlyte? — paklausė žmonos, labai išmanančiai tyrinėjo save tualetinio stalelio veidrodyje.

— Puse devynių, saldainiuk.

— Jėzau. Jeigu noriu suskubti į dušą, turiu nešti subinę.

Prisimerkęs palankstė pirštus dešiniajame bate, patikrino spindesį ir vėl pritūpė: pasičiupęs skudurą, darbavosi su kairiuoju.

Santūrią dirbančio valstiečio išraišką paskutiniu metu retai galėdavai matyti Šepo Kempbelo veide. Saugodavo ją batų blizginimo arba padangos keitimo procedūrai. Joje atspindėjo jėga, kartą palikusi pėdsaką širdyje. Metų metais berniukas, vėliau — vyras, troško būti nejautrus ir blogai išauklėtas. Norėjo būti savas tarp paniurusių berniukų ir vyrų, kurių tikros ar įsivaizduotos patyčios persekiojo vaikystėje. Valios pastangomis norėjo paneigti pačius gėdingiausius savo gyvenimo faktus: kad augo name rausvo smiltakmenio fasadu, paskui — prašmatniuose pastogės apartamentuose Satono apylinkėse, kad mokė privatūs mokytojai, kad žaisti su kitais vaikais galėdavo tik prižiūrimas besišypsančios anglės auklės arba prancūzės madmuazelės. Turtinga išsiskyrusi mama, kol jam sukako vienuolika, reikalavo kiekvieną sekmadienį apsirengti „nuostabiu“ škotišku kiltu iš Bergdorf Goodman parduotuvės.

— Ji norėjo padaryti iš manęs prakeiktą saldainiuką! — kartais netgi dabar šaukdavo keliems draugams, pasakodamas apie motiną.

Tačiau ramesnėmis, išmintingesnėmis akimirkomis Šepas gailestingai jai atleisdavo. Niekieno tėvai nebuvo tobuli. Be to, kad ir kokie buvo motinos ketinimai, žinojo, kad ji galimybių neturi. Ankstyvoje paauglystėje, kai ėmė panašėti į nuolaidžių pečių imtininką, jei ne anksčiau, jautriai ir subtiliai mamai buvo amžiams prarastas. O Šepas Kempbelas nekentė visko, kas mamai regėjos „kultūringa“ ir „skoninga“. Visko, kas moteriai buvo „nepadoru“, vaiko širdis be galo troško. Mažytėje brangioje privačioje mokykloje buvo lengva tapti nederamai apsirengusiu, nepaklusniu storžieviu. Jo prisibijodavo, žavėdavosi ir tuputį gailėjo, manydami, kad jis — vienas iš gaunančių labdarą. Pašalintas iš baigiamosios klasės, motinos siaubui, išvyko tiesiai į Manhatano vidurinės šurmulį. Patyrė nedidelių nemalonumų su policija, kol sulaukė aštuoniolikos ir šūkaudamas, klykaudamas atsidūrė tarp desantininkų. Apsisprendė atlikti pareigą ir parodė ne tik išskirtinę drąsą, bet ir kitą savybę, kurią labai vertina kareiviai — sugebėjimą būti kietu šunsnukiu.

Jis pasižymėjo abiejose srityse. Karas, atrodo, tik pagilino norą siekti tikslo. Vėliau atrodė visiškai logiška nekreipti dėmesio į ašaringus motinos argumentus dėl Prinstono arba Viljamso. Geriau gūrinti į trečiarūšį technologijos institutą Vidurio Vakaruose („Pagal lengvatas demobilizuotiesiems“, — visada paaiškindavo, nes bet kokia privačių pinigų galimybė, atrodė, pavers jį lepūnu). Snausdavo paskaitose vilkėdamas odiniu švarku. Svyruodavo kitų spjaudančių ir apdulkėjusių mokyklos kietuolių kompanijoje. Urgzdavo alaus išpūstą nepasitenkinimą apie pačią laisvo meno mintį. Išmoko neabejotinai vyriško, neginčytinai viduriniosios klasės, mechanikos inžinieriaus amato. Čia susirado žmoną. Maža, minkšta, pagarbi raštinės tarnautoja dirbo iždininko kabinete. Susilaukė pirmojo sūnaus. Tik po kelerių metų prasidėjo didžioji veikla.

Tai, kas tada atsitiko, vėliau buvo pavadinta „laiku, kai aš kažkaip pakvaišau“. Tada suvokė, kad dirba hidraulinių įrengimų gamykloje už šimtų mylių nuo Finikso Arizonoje. Gyvena viename iš keturių šimtų vienodų, vienas prie kito sutupdytų, dykumoje stovinčių namų — saulės išdegintoje dėžėje su keturiais įrėmintais kalnų vaizdais ant sienų, pirktais pigių prekių krautuvėlėje. Plačioje knygų lentynos nuogybėje — tik penki inžinerijos žinynai. Kasnakt ūžianti televizoriaus dėžė arba įkyrus kaimynų, užeinančių pažaisti kanastos [* Kortų lošimas], triukšmas.

Šepardas Syrsas Kempbelas turėjo pripažinti, jog jaučiasi vienišas tarp pirma laiko pasenusių jaunuolių ir merginų, žvygaujančių iš nešvankių anekdotų („Hari, Hari, papasakok tą apie vyrą, pagautą moterų išvietėje“). Jos pagarbiai suspausdavo lūpas, kai vyrai kalbėdavosi apie automobilius („Dabar griebk Chevvy, kiek žinau, bet kokį, bet kada sukurtą, be išimties — Chevvy“). Šepas greitai pradėjo jaustis apsimetėlis ir kvailys. Tada suprato, kad linksmas nuotykis apsimesti tuo, kuo nesi, privertė gyventi taip, kaip nenorėjo ar net negalėjo pakęsti. Nepaklusęs motinai, atsuko nugarą savo prigimčiai.

Pradėjo persekioti ryškios svajos apie pasaulį, galėjusį ir turėjusį būti jo. Intelekto ir supratimo pasaulis jo mintyse siejosi su „rytais“. Tada tikėjo, kad „rytuose“ žmogus eina į koledžą ne amato mokytis, o ieškoti išminties ir grožio. Ir niekas, kam daugiau negu dvylika metų negalvoja, kad tie žodžiai — tik lepūnėliams. „Rytuose“ vilkėdamas veltus tvido ir flanelės drabužius gali valandų valandas klaidžioti tarp senų vinkšnų ir laikrodžių bokštų. Kalbėtis su draugais. Draugai — jo kartos grietinėlė. „Rytų“ merginos — nuostabiai lieknos ir grakščios, vaikšto reikšmingai kaip Beningtone ar Holjoke, kalba žemais subtiliais balsais ir niekada nekikena. Saitais žiemos vakarais regi jas, geriančias kokteilį Baltimorėje, gali nusivesti į teatrą. Vėliau, apšilusios nuo brendžio, važiuotų su tavimi iki įstrigusios pusnyse Naujosios Anglijos užeigos. Paskui laimingai įslinktų pas tave po pūkine antklode. „Rytuose“, baigęs koledžą, gali atsidėti rimtam darbui. Gali praleisti keletą metų viengungiškame, pilname knygų bute, retkarčiais pakeliauti po Europą. Pagaliau, neskubėdamas ir puikiai informuotas, rastum tikrą pašaukimą. Pagaliau iškilmingai susituokdamas užbaigtum geriausią iš daugybės ilgų ir rafinuotų meilės nuotykių.

Tokių fantazijų prislėgtas Šepas Kempbelas netrukus įgijo hidraulikos gamyklos snobo reputaciją. Jis priešinosi ir Milei, gąsdindamas ją, nes tapo paniurusiu klasikinės muzikos klausytoju ir nepatenkintu kartą per tris mėnesius išeinančių literatūros žurnalų skaitytoju. Retai kalbėjosi su žmona. Niekada nebenaudojo senojo unikalaus Niujorko gatvių kietuolio ir Indianos fermerio kalbos mišinio, kuris, Milės manymu, buvo „tikrai žavus“. Atsirado naujas greitas, nekantrus ritmas, skambantis bauginančiai panašiai į anglišką akcentą. Paskui vieną sekmadienio vakarą, visą dieną gėręs ir atžariai kalbėjęs su vaikais Šepas (kai Milė sėdėjo apsipylusi ašaromis ir glaudė atžalas prie krūtinės, o vyras tuo metu vadino žmoną neišprususia kale), trenkęs kumščiu į sieną, susilaužė tris kaulus.

Po savaitės vis dar drebėdama ir išbalusi žmona padėjo jam į automobilį susikrauti drabužius, antklodes ir virtuvės reikmenis. Jie leidosi į dulkėtą kelionę „rytų“ link. Šeši mėnesiai, praleisti Niujorke, praėjo svarstant, ar tęsti inžinieriaus karjerą. Šėpas žinojo, kad tas laikas buvo pats sunkiausias Milės gyvenime. Pirmas staigus netikėtumas — motinos pinigai pasibaigė (pirmiausia, jų niekada nebuvo tikrai daug. Dabar vos pakako padoriam niurzgios, manieringos ponios su kate išlaikymui viešbutyje). Buvo daugybė kitų nemalonių netikėtumų, pats triuškinantis Niujorkas išaiškėjo esąs didžiulis, purvinas, triukšmingas ir žiaurus. Po truputį išleido santaupas pigiam maistui ir apartamentams. Niekada nežinojo, kur Šėpas yra, kokios nuotaikos bus grįžęs namo. Niekada nežinodavo, ką sakyti, kai jis nerišliai kalbėdavo apie muzikos ir filosofijos kursų baigimą arba, kai apžėlęs keturių dienų barzda norėdavo valandų valandas slampinėti išdžiūvusiame Vašingtono aikštės fontane. Milė ne kartą buvo susiruošusi ieškoti psichiatrų Niujorko telefonų knygoje. Pagaliau Šėpas apsistojo ties darbu Allied Precision Stamforde. Šeima persikėlė į nuomojamą namą, paskui — į Revoliucijos kalvą. Milės gyvenimas vėl grįžo į normalias vėžes.

Pačiam Šepui paskutiniai keleri metai buvo santykinės ramybės metai arba bent jau taip atrodė žaižaruojančioje šio pavasario vakaro prieblandoje. Maloniai pripampęs alaus ir avienos kepsnio, nekantraudamas laukė smagaus pokalbio su Vileriais. Viskas galėjo būti daug blogiau. Tiesa, darbas Stamforde ir gyvenimas Revoliucijos kalvos namuose bei „Tikri aktoriai“ buvo ne visiškai tai, ką įsivaizdavo Arizonoje svajodamas apie „rytus“. Velniai nematė. Bent jau, pastaraisiais metais tapęs atlaidesnių, išmoko be gailesčio žvelgti į praeitį.

Kas galėtų paneigti, kad kieto vyruko tarpsnis, nervingas ar ne, atnešė jam daug gero? Ar nepagelbėjo vos dvidešimt vienerių gauti „Sidabrinę žvaigždę“ ir laipsnį? Tai — tikra, patirta, po galais, daug daugiau, negu kiti jo amžiaus vyrai galėtų norėti (Suteiktas laipsnis! Vien tie žodžiai iki šiol sukeldavo šiltas pasididžiavimo bangeles gerklėje ir krūtinėje). Joks psichiatras negalėtų to atimti. Jau nebekamavo kultūrinio atsilikimo nuo savo kartos pojūtis. Galėjo jaustis lygus su tokiu žmogumi kaip, pavyzdžiui, Frenkas Vileris. Frenkas buvo tų dalykų, kurie kažkada vertė Šėpą rangytis iš pavydo, produktas. Rytų universitetas, laisvieji menai, metai, praleisti sukinėjantis aplink Grinič Vilidžą. Kas tada tokio baisaus, kad nuėjo mokytis į valstybinę aukštąją technikos mokyklą?

Beje, jei nebūtų ten mokęsis, niekada nebūtų sutikęs Milės. Nereikėtų prakeiktų psichiatrų, kad pasakytų, jog iš tikrųjų yra ligonis, tikrai serga, jei pagautų, jog savęs gailisi. Galbūt jų kilmė skirtinga, gal tuokėsi dėl priežasčių, kurių net gerai neprisimena, gal tai ne pati romantiškiausia santuoka pasaulyje, bet Milė — jam skirta mergina. Du dalykai tapo nuolatiniu sentimentaliu jo stebėjimosi šaltiniu: Milė išliko šalia jo per paniką Arizonoje ir Niujorke — Šėpas prisiekė niekada to nepamiršiąs — ir ji taip lengvai prisitaikė prie naujo gyvenimo.

Milė daug išmoko! Mergaitei, kurios tėvas buvo mažaraštis dažytojas, o broliai ir seserys kalbėdavo: „Niekas nesvarbu, nė kiek“, negalėjo būti lengva. Kuo daugiau apie tai galvojo, tuo nuostabiau atrodė. Ji rengėsi beveik taip pat gerai ir kalbėjo beveik bet kuria tema taip, kaip ir Eiprilė Viler. Gyveno bjauriame priemiesčio name ir žinojo, kad, atsiprašant, dėl to paprasčiausia kaltinti darbą ir vaikus („kitu atveju, aišku, gyventume mieste arba dar toliau, tikrame priemiestyje..?). Jai pavyko kiekvienam kambariui suteikti kuklią, intelektualią, išskirtinę išvaizdą, kurią Eiprilė apibūdino: „Įdomu“. Na, beveik kiekvienam kambariui. Jausdamasis mylintis ir tolerantiškas, batų skudurėlį į vaškuotą cilindrą kišdamas Šėpas Kempbelas turėjo pripažinti, kad būtent šis kambarys, šis miegamasis nebuvo labai įmantrus. Siauros sienos, išklijuotos tapetais didelėmis rausvomis ir šviesiai violetinėmis gėlėmis. Lentynėlės ant kronšteinų, ant lentynėlių mirksi trapūs stikliniai daikteliai. Langai tarnauja kaip kabykla išsipūtusioms kanifaso užuolaidoms. Priderinta tokios pačios medžiagos lovatiesė, ja aptrauktas ir tualetinis stalelis. Klosčių lavina liejasi nuo viršaus iki pat kilimo. Galėtų būti mažos mergaitės, sėdėjusios su lėlėmis slaptame ūksmingame galinio kiemo kampe tarp aplūžusių apelsinų dėžių ir medžiagos skiaučių ir apimtos užgaidos pagražinti namus, svajonių kambarys. Maža mergaitė šluotų pliką žemę tol, kol ši taptų lygi kaip duonos pluta. Vėl šluotų, jeigu tik imtų trupėti. Šlapiais pirštukais mergaitė bėginėtų, šnabždėtų, o jos skruostai virpėtų kiekvieną marlės klostę, kiekvieną purviną kaspiną trūktelėjus į vietą („Ten... Ten..?). Jos greitos išgąsdintos akys plušant atrodytų labai panašiai kaip tos, kuri dabar tame veidrodyje ieško pasirodančių vidutinio amžiaus ženklų.

— Mielasis?

— Mm?

Ji lėtai apsisuko ant apsiūto suoliuko, įsitempusi nuo nerimastingos minties:

— Na, nežinau, gal tu tik pasijuoksi, bet paklausyk. Ar nemanai, kad Vileriai kažkokie, na, pasikėlę, ar kažkas panašaus?

— Čia dabar, nebūk kvaila, — ramino vyras, leisdamas savo balsui pakilti ir įgyti sveiko proto skambesio. — Kas tave verčia taip manyti?

— Nežinau, tiesiog jaučiu. Sakau, žinau, kad Eiprilė nusiminė dėl pjesės ir visko, bet tai juk ne mūsų kaltė, tiesa? Kai aną kartą buvome pas juos, viskas atrodė kažkaip — nežinau. Prisimeni, kažkada bandžiau apibūdinti, kaip į mane žiūrėdavo tavo mama? Lygiai taip pat į mane tą vakarą žiūrėjo Eiprilė. O dar tą mūsų kvietimą pamiršo, nežinau. Juokinga, ir viskas.

Šepas nuspriegė batų vaško skardinės dangtelį, padėjo į šalį susuktą skudurėlį ir šepečius.

— Mieloji, — tarstelėjo, — tu viską tik įsikalbi. Susigadinsi sau vakarą.

— Žinojau, kad taip pasakysi, — Milė atsistojo.

Atrodė beviltiškai graudžiai su savo rausvu apatinuku.

— Sakau tiesą. Dabar liaukis. Nurimk ir pailsėk.

Priėjęs apkabino žmoną, bet jo šypsena prie jos ausies sustingo į nerimastingą grimasą. Pažastyje užuodė menką gižų dvelksmą.

— Ak, gal tu ir teisus, — suabejojo Milė. — Atsiprašau. Dabar eik į dušą. Aš pabaigsiu virtuvėje.

— Labai neskubėk. Jie visada truputį vėluoja. Tu irgi gali nueiti į dušą, jei nori.

— Ne, aš jau pasiruošusi, tik apsivilksiu suknelę.

Duše, paskendęs savo mintyse, muiluodamasis ir šiūruodamasis Šepas Kempbelas svarstė iš kur, po velniais, kartais atsiranda tas kvapas. Ne dėl to, kad per retai praustųsi, žino, kad ji vakar maudėsi. Taip pat ne mėnesio tarpsnio, tą jau seniai patikrino. Atrodė, kad gali būti nuo nervų — kaip bėrimai ar skrandžio sutrikimai. Spėjo, kad žmona linkusi stipriau prakaituoti nuo įtampos.

Bet turėjo pripažinti, besišluostydamas garuose, kad čia daugiau negu paprastas prakaito kvapas. Tai, dievaži, jaudinantis moters kvapas. Staiga jį užliejo praėjusios vasaros prisiminimas. Tvankioje prigrūstoje Vito rąstų trobelės šokių aikštelėje laikė pusgirtę Eiprilę Viler. Jos prakaitu permirkusi suknelė buvo prilipusi prie nugaros, smilkinys riebiai slydo jo skruostu, kai siūbavo zvimbiant būgneliui su stygomis ir dejuojant saksofonui. Ak, ji, žinoma, prakaitavo, taip, bet kvapas buvo stiprus ir švarus kaip citrinos. Tas jos kvapas ir netikėtas ritmo pojūtis pavergė jį, privertė jį jos geisti, o Jėzau. Tai atsitiko beveik prieš metus, bet prisiminimas vėl privertė drebėti marškinius sagstančius pirštus.

Namas atrodė nenatūraliai tylus. Nešdamasis tuščią alaus skardinę, Šepas nulipo žemyn pažiūrėti, ką veikia Milė. Buvo perėjęs pusę svetainės, kai prisiminė, kad turi keturis sūnus. Vos ant jų neužgriuvo. Vaikai gulėjo ant pilvų vienas šalia kito, visi, pasirėmę alkūnėmis, spoksojo į virpantį televizijos ekrano mėlį, o jų aštuonerių, septynerių, penkerių ir ketverių metų kūneliai buvo aprengti vienodomis mėlynomis trikotažo pižamomis. Keturi riestanosiai, šviesiaplaukiai veideliai atrodė nepaprastai panašūs ir atkartojo Milės veidą. Žandikauliai dirbo kramtomosios gumos gromuliavimo ritmu, o rausvi gumos popierėliai gulėjo išmėtyti ant kilimo.

— Sveika, šutve, — pasisveikino tėvas, bet nė vienas į jį nė nedirstelėjo. Atsargiai apėjo vaikus ir raukydamasis išėjo į virtuvę. Ar kiti vyrai kada nors jaučia priešiškumą žiūrėdami į savo vaikus? Nenustebo, tame nebuvo nieko neįprasta. Tiesą sakant, gana dažnai atsitiktinai juos aptikęs, pagalvodavo: „Kas tie keturi vyrukai?“ Užtrukdavo sekundę ar dvi, kol susikaupęs prisimindavo, kad vaikai — jo paties. Bet, po velnių, jei kas nors būtų paklausęs, ką jausdavo tokiomis akimirkomis, būtų tą jausmą sąžiningai apibūdinęs kaip gilų staigaus malonumo dieglį. Toks pat jausmas apimdavo, kai prieš miegą ateidavo prie jų lovelių, ar kai jie lėkdavo paskui aukštai išmestą minkštą kamuolį vejoje. Buvo kitaip. Šį kartą turėjo pripažinti, kad jaučia aiškų, nors menką, pasibjaurėjimą.

Milė virtuvėje tepdama kažkokį mėsos paštetą ant krekerių laižėsi pirštus.

— Atsiprašau, mieloji, — atsiprašė pralįsdamas pro ją, — tuojau dingsiu.

Pasiėmė naują, šaltą skardinę alaus iš šaldytuvo ir išsinešė lauk į pievelę už namo. Ramiai gurkšnojo. Iš čia, žiūrėdamas žemyn per medžių viršūnes, matė Vilerių stogo kraštą. Dar toliau, į dešinę, po telefono laidais, begalinis gaudžiantis automobilių paradas Dvyliktajame maršrute ką tik įžiebė šviesas. Ilgai žiūrėjo į blykčiojantį magistralės tolį, bandydamas susivokti.

Jei tai, ką jautė, buvo ne pasibjaurėjimas, tai kas tada? Gal per daug skrupulingas, snobiškas pasipiktinimas tuo, kad vaikai tyso, spokso ir kramto gumą? Nuo to jie atrodė kvaileliai ir — na, viduriniosios klasės? Bet kas čia per nesąmonė? Ar jis, po velniais, mieliau matytų juos sėdinčius prie miniatiūrinio arbatos stalelio, dėl Dievo? Dėvinčius škotiškus kiltus? Turėjo būti kažkas daugiau. Galbūt viskas dėl to, kad atžalų vaizdas įsibrovė į jo mintis apie Eiprilę Viler — taip, jis daug apie ją galvoja! Ar nebūtų sveikiau atvirai pripažinti, o ne slėpti nuo savęs? Įsibrovė ir truputėlį pribloškė — viskas. Dabar, susitaikęs su tuo, leido sau nebežiūrėti į Dvyliktąjį maršrutą, o susikoncentruoti į Vilerių stogą. Žiemą, kai medžiai nuogi, veriasi beveik viso namo ir dalies vejos vaizdas. Naktį matyti šviesa miegamojo lange. Pradėjo svarstyti, ką dabar veikia Eiprilė. Šukuojasi? Maunasi kojines? Vylėsi, kad ji vilkės tamsiai mėlyna suknele.

— Myliu tave, Eiprilė, — sušnibždėjo, kad pajaustų, kaip skamba. — Myliu tave. Myliu tave.

— Mielasis? — pašaukė Milė. — Ką ten veiki?

Stovėjo šviesiame virtuvės tarpduryje, šnairuodama į prieblandą. Už jos šypsojosi Vileriai.

— O! — šūktelėjo Šėpas ir nuskubėjo veja atgal į namą. — Sveiki! Žmonės, nepastebėjau jūsų atvažiuojant.

Pasijutęs kvailai, griebė gerti alų, bet paaiškėjo, kad viską jau išmaukė prieš kelias minutes. Skardinė sušilo rankose.

Vakaras prasidėjo kebliai, tiesą sakant, taip kebliai, kad visą pirmą valandą Šepas vengė Milės akių. Bijojo, kad jų išraiška patvirtins moters nerimą. Jis negalėjo paneigti — vyko kažkas velniškai keista. Vileriai nebendravo, neatsipalaidavo, nevaikštinėjo po kambarį, nė vienas nepasisiūlė padėti virtuvėje ruošti gėrimus. Mandagiai sėdėjo kaip prikalti ant sofos vienas šalia kito. Būtų reikėję pistoleto šūvio, kad juos atlipintum.

Eiprilė tikrai nusprendė apsivilkti tamsiai mėlyną suknelę, niekada gražiau nebuvo atrodžiusi. Tačiau akyse švietė keista, tolima išraiška. Nuoširdaus stebėtojo, o ne svečio išraiška, jau nekalbant apie draugo žvilgsnį. Negalėjai iš jos išgauti nieko daugiau, tik: „Taip“ arba: „O, iš tikrųjų“.

Frenkas elgėsi taip pat, tik dar dešimt kartų blogiau. Nebuvo taip, kad visai nekalbėjo (nors toks apibūdinimas vienintelis visiškai netinka Frenkui) arba kad nesistengė nuslėpti, jog visiškai nesiklauso, ką kalba Milė. Jis elgėsi kaip prakeiktas snobas. Akys klaidžiojo po kambarį, tyrinėdamos kiekvieną baldą ir kiekvieną paveikslą, tarsi niekada nebūtų lankęsis tokioje juokingai tipiškoje priemiesčio svetainėje. Tarsi, po galais, pastaruosius dvejus metus ant visų įmanomų šio kambario paviršių nebarstė pelenų ir nelaistė gėrimų. Tarsi ne jis praėjusią vasarą pradegino skylę tos pačios sofos apmušale, o paskui atsijungęs knarkė ant to paties kilimėlio. Milei kalbant, Frenkas pasilenkė pirmyn ir prisimerkęs žiūrėjo pro ją. Priminė žmogų, spoksantį pro groteles į tamsų pelės narvą. Šepas ne iš karto susigaudę, ką jis daro: ogi skaito lentynose išrikiuotų knygų pavadinimus. Blogiausia buvo tai, kad Šepas, nors ir labai susierzinęs, turėjo savyje nugalėti norą linksmai stryktelti ir pradėti atsiprašinėti (na, žinoma, nelabai čia panašu į biblioteką, turiu galvoje, man nepatinka, kad vertini mūsų skaitymo skonį pagal šias knygas. Čia savotiškas šlamštas, susikaupęs laikui bėgant, dauguma tikrai gerų knygų...). Sukandęs dantis atsistojo, surinko stiklines ir išėjo į virtuvę.

Abiems Vikriams įpylė po dvigubą dozę gėrimo. Gal padės. Milei per pusę sumažino. Jeigu tuštins taip, kaip iki šiol, tai po valandos bus tokios būklės, kuri niekam neparanki.

Pagaliau Vileriai pradėjo atsipalaiduoti, nors, kai visiškai atsipalaidavo, Šepas pagalvojo, kad anaip, atrodo, buvo geriau.

Pradėjo Frenkas. Atsikrenkštė ir pareiškė:

— Tiesą sakant, turime gana svarbių naujienų. Mes ruošiamės, — nutilo, išraudo, pažiūrėjo į Eiprilę, — tu pasakyk.

Eiprilė nusišypsojo vyrui — ne kaip žiūrovė, viešnia ar draugė, taip, kad Sepo širdis apsivertė iš pavydo, atsisuko ir prabilo klausytojams:

— Mes išvykstame į Europą, — pareiškė. — Į Paryžių. Visam laikui.

Ką? Kada? Kaip? Kodėl? Kempbelai — vyras ir žmona — užpylė Vilerius nuožmiu klausimų pliūpsniu. Vileriai ramiai ir mielai atsakinėjo. Visi kalbėjo vienu metu.

— Gal savaitė ar dvi, — atsakė Eiprilė, kai Milė pasiteiravo, kada apsisprendė. — Sunku prisiminti. Tiesiog staiga nusprendėme išvykti, ir viskas.

— Bet įdomu, kodėl? — Šepas jau antrą ar trečią kartą reikalavo Frenko paaiškinti. — Gal gavai darbą, ar ką?

— Na, ne visai.

Pokalbis nutrūko. Frenkas ir Eiprilė varstė vienas kitą tais paslaptingais, kitus siutinančiais žvilgsniais. „Gerai, — norėjo pasakyti Šėpas, — pasakokit arba ne“. Kam, po velnių, tai rūpi?

Paskui vėl prakalbo. Pasilenkę pirmyn, pertraukinėdami vienas kitą, kaip vaikai spausdami vienas kito rankas, Vileriai išdėstė visą istoriją. Šėpas elgėsi kaip visada, kai nemalonios naujienos užklupdavo jį viena po kitos. Sukaupdavo jėgas. Priimdavo kiekvieną naują faktą ir leisdavo neskausmingai nuslinkti į minčių dugną. Mintijo: gerai, gerai, pagalvosiu vėliau ir apie tą, ir apie aną. Budrios, aiškios mintys krebždėjo galvoje ir valdė padėtį.

Šitaip pavyko išlaikyti tinkamą veido išraišką ir kalbėti reikiamus žodžius. Net maloniai apsidžiaugė, kad vakarėlis pagyvėjo. Labai nustebo ir didžiavosi Mile. Ji puikiai tvarkėsi.

— Tai bent! Vaikučiai, skamba puikiai! — džiaugėsi, kai jie baigė pasakoti. — Tikrai — skamba puikiai! Mes, aišku, jūsų pasiilgsime. Ar ne, mielasis? Dievaži! — Milės akys blizgėjo. — Dievaži! Mes tikrai labai jūsų pasiilgsime.

Šepas sutiko, kad tai tiesa. Vileriai užsisklendė grakščiame, mandagiame savo pačių sentimentalume. Pasakė, kad jie, žinoma, irgi ilgėsis Kempbelų. Labai.

Vėliau, kai viskas baigėsi, Vileriai išėjo, o namai ištuštėjo, Šepas atsargiai leido sukilti mažyčiam skausmui. Tik šiek tiek, kad primintų, jog dabar svarbiausia — pareiga žmonai. Visa kita galėjo palaukti.

— Žinai, lėlyte, ką galvoju? — pradėjo, prieidamas artyn (Milė skalavo stiklines ir pelenines virtuvės plautuvėje), — manau, kad tas jų sumanymas skamba gana nebrandžiai.

Matė, kad žmonos pečiai su dėkingumu atsipalaidavo.

— O, ir aš. Žinoma, nenorėjau nieko sakyti, bet galvoju lygiai taip pat. Nebrandus — kaip tik tinkamas žodis. Ar kuris jų bent akimirką pagalvojo apie vaikus?

— Teisingai, — pritarė Šepas, — bet čia tik viena reikalo pusė. Kitas dalykas — ta beprotiška idėja, kad pragyvens iš jos atlyginimo? Sakau, koks vyras galėtų su tuo sutikti?

— Oi, tikra tiesa, — pritarė Milė. — Galvojau apie tą patį. Nenorėjau sakyti, nes tikrai jie abu man labai patinka. Jie yra, žinai, tikrai geriausi mūsų draugai. Bet tai tiesa. Vis galvoju apie tą patį, tikrai, ir aš taip galvoju.

Vėliau, kai Šėpas tyliai gulėjo aukštielninkas tamsoje, antrojo aukšto miegamajame, Milės jam toli gražu netrūko.

Jautė, jog ji nemiega ir įsitempusi guli šalia. Girdėjo lengvai gergždžiantį jos kvėpavimą, silpną išdavikišką virptelėjimą įkvepiant. Žinojo — jei tik paliestų ar pasisuktų išsiduodamas, kad nemiega, Milė tuojau pat apsikabintų ir kūkčiodama jam į kaklą viską išlietų. Šėpas glostytų jai nugarą ir šnibždėtų:

— Kas nutiko, mažyte? Ką? Kas nutiko? Papasakok tėveliui.

Negalėjo. Nepajėgė. Nenorėjo, kad moters ašaros susigertų į jo pižamą. Nenorėjo savo delnuose jausti jos šiltos, virpančios nugaros.

Ne šiąnakt. Ne dabar. Buvo netinkamos formos, kad ką nors guostų.

Paryžius! Vien pavadinimo skambesys pasiekė jautriausias šaknis ir nuskraidino į tuos laikus, kai jis pasaulį nešėsi lengvai ir vikriai, kaip išdidų nematomą paukštį. Jo nagai, atrodo, visada užkabindavo tą vietą, kur jam ant Eizenhauerio švarko buvo prisegta leitenanto juostelė. O, prisiminė Paryžiaus alėjas, medžius ir vakarinių užkariavimų paprastumą („Nori didelio, Kempbelai? Gerai, imk didelį, aš paimsiu mažą. Ei, madmuazele... Atleiskite, madmuazele..?). Rytus, prarastus melsvai gelsvus rytus su mažyčiais kavos puodeliais, šviežiomis bandelėmis ir amžino gyvenimo pažadais.

Gerai, gerai, gal tai vaikiški niekai, kareiviški niekai, suteikto laipsnio niekai, gerai.

Bet, o Dieve, būti ten su Eiprilė Viler! Klaidžioti tomis gatvėmis, suspaudus vėsius Eiprilės Viler pirštus. Lipti su ja senų apgriuvusių namų akmeniniais laiptais. Siūbuoti su ja aukštame mėlyname kambaryje raudonomis grindimis. Girdėti duslų jos juoko raibuliavimą ir balsą („Ar norėtum, kad tave mylėčiau?“). Uosti jos citrinos žievelės kvapą. Ilgai ir nekaltai jausti ją, kai jis, kai ji, o Jėzau.

O, Jėzau, Dieve, būti ten su Eiprilė Viler...

Trečias skyrius

NUO 1936-ųjų, KAI VISAM LAIKUI persikėlė iš miesto, ponia ir ponas Givingsai keitė gyvenamą vietą kas dvejus ar trejus metus. Aiškindavo tuo, kad Helena verčiasi namais. Galėjo nupirkti visišką laužą, įsikelti, gerokai pakelti jo vertę ir pelningai parduoti. Pelną investuodavo į kitą namą. Pradėjo nuo Vinčesterio, pamažu judėjo šiaurėn į Putnamo apygardą, paskui į Konektikutą. Taip apsisuko su šešiais namais. Dabartinis, septintas, turi kitokią istoriją. Gyvena jame jau penkerius, beveik šešerius metus ir abejoja, ar kada nors persikels kitur. Kaip sakydavo ponia Givings — įsimylėjo šią vietą.

Pastatas buvo autentiškas, vienas iš nedaugelio, likusių šiame rajone: iš abiejų šonų augo senos vinkšnos, o poniai Givings patiko galvoti, kad jos — paskutinė tvirtovė prieš neskoningumą. Dėl darbo reikalų tekdavo giliai įsibrauti į priešo stovyklą. Stovėti mažų, bjaurių vienaaukščių virtuvėse ir šnekėtis kaip su lygiais su nepakenčiamai šiurkščiais žmonėmis. Jų vaikai zuidavo triratukais aplink blauzdas, jai ant suknelės laistydami Kool-Aid gėrimą. Tekdavo kvėpuoti išmetamosiomis dujomis ir sugerti į save visą Dvyliktojo maršruto nykumą. Pravažiuoti pro prekybos centrus, picų užkandines, prekystalius su šaldytu saldžiu kremu. Tačiau tie dalykai tik sužadindavo sugrįžimo džiaugsmą. Mėgo paskutinius kelis šimtus jardų ūksmingo kelio — jau beveik ir namuose. Trapus gerai išlyginto žvyro girgždesys po ratais. Tvarkingame garaže išjungiamas variklis. Orus, nuvargęs žingsniavimas pro kvepiančias gėlių lysves puikių kolonijinio stiliaus durų link. Pirmas švarus kedro ir grindų vaško dvelksmas viduje. Žvilgsnis į Currier & lvo litografiją virš žavaus seno skėčių stovo. Visada užplūsdavo sentimentalus švelnumas — namai.

Diena pasitaikė ypatingai šiurpi. Šeštadienis — visada labiausiai užimtas nekilnojamojo turto agento savaitėje, o šiandien, priedo, dar turėjo parvairuoti iš Grineikerso. Nelankė sūnaus, niekada to nedarydavo viena, be vyro. Vyko pasitarti su sūnaus gydytoju. Po tokių pasitarimų visada jausdavosi lyg susitepusi. Ar psichiatrai neturėtų būti išmintingi, žemo balso, tėviški? Kaip gali normaliai jaustis, bendraudama su nagus kramtančiu, paraudusiomis akimis žmogėnu? Lipnia juostele susiklijavęs akinius, kaklaraištį prie baltut baltutėlių marškinių prismeigęs smeigtuku iš Woolwortho. Laižydamas pirštą ilgai rausdavosi manilinio popieriaus segtuvuose, kol prisimindavo, dėl kokio paciento atvykai su juo susitikti. Prisiminęs klausdavo:

— Taip, ak taip. Tai kokiu jūs klausimu?

Bet dabar, nežinia kokio šventojo, saugojančio keleivius, malonės dėka Helena buvo namuose.

— Sveikas, mielasis! — uždainavo iš vestibiulio.

Vyras neabejotinai svetainėje skaitė laikraštį. Neužsuko paplepėti, nužingsniavo tiesiai į virtuvę. Moteris, tvarkanti namus, buvo padengusi arbatai. Koks džiugus garuojančio virdulio vaizdas! Kokia erdvi ir švari virtuvė! Kokie aukšti langai! Moteris jautė savotišką ramybę, prilygstančią patirtai tik vaikystėje, kai sėdėdavo ir plepėdavo su tarnaitėmis. Nuostabių tėvo namų Filadelfijoje virtuvėje. Turėjo pripažinti keistą dalyką — nė vienas jos ankstesnių namų, nors buvo tokie pat gražūs ar net gražesni, nesukeldavo tokių jausmų. Na, žinoma, žmonės keičiasi, kartais sakydavo sau. Paprasčiausiai senstu ir pavargau. Tačiau giliai širdyje droviai puoselėjo visai kitokį paaiškinimą. Sugebėjimas mylėti šį namą, tuo tvirtai tikėjo, buvo tik vienas iš daugelio jos pokyčių per pastaruosius keletą metų. Gilūs, teigiami pokyčiai suteikė naują požiūrį į praeitį.

— ...nes man labai patinka, — girdėjo save prieš daug metų sakančią vyrui. Hovardas buvo susierzinęs ir norėjo žinoti, kodėl Helena atsisako mesti darbą mieste.

— Tikrai negali būti labai įdomu, — kalbėjo vyras, — ir tikrai nėra taip, kad mums reikėtų pinigų. Tada kodėl?

Helena visada atsakydavo taip pat:

— Patinka Horsto rutulinių guolių kompanija? Patinka būti stenografiste? Kaip kas nors gali mėgti tokius dalykus? Taip jau nutiko, kad aš mėgstu. Beje, tu puikiai žinai, mums reikia pinigų, jei norime turėti visą dieną dirbančią tarnaitę. Ir žinai, kad nesu tik stenografistė.

Ji dirbo administratoriaus padėjėja.

— Tikrai, Hovardai, neverta apie tai kalbėti.

Helena nesugebėjo paaiškinti ar net suprasti, kad jai patinka ne darbas. Darbas galėjo būti bet koks. Netgi ne nepriklausomybė, kurią jis suteikdavo (nors, žinoma, nepriklausomybė svarbi moteriai, nuolatos svyruojančiai ant skyrybų ribos). Širdies gilumoje jai patiko dirbti ir reikėjo paties darbo.

— Sunkus darbas, — mėgo sakydavo jos tėvas, — geriausias iki šiol išrastas vaistas nuo visų žmonijos ligų.

Helena visada tuo tikėjo. Skubėjimas, triukšmas ir blizgesys biure. Greiti priešpiečiai. Šiugždantys popieriai ir telefono skambučiai. Išsekimas nuo viršvalandžių ir galop saldus palengvėjimas vakare nusiavus batus. Jausdavosi nusialinusi, visiškai niekam netinkama. Dvi aspirino tabletės, karšta vonia ir lengva vakarienė. Visa tai buvo meilės darbui esmė, be to, padėdavo atlaikyti šeimyninio gyvenimo ir motinystės įtampą. Be šito, kaip dažnai sakydavo, būtų išprotėjusi.

Kai metė darbą, persikėlė į priemiestį ir įsisuko į nekilnojamojo turto verslą, persilaužimas buvo sunkus. Paprasčiausiai nekilnojamojo turto versle nebuvo pakankamai užsiėmusi. Tomis dienomis nedaug žmonių norėdavo įsigyti nuosavybę. Be to, trūko laiko išstudijuoti turto įkeitimo įstatymą bei statinių kodus. Pasitaikydavo dienų, kai tekdavo sėdėti prie palisandro rašomojo stalo, kilnoti popierius iš vienos vietos į kitą, laukti, kol suskambės telefonas. Nervai būdavo taip įtempti, kad beveik klykdavo. Paskui aptiko, kad gali išlaisvinti savo aistrą tobulindama aplinką. Savo rankomis nugrandė kelis sluoksnius tapetų ir tinką, atidengė originalias ąžuolo plokštes.

Įrengė naujus turėklus laiptinėje. Išėmė paprastus langų rėmus ir pakeitė kolonijinio stiliaus mažais langeliais. Pati suprojektavo ir labai atidžiai prižiūrėjo naujos terasos ir garažo statybą. Išvalė, užpylė žemėmis, sulygino ir pasėjo šimtą kvadratinių pėdų naujos vejos. Per trejus metus penkiais tūkstančiais dolerių padidino sodybos rinkos kainą. Įtikino Hovardą parduoti tą ir pirkti kitą. Padarė gerą pradžią tobulindama pastarąjį. Paskui buvo trečias, ketvirtas ir taip toliau. Helenos nekilnojamojo turto verslas visą laiką augo. Labai sėkmingais metais ji galėdavo dirbti aštuoniolika valandų per parą. Dešimt versle ir aštuonias — prie namo. „Nes man labai patinka“, — tvirtino ir tupinėdavo sutemose nuolatos daužydama, kalinėdama, blizgindama ir taisydama viską aplinkui.

— Man labai patinka tokie darbai, o tau?

Ar ne kvailai elgėsi? Dabar savijauta gera, jaučiasi rami. Išdėliojusi ant padėklo arbatos reikmenis, ponia Givings tolerantiškai atsiduso pagalvojusi, kokia kvaila buvo ir kaip neteisingai tuo laiku elgėsi. O, ji pasikeitė, be jokios abejonės. Žmonės keičiasi. Pokytis gali būti ir suklestėjimas, ir susinaikinimas, tiesa? Atrodė, kad taip ir yra: galutinis suklestėjimas — ilgai atidėliotas moteriškumo proveržis.

Stiprėjantys jausmai namui ir vis mažėjantis noras susitelkti darbui — tik mažiausi paviršutiniški pokyčių požymiai. Buvo ir kitokių, gilesnių, keliančių nerimą, keistai malonių fizinių pojūčių. Kartais skausmingai džiugiai sugraudindavo per radiją nugirsta frazė apie Bethoveną. Kartais, plepant su Hovardu, užvaldydavo trikdantis troškimas apkabinti jo brangią seną galvą ir prisispausti prie krūtinės.

— Pagalvojau, kad šiandien išgersime tik arbatos, — prabilo, nešdama padėklą į svetainę. — Tikiuosi, neprieštarausi. Jei dabar užkąstume, tai nenorėtume pietų. Šiandien anksti pietausime. Matai, aštuntą valandą manęs lauks Vileriai. Gana striuka su laiku.

Švelniai pastatė padėklą ant senovinio kavos stalelio. Jo paviršius nežymiai randuotas nuo to karto, kai Džonas jį sviedė per kambarį. Tą baisiąją naktį, kai atvyko valstijos policija.

— Ak, ar ne gera atsisėsti? — džiaugėsi ponia Givings, — ar yra kas nors malonesnio po sunkios dienos?

Paruošė arbatą taip, kaip jam patiko, su trimis cukraus gabalėliais. Ištiesė, pakėlė akis pasitikslinti, kad vyras tikrai čia. Staiga užuodęs arbatą ir pamatęs žmoną Hovardas Givingsas suvokė, kad ji jau namie. Visą popietę buvo išsijungęs klausos aparatą. Nuo šoko Hovardo veidas suvirpėjo kaip išgąsdinto berniuko, bet žmona to nepastebėjo. Kalbėjo toliau. Jis padėjo Herald Tribune ir drebančia ranka graibėsi klausos aparato. Kitą ištiesė paimti arbatos puodelį. Lėkštelė sutarškėjo.

Hovardas Givingsas atrodė vyresnis negu šešiasdešimt septynerių. Visą gyvenimą dirbo smulkiu tarnautoju vienoje iš septynių didžiausių pasaulyje gyvybės draudimo kompanijų. Atrodė, kad įstaigos nuobodulys vyrą pažymėjo taip ryškai, kaip seną jūreivį nugairina saulė ir vėjas. Baltas minkštas veidas su metais nesiraukšlėjo ir nesmuko, bet tapo subtiliai vaikiškai putlus. Plaukai irgi buvo kaip vaiko — švelnučiai, tiesiog šilkiniai. Vyras niekada nebuvo stiprus, o dabar tą netvirtumą ypač pabrėžė didelis išsipūtęs pilvas: dėl jo Givingsas turėdavo sėdėti plačiai išskėtęs sulysusius kelius. Vilkėjo gana dabitiškus raudonus languotus marškinius, pilkas flanelines kelnes, pilkas kojines. Avėjo senais juodais ortopediniais batais. Jų oda, priešingai Hovardo veido odai, buvo labai raukšlėta.

— Ar nėra jokio pyrago? — atsikrenkštęs pasiteiravo. — Galvojau, kad dar turime kokosinio pyrago.

— Na, taip, mielasis, supranti, maniau, kad šiandien tik išgersime arbatos, nes pietausime taip anksti... — dar kartą paaiškino apie savo susitarimą su Vileriais, miglotai prisimindama, kad anksčiau buvo jam minėjusi. Jis linktelėjo sunkiai suvokdamas, ką ji pasakoja. Šnekėdama ponia Givings išsiblaškiusi ir susižavėjusi spoksojo, kaip besileidžianti saulė nurausvino vyro ausies lezgelį ir pavertė pleiskanas ugnies snaigėmis. Tačiau jos mintys skubėjo pirmyn, vakaro link.

Tai nebus tik paprastas apsilankymas pas Vilerius. Iš tiesų, tai pirmasis atsargus žingsnis plano, kaip vizija iškilusio galvoje prieš daugelį savaičių, įgyvendinimo link. Kartą, leidžiantis sutemoms, išėjo pasivaikščioti. Norėjo nuraminti nervus melsvoje pievelės už namo gilumoje. Apsižvalgiusi aplinkui įsivaizdavo veją, pilną šeimyniškai susibūrusių žmonių. Eiprilė Viler sėdėjo baltoje kaltos geležies kėdėje ir pasukusi savo dailią galvelę meiliai šypsojosi išmintingiems tėviškiems Hovardo pastebėjimams. Jis sėdėjo šalia, prie balto kaltos geležies stalo maišydamas kokteilį su ledais. Prieš juos truputėlį palinkęs pirmyn, su taure rankoje stovėjo Frenkas Vileris. Buvo užsiėmęs vienu iš savo rimtų pokalbių su Džonu, oriu ir pasitaisiusiu, atsilošusiu baltame kaltos geležies šezlonge. Helena matė Džono šypseną, mandagią, bet drįstančią nepritarti Frenkui dėl kokių nors nereikšmingų politikos, knygų, beisbolo ar dar kokių nors jaunus vyrus dominančių klausimų. Matė sūnų pasukant galvą ir tariant:

— Mama? Gal prisijungsi prie mūsų?

Vaizdas nuolat kartojosi, kol tapo toks realus, kaip žurnalo iliustracija. Helena nuolat jį tobulino. Net sugebėjo rasti vietą Vilerių vaikams. Jie galėtų tyliai žaisti už rožių krūmų. Dėvėtų baltus šortus ir teniso batelius, gaudytų skraidančius jonvabalius. Kuo aiškesnis darėsi vaizdas, tuo mažiau trūkumų atrodė turįs pats susitikimas. Argi Džonui nebūtų naudinga atsigauti su keliais jautriais ir maloniais bendraamžiais? Iš Vilerių pusės tai irgi nebūtų altruizmas. Jie dažnai kartodavo, kaip trokšta turėti panašių į save draugų. Aišku, nuobodi porelė nuo kalvos (Krandelai? Kempbelai?) ne daug ką galėjo jiems pasiūlyti. Na, gero pokalbio ar panašiai. Dievaži, koks bebūtų Džonas, jis — intelektualas.

Helena žinojo, kad visiems būtų smagu. Buvo tikra. Taip pat suprato, kad negalima nieko skubinti. Nuo pat pradžių suvokė, kad viskas turi vykti lėtai, žingsnis po žingsnio.

Per paskutiniuosius apsilankymus jai su Hovardu leido Džoną valandai išsivežti už ligoninės teritorijos. Taip vadinamam eksperimentui.

— Nemanau, kad šiuo metu būtų išmintinga lankytis namuose, — praėjusį mėnesį patarė gydytojas, bjauriai vieną po kito į stalą traškindamas rašaluotų pirštų sąnarius. — Atrodo, vis dar esama daug priešiškumo, kaip čia pasakius, namų atmosferai ir panašiai. Kol kas geriau būtų šitas pirmines išvykas šiek tiek riboti. Vėliau, priklausomai nuo to, kaip viskas klostysis, galėsite pabandyti nusivežti į artimų draugų namus. Ten daugiau ar mažiau jaustųsi neutralioje teritorijoje. Tai būtų kitas logiškas žingsnis. Galite spręsti patys.

Helena pakalbėjo su Hovardu, net Džonui keletą kartų atsargiai užsiminė. Praėjusią savaitę, atsargiai pasvėrusi visus veiksnius, nusprendė, kad atėjo laikas antrajam logiškam žingsniui. Šios dienos susitikimą su gydytoju organizavo tik dėl to, kad praneštų apie savo sprendimą. Dar norėjo keleto patarimų. Kiek turėtų Vileriams papasakoti apie Džono ligą? Gydytojas, kaip ir buvo galima tikėtis, visiškai nepadėjo. Pasakė, kad ji turinti pati nuspręsti. Bent jau neprieštaravo. Dabar beliko papasakoti Vileriams. Daug patogiau ir maloniau būtų buvę pasikalbėti čia, kaip buvo suplanavusi, pietaujant prie žvakėmis apšviesto stalo. Tačiau negalėjo nieko padaryti.

— Tikiuosi, kad neatrodys piktnaudžiavimas, — pašnibždomis repetavo plaudama arbatos reikmenis virtuvėje, — klausiau savęs, ar galėčiau jūsų paprašyti didelės paslaugos. Tai dėl mano sūnaus, Džono...

Nebuvo svarbu, kaip išdėstys — laikui atėjus suras tinkamų žodžių. Žinojo, kad Vileriai supras. Tegul jie būna palaiminti, būna palaiminti. Helena žinojo, kad jie supras.

Negalėjo galvoti apie nieką kita. Paruošė ir patiekė ankstyvus pietus, suplovė indus. Pasiruošė, prieš išeidama sustojo koridoriuje prie veidrodžio atšviežinti lūpų dažų ir šūktelėjo:

— Pasimatysime vėliau, mielasis.

Išeidama buvo susijaudinusi kaip mergaitė.

Bet tą akimirką, kai plepėdama ir juokdamasi įžengė į Vilerių svetainę, susijaudinimą pakeitė savotiška panika. Pasijuto kaip įsibrovėlė.

Tikėjosi rasti Vilerius įsitempusius ir sutrikusius kaip visada — kalbančius abu vienu metu, lakstančius ir šokinėjančius aplink ją, besimaišančius vienas kitam po kojų, kai norėdavo pakelti nuo jos pasirinktos kėdės aštrų žaislą. Tačiau šį kartą porelė ją sutiko romiai. Eiprilė atkakliai netvirtino, kad namai netvarkingi, nes buvo tvarkingi. Frenkui nereikėjo burbtelėti: „Atnešiu gėrimo“, ir staigiai mestis pirmyn, atsitrenkti į šaldytuvą, nes gėrimai buvo atnešti ir gražiai išrikiuoti ant kavos stalelio. Vileriai, akivaizdu, ramiai gurkšnojo ir kalbėjosi dar prieš jai atvykstant. Nuoširdžiai džiaugėsi ją matydami, tačiau, jei nebūtų atvykusi, puikiai apsieitų ir vieni.

— Man tik mažytį šlakelį. Ačiū. Nuostabu, — girdėjo save sakant ponia Givings. — Argi ne malonu pasėdėti? Vaje, argi jūsų namas ne gražiai atrodo, — ir daugybę kitokių dalykų.

Galų gale išlemeno:

— Tikiuosi, kad neatrodys piktnaudžiavimas, klausiau savęs, ar galėčiau jūsų paprašyti didelės paslaugos. Tai dėl mano sūnaus, Džono...

Abiejų Vilerių veidų raumenys susitraukė taip nežymiai, kad net jautriausia kamera nebūtų užfiksavusi. Tačiau ponia Givings pajuto kaip spyrį. Jie žino! Tos galimybės ji visiškai nenumatė. Kas jiems pasakė? Ar jie žino apie nuniokotus namus, nupjautus telefono laidus ir apie valstijos policiją?

Turėjo susitvardyti. Ir tikrai, Helenos balsas jiems bylojo, kad Džonas anaiptol nesijaučia gerai. Persidirbimas, taip pat aibės kitokių rūpesčių sukėlė visišką nervinį išsekimą. Laimei, laiku atsirado šiose apylinkėse. Ji negalėtų pakęsti net minties, kad sūnus serga kažkur toli nuo namų. Tačiau ir jo tėvas, ir ji pati vis tiek labai jaudinasi. Daktarai mano, kad būtų išmintinga jam visiškai ilsėtis, tik šiuo metu...

— ...na, tiesą sakant, šiuo metu jis Grineikerse, — balsas vienintelis išliko gyvas, visa kita buvo sustingę.

Iš tiesų, Helenos balsas tikino, kad jie nustebtų, kokia tikrai puiki vieta yra Grineikersas. Pradedant nuo paslaugų, personalo, na, ir visa kita. Pavyzdžiui, daug geriau, nei daugumoje privačių poilsio namų ir panašiai mūsų rajone.

Balsas kalbėjo ir kalbėjo vis silpdamas, kol galų gale pasiekė tikslą. Netrukus, kurį nors sekmadienį, oi ne, ne tuojau pat, žinoma, bet kurį nors sekmadienį ateityje, gal Vileriai labai neprieštarautų, jeigu...

— Kodėl ne, žinoma, Helena, — patikino Eiprilė Viler, — mielai su juo susipažinsime. Labai malonu iš jūsų pusės, kad pagalvojote apie mus.

Frenkas Vileris, papildydamas jos taurę, pritarė suprantąs, kad jis tikrai įdomus vaikinas.

— Ką manote apie kitą sekmadienį? — pasiteiravo Eiprilė. — Jei tik jums tinka.

— Kitą sekmadienį? — ponia Givings apsimetė skaičiuojanti. — Na, pažiūrėkime. Tikrai dar nežinau. Na, gerai.

Suprato, kad turėtų jausti pasitenkinimą. Galų gale, kaip tik dėl to atėjo. Tačiau labiausiai norėjo kuo greičiau dingti iš čia ir eiti namo.

— Na, aišku, tai neskubu. Jei kitą sekmadienį nepatogu ar ką, galime susitikti kokį kitą kartą.

— Ne, Helena. Kitą sekmadienį būtų puiku.

— Gerai. Nuostabu. O viešpatie, pažiūrėkite, kiek valandų. Bijau, kad bus geriau, jei aš... Ak, bet jūs norėjote kažko paklausti manęs, ar ne? Aš, kaip visada, praplepėjau.

Gurkštelėjusi gėrimo aptiko, kad gerklė labai išdžiūvusi. Atrodė, lyg patinusi.

— Na, iš tiesų, uh, Helena, — pradėjo Frenkas Vileris, — mes turime gana svarbių naujienų.

Po pusvalandžio ponia Givings važiavo namo visą kelią iš nuostabos pakėlusi antakius. Vos galėjo sulaukti, kol viską papasakos savo vyrui.

Rado jį krėsle apšviestą geltona lempos šviesa. Sėdėjo šalia neįkainojamo sieninio laikrodžio, Helenos dar prieš karą įsigyto aukcione. Buvo perskaitęs Herald Tribūne, o dabar vartė World-Telegram and Sun.

— Hovardai, — kreipėsi į vyrą, — žinai, ką tie vaikai man pasakė?

— Kokie vaikai, mieloji?

— Vileriai. Žinai, žmonės, pas kuriuos važiavau? Tą porą Revoliucijos kelyje? Tuos, kurie, mano manymu, patiktų Džonui.

— Ak. Ne, o kas?

— Na, pirmiausia, kiek man žinoma, jie nelabai tvirti finansiškai. Prieš dvejus metus turėjo skolintis visą įmoką už namą. Tai viena. O antra...

Hovardas Givingsas bandė klausytis, bet akys vis nukrypdavo į ant kelių gulintį laikraštį. Dvylikametis berniukas Šaut Bende, Indianoje, paprašė dvidešimties dolerių banko paskolos. Norėjo nupirkti vaistų savo šuniui, vardu Spotas. Banko valdytojas asmeniškai patvirtino prašymą.

— ...taigi, pasakiau, kodėl parduoti? Be abejonės, norėsite turėti namą, kai grįšite. Ir, žinai, ką jis atsakė? „Na, matote, čia ir esmė. Mes negrįšime“. Aš paklausiau, ar susirado ten darbą? „Ne, dar ne“. Pasiteiravau, ar gyvens pas gimines, gal draugus ar panašiai? „Ne“.

Ponia Givings išsprogino akis vaizduodama neatsakingumo viršūnę. „Ne, nepažįstame. Nė gyvos dvasios. Paprasčiausiai išvykstame — ir viskas.“

— Tikrai, Hovardai, negaliu apsakyti, kaip buvo keblu. Ar gali įsivaizduoti? Sakau, kažkaip savotiškai nemalonu? Visa tai?

Hovardas Givingsas palietė klausos aparatą ir perklausė:

— Kaip tai nemalonu, mieloji? — jis manė, kad pametė mintį. Prasidėjo nuo kažkokių žmonių, išvykstančių į Europą, bet dabar akivaizdžiai buvo kalbama apie kažką kitą.

— Na, argi ne? — klausė Helena. — Žmonės be skatiko, su ikimokyklinio amžiaus vaikais? Sakau, niekas taip nesielgia, tiesa? Na, nebent jie nuo kažko bėga. Aš nenorėčiau galvoti nieko panašaus. Nežinau, ką ir manyti, štai kur esmė. Jie visada atrodė pastovi, sėsli pora. Ar neįtartina? Matai, dar vienas dalykas. Aš jau buvau patikėjusi jiems Džono reikalą, kai visa tai iškilo aikštėn. Manau, kad reikės apsvarstyti iš naujo. Nors dabar atrodo, kad nebėra prasmės.

— Apsvarstyti iš naujo ką, mieloji? Ne visai suprantu apie ką tu...

— Nagi apie tai, kad parsivežtume jį pasisvečiuotu Hovardai. Iš viso, ar tu klauseisi, Hovardai?

— Ak, taip, žinoma. Klausiu, kodėl nebėra prasmės?

— Na, todėl, — nekantriai aiškino Helena, — kad kokia Džono supažindinimo su jais vertėj jei jie ruošiasi rudenį išnykti?

— “Vertė“?

— Paprasčiausiai, manau, tu supranti. Jam reikia pastovių žmonių. Žinoma, manau, kad susitikimas žalos nepadarytų. Galėtume parsivežti ji kartą ar du — prieš Vileriams išvykstant. Aš tik kažkaip galvojau apie ilgalaikius ryšius. O, mielasis, argi nepainu? Kodėl žmonės, tavo manymu, negalėtų būti labiau... — pati nelabai suprato, apie ką dabar kalba, ar ką norėjo pasakyti. Su nuostaba aptiko, kad kalbėdama taip suko nosinę, jog toji tapo drėgna standžia virve. — Vis dėlto manau, kad niekas negali nuspėti kitų žmonių, — padarė išvadą.

Apsisuko, išėjo iš kambario ir lengvai nubėgo laiptais į viršų — persirengti patogesniais drabužiais.

Lėkdama pro šešėliuotą veidrodį laiptų aikštelėje su pasididžiavimu žvilgtelėjo į savo atvaizdą. Ji vis dar atrodė, bent jau probėgšmais užmetus akį, ta pati greita, maža mergaitė gerai įrengtame name. Ant didžiulio kilimo miegamajame skubiai nusiplėšė švarkelį ir išlipo iš sijono. Pasijuto beveik kaip tėvo namuose, kai skubėdavo persirengti šokių vakarėliui. Kraujas, rodės, kunkuliavo, skubant išsirinkti paskutines smulkmenas (Kokius kvepalus? Ak, greitai, kokius?), vos nesušuko išbėgusi į laiptų aikštelę: „Palaukite! Ateinu! Tuojau nusileisiu!“

Senų flanelinių marškinių ir apsmukusių plačių kelnių, kabančių sieninėje spintoje ant kablio, vaizdas sugrąžino į tikrovę. Kvaila, kvaila, — barė pati save, — darausi išsiblaškiusi. Bet tikras šokas ištiko, kai atsisėdo ant lovos nusimauti kojinių. Tikėjosi, kad pėdos bus siauros ir baltos, išvagotos melsvų venų, tiesiais ir trapiais kaulais. Tačiau ant kilimo gulėjo dvi išpurtusios rupūžės. Kietos, krumpliai su nuospaudomis, susiraitę pirštai slėpė suragėjusius nagus. Greitai sugrūdo jas į norvegiškas kojines-šlepetes (tikrai puikiausiai tinkamos bastytis namuose) ir pašokusi norėjo apsirengti paprastais, patogiais kasdieniais drabužiais. Bet buvo per vėlu. Penkias minutes stovėjo abiem rankomis įsikibusi lovos krašto ir kietai suspaudusi žandikaulius. Ji verkė.

Verkė, nes šį vakarą dėjo tokias dideles viltis į Vilerius, o dabar buvo siaubingai, siaubingai, siaubingai nusivylusi. Verkė, nes buvo penkiasdešimt šešerių, o jos pėdos — bjaurios ir ištinusios. Nes mokykloje jos nemėgo nė viena mergaitė, o vėliau — nė vienas berniukas. Nes Hovardas Givingsas buvo vienintelis vyras, paprašęs už jo tekėti. Nes ištekėjo už jo. Nes vienintelis jos vaikas yra pamišęs.

Netrukus susitvardė. Reikėjo tik nueiti į vonią, išsipūsti nosį, nusiprausti ir susišukuoti. Atsišviežinusi gyvai ir be garso, avėdama storomis kojinėmis, nusileido kambarį. Atsisėdo priešais vyrą į supamąjį krėslą aukšta atkalte, prieš tai išjungusi visas šviesas, palikusi tik vieną lempelę.

— Štai, — pasakė, — taip daug jaukiau. Tikrai, Hovardai, mano nervai tokie įtempti po to reikalo su Vileriais. Negali įsivaizduoti, kaip nusiminiau. Dėl to, kad visada galvojau, kad jie tokie solidūs jauni žmonės. Maniau, kad visi susituokę jauni žmonės turėtų būti labiau susitupėję. Ar taip nemanai, ypač tokioje bendruomenėje kaip mūsų? Dievaži, aš girdėjau, kad jaunos poros trokšta apsigyventi čia ir auginti vaikus...

Helena suko ratus po kambarį, vis kalbėjo ir kalbėjo. O Hovardas Givingsas taip laiku linktelėdavo, nusišypsodavo ar sumurmėdavo, kad ji taip ir nesuprato, jog jis nakčiai išjungė klausos aparatą.

Ketvirtas skyrius

— SPRUK IŠ KALĖJIMO, — komentavo Džekas Ordvėjus, maišydamas kavą. — Nusimesk pančius. Pakilk. Gana sumanu, Franklinai.

Abu sėdėjo prie dėmėto nuo pomidorų padažo stalelio dviem „Puikios vietelės“ tamsiame kampe. Frenkas pradėjo gailėtis prasitaręs Ordvėjui apie Europą. Klounas, girtuoklis, žmogus, nesugebantis apie nieką diskutuoti, tik įmantriu pajuokiamu tonu pasakoti apie save. Argi tokiam reikalui galėjai trokšti tokio patikėtinio? Nepaisant to, Frenkas pasipasakojo, nes pastarosiomis savaitėmis darėsi vis sunkiau visą dieną vaikščioti biure su ta paslaptimi.

Personalo susirinkimuose dėmesingai klausydavosi, kai Bandis apžvelgdavo dalykus, kurie turi būti padaryti „rudenį“ arba „metų pradžioje“. Priimdavo pardavimų skatinimo pavedimus, kuriuos įgyvendinti teoriškai reikėtų kelių mėnesių. Kartais jo mintys nuslysdavo lėtu Bandžio projektų mechanizmu, kol pagaliau atėjo mintis: „Ne, palauk, tavęs čia tada netgi nebus. Iš pradžių tie nedideli šokai buvo net smagūs. Paskui smagumas nublanko, pasidarė aiškiai nemalonūs. Artėjo birželio vidurys. Po dviejų su puse mėnesių (vienuolikos savaičių) jis plauks per vandenyną. Visiškai nerūpės pardavimų skatinimas. To fakto realumas prasiskverbė į biuro kasdienybę. Visiškai realus ir neišvengiamas faktas namuose, nes visi kalbėjo tik apie tai. Realu buvo kiekvieną rytą ir vakarą keliaujant traukiniu. Tačiau dirbant aštuonias valandas likdavo neesmine, sunkiai prisimenama, greitai blankstančia svajone. Visi ir viskas biure susimokė prieš ją. Bejausmiai, pavargę ar švelniai pašaipūs kolegų veidai. GAUTA krepšio ir dabartinių darbų šūsnies vaizdas. Telefono skambėjimas ar skambučio zyzimas, reiškiantis, kad jo reikia Bandžio kabinoje. Visa tai atrodė nuolatos primena, kad jam lemta visiems laikams likti čia.

„Tai žinoma, po šimts! — norėdavo sušukti dvidešimt kartų per dieną. — Palauk ir pamatysi? Bet šiam iššūkiui trūko svorio. Ryškus sausas apmiręs ežeras laikė savo prieglobstyje taip ilgai ir taip ramiai, kad būtų tyliai sudrumstas pabėgimo grėsme. Viskas, ko norėjosi, — laukti ir matyti. Nepakeliama. Vienintelis kelias — kam nors papasakoti. Galų gale Džekas Ordvėjus buvo geriausias draugas biure. Šiandien per priešpiečius jiems pavyko išvengti Smolo, Latropo ir Roskou. Prasidėjo nuo poros silpnų, bet gerų martinių. Dabar istorija buvo atskleista.

— Yra vienas nedidelis dalykas, kurio nepagaunu, — kalbėjo Ordvėjus, — nesakau, kad tai sudėtinga, bet ką tiksliai tu veiksi? Neįsivaizduoju tavęs nuolatos glebiai sėdinčio šaligatvio kavinėse, kol tavo geroji frau važinėja į ambasadas ar dar kur nors. Štai kokia esmė. Visiškai nenumanau, ką galėtum veikti. Rašyti knygą? Tapyti...

— Kodėl visi galvoja apie knygų rašymą ir paveikslų tapymą? — teiravosi Frenkas. Paskui, tik iš dalies suvokdamas, kad cituoja savo žmoną, pridūrė: — Dieve mano, ar tik rašytojai ir menininkai gali gyventi savo gyvenimą? Klausyk. Vienintelė priežastis, kodėl esu čia, šiame pusiau sušiktame darbe, na, matai, yra daug priežasčių, bet čia ir esmė. Jeigu pradėčiau sudarinėti priežasčių sąrašą, vienos prakeiktos priežasties tikrai negalėčiau užrašyti — kad man čia patinka. Nes taip nėra. Turiu tokią juokingą nuojautą, kad žmonėms geriau daryti tai, kas jiems patinka.

— Puiku! — Ordvėjus laikėsi tvirtai. — Puiku! Puiku! Išsakyk visą gynybą ir susierzinimą. Mano naivus klausimas: kas tau patinka?

— Jeigu žinočiau, — atsiliepė Frenkas, — nesileisčiau į kelionę ieškoti.

Ordvėjus viską permąstė. Kraipė galvą, kilnojo antakius, raitė nemaloniai rausvą ir slidžią apatinę lūpą.

— Gerai, bet ar nemanai, — galų gale paklausė, — kad tikras pašaukimas kažkur slypi, ar nemanai, kad lygiai taip pat galima jį atrasti ir čia? Turiu omenyje, ar tai neįmanoma?

— Ne. Manau, kad ne. Manau, kad penkioliktame Nokso pastato aukšte niekam neįmanoma ką nors atskleisti. Manau, netgi tau.

— Mm. Turiu pasakyti, kad skamba gerai, Franklinai. Taip, iš tikrųjų. — Pabaigė kavą ir atsilošęs ironiškai nusišypsojo. — Kada, sakei, tas didingas eksperimentas prasideda?

Frenkas akimirką norėjo ant jo užversti stalą. Pamatyti bejėgišką baimę veide, kai virs kėdė ir užkris visi indai nuo stalo. „Didingas eksperimentas“. Kokia dar arogantiška nesąmonė?

— Išvykstame rugsėjį, — pasakė, — ar, kraštutiniu atveju, spalį.

Ordvėjus, spoksodamas į likusias lėkštėje mėsos ir bulvių dėmeles, linktelėjo penkis ar šešis kartus. Nebeatrodė arogantiškas. Atrodė senas, palaužtas ir liūdnai pavydus. Frenkas, žiūrėdamas į kolegą pajuto, kad apmaudas virsta švelniu gailesčiu. „Vargšas kvailas, senas šunsnukis“, — galvojo, — sugadinau jam priešpiečius, sugadinau dieną“. Beveik norėjo pasakyti: „Viskas gerai, Džekai, nesijaudink, tai gali niekada neįvykti“. Nuo sutrikimo išsigelbėjo širdingumo protrūkiu.

— Štai ką pasakysiu, Džekai, — pradėjo. — Nupirksiu tau brendžio. Už senus laikus.

— Ne, ne, ne, ne, — mėgino prieštarauti Ordvėjus, bet atrodė toks patenkintas, tarsi glostytų spanielį. Padavėjas nurinkęs lėkštes padėjo puikias mažytes konjako taures. Vėliau, kai susimokėjo ir išėjo į saulės šviesą, Džeko šypsena spinduliavo.

Buvo giedra, šilta diena. Dangus virš pastatų skaidrus ir žydras kaip skalbinių mėlis. Be to, algos diena. Tradiciškai po priešpiečių eidavo į banką.

— Nėra reikalo sakyti, kad išlaikysiu griežtai entre nous, seno skauto žodis, — einant pasižadėjo Ordvėjus. — Nemanau, kad norėtum, jog visur apie tave būtų šnekama. Kada praneši Bandžiui?

— Manau, po kelių savaičių. Dar apie tai negalvojau.

Maloniai šildė saulė. Po kelių dienų bus karšta, bet dabar puiku. Vėsioje, marmurinėje banko gilumoje muzikos automatas grojo“ Atostogas stygoms“. Abu su Ordvėjumi laukė savo eilės prie vieno iš dešimties kasos langelių, du kartus per mėnesį per priešpiečius rezervuojamų Nokso darbuotojams. Frenkas vaizdavosi, kad paskutinį kartą stovi šioje eilėje. Paskutinį kartą mindžiukuoja ir paskutinį kartą palies pirštais čekį.

— Turėtum pamatyti mus mindžiukuojančius tame prakeiktame banke, — prieš daugelį metų pasakojo Eiprilei. — Atrodome kaip netvarkingi žindukliai paršeliai, laukiantys laisvo spenio. O, žinoma, mes visi labai gerų manierų, labai rafinuoti paršeliai. Stovime labai kantriai ir stengiamės per daug vieni kitų nestumdyti. Kiekvienas vyrukas prieina prie pat langelio ir pasiima čekį. Kaip nors sulenkia tarp pirštų, įdeda į delną, ar randa kokį kitą būdą paslėpti nuo kitų akių. Taip, kad neatrodytų, jog slepia. Nes labai svarbu likti nerūpestingam, supranti. Bet iš tikrųjų svarbu, po galais, įsitikinti, kad niekas nematė, kiek tu gauni. Jėzau!

— Džentelmenai, — prie Frenko peties palinko Vincas Latropas, — pasivaikščiosime gryname ore?

Jis, Edas Smolas ir Sidas Roskou dėjosi į kišenes banko atsiskaitymo knygeles ir pinigines. Liežuviais vis dar čiulpsėjo tarpudančiuose užsilikusius maisto gabalėlius. Šitaip kvietė pasivaikščioti aplink kvartalą, kad geriau virškintų.

Frenkas įsivaizdavo, kad ir vaikšto paskutinį kartą. Paskutinį kartą prisideda prie šio lėto įstaigos žmonių pasivaikščiojimo saulėkaitoje. Paskutinį kartą jo nublizginti batai išgąsdins tuos krypuojančius balandžius, išsklaidys pulkus virš prispjaudyto ir žemės riešutų lukštais nubarstyto šaligatvio. Paukščiai plasnos ir kils, suks ratus aplinkui, mojuodami juodai sidabriniais sparnais.

Pasipasakojęs jautėsi geriau. Kitaip. Galėjo dairytis aplinkui, žiūrėti į veidus tiems keturiems kalbantiems vyrams ir jaustis su jais nesusijęs. Ordvėjus, Latropas, susijaudinęs mažasis Edas Smolas, pretenzingas ir nuobodus Sidas Roskou. Žinojo, kad greitai ištars jiems: „Sudie“, o kitais metais jau sunkiai prisimins jų vardus. Dabar nebuvo reikalo jų nemėgti, o tai ir buvo geriausia. Ne tokie jau blogi vyrukai. Net kartu su visais linksmai juokėsi iš švelnių Ordvėjaus pokštų. Kai paskutinį kartą išėjo iš už kampo ir pasuko Nokso pastato link, su malonumu pasidžiaugė, kad jie visi penki draugiškai eina šaligatviu viena greta. Saulė skatino žengti spėriai ir tvirtai mojuoti rankomis būdinga išraiška, tartum žengtų vieno būrio kariai (Koks dalinys, drauguži? Pardavimų skatinimas, penkioliktas aukštas, Nokso verslo mašinos).

Širdyje sakė „sudie“, sudie visiems, pro ką praėjo: čiauškančioms stenografistėms su krepšeliais iš pigių prekių parduotuvėlės, ciniškiems jauniems klerkams su antrankoviais, rūkantiems prie pastato. Sudie visam mielam liūdnam būriui. Aš išeinu.

Tas nuostabus laisvės jausmas tęsėsi tol, kol sugrįžo prie savo stalo. Skambutis graudžiai mekeno. Vadinasi, reikalingas Bandžiui.

Kai būdavo geras oras, Tedas Bandis niekada neatrodydavo gerai. Jis — patalpos žmogus. Smulkus, pilkas kūnelis atrodė sukurtas tam, kad atitiktų minimalų kietai apsiūto, dvieilio verslo kostiumo reikalavimą. Liesas, papilkėjęs veidas atsipalaiduodavo tik tada, kai biuro langai būdavo saugiai uždaryti žiemai. Kartą jam buvo pavesta į Bermudus lydėti grupę prizus laimėjusių pardavėjų. Roskou į Nokso naujienas įdėjo nuotrauką. Joje visi tik su maudymosi kelnaitėmis išsišiepę tysojo pliaže. Roskou sekretorė padidino vieną nuotraukos dalį — Bandis, iš abiejų pusių prislėgtas gauruotų rankų, apsivyniojusių aplink kaklą, bando šypsotis. Nuotrauka slaptai apkeliavo visas penkioliktojo aukšto kabinas. Visi teigė, kad tai pats juokingiausias kada nors matytas vaizdas.

Bandžio veido išraiška buvo panaši į aną nuotraukoje. Frenkas iš pradžių pamanė, kad tik dėl to, jog birželio vėjelis juokingai iškedeno ilgas plaukų sruogas, kurios buvo šukuojamos taip, kad paslėptų plikę. Tačiau įėjęs į kabiną suvokė Bandžio sumišimo priežastį — vieši retas ir didingas lankytojas.

— Frenkai, tu, aišku, pažįsti Bartą Poloką, — pristatė atsistodamas. Atsiprašančiai linktelėjo svečiui: — Frenkas Vileris, Bartai.

Didinga figūra, vilkinti gelsvai rudo gabardino kostiumu, pakilo. Didelis įdegęs veidas nusišypsojo, dešinės plaštakos šilti gniaužtai spustelėjo Frenko raką.

— Nemanau, kad kada nors buvome oficialiai supažindinti, — prabilo giliu balsu. Jei kalbėtų iš tribūnos, virpėtų stiklai. — Malonu su jumis susipažinti, Frenkai.

Šis žmogus bet kurioje kitoje korporacijoje būtų vadinamas „ponu“, o ne „Bartu“. Jis buvo generalinis elektronikos skyriaus pardavimų direktorius. Žmogus, iš kurio Frenkas niekada nebuvo sulaukęs nieko daugiau, tik tuščią linktelėjimą lifte. Be to, metų metais jį iš tolo niekino.

— Jis turi puikius duomenis tapti prezidentu — blogiausia prasme, — kartą pasakojo Eiprilei. — Jis — vienas tų didelių, ramių, neginčijamų autoritetų. Šunsnukis su milijono dolerių šypsena ir trimis svarais raumenų tarp ausų. Įleisk jį į televiziją, ir jokia kita partija niekada nebeturės jokių šansų.

Frenkas jautė savo veidą šiepiantis į vergišką grimasą. Prakaito lašas iš pažasties nutekėjo šonkauliais žemyn. Bandė atitaisyti šią nekontroliuojamą reakciją, galvodamas, kaip šį vakarą papasakos apie įvykį Eiprilei:

— Staiga pagavau save savotiškai tirpstant prieš jį. Ar ne juokinga? Supranti, aš žinau, kad jis — arklio subinė, žinau, kad jis niekaip nesusijęs su mano gyvenimo įvykiais, bet vis tiek jis beveik baugino. Ar tai ne baisiausia?

— Prisitrauk kėdę, Frenkai, — paragino Tedas Bandis, susiglostydamas plaukus. Atsisėdęs nepatogiai perkėlė svorį nuo vieno sėdmens ant kito — judesys žmogaus, sergančio hemorojumi. — Mudu su Bartu peržiūrėjome kai kurias ataskaitas NPVA konferencijai, — pridūrė, — Bartas paprašė pakviesti tave. Atrodo...

Bet Frenkas negalėjo klausytis likusios Bandžio sakinio dalies. Dėmesį sukoncentravo į Bartą Poloką. Šis nuoširdžiai palinkęs kėdėje į priekį laukė, kol Bandis baigė kalbėti. Laisvąja ranka tvarkingai pastukseno į kažkokį popierių. Paaiškėjo, kad tai Pokalbio apie gamybos kontrolę kopija.

— Frenkai, tai nuostabu. Žmonės Tolede nepaprastai nudžiugo.

— Sakau, argi ne tai baisiausia? — tą vakarą klausinėjo Eiprilės. Vaikštinėjo paskui ją virtuvėje su stikline gėrimo, kalbėjo ir kartu juokėsi. Žmona ruošėsi pateikti pietus. — Argi ne ironiška? Padariau tą kvailą darbelį, kad nukabinčiau save nuo Bandžio kablio. Štai kas atsitiko. Būtum girdėjusi, kaip Polokas apie tai kalbėjo. Visus tuos metus net nežinojo, kad aš egzistuoju, ir staiga — aš jo mėgstamiausias sumanus jaunuolis. Senasis Bandis sėdėjo ir bandė susivokti, ar džiaugtis, ar pavydėti. Bandžiau susilaikyti, kad nepradėčiau kvatoti. Jėzau!

— Nuostabu, — ištarė Eiprilė. — Gal nuneštum, mielasis?

— O tada, paaiškėja, kad jis turi tą didelę... Ką? Taip, žinoma, gerai.

Padėjo stiklinę, paėmė žmonos paduotas lėkštes ir nusekė paskui žmoną į kitą kambarį. Vaikai jau sėdėjo prie stalo.

— O tada paaiškėja, kad jis turi tą didelę idėją. Polokas. Nori, kad aš sukurčiau visą kvailą seriją. Pokalbis apie inventoriaus kontrolę, pokalbis apie pardavimą analizę, pokalbis apie kainų apskaičiavimą, pokalbis apie bendrą išmokamų atlyginimų sumą. Jis viską pasižymėjo. Turiu su juo eiti...

— Atsiprašau sekundei, Frenkai. Maiklai, atsisėsk tiesiai, nes paskui turėsi problemų. Tikrai. Ir nevalgyk tokiais dideliais kąsniais. Atsiprašau, tęsk.

— Turiu su juo kitą savaitę eiti priešpiečių ir viską aptarti. Ar ne linksma? Žinoma, jei pasidarys nepakenčiama, turėsiu pasakyti, kad rudenį išvykstu. Ne, bet visas šis reikalas gana juokingas, ar ne? Po visų tų...

— Šiaip ar taip, kodėl nepasakius?

— ...apsnūdimo metų prakeiktame darbe, niekada... Ką?

— Sakau, kodėl nepasakius? Kodėl nepasakius jiems visiems? Ką tau padarys?

— Na, vargu, ar tai padarymo klausimas. Būtų truputėlį, žinai, keblu, ir viskas. Sakau, kad nematau prasmės ką nors sakyti dabar, kol dar ne laikas įteikti oficialų prašymą.

Pasmeigė kiaulienos muštinio gabalą ir taip piktai įsikišo į burną, kad krimstelėjo ne tik mėsos, bet ir šakutės. Kramtė visa žandikaulių jėga. Per nosį išpūtė orą, rodydamas, kokia stipri jo savikontrolė. Suvokė, kad ne visiškai supranta, dėl ko pyksta.

— Na, — ramiai, nežiūrėdama į jį, tarė Eiprilė. — Žinoma, viskas priklauso nuo tavęs.

Frenko manymu, bėda ta, kad visą kelią į namus jis įsivaizdavo žmoną tariant: „Tai tikriausiai geriausias jų matytas pardavimų skatinimas. Kas čia juokinga?“, ir girdėjo save atsakant: „Ne, bet tu nepagavai esmės — tai įrodymas, kad jie — gauja idiotų“. „Kodėl tu visada nepakankamai save vertini? Manau, tai įrodo, kad tu — toks žmogus, kuris gali pranokti visus, kai to nori arba, kai reikia“. „Na, nežinau, galbūt. Tik nenoriu pranokti tokiomis nesąmonėmis kaip ši“. „Žinoma nenori, dėl to mes ir išvažiuojame. Bet šiuo metu ar taip baisu priimti jų pripažinimą? Gal tau nesvarbu arba to nereikia, bet pripažinimas netampa vertas paniekos. Manu, kad turėtum jaustis gerai, Frenkai. Tikrai.“

Bet ji nepasakė nieko bent truputį panašaus. Net neatrodė, kad panašios mintys būtų atėjusios žmonai į galvą. Sėdėjo tobulai šaltakraujiškai pjaustydama ir kramtydama, o mintys lakiojo kažkur toli ir apie kitus dalykus.

Penktas skyrius

— AŠ PASIIMSIU SAVO lėlių namelį, — tą šeštadienio rytą nusprendė Dženiferė, — ir lėlių vežimėlį, ir meškutį, ir tris Velykų triušiukus, ir žirafą, ir visas lėles, visas knygas ir plokšteles. Ir būgną.

— Panašu, kad gana daug, mažyte, ar ne? — pasitikslino Eiprilė, nepritariamai žvelgdama nuo siuvimo mašinos, mat nutarė praleisti savaitgalį rūšiuodama žieminius drabužius. Kai kuriuos reikės išmesti, kitus — pataisyti. Dėmesį sutelkė į paprastus, tvirtus drabužius, kurių gali prireikti Europoje. Dženiferė sėdėjo mamai prie kojų ir žaidė su atplėštais pamušalais ir siūlų galeliais.

— Ak, ir arbatos servizą, ir akmenukų kolekciją, visus žaidimus ir paspirtuką.

— Gerai, mažyte, bet ar nemanai, kad pasiimsi gana daug daiktų? Ar neketini ko nors palikti?

— Ne. Galbūt išmesiu žirafą. Dar nesugalvojau.

— Savo žirafą? Ne, aš to nedaryčiau. Mes turėsime pakankamai vietos visiems gyvūnams ir lėlėms bei kitiems daikteliams. Aš jaudinausi tik dėl kai kurių didelių daiktų. Pavyzdžiui, dėl lėlių namelio ir Maiklo supamojo arkliuko. Supranti, tokius daiktus labai sunku supakuoti. Bet tau nereikia išmesti lėlių namelio. Galėsi atiduoti Madlenai.

— Visam laikui?

— Na, taip, visam laikui. Geriau negu išmesti, argi ne?

— Gerai, — sutiko Dženiferė, paskui pridūrė, — žinau, ką padarysiu. Atiduosiu Madlenai lėlių namelį ir žirafą, ir lėlių vežimėlį, ir meškutį, ir tris Velykų triušiukus, ir savo...

— Tik didelius daiktus, pasakiau. Ar nesupratai? Aš tik ką paaiškinau. Kodėl negali klausytis? — Eiprilės balsas kilo, susierzinimas sklido aplinkui. Paskui moteris atsiduso. — Klausyk, gal verčiau eitum į lauką pažaisti su Maiklu?

— Ne. Nesinori.

— Ak. Na, man irgi nesinori viską aiškinti penkiolika kartų tam kam per nuobodu, arba kas yra per kvailas, kad atkreiptų dėmesį. Štai kaip.

Frenkas nudžiugo, kai jos nutilo. Jis ant sofos bandė perskaityti „Prancūzų kalbą pradedantiesiems“. Įsigijo vadovėlį vietoj Eiprilės nupirkto. Jų kalbos vertė jį vis skaityti tą pačią pastraipą.

Bet po pusvalandžio, kai iš kambario taip ilgai buvo girdėti tik silpnas nereguliarus siuvamosios mašinos garsas, jis susirūpinęs pasižiūrėjo, kur dingo Dženiferė.

— Kur ji išėjo? — paklausė.

— Laukan su Maiklu. Manau.

— Ne, neišėjo. Žinau, kad nėjo į lauką.

Abu pakilo ir kartu nuėjo į vaikų kambarį. Ji buvo ten. Gulėjo spoksodama į niekur ir čiulpė nykštį.

Eiprilė atsisėdo ant lovos krašto ir priglaudė delną prie mergaitės smilkinio. Matyt, pajutusi, kad karščio nėra, pradėjo glostyti plaukus.

— Kas atsitiko, vaikeli? — nutaisė labai švelnų balsą. — Ar gali pasakyti mamytei, kas atsitiko?

Frenkas stebėjo nuo tarpdurio. Akys išsiplėtė taip pat kaip dukters. Jis susivaldė. Mergaitė pasekė tėvo pavyzdžiu. Prieš tai ištraukė nykštį iš burnos.

— Nieko, — pasakė.

Eiprilė paėmė Dženiferės ranką, nenorėdama, kad nykštys vėl grįžtų į burną. Atlenkusi mažą kumštelį pamatė, kad smilius tvirtai apsuktas žaliu siūlu. Pradėjo vynioti. Užveržta taip tvirtai, kad piršto galas pamėlynavo, o drėgna oda po siūlu — susiraukšlėjusi ir bekraujė.

— Ar tai dėl to, kad kraustomės į Prancūziją? — paklausė Eiprilė vis dar vyniodama siūlą. — Ar kažkaip negerai dėl to jautiesi?

Dženiferė neatsakė, kol nenuėmė paskutinio siūlelio. Tada vos pastebimai linktelėjo, nerangiai apsisukusi įsikniaubė motinai į sterblę ir pravirko.

— Ak, — prakalbo Eiprilė, — pagalvojau, kad dėl to. Vargšė senoji Dženiferė, — glostė mergaitės pečius. — Na, paklausyk, mažyte, žinai ką? Nėra dėl ko jaustis blogai.

Bet Dženiferė negalėjo liautis. Kūkčiojimas tik gilėjo.

— Prisimeni, kaip persikėlėme čia iš miesto? — klausė Eiprilė. — Prisimeni, kaip atrodė liūdna palikti parką ir visa kita? Ir visus darželio vaikus? Prisimeni, kas nutiko? Nepraėjo nė savaitė, kai Madlenos mamytė atvedė ją su tavimi pažaisti. Paskui susipažinai su Dora Donaldson ir Kempbelų berniukus. Paskui greitai pradėjai eiti į mokyklą ir susiradai daugybę draugų. Nebebuvo dėl ko blogai jaustis. Taip pat bus ir Prancūzijoje. Pamatysi.

Dženiferė pakėlė išraudusį veidą ir bandė kažką pasakyti. Tačiau praėjo kelios akimirkos, kol pavyko įterpti žodžius į kūkčiojimų tarpus:

— Ar mes ten ilgai gyvensime?

— Žinoma. Dėl to nesijaudink.

— Visiems, visiems laikams?

— Na, — svarstė Eiprilė, — gal ne visiems laikams, bet tikrai gyvensime gana ilgi. Neturėtum taip labai jaudintis, brangute. Manau, kad tai nuo sėdėjimo kambaryje tokią gražią dieną. Taip nemanai? Eik nusiprausk veidelį ir bėk į lauką pažiūrėti, ką veikia Maiklas. Gerai?

Kai mergaitė išėjo, Frenkas susmukęs stovėjo už žmonos prie siuvamosios mašinos.

— Oho, — pratarė, — mane tikrai paveikė. O tave?

Ji nepakėlė akių:

— Kaip tai?

— Nežinau. Vaikų požiūriu, atrodo, elgiamės neapgalvotai. Na, teks susitaikyti su tuo, kad jiems tikrai bus gana sunku.

— Jie susidoros.

— Žinoma, jie susidoros, — atsiliepė vyras. Norėjo, kad nuskambėtų negailestingai. — Galime pargriauti, užlaužti jiems rankas, jie su tuo „susidoros“. Bet vargu ar čia šuo pakastas. Esmė yra...

— Klausyk, Frenkai, — Eiprilė atsisuko šypsodamasi savo „kieta“ šypsena, patempusi lūpą, — siūlai viską atšaukti?

— Ne! — Pasitraukė nuo jos ir perėjo kilimą. — Aišku, nesiūlau. — Kad ir kaip buvo susierzinęs, pajuto, kad gera vėl vaikščioti ir kalbėti tada, kai taip ilgai tylėjo ant sofos nevykusiai bandydamas susikoncentruoti į prancūzų kalbos vadovėlį. — Žinoma, nesiūlau. Kodėl pradedi...

— Nes, jeigu nesiūlai, nematau jokios prasmės to aptarinėti. Klausimas tas, kas už viską atsakingas ir imasi viską tvarkyti. Jei atsakingi vaikai, tada mes, aišku, turime daryti tai, kas, jų manymu, yra geriausia. Vadinasi, likti čia, kol supusime. Kita vertus...

— Ne! Palauk minutę. Aš niekada nesakiau...

— Tai tu palauk minutę, prašau. Kita vertus, jei mes atsakingi, o aš tikrai manau, kad mes, sutinki? Vadinasi, išvykstame. Antras vertus, darome viską, ką galime, kad persikėlimas jiems būtų kuo lengvesnis.

— Aš taip ir sakau! — sumojavo rankomis Frenkas, — ko tu taip jaudiniesi? Kad persikėlimas būtų kuo lengvesnis — būtent taip aš ir sakau.

— Gerai. Esmė, manau, kad stengsimės iš visų jėgų, kol jie įveiks visus sunkumus. Šiuo metu nematau prasmės nuleisti galvas ir dejuoti, kad jie bus labai nelaimingi arba kalbėti apie rankų laužymą. Atvirai kalbant, manau, kad tai sentimentalios nesąmonės, ir norėčiau, kad liautumeisi.

Tai buvo panašu į barnį. Jau kelias savaites nesibarė. Vėliau visą dieną buvo susirūpinę ir bereikalingai mandagūs. Drovėjosi ir lovoje. Pažadino lietus ir nejaukus suvokimas, kad šiandien tas sekmadienis, kai turi susitikti su Džonu Givingsu.

Milė Kempbel pasisiūlė popietei pasiimti vaikus, „nes, manau, turbūt nenorėsite, kad jie maišytųsi aplinkui, kai jis bus čia, ar ne? Tuo atveju, jei paaiškėtų, kad jis tikras pakvaišėlis ar panašiai?“

Eiprilė atsisakė. Bet šįryt, artėjant susitikimui, sprendimą pakeitė.

— Manau, galų gale priimsime tavo pasiūlymą, Mile, — pasakė telefonu, — jei jis tebegalioja. Manau, buvai teisi. Vaikams būtų atskleistas gana nenormalus dalykas.

Nuvežė juos Kempbelams valanda ar dviem anksčiau negu reikėjo.

— Po velnių, — nusikeikė, sugrįžusi ir sėsdama prie Frenko iššveistoje virtuvėje. — Tai kažkaip nervina, ar ne? Svarstau, koks jis bus. Manau, kad niekada anksčiau nepažinojau psichikos ligonio. O tu? Tikro, patvirtinto pamišėlio.

Frenkas įpylė dvi taures labai sauso šerio. Mėgdavo sekmadieniais po pietų tokio išgerti.

— Iš kiek nori lažintis, — paklausė, — kad jis bus labai panašus į visus kitus mums pažįstamus nepatvirtintus pamišėlius. Nurimkime. Priimsime, kai ateis.

— Žinoma. Tu teisus, — suburkavo ji žiūrėdama į vyrą tokiu žvilgsniu, kad vakarykščiai nemalonumai atrodė toli praeityje. — Tavo nuojauta tokiais atvejais visada būna teisinga, Frenkai, tu labai dosnus, supratingas žmogus.

Lietus liovėsi, bet buvo šlapia ir pilka. Norėjosi lindėti namuose. Radijas tyliai grojo Mocartą, švelni, šeriu kvepianti ramybė, užliejo virtuvę. Frenkas dažnai svajojo apie tokį šeimyninį gyvenimą. Nejaudinantis, malonus, abipusis švelnumas su truputėliu romantikos. Sėdėjo ir laukė iš už varvančių medžių pasirodančio Givingsų mikroautobuso. Frenkas kartą ar du maloniai suvirpėjo, kaip žmogus prieš aušrą vaikščiojęs lauke ir ant kaklo pajutęs pirmųjų saulės spindulių šilumą. Jautėsi ramus. Prieš atvažiuojant automobiliui, buvo pasiruošęs jį sutikti.

Ponia Givings išlipo pirmoji. Akinama, spindinčia šypsena nusišypsojo namui. Paskui nusisuko į galinę sėdinę ir ėmė tvarkyti ryšulius ir paltus. Hovardas Givingsas išlipo iš vairuotojo pusės, negrabiai valydamasis aprasojusius akinius. Paskui jį išlipo aukštas, lieknas jaunuolis raudonu veidu ir medžiagine kepure. Kepurė nebuvo ta neseniai į madą atėjusi stilinga, su dirželiu ant pakaušio, o plati, plokščia, senamadiška ir pigi. Jo kostiumas būtų vienodai tikęs našlaičių prieglaudai, ir kalėjimui. Beformės saržos kelnės ir tamsiai rudas per priekį susagstomas megztinis buvo vyrukui per maži. Iš penkiasdešimties pėdų, jei ne penkiasdešimties jardų atstumo galėjai pasakyti, kad jo apdarai ištraukti iš valstybinių institucijų drabužių išteklių.

Jis nepažiūrėjo į namą, neapsidairė. Slinko tėvams iš paskos. Sustojo plačiai išskėtęs šleivas kojas ant šlapio žvyro. Labai susikaupęs degėsi cigaretę: kruopščiai suspaudė nykščio nagu, susiraukęs apžiūrėjo, rūpestingai įsidėjo į burną, susikūprino ir apgaubė rankomis degtuką. Užsitraukė taip stipriai, tarsi būtent šios cigaretės dūmai buvo viskas, ko reikėtų kūno geiduliams patenkinti.

Ponia Givings per tą laiką iščiauškėjo keletą pasisveikinimo ir atsiprašymo sakinių. Net jos vyrui pavyko įterpti keletą žodžių. Džonas pagaliau pajudėjo įvažiavimo link. Skuodė kiek įmanydamas, pasistiebęs ir spyruokliuodamas. Pažvelgus iš arčiau, jo veidas buvo didelis ir liesas, mažomis akimis ir plonomis lūpomis. Buvo susiraukęs, kaip žmogus nuolatos kenčiantis fizinį skausmą.

— Eiprilė... Frenkas, — pakartojo atsiliepdamas į motinos pristatymą, beveik akivaizdžiai mokydamasis vardus mintinai. — Malonu matyti. Daug apie jus girdėjau.

Staiga jo veidą iškreipė pribloškiantis šypsnys: skruostai virto vertikaliomis klostėmis, dvi taisyklingos didelių nuo tabako dėmėtų dantų eilės išsiveržė pro išblyškusias lūpas, akys, rodos, prarado gebėjimą matyti. Keletą akimirkų atrodė, kad jo veidas visiems laikams užrakintas šioje pabaisiškoje draugiškumo šypsenos parodijoje. Kai visi pagarbiai pajudėjo namo link, šypsena išnyko.

Eiprilė paaiškino (Frenko nuomone, per daug pabrėžtinai), kad vaikai išvykę į gimtadienio vakarėlį. Ponia Givings pradėjo pasakoti, koks baisingas judėjimas Dvyliktajame maršrute. Tačiau jos balsas nuslopo, kai suprato Džoną pageidaujant Vilerių dėmesio. Jis lėtai, sustingusiomis kojomis apėjo svetainę. Viską apžiūrėjo. Kepurės nenusiėmė.

— Neblogai, — prabilo linksėdamas, — neblogai. Turite pakankamai gerą mažą namelį.

— Gal prisėstumėte? — pasiūlė Eiprilė.

Vyresnieji Givingsai pakluso. Džonas nusiėmė kepurę ir padėjo ant knygų lentynos. Paskui parietė kojas ir atsisėdo ant kulnų kaip samdinys. Truputėlį spyruokliavo, kai siekdavo nukrėsti cigaretės pelenus į kelnių atraitą. Kai pažiūrėjo į juos, veidas nebebuvo įsitempęs. Jis įgavo savotišką pašaipią Vilo Rodžerso išraišką. Atrodė protingas ir linksmas.

— Senoji Helena kalbėjo apie jus, žmonės, mėnesių mėnesiais, — prakalbo Džonas. — Mieli jaunieji Vileriai iš Revoliucijos kelio. Taip išėjo, kad pusę laiko nenutuokiau, apie ką kalbama. Žinoma, iš dalies dėl to, kad nesiklausiau. Žinot, kokia ji. Kai kalba kalba kalba ir nieko nepasako? Taip išeina, kad po kurio laiko nustoji klausytis. Bet šį kartą turiu pripažinti — jos tiesa. Įsivaizdavau visiškai ne taip. Čia miela. Neturiu omenyje „miela“ taip, kaip ji supranta, nesijaudinkite. Sakau, miela. Man čia patinka. Atrodo kaip vieta, kur žmonės gyvena.

— Na, — atsiliepė Frenkas, — ačiū.

— Ar kas nors norėtų šerio? — pasiteiravo Eiprilė, sunerdama pirštus prie juosmens.

— O, ne, prašau, nesirūpink Eiprilė, — čiauškėjo ponia Givings. — Mums viskas gerai, prašom nesirūpinti. Tiesą sakant, galime pabūti tik min...

— Mama, o jeigu padarytum visiems paslaugą, — tarstelėjo Džonas, — ir kuriam laikui užsičiauptum. Taip, norėčiau šerio, ačiū. Atnešk ir tėvams, aš išgersiu Helenos taurę, jei ji manęs neaplenks. Ak, vis dėlto, žinai, — sąmojingumas dingo nuo jo veido, kai pasilenkė pirmyn ir ištiesė ranką Eiprilei. Atrodė kaip beisbolo treneris, mojuojantis nurodymus aikštės žaidėjams, — ar turi aukštą taurę viskiui su soda ir ledu? Na, klausyk, paimk taurę, įdėk du ar tris ledo kubelius ir pripilk sklidiną šerio. Štai taip aš mėgstu.

Ponia Givings įsitempusi ant sofos krašto kaip susirangiusi gyvatė, švelniai užmerkė akis ir panoro numirti. Šerio aukštoje viskio taurėje! Kepurė ant knygų lentynos. Ak, ir tie drabužiai.

Kiekvieną savaitę vežė sūnui apdarus. Gerus marškinius ir kelnes, puikų senąjį tvido švarką su odinėmis alkūnėmis, kašmyro megztinį, o jis vis tiek rengėsi tais ligoninės drabužiais. Tyčia. O tas bjaurus šiurkštumas! Ir kodėl Hovardas visada, visada tokiais atvejais būna visiškai nenaudingas? Sėdi kampe, šypsosi ir mirksi kaip senis. O, Dieve, kodėl jis nepadeda?

— O, kaip miela, Eiprilė, labai ačiū, — pratarė virpančiomis rankomis imdama taurę nuo padėklo. — Ak, pažiūrėkite į šiuos nuostabius užkandžius! — sušuko, atsitraukė ir apsimestinai netikėdama spoksojo į lėkštę su mažais sumuštinukais be plutos, rytą Eiprilės suteptus ir supjaustytus. — Jums tikrai nereikėjo taip vargti.

Džonas Givingsas du kartus gurkštelėjo iš taurės ir visą likusį vizito laiką paliko ją stovėti ant knygų lentynos. Bet neramiai patruliuodamas kambaryje suvalgė pusę lėkštės sumuštinių. Pasiimdavo tris ar keturis iš karto ir kaip vilkas prarydavo, garsiai šniurkščiodamas nosimi. Poniai Givings pavyko kelias minutes papostringauti. Liejo žodžius be paliovos, taip tolygiai persistumdama nuo vieno sakinio prie kito, kad neliko jokio plyšelio kam nors įsiterpti. Bandė ilgomis kalbomis užimti popietę. Ar Vileriai girdėjo apie paskutinį rajono tarybos nutarimą? Jos manymu, nutarimas piktinantis. Vis dėlto ji mano, kad galų gale dėl to sumažės mokesčiai. Visada tikra palaima...

Hovardas Givingsas mieguistai knebinėdamas sumuštinį per visą monologą nenuleido budrios akies nuo sūnaus veiksmų. Priminė seną malonią auklę, parke stebinčią, kad vaikas neišdykautų.

Džonas, pakreipęs galvą, spoksojo motiną. Prarijęs paskutinį kąsnį, nutraukė ją sakinio viduryje.

— Frenkai, tu — teisininkas?

— Aš? Teisininkas? Ne. Kodėl klausi?

— Tikėjausi, kad gali būti, ir viskas. Reikėtų tavo paslaugų. Ką tada veiki? Reklamos žmogus, ar ką?

— Ne. Dirbu Nokso verslo mašinose.

— Ką ten darai? Kuri mašinas, jas gamini, parduodi, remontuoji, ar ką?

— Manau, savotiškai padedu parduoti. Ne daug ką darau su pačiomis mašinomis. Dirbu biure. Iš tiesų, tai gana kvailas darbas. Turiu galvoje, kad nieko jame nėra įdomaus, nieko.

— Įdomaus? — atrodė, kad Džoną Givingsą supykdė tas žodis. — Tau rūpi, ar darbas įdomus, tiesa? Maniau, kad tik moterims tai rūpi. Moterims ir berniukams. Ar taip nemanai?

— O, pažiūrėkit, saulė išlindo! — sušuko ponia Givings. Ji pašoko, nuėjo prie didžiojo lango ir įsispoksojo tarsi sustingusi. — Gal pamatysime vaivorykštę? Ar nebūtų puiku?

Frenkui iš susierzinimo perštėjo kaklą.

— Aš tik sakau, kad nemėgstu savo darbo. Niekada nemėgau, — paaiškino.

— Tai kodėl tada dirbi? Ak, gerai, gerai, — Džonas Givingsas staigiai palenkė galvą ir silpnai pakėlė vieną ranką. Lyg viešai lupamas bandytų apsisaugoti nuo vėzdo smūgių. — Gerai. Žinau. Tai ne mano reikalas. Kaip pasakytų senoji Helena, esu netaktiškas. Suprantate, tai mano bėda. Visada buvo. Pamiršau, ar sakiau. Nori žaisti namus, privalai turėti darbą. Nori žaisti labai gražius namus, labai mielus namus, tada privalai turėti darbą, kuris tau nepatinka. Puiku. Devyniasdešimt devyni ir devyniasdešimt devynios šimtosios procentų žmonių taip sprendžia reikalus. Taigi patikėk, drauguži, tu neturi dėl ko atsiprašinėti. Jei kas nors prieis ir paklaus: „Kodėl tai darai?“, gali būti tikras, kad jis yra tik už keturių valandų kelio nuo valstijos pamišėlių namų. Visi sutinka? Ar visi tam pritaria, Helena?

— O, pažiūrėkite, štai vaivorykštė, — pranešė ponia Givings, — ar ne, palaukit, manau, apsirikau. Bet visiškai malonu saulėkaitoje. Kodėl mums visiems nepasivaikščiojus?

— Tiesą sakant, Džonai, — prabilo Frenkas, — pasakei tiesą. Pritariu viskam, kas buvo ką tik pasakyta. Mes abu. Štai kodėl rudenį metu darbą, ir mes išvykstame.

Džonas Givingsas nepasitikėdamas žvilgčiojo tai į Frenką, tai į Eiprilę.

— Taip? Išvykstate, kur? Ak, taip, minutėlę, ji kažką apie tai užsiminė. Į Europą, taip? Taip, prisimenu. Nors ji nesakė, kodėl. Tik prasitarė, kad „labai keista“.

Staiga jis pratrūko bliaunančiu juoku, kuris, atrodė, sudraskys orą, beveik suplėšys visą namą.

— Ei, mama, ką manai? Vis dar „labai keista“? Ką?

— Dabar surimtėk, — iš savo kampo švelniai paprašė Hovardas Givingsas. — Surimtėk, sūnau.

Džonas jo nepaisė.

— Seni! — šaukė, — seni, lažinuosi, kad visas pokalbis tau atrodo labai, labai keistas, mama. Ei, mama?

Tą dieną ponios balsas skambėjo linksmai ir čirenančiai, visi prie to priprato, tad kiti žodžiai, skirti didžiajam langui ir ištarti bjauriu, kietu, verkšlenančiu tonu, šokiravo:

— Ak, Džonai, prašau, liaukis.

Hovardas Givingsas pakilo ir per kambarį atšlepsėjo prie jos. Viena, nusėta rusvomis dėmėmis ranka, pakilo, tarsi norėdama paliesti žmoną. Bet paskui, matyt, persigalvojo ir nusileido. Abu stovėjo greta ir žiūrėjo per langą. Buvo sunku pasakyti, šnibždasi, ar ne. Džono veidas, kai stebėjo tėvus, tebebuvo įsiaudrinęs nuo juoko.

— Klausykite, — neramiai prakalbo Frenkas, — gal reikėtų pasivaikščioti, ar ką?

Eiprilė pritarė:

— Taip, eime.

— Pasakysiu štai ką, — pareiškė Džonas Givingsas, — galėtume pasivaikščioti trise. Maniškiai tuo tarpu pasiliktų ir palauktų savo vaivorykštės. Truputėlį atsipalaiduotų nuo įsisenėjusios įtampos.

Nusliūkino per kilimą pasiimti kepurės. Grįždamas staiga, beveik spazmiškai, pakeitė kryptį, pasuko tėvų link. Dešinės rankos kumščiu nubrėžė greitą, plačią arką, nukreiptą į motinos pečius.

Hovardas Givingsas akimirksnį matė kumštį leidžiantis, bet nesuspėjo sulaikyti. Džonas nesmūgiavo, tik minkštai ir švelniai plaštaka užkabino suknelės medžiagą.

— Pasimatysime vėliau, mama, — atsisveikino. — Lik tokia miela, kokia esi.

Miškelyje, už namo, saulės sušildyta žemė skleidė gaivų, ką tik praėjusio ir susigėrusio lietaus kvapą. Vilerius ir jų svečią užplūdo netikėtas draugiškumas. Teko eiti vorele ir rūpestingai rinktis taką tarp medžių. Švelniausias prisilietimas prie nusvirusios šakos apipildavo lietaus lašais, blizgančios šakelės grasino palikti šiurkščius juodus ruožus ant drabužių. Perėję miškelį lėtai nužingsniavo aplink galinį kiemą. Vyrai kalbėjosi, Eiprilė klausėsi prigludusi prie Frenko rankos. Frenkas, žvilgtelėjęs žmonai į akis pastebėjo, kad jos švyti, tarsi ji žavėtųsi tuo, ką jis kalba.

Praktinė Europos reikalo pusė, atrodė, mažai domina Džoną Givingsą, bet jis užpylė gausybe klausimų apie išvykimo priežastis. Kartą, kai Frenkas kažką pasakė apie „beviltišką šios šalies tuštumą“, Džonas sustojo ant žolės lyg perkūno trenktas.

— Oho! — šūktelėjo, — tai bent pasakei. Beviltiška tuštuma. Po velnių, daugybė žmonių žino apie tuštumą. Kai aš dirbau pakrantėje, mes tik apie tai ir kalbėdavome. Galėjome išsėdėti ištisą naktį kalbėdamiesi apie tuštumą. Tačiau niekas niekada nepasakė „beviltiška“. Štai kur mes pasitraukėme. Reikia tvirtybės, kad pamatytum tuštumą, bet pripažinti beviltiškumą reikia dar daugiau. Jeigu jau tu matai beviltiškumą, tai nieko kito nelieka, tik išvykti. Žinoma, jeigu gali.

— Turbūt, taip, — sutiko Frenkas. Tačiau vėl pradėjo jaustis nejaukiai. Laikas keisti pokalbio temą. — Girdėjau, kad tu matematikas.

— Blogai girdėjai. Kurį laiką mokiau, ir viskas. Bet kuriuo atveju, dabar su tuo baigta. Ar žinai, kas yra gydymas elektros šoku? Nes, supranti, per pastaruosius porą mėnesių gavau trisdešimt penkis, ne, palauk trisdešimt septynis... — Prisimerkęs abejingai pažvelgė į dangų, bandydamas prisiminti skaičių. Frenkas saulės šviesoje pastebėjo, kad raukšlės ant jo skruostų buvo randai nuo chirurgo lanceto, o visas veidas — kietas ir dėmėtas nuo randų. Kažkada, matyt, buvo pilnas vočių ir skaudulių.

— ...trisdešimt septynis gydymus elektros šoku. Mintis tokia — iškratyti visas emocines problemas iš tavo atminties. Supranti, bet mano atveju poveikis pasirodė kitoks. Iškratė visą prakeiktą matematiką. Liko visiška tuštuma.

— Kaip siaubinga, — pasibaisėjo Eiprilė.

— “Kaip siaubinga“ — pamėgdžiojo ją Džonas Givingsas sušvelnintu, moterišku balsu. Paskui pasisuko kvailai iššaukiančiai šypsodamasis. — Kodėl? — primygtinai klausė, — nes matematika tokia „įdomi“?

— Ne, — atsiliepė Eiprilė, — nes šokas baisus. Baisu bet kam pamiršti tą, ką jis nori prisiminti. Tiesą sakant, manau, kad matematika yra labai nuobodi.

Ilgokai spoksojęs į moterį, Džonas pritariamai linktelėjo.

— Man patinka tavo mergaitė, Vileri, — pagaliau pranešė. — Jaučiu, kad ji tikra moteris. Žinai, koks skirtumas tarp tikros moters ir tiesiog moters? Ką? Štai užuomina: tiesiog moteris niekada garsiai nesijuokia ir visada skutasi pažastis. Senoji Helena šiuo požiūriu velniškai moteriška. Savo gyvenime sutikau apie pusę tuzino tikrų moterų. Manau, kad vieną jų turi tu. Žinoma, gerai pagalvojus, suprantama, kad tu — vyras. Jaučiu, kad esi vyras. Vyrų čia irgi nelabai daug.

Ponia Givings vogčiomis stebėjo juos per langą. Nežinojo, nė ką galvoti. Vis dar purtė drebulys. Popietė prasidėjo blogiau negu ji vaizdavosi baisiausiuose reginiuose. Bet turėjo pripažinti, kad Džonas retai kada atrodė laimingesnis ir labiau atsipalaidavęs, negu dabar vaikščiodamas Vilerių kieme. Ir Vileriams, atrodė, visai smagu. Tai dar labiau stebino.

— Atrodo, kad jiems jis... jis patinka, ar ne? — paklausė Hovardo.

Šis vartė Vilerių sekmadieninį Times.

— Mm, — krenkštelėjo, — Helena, neturėtum taip nervintis. Kodėl tau nenusiraminus ir neleidus jiems kalbėtis toliau? Jie pareis.

— Ak, žinau. Žinau, kad tu teisus. Turiu nusiraminti.

Nusiramino. Suveikė. Kitą valandą visi, išskyrus Džoną, išgėrė po taurę vyno, Helena vargu ar ištarė kokį žodį. Abu su Hovardu maloniai sėdėjo jaunimo pokalbio fone. Aidėjo ramus balsų mišinys. Džono balsas nė karto nebuvo triukšmingesnis už kitų. Jaunuoliai prisiminė ketvirtojo dešimtmečio vaikų radijo programas.

— “Bobis Bensonas“, — prisiminė Frenkas. — Bobis Bensonas iš H-Bar-0 rančos, man jis visada patiko. Man atrodo, kad jis ėjo prieš „Našlaitę Enę“.

— Ak, žinoma, ir „Džekas Armstrongas“, — pasakojo Eiprilė, — ir „Šešėlis“, ir dar tas vienas detektyvas — kažkas apie bitę? „Žalioji vapsva“.

— Ne, „Žalioji vapsva“ buvo vėliau, — pataisė Džonas. — Ji ėjo ir penktam dešimtmety. Kalbu apie tikrai senus — trisdešimt penktų, šeštų metų. Prisimenate vieną apie karinio jūrų laivyno karininką? Kuo jis buvo vardu? Eidavo maždaug tokiu laiku? Šiokiadieniais?

— Ak, taip, — prisiminė Eiprilė, — „Donas Vinslou“.

— Teisingai! „Donas Vinslou iš Jungtinių Valstijų karinio jūrų laivyno“.

Ponia Givings negalėjo net pagalvoti, kad jie diskutuos tokia tema. Bet atrodė, kad visiems smagu. Lengvas, nostalgiškas jaunuolių juokas suteikė jai malonumo, cheresas irgi. Raminamai veikė gelsvi saulėlydžio kvadratėliai ant sienos, pilni gyvų medžių lapų ir šakų šešėlių.

— Ak, buvo labai malonu, — kalbėjo Helena, kai atėjo laikas išvykti. Akimirką pagalvojo, kad Džonas gali atsisukti į ją ir pasakyti ką nors bjauraus. Bet nepasakė. Jis spaudė ranką Frenkui, kalbėjosi. Visi išėjo į kelią apgailestaudami, kad reikia skirtis ir siųsdami geriausius linkėjimus bei pažadus greitai pasimatyti.

— Tu buvai nuostabus, — džiaugėsi Eiprilė, kai svečių automobilis išnyko. — Kaip tu su juo elgeisi! Nežinau, ką būčiau dariusi, jei tavęs nebūtų buvę.

Frenkas siekė chereso butelio, bet persigalvojo ir nuėjo viskio. Jautėsi užsitarnavęs.

— Po velniais, tai nebuvo „elgesys su juo“. Aš paprasčiausiai priėmiau jį kaip kitus, ir viskas.

— Bet aš apie tai ir kalbu. Tai ir buvo nuostabu. Būčiau elgusis su juo kaip su gyvūnu zoologijos sode arba taip, kaip Helena. Ar nebuvo smagu, kad Džonas atrodė daug sveikesnis, kai išsivedėme į lauką? O jis savaip mielas. Ir protingas. Manau, pasakė kai ką nuostabaus.

— Mm.

— Atrodo, kad jis mus priėmė, tiesa? Ar nebuvo įdomu apie „vyrą“ ir „moterį“? Ir žinai ką, Frenkai? Jis pirmas žmogus, atrodo, tikrai supratęs apie ką mes kalbame.

— Tiesa, — Frenkas, stovėdamas prie didžiojo lango ir žiūrėdamas į paskutinius saulėlydžio atspindžius, gurkštelėjo viskio, — vadinasi, mes tokie pat pamišę, kaip ir jis.

Eiprilė priėjo ir iš nugaros apkabino jį per krūtinę. Prisiglaudė prie mentės.

— Man nerūpi, jei ir esame, o tau? — paklausė vyro.

— Ne.

Tačiau pajuto sėlinantį liūdesį. Negalėjo šios būsenos susieti su būdingomis sekmadienio vakarui. Ši keista gaivinanti diena pasibaigė. Dabar, leidžiantis sutemoms, Frenkas suprato, kad ji buvo tik trumpalaikis atokvėpis nuo visą savaitę nedavusios ramybės įtampos. Pajuto tą nerimą atsinaujinant. Nepaisant tvirtai apsikabinusios žmonos, apėmė bauginantis sunkumas, gresiančio neišvengiamo praradimo nuojauta.

Pamažu pajuto, kad žmona jaučia tą patį: glėbė jį įsitempusi, nors ir bandė elgtis spontaniškai. Tarsi žinodama, kad taip prisiglausti prie peties bus kaip tik, stengėsi atitikti reikalavimus. Ilgokai taip stovėjo.

— Norėčiau, kad rytoj nereikėtų į darbą, — prakalbo Frenkas.

— Tada neik. Lik namuose.

— Ne. Manau, kad turiu eiti.

Šeštas skyrius

— TEDAS BANDIS — puikus vyrukas, — pareiškė Bartas Polokas greitai toldamas nuo centro, — jis taip pat — gera skyriaus galva, bet kai ką išduosiu, — nusišypsojo, per savo gabardino petį žiūrėdamas į dėmesingą Frenko veidą, — kai ką tau pasakysiu. Truputėlį pykstu, kad visus šiuos metus laikė tave paslėpęs.

— Aš taip nesakyčiau, pone... Bartai, — Frenkas jautė, kaip veidą nušviečia drovi šypsena, — bet vis tiek ačiū („Sakau, ką po velnių, galėjau dar pasakyti“, — vėliau aiškins Eiprilei, jeigu reikės. „Ką dar gali atsakyti, girdėdamas panašias replikas?).

Frenkas turėjo liuoksėti ir greitinti tempą, kad spėtų su ilgais Poloko žingsniais. Spėjo, kad šitaip šuoliuodamas ir nervingai ranka prilaikydamas kaklaraištį, kad šis neišslystų virš švarko, atrodo tikras menkysta.

— Ši vieta tinka? — Polokas įžengė į didelio viešbučio vestibiulį, paskui pasuko į restoraną.

Padavėjai guminiais kulnais bruzdėjo sunkiai apsikrovę, žvangant peiliams ir šakutėms ritmingai gaudė atsakingų darbuotojų dalykiniai pokalbiai. Kai juos pasodino prie stalo, Frenkas gurkštelėjo vandens su ledu ir ėmė dairytis. Svarstė, ar čia ta pati vieta, kurioje buvo priešpiečių — ankstyvų pietų — su tėvu ir ponu Outu Fildsu. Nebuvo tikras. Šiame rajone stovi keletas tokio dydžio viešbučių. Bet tikimybė gana didelė. Maloniai kuteno ironiško sutapimo pojūtis.

„Ar ne juokingiausia? — klausinės šį vakarą Eiprilės. — Tas pats kambarys. Tos pačios vazoninės palmės. Tie patys dubenėliai su austrių krekeriais. Jėzau, buvo panašu į sapną. Sėdėjau ir jaučiausi dešimties“.

Ką besakytum, atsisėdus palengvėjo. Polokas sumažėjo. Frenkas galėjo slėpti po stalu, kad visą laiką, Polokui kalbant, plėšė atsilupusią odos skiautelę išilgai nykščio. Ar Frenkas vedęs? Vaikai? Kur gyvena? Na, tikrai išmintinga gyventi priemiesty, kai turi vaikų. Bet kaip tas nuolatinis važinėjimas? Jautėsi beveik taip pat, kaip ir Outo Fildso tardomas apie mokyklą ir beisbolą.

— Žinai, kas padarė didžiausią įspūdį tavo tekste? — klausė Polokas, pakėlęs martinio taurę. Jo rankoje aprasojusi taurė atrodė labai trapi. — Logika ir aiškumas. Tiksliai pateikei kiekvieną punktą ir pasiekei tikslą. Man visiškai neatrodė, kad skaitau. Atrodė, kad kalba žmogus.

Frenkas palenkė galvą.

— Tiesą sakant, taip ir buvo. Aš kalbėjau į diktofoną. Iš tiesų, tai buvo daugiau ar mažiau atsitiktinis darbas. Mūsų skyrius neturi reikalų su kūrybine ar gamybine puse. Suprantate, tai agentūros darbas. Mes turėtume tik kontroliuoti jų medžiagos paskirstymą.

Polokas linktelėjo, kramtydamas džinu permirkusią alyvuogę.

— Leisk man kai ką pasakyti. Išgersiu dar vieną, o tu? Gerai. Leisk man kai ką pasakyti, Frenkai. Man neįdomi nei kūrybinė, nei gamybinė pusė, ar kas turėtų kontroliuoti kieno skirstymą. Aš domiuosi tik vienu ir tik vieninteliu dalyku — elektroninio kompiuterio pardavimu Amerikos verslininkams. Frenkai, daugybė žmonių linkę niekinti paprastą senamadišką pardavimą, bet aš noriu kai ką pasakyti. Kai tik pradėjau veržtis į pardavimų sritį, labai išmintingas vyresnis žmogus man pasakė kai ką, ko niekada nepamiršau. Jis kalbėjo: „Bartai, viskas parduodama. Nieko pasaulyje nenutinka, niekas neateina į šį pasaulį, kol kas nors ko nors neparduoda. Netiki? Tada pažiūrėk kitaip. Bartai, kur, po velnių, būtum, jei tavo tėvas nebūtų nešęs algos tavo motinai?

„O aš sėdėjau, girtėjau ir galvojau: „Ko, po velnių, tas vyrukas nori iš manęs? — šį vakarą pasakos Eiprilei. — Žinoma, negalvojau nieko rimta, bet vis tiek. Jis vertė spėlioti. Tiesa, apie tuos šiurkščių manierų, bet geros širdies žmones, žinai juos? Jie tikrai turi tam tikro asmeninio magnetizmo. Bent jau jis“.

— Šiais laikais, žinoma, geras pardavimas susideda iš daugelio dalykų. Reikia sujungti daug jėgų. Kaip žinai, viso to reikia, kai nori parduoti, o ne tik gaminti. Kad ir mūsų darbas — pateikti visiškai naują verslo kontroliavimo koncepciją. Išeina, kad po galais, per medžius miško nematai. Yra rinkos tyrėjai, reklamos kūrėjai ir, kaip juos ten vadinate, viešųjų ryšių žmonės. Reikia visas tas jėgas nukreipti vienam, bendram tikslui — pardavimui. Man patinka lyginti su tilto statyba.

Prisimerkęs smiliumi nupiešė arką nuo peleninės iki salierų ir alyvuogių dubenėlio.

— Supratimo, bendravimo tiltas tarp elektronikos mokslo, — sužagsėjo, — atsiprašau. Tarp elektronikos mokslo ir praktinio kasdieninio komercinio valdymo. Pakalbėkime apie tokią kompaniją kaip Noksas. — Apgailestaudamas pažvelgė į tuščią antrą ar trečią martinio taurę. — Labai sena, labai lėta, labai konservatyvi, po velnių, pats viską žinai taip pat gerai, kaip ir aš.

— Mūsų veikla nukreipta spausdinimo mašinėlių, kartotekos dėžučių, žvangančių perforacinių kortelių pardavimui. Pusė senų bedalių darbuotojų mano, kad Makinlis tebesėdi Baltuosiuose rūmuose. Kita vertus, ar nori užsisakyti dabar, ar truputį palaukti? Gerai, sere, žvilgtelėkime. Ragu čia labai skanus, ir rūkyta lašiša, ir omletas su grybais, ir jūrų liežuvis su citrina. Nuostabu, puiku, paruoškite du. Kol atnešite, dar porą šitų. Gerai. Galima sakyti, kad ši kompanija kaip tikrai nukriošęs, nusivaręs senis. Kita vertus, — padėjo plaštakas ir smarkiai palinkęs prie stalo, išvertė akis. Ant galvos tarp rusvų strazdanų pasirodė prakaito karoliukai, — kita vertus, Frenkai, ateina nauja, viską griaunanti koncepcija apie elektroninį duomenų perdavimą. Frenkai, turime su tuo sutikti — tai naujagimis, — pasupo ant rankų įsivaizduojamą kūdikį, paskui staiga greitai nusipurtė, tarsi norėdamas nuo pirštų nukrėsti lipnų skystį. — Turiu galvoje, jis dar drėgnas. Jį ką tik ištraukė, apvertę pliaukštelėjo per užpakalį ir, Jėzau, jo bambagyslė dar tebekaro, skaudi kaip votis. Klausaisi manęs? Gerai, paimk tą mažytį naujagimį ir atiduok kokiems seniems nukriošėliams, sakykime, seniems susituoktiniams. Kaip manai, kas atsitiks? Kodėl? Jie leis jam susitraukti, sunykti ir numirti, štai kas atsitiks. Jie paguldys kūdikį tualetinio stalelio stalčiuje, girdys surūgusiu pienu, nekeis vystyklų, tai nori pasakyt, kad kūdikis gali užaugti stiprus ir sveikas? Kodėl tas vaikas neturi daugiau galimybių nei gatvės muzikanto boba? Leisk pateikti pavyzdį.

Kol Frenkas stengėsi klausytis, jis bėrė pavyzdžius vieną po kito. Po kurio laiko nutilo, nosine nusišluostė galvą. Atrodė suglumęs.

— Štai kokia problema, — paaiškino, — štai prieš ką mes kylame.

Niūriai ir atsargiai atsiduso, išgėrė paskutinę taurę ir pastatė ant stalo. Tada kibo į vėstantį maistą. Atrodė, kad blaivėja. Kalbėjo ir valgydamas, bet tyliau ir oriau. Vartojo žodžius „akivaizdu“ ir „be to“, vietoj „bezdalius“ ir „bamba“. Akys nebeiššoko, nebe priminė provincijos magnato. Toliau vaidino įprastą ramaus, nuosaikaus administratoriaus vaidmenį. Ar Frenkas yra svarstęs apie milžinišką kompiuterio poveikį ateities verslui? Tai penas apmąstymams, Bartas Polokas gali garantuoti. Jis tęsė kukliai pripažindamas, kad neišmano techninių dalykų. Menkino savo teisę kalbėti kaip pranašas, nuoširdžiai paklysdavo savo paties sakinių labirinte.

Stebėdamas ir bandydamas klausytis, Frenkas aptiko, kad trys martiniai (o gal keturi?) išplėtojo restorano garsus į triukšmo jūrą, spaudžiančią ausų būgnelius. Tamsi migla iš visų pusių aptraukė vaizdą. Matė tik tai, kas vyko tiesiai prieš akis. Labai ryškiai matė. Maistą, burbuliukus stiklinėje su vandeniu, nenuilstamai judančią Barto Poloko burną. Iš visų jėgų sukaupė aštrų tiriamą žvilgsnį, norėdamas įvertinti Barto Poloko elgesį prie stalo. Norėjo pamatyti, ar vyrukas paliks baltas juostas ant taurės krašto, ar mirkys bandelę padažinėje. Jautėsi nepaprastą girtą palengvėjimą, kad nieko panašaus Bartas Polokas nedaro. Netrukus Polokas, akivaizdžiai patenkintas, nusileido iki tokio tono, kuris niekaip nebuvo susijęs su abstrakcijomis, greičiau jau su kompanijos asmenybėmis. Frenkas pasijuto galintis saugiai prabilti artima širdžiai tema:

— Bartai, — paklausė, — ar prisimenate žmogų iš šios įstaigos, Outą Fildsą?

Polokas išpūtė ilgą dūmų giją ir pažvelgė užgesusiu žvilgsniu.

— Ne, nemanau, kad aš, — pradėjo, bet paskui linksmai sumirksėjo, vėl sukaupė dėmesį. — Ak, Outas Fildsas. O, velnias, taip, prieš daugelį metų. Outas Fildsas buvo vienas iš generalinių pardavimo direktorių prieš... Dieve, prieš labai daug, ei, palauk. Tavęs tada nė būti negalėjo.

Frenkas, nustebintas savo paties balso sklandumo, trumpai papasakojo, kaip praėjusį kartą sėdėjo prie labai panašaus į šį ankstyvųjų pietų stalo.

— Erlas Vileris, — ištarė Polokas, prisimerkė, stengdamasis prisiminti. — Erlas Vileris. Sakai, Niuarkas? Palauk sekundę, prisimenu Vilerį ir manau, kad jo vardas buvo Erlas. Ne, bet anas buvo Harisburge ar Vilmingtone. Bet kurio atveju, buvo daug vyresnis.

— Harisburge, teisingai. Tačiau vėliau. Harisburgas buvo paskutinė jo darbovietė. Niuarke dirbo anksčiau, prieš kokius trisdešimt penkerius, šešerius metus. Paskui dar kurį laiką dirbo Filadelfijoje ir Providense. Daugiausia rytų regione. Štai kodėl aš augau daugiau kaip keturiolikoje skirtingų vietų. — Buvo priblokštas išgirdęs savo paties pataikūnišką balsą sakant: — Niekada neturėjau galimybės kur nors pasijausti kaip namuose.

— Erlas Vileris, — kartojo Polokas, — kodėl, po velnių, aš jį prisimenu? Supranti, kodėl nesusiejau su Niuarku? Nes tai buvo dar prieš mane. Bet labai aiškiai prisimenu Vilerį Harisburge. Vienintelis dalykas — man susidarė įspūdis, jog jis tikrai senyvas. Aš tikriausiai...

— Jūs teisus. Senyvas. Prieš man gimstant jau turėjo du suaugusius sūnus. — Beveik pagavo save sakant: „Suprantate, aš buvau netyčiukas. Aš buvau tas, kurio jie nenorėjo?

Po kelių valandų, jau prablaivėjęs, bandė prisiminti tą pokalbio dalį. Nebuvo visiškai tikras, kad to neištarė garsiai. Net negalėjo tikrai pasakyti, kad nepratrūko audringai kvatoti teigdamas: „Suprantate? Suprantate, Bartai? Jie paguldė mane tualetinio stalelio stalčiuje ir davė surūgusio pieno“, kad jie su Bartu Poloku nepakilo ir nesumušė rankomis dėl šio linksmo pokšto, ir kad nesijuokė iki ašarų, krentančių į kavos puodelius.

Bet nieko panašaus nebuvo. Bartas Polokas kraipė galvą stebėjosi ir kalbėjo:

— Ar tai ką nors reiškia? Įsivaizduok, tu visą laiką prisimeni šį restoraną, net Outo Fildso pavardę.

— Na, ne taip jau ir keista. Tai buvo vienintelis kartas, kai tėvas mane atsivežė į Niujorką. Nuo tos dienos labai daug kas priklausė. Tėvas tikrai tikėjosi, kad Fildsas ketina duoti jam darbo. Jis ir motina jau buvo viską suplanavę, iki namo Vestčesteryje ir visų kitų dalykų. Manau, kad vėliau jam taip ir nepavyko atsigauti.

Polokas pagarbiai nuleido akis.

— Na, žinoma, tai, tie verslo lūžiai. — Skubiai perėjo prie linksmesnių pasakojimo aspektų. — Ne, bet tikrai įdomu, Frenkai. Aš nežinojau, kad tu — Nokso žmogaus sūnus. Tedas apie tai neužsiminė.

— Nemanau, kad Tedas žino. Kai gavau darbą, aš apie tai neužsiminiau.

Dabar Bartas ir raukėsi, ir šypsojosi tuo pat metu.

— Palauk sekundę. Sakai, kad tėvas pardavė mums savo gyvenimą, o tu niekada net neužsiminei?

— Na, iš tikrųjų, tai tiesa. Neužsiminiau. Tada jis jau buvo pensininkas, ir aš tik... Na, nežinau, bet kuriuo atveju, neužsiminiau. Tuo metu atrodė nesvarbu.

— Kai ką tau pasakysiu, Frenkai. Žaviuosi tavimi. Nenorėjai, kad tau suteiktų ypatingą galimybę. Norėjai, kad pasisektų pačiam. Teisingai?

Frenkas nepatogiai pasimuistė kėdėje.

— Ne. Nevisiškai taip. Buvo gana sudėtinga.

— Toks reikalas ir yra sudėtingas, — iškilmingai pareiškė Bartas Polokas. — Daug žmonių tokių dalykų nesuprastų, Frenkai. Bet aš tau kai ką pasakysiu. Žaviuosi. Lažinuosi, kad tavo tėtis irgi žavėjosi. — Atsilošė ir šypsojosi, klastingai primerkęs akis.

— Palauk minutę. Pažiūrėkim, kaip gerai perprantu charakterius. Lažinuosi, žinau, kas nutiko. Tai tik spėjimas, — mirktelėjo, — išlavintas spėjimas. Lažinuosi, kad leidai tėčiui galvoti, jog jo vardas padėjo tau gauti darbą tik norėdamas suteikti jam malonumo. Ar aš teisus?

Nerimą kėlė tai, kad buvo teisus. Vieną tų metų rudens dieną Frenkas jautėsi ryžtingas ir oficialus. Apsivilko naują seržo kostiumą ir nusivežė žmoną aplankyti tėvų. Visą kelią į Harisburgą planavo būti nuodugniai atsainus, pranešdamas dvigubą naujieną apie darbą ir apie kūdikį. „Beje, dabar turiu pastovesnį užsiėmimą, — planavo išdėstyti, — gana kvailas darbas, nieko, kas mane domintų, bet pinigai geri“. Ir tada būtų seniui pasakęs.

Perkrautoje Harisburgo svetainėje sklandė silpnumo, vaistų ir artėjančios mirties kvapas. Tėvas iš visų jėgų stengėsi būti malonus. Motina bandė atrodyti iki ašarų susijaudinusi dėl kūdikio. Eiprilė dėjo pastangas, kad atrodytų miela ir droviai išdidi. Melagingas akimirkos švelnumas atėmė Frenko šaltakraujiškumą, ir jis išplepėjo kaip mažas berniukas, parsinešęs gerą pažymį. Darbas pagrindiniame biure!

— Su kuo ten susitikai? — primygtinai teiravosi Erlas Vileris. Atrodė dešimčia metų pajaunėjęs. — Tedas? Kas? Bandis? Nepatikėsi, bet jį pažįstu. Žinoma, pamiršau daug vardų. Tikiuosi, jis mane prisiminė, ar ne?

— Ak, taip, — Frenkas išgirdo save tariant su absurdišku pasididžiavimu. — Ak, taip, žinoma. Jis labai palankiai atsiliepė apie tave, tėti.

Sėdėdamas traukinyje atgal į Niujorką, pagaliau atgavęs šaltakraujiškumą, trenkė kumščiu į kelį pripažindamas: „Jis vėl mane įveikė! Ar ne bjauriausias dalykas? Senas šunsnukis vėl mane įveikė!“

— Taip ir žinojau, — Barto Poloko akys tviskėjo užlietos širdies šiluma, — kai ką tau pasakysiu, Frenkai. Retai apsirinku spręsdamas apie žmones. Gal likerio ar viskio prie deserto?

„Nori pasakyti, kad išsėdėjai per visus priešpiečius, — vėliau paklaus Eiprilė, — išpasakojai jam visą savo gyvenimą ir net neužsiminei, kad rudenį išeisi iš kompanijos? Kodėl taip elgeisi?“

Tačiau dabar į Poloko kalbą nebuvo įmanoma įterpti bent žodelį. Pagaliau grįžo prie verslo reikalų. Kas ketina rūpintis tuo kūdikiu? Kas ruošiasi statyti tą tiltą?

— ...viešųjų ryšių specialistas? Elektronikos inžinierius? Valdymo konsultantas? Na, dabar, žinoma, jie visi ketina imtis svarbių vaidmenų. Kiekvienas ketina pasiūlyti labai vertingų specifinių savo srities žinių. Čia ir yra esmė. Nė vienas jų neturi nei tinkamo teorinio pagrindo, nei tinkamos kvalifikacijos. Frenkai, kalbėjausi su keletu geriausių verslo reklamos specialistų. Su geriausiais šalies kompiuterinės technikos žinovais. Taip pat su puikiausiais šalies verslo administratoriais. Visi padarėme beveik tą pačią išvadą: tai visiškai naujas darbas. Mes turime išugdyti visiškai naują talentą šiam darbui.

— Pastarąjį pusmetį sukinėjausi kompanijoje ir už jos ribų ieškodamas tinkamų žmonių. Šiuo metu turiu numatęs pustuzinį įvairaus pasirengimo jaunuolių ir tikiuosi surinkti kita tiek. Matai, kuo užsiimu? Pats įsitraukiu į komandą. Dabar leisk man, — norėdamas apsisaugoti nuo bet kokių pertraukinėjimų, pakėlė aukštyn storą ranką, — leisk man kalbėti tiksliau. Tie darbeliai, kuriuos jau padarei, yra tik pradžia. Noriu, kad pabaigtum tas serijas taip, kaip aną dieną suplanavome Tedo kabinete. Bus puiku. Bet tai, kur aš suku dabar, reikės atlikti vėliau. Kaip sakau, visas šis projektas dar tik įgauna formą. Kol kas nieko apibrėžto, bet suprasi kurlink krypsta mano mintys. Turiu nuojautą, kad tu toks vyrukas, kurį galėčiau siuntinėti po visą šalį susitikinėti su žmonių grupėmis.

Turėtum tik stovėti ir kalbėti miestiečių grupėms, verslo seminarams, mūsų pačių verslo žmonėms, taip pat klientams ir būsimiems klientams. Kalbėtum apie kompiuterius, su visomis smulkmenomis, atsakinėtum į klausimus. Elektroninių duomenų perdavimą pateiktum verslininkui suprantama kalba. Frenkai, galbūt manyje tūno senovinis prekeivis, bet visada turėjau vieną įsitikinimą. Štai jis: kai bandai parduoti idėją, visiškai nesvarbu, kokia ji ir kokio sudėtingumo, niekada nerasi geresnio įtikinėjimo būdo už gyvą žmogaus balsą.

— Gerai, Bartai, prieš tęsiant, aš norėčiau kai ką... — jam spaudė krūtinę, trūko oro, — negalėjau to aiškiai pasakyti aną dieną Tedo kabinete. Dar nebuvau jam užsiminęs. Dalykas tas, kad rudenį išeinu iš kompanijos. Manau, kad turėjau anksčiau pranešti. Dabar jaučiuosi kažkaip... Man iš tikrųjų labai gaila, kad tai prieštarauja jūsų...

„Nori pasakyti, kad atsiprašinėjai? — paklaus Eiprilė. — Tarsi būtum prašęs leidimo išeiti, ar panašiai?“

„Ne! — tvirtins Frenkas, — žinoma, kad neatsiprašinėjau. Ar leisi? Aš jam pasakiau. Ir viskas. Suprantama, buvo truputį keblu. Pati supranti, kad turėjo būti keblu po tokių jo kalbų.“

— Na, dabar supykau ant Bandžio, — kalbėjo Polokas, — švaistyti tokio kalibro žmogaus sugebėjimus septynerius metus, o paskui perleisti kitai įmonei, — papurtė galvą.

— O, ne, tai ne kita įmonė. Žinote, tai visiškai nesusiję su mašinų verslu.

— Džiaugiuosi nors dėl to, Frenkai, kad buvai sąžiningas su manimi. Vertinu tai. Dabar aš būsiu atviras tau. Nenoriu kišti nosies ne į savo reikalus, bet gal galėtum pasakyti, kaip tvirtai apsisprendei išeiti?

— Na, bijau, Bartai, kad gana tvirtai. Gana sunku, na, taip. Visiškai tvirtai.

— Paklausyk mano nuomonės. Jei čia pinigų klausimas, kodėl mums nesusitarus dėl pakankamo...

— Ne. Labai dėkoju, kad siūlote, bet, tiesą sakant, tai visiškai nesusiję su pinigais. Tai labiau asmeniška. Dabartiniam mano darbui įtakos neturės, — pažadėjo Frenkas, — turiu pakankamai laiko baigti. Bet dėl vėlesnio, suprantate, negali būti nė kalbos.

Polokas kurį laiką linksėjo galva. Tada prabilo:

— Frenkai, pažvelkime kitaip. Nėra nieko, dėl ko žmogus negalėtų pakeisti nuomonės. Norėčiau paprašyti truputėlį pagalvoti apie mūsų šiandieninį pokalbį. Išsimiegok, pasikalbėk su žmona. Tai juk visada svarbiausia, ar ne? Pasikalbėti su žmona? Kur, po galais, be jų būtume? Norėčiau, kad jaustumeisi laisvai ir bet kuriuo metu ateitum pas mane ir pasakytum: „Bartai, pakalbėkime dar kartą“. Ar sutinki? Ar galime taip viską palikti? Puiku. Prisimink, kad tas reikalas, apie kurį kalbu, tau reiškia visiškai naują darbą. Galėtų tapti labai viliojančia ir teikiančia pasitenkinimo karjera bet kuriam žmogui. Suprantu, kad dabar tas kitas dalykas atrodo labai viliojančiai, — mirktelėjo, — nepagausi manęs kritikuojant varžovą. Žinoma, tai tik tavo sprendimas. Bet, Frenkai, jeigu apsispręstum Nokso naudai, esu įsitikinęs, kad niekada dėl to nesigailėtum. Tikiu dar kai kuo. Tikiu, — nuleido balsą, — tikiu, kad būtų puiki duoklė tavo tėčio atminimui.

Kaip galėjo apsakyti Eiprilei, kad tie siaubingai sentimentalūs žodžiai akimirksniu užgniaužė gerklę? Kaip galėjo paaiškinti, neužsitraukdamas jos amžinos paniekos, kad akimirką bijojo, jog gali pravirkti tiesiai ant tirpstančių šokoladinių ledų.

Laimei, tą vakarą neturėjo galimybės su ja pasikalbėti. Eiprilė visą dieną dirbo nekenčiamą darbą, kurį paskutiniu metu buvo visiškai apleidusi — valė kitiems nerodomas namo dalis. Kvėpuodama dulkėmis ir spjaudydamasi nuo voratinklių bumbsėjo spiegiančiu dulkiu siurbliu visose kambarių kertelėse, ropojo po lovomis. Vonioje šveitimo milteliais nušveitė kiekvieną plytelę ir visus baldus. Nuo miltelių kvapo įsiskaudėjo galvą. Iki pečių įlindo į orkaitę ir amoniaku bei kempine šveitė juodas, lipnias nuodegas. Atplėšė atsilenkusį linoleumą prie viryklės. Po juo pamatė ilgą, rudą dėmę, kuri staiga atgijo — skruzdėlių spiečių. Dar ilgai, kai baigė valyti, Eiprilei atrodė, kad skruzdės ropoja po drabužiais. Netgi pabandė įsisukti į varvančio rūsio netvarką. Vos pakelta iš balos, gofruoto popieriaus dėžė su šiukšlėmis suiro jos rankose. Visas apipelijęs dėžės turinys ištiško, driežas su oranžinėmis dėmelėmis pabėgo per Eiprilės batą. Kai Frenkas grįžo namo, ji jautėsi per daug pavargusi, kad norėtų kalbėtis.

Kitą vakarą irgi nenorėjo kalbėtis. Jie žiūrėjo dramą per televiziją. Frenkui drama pasirodė visiškai patraukli, o Eiprilė pareiškė, kad tai šlamštas.

Kitą ar dar kitą vakarą, vėliau jis niekaip neprisiminė kada, rado žmoną vaikščiojančią virtuvėje įsitempusią, pakeltais pečiais. Labai panašiai kaip Suakmenėjusio miško antrame veiksme. Iš svetainės sklido prislopinti ragelio ir ksilofono garsai, jie kaitaliojosi su nykštukų balsais. Vaikai žiūrėjo animacinį filmą per televiziją.

— Kas atsitiko?

— Nieko.

— Netikiu. Ar šiandien kas atsitiko? Ką?

— Ne.

Tobula Eiprilės uždangos šypsena išskydo ir virto drėgna raukšlėta nevilties grimasa. Ji alsavo triukšmingai, kaip ant viryklės kunkuliuojančios daržovės.

— Nieko neatsitiko šiandien, ko nebūčiau žinojusi dienų dienas. O Dieve, Frenkai, nežiūrėk taip kvailai. Nori pasakyti, kad tu taip pat nežinojai, juk nujautei, ar ne? Aš nėščia, viskas.

— Jėzau, — Frenkas klusniai nubalo, prasižiojo kaip žmogus, priblokštas blogų naujienų, tačiau žinojo, kad ilgai neišsilaikys. Krūtine aukštyn kilo džiaugsminga šypsena. Turėjo tvirtai suspausti lūpas, kad ją sulaikytų. — Oho, — tyliai ištarė per pirštus, — tu tikra?

— Taip, — Eiprilė sunkiai susmuko jam ant rankų, tarsi pasakymas būtų atėmęs visas jėgas. — Frenkai, nenorėjau tavęs priblokšti šia žinia, kol net neatsigaivinai. Sakau, norėjau palaukti, kol baigsis pietūs, bet aš tik... Matai, aš jau visą savaitę buvau beveik tikra, bet šiandien pagaliau nuėjau pas gydytoją, tad dabar jau netgi negaliu apsimesti, kad tai netiesa.

— Oho, — jis liovėsi kontroliavęs savo veido išraišką. Persisvėręs per Eiprilės petį spindėjo džiaugsmu. Prisispaudęs glostė žmoną abiem rankomis ir šnibždėjo beprasmius žodžius jai į plaukus. — Klausyk, nereiškia, kad mes negalime išvykti. Klausyk, tai tik reiškia, kad turėsime paieškoti kitokio išvykimo būdo. Štai ir viskas.

Įtampa dingo. Gyvenimas maloningai grįžo į savo vėžes.

— Nėra jokio kito būdo, — pratarė moteris. — Manai, kad visą savaitę galvojau apie ką nors kitą? Nėra jokio kito būdo. Išvykimo esmė buvo suteikti tau galimybę surasti save. Dabar viskas žlugo. Aš kalta! Mano pačios bukas, nerūpestingas...

— Ne, paklausyk. Niekas nežlugo. Tu nusiminusi. Blogiausiu atveju tai tik reiškia, kad mes turėsime truputį palaukti, kol sugalvosime kokį nors...

— Truputį! Dvejus metus? Trejus metus? Ketverius? Kiek laiko, tavo manymu, prabėgs, kol aš galėsiu dirbti visą darbo dieną? Mielasis, pats pagalvok. Beviltiška.

— Ne. Paklausyk...

— Ne dabar. Pabandykime apie tai dabar nekalbėti. Gerai? Palaukime bent, kol vaikai sumigs.

Eiprilė vėl pasisuko į viryklę. Vaikiškai susigėdusi, kad ją mato verkiančią, rankogaliu braukė ašarojančią akį.

— Gerai.

Svetainėje, apsikabinę kelius, vaikai bukai spoksojo į televizorių. Filmuko herojus buldogas, mojuodamas nusmailinta lazda, griūnant namui, vaikėsi katiną.

— Sveiki, — pasilabino Frenkas, skindamasis pro juos kelią į vonios kambarį. Norėjo nusiprausti prieš vakarienę ir leisti mintims prisipildyti dainos melodijos. Jis viską pasakys Eiprilei, kai tik liks vieni.

„Klausyk, — pradės, — tarkim, reikia laiko. Pažvelkim kitaip..?. Pradės piešti naujo gyvenimo paveikslą. Jei iš tiesų reikia dviejų ar trijų metų, ar nebūtų lengviau tverti su pinigais už Poloko siūlomo darbo? „Ak, iš tiesų darbas būtų niekinis, bet pinigai! Pagalvok apie pinigus!“ Galėtų susirasti geresnį namą. Arba, dar geriau, jei ir toliau priemiestis būtų nepakenčiamas, galėtų grįžti atgal į miestą. Ne, ne į tą seną pilną knibždančių tarakonų ir metro traukinių dundesio vietą, bet į naują judrų ir įkvepiantį Niujorką. Tokį miestą tik pinigai gali atskleisti. Kas žino, kiek platesnis ir įdomesnis gali būti gyvenimas? Ir be to... be to...

Frenkas plovėsi rankas uosdamas malonų muilo ir Eiprilės šveitimo miltelių aromatą. Veidrodyje pastebėjo, kad veidas atrodo šiurkščiau ir geriau, negu prieš kelis mėnesius. Taigi jis susidomėjo tikrąja visų užplūdusių „be to“ reikšme. Be to: kodėl negalvoti apie Poloko pinigus kaip apie kompromisinį sprendimą, leidžiantį geriausiai išnaudoti laiką, kol Eiprilė vėl galės jį išlaikyti Paryžiuje? Argi pats planas nėra svarus ir kilnus? Gali suteikti įvairiausių dalykų — naujų žmonių, naujų vietų. Kodėl ne, tinkamu laiku gali net nuvesti juos į Europą. Argi nėra galimybės, kad Noksas greitai išplės kompiuterių reklamą užsienyje? („Jūs ir ponia Viler taip skiriatės nuo išankstinės nuomonės, daugelio europiečių susidarytos apie Amerikos verslo žmones“, — pasakytų kokia nors Henrio Džeimso stiliaus Venecijos grafienė, kai jie, elegantiškai palinkę virš Didžiojo kanalo baliustrados, gurkšnotų saldų vermutą).

„Gerai, o kaip gi tu? — paklaus Eiprilė, — kaip dabar tu kada nors atrasi save?“ Tvirtai užsukdamas karšto vandens čiaupą jau turėjo atsakymą: „Tarkime, kad tai mano reikalas“.

Veide, maloniai linktelėjusiame iš veidrodžio, buvo matyti nauja branda ir nauja vyriškumas.

Frenkas siekė rankšluosčio ir aptiko, kad Eiprilė pamiršo jį pakabinti. Nuėjo prie skalbinių spintelės ir ant viršutinės lentynos pamatė mažytį kvadratinį paketėlį, įvyniotą į naują vaistinės popierių. Naujumas ir netinkamumas tarp sulankstytų paklodžių bei rankšluosčių suteikė jam labai paslaptingą išvaizdą, panašiai kaip paslėpta kalėdinė dovana. Kilo nesuvokiama baimė, privertusi Frenką nuimti paketėlį ir išvynioti. Paketėlio viduje buvo mėlyna kartoninė dėžutė su „Gero namų ūkio“ antspaudu. Dėžutėje gulėjo tamsiai rausvas guminis švirkštas.

Nedavė sau laiko apmąstymams. Net nesvarstė, kad gal geriau būtų palaukti, kol baigsis vakarienė, stvėrė paketėlį ir nusinešė. Skubiai praėjęs pro vaikus, žiūrinčius filmuką (dabar katinas vaikėsi šunį po kaimą), žengė į virtuvą. Eiprilė apstulbo. Pamatęs besikeičiančią jos veido išraišką ir kietą žvilgsnį, Frenkas dėl jos ketinimų neabejojo.

— Klausyk, — kreipėsi į žmoną, — ką, po velniais, manai su šituo daryti?

Ji atsilošė per daržovių garus, bet ne atsitraukdama, o įžūliai nepaklusdama. Įsitempusi braukė rankomis aukštyn žemyn per klubus.

— O ką tu manai daryti? — paklausė. — Manai, kad mane sulaikysi?

trečia dalis

Pirmas skyrius

MŪSŲ GEBĖJIMAS IŠMATUOTI ir paskirstyti laiką visapusiškai patogus.

— Pasitikrinkite laikrodžius — lygiai šešta valanda, — sako pėstininkų kapitonas. Visi jo leitenantai gali lengviau atsipūsti, kol pasuka dvi mažytes rodyklėles, nors tuo metu virš galvų skrajoja tonos sunkiosios artilerijos. Proziškas, atrodo, civiliškas laikrodžio pasukimas, bent trumpam sugrąžina asmeninės kontrolės pojūtį. Gerai, tarsi patvirtina laikas, kildamas aukštyn nuo kiekvieno trapaus riešo plaukelių ir venų, puiku: kol kas viskas vyksta pagal planą.

— Bijau, kad esu užimtas iki pat mėnesio pabaigos, — sako rikiuotės karininkas, patogiai glausdamas ragelį prie skruosto ir nykščiu versdamas susitikimų kalendoriaus puslapius.

Tuo metu jo akys ir burna išduoda gilaus saugumo jausmą. Šiugždantys, pilni, kiekvienai dienai skirti puslapiai prieš jo akis įrodo, kad nieko nenumatyta, joks netikėtumas ar likimo posūkis negali netikėtai užklupti iki mėnesio pabaigos. Žlugimas ar epidemija nubaidyti, net pati mirtis turės palaukti, nes jis užimtas.

— O, leiskite prisiminti, — sako senelis, pakreipęs galvą ir raukydamasis bei mirksėdamas nuo saulės. Prisiminimai jį trikdo. — Mano pirmoji žmona išėjo anapilin pavasarį, — akimirką jį sukausto siaubas: kurį pavasarį? Praeityje? Ateityje? Kas, jei ne beprasmiškas žemės plutos ląstelių, kai ji vinguriuoja aplink saulę, persitvarkymas yra pavasaris? Kas yra pati saulė, jei ne viena iš milijardų nepastebimų žvaigždžių, amžinai keliaujančių į nebūtį? Begalybė! Bet greitai gailestingi smegenų vožtuvai ir jungikliai pradeda savo varganą darbą. — Tūkstantis devyni šimtai šeštųjų pavasarį, — išgali pasakyti senukas. — Oi, ne, — jo kraujas galaktikų sūkuryje vėl sustingsta. — Pala, tūkstantis devyni šimtai ketvirtųjų, — dabar jis tikras. Grąžinantis jėgas geros savijautos pliūpsnis nevalingai kelia senelio ranką ir meiliai ploja ja per šlaunį. Jis galbūt pamiršo savo pirmosios žmonos šypseną ir jos ašaringo balso skambesį, bet užsikabinęs už jos mirties datos skaičių, susiejo tą moterį su savo paties gyvenimu ir su gyvenimu apskritai. Dabar visi kiti metai paklusniai sukris į vietas, kiekvienas tvarkingai prisidėdamas prie visumos. Devyni šimtai dešimtieji, devyni šimtai dvidešimtieji, kaip gi, žinoma, jis prisimena! Devyni šimtai trisdešimtieji. Devyni šimtai keturiasdešimtieji, tiesiai link užtarnautos dabartinės ramybės ir iki švelnaus ateities pažado. Žemė saugiai sugrąžins jo geranorišką ramybę. Pauostyk šviežią žolę! Štai ta pati dosni senoji saulė, kuri šypsodamasi švietė jam visus tuos metus. — Taip, sere, — autoritetingai tarsteli senolis, — devyni šimtai ketvirtaisiais.

Žvaigždės šiąnakt vėl maloniai švies jam kaip paskutinio dangiškojo poilsio simboliai. Jis sutvėrė tvarką iš chaoso.

Ankstyva tūkstantis devyni šimtai penkiasdešimt penktų metų vasara galėjo tapti nepakenčiama abiem Vileriams, o pabaigoje viskas visai kitaip pasisukti, jei virtuvėje ant sienos nebūtų kabėjęs kalendorius — „A. J. Stoplerio ir sūnų metalo dirbinių ir namų baldų“ naujametinė dovana. Kalendorius buvo iliustruotas Naujosios Anglijos priemiesčio gyvenimo vaizdais. Vienas iš tų, kurių puslapiuose būna mažytis praėjusio ir ateinančio mėnesio kalendorius. Taigi metų ketvirtį galima apžvelgti vienu ypu.

Vileriai nustatė pastojimo datą: pirmosios gegužės savaitės pabaiga, savaitė po Frenko gimtadienio. Abu prisiminė jo šnabždesį: „Kažkaip laisvai“, ir jos: „O, ne, esu tikra, viskas gerai, nesiliauk...“ (kitą savaitę ji nusipirko naują gaubtuką, kad būtų labiau užtikrinta). Pirmoji rugpjūčio savaitė, beveik po keturių savaičių, ir bus tas paslaptingas laikas, „trečio mėnesio pabaiga“, kada, kaip prieš daugelį metų patarė mokyklos draugė, būtų saugu pasinaudoti guminiu švirkštu.

Vos išėjusią iš gydytojo kabineto Eiprilę panika nunešė tiesiai į vaistinę. Panika nuvedė Frenką koridoriumi tą pačią akimirką, kai spintelėje aptiko tą daiktą. Panika surakino juos vieną priešais kitą virtuvėje, verdančių daržovių garuose. Abu stovėjo grėsmingai tylūs, o iš svetainės sklido filmuko garsai. Daug vėliau tą patį vakarą, tada, kai abu paslapčia vienas paskui kitą ištyrinėjo kalendorių, panika nuslūgo. Suprato, kad viena po kitos tvarkingai einančios dienos — nuo šiandien iki galutinio termino — laukia, kad būtų prasmingai praleistos. Buvo pakankamai laiko protingai apsispręsti, viską tinkamai sutvarkyti.

— Mielasis, nenorėjau pasirodyti tokia bjauri. Nebūčiau pasirodžiusi, jei nebūtum taip įsiveržęs, kol nė vienas mūsų dar neturėjo galimybės apsvarstyti kokio nors racionalaus būdo.

— Žinau, žinau, — švelniai tapšnojo per petį vyras.

Eiprilė verkė. Frenkas žinojo, kad tos ašaros nereiškia kapituliacijos. Geriausiu atveju jos rodo, kaip viltingai jis spėjo nuo pat pradžių, kad ji nori pasikalbėti. Blogiausia, ką jos gali simbolizuoti — kad ji nenori jam prieštarauti. Suskaičiavusi kalendoriuje keturias savaites užsitikrino sau galimybę jį nugalėti. Bet kuriuo atveju Frenko širdį užplūdo dėkingumas. Jis glaudė ir glostė žmoną: vadinasi, moteris paiso jo nuomonės, Frenkas jai rūpi. Dabar tik tai buvo svarbu.

— Nes, supranti, mes turime būti kartu, priimdami sprendimą, tiesa? — paklausė Eiprilė, truputėlį atsilošdama jo glėbyje. — Kitu atveju, viskas praranda prasmę. Ar ne tiesa?

— Žinoma, tiesa. Ar dabar galime truputį pasikalbėti? Turiu tau kai ką pasakyti.

— Taip. Ir aš noriu pasikalbėti. Tik abu pažadėkime nesibarti, gerai? Dabar ne metas barniams.

— Žinau. Klausyk...

Buvo praskintas kelias ramioms, kontroliuojamoms, mirtinai rimtoms diskusijoms, kuriomis jie vieną po kitos pradėjo pildyti kalendoriaus dienas. Diskusijos padėjo išlaikyti delikačią sutuoktinių nervų būseną, kuri tikrai nebuvo nemaloni, greičiau jau priminė meilikavimą.

Meilikaujama buvo įgudusiai parinktose vietose. Frenkas viską numatė. Nesuskaičiuojami šimtai tūkstančių žodžių buvo pasakyta kambaryje ir lauke. Ilgai važiuojant naktį kalvomis. Brangiuose priemiesčio restoranuose. Niujorke. Per dvi savaites tiek kartų išsiruošė iš namų, kiek per visus praėjusius metus. Jis pradėjo įtarti laimįs. Antrosios savaitės pradžioje ji nustojo priekaištauti, kad išleidžia tiek daug pinigų. Ji beveik garantuotai būtų prieštaravusi, jei vis dar būtų atsidavusi idėjai rudenį išvykti į Europą. Iki tol jam trūko tokių neryškių požymių. Nuo pat pradžių jis ėmėsi iniciatyvos, dėl to buvo pagrįstai patenkintas pergale. Idėją, kurią jis turėjo parduoti, aiškiai globojo angelai. Nesavanaudiška, brandi ir (vis dėlto jis stengėsi vengti moralizavimo) moraliai nenuginčijama.

Kita mintis, nors ir galinti romantizuoti jos drąsą, buvo atstumianti.

— Bet, Frenkai, argi nesupranti, aš noriu padaryti tai dėl tavęs? Gal patikėtum ar bent bandytum patikėti?

Jis liūdnai šypsodavosi jai iš savo įsitikinimų tvirtovės.

— Kaip gali būti dėl manęs? — klausdavo. — Jeigu vien mintis apie tai priverčia skrandį apsiversti? Tik truputį pagalvok, Eiprilė. Prašau.

Pagrindinė taktinė Frenko bėda pradinėje kampanijos fazėje buvo rasti būdų patraukliai ir pagirtinai pateikti savo poziciją. Apsilankymai priemiesčio ir miesto restoranuose šiuo požiūriu buvo naudingi. Vos žvilgtelėjus Eiprilei turėjo atsiverti neabejotinai vertingas dailių vyrų ir grakščių moterų gyvenimas. Jiems kažkaip pavyko pranokti savo aplinką. Žmonės nuobodžius darbus pavertė privalumu. Sugebėjo pasinaudoti sistema nepaklusdami jai. Jeigu jie žinotų Vilerių situaciją, be abejonės būtų linkę pritarti Frenkui.

— Gerai, — išklausiusi Frenką prabilo žmona. — Tarkim, taip ir bus. Po keleto metų abu būsime baisiai elegantiški ir žaismingi. Turėsime krūvas žavių draugų. Kas vasarą atostogausime Europoje. Negi tikrai manai, kad būsime laimingesni? Ar ir toliau nešvaistysi gražiausių gyvenimo metų visiškai tuštiems, beprasmiams...

Taip ji pakliuvo tiesiai į žabangus:

— Tebūnie tai mano reikalas.

Ko būtų verti jo gražiausi gyvenimo metai, jei sudarytų sąlygas žmonai nusikalstamai save luošinti?

— Nebūtų įmanoma to išvengti. Tu nusikalstum savo prigimčiai. Ir mano.

Kartais Eiprilė švelniai kaltindavo jį dėl polinkio per daug dramatizuoti. Moterys kasdien visiškai patikimai daro tokius dalykus. Mergina iš mokyklos — bent du kartus. Žinoma, taip elgtis po trečio mėnesio būtų visai kas kita.

— Sakau, jeigu jau būtų trečias mėnuo, vertėtų jaudintis, — tikino Eiprilė, — tačiau, kai taip tiksliai nustatėme laiką, tai pats saugiausias dalykas pasaulyje.

Tačiau kiekvieną kartą Eiprilei prakalbus apie saugumą, Frenkas papūsdavo žandus, raukydamasis šnypšdavo ir purtydavo galvą. Tarsi būtų prašomas rasti etišką genocido pateisinimą. Ne. Tuo jis nepatikės.

Netrukus Eiprilės balse ėmė girdėtis lengvos drovios abejonės gaidelės. Net ir tais atvejais, kai, kalbėdama apie abortą tvirtindavo, kad „padaryti tai“ būtina, aiškiai bandė nukreipti akis. Tarsi jos mylintis ir susirūpinęs veidas atskleistų pokalbio nepadorumą. Taip pat netrukus — tai buvo labiausiai drąsinantis ženklas — Frenkas keistomis akimirkomis pradėjo pagauti, kad Eiprilė slapta jį stebi romantiško susižavėjimo kupinu žvilgsniu.

Tos akimirkos nebuvo visiškai spontaniškos. Neretai jas lydėdavo subtilus jo paties didžiavimasis savimi, savotiška vyriško flirto išraiška. Jis buvo įgudęs kaip tikra mergina. Niekada nepamiršdavo restorane praeiti pro ją senąja „baisiai seksualia“ eisena. Vaikščiodamas kartu su žmona, grįžo prie dar vieno seno įpročio. Galvą nenatūraliai iškeldavo, vieną petį pakeldavo dviem coliais aukščiau kito. Šitaip ta pusė, į kurią įsikibdavo žmona, atrodė aukštesnė. Tamsoje prisidegdamas cigaretę, prieš brūkštelėdamas degtuką ir apgaubdamas liepsną, labai rūpestingai šiurkščiai suraukdavo antakius (prieš daug metų tamsioje vonioje išbandė tą išraišką prieš veidrodį. Portretas būdavo labai dramatiškas). Labai skrupulingai telkė dėmesį į detales. Nutaisydavo žemą ir skambų balsą, rūpestingai šukavo plaukus, slėpė nukramtytus nagus. Visada pirmas sportiškai pakildavo rytą iš lovos, kad žmona niekada nematytų jo patinusio ir bejėgiškai užmiegoto veido.

Kartais po tokio ypatingai sąmoningo pasirodymo skaudėdavo visus krūminius dantis, nes žvakių šviesoje tekdavo labai ilgai spausti žandikaulius, kad išlaikytų griežtą, suteikiančią ryžtingumo smakro išraišką. Kartais Frenkas dėl visų šių priemonių nekęsdavo pats savęs ir miglotai — Eiprilės. Ji leidžiasi taip lengvai paveikiama. Kokia naivia reikia būti? Tačiau labai greitai šios sąmoningumo atakos nurimdavo — meilėje ir kare tinka visos priemonės. Beje, argi ji nežaidžia to paties žaidimo? Ar ji neištraukė iš savo burtų dėžutės visų gudrybių praėjusį mėnesį, kai norėjo sugundyti Europos planu? Viskas gerai. Gal toks elgesys truputėlį absurdiškas ir ne visiškai pritinka suaugusiems žmonėms, bet apie tai bus galima pagalvoti vėliau. Per daug pastatyta ant kortos, kad jaudintųsi dėl tokių dalykų.

Frenkas leido sau susikaupti ir toliau tobulinti vaidmenį. Buvo itin atsargus, kad neužsimintų apie darbą biure ar neprisipažintų pavargstąs traukinyje. Įvaldė ramią, beveik aukštuomenės lygio išraišką bendraudamas su padavėjais ir degalinių tarnautojais. Paskanino teatrinę kritiką miglotomis literatūrinėmis užuominomis. Norėjo parodyti, kad žmogus, pasmerktas gyvenimui su Noksu, vis dėlto gali būti įdomus („Tu pats įdomiausias mano sutiktas žmogus“). Entuziastingai siautė su vaikais. Su panieka rekordiniu greičiu pjovė veją. Kartą vidurnaktį vairuodamas visą kelią mėgdžiojo Edį Kantorą, dainuodamas „Ši mažytė man skirta“, nes Eiprilė juokėsi. Norėjo parodyti, kad vyras susidūręs su pačia bjauriausia ir nenatūraliausia vedybine problema — žmona nenori gimdyti jo vaiko, vis dėlto gali būti mielas („Myliu tave, kai esi mielas“).

Frenko kampanija būtų greitai ir lengvai laimėjusi, jei visos keturių savaičių valandos būtų buvusios tokios intensyvios. Bėda ta, kad dar egzistavo ir kasdieninis gyvenimas.

Būtinai reikėjo bendrauti su ponia Givings. Pastaruoju metu ji rasdavo vieną paaiškinimą po kito savo skambučiams ir apsilankymams. Tariamas tikslas — verslas, kuris pats savaime jau buvo varginantis. Reikėjo aptarti daugybę detalių dėl namo pardavimo, ko Vikriai klausėsi bereikšmiais veidais. Tačiau Ponios Givings kalba vis grįždavo prie Džono — „kaip mes visi puikiai praleidome tą dieną“. Beveik patys to nesuvokdami, jie pritarė bandomajai sekmadienių popiečių programai — „kada jums patogu, kai nebūsite sekmadieniais per daug užsiėmę, nuo dabar iki jūsų išvykimo“.

Su Kempbelais taip pat buvo būtina bendrauti. Tam skyrė visą šeštadienį — Kempbelams pageidaujant visi iškylavo paplūdimyje. Diena su dešrainiais, vaikų ašaromis, smėliu ir prakaitu — žavi maišatis. Tą vakarą jie buvo ties isterijos riba. Tiesą sakant, tą vakarą meilikavimas ar pardavimų kampanija, nesvarbu, kaip pavadinsi, netikėtai akimirksniu pasiekė visiškai neromantišką fazę.

— Dieve, kokia diena, — sudejavo Eiprilė, užvėrusi vaikų kambario duris ir įsitempusi žingsniuodama po svetainę. Tai visada pranašavo bėdą. Frenkas pačioje meilikavimo, arba kampanijos, pradžioje suvokė, kad šis kambarys jo minčių dėstymui neparankiausias. Visi daiktai, negailestingai nušviesti dviejų šimtų vatų lemputėmis, atrodė, remia jos argumentus. Jau ne kartą tokiomis karštomis naktimis kaip ši, didinamasis lempų poveikis pavertė niekais visą painią Frenko pranašumo infrastruktūrą. Niekada neįsikūrę ir neįsikursiantys baldai. Lentynos su neskaitytomis ar pusiau skaitytomis, ar skaitytomis ir pamirštomis knygomis, turėjusiomis suteikti išskirtinumo, bet niekada nesuteikusiomis. Pasibjaurėtini, pikdžiugiški televizoriaus nasrai. Apleista nešvarių žaislų krūvelė, kone pamerktų į amoniaką, nes jie taip stipriai graužė gerklę ir akis aitria kalte ir priekaištais sau („Bet nemanau, kad mes turėjome tapti tėvais. Mes net neatitinkame tėvų... ).

Šį vakarą Eiprilės kakta, skruostai ir nosis buvo skausmingai paraudę nuo saulės. Kadangi visą dieną buvo prisidengusi akiniais nuo saulės, akys atrodė blyškios ir lyg apstulbusios. Plaukų sruogos buvo netvarkingai išsidraikiusios, atkišusi apatinę lūpą nuolatos bandė nupūsti jas nuo akių. Visas jos kūnas atrodė nepatogus. Vilkėjo sudrėkusia palaidine ir susiraukšlėjusiais mėlynais šortais. Pastarieji buvo bepradedą veržti pilvą. Eiprilė nemėgo šortų. Jie paryškindavo, kaip per pastaruosius metus apsunko ir suminkštėjo gyslelėmis išraizgytos šlaunys. Frenkas dažnai liepdavo jai nepaistyti niekų („Jos žavios. Dabar man net labiau patinka. Dabar tai — moters kojos“). Atrodė, kad Eiprilė šiuo metu tyčia jas demonstruoja. Atrodė, tarsi sakytų: gerai, žiūrėk į jas. Ar jos tau pakankamai „moteriškos“? Ar tu to nori? Šiaip ar taip, Frenkas negalėjo atitraukti akių, kai jos, žmonai vaikščiojant po kambarį, svariai pakildavo ir nusileisdavo. Pasidarė stipraus gėrimo ir gurkšnodamas stovėjo atsirėmęs į virtuvės duris.

Neilgai trukus Eiprilė sunkiai atsisėdo ant sofos ir pradėjo apatiškai rinkti senus žurnalus. Paskui metė, atsilošė, užsikėlė sportbačiais apautas kojas ant kavos stalelio ir prabilo:

— Frenkai, tu daug doresnis už mane. Manau dėl to tavimi ir žaviuosi.

Tačiau nei ji pati, nei jos balsas žavėjimosi nerodė. Sėsdamasis priešais ją, bandė, atsargiai gūžteldamas pečiais, parodyti, kad tai nesvarbu:

— Apie tai neišmanau. Nesuprantu, kas čia susiję su „dora“. Žinai, bet kokia visuotinai priimta moralės norma.

Atrodė, kad moteris ilgai apie tai galvojo. Atsilošė, vienas kelis supamas ant kulkšnies siūbavo į šalis. Paskui ištarė:

— Ar yra kitokia? Ar „moralė“ ir „visuotinai priimtina“ reiškia ne tą patį?

Būtų galėjęs trenkti jai į veidą. Už visas užuominas, mažoji klastūnė — Kristau! Bet kurį kitą vedybinio gyvenimo mėnesį būtų pašokęs ir pradėjęs šaukti: Kristau, kada tu baigsi ta prakeikta Noelio Kovardo trečio dešimtmečio maniera žeminti kiekvieną padorią žmogišką vertybę, pasakydama gudrią, šiurkščią, snobišką pastabą? Klausyk! — nirštų, — klausyk! Gal taip gyveno tavo tėvai. Gal čia savotiškas prašmatnumas, kutenantis šlamštas, kuriuo tu buvai auklėjama. Jau pats laikas būtų suprasti, kad tai, po velniais, neturi nieko bendra su realiu pasauliu“. Suvokimas apie kalendorių užčiaupė jam burną. Dar liko dvylika dienų. Dabar neturėjo jokių šansų. Neišrėkė tų žodžių, sukando dantis, žiūrėjo į drebančiomis rankomis spaudžiamą taurę. Net nesistengdamas suvaidino patį įsimintiniausią veido išraiškų spektaklį. Pasibaigus spazmui, labai ramiai prakalbo:

— Mažyte, žinau, kad tu pavargusi. Neturėtume dabar apie tai kalbėti. Žinau, kad tu geriau išmanai. Pamirškime tai.

— Ką pamiršti? Tu žinai, kad aš geriau žinau — ką?

— Supranti, apie „moralę“ ir „visuotinai priimtiną“.

— Bet aš nesuprantu skirtumo.

Ji nuoširdžiai pasislinko pirmyn, pakišo sportbačius atgal po sofa. Įtemptus dilbius prispaudusi prie kelių palinko prie Frenko. Moters veidas buvo taip nekaltai sutrikęs, jog Frenkas negalėjo į jį žiūrėti.

— Frenkai, argi nematai? Aš nesuprantu skirtumo. Kiti žmonės, atrodo, supranta, tu suvoki. Tik aš ne, štai ir viskas. Man net atrodo, kad niekada iš tikrųjų nesupratau.

— Klausyk, — kalbėjo Frenkas. — Pirmiausia, „doras“ buvo tavo žodis, ne mano. Nemanau, kad kada nors parodžiau esąs to dalyko šalininkas. Moralės pagrindų, visuotinai priimtinos ar kokios kitokios. Paprasčiausiai pasakiau, kad, esant konkrečioms sąlygoms, atrodo gana akivaizdu, kad vienintelis brandus dalykas tęsti toliau ir...

— Bet mes ir vėl grįžome prie to paties. Matai, aš vis tiek nežinau, ką reiškia „brandu“. Galėtum kalbėti ištisą naktį, vis tiek nežinočiau. Frenkai, man tai tik žodžiai. Stebiu tave kalbant ir galvoju: „Ar ne nuostabu? Jis iš tikrųjų taip galvoja. Tie žodžiai jam tikrai kažką reiškia“ Kartais man atrodo, kad aš visą gyvenimą stebėjau žmones kalbant ir taip galvojau. — Eiprilės balsas darėsi nelygus. — Gal tau rodo, kad man atsitiko kažkas baisaus, bet tai tiesa. O, ne, lik kur esi. Neprieik ir nebučiuok manęs, nedaryk nieko. Kitaip viskas virs didele garuojančia krūva, o mes nieko nenuspręsime. Prašau, lik sėdėti. Pabandykime kažkaip kalbėtis. Gerai?

— Gerai.

Frenkas liko sėdėti. Bandymas kalbėtis vėl buvo kažkas nauja. Jie sunkiai žvelgė vienas į kitą nuo karščio blizgančiomis akimis.

— Viskas, ką žinau, — pagaliau prabilo moteris, — yra tai, ką jaučiu. Ir žinau, kad turiu padaryti tai, ką jaučiu.

Vyras pakilo, išjungė šviesas murmėdamas:

— Truputėlį atsivėsinkime.

Tačiau tamsa negelbėjo. Padėtis be išeities. Jeigu viskas, ką jis sakė, buvo „tik žodžiai“, kokia prasmė kalbėti? Kaip bet kokios kalbos galėtų laimėti prieš tokį užsispyrimą?

Prieš pradėdamas kalbėti Frenkas atsilošė ir pradėjo įgyvendinti savo paskutiniojo apkaso taktiką, laikytą rezerve. Balsas skambėjo beveik nepriklausomai nuo valios. Neatsargu — dar liko dvylika dienų, tačiau pradėjęs nebegalėjo liautis.

— Klausyk, — kalbėjo, — gali atrodyti, kad manau, jog tau atsitiko kažkas „baisaus“. Tiesa tokia — nemanau. Galvoju, kad yra vienas ar du aspektai, susiję su šiuo reikalu, kurių mes dar neaptarėme. Manau, turėtume. Pavyzdžiui, svarstau, ar tikrieji tavo motyvai yra tokie visiškai paprasti, kaip tau atrodo. Sakau, ar neįmanoma, kad veikia tam tikros jėgos, dėl kurių nesi visiškai tikra? Kurių negali suvokti?

Moteris neatsakė. Tamsoje jis galėjo tik spėlioti, ar ji klausosi, ar ne. Frenkas giliai atsikvėpė.

— Turiu galvoje dalykus, visiškai nesusijusius su Europa ar su manimi, o apie reiškinius tavo sieloje, atsiradusius vaikystėje, augant ir taip toliau. Emocinius dalykus.

Po ilgai trukusios tylos Eiprilė prabilo pabrėžtinai neutraliu tonu:

— Teigi, kad aš emociškai sutrikusi.

— Aš to nesakiau!

Tačiau kitą valandą jo balsas nesiliovė skambėjęs. Jis skirtingais būdais pakartojo tai keletą kartų. Argi netikėtina, kad mergaitė, nuo pat gimimo mačiusi tik tėvų pastangas jos atsisakyti, išsiugdys tvirtą nenorą gimdyti vaikus?

— Aš visada stebėjausi, kad tu išgyvenai tokią vaikystę. Nekalbant apie tai, kad pavyko išvengti galimos žalos tau. Tavajam „aš“ ir viskam.

Ji pati, Frenkas priminė, minėjo, kad jos ketinimas nutraukti pirmąjį nėštumą Betuno gatvėje buvo kažkoks „neurotiškas“. Taip, taip, žinoma, tąkart pasitaikė kitokios aplinkybės. Tačiau, ar neįmanoma, kad kažkas, užsilikęs iš tos sumaišties, vis dar egzistuoja jos požiūryje? Ne, jis neteigia, kad tikrai taip yra, ir taškas: „Aš neturiu kvalifikacijos nustatyti“ — bet jam atrodo, kad egzistuoja priežastinis ryšys, kurį derėtų detaliai ištyrinėti.

— Bet aš pagimdžiau du vaikus. Ar tai nekalba mano naudai? — pasiteiravo Eiprilė.

Frenkas leido jos žodžiams kurį laiką aidėti tamsoje.

— Pats faktas, kad tu taip pateikei klausimą, yra savotiškai prasmingas. Ar taip nemanai? Tarsi vaikų gimdymas būtų savotiška bausmė. Tarsi tai, kad turi du vaikus, kalbėtų tavo naudai kaip garbė neturėti jokių įsipareigojimų gimdant dar vieną. Ir kaip tu tai pasakei — tarsi gindamasi, pasiruošusi kovai. Jėzau, Eiprilė, jeigu nori taip kalbėtis, galiu pateikti kitokios statistikos. Turėjai tris nėštumus, du norėjai nutraukti. Koks čia rekordas? O, paklausyk, — jis taip sušvelnino balsą, tarsi kalbėtųsi su Dženifere, — klausyk, mažyte, bandau tau pasiūlyti nebūti tokiai racionaliai. Norėčiau, kad truputį apie tai pagalvotum. Štai tiek.

— Gerai, — šaltai suskambėjo Eiprilės balsas, — gerai. Manykime, kad viskas — tiesa. Aš veikiu pagal tam tikrą elgesio modelį, ar kaip jie ten vadina. Tai kas? Aš vis tiek negaliu sulaikyti to ką jaučiu, ar ne? Ką turėtume daryti? Kaip turėčiau nuo to išsivaduoti? Ar turėčiau susitaikyti su savo problemomis ir nuo rytojau tapti kitu žmogumi?

— Ak, mažyte, tai taip paprasta. Kalbu apie tai, kad pripažindama turinti tam tikrų emocinių sunkumų, tam tikrų problemų, argi nesupranti, kad turime kažko imtis? Kažko, kas labai logiška ir protinga?

Vyrui įkyrėjo paties balso skambesys, jautėsi taip, lyg būtų kalbėjęs metų metus. Apsilaižė lūpas. Jų skonis buvo toks svetimas, kaip dantisto pirštas burnoje („Dabar plačiai išsižiokite!“). Tada pasakė:

— Turėtume leisti psichoanalitikui tave ištirti.

Vyras nematė žmonos, tačiau spėjo, kad burna nutįso truputėlį į vieną pusę, įgaudama kietą išraišką.

— O Barto Poloko siūlomas atlygis ir už tai sumokės? — pasiteiravo Eiprilė.

Frenkas atsiduso.

— Supranti, ką darai, taip kalbėdama? Kovoji su manimi.

— Ne, nekovoju.

— Taip, kovoji. Dar blogiau — kovoji su savimi. Mes taip ir elgėmės metų metus. Jau laikas suaugti ir liautis. Nežinau, ar Poloko darbas sumokės. Atvirai kalbant, mažiausiai jaudinčiausi, kieno darbas už tai sumokės. Mes abu, daugelio manymu, esame suaugę žmonės. Jeigu vienam iš mūsų reikia tokios pagalbos, privalome sugebėti tą aptarti kaip suaugę žmonės. Pati nereikšmingiausia pokalbio dalis — kaip už tai bus „sumokėta“. Jeigu reikės, bus sumokėta. Pažadu.

— Kaip miela.

Blankiai sujudėjo šešėliai, ir sučežėjo apmušalai. Jis suprato, kad žmona atsistojo.

— Gal galėtume liautis? Aš mirtinai pavargau.

Frenkas klausėsi koridoriumi tolstančių Eiprilės žingsnių. Girdėjo jos greitą pasiruošimą miegoti. Tada tyloje baigė gėrimą. Iš anksto nujautė pralaimėsiąs. Jautė, kad išeikvojo paskutinį šansą, ir beveik garantuotai prakišo.

Tačiau kita diena Frenko pozicijai suteikė šviežių stiprybės atsargų. Šaltinis buvo visiškai netikėtas. Tą sekmadienį antrą kartą apsilankė Džonas Givingsas.

— Sveiki! — lipdamas iš automobilio sušuko Džonas.

Nuo tos akimirkos šleivodamas vaikštinėjo skersai įvažiavimo. Tėvai nuolatos atsiprašinėdami tampėsi aplinkui. Buvo aišku, kad ši popietė bus kitokia ir daug sudėtingesnė už praėjusią. Šį kartą nebus draugiškų pasivaikščiojimų ar mielų radijo laidų prisiminimų. Džonas buvo nepaprastai sunerimęs. Jo išvaizda ir kalbos baugino. Iš pradžių, dar iš anksto, Frenkas svarstė, kokį naudingą, pamokomąjį poveikį galėtų turėti Džono apsilankymas. Galų gale, pilnavertė proga Eiprilei viską stebėti ir mintyse apsvarstyti. Argi vėliau galėtų sakyti, kad jai nesvarbu, jei ir yra išprotėjusi.

— Žmonės, ar jau greitai kilsite? — teiravosi Džonas, pertraukdamas motiną viduryje susižavėjimo nuostabia diena kupino sakinio. Visi sėdėjo lauke, ant galinės vejos. Eiprilė vaišino arbata su ledu. Tiesą sakant, sėdėjo visi, tik ne Džonas. Jis šmirinėjo aplinkui. Kartkartėmis stabteldavo ir primerkęs akis įsispoksodavo kažkur tolyn į mišką arba pro namą — į kelią. Atrodė, kad mintyse svarsto labai liūdnus ir svarbius dalykus.

— Sakėt rugsėjį? Nepamenu.

— Kol kas dar ne visiškai tikslu, — atsiliepė Frenkas.

— Kitą mėnesį bet kuriuo atveju dar būsite? Teisingai? Yra toks reikalas, turiu kieno nors paprašyti... — mintis staiga nutrūko, sutrikęs vyrukas apsižvalgė po veją. — Ei, beje, žmonės, kur jūs slepiate savo vaikus? Senoji Helena nuolatos pasakoja apie jūsų atžalas, o man dar neteko jų matyti. Jie kiekvieną sekmadienį eina į gimtadienius, ar ką?

— Šią popietę lanko draugus, — paaiškino Eiprilė.

Džonas Givingsas ramiai ir ilgai žiūrėjo į Eiprilę, paskui į Frenką. Tada nuleido akis, pritūpė ir pradėjo rauti žoles.

— Na, vadinasi, — pratarė, — jei į mano namus ateitų šizofrenikas paranojikas, aš turbūt irgi paslėpčiau vaikus. Jei turėčiau namus ir jei turėčiau vaikų.

— O, tai nuostabiausios kiaušinių salotos, Eiprilė, — kreipė kalbą ponia Givings, — turėsi papasakoti, kaip jas gamini.

— Patylėk, mama, gerai? Ji vėliau tau papasakos. Vileri, paklausyk. Tai svarbu. Noriu kieno nors paprašyti paslaugos. Jeigu jūs dar mėnesį būsite čia, norėčiau prašyti būtent jūsų. Neatims daug laiko, nieko nekainuos. Svarstau, ar nerastumėte man advokato.

Hovardas Givingsas atsikrenkštė.

— Džonai, nepradėk vėl su tuo advokatu. Nusiramink.

Džono veido išraiška buvo tokia, lyg jo kantrybė jau pasiekė kritinę ribą ir tuojau ketino baigtis.

— Tėti, — išspaudė, — ar negalėtum sau sėdėti, valgyti nuostabias kiaušinių salotas ir nesikišti? Išsijunk klausos aparatą, ar ką? Eikš, — pašaukė Frenką, — manau, verčiau pasikalbėkime atskirai. Pakviesk ir žmoną.

Nutaisęs griežtos konspiracijos išraišką, nusivedė Frenką ir Eiprilę į tolimą kiemo kampą.

— Nėra jokios priežasties, dėl kurios tėvai negalėtų šito klausytis, — paaiškino, — tiesiog jie tik nuolatos pertraukinėja. Štai koks reikalas. Noriu sužinoti, ar psichinių ligoninių pacientai turi kokių nors įstatymu ginamų teisių. Kaip manot, gal mano labui galėtumėte sužinoti?

— Na, — pradėjo Frenkas, — taip iš karto, bijau, kad nežinau. Aš...

— Gerai, gerai, tą dalį pamirškite. Tam, kad sužinotumėte, jums turbūt teks kažkiek paišlaidauti. Viskas, ko prašau, tik sugaišti laiko. Sužinokite gero advokato vardą ir adresą, o aš jį susirasiu. Matote turiu labai daug klausimų, o už atsakymus ruošiuosi sumokėti. Manau, kad būčiau gana geras atvejis, jei mums pavyktų prasukti tą reikalą su teisėmis, kurias užtikrina įstatymai...

Derėtų pasakyti, kad įdėmus Džono žvilgsnis klaidžiojo nuo vieno Vilerio veido prie kito. Protarpiais žvilgtelėdavo per jų pečius, norėdamas pasitikrinti, ką už vejos veikia tėvai. Vaikino lūpos buvo blyškios ir sausos. Plaukai tarsi kieti šeriai styrojo į visas puses (šį kartą nedėvėjo kepurės). Saulėkaitoje tęsdamas monologą vis labiau ir labiau panėšėjo į iškankinto pamišėlio paklaikusiomis akimis paveikslą.

— ...man dabar jau nereikia sakyti, kad vyras, sekantis paskui savo motiną su kavos staleliu, teisiškai patenka į nepatogią situaciją. Tai akivaizdu. Jei jis smūgiuoja staleliu ir ją nužudo — tai kriminalinė byla. Jeigu sulaužo kavos stalelį, suerzina motiną, o ši nusprendžia kreiptis į teismą, — civilinė byla. Gerai. Bet kuriuo atveju vyro pozicija silpna. Bet tai ir yra esmė. Nė vienu atveju nekyla klausimų apie pavojų jo teisėms. Dabar, tarkime, kad įvyksta antrasis atvejis. Vaikinas netrenkia jai, sulaužo stalelį, suerzina motiną, bet ji nesikreipia į teismą. Ji iškviečia valstijos policiją. Kai ji griebiasi valstijos policijos, ji — Pop!

Po šio akivaizdžiai beprasmio šūktelėjimo Džonas, kaip sugautas pabėgėlis, pradėjo trauktis atgal. Veidą iškreipė baimės ir pavojaus suvokimo išraiška. Atsigręžęs atgal Frenkas suvokė šio proveržio priežastį — lėtai per žolę artinosi Hovardas Givingsas.

— Tėti! Liepiau nepertraukinėti manęs, ar ne? Ar ne? Tiksliai tą ir noriu pasakyti, tėti. Nepertraukinėk manęs, kai kalbu.

— Nusiramink, berniuk, — ramino Hovardas Givingsas, — nusiramink. Laikas eiti.

— Sakau, tėti...

Džonas atsitraukė prie akmeninės sienos, beviltiškai dairėsi aplinkui, tarsi ieškodamas ginklo. Akimirką Frenkas išsigando, kad vyrukas gali išlupti iš sienos akmenį ir sviesti. Bet Hovardas Givingsas ramiai ir tolygiai artėjo. Vos palietęs Džono alkūnę sugrąžino savotišką tvarką. Džonas tebešaukė, bet dabar buvo panašesnis į susierzinusį vaiką, negu į maniaką.

— Nepertraukinėk manęs, ir viskas. Jei turi ką pasakyti, gali pasilaikyti sau, kol baigsiu kalbėti.

— Gerai, Džonai, — sumurmėjo Hovardas Givingsas, apsisuko ir nusivedė vaikiną raminančiam pasivaikščiojimui vejos pakraščiu. — Dabar viskas gerai, berniuk.

— Ai, ai, ai, — dejavo ponia Givings, — baisiai dėl viso to apgailestauju. — Mirtinai sutrikusi žiūrėjo į Vilerius, negalėdama apsispręsti, ką daryti su kiaušinių salotų sumuštiniu. — Bijau, kad turėsite mums atleisti. Nereikėjo mums šiandien ateiti.

— Dieve, — svečiams išėjus, atsiduso Eiprilė, plaudama arbatos stiklines, — svarstau, kokia buvo jo vaikystė.

— Manau, kad su tokiais tėvais negalėjo būti labai puiki.

Eiprilė nepratarė nė žodžio, kol nebaigė darbų prie plautuvės ir nepakabino virtuvinio rankšluosčio. Tada prakalbo:

— Bent jau turėjo tėvus. Taigi, turėjo jaustis emociškai saugesnis negu aš. Ar tu apie tai kalbi?

— Ką kalbu? Jėzau, ar tu nusiraminsi?

Bet Eiprilė, trenkusi durimis, išėjo iš Kempbelų parsivesti vaikų. Visą vakarą atrodė rami ir abejinga. Greitai susitvarkė po vakarienės, paguldė vaikus. Frenkas rūpestingai stengėsi nesipainioti jai po kojomis. Aiškėjo, kad tai bus vienas iš tyliųjų vakarų. Vienas iš tų kartų, kai jie skirtinguose kampuose skaitys laikraščius, kaip du taktiški ir paslaugūs nepažįstamieji viešbučio vestibiulyje. Bet dešimtą valandą Eiprilė be perspėjimo nutraukė paliaubas.

— Savotiškas moteriškos giminės atmetimas, — pradėjo Eiprilė. — Ar taip pavadintum?

— Ką pavadinčiau? Apie ką tu?

Moteris atrodė truputį susierzinusi. Tarsi pritrūkusi kantrybės ir pametusi kalbos giją.

— Žinai, apie psichologinius aborto aspektus. Ką turėtų moterys išsakyti, kai nenori turėti vaikų? Kad jos netikros moterys arba nenori būti moterimis, ar dar bala žino kas?

— Mažyte, nežinau, — meiliai atsiliepė Frenkas. Jo širdis dunksėjo iš dėkingumo. — Patikėk, apie tai galiu tik spėlioti — kaip ir tu. Tačiau tai neatrodo logiška, ar ne? Prisimenu, dar koledže kažkur skaičiau, ai, atrodo Froidą ar Kraftą-Ebingą [* Richardas Freiheris fon Kraftas-Ebingas (1840-1902) - Austrijos vokiečių psichiatras, parašęs „Psychopathia Sexualis“ (1886) garsųjį veikalą apie seksualinius iškrypimus], ar vieną tų rašytojų... Prisimenu, skaičiau apie moterį, turėjusią vaikišką penio pavydą, lydėjusį ją visą gyvenimą. Manau, kad moterims tai gana dažna. Na, nežinau. Šiaip ar taip, ji bandydavo atsikratyti nėštumų. Tas psichiatras nustatė, kad šitaip ji norėjo savotiškai atverti save ir leisti peniui išlįsti ir pakibti toje vietoje, kur jam priklausė. Nesu visiškai tikras, kad teisingai pateikiau. Labai seniai skaičiau, bet pagrindinė mintis buvo tokia.

Iš tiesų Frenkas nebuvo visiškai tikras, ar iš viso buvo ką nors tokio skaitęs (na, iš kur žinočiau, jei nebūčiau skaitęs?). Abejojo, ar tikrai išmintinga būtent dabar susieti šituos dalykus.

Bet, atrodė, kad Eiprilė sugeba sugerti visą informaciją be ypatingos nuostabos. Alkūnėmis atsirėmusi į kelius, delnais laikė smakrą ir žiūrėjo kažkur į tolį. Atrodė suglumusi. Tik tiek.

— Bet kuriuo atveju, — tęsė Frenkas, — esu tikras, kad klaidinga pačiam daryti išvadas iš to, ką perskaitai knygose. Kas žino?

Nutarė, kad čia reikia nutilti ir leisti jai truputį pakalbėti. Tačiau ji nieko nepasakė. Tyla, atrodė, prašėsi užpildoma.

— Manau, galime spėti, — Frenkas kalbėjo toliau, — tik remdamiesi sveiku protu, kad, jei dauguma mažų mergaičių nori būti berniukai, laikui bėgant, jį įveikia. Jos stebi, žavisi ir nori mėgdžioti savo motinas. Sakau, supranti, nori žavėti vyrus, kurti namus, turėti vaikų ir taip toliau. Tavo atveju, matai, visa toji gyvenimo pusė, visa patirties svarba nuo pat pradžių tau nebuvo suteikta. Nežinau. Viskas taip miglota ir sunku... labai sunku suvokti.

Moteris pakilo, nuėjo ir, atsukusi Frenkui nugarą, sustojo prie knygų spintos. Jis prisiminė, kaip prieš daug metų ją pirmąkart pamatė — tame kambaryje Moningsaido aukštumose, pilname pamirštų kalbėtojų. Ji — aukšta, išdidi, tikrai aukšto lygio mergina.

— Kaip, tavo manymu, turėtume jį surasti? — pasiteiravo Eiprilė. — Tą psichiatrą. Ar dauguma jų nėra šarlatanai? Na, manau, kad tai nelabai didelė problema, ar ne?

Frenkas sulaikė kvėpavimą.

— Gerai, — tęsė Eiprilė. Akyse blizgėjo ašaros, ji nusisuko. — Manau, kad tu teisus. Turbūt daugiau jau nebėra apie ką kalbėti, tiesa?

Kartkartėmis užsnūsdamas gulėjo šalia jos naktį ir suprato, kad kampanija jokiu būdu nebaigta. Dar vienuolika dienų iki paskutinės ribos. Ji bet kada gali pakeisti nuomonę. Visas šias dienas, kada tik bus kartu su Eiprilė, visi argumentai turi nuolatos būti paruošti skubiam ir meistriškam panaudojimui.

Frenkas turėjo visais būdais stengtis sutvirtinti šią trapią pergalę. Reikėjo laikytis tvirtos linijos. Būtų geriausia, nusprendė, nešvaistyti laiko pranešant visiems, kad jų planai pasikeitė. Kempbelams, visiems kitiems nebūtina žinoti, kad Vilerių išvykimo reikalai gali labai greitai nukeliauti į praeitį. Šiuo metu jis negalėjo leisti jokioms užuominoms pakenkti pasiektam tikslui. Frenkas nuolatos, kol praeis pavojingas laikotarpis, bus Eiprilei įtikinėjimo šaltinis. Pradžiai nutarė šiandien neiti į darbą.

Antras skyrius

— TAI NEVAŽIUOJAM? — tą popietę paklausė Dženiferė.

Abu su Maiklu apsivilkę maudymosi kostiumais ir lyg mantijomis apsisiautę rankšluosčiais, stovėjo svetainėje ant kilimo. Vaikai žaidė prie vejos purkštuvo, kai mama pašaukė vidun tariamai „apdžiūti ir išgerti pieno su sausainiais“. Kaip vėliau išaiškėjo, dar turėjo išklausyti abiejų tėvų oficialaus pranešimo. Jie galų gale neišvažiuoja į Prancūziją.

— Nevažiuojame? Kodėl?

— Nes tėtis su mama nusprendė, kad bus geriau dabar nevažiuoti, — paaiškino Eiprilė. Prieš kelias minutes apsistojo prie tokio atsakymo (dar nebuvo jokios priežasties jiems pasakoti apie kūdikį). Žodžiai nuskambėjo kietai ir dirbtinai. Eiprilė bandė sušvelninti labai meiliai pridėdama, — štai todėl.

— O...

Abiejų vaikų veidų išraiškos išliko visiškai abejingos. Jie dar tebebuvo apakinti saulės, lūpos po baltais pieno pėdsakais buvo pamėlusios nuo per ilgo mirkimo vandenyje. Dženiferė pakėlė koją ir pasikasė uodo įkandimą ant kulkšnies.

— Tai viskas, ką norėjote pasakyti? — daug uoliau, negu planavo, pasiteiravo Frenkas. — Jokių „valio“, nieko? Manėme, kad būsite patenkinti.

Vaikai susižvalgė ir nedrąsiai nusišypsojo. Visiems darėsi labai sunku, supratus, ko buvo tikėtasi. Dženiferė nusibraukė pieno ūsus:

— Ar į Prancūziją važiuosime vėliau?

— Na, — prakalbo motina, — galbūt. Pažiūrėsime. Bet tikrai greitai nevažiuosime, taigi daugiau nebereikia apie tai galvoti.

— Taigi liksime čia, — smagiai sučiulbo Dženiferė, — bet ne visiems laikams.

— Ko gera, taip, Nifere. Pabučiuok mamytę. Gal abu išeitumėte laukan truputėlį pabūti saulėje? Kurį laiką pasistenkite nelįsti prie vandens, gerai? Jūsų lūpos pamėlusios. Galite, jei norite, pasiimti dar sausainių.

— Žinai, ką galime veikti, Nifere, — pasiūlė Maiklas, vos tik išėjęs į lauką. — Ten miškelyje, kur suvirtę medžiai, yra šakelė, ant jos atsisėdus galima padaryti netikrą gazuoto vandens fontaną. Galime nusinešti sausainius. Tu būtum ponia, žengianti į fontaną, o aš galiu būti fontano žmogus.

— Nenoriu.

— Einam. Kai paklausčiau, ką norėtum šiandien valgyti, tu atsakytum: prašyčiau sausainio, o aš pasakyčiau...

— Sakau, nenoriu. Per karšta.

Mergaitė atsisėdo gerokai atokiau nuo brolio ant išdegusios žolės. Ką reiškia „geriau dabar nevažiuoti“? Ir kodėl mama atrodė taip juokingai ir tokia liūdna, kai pasakė „štai todėl“. Ir kodėl tėtis nėjo į darbą, nors yra visiškai sveikas?

Baigęs valgyti Maiklas, kaip be galvos, mosikuodamas rankomis pasileido bėgti šlaito ketera.

— Žiūrėk, Nifere, žiūrėk, žiūrėk! Aš krentu negyvas! — susverdėjo, nugriuvo, keletą kartų pasirideno ir liko gulėti žolėje prisiplojęs ir tylus. Kikeno galvodamas, kaip juokingai viskas turėtų atrodyti. Bet sesuo nežiūrėjo. Ji priėjo prie pat didžiojo lango ir vogčiomis žvelgė vidun.

Tėvai tebesėdėjo ant sofos. Palinkę vienas prie kito. Tėvas kalbėjo, motina linkčiojo. Buvo juokinga žiūrėti į jų rankų judesius ir be garso judančias lūpas. Po kurio laiko motina išėjo į virtuvę. Tėvas vienas liko sėdėti ant sofos. Paskui atsikėlė, nuėjo į rūsį, pasiėmė kastuvą ir išėjo dirbti prie akmenų tako.

***

— Ak, nežinau, džiaugtis ar liūdėti, — po kelių vakarų, giliai nugrimzdama tarp sofos pagalvėlių, kalbėjo Milė Kempbel. — Bičiuliai, turbūt jums velniškai gaila, manau, kad labai nusivylėte. Bet aš negaliu apsakyti, kaip džiaugiuosi. O tu, brangusis?

Šepas droviai gurkštelėjo džino. Ledo gabalėliai skausmingai subarškėjo į priekinius jo dantis. Pasakė, žinoma, kad džiaugiasi.

Tačiau tiesa buvo tokia, kad Šepas nebuvo niekuo tikras. Jau kelias savaites bandė išmesti Eiprilę Viler iš galvos. Buvo berandąs nusiraminimą fantazuodamas, kad jau praėjo dešimt metų, ir Vileriai grįžta iš Europos. Kempbelai nueina pasitikti laivo. Kai tik Eiprilė pasirodo ant trapo, jis suvokia, kad ji, dešimtmetį uždirbdama duoną šeimai, tapo riebi ir kresna. Skruostai įdubo, stovi ir juda kaip vyras. Su cigarete burnoje, kalba sarkastiškai skersakiuodama. Kai tik užklysdavo ši vizija, Šepas tenkindavosi dabartinių Eiprilės trūkumų katalogavimu (per sunkus užpakalis, kai nervinasi, balsas tampa rėksmingas, šypsena kažkokia dirbtinė ir nervinga). Kaskart, kai paplūdimyje ar važinėdamas į Stemfordą prie šviesoforo pamatydavo gražią merginą, griebdavosi jos vaizdo savo tikėjimui sustiprinti. Juk pasaulis pilnas geriau atrodančių, protingesnių, mielesnių ir labiau geidžiamų moterų negu Eiprilė Viler. Per tą laiką taip pat išmokė save labiau mylėti Milę. Daugybę kartų parodė mažyčių nuoširdaus dėmesio ženklų. Kartą geriausioje Stemfordo parduotuvėje nupirko brangią palaidinę („Kaip manai, kodėl? Nes tu mano mergaitė, štai kodėl..!“). Šepas mėgavosi įspūdžiu, kad Milė giedrai pražysdavo nuo jo prisilietimo.

Dabar viskas nuėjo velniop. Vileriai niekur neišvyksta. Milė sėdi ir čiauška apie nėštumą ir kūdikius. Naujojoje palaidinėje trūksta sagos, ji papilkėjusi ties pažastimis, o Eiprilė tokia pat šalta ir graži, kaip visada. Jis atsikrenkštė.

— Tai manote likti čia neribotam laikui? — pasiteiravo. — O gal ieškosite didesnio namo ar dar ko?

***

— A, — svarstė Džekas Ordvėjus, — taigi. Planus sužlugdė netinkama kontracepcija. Na, Franklinai, negaliu tvirtinti, kad apgailestauju. Galiu prisiekti, tavęs būtų labai trūkę šiame sename kambarėlyje. — Beje, — elegantiškai atsilošė sukamoje kėdėje ir užsimetė kulkšnį ant kito kelio, — jei man atleisi, visa Europos schema skambėjo truputėlį, mažų mažiausiai, nerealiai. Žinau, kad tai ne mano reikalas.

— Prisitrauk kėdę, Frenkai, — paragino Bartas Polokas, — ką sugalvojai?

Buvo karščiausia metų diena. Tokią dieną visas penkioliktas aukštas diskutuodavo, kaip skandalinga, kad tokia kompanija kaip Noksas neturi oro kondicionavimo įrangos. Frenkas vis dėlto tikėjosi, kad Poloko biure, čia, dvyliktame aukšte, bus bent kiek vėsiau. Taip pat tikėjosi, kad Polokas pasveikins jį atsistodamas ir galbūt prieis ištiesęs ranką. Kai tik atliks formalumus („Frenkai, nepaprastai nudžiuginai..“), galėtų atidėti reikalus ir atsigaivinti gėrimais kokiame nors Tomo Kolinso kokteilių bare su oro kondicionieriumi. Tačiau sėdėjo sustingę ir suprakaitavę erzinamai burzgiant elektriniam ventiliatoriui. Kambarys buvo mažesnis negu atrodė iš išorės. Polokas dėvėjo stebinai pigius marškinėlius, iš po kurių aiškiai buvo matyti permirkusių apatinių baltinių kontūrai. Buvo panašesnis į nuvargusį jūreivį, negu į aukštą pareigūną. Tik stalas buvo deramo pločio, stikliniu viršumi, panašiai kaip Frenko, apkrautas netvarkingomis popierių krūvomis. Vienintelė puošmena, rodanti rango prabangą, — kamštinio medžio ir sidabro padėklas. Ant jo stovėjo didelis termosas lediniam vandeniui ir stiklinė. Atidžiai viską apžiūrėjus, buvo matyti, kad visi daiktai nukloti storu dulkių sluoksniu.

— Mm, — sumykė, kai Frenkas baigė. — Na, tai puiku. Aš labai džiaugiuosi, kad priėmei tokį sprendimą. Dabar, žinoma, kaip jau tau sakiau, — užmerkė išsprogusias akis ir švelniai pasitrynė vokus. Nereiškia, kad jis ką nors pamiršo. Frenkas pamatys. Viskas gerai. Tiesiog joks žmogus negalėtų džiaugtis tokiame kambaryje, tokią dieną. Be to, jie kalba apie verslą. — Kaip jau aną dieną per priešpiečius minėjau, visas projektas tebėra vystymosi stadijoje. Kartkartėmis kviesiu tave į konferencijas, kai tik reikalas pradės įgauti formą. O dabar siūlau tęsti tuos reklaminius rašinius. Paskambinsiu Tedui ir pasakysiu, kad dirbi man. Šiuo metu jam tiek tereikia žinoti. Gerai?

— Ką pakeitėt? — perklausė ponia Givings, baimingai žvelgdama į juodas skylutes telefone. Artėjo niūrios ir labai varginančios dienos pabaiga. Visą popietę praleido Grineikerse: pirmiausia nesibaigiantis sėdėjimas ant suoliukų vaškuotame ir dezinfekuotame koridoriuje — laukė susitikimo su Džono gydytoju, paskui pasigailėtinas mandagus sėdėjimas prie gydytojo stalo. Tuo metu jis kalbėjo, kad Džono elgesys paskutiniąsias savaites „bijau, nebuvo labai daug žadantis“, ir „mes verčiau liepsime nutraukti tas išvykas, kokioms penkioms ar šešioms savaitėms“.

— Bet su mumis jis puikiai elgėsi, — sumelavo moteris. — Kaip tik tai ketinau jums pasakyti. Ak, paskutinį kartą, kaip jau sakiau, kai kurie dalykai tapo truputėlį nevaldomi. Bet iš esmės jis atrodė labai atsipalaidavęs. Labai linksmas.

— Taip. Tačiau mes galime tęsti tik savo, ak, savo stebėjimų palatoje pagrindu. Pasakykite, koks jo nuotaika vizitų pabaigoje? Kaip jaučiasi kiekvieną kartą, kai reikia grįžti į ligoninę?

— Negalėtų būti mielesnis. Tikrai, daktare, jis toks geranoriškas ir paslaugus kaip avinėlis.

— Taip, — gydytojas pirštais palietė savo bjaurųjį kaklaraiščio segtuką. — Na, tiesą sakant, būtų sveikiau, jei jis šiek tiek prieštarautų. Sakykime, — susiraukęs pažvelgė į kalendorių, — sakykime, bent jau iki pirmojo rugsėjo sekmadienio. Tada galėsime pabandyti dar kartą.

Galėjo pasakyti — „niekada“. Labai tikėtina, kad iki pirmojo rugsėjo sekmadienio Vileriai bus pakeliui į kitą pasaulio kraštą. Jausdamasi baisiai pavargusi, paskambino Vikriams, norėdama atšaukti kitą susitikimą, dėl kurio buvo sutarę. Dabar teks ieškoti atsiprašymų dėl kitų sekmadienių. Eiprilės Viler balsas buvo toks tolimas ir tylus, kai bandė pasakyti, kad kažkas pasikeitė. Kodėl viskas keičiasi, kai tu nori ir nuolankiai prašai Dievo, kad nors kai kurie dalykai liktų tokie patys?

— Pakeitėt ką? — staiga ponia Givings pajuto kraują pulsuojant venomis. — Ak, pakeitėte planus. Ak, tai jūs neketinate parduoti...

Pieštukas ant juodraščio pradėjo piešti juodas penkiakampes žvaigždes. Spaudė su tokiu įniršiu, kad linksma jų forma įsispaudė visuose puslapiuose.

— O, aš taip džiaugiuosi, Eiprilė. Tikrai, tai geriausios naujienos, jau nežinau, kada tokių girdėjau. Taigi liksite čia su mumis, tada...

Moteris bijojo, kad pravirks. Laimei, Eiprilė atsiprašinėjo dėl „patirtų nepatogumų parduodant narną“. Tai suteikė galimybę sėkmingai išsisukti, ir pliaukštelėjus liežuviu tapti ramia, tolerantiška verslininke.

— Ak, ne, prašau, net nekalbėkite apie tai. Tikrai, nebuvo jokių sunkumų... Gerai, tada... Puiku, Eiprilė... Gerai. Susisieksime.

Padėjo ragelį taip, lyg būtų grąžinusi retą ir išskirtinę brangenybę į aksominę dėžutę.

Gal blogas sapnas, gal klykiantis paukštis, o gal abu pažadino jį per anksti. Frenką apėmė bauginantis jausmas, kad kitas kvėptelėjimas ar mirksnis primins širdgėlą, vakar užgulusią blogų žinių naštą, kurią miegas tik trumpam palengvino. Šiek tiek užtruko, kol prisiminė, kad žinios geros, o ne blogos. Vakar buvo paskutinė pirmos rugpjūčio savaitės diena. Paskutinė riba atėjo ir praėjo. Debatai baigėsi. Jis laimėjo.

Pasikėlęs ant alkūnės, Frenkas norėjo melsvoje šviesoje pažvelgti į žmoną. Ji gulėjo nusisukusi, veidą slėpė išsidraikę plaukai. Apkabino moterį ir prisiglaudė prie jos nugaros. Nutaisė patenkintą šypseną ir visiškai atsipalaidavo. Neveikė. Po pusvalandžio vis dar nemiegojo. Norėjo rūkyti. Stebėjo, kaip dangų užlieja rytmečio šviesa.

Buvo keista, kad pastarąją savaitę, netgi ilgiau apie tai neužsiminė. Kiekvieną popietę Frenkas grįždavo nusiteikęs atremti bet kokius jai paskutinę minutę kilusius argumentus. Net mažiau gėrė — blaivia galva galėsiąs aiškiau diskutuoti. Tačiau kiekvieną vakarą kalbėdavo apie kitką arba visai nekalbėdavo. Vakar Eiprilė prieš televizorių pasistatė lyginimo lentą. Lygindama, kas kelios sekundės pro garus ir slystantį lygintuvą, raukydamasi žvilgčiojo į ekrane judančius vaizdus.

Atrodė, kad jos profilis, atsakydamas neramiai per kambarį spoksančiam Frenkui, byloja: kodėl nori kalbėtis? Apie ką kalbėti? Argi nepakankamai prikalbėjome?

Kai pagaliau baigė lyginti ir sulankstė lentą, Frenkas priėjo ir palietė jos ranką:

— Žinai, kas tai?

— Kas? Apie ką tu?

— Šiandien. Paskutinė diena, žinai. Jei norėtum tai padaryti, šiandien būtų paskutinė diena.

— O. Taip, manau, tikrai.

Frenkas nevikriai patapšnojo žmonai per petį.

— Nesigaili?

— Na, — atsakė Eiprilė, — manau, verčiau nesigailėti, ar ne? Jau truputį per vėlu gailėtis, tiesa?

Nerangiai išnešė lyginimo lentą. Viena lentos koja tabalavo. Jau buvo priėjusi prie virtuvės durų, kai Frenkui kilo mintis padėti. Šoktelėjo prie jos.

— Leisk, paimsiu.

— O, ačiū.

Lovoje be žodžių, santūriai, brandžiai pasimylėjo. Paskutiniai Frenko žodžiai prieš užmiegant:

— Klausyk, viskas bus gerai.

— Tikiuosi, — sušnibždėjo Eiprilė. — Labai tikiuosi.

Tada jis užmigo, o dabar jau pabudęs.

Atsikėlė ir nutapeno per tylintį namą. Virtuvė buvo užlieta visomis tekančios saulės spalvomis. Buvo nuostabus rytas, kalendorius prarado savo galią. Kabojo, maloniai leidus A. J. Stopleriui ir sūnums, naudingas, kai reikia sumokėti sąskaitas arba užsirašyti pas dantų gydytoją. Dienos ir savaitės galėjo slinkti niekam nekeldamos rūpesčių, mėnuo galėjo išnykti iš akių niekam net nesusimąsčius nuplėšti kalendoriaus lapelį.

Franklinas H. Vileris įsipylė stiklinę ledinių saulės spalvos apelsinų sulčių. Lėtai gurkšnojo prie virtuvės stalo. Bijojo, kad supykins, jeigu vienu ypu išgers visą stiklinę. Laimėjo, bet nesijautė nugalėtojas. Sėkmingai sutvarkė savo gyvenimo kelią, tačiau labiau negu bet kada jautėsi pasaulio abejingumo auka. Atrodė, kad tai neteisinga.

Pamažu prie stalo pavyko suvokti, kas jam neduoda ramybės ir kas verčia springti nuo apelsinų sulčių. Trukdo džiaugtis nuostabia žole, medžiais ir dangumi už lango.

Jis turės kitą vaiką. Nebuvo tikras, ar nori.

„Žinodami, ką turite, kablelis, — pasakė gyvas žmogaus balsas, atsukus diktofono juostelę, — žinodami, ko jums reikia, kablelis, žinodami, ką galite padaryti be, brūkšnys. Tai inventoriaus patikrinimas.

Nauja eilutė...“

Rugpjūtis nejučia persirito į antrą pusę, pralėkė jau dvi, o gal trys savaitės po paskutinio Frenko pokalbio su Poloku. Dabar, kai Frenkui nebereikėjo matuoti ir skirstyti laiko, jis pradėjo kažkur dingti.

— Sakai, kad jau penktadienis? — buvo nusiteikęs tvirtinti, kad tik antradienis ar trečiadienis. Šiandien per priešpiečius eidamas pro parduotuvės langą pastebėjo, kad jame — rudeniniai lapai ir žodžiai: VĖL Į MOKYKLĄ. Tada suprato, kad vasara baigėsi. Labai greitai reikės vilktis paltus, o tada, žiūrėk, ir Kalėdos.

— Pagrindinis dalykas, ką dabar turiu nuveikti, — neseniai paaiškino Eiprilei, — baigti kalbėjimo serijas. Sakyčiau, kad nelabai galiu tikėtis pokalbio apie pinigus, kol nebaigiau, tiesa?

— Ne, manau, ne. Tu geriau žinai.

— Na, negaliu. Sakau, kad negalime tikėtis jokių stebuklingų pokyčių per vieną naktį. Tokio dalyko negalima skubinti.

— Ar tau atrodo, kad skubinu? Tikrai, Frenkai, kaip dar galėčiau pasakyti? Tai visiškai priklauso nuo tavęs.

— Žinau, žinoma, viską žinau. Kad ir kaip bebūtų, noriu kuo greičiau pabaigti tas prakeiktas serijas. Ko gera, keletą vakarų pasiliksiu ilgiau padirbėti.

Nuo tada pradėjo pasilikinėti beveik kiekvieną vakarą. Prieš išvažiuodamas vėlyvuoju traukiniu, vienas pasimėgaudavo vakariene, paskui pasivaikščiodavo mieste. Jausdavo malonią nepriklausomybę nuo nuolatos keliaujančių. Be to, atrodė, kad tai gera naujos, brandžios, nesentimentalios santuokos praktika. Nuo šiol jų santuoka akivaizdžiai tokia ir bus.

Viena bėda, kad antroji kalbėjimo dalis pasidarė daug sunkesnė už pirmąją. Jau buvo du kartus baigęs, tačiau kiekvieną kartą aptikdavo logikos stokos arba akcentavimo klaidų. Reikėdavo vėl viską peržiūrėti.

Biuro laikrodis rodė be penkiolikos šeštą. Frenkas klausėsi trečiojo ir paskutinio tikrinimo. Tyla už kabinos rodė, kad net paskutiniai, patys sąžiningiausi penkioliktojo aukšto niūruoliai jau išėjo namo. Greitai su šluotomis ir kibirais pasirodys valytojų būriai. Kai įrašas baigė zvimbti iki išvados, Frenkas jautėsi maloniai įsismaginęs. Nebuvo labai geras, bet tiks. Dabar gali eiti į miestą ir prieš pietus išlenkti porą taurelių.

Jau lenkėsi išjungti diktofono, kai už kabinos pasigirdo subtilus moteriškų kulniukų caksėjimas: cak, cak, cak. Iš karto suprato, kad tai Morina Grubė, tyčia užtrukusi ilgiau, kad susitiktų su juo ir eitų pietauti. Atrodė svarbu, jai einant pro šalį, atvirai nežiūrėti. Palinko prie diktofono ir per dangtelį spoksojo durų link. Tai Morina, gerai. Greitu žvilgsniu apžvelgė merginą. Tai buvo daugiau negu patvirtinimas. Jam pakako, kad žengiant kiekvieną žingsnį colis apatinio sijono maloniai švysčiojo pro sijono skeltuką. Veidas, kaip ir jo paties, buvo subtiliai nusuktas — ji net nedrįso pažvelgti jo pusėn.

Merginos žingsniai nutolo. Kadangi laukė jų grįžtant, nustatė diktofoną į Start poziciją ir atsilošė kėdėje pasiruošęs klausytis. Šitaip, jai sugrįžus, galėjo atvirai spoksoti į praėjimą, visiškai teisėtai užsiėmęs reikalais.

„Kopija patvirtinimui, — kalbėjo diktofonas. — Pavadinimas: Pokalbis apie inventoriaus kontrolę, skliaustai, trečiasis patikrinimas. Nauja eilutė. Žinodami, ką turite, kablelis, žinodami, ko jums reikia, kablelis, žinodami, ką galite padaryti be, brūkšnys. Tai...“

— Ak, — ji sustojo tiesiai ties jo regėjimo linija. Nustebusią išraišką kažkaip sugriovė intensyvus raudonis, užliejęs merginos veidą ir kaklą. — Sveikas, Frenkai. Taip vėlai dirbi?

Frenkas išjungė diktofoną ir lėtai atsistojo. Lėtai, beveik mieguista vyro, tiksliai žinančio, ką daro, eisena patraukė Morinos link.

— Sveika, — atsakė.

Trečias skyrius

KIEKVIENĄ PENKTADIENIO IR ŠEŠTADIENIO vakarą Stivo Koviko kvartetas pasišokimams grodavo Vito rąstų trobelėje, Dvyliktajame kelyje. Tuos du vakarus (kaip Stivas pats mėgo sakyti, pamerkdamas akį prie ruginukės ar imbierinio alaus taurės), baras tikrai šokinėjo.

Pianinas, bosas, tenoras, saksofonas ir būgnai didžiavosi universalumu. Galėjo groti bet ką, tokiu stiliumi, kokiu panorėsi. Sprendžiant iš malonumu spindinčių akių jie net nesuvokė, kokio lygio yra muzikantai. Trims pagalbiniams kvarteto muzikantams buvo galima atleisti tą išskirtinumo trūkumą dėl nepatyrimo, mėgėjiškumo ar dėl abiejų. Daug sunkiau buvo atleisti jų lyderiui, grojusiam būgnais. Stambus, šiurkštokas, iki mėlynumo nugramdęs smakrą beveik keturiasdešimtmetis vyras dvidešimt metų buvo profesionalas, nors beveik nesimokė savo amato. Jo artistiškumą pažadino ir puoselėjo ankstyvi Džino Krupos [* Džinas Krupa (Gene Krupa, 1909-1973) - žymus amerikietiško džiazo ir bigbendo būgnininkas, garsėjęs labai energingu ir ryškiu stiliumi] įrašai ir filmai. Vaikinas leisdavo laimingas jaunystės valandas iki pamišimo mėgdžiodamas ir garbindamas savo didvyrį. Pirmiausia intensyviai pliaukšėjo ant telefono knygų, paskui — ant apverstų keptuvių, vėliau pradėjo mušti tikrus būgnus. Mušė prakaitu ir skystu tepalu dvokiančioje vidurinės mokyklos sporto salėje. Vieną birželio vakarą, paskutiniais metais mokykloje, visa grupė nutilo, šimtai porelių ramiai stovėjo, o Stivas Kovikas savo linguojančia ir susirūpinusia galva jautė jų susižavėjimą, kai ištisas tris minutes vienas mušė ritmą. Tačiau didingas lėkščių griuvimas, kuriuo baigėsi pasirodymas, buvo jo talento viršūnė ir žlugimas. Niekada daugiau taip gerai negrojo, niekada nesukėlė tokio susižavėjimo. Niekada jo pašėlę gniaužtai nesileido įtikinami, kad jis yra didis ir kiekvieną kartą groja vis geriau. Netgi dabar, apšepusiame Vito rąstų trobelės alaus ir picos bare, jo elgesys skleidė nerūpestingą didingumą; demonstratyviai suraukė antakius, apžvelgdamas lazdeles, šepetėlius bei lėkštes, tada išlindo ir pasidomėjo, gal galima nukreipti prožektorių dešimtadaliu colio į šoną, kol jis atsisės. Maloniausia buvo klausytis, kaip jis brūkšteldavo šluotele arba dunkstelėdavo prieš fokstrotus, arba paliesdavo būgnus Lotynų Amerikos interliudijoms. Žinovai būtų pasakę, kad jis tik žymisi laiką laukdamas, kada galės paleisti kolektyvą ir pagroti vieną iš senųjų Benio Gudmano pasišokinėjimų.

Tik tada, kartą ar du per valandą, atsiduodavo darbui. Smogdavo bosui, tarsi trenkdamas kiekvienam klientui antausį. Pasiutusiai grodavo būgneliu su stygtomis bei gongu. Plaukai permirkdavo prakaitu, jis būdavo nusilpęs ir laimingas kaip vaikas, toks būdavo jo triumfas.

Nuolatiniai rąstų trobelės lankytojai šokių vakarais dažniausiai būdavo vidurinių mokyklų abiturientai (tai buvo labiausiai nuvalkiota grupė pasaulyje, bet vienintelė gyva muzika šiose apylinkėse. Be to, nebuvo jokių draudimų, gėrimus parduodavo be jokio amžiaus cenzo, o stovėjimo aikštelė — puiki ir tamsi) ir paviršutiniški vietiniai parduotuvių savininkai bei rangovai. Jie nuolatos linksmai juokėsi per juosmenį apkabinę žmonas. Pabrėždavo, kokie jauni jaučiasi, stebėdami visus šiuos pasilinksminimus. Pasitaikydavo ir atsitiktinių elementų — vaikinų juodomis odinėmis striukėmis ir ilgaauliais batais. Jie gūrindavo pakampėmis prie šlapimu dvokiančio vyrų tualeto. Sukišę nykščius į džinsų kišenes, primerktomis akimis grėsmingai stebėdavo merginas. Nuolatos vaikščiojo į tualetą šukuoti ir peršukuoti plaukų. Taip pat buvo nuolatinių trobelės lankytojų: vienišų, vidutinio amžiaus, aiškiai benamių, nevedusių arba nesėkmingai susituokusių. Jie ateidavo į trobelę kas vakarą, nesvarbu, muzikinį ar ne, išgerti, sentimentaliai pakalbėti prie musių nutupėto, juokais pakabinto paprasto baro veidrodžio.

Neretai per pastaruosius dvejus metus šokių vakarėliuose sukiojosi gana komiška ketveriukė. Šie jauni žmonės — Kempbelai ir Vileriai — nepriklausė nė vienai paminėtai grupei. Paprasčiausiai Frenkas, neseniai atsikėlęs į užmiestį, vieną vakarą po barnio su žmona ieškojo, kur išgerti, ir aptiko tą trobelę. Kai tik reikalai pasitaisė, atsivedė ją čia pašokti.

— Žmonės, ar kada buvote rąstų trobelėje? — pasiteiravo Kempbelų pačioje pažinties pradžioje.

— O, ne, brangusis, jiems nepatiks. Ta troba siaubinga, — tildė Eiprilė.

Kempbelai netvirtai šypsodamiesi susižvalgė. Jie buvo nusiteikę nekęsti arba pamilti tą vietą, kad tik įtiktų Vileriams.

— Ne, nemanau, kad nepatiks, — tvirtino Frenkas. — Lažinuosi, kad patiks. Reikia tiesiog nusiteikti, ir viskas. Paprasčiausia rąstų trobelė: tokia bjauri, kad savotiškai miela.

Iš pradžių, 1953 pavasarį ir vasarą, ketvertas nukako ten tik kartą, savotiškam komiškam atsipalaidavimui nuo pretenzingesnių pasilinksminimų. Bet kitą vasarą jie įjunko kaip į pigų blogą įprotį, įsisąmonino taip, kaip vieną iš savo tam tikros degeneracijos požymių. Kitas — „Tikrų aktorių“ idėja buvo labai patraukli praėjusią žiemą. Repetuojant „Suakmenėjusį mišką“ daug rečiau lankėsi trobelėje (pakeliui iš mokyklos buvo kitų ramesnių vietelių, kur galima sustoti ir išgerti). Ilgą ir nelengvą laiką po pjesės žlugimo jie visiškai nesilankė trobelėje. Tarsi nueiti ten būtų reiškę moralinio pralaimėjimo pripažinimą.

— Kodėl, po galais, — pasiūlė Frenkas tą vakarą pas Kempbelus, kai visi bandymai užmegzti pokalbį išseko, — kodėl mums visiems nenušliaužus į rąstų trobelę?

Štai jie ir čia. Ketvertas ramiai vienas po kito užsisakinėja gėrimus, susiporuoja šokio, grįžta ir ramiai sėdi, kol vyksta trankūs būgno pasirodymai. Nors ir nesmagus, bet vakaras slinko visiškai be įtampos. Bent jau Frenkui taip atrodė. Eiprilė buvo tokia abejinga ir paslaptinga, taip nutolusi, kaip pačiomis blogiausiomis dienomis praeityje. Priešingai negu anksčiau, Frenkas visiškai dėl to nesijaudino. Senais laikais jis iš paskutiniųjų stengdavosi kalbėti ir juokauti, kad tik sulauktų meilios žmonos šypsenos, bandydavo gyvu linksmumu užglaistyti Eiprilės nemandagumą su Kempbelais (sėdėdavo ištempusi kaklą, sunkiais vokais, tarsi karalienė tarp prasčiokų — tiesiog velniškai nemandagu). Dabar patenkintas atsipalaidavo kėdėje, viena ranka Stivo Koviko ritmu tapšnojo stalą. Laidė nereikšmingus juokelius, tuo pat metu nenukrypdamas nuo savo minčių.

Ar žmona nelaiminga? Apgailėtina, bet galų gale — tai jos bėda. Jis taip pat turi keletą problemų. Toks glaustas apmąstymas, nepasunkintas sumišusią kalte, buvo naujas ir patogus kaip lengvutis rudeninis kostiumas (vilnonis gabardino kostiumas maloniai tamsios gelsvai rudos spalvos, jaunatviškesnis ir skoningesnis Barto Poloko kostiumo variantas). Atnaujinti santykiai su Morina padėjo Frenkui susigrąžinti savigarbą taip, kad, pažvelgęs į veidrodį, vėl matė aukšto lygio nevaržomą žvilgsnį. Vargu ar tai buvo didvyrio veidas, bet ir ne savęs gailinčio berniuko ar baisiai sunerimusio sutuoktinio. Ramus, kontroliuojamas, vyro, turinčio minčių, veidas. Frenkui jis patiko. Morinos reikalas greitai turėjo grakščiai pasibaigti — tie santykiai pakankamai pasitarnavo, bet kol kas jautėsi turįs teisę dar pasimėgauti. Tiesą sakant, ir dabar mėgavosi leisdamas erotiškam Stivo Koviko dunksėjimui priminti meilužės šlaunis. Svaigiai besisukančios poros kėlė geidulingus mintis.

Tris paskutiniuosius vakarus negalėjo susitikti Morinos bute — jos kambario draugė buvo namuose. Stebėtinai gyvai mergina sutiko eiti į viešbutį. Bevardžiai ir saugūs, porelė leido laiką už dvigubų užrakintų durų, bokšte su oro kondicionieriumi. Pietums kambarių tarnyba patiekė ėriuko muštinį ir vyno. Miesto triukšmo garsai lengvai kilo iki dvidešimtojo aukšto. Frenkas ir Morina mėgavosi vienas kitu didžiulės lovos gelmėse. Švelniai muiluodavo vienas kitą garų pilname puošniame vonios kambaryje su daugybe rankšluosčių. Kiekvieną kartą, pagaliau įsodinęs merginą į taksi ir pasukęs centrinės stoties link, norėdavo garsiai juoktis. Toks tobulas vedusio vyro svajonių dienos išsipildymas. Jokio betikslio bėgiojimo, jokių komplikacijų. Viskas liko sujauktame kambaryje, kažkieno kito vardu. Susisukta laiku, kad spėtų į traukinį, važiuojantį septyniolika po dešimtos.

Per gerai, kad būtų tiesa. Panašu į neįtikėtinus senesnių, labiau patyrusių kareivių pasakojimus apie trijų dienų nuotykius su Raudonojo Kryžiaus merginomis. Negali ilgiau taip tęstis ir nesitęs. O kol kas...

O kol kas lėtą šokį ir dar vieną vėliau suko su Mile Kempbel. Frenkas nuoširdžiai glėbė drėgną, nevalyvą beprasmybes beriantį ryšulį („Po velnių, žinai ką, Frenkai? Tikriausiai tiek daug negėriau jau metų metus, metų metus...“), bet bijojo, jeigu šoktų su Eiprilė, ši ištartų: „Tai siaubinga. Eime namo“. Visiškai to nenorėjo. Neturėtų nieko prieš, jeigu būtų įmanoma, išeitų namo vienas (buvo susikūręs malonią viziją, kaip tvarkingai su knyga ir naktine kepuraite viengungiškai ropščiasi į lovą). Šiaip, buvo pakankamai smagu likti šioje prigrūstoje, linksmoje vietelėje. Pigūs gėrimai, garsi muzika. Jautė vidinę ramybę, kylančią nuo suvokimo, kad visi drabužiai nauji ir puikiai tinka.

— Po velnių, tai bent, Frenkai, bijau, kad aš nelabai... atsiprašau minutėlei.

Milė patetiškai nusvirduliavo link damų kambario. Frenkui atsirado galimybė vienam maktelti prie baro. Po kurio laiko grįžusi Milė melsvoje šviesoje atrodė nusikamavusi ir papilkėjusi.

— Po velnių, — bandė nusišypsoti paskleisdama alpų vėmalų dvoką, — manau, kad mums su Šepu verčiau reikėtų keliauti namo, Frenkai. Manau, kad man bloga. Esu siaubinga lepšė. Tu tikriausiai galvoji...

— Ne, nekvailiok. Truputėlį palauk, pakviesiu Sepą.

Apsvaigęs dairėsi po kambarį, pilną siūbuojančių šokėjų. Pagaliau pastebėjo didelį, raudoną Sepo sprandą ir mažytę Eiprilės galvelę judant toli prie sienos. Skubiai pamojo. Greitai visi keturi gurgždino žvyrą lauke. Ieškojo tamsos jūroje išnykusių automobilių.

— Kurioje pusėje..?

— Šioje... Kažkur čia?

— Mieloji, kaip jautiesi?

— Taip tamsu...

Smakro aukštyje į visas puses driekėsi glotnus vilnijantis automobilių stogų paviršius. Apačioje vingiavo begalinės šešėliuotos sparnų ir briaunų eilės, įmantriai išgaubti amortizatoriai, grotelės, žibančios nesuskaičiuojamais neono atspindžiais. Frenkas pasilenkė užbrėžti degtuko, norėjo pasišviesti kelią. Liepsnos šviesoje, už kelių colių nuo Frenko veido, pasimatė besiraičiojantys nuogi kūnai. Išgąsdino meilužių porelę. Tamsoje nuskubėjo prie kitos automobilių eilės burnodamas:

— Kur, tada, po galais, palikome tuos prakeiktus automobilius? Ar kas nors prisimena?

— Čia, — atsiliepė Šėpas. — Štai čia, paskutinėje eilėje. O, Dieve, pažiūrėkit, manasis užblokuotas.

Prieš kelias valandas Šėpas atbulomis pristūmė savo Pontiaką prie medžio. Priešais dabar stovėjo dar du automobiliai. Buvo visiškai neįmanoma pasukti nė į vieną pusę.

— Dieve, kokia painiava...

— Koks neatidumas kitiems...

— Prakeiktas medis...

— Gerai, bet klausykit, — pasiūlė Frenkas, — turime vieną laisvą automobilį, galėtume nuvežti Milę namo, tada su Šepu grįžti. Gal iki to laiko automobilis jau bus...

— Bet taip užtruksim valandų valandas. Auklė jums kainuos nemenką sumelę. Dieve, — dejavo Milė.

— Palauk, — svarstė Šėpas, — galim visi važiuoti Vilerių automobiliu, paskui aš pasiskolinsiu jį ir grįšiu. Arba ne, palaukit...

— Ak, paklausykite, — sumišimą perskrodęs Eiprilės balsas skambėjo taip blaiviai ir autoritetingai, kad visi akimirksniu nutilo. — Visiškai paprasta. Frenkai, parvežk Milę ir važiuok namo. Išsispręs abiejų auklių klausimas. Mes su Šepu palauksime, kol išsilaisvins kitas automobilis. Vienintelis logiškas sprendimas.

— Puiku, — pasukdamas prie automobilio ir mosuodamas rakteliais tarstelėjo Frenkas. — Tai niekas neprieštarauja?

Šepas Kempbelas, akimis nulydėjęs Dvyliktuoju maršrutu tolstančius mirksinčius užpakalinius Vilerių automobilio žibintus, pasuko atgal į rąstų trobelę (pulsuojančią lėtu, sentimentalaus valso ritmu), švelniai rankoje laikydamas liauną Eiprilės alkūnę. Net ir nedoriausiose fantazijose Šepas negalėjo sumanyti geresnio būdo pasilikti su ja vienas. Juokingiausia, kad jam net nereikėjo veikti pačiam. Taip atsitiko, nes buvo vienintelis logiškas... Arba ne, minutėlę... Apsvaigęs jo protas, kopiant laiptais mėlynų ir raudonų žibintų šviesoje, bandė svarstyti. Minutėlę — kodėl ji negalėjo parvežti Milės namo, Frenkas būtų likęs čia? Ar nebūtų protinga?

Kol Šepas svarstė, jie atsidūrė šokių aikštelėje, pasiruošę šokiui. Eiprilė rimtu veidu atsisuko į Sepą, akis nukreipė į dešinį švarko atvartą. Jam nieko neliko, tik švelniai apkabinti moterį per liemenį ir leistis šokti. Negalėjo paklausti, ar ji viską suplanavo. Būtų apsikvailinęs. Negalėjo apsimesti, kad nesuvokia, jog ji apsikvailintų dar labiau. Leido pirštams drovai išsiskleisti ant smulkios Eiprilės nugaros. Karštas skruostas glaudėsi prie jos plaukų. Judėjo muzikos ritmu. Buvo nuolankiai dėkingas, kad tai įvyko. Nesvarbu, kaip.

Panašiai nutiko praėjusią vasarą, tik dabar buvo daug, daug geriau. Aną kartą ji buvo visiškai girta. Anuomet spausdamas ir glamonėdamas moterį suvokė, kad jo apgailėtinos pastangos nesulauks atsako. Eiprilė buvo per daug nutolusi, kad pajustų, kokia jam svarbi. Aiškus abejingumo įrodymas — tauškė su juo atlošusi galvą, tarsi sėdėtų vienas priešais kitą prie bridžo stalo ar dar kokioj prakeiktoj vietoj, tik ne kaip apsvaigę meilužiai. Šįkart moteris buvo blaivi. Beveik nekalbėjo. Jausmingai ir subtiliai atsakydavo į kiekvieną nedrąsų prisilietimą. Dar kiek, ir jautri Sepo širdis neišlaikys.

— Norėtum dar išgerti?

— Gerai.

Stovėjo prie baro nuolatinių lankytojų būryje, droviai gurkšnojo, pūtė cigarečių dūmus. Šepas negalėjo rasti žodžių. Jautėsi kaip berniukas pirmam pasimatyme — paralyžiuotas slapto, nepažįstamo skaistaus troškimo. Prakaitavo.

— Žinai, ką, — pagaliau beveik šiurkščiai prakalbo, — nueisiu pažiūrėti automobilio.

Prisiekė sau, jei Eiprilė duos nors menkiausią užuominą, jei nusišypsos ir pasakys: „Ko taip skubi, Šepai“, ar kažką panašaus, jis pamirš viską: žmoną, savo baimę — viską, ir seks paskui ją į pasaulio kraštą.

Jos pilkose akyse nebuvo matyti jokio bendrininkavimo. Tai buvo mielos, pavargusios, per ilgai nenuėjusios miegoti priemiesčio matronos akys. Tik tiek.

— Žinoma, — pritarė. — Kodėl gi, ne.

Klupinėdamas Šepas nubildėjo mediniais laiptais į kiemo tamsą. Niršiai traiškė kulnais akmenėlius. Jautė, kad visos tikėtinos, nuspėjamos ir įprastos jėgos apsiaučia jį tarsi virvės. Po galais, nieko nebus, ir eina ji peklon. Kodėl nesėdi namuose? Kodėl negali išvykti į Europą, išnykti ar net mirti? Trauk paraliai tą skaudžią, kankinamą, nepatirtą, beprotišką įsimylėjimo iliuziją. Eina peklon bet kokia „meilė“ ar kokia kita apgaulinga, beprasmiškai ryjanti laiką, beprotiška emocija. Tačiau, kol atpėdino iki paskutinės eilės, keliai stingo, kūnas virpėjo. Tyliai meldėsi: „Dieve, neleisk, kad automobilis būtų laisvas.“ Nelaisvas. Tebebuvo užspaustas prie medžio. Šepas atsisuko į pastatą. Šviesos taip subangavo, kad vos neapalpo. Buvo girtutėlis. Matyt, nuo paskutinės taurės — oho. Negalėjo giliai įkvėpti. Žinojo, jei šviesos nenustos suktis, jį supykins. Reikėjo ko nors imtis. Pradėjo bėgti vietoje aukštai keldamas kelius ir gniaužydamas kumščius. Žvyras girgždėjo po kojomis. Mankštinosi, kol suskaičiavo iki šimto. Giliai kvėpavo. Kai baigė, šviesos buvo savo vietoje. Grįžo į trobelę atkutęs, pilnas šviežio kraujo. Trobelėje kvartetas savo stiliumi grojo seną bigbendo melodiją „Pirmos valandos šuolis“, „Perlų vėrinys“ ar kažką panašaus. Tokia muzika visada sugrąžindavo Sepą į normalią būseną.

Eiprilė buvo pasitraukusi nuo baro į dirbtine oda aptrauktą boksą. Labai tiesi sėdėjo gilioje kėdėje. Truputį atsisuko, kad per dūmus pamatytų ateinantį Sepą. Sutiko malonia, drovia šypsena.

— Bijau, kad mes vis dar užblokuoti.

— Na, tiek to. Ateik, prisėsk. Iš tikrųjų man nesvarbu. O tau?

Būtų galėjęs atšliaužti iki jos ir padėti galvą ant kelių. Tačiau išdrįso tik atsisėsti šalia. Atsiplėšė kartoninį degtuką, nykščio nagu atskyrė nuo pagrindo ir rūpestingai, susiraukęs, kruopščiai kaip laikrodininkas, plėšė jį juostelėmis.

Eiprilė švelniai linksėdama muzikos ritmu žvalgėsi į šokių aikštelės miglą..

— Tokia muzika turėtų visiems mūsų vienmečiams sukelti nostalgiją, — prabilo. — O tau?

— Nežinau. Tikriausiai ne.

— Ir man ne. Norėčiau, bet nesukelia. Turėtų priminti visus nerūpestingus paauglystės susižavėjimus. Bėda ta, kad jų niekada nebuvo. Iki karo pabaigos net nebuvau tikrame pasimatyme. Vėliau jau niekas nebegrojo tokios muzikos. Jeigu ir grojo, buvau per daug abejinga, kad atkreipčiau dėmesį. Pražiopsojau visą svingų bigbendų laikotarpį. Taip ir toliau... O, ne, tai buvo anksčiau, tiesa? Manau žmonės kalbėjo apie tai, kai buvau kokioje šeštoje klasėje, Rajaus gegužinėje. Vadovėlius iš visų pusių buvau aprašinėjusi Arčio So ir Benio Gudmeno vardais. Dorai nė nežinojau, kas jie tokie. Vyresnės mergaitės rašinėdavo tuos vardus, atrodė labai įmantru. Panašiai, kaip nagų lako lašeliai ant čiurnų, kad nesmuktų kojinaitės. Dieve, kaip norėjau būti septyniolikos būdama dvylikos. Stebėdavau septyniolikines, po pamokų sėdančias į mašinas ir išvažiuojančias su berniukais. Buvau tikra, kad jie žino atsakymus į visus klausimus.

Šepas stebėjo jos veidą taip įdėmiai, kad į nieką daugiau dėmesio nekreipė. Buvo nesvarbu, ką ji sako, nerūpėjo, ar kalba tiek pat sau, kiek ir jam.

— Kai man suėjo septyniolika, buvau uždaryta toje niūrioje internatinėje mokykloje. Tik kartais sandėliuke pašokdavome su viena mergaite. Leisdavome Gleno Milerio plokšteles ant jos senos nešiojamos Victrolos. Šokdavome ištisas valandas. Štai ką man primena tokia muzika. Šokinėjimą apsivilkus siaubingą gimnastikos kostiumą prakaitu dvokiančiame sandėliuke ir įsitikinimą, kad gyvenimas eina pro šalį.

— Sunku patikėti.

— Kuo?

— Kad nebuvai pasimatymuose. Viskuo.

— Kodėl?

Norėjo pasakyti: „O, Dieve, Eiprilė, žinai, kodėl. Nes tu puiki. Visi turėjo mylėti tave. Visada“. Pritrūko drąsos. Išspaudė:

— Na, po galais, norėjau paklausti, negi per atostogas nebūdavo smagu?

— Smagu per atostogas, — bukai pakartojo Eiprilė. — Ne, niekada. Matai, dūrei kaip pirštu į akį, Šėpai. Nereikia viskuo kaltinti internato, tiesa? Ne, per atostogas arba skaitydavau, arba viena eidavau į kiną. Ginčydavausi su kuria nors teta, pusbroliu ar mamos draugu. Priklausydavo nuo to, su kuo leisdavau tą vasarą ar tas Kalėdas. Skamba kaip nesugebėjimas prisitaikyti, ar ne? Taigi, tu visiškai teisus. Ne internato ir ne kieno nors kito kaltė, tai mano pačios emocinė problema. Šėpai, štai tau gera pamoka: jeigu žmogus skundžiasi pro šalį praeinančiu gyvenimu, tai šimtas aštuoni su vienu, kad čia to žmogaus emocinė problema.

— Nieko panašaus nenorėjau pasakyti, — apgailestavo Šėpas.

Jam nepatiko tos sardoniškos raukšlelės, atsiradusios prie nuleistų Eiprilės lūpų. Nepatiko jos balso skambesys, nepatiko, kaip griebė iš pakelio cigaretę ir įsigrūdo į burną. Viskas atrodė panašu į tą negailestingą vaizdą, kokį buvo nusipiešęs, — Eiprilė po dešimties metų.

— Norėjau tik pasakyti, kad niekada neįsivaizdavau, jog tu buvai tokia vieniša.

— Nuostabu. Būk palaimintas, Šėpai. Visada tikėjausi, kad žmonės neįsivaizduoja, jog aš tokia vieniša. Tai buvo geriausia Niujorke po karo — žmonės neįsivaizdavo.

Dabar, kai Eiprilė užsiminė apie savo gyvenimą Niujorke, Šėpas troško jos paklausti apie tai, kas nedavė ramybės nuo tos dienos, kai susipažino. Ar ji dar buvo nekalta, kai susitiko Frenką? Jei ne, kažkaip sumažėtų jo pavydas. Jei taip, turėtų galvoti apie Frenką Vilerį kaip apie pirmąjį jos meilužį ir vyrą kartu. Jautė, kad tada pavydas taptų nepakeliamas. Dabar buvo pati geriausia proga, tačiau beviltiškai ieškojo žodžių. Niekada nesužinos.

— ...ak, tie metai tikriausiai buvo linksmi, — kalbėjo Eiprilė. — Visada galvoju, kad tada buvo laimingas, įkvepiantis laikas, tikriausiai taip ir buvo. Bet vis tiek, — jos balsas trūkčiojo, — vis tiek jaučiau — nežinau.

— Vis tiek jautei, kad gyvenimas eina pro šalį?

— Panašiai. Man atrodė, kad kažkur pasaulis pilnas nuostabių auksinių žmonių. Tačiau tie žmonės toli priekyje, kaip vyresnės mergaitės Rajaus priemiestyje, kai mokiausi šeštoje klasėje. Žmonės, kurie viską žino instinktyviai, jų gyvenimas klostosi taip, kaip jie nori. Jiems niekada nereikia stengtis pataisyti blogai atlikto darbo, nes jiems iš karto viskas tobulai pavyksta. Savotiški herojiški antžmogiai — gražūs, sąmojingi, ramūs ir malonūs. Visada įsivaizduodavau, kad jei surasčiau juos, tuoj pat pajusčiau, kad priklausau jiems, kad esu viena iš jų. Visada turėjau būti tarp jų. Viskas, kas vyko iki šiol — klaida. Jie suprastų. Kaip pasakoje apie bjaurųjį ančiuką tarp gulbių.

Šepas visą laiką žiūrėjo į jos profilį. Tikėjosi, kad tyli jo meilės jėga pasuks Eiprilę veidu į jį.

— Manau, kad žinau tą jausmą, — prabilo.

— Abejoju, — Eiprilė neatsisuko, nepažvelgė. Prie lūpų vėl atsirado mažos raukšlelės. — Bent jau tikiuosi, kad nežinai. Tavo paties labui. Niekam to nelinkėčiau. Pats kvailiausias, žlugdantis saviapgaulės būdas. Sukelia tik rūpesčių.

Šepas iškvėpė visą orą iš plaučių ir susmuko kėdėje. Ji iš tikrųjų nenorėjo bendrauti. Bent jau ne su juo. Norėjo tik išsikalbėti, pasijusti geriau vaidindama liūdnai susimąsčiusią ir nusikamavusią. Sepą pasirinko klausytoju. Nebuvo tikimasi, kad jis dalyvaus diskusijoje ar turės kokių minčių. Jo vaidmuo — didelis, bežadis, ramus senasis Šepas, kol išsilaisvins automobilis. Arba kol ji visiškai pasitenkins savo balso skambesiu. Tada jis veš ją namo. Ji pakeliui dar pažers gyvenimo išminties. Netgi gali, prieš išslysdama iš automobilio, užtrenkdama dureles ir nueidama į lovą pas Frenką Vilerį, pasilenkti ir seseriškai pakštelėti į skruostą. Ko dar, po velnių, tikėjosi? Kada, po galais, jis užaugs?

— Šėpai? — Lieknos ir vėsios jos rankos išsitiesė ir suėmė vieną ant stalo gulinčią jo leteną. Eiprilės veidas, slenkantis artyn, buvo virtęs šelmiška šypsena. — Ak, Šėpai, padarykime tai.

Jis pamanė, kad nualps.

— Padarykime ką?

— Pašokime. Nagi.

Styvas Kovikas beveik pasiekė vakaro kulminaciją. Artėjo uždarymas. Dauguma žmonių jau buvo išėję namo. Valdytojas skaičiavo pinigus. Stivas, ne mažiau negu bet kuris Holivudo filmų džiazo muzikantų, žinojo, kad artėja pati puikiausia jo valanda.

Šėpas, tiesą sakant, niekada tikrai neišmoko šokti. Nekalbant jau apie tokius šokius. Tačiau jokia jėga žemėje nebūtų dabar jo sustabdžiusi. Sukiojosi, nerangiai šokinėjo ir kratėsi užburtame šio svaiginančio kambario viduryje. Leido triukšmui, dūmams ir šviesoms suktis aplinkui. Dabar buvo visiškai tikras. Per visą savo gyvenimą nebuvo matęs nieko gražesnio už Eiprilę. Sukdamasi nutoldavo nuo jo tiek, kiek leido susikibusios jų rankos. Susiūbuodavo klubais truputį tūptelėdavo ir sukdamasi grįždavo atgal. Ak, pažiūrėkite į ją! Šepo širdis dainavo. Žiūrėkite į ją! Žiūrėkite į ją! Žinojo, kad nutilus muzikai ji juokdamasi puls jam į glėbį. Taip ir buvo. Švelniai vesdamasis moterį prie baro žinojo, kad ji nenustums apglėbusios jo rankos, kol išgers. Nenustūmė. Kai tyliai dviprasmiškai šnibždėjosi, Šėpas nebesirūpino, ką sakąs. Argi tai svarbu? Iš viso, ką reiškia žodžiai? Užvaldė beprotiški planai. Mintyse matė motelį. Matė save, pildantį registracijos formą, spindinčioje sienų apkalais registratūroje („Ačiū, pone. Šešiasdešimt penki. Dvyliktas numeris..?). Ji sėdėtų ir lauktų automobilyje. Įsivaizdavo netikėtą pribloškiantį kambario slaptumą: klevo kėdė, stalas, ryški dvigulė lova. Tada šiek tiek sutriko. Ar tikrai galima tokią merginą, kaip Eiprilė Viler, vežtis į motelį? Kodėl gi ne? Beje, motelis — ne vienintelė galimybė. Kur pažvelgsi, laukė mylių mylios gamtos prieglobsčio. Naktis šilta, automobilyje jis vežiojasi seną neperšlampamą karinį apsiaustą. Galėtų įkopti į kokią šilkinę pievą aukštėliau, toli nuo visų akių bei garsų ir pasikloti sau lovą tarp žvaigždžių.

Prasidėjo stovėjimo aikštelėje, tamsoje arčiau nei dešimt jardų nuo raudona ir mėlyna šviesa užlietų laiptų. Jis sustojo ir apkabinęs atsuko moterį į save. Suspaustos Eiprilės lūpos atsivėrė Sepo lūpoms, rankos apsivijo jo kaklą. Prispaudė ją prie stovinčio automobilio šono. Atsitraukdavo ir vėl susiglausdavo. Paskui siūbuodamas ir klupdamas nusivedė ją per beveik tuščią stovėjimo aikštelę prie savo chromuoto Pontiako. Šis stovėjo vienas ir blausiai spingsėjo žvaigždžių šviesoje, krentančioje pro tyliai šnabždančius tamsius medžius. Surado keleivio dureles ir pasodino moterį. Tada ramiai, neskubėdamas pro automobilio priekį nupėdino į vairuotojo vietą. Užtrenkus dureles, vėl pajuto jos rankas ir lūpas, jos skonį. Pirštai stebuklingais būdais atsagstė drabužius. Eiprilės krūtys virpėjo jo rankose.

— Ak, Eiprilė. O, mano Dieve, Eiprilė! Aš — ak, Eiprilė...

Garsus abiejų kvėpavimas užgožė visus kitus garsus. Garsiai čirpiančius vabzdžius, eismo gaudesį Dvyliktajame maršrute, alpius garsus iš rąstų trobelės — spigų moters juoką, ištirpstantį rago, pianino ir būgnų muzikos garsuose.

— Mieloji, palauk. Leisk kai kur tave nusivežti. Reikia išsinešdinti iš...

— Ne. Prašau, — šnibždėjo Eiprilė, — čia. Dabar. Ant galinės sėdynės.

Ant galinės sėdynės viskas ir įvyko. Apgaubtas sumišusių benzino, vaikų botų, Pontiako sėdynių užvalkalų kvapo, trūkčiodamas ir kilnodamasis tamsoje, švelniam vėjeliui atnešant paskutinius Stivo Koviko būgnų garsus, Šepas Kempbelas pagaliau pasiekė savo.

— Ak, Eiprilė, — sušnibždėjo, kai baigė, kai švelniai atsiskyrė ir sutvarkė ją, leido pagulėti mažytei ir vienišai ant galinės sėdynės. Po galva vietoj pagalvės padėjo savo vatinį apsiaustą. Pats nerangiai pritūpė, paėmė abi jos rankas. — Ak, Eiprilė, tai ne šiaip sau atsitiko. Paklausyk. Aš visada... aš myliu tave.

— Ne. Nekalbėk šitaip.

— Bet tai tiesa. Visada tave mylėjau. Aš nesistengiu tik... paklausyk.

— Prašau, Šepai. Minutėlę patylėkime, paskui galėsi mane nuvežti namo.

Ištiktas lengvo šoko pagalvojo apie tai, ką neabejotinai buvo išmetęs iš galvos visą vakarą. Trumpai buvo iškilusi mintis troškimų įkarštyje, tačiau ji neatbaidė. Dabar, pirmą kartą pajuto slegiančią moralinę naštą — ji nėščia.

— Gerai. Aš nieko nepamiršau, — kalbėjo. Išlaisvinęs vieną ranką energingai pasitrynė akis ir burną. Atsiduso, — tikriausiai galvoji, jog aš tikras kvailys...

— Šepai, ne tai.

Buvo pakankamai šviesu, kad įžiūrėtų jos veidą, tačiau per tamsu, kad įžvelgtų išraišką ar bent pamatytų, ar iš viso yra kokia nors išraiška.

— Ne tai. Nuoširdžiai. Aš tiesiog nežinau, kas tu esi.

Patylėjo.

— Nekalbėk mįslėmis, — sušnibždėjo Šepas.

— Nekalbu. Aš tikrai nežinau, kas tu esi.

O, kad būtų matęs jos veidą. Bent jau galėjo paliesti. Palietė. Švelniai, kaip neregys, pirštų galiukais braukė nuo smilkinio iki duobutės skruoste.

— Net jeigu ir žinočiau, — vėl prabilo Eiprilė, — bijau, kad nepadėtų, nes, supranti, taip pat nežinau, kas pati esu.

Ketvirtas skyrius

IŠNĖRĘS IŠ ŠNYPŠČIANČIO IR ZVIMBIANČIO Šeštosios aveniu autobuso, po kokių trijų ar keturių dienų Frenkas Vileris su pakiliu nuolankumu judėjo Morinos Grubės gatvės link. Šį vakarą labai nesiveržė su ja sutikti. Suprato, kad taip ir turi būti. Vizito tikslas — nutraukti santykius. Bet koks impulsyvus nekantrumas jos atžvilgiu sukeltų nerimą. Visada maloniai nustebdavo, kai jo nuotaika sutapdavo su tvarkomu reikalu. Ši reta būsena paskutiniu metu tapo beveik įprastinė. Pavyzdžiui, galėjo užbaigti kiekvieną pokalbių serijos dalį truputėlį ilgiau kaip per dieną. Pokalbis apie perdavimų analizę. Pokalbis apie kainų apskaitų. Pokalbis apie bendrai išmokamų atlyginimų sumą. Visi sėkmingai baigti gulėjo kartu su Produkcija ir Inventoriaus priežiūra gražiame kartoniniame aplanke ant Barto Poloko stalo.

— Na, Frenkai, šitie puikūs, — vakar įvertino Polokas, nykščiu perversdamas aplanką. — Laimei, šį rytą tau turiu gerų naujienų.

Geros naujienos, kurias Frenkas sugebėjo priimti tobulai šaltakraujiškai, reiškė, kad Poloko projektas buvo įformintas. Kitą pirmadienį įvyks „neformali bandomoji konferencija“. Jos metu Frenkas prisijungs prie naujų kolegų, padės „įveikti keletą uždavinių“. Po konferencijos jau nebepriklausys Bandžio personalui. O dabar „laikas mums abiem aptarti atlyginimo reikalus“. Jokio nervinio prakaito ant Frenko marškinių, jokio absurdiško Erlo Vilerio vaiduoklio, pokalbio metu kybančio paluby. Akys niūriai neklaidžiojo Poloko biure ieškodamos estetizmo. Nekamavo perspėjančios mintys, ką apie tai pasakytų Eiprilė. Griežtai tik verslas. Tą rytą, paspaudęs drūtą Poloko ranką, tapo turtingesnis trimis tūkstančiais per metus. Pagrįsta, patenkinanti suma. Be kitų išlaidų, pakaks tinkamoms akušerijos ir psichoanalizės paslaugoms.

— Gerai, — įvertino Eiprilė, išgirdusi skaičių. — Beveik tiek ir tikėjaisi, ar ne?

— Taip, panašiai. Bet kuriuo atveju malonu žinoti, kad reikalas sutvarkytas.

— Taip. Įsivaizduoju, kad taip turėtų būti.

Dabar, kai biznio reikalai taip kompetentingai sutvarkyti, galėjo visą dėmesį sutelkti asmeniniams. Reikėjo viską tinkamai išpainioti. Per paskutines dvi ar tris naktis santuoka vėl pasisuko į blogąją pusę. Anksčiau jis būtų sunerimęs — Eiprilė vėl miegojo svetainėje. Bet, dabar, ačiū Dievui, buvo ne „anksčiau“. Šį kartą ji išėjo ne dėl kokio nors barnio, nebuvo jokios pagiežos iš jos pusės.

— Visiškai negalėjau išsimiegoti, — pareiškė pirmą naktį. — Manau, kad man vienai bus patogiau.

— Gerai, — nesiginčijo Frenkas pamanęs, kad susitarimas galioja tik tai nakčiai.

Susierzino, kai kitą vakarą Eiprilė sunkiai atkrypavo nešina patalyne ir vėl pasiklojo ant sofos.

— Kas yra? — paklausė švelniai, su gėrimu rankoje atsišliejęs į virtuvės durų rėmą. Eiprilė tuo metu klojo ir lygino paklodes. — Kaip nors įžeidžiau?

— Ne. Žinoma, kad neįžeidžei.

— Ketini čia persikelti neribotam laikui?

— Nežinau. Apgailestauju, jei nuliūdinau.

Atsakė ne iš karto. Pirmiausia tingiai smiliumi panardino ledo kubelius į gėrimą, nulaižė pirštą, tada, pasitraukdamas nuo durų, išraiškingai gūžtelėjo:

— Neliūdžiu. Gaila, kad neišsimiegi.

Čia, žinoma, slypėjo kitas labai svarbus skirtumas — tai neliūdino. Truputėlį erzino, bet neliūdino. Kodėl turėtų? Jos problema.

Kokios neaprėpiamos platybės gerai sveikatai, kokia ramybės pilnatvė naujai surastame gebėjime. Atskirų asmenybių gyvenimo faktai surūšiuoti ir atskirti — čia mano problema, o šičia — tavo. Praėjusių kelių mėnesių įtampa sukėlė jiems abiem tam tikrą krizę — dabar Frenkas tai suvokė. Sveikimo laikotarpyje tam tikras nusišalinimas nuo vienas kito reikalų atrodė visiškai natūralus. Gal net geras ženklas. Su užuojauta galvojo, kad žmonos atveju prisitaikyti ypač sunku, todėl bloga nuotaika ar nemiga visiškai suprantama. Gerai pasvarsčius, dabar palankiausias metas jai pagelbėti. Kitą savaitę arba kiek įmanoma greičiau imsis žygių rasti garbingą psichoanalitiką. Jau matė preliminarias diskusijas su tuo žmogumi, kurį įsivaizdavo panašų į lėtakalbią pelėdą ir, ko gera, atvykėlį iš Vienos („Manau, kad jūs pats keblią padėtį iš esmės įvertinote teisingai, pone Vileri. Kol kas negalime prognozuoti, kokios trukmė terapija taikytina. Tačiau galiu jus užtikrinti, kad pasikliaunant nuolatiniu jūsų supratimu ir bendradarbiavimu, yra visos galimybės tikėtis greito..?).

O kol kas pagrindinė užduotis — pabaigti reikalus su Morina. Jam daug labiau būtų patikę viską sutvarkyti bare ar kavinėje miesto pakraštyje. Kaip tik tą ir turėjo galvoje, kai šį rytą prie centrinės kartotekos kampo susitiko, norėdamas susitarti dėl šio pasimatymo. Tačiau, per išskleistą aplanką naudojamą priedangai, ji sušnibždėjo:

— Ne, ateik pas mane. Norma išeina anksti, aš paruošiu vakarienę.

— Ne, tikrai. Verčiau ne, — prieštaravo Frenkas.

Norėjo pasakyti: „Reikalas toks, kad noriu su tavimi pasikalbėti“, tačiau merginos akys jį išgąsdino. O jei ji čia pat biure apsiverks? Tepasakė:

— Nenoriu, kad turėtum rūpesčių, — tai irgi buvo tiesa.

Galų gale Frenkas sutiko.

Pokalbio scena tikriausiai neturi reikšmės — svarbus yra pats pokalbis. O svarbiausia — kad būtų aiškus ir galutinis. Šimtą kartų save įtikinėjo, jog nėra nieko, dėl ko reikėtų atsiprašinėti. Frenką slėgė tai, kad jis iššvaistė tiek energijos metų metus užimdamas savęs neigimo ir atsiprašinėjimo poziciją. Nuo šiol, ką beatneštų gyvenimas, jokių atsiprašymų nebebus.

— Atleiskite, — pasigirdo moters balsas nuo šaligatvio krašto, — jūs — ponas Frenkas Vileris, tiesa?

Mažyčiu lagaminėliu nešina šaligatviu jo link žingsniavo mergina. Iš grobuoniškos šypsenos Frenkas iš karto suprato, kas ji. Pasivijo, kai jis statė koją ant pirmojo rausvo akmens laiptelio į Morinos namą.

— Aš — Norma Taunsend, Morinos kambario draugė. Galvoju, gal galėtume pasikalbėti?

— Žinoma, — neprieštaravo Frenkas, — kuo galėčiau pasitarnauti?

— Prašau, — moteris truputį pakreipė galvą taip, tarsi bartų paniurusį vaikiščią, — ne čia.

Praėjusi pro Frenką, patraukė šalia esančio pretenzingo mažyčio ekspreso baro link. Frenkui teko sekti paskui. Atsipirko už savo nuolankumą kritiškai stebėdamas jos įsitempusius, virpančius sėdmenis. Mergina buvo tvirta, plokščiapadė, dėvėjo madingą aptemtą suknelę — „movą“. Nepaisė, kad toks apdaras tik pabrėžia jos plotį ir raumeningumą. Skleidė kvepalų, kurie Lord and Tailors parduotuvėje turėtų būti apibūdinami kaip paslaptingi ir žadinantys, dvelksmą.

— Ilgai jūsų negaišinsiu, — prakalbo, prieš tai pasisodinusi Frenką kampe prie stalelio marmuriniu viršumi. Pasidėjo savo lagaminėlį prie kojų, užsisakė saldaus vermuto. Rankomis atliko daugybę spragsinčių, taškančių ir tvarkančių judesių, kol iš įmantrios rankinės išsiėmė cigarečių pakelį. — Turiu laiko tik aperityvui, paskui turėsiu bėgti. Dviem savaitėms išvykstu į Kyšulį. Morina turėjo važiuoti kartu, bet persigalvojo. Dabar ji ketina praleist atostogas čia, tikiuosi, jūs žinote. Aš nežinojau iki vakar vakaro. Dėl to patekau į gana nepatogią padėtį, mes turėjome lankyti draugus. Tikrai nenorite išgerti?

— Ne, ačiū.

Stebėdamas ją, Frenkas turėjo pripažinti, kad mergina nėra nepatraukli. Jeigu tik ji pasileistų plaukus, užuot tempusi atgal, jeigu nuo skruostų būtų galima nuimti šiek tiek svorio... Bet paskui nusprendė, kad reikėtų padaryti daug daugiau. Norma turėtų išmokti kalbėdama taip smarkiai nekilnoti antakių ir tikrai turėtų liautis kartojusi tokias frazes „turiu laiko tik aperityvui“ ir „išvykstu į Kyšulį“.

— Šiuo metu esu labai nusivylusi Morina, — kalbėjo Norma. — Šis nesusipratimas dėl atostogų — paskutinis ilgoje kvailysčių grandinėje. Bet čia tik tarp kitko. Esmė tokia, — aštriai pažvelgė į Frenką, — man ji labai rūpi. Pažįstu ją gerokai ilgiau ir spėju, geriau negu jūs, pone Vileri. Ji — labai jaunas, labai nepasitikintis ir labai mielas vaikas. Per pastaruosius keletą metų išgyveno tikrą pragarą. Dabar jai reikia patarimo ir draugystės. Sprendžiant iš šalies, tikiuosi atleisite, kad kalbu tiesiai šviesiai, sprendžiant iš šalies, vieno dalyko jai tikrai dabar nereikia. Nereikia beprasmiško meilės ryšio su vedusiu vyru. Klausykite, aš ne... prašau nepertraukinėti. Nenoriu moralizuoti. Man atrodo, kad mes galime aptarti visus reikalus kaip civilizuoti suaugę žmonės. Bet bijau, kad turiu pradėti nuo keblaus klausimo. Morinai susidarė įspūdis, kad jūs ją įsimylėjęs. Ar tai tiesa?

Atsakymas buvo toks paprastas, kad jį išsakydamas Frenkas jautė malonumą:

— Bijau, kad tai visiškai ne jūsų reikalas.

Ji atsilošė ir stebėdama Frenką gudriai nusišypsojo. Leido smulkias dūmų garbanėles per nosį. Lakuotais nykščio ir mažojo pirštelio nagais nuo lūpos nusiėmė prilipusį mažytį cigaretės popierėlį. Frenkas prisiminė Bartą Poloką per priešpiečius sakantį: „Pažiūrėkime, kaip gerai aš pažįstu charakterius“. Norėjo pasiekti ją per stalą ir pasmaugti.

— Ko gera, patinki man, Frenkai, — pagaliau pareiškė. — Ar galiu taip kreiptis? Manau, kad man net patinka, kaip tu niršti. Matyti vientisumas. — Vėl palinkusi į priekį, koketiškai gurkštelėjo gėrimo, viena alkūne atsirėmė į stalą. — Ak, klausyk, Frenkai, pabandykime vienas kitą suprasti. Manau, kad tikriausiai esi labai geras, rimtas berniukas, turi mielą žmoną ir porą vaikučių kažkur Konektikute. Manau, kad viskas, kas čia vyksta, reiškia, kad patekai į labai žmogišką ir suprantamą situaciją. Argi ne taip būtų galima vertinti?

— Ne, — atsiliepė Frenkas. — Nė iš tolo nepanašu. Dabar aš pabandysiu, gerai?

— Mėgink.

— Puiku. Aš manau, kad esi moteris, kuri kišasi ne į savo reikalus ir visus vargina. Gali būti, kad esi slapta lesbietė, ir neabejotinai, — ant stalo padėjo dolerio banknotą, — neabejotinai — rakštis subinėj. Gerų atostogų.

Keturiais skubiais žingsniais, vienu vos nenuvertęs sumoteriškėjusio padavėjo su pusės gurkšnio puodeliais, išėjo iš baro. Kopdamas rausvais laiptais negalėjo sulaikyti juoko pliūpsnių, kylančių krūtinėje, — jos veido išraiška! Vestibiulyje, atsirėmęs į žalvarines pašto dėžutes, norėjo nusikvatoti, tačiau pasigirdo tik kimus, inkščiantis kikenimas, virstantis nekontroliuojamais spazmais. Veikė tik dalis plaučių, skaudėjo diafragmą. Negalėjo kvėpuoti.

Kai viskas praėjo ar beveik praėjo, Frenkas prislinko prie durų, atitraukė dulkėtą užuolaidą, dengusią stiklą, ir pažvelgė žemyn. Pačiu laiku. Pamatė Normą nuo šaligatvio krašto mojančią rankine ir stabdančią taksi. Merginos nugara — sustingusi iš pykčio, jos lagaminas buvo kažkoks ypatingai patetiškas. Atrodė brangus ir visiškai naujas. Tikriausiai sugaišo daug dienų, kol jį nusipirko. Turbūt dar daug savaičių praleido pirkdama daiktus, kurie dabar ridinėjasi šilkinėje lagamino gelmėje. Nauji maudymosi kostiumai, ilgos laisvos kelnės, losjonas nuo saulės, naujas fotoaparatas — visi niekniekiai, reikalingi įnoringos merginos laisvalaikiui. Keisti inkščiantys garsai vis dar kunkuliavo Frenko krūtinėje. Jam kilo nepaaiškinamo švelnumo banga lipančiai į taksi ir nuvažiuojančiai Normai.

Jis apgailestavo. Bet dabar turėjo susiimti. Laikas pasikalbėti su Morina. Keletą kartų giliai įkvėpė ir paspaudė skambutį. Kai spyna suzvimbė, ir buvo įleistas į koridorių, Frenkas pasisaugojo, kad neliptų laiptais per greitai. Nenorėjo būti uždusęs, kai įžengs pas ją. Viskas priklausys nuo jo pradinės ramybės.

Durys buvo užsklęstos. Pabeldė kartą ar du, tada išgirdo jos balsą. Matyt, sklido iš miegamojo.

— Frenkai? Ar tai tu? Užeik. Tuoj ateisiu.

Butas skrupulingai švarus, tarsi paruoštas vakarėliui. Iš virtuvėlės sklido slogus verdančios mėsos kvapas. Tik dabar, eidamas aplink kilimą pastebėjo, kad groja gramofonas. Blausiai suvokė, kad girdėjo skambant muziką visą kelią lipdamas laiptais. Švelnus Vienos valsas, atliekamas daugybe smuikų — vakarėlių muzika.

— Ant kavos stalelio yra gėrimų ir taurės. Pasivaišink, — pasigirdo Morinos balsas.

Dėkingas įsipylė stipraus gėrimo. Giliai nugrimzdęs sofoje bandė atsipalaiduoti.

— Ar uždarei duris? — šūktelėjo mergina. — Užrakinai?

— Manau, taip. Dėl ko visas...

— Ar tikrai esi vienas?

— Tikrai. Dėl ko visas tas paslaptingumas?

Ji plačiai atvėrė miegamojo duris ir šypsodamasi pasistiebė. Nuoga. Pradėjo siūbuodama šokti aplink kambarį valso ritmu. Mojavo ir bangavo riešais kaip balerina mėgėja. Gaudžiant aukštiems stygų garsams, sukdamasi priešais jį, nuraudo ir bandė nekikenti. Frenkas vos spėjo padėti gėrimą ant stalo, dalį išliejo. Mergina sunkiai krito Frenkui į rankas, jam net užgniaužė kvapą. Buvo tiesiog permirkusi tais pačiais kvepalais, kaip ir Norma. Kai Morina apsikabino pasisveikinimo bučiniui, Frenkas pastebėjo, kad jos akys išdažytos daugiau negu paprastai. Kiekviena blakstiena atrodė tokia stora ir šiurkšti kaip voro koja. Pagaliau išsilaisvinęs nuo jos lūpų bandė atsisėsti tiesiau, kad perkeltų jos svorį nuo savo pilvo. Buvo nelengva, nes merginos rankos vis dar laikė apsivijusios jo kaklą. Besimuistant paltas ir marškiniai skausmingai apvyniojo krūtinę ir nugarą. Galop, išlaisvinęs vieną ranką, atplėšė smaugiančią apykaklę ir pabandė nusišypsoti.

— Sveikas, — dusliai sumurmėjo Morina ir bučiuodama vėl sukišo liežuvį jam į burną.

Šį kartą Frenko judesiai priminė beviltiškas skęstančio žmogaus pastangas iškilti į paviršių. Kai Frenkui pavyko, mergina atsitraukė ir sunerimusi pažvelgė į jį. Jos krūtys siūbavo kaip du apstulbę veidai. Frenkas, kol neatgavo kvapo, kokią minutę negalėjo kalbėti. Paskui žvelgė ne į ją, o į savo rankas, prie kelių spaudžiančias sunkias merginos šlaunis. Atleido gniaužtus, išskėtė pirštus ir lengvai paplekšnojo per šlaunies viršų, tarsi tai būtų konferencijų stalo kraštas.

— Klausyk, Morina, — pradėjo, — manau, mums reikia pasikalbėti.

Kas vyko paskui, buvo panašiau į sapną negu į tikrovę. Dalyvavo tik dalis Frenko sąmonės. Kita jo dalis buvo nepriklausomas scenos stebėtojas. Sutrikęs ir bejėgis, bet vis dėlto žinantis, kad greitai pabus, stebėjo, kaip pradėjus pokalbį apsiniaukia merginos veidas, kaip ji pašoka nuo jo kelių ir nubėga chalato, kurį spaudžia prie smakro taip tvirtai, kaip lietpaltį per liūtį.

— Na, tokiu atveju tikrai nėra ko daugiau kalbėti, taip? Tikrai nebuvo jokios prasmės tau šiandien ateiti, taip?

Atrodo šie klausimai egzistavo kaip kankinantys prisiminimai dar prieš tapdami įvykiais. Taip pat kaip ir jo sekiojimas paskui ją per kambarį, apgailėtinai sukinėjant vieną ranką kitoje ir be galo atsiprašinėjant.

— Morina, klausyk, pabandyk būti supratinga. Ar aš kada nors tau daviau prielaidą manyti, kad aš, kad nesu laimingai susituokęs, ar ką nors panašaus. Atsiprašau. Atsiprašau.

— O kaip aš? Kaip aš turėčiau jaustis? Ar kada pagalvojai, į kokią padėtį statai mane?

— Atsiprašau. Aš...

Tai buvo paskutinė miniatiūra. Morina įkūprino į juodų dūmų stulpą virtuvėje — veršienos eskalopas apdegė tikrai smarkiai.

— Morina, nėra jau taip blogai. Mes vis dar galime jį valgyti, jeigu nori.

— Ne. Jis sugadintas. Viskas sugadinta. Tu verčiau eik.

— Gerai, klausyk. Nėra jokios priežasties, dėl kurios turėtume būti...

— Aš pasakiau, eik.

Joks gėrimo kiekis Centrinės stoties baruose nepajėgė užgožti tų vaizdų. Visą kelią į namus alkanas, girtas ir nusikamavęs traukinyje sėdėjo apvaliomis maldaujančiomis akimis. Visą laiką judino lūpas, tarsi stengdamasis ją įtikinti.

Frenko baimė, kad susitiks ją biure kitą rytą buvo tokia stipri, jog norėjo sprukti iš lifto. Paskui prisiminė, kad jos nebus. Atostogauja. Gal išvyko paskui Normą į Kyšulį? Ne. Panašiau, kad praleis dvi savaites ieškodamasi kito darbo. Bet kuriuo atveju, jis gali būti tikras, kad niekad jos nebepamatys. Palengvėjimas kažkaip iškreiptai greitai pavirto neaiškiu nerimu. Jeigu niekad jos nebepamatys, kaip ras galimybę, na, viską paaiškinti? Pasakyti jai lygiu neatsiprašinėjančių balsu viską, ką turėjo pasakyti?

Neramios mintys apie Moriną (Ar turėtų jai paskambinti? Ar turėtų parašyti laišką?) tebebuvo užvaldžiusios ir šeštadienį. Svaigiame karštyje plušo prie akmenų tako, paskui susigalvojo reikalų, kad galėtų išlėkti iš namų, ir be tikslo pasivažinėjo automobiliu, murmėdamas po nosimi. Taip truko iki ankstyvos sekmadienio popietės. Automobiliu nuvažiavęs laikraščių nesustojo, riedėjo mylių mylias, kol lūpose suskambo žodis: „Pamiršk“.

Buvo puiki diena. Frenkas vairavo saulėta ilgos kalvos ketera, pro guobų tankumyną. Lapai tik pradėjo keistis. Staiga prapliupo juoktis ir pradėjo kumščiu trankyti seną suskilinėjusią vairo plastmasę. Pamiršk! Kokia, po velnių, prasmė apie tai galvoti. Visas epizodas gali būti išmestas kaip atskiras ir kitoks negu visa jo gyvenimo tėkmė. Kažkas trumpa, nereikšminga ir iš esmės komiška. Norma, pūpsanti su savo lagaminu ant šaligatvio. Morina, nuoga pašokanti nuo jo kelių. Jis pats, tapenantis paskui merginą per degančios mėsos dūmus ir gręžiojantis rankas. Viskas dabar atrodė taip kvaila. Kaip iškraipytos figūros animaciniame filme, kai staiga tyli muzika pagarsėja, o iš visų pusių pradeda vertis didelis ratas. Netrukus veiksmas vyksta vis mažesniame skritulyje, kol viską praryja nedidukas mirksintis taškelis, o ekrane išsiskleidžia smagus užrašas: „Tai viskas, bičiuliai!“

Frenkas stovėjo kelkraštyje tol, kol juokas atslūgo. Pasijutęs daug geriau apsisuko ir nuvažiavo namo. Pamiršk! Grįždamas į Revoliucijos kelią leido sau galvoti tik apie gerus dalykus: dienos grožį, ant Poloko stalo gulinčius baigtus darbus, tris tūkstančius per metus, net „bandomąją“ konferenciją, numatytą rytdienai. Buvo visai nebloga vasara. Dabar, važiuodamas namo, galvojo apie gaivų dušą ir švarius drabužius. Paskui išgers chereso (lūpos maloniai susiraukė vien nuo tokios minties), o likusią popietės dalį snūduriuos su Times. O šį vakarą, jeigu viskas gerai eisis, bus tikrai šaunu sveikai padiskutuoti su Eiprilė dėl tos erzinančios sofos. Kad ir kas ją trikdytų, galima sutvarkyti. Tikriausiai buvo galima ir prieš kelias dienas, jei tik būtų pasivarginęs atsisėsti šalia ir pasikalbėti.

„Klausyk, — pradės, — vasara pasitaikė beprotiška. Žinau, kad mes abu buvome įsitempę. Suprantu, kad dabar jautiesi vieniša ir sutrikusi. Žinau, kad viskas atrodo niūriai, bet patikėk manimi, aš...“

Iš geltonų ir žalių lapų išniręs namas atrodė labai tvarkingas ir baltas. Pagaliau, ne toks jau blogas namas. Atrodė, kaip kartą pasakė Džonas Givingsas, kaip vieta, kur gyvena žmonės. Vieta, kur sudėtingi ir painūs gyvenimo procesai gali sukurti neįtikėtiną laimės harmoniją, o kartais — beveik tragišką netvarką ir absurdiškas minorines interliudijas („Tai viskas, bičiuliai!“). Vieta, kurioje visą beprotišką vasarą dėl daugybės priežasčių jautiesi vienišas ir sutrikęs, kurioje laikas nuo laiko daug kas pasirodo niūru, bet po galutinio įvertinimo matyti, kad viskas bus gerai.

Eiprilė dirbo virtuvėje. Grojo radijas.

— Oho, — ištarė Frenkas, ant stalo dėdamas sunkius sekmadienio laikraščius. — Labai graži diena.

— Taip. Puiki.

Ilgai ir maloniai maudėsi duše, paskui šepečiu ir šukomis ilgai šukavosi plaukus. Miegamajame apžiūrėjo trejus marškinius, kol nusprendė kuriuos vilkės prie prigludusių, švarių chaki spalvos kelnių. Brangios medvilninės flanelės, tamsiai žaliais ir juodais langučiais. Ilgokai staipėsi, kol nusprendė du kartus atlenkti rankogalius, apykaklę pakelti aukštyn, o priekį palikti prasagstytą iki krūtinės. Nuo Eiprilės tualetinio stalelio pasiėmė jos rankinį veidrodėlį ir pasižiūrėjo, kaip apykaklė atrodo iš šono. Iš profilio patikrino įtemptą žandikaulio raumenį.

Sugrįžęs į virtuvę, atsipalaidavęs, spragsėdamas pirštais per radiją skambančio džiazo ritmu pradėjo vartyti laikraščius. Turėjo du kartus pažvelgti į Eiprilę, kol suvokė, kuo ji kitokia. Žmona vilkėjo viena iš savo senų nėščiosios suknelių.

— Atrodo gražiai.

— Ačiū.

— Ar yra chereso?

— Nemanau. Ko gera, baigėsi.

— Prakeikimas. Spėju, kad ir alaus nėra.

Galvojo išgerti viskio, bet buvo dar per anksti.

— Padariau arbatos su ledu, jeigu nori. Padėjau šaldytuve.

— Gerai, — Frenkas įsipylė stiklinę iš tikrųjų nė nenorėdamas. — Beje, kur vaikai?

— Pas Kempbelus.

— Ak, gaila. Maniau, paskaitysiu jiems komiksų.

Keletą minučių, kol žmona plušo prie plautuvės, pavartė laikraščius. Paskui, neturėdamas ką veikti, pasislinko prie jos ir paėmė už rankos. Eiprilė sustingo.

— Klausyk, — pradėjo, — buvo beprotiška vasara. Žinau, kad tu, mes abu buvome įsitempę. Noriu pasakyti, žinau, kad tu...

— Žinai, kad nemiegu su tavimi, ir nori sužinoti, kodėl, — prakalbo Eiprilė, ištraukdama ranką. — Atleisk, Frenkai, aš nenusiteikusi apie tai kalbėti.

Frenkas padvejojo, paskui, norėdamas sukurti geresnę nuotaiką bendravimui, nuolankiai pabučiavo jai į pakaušį.

— Gerai. Tada apie ką kalbėti tu nusiteikusi?

Moteris baigė plauti indus ir išleido vandenį iš plautuvės. Dar paskalavo pašluostę. Kol neišgręžė ir nepakabino ant kablio, tylėjo. Pasitraukusi nuo plautuvės, atsisuko ir pirmą kartą pažvelgė į Frenką. Atrodė išsigandusi.

— Gal būtų geriau, jei mes visiškai apie nieką nekalbėtume? — paklausė. — Sakau, kad galėtume priimti kiekvieną dieną tokią, kokia ji yra, pasistengtume elgtis kaip pridera ir nemanyti, kad turime nuolatos viską aptarinėti?

Frenkas nusišypsojo jai kaip kantrus psichiatras.

— Nemanau, kad siūlau „nuolatos viską aptarinėti“ — paaiškino. — Tikrai ne tai turėjau galvoje. Norėjau tik pas...

— Gerai, — pertraukė Eiprilė, žengdama dar žingsnį atgal. — Viskas dėl to, kad tavęs nemyliu. Ką tu į tai?

Laimei, mandagi psichiatro šypsena tebešvietė Frenko veide. Ji leido nepriimti žmonos žodžių rimtai.

— Atsakymas nelabai tikęs, — maloniai paaiškino. — Man rūpi, ką iš tikrųjų jauti. Svarstau, ar toks tavo elgesys nėra noras visko išvengti, kol būsi, na... kol būsi tiriama. Savotiškas atsisakymas nuo asmeninių įsipareigojimų nuo dabar iki gydymo pradžios. Ar manai, kad taip galėtų būti?

— Ne, — nusisuko Eiprilė. — Ak, aš nežinau, o gal ir taip. Galvok, kaip tik nori, kaip tau patogiau.

— Na, vargu ar čia mano patogumo klausimas. Aš tik sakau, kad gyvenimas tęsiasi, ar tau atliekamas tyrimas, ar ne. Po velnių, aš žinau, kad tau dabar blogai. Buvo sunki vasara. Esmė ta, kad mes abu buvome įsitempę ir turėtume bandyti kiek tik galime padėti vienas kitam. Dievas mato, kad ir mano elgesys pastaruoju metu buvo gana keistas. Tiesą sakant, galvojau, ar man pačiam nenuėjus pas psichiatrą. Beje, — nusisuko ir, spoksodamas pro langą, įtempė žandikaulį, — beje, viena iš priežasčių, kodėl tikėjausi, kad galėtume vėl pasikalbėti ta, kad turiu tau kai ką papasakoti. Kai ką neurotiško ir neracionalaus, atsitikusio man prieš kelias savaites.

Ko gera, dar prieš susivokdamas, kad jo balsas skamba, Frenkas pradėjo pasakoti žmonai apie Moriną Grubę. Kalbėjo automatiškai gudraudamas, pateikdamas ją kaip „merginą iš Niujorko, kurios beveik nepažinojau“. Neminėjo, kad ji — įstaigos mašininkė. Rūpestingai pabrėžė, kad iš jo pusės nebuvo jokių emocijų, davė suprasti, kad tik jos poreikis buvo gilus ir nesuvaldomas. Jo minkštas ir stiprus balsas kartkartėmis dusliai užsikirsdavo dvejojant. Tai tik stiprino išpažinties, tokios panašios į grakštų romantišką pasakojimą, ritmiškumą.

— Manau, nulėmė jausmas, kad mano, na, mano vyriškumui iškilo grėsmė, kažkaip susijusi su abortu. Norėjau kažką įrodyti. Nežinau.

Šiaip ar taip, praėjusią savaitę nutraukiau. Visas kvailas nesąmones. Baigta. Tikrai baigta. Jei nebūčiau tuo tikras, manau, kad niekaip nebūčiau galėjęs tau papasakoti.

Pusę minutės kambaryje skambėjo tik radijas.

— Kodėl papasakojai? — paklausė Eiprilė.

Frenkas, vis dar žiūrėdamas per langą, papurtė galvą.

— Mieloji, nežinau. Bandžiau tau paaiškinti. Vis dar bandau paaiškinti sau pačiam. Tai štai kodėl pavadinau tą nutikimą neurotišku ir neracionaliu. Aš...

— Ne, — ėmė aiškinti Eiprilė, — neklausiu, kodėl turėjai merginą. Klausiu, kodėl man apie ją papasakojai? Kokia prasmė? Sukelti pavydą? Ar turėčiau įsimylėti tave, o gal pulti atgal su tavim į lovą, maždaug taip? Ką, tikėjaisi, kad pasakysiu?

Frenkas žiūrėdamas į ją pajuto, kad rausta, viepiasi kvailu vypsniu, kurį nesėkmingai bandė paversti psichiatro šypsena.

— Kodėl nesakai, ką jauti?

Atrodė, kad moteris kelias akimirkas galvojo, paskui gūžtelėjo pečiais:

— Jau pasakiau. Nieko nejaučiu.

— Kitaip tariant, tau nerūpi, ką aš veikiu, su kuo guluosi į lovą — niekas. Teisingai?

— Ko gera, taip. Nerūpi.

— Bet aš noriu, kad tau rūpėtų!

— Žinau, kad nori. Tikriausiai rūpėtų, jei mylėčiau, bet supranti, nemyliu. Nemyliu tavęs ir iš tikrųjų niekada nemylėjau. Supratau tik šią savaitę, štai kodėl dabar nenoriu kalbėtis. Aišku?

Pasistvėrusi dulkių šluostę, Eiprilė nupėdino į svetainę. Pavargusi gera namų šeimininkė, dirbanti namų ruošos darbus.

„Tik paklausykite, — pasigirdo įkyrus balsas iš radijo. — Dabar, per didįjį rudens išpardavimą visi Roberto Holo vyriški šortai ir sportiniai džinsai ypatingai atpiginti“.

Tvirtai stovėdamas ir žiūrėdamas į nepaliestą arbatos su ledu stiklinę ant stalo Frenkas jautė, kaip galva prisipildo tokios tirštos ir klampios painiavos, kad prasiveržia tik viena nuosekli mintis. Staiga prisiminė, koks tai sekmadienis, paaiškėjo, kodėl vaikai pas Kempbelus, ir kodėl nebuvo laiko kalboms.

— Ak, paklausyk, — tarė, apsisukdamas ir skubiais ryžtingais žingsniais paskui žmoną sekdamas į svetainę, — padėk tą prakeiktą skudurą minutei ir paklausyk. Paklausyk. Pirmiausia, tu velniškai gerai žinai, kad mane myli.

Penktas skyrius

— AK, TIKRA PRABANGA tik pasivažinėti, o ne vairuoti, — kalbėjo ponia Givings tvirtai įsikibusi keleivio durelių rankenos.

Kelionių į ligoninę metu visada vairuodavo vyras, o ji niekada nepamiršdavo pabrėžti, kokį atsipalaidavimą jis jai suteikia. Kai žmogus kiekvieną mielą dieną vairuoja automobilį, nėra žavesnio poilsio, kaip sėdėti ir leisti vairuoti kam nors kitam. Bet įpročio galia didžiulė. Ji ir toliau atidžiai stebėdavo kelią, tarsi sėdėtų prie vairo. Ties kiekvienu posūkiu ar „stop“ ženklu dešinė koja tiesdavosi ir spausdavo gumines grindis. Kartais pagavus save taip elgiantis, prisiversdavo stebėti pro langą bėgančius vaizdus. Nugaros raumenys atsipalaiduodavo ir atsiremdavo į sėdynių apmušalus. Rodydama ypatingą savikontrolę, ji net pajėgė atitraukti ranką nuo durelių rankenos ir pasidėti ant kelių.

— Vaje, ar ne nuostabi diena? — čiulbėjo ponia Givings. — Ak, pažiūrėk, lapai tik pradeda keistis. Ar gali būti kas nors gražesnio už rudens pradžią? Visos nuostabios spalvos ir tas oro gaivumas. Visada sugrąžina mane į... brangusis, ŽIŪRĖK!

Jos koja mygo į kilimėlį, o kūnas išsirietė klaikia poza, saugančia nuo susidūrimo poveikio. Tiesiai prieš juos iš šalutinio kelio suko raudonas sunkvežimis.

— Mieloji, matau jį, — ramino Hovardas Givingsas švelniai spausdamas stabdžius, kad sunkvežimis turėtų pakankamai erdvės pravažiuoti. Paskui, vėl spausdamas akseleratorių, patarė: — Tiesiog atsipalaiduok ir leisk man vairuoti.

— Ak, žinau. Atsipalaiduosiu. Atsiprašau. Žinau, kad kvailai elgiuosi.

Keletą kartų giliai įkvėpė, pasidėjo rankas ant šlaunų. Jos gulėjo taip nedrąsiai, kaip išgąsdinti paukščiukai.

— Po apsilankymų man pilve visada skraido tie bjaurūs drugeliai, ypač jei pasimatymai būna tokie ilgi.

— Paciento pavardė? — paklausė skausmingai laiba mergaitė registratūroje.

— Džonas Givingsas, — ištarė ponia Givings, mandagiai linktelėdama galva.

Stebėjo, kaip apgraužtas mergaitės pieštukas slenka pavardžių sąrašu, kol sustoja prie Givingso Džono.

— Giminystė?

— Tėvai.

— Pasirašykite čia ir paimkite kortelę. 2A palata, laiptais aukštyn ir į dešinę. Parvežkite pacientą atgal iki penktos po pietų.

Laukiamajame prie 2A palatos nuspaudę skambutį su užrašu „KVIESTI PALYDOVĄ“, ponas ir ponia Givingsai droviai susiliejo su grupe kitų lankytojų, tyrinėjančių pacientų meno kūrinių parodą. Tarp piešinių kabėjo tiksliai spalvotu pieštuku atkurtas antinas Donaldas bei sudėtinga rudai purpurinė nukryžiavimo scena, kurioje saulė ir mėnulis nutapyti ta pačia tamsiai raudona spalva kaip ir kraujo lašai, krentantys tiksliai išmatuotais intervalais iš žaizdos tarp Išganytojo šonkaulių.

Po minutės už užrakintų durų išgirdo negarsų guminių kulnų dunksėjimą ir raktų žvangėjimą. Durys sunkiai atsivėrė, ir akiniuotas jaunas vyras ištarė:

— Prašom paruošti savo korteles.

Tada leido po du įeiti į vidinį laukiamąjį — didelį blausiai apšviestą kambarį su plastikiniais stalais ir kėdėmis, skirtomis lengvatų neturinčių pacientų lankytojams. Dauguma stalų buvo užimta, tačiau pokalbių beveik nesigirdėjo. Prie stalo, esančio arčiausiai durų, sėdėjo ir už rankų laikėsi jauna juodaodžių pora. Sunku buvo pasakyti, kad vyras yra pacientas, kol nepastebėjai, kad kita ranka desperatiškai spaudė chromuotą stalo koją. Krumpliai pabalo, laikėsi taip tvirtai, tarsi tai būtų siūbuojančio laivo turėklai. Tolėliau sena moteris šukavo susivėlusius sūnaus plaukus. Vaikino amžius galėjo būti tarp dvidešimt penkerių ir keturiasdešimties. Jo galva klusniai siūbavo nuo kiekvieno perbraukimo, tarsi būtų valgęs nuluptą bananą.

Palydovas pakabino raktus ant klubo prie gnybtuko šalia kišenės. Atsistojo koridoriuje prie palatos ir pradėjo pompastiškai šaukti vardus iš surinktų kortelių. Žiūrint pro jį į koridorių, užlietą garsų iš visokių radijo stočių, buvo matyti tik vaškuoto linoleumo platybė ir kelių plieninių ligoninės lovų kampai. Po kurio laiko palydovas sugrįžo. Tvarkingas ir baltas ėjo vargano parado priekyje. Džonas Givingsas buvo atvestas paskutinis. Aukštas ir šleivas, viena ranka sagstėsi megztinį, kitoje nešėsi darbininkišką saržos kepurę.

— Na, — ištarė pasisveikindamas su tėvais. — Šiandien išleidžia kalinius pabūti saulėkaitoje? Didelis dalykas.

Rūpestingai užsimaukšlino kepurę tiksliai ant galvos vidurio — pasiruošimas viešam pasirodymui buvo baigtas.

— Eime.

Nė vienas neprabilo automobilyje, kol neišriedėjo už ligoninės teritorijos ribų. Pravažiavo ilgų mūrinių palatų pastatų eiles, administracijos pastatą, mažojo beisbolo aikštę, gerai prižiūrėtą žolės ratą su dviem baltais stiebais valstijos ir Amerikos vėliavai. Toliau — ilgu juodu keliu magistralės link. Ponia Givings sėdėdama ant galinės sėdynės (jai paprastai čia būdavo patogiau, kai Džonas įsitaisydavo priekyje), bandė nustatyti sūnaus nuotaiką tyrinėdama jo sprandą. Paskui išspaudė:

— Džonai?

— Mm?

— Turime gerų naujienų. Žinai Vilerius, jie tau labai patinka? Beje, jeigu tu nori, jie labai maloniai pakvietė mus vėl šiandien užsukti. Tai viena. Bet tikrai gera žinia ta, kad jie nusprendė likti. Galų gale jie nevažiuoja į Europą. Argi tai ne miela?

Neramiai šypsodamasi motina stebėjo, kaip Džonas lėtai atsisuka.

— Kas atsitiko? — paklausė sūnus.

— Na, aš tikrai ne... ką turi omenyje klausdamas „kas atsitiko“, mielasis? Nemanau, kad kažkas turėjo „atsitikti“. Įsivaizduoju, kad jie paprasčiausiai viską aptarė ir pakeitė nuomonę.

— Vadinasi, net nepaklausei? Žmonės pasiruošė nuveikti kažką tokio, o paskui atsisakė tos idėjos, o tu net nepaklausei, kas nutiko? Kodėl?

— Na, Džonai, tikriausiai todėl, kad nemanau, jog mano reikalas klausinėti. Nesiteirauju tokių dalykų, jeigu kitas žmogus nenusiteikęs pats papasakoti.

Moteris stengėsi nutildyti atsargumo gaidelę balse, kuris, rodosi, prieštaravo jai. Privertė savo kaktos ir burnos odą susidėlioti džiugios šypsenos forma.

— Ar negalėtume tiesiog pasidžiaugti, kad jie lieka, nesiteiraudami kodėl? O, pažiūrėk į tą mielą seną siloso bokštą. Niekada anksčiau nebuvau jo pastebėjusi, o tu? Turbūt pats aukščiausias bokštas šiose apylinkėse.

— Tai mielas senas siloso bokštas Ma, — pakartojo Džonas. — Mielos žinios apie Vilerius, o tu esi mielas žmogus. Ar ne, tėti? Argi ji ne miela, tėti?

— Taip, Džonai, — atsiliepė Hovardas Givingsas. — Dabar nurimkime.

Ponios Givings pirštai traškino ir plėšė degtukų dėžutę drėgnomis juostelėmis. Užsimerkusi bandė sutelkti jėgas beveik visada ateinančiai sunkiai popietei.

Nerimas padidėjo prie Vilerių virtuvės durų. Jie buvo namie, stovėjo abu automobiliai. Tačiau namas atrodė keistai nesvetingai, tarsi jie būtų nelaukę lankytojų. Niekas neatsiliepė lengvai pabeldus į durų stiklą, nuo kurio ryškiai atsispindėjo dangus, medžiai, jos nutįsęs veidas, Džono ir Hovardo atvaizdai. Pabeldė dar kartą. Šį kartą, prispaudusi prie stiklo ranką, pažiūrėjo vidun. Virtuvė buvo tuščia (ant stalo įžiūrėjo kažką panašaus į stiklinę arbatos su ledu), bet būtent tada iš svetainės skubiai išėjo Frenkas Vileris. Atrodė baisiai — tarsi tuojau suriks, pravirks arba smurtaus. Moteris iš karto suprato, kad Frenkas negirdėjo beldimo ir nežino, kad ji stovi už durų. Jis atėjo ne atidaryti durų, tik desperatiškai spruko iš svetainės, o gal ir iš namo. Nebuvo laiko atsitraukti — Frenkas užklupo moterį susikūprinusią ir spoksančią jam į akis. Tai privertė jį pajudėti, sustoti ir sudėlioti veido bruožus į šypseną, atitinkančią ponios Givings šypseną.

— Na, — prabilo atidarydamas duris, — sveiki. Užeikite.

Tada visi draugiškai patraukė svetainės link. Eiprilė buvo ten. Ji irgi atrodė baisiai — išblyškusi ir išsekusi. Sukinėjo pirštus prie juosmens.

— Malonu jus visus matyti, — ištarė silpnu balsu. — Gal prisėsite? Bijau, kad namuose baisi netvarka.

— Ar mes siaubingai anksti? — pasiteiravo ponia Givings.

— Anksti? Ne, ne. Mes tik... Ar kas nors norėtų išgerti? Arbatos su ledu, ko nors kita?

— Ak, visiškai nieko, ačiū. Tiesą sakant, pabūsime tik minutėlę. Užsukome pasisveikinti.

Draugija suskilo į keistas nejaukias grupes: trys Givingsai sėdėjo vienas šalia kito, du Vileriai stovėjo atsirėmę nugaromis į knygų spintą. Nenustygo vietoje, kalbėdami judėjo pirmyn atgal. Tik dabar, stebėdama porą, ponia Givings bandė spėti susikaustymo priežastį. Jie tikriausiai barėsi.

— Klausykit, — prabilo Džonas ir visos kitos kalbos akimirksniu liovėsi, — tarp kitko, kokios problemos? Girdėjau, kad jūs, žmonės, pakeitėt nuomonę. Kaip tai nutiko?

— Na, — pradėjo Frenkas ir sutrikęs caktelėjo liežuviu. — Na, ne visai taip. Galima sakyti, kad mūsų nuomonė buvo priverstinai pakeista.

— Kaip tai?

Frenkas nedrąsiai šonu žengtelėjo prie žmonos ir atsargiai atsistojo už jos.

— Na, manau, kad dabar tai gana akivaizdu.

Ponia Givings pirmą kartą nukreipė akis ir pastebėjo, kuo dėvi Eiprilė. Nėščiosios drabužiais!

— Ak, Eiprilė! — sušuko, — nagi, tai juk tikrai nuostabu!

Ji svarstė, ko tikimasi iš žmogaus tokiomis akimirkomis. Ar turėtų atsistoti ir — na, pabučiuoti ją, ar ką? Bet Eiprilė neatrodė kaip mergina, kuri norėtų būti bučiuojama.

— Aš manau, kad tai baisiai jaudinama, — tęsė ponia Givings, — negaliu apsakyti, kaip man malonu. Tikiuosi, kad jums dabar reikės didesnio namo, tiesa? — per visą šneką tikėjosi, kad Džonas nutylės. Tačiau pasigirdo balsas:

— Sustok sekundę, ma, — prabilo sūnus atsistodamas, — sustok sekundę. Nesupratau, — tarė, nukreipdamas prokuroro patikėtinio žvilgsnį į Frenką, — kas čia taip akivaizdu? Suprantu, ji nėščia, na ir kas? Ar žmonės Europoje neturi vaikų?

— Ak, iš tikrųjų, Džonai, — prakalbo ponia Givings, — nemanau, kad mums reikėtų...

— Ma, ar tu gali patylėti? Aš uždaviau žmogui klausimą. Jeigu jis nenori man atsakyti, manau, kad turi pakankamai sveiko proto pats tą pasakyti.

— Žinoma, — atsiliepė Frenkas, šypsodamasis savo batams, — tikriausiai taip tik sakoma, kad žmonėms nepatartina turėti vaikų, jei neįstengia jų išlaikyti. Kadangi taip nutiko, vienintelis būdas vaikelį išlaikyti — likti čia. Matai, tai pinigų klausimas.

— Gerai, — aiškiai patenkintas linktelėjo Džonas, žvelgdamas tai į vieną, tai į kitą Vilerį. — Gerai. Priežastis suprantama.

Atrodė, kad abiem palengvėjo. Tačiau ponia Givings nenurimo, nes iš patirties žinojo, kad tuojau atsitiks kažkas visiškai bjauraus.

— Pinigai visada gera priežastis, — kalbėjo Džonas. Jis pradėjo žingsniuoti aplink kilimą, susikišęs rankas į kišenes. — Bet beveik niekada nebūna tikroji priežastis. Kokia tikroji priežastis? Žmona atkalbėjo, ar ką?

Visa jėga atsisuko savo spindinčia šypsena į Eiprilę. Ji ėjo per kambarį įsmeigti cigaretės į peleninę. Trumpai pakėlė akis į jį ir vėl nuleido.

— Hm? — atkakliai tęsė Džonas. — Mažytė moteris nusprendė, kad nepasiruošusi baigti žaisti namus? Ne, ne, ne tai. Galiu atskirti. Ji per daug tvirta. Tvirta, moteriška ir pragariškai tinkama. Gerai, tada, vadinasi, tu, — siūbavo aplink Frenką. — Kas atsitiko?

— Džonai, prašau, — maldavo ponia Givings, — tu labai...

Tačiau dabar jo niekas negalėjo sustabdyti.

— Kas atsitiko? Išsigandai, ar ką? Nutarei, kad galų gale tau čia patinka? Pamanei, kad daug patogiau čia, beviltiškoje tuštumoje ar... Oho, pataikiau! Pažiūrėkite į jo veidą? Ar šilta?

— Džonai, tu neįmanomai nemandagus, Hovardai, prašau...

— Gerai, sūnau, — stodamasis prabilo Hovardas Givingsas, — manau, kad mums geriau...

— Vaikine! — Džonas prapliupo bliaunančiu juoku. — Vaikine! Nenustebčiau, jeigu tu tyčia ją užtaisei, kad galėtum visą likusį gyvenimą slėptis už tos nėščiosios suknelės.

— Dabar klausykite, — iškošė Frenkas Vileris ir drebėdamas nuo galvos iki kojų, suspaudė kumščius. Ponia Givings buvo priblokšta ir nustebusi. — Manau, kad jau pakaks. Kas, po velniais, manotės esą? Ateinate čia ir tauškiate, kas tik šauna į galvą. Manau, kad jau pats laikas jums pasakyti, pasilaikykite savo prakeiktą...

— Jam negerai, Frenkai, — pavyko įsiterpti poniai Givings, nuo per didelio susikaupimo krimstelėjusiai sau į lūpą.

— Ak, negerai mano kvailiui. Atleiskite, ponia Givings, bet man nusispjauti, ar jam gerai, ar ne, gyvas jis ar miręs. Tik noriu, kad savo sumautą nuomonę reikštų ten, kur jam ir dera — beprotnamyje.

Stojo skausminga tyla. Ponia Givings tebekramtė lūpą. Visas būrelis spietėsi viduryje kambario. Hovardas dėmesingai lankstė šviesų lietpaltį. Eiprilė paraudusi spoksojo į grindis. Frenkas tebedrebėjo ir garsiai kvėpavo, jo akyse atsispindėjo baisi panieka ir pažeminimas. Vienintelis Džonas šypsojosi giedra šypsena ir atrodė ramus.

— Tikrą šaunuolį turi, Eiprilė, — ištarė pašaipiai, mirktelėjo Eiprilei ir užsimaukšlino darbininko kepurę ant galvos, — tikrą šaunuolį šeimos vyrą, tvirtą pilietį. Man tavęs gaila. Tačiau... gal jūs verti vienas kito? Pagal tai, kaip dabar atrodai, pradedu gailėtis ir jo. Turėtum apie tai pagalvoti. Matyt, jam buvo ne kas, jei vaikų darymas — vienintelis būdas įrodyti, kad turi kiaušius.

— Gerai, Džonai, — murmėjo Hovardas, — eikime į automobilį.

— Eiprilė, — šnibždėjo ponia Givings, — negaliu apsakyti, kaip apgailestauju...

— Teisingai, — pratarė Džonas, išeidamas su tėvu, — atsiprašau, atsiprašau, atsiprašau. Gerai, ma? Ar pasakiau „atsiprašau“ pakankamai kartų? Man taip pat gaila. Prakeikimas. Lažinuosi, kad esu labiausiai apgailėtinas šunsnukis iš visų. Žinoma, taip ir turi būti. Negi, po velniais, turėčiau būti patenkintas, ką?

Jeigu jau niekaip negalima išgelbėti šios baisios dienos, galvojo Ponia Givings, Džonas bent jau leidžiasi Hovardo ramiai išvedamas. Jai tereikia sekti paskui — kažkaip pereiti kambarį, išeiti iš namo, tada viskas bus baigta.

Bet Džonas dar nebaigė.

— Ei, džiaugiuosi dėl vieno dalyko, — pranešė, sustojęs prie durų ir atsisukęs.

Vėl prapliupo juoku. Ponia Givings manė, kad mirs, kai jis ištiesė ilgą geltonomis dėmėmis nusėtą smilių ir nukreipė į nežymų Eiprilės nėštumo kauburėlį.

— Žinote, dėl ko aš džiaugiuosi? Džiaugiuosi, kad ne aš būsiu tas kūdikis.

Šeštas skyrius

KAI GIVINGSAI išėjo, Frenkas pirmiausia įsipylė burbono per tris pirštus ir vienu ypu išsriaubė.

— Gerai, — ištarė atsisukdamas į žmoną. — Gerai, nieko man nesakyk.

Viskio kamuolys skrandyje sukėlė mėšlungišką kosulį.

— Nieko man nesakyk. Leisk atspėti. Padariau iš savęs šlykštų spektaklį, teisingai? Ak, dar vienas dalykas.

Nusekė paskui ją per virtuvę į svetainę. Apimtas gėdos, pykčio, apgailėtino nusižeminimo spoksojo į lygų Eiprilės pakaušį.

— Dar vienas dalykas. Viskas, ką tas žmogus pasakė, yra tiesa. Taip? Ar ne tai tu ketini pasakyti?

— Akivaizdu, kad man nereikia burnos aušinti. Tu pasakei už mane.

— Ak, Eiprilė, negi nematai, kaip neteisinga? Nematai, kaip siaubingai, bjauriai neteisinga, jeigu tu taip galvoji?

Moteris atsisuko veidu į jį.

— Ne. Kodėl neteisinga?

— Todėl, kad vyras — beprotis.

Pasidėjo gėrimą ant palangės, norėjo atlaisvinti rankas. Su aistringu nuoširdumu, išskėtęs pirštus, glaudė prie krūtinės, atitraukęs rankas, spaudė virpančius kumščius, purtė juos sau po smakru.

— Tas vyras — beprotis, — vėl pradėjo. — Ar žinai, koks beprotybės apibrėžimas?

— Ne. O tu?

— Žinau. Nesugebėjimas sutarti su kita žmogiška būtybe. Nesugebėjimas mylėti.

Eiprilė prajuko. Atlošė galvą, atsivėrė dvi tobulos dantų eilės, akys nuostabiai susiaurėjo, kvatojimas skambėjo kambaryje.

— Nesu... — bandė ištarti, — ne... nesugeb... nesugebėjimas...

Juokas virto isterija. Ji siūbavo ir klupinėjo atsiremdama tai į vieną, tai į kitą baldą, į sieną ir vėl atgal. Vis juokėsi ir juokėsi. Frenkas stebėjo ir svarstė, ką daryti. Filmuose, kai moteris ištikdavo panaši isterija, vyrai pliaukštelėdavo joms per skruostą, ir jos liaudavosi. Bet filmuose patys vyrai visada būna pakankamai ramūs, kad galėtų suprasti, dėl ko sudavė. Frenkas toks nebuvo. Iš tiesų jis negalėjo nieko. Tik stovėjo ir žiūrėjo, tai kvailai išsižiodamas, tai vėl užsičiaupdamas.

Galų gale ji susmuko kėdėje. Vis dar juokėsi. Frenkas laukė tikėtino perėjimo nuo juoko prie ašarų. Taip paprastai nutikdavo filmuose. Tačiau Eiprilė keistai paprasčiausiai nuščiuvo, tarsi atsigaudama po juokingo anekdoto, bet ne po isterijos.

— Ak, Frenkai, tu tikrai nuostabus oratorius. Jeigu juodą liežuviu būtų galima paversti baltu, turėtum darbo. Taigi dabar aš — beprotė, nes nemyliu tavęs, teisingai? Ar tokia esmė?

— Ne. Neteisingai. Tu nesi beprotė ir tu myli mane. Štai esmė.

Eiprilė atsistojo ir atbula pasitraukė nuo jo, akys svaidė žaibus.

— Bet aš nemyliu. Tiesą sakant, bjauriuosi tavimi. Iš tikrųjų, jei prieisi arčiau, jei paliesi, manau, klyksiu.

Tada jis palietė ją, sakydamas:

— Ak, mieloji paklau... — o ji suklykė.

Klyksmas aiškiai buvo netikras — moteris šaltai žvelgė jam į akis, tačiau aukštas, spigus ir toks garsus, kad supurtė visus namus. Kai ji nutilo, Frenkas sušvokštė:

— Prakeiktoji. Prakeikta visa tavo šlykšti, bjauri maža... Ateik čia, prakeikimas...

Eiprilė mikliai prasmuko pro vyrą ir apsuko kėdę, kad užblokuotų jam kelią. Jis pačiupo kėdę, sviedė ją į sieną, viena koja nulūžo.

— Ką dabar ketini daryti? Trenkti man? — provokavo Eiprilė. — Parodyti, kaip mane myli?

— Ne, — Frenkas iš karto pasijuto labai stiprus, — o, ne. Nesijaudink. Nesivarginčiau. Tu neverta tų pastangų, kurių reikia, kad tau trenkčiau. Tu esi tuščias... — kalbėdamas jautė didingos laisvės pojūtį, nes nebuvo vaikų, — esi tuščias, netikras sušiktas moters lukštas...

Po daugelio mėnesių toks atviras išsiliejimas buvo pirmas. Frenkas persekiojo, ratais vaikščiojo paskui Eiprilę šaukdamas, drebėdamas ir gaudydamas kvapą.

— Kodėl, po velnių, gyveni mano name, jei taip manęs nekenti? Hm? Ar atsakysi? Kurių velnių nešioji mano vaiką? — pirštu kaip Džonas Givingsas parodė į pilvą. — Kodėl, po velniais, juo neatsikratei, kai turėjai galimybę? Todėl, klausyk. Klausyk, turiu tau naujienų.

Didžiulis malonumas sklido jo viduje, kai lėtai ir ramiai intonavo žodžius. Jam atrodė, kad tai skaidriausias iki šiol nepatirtas tiesos prasiveržimas:

— Dėl Dievo, norėčiau, kad būtum tą padariusi.

Tobula paskutinė eilutė. Prasistūmė pro Eiprilę ir išėjo iš kambario. Siūbuojančiu, persikreipusiu koridoriumi patraukė į miegamąjį. Koja paskui save užtrenkęs duris, staigiai atsisėdo ant lovos, dešiniosios rankos kumščiu trenkė į kairiosios delną. Oho!

Kaip išrėžė! Bet argi tai ne tiesa? Argi jis nenorėjo, kad ji tai padarytų? „Taip, — sušnibždėjo garsiai, — taip, norėjau, norėjau, norėjau“. Išsižiojęs kvėpavo garsiai ir sunkiai. Širdis daužėsi kaip būgnas. Paskui sučiaupė sausas lūpas ir nutilo. Kambaryje buvo girdėti tik gergždžiantis įkvepiamo ir iškvepiamo oro garsas. Vėstant kraujui, pamažu nuščiuvo, akys pradėjo išskirti kai kuriuos daiktus: besileidžiančios saulės spindulių nušviestą langą ir užuolaidas, ant Eiprilės tualetinio stalelio išrikiuotus kvapius stiklainiukus ir buteliukus, ant pravertų spintos durų kabančius jos baltus naktinius marškinius, tvarkingai prie spintos durų išrikiuotus batus: trijų colių aukštakulniai, baleto bateliai, nešvarios miegamojo šlepetės.

Taip tylu. Buvo bepradedąs gailėtis, kad čia užsidarė dar ir dėl to, kad norėjo išgerti. Paskui išgirdo, kad užsidarė virtuvės durys ir nusileido širma. Sukilo sena panika — Eiprilė jį palieka.

Pašoko ir be garso nuskuodė atgal į namą. Troško pagauti ją ir ką nors pasakyti. Bet ką, kol dar neužvedė automobilio. Tačiau jos nebuvo nei automobilyje, nei kur nors netoliese. Nebuvo niekur. Išnyko. Frenkas, ieškodamas žmonos, apibėgo aplink namą net skruostai kretėjo. Mintyse jau buvo pradėjęs antrą ratą, kai pastebėjo ją aukštai, tarp medžių. Ji svirduliuodama kopė į kalvą. Atrodė labai maža tarp uolų ir medžių. Frenkas pasileido per veją, vienu šuoliu įveikė akmenų sieną ir klupinėdamas per brūzgynus nubėgo paskui svarstydamas, ar Eiprilė šį kartą iš tikrųjų išprotėjo. Kurių galų ji ten klaidžioja? Kai pasivys, kai paims už rankos ir apsuks, kažin, ar ji spoksos ir šypsosis beprasmiška pamišėlės šypsena?

— Nesiartink, — sušuko moteris.

— Eiprilė, paklausyk, aš...

— Nesiartink. Ar net miške negaliu tavęs atsikratyti?

Frenkas stovėjo šnopuodamas dešimčia jardų žemiau. Bent jau viskas gerai. Veidas aiškus. Čia jie negalėjo bartis. Juos puikiai matė visos akys ir girdėjo visos ausys visuose namuose prie kelio.

— Eiprilė, paklausyk, ne tai turėjau galvoje. Garbės žodis! Nenorėjau, kad tu tai padarytum.

— Vis dar pliurpi? Ar nėra jokio būdo tave užčiaupti?

Atsirėmusi į medžio kamieną, žiūrėjo į vyrą.

— Prašau, nulipk. Ką tu ten virš...

— Frenkai, ar nori, kad vėl klykčiau? Nes, jeigu pasakysi dar bent žodį, klyksiu. Tikrai.

Jeigu klyktų čia, ant kalvos šlaito, išgirstų kiekviename Revoliucijos kelio name. Girdėtų ant kalvos ir Kempbelų name. Frenkui neliko nieko kita, tik grįžti atgal vienam. Žemyn kalva per mišką, per pievelę ir į namą.

Įėjęs į virtuvę sutelkė visą dėmesį ir nuožmiai stebėjo Eiprilę per langą. Stovėjo, pasilenkė, galų gale atsisėdo. Toliau nuo lango, šešėlyje, kad nepastebėtų.

Atrodė, kad ten, viršuje, ji nieko neveikia. Ir toliau stovėjo atsirėmusi prie medžio, kol nusileido sutemos ir buvo sunku įžiūrėti. Gelsvai blykstelėjo prisidegama cigaretė. Paskui, kol rūkė, buvo matyti mažytė judanti rausva žarijėlė. Kai užgeso, miškas pasinėrė į visišką tamsą.

Frenkas atkakliai stebėjo tą vietą tarp medžių, kol blyški jos figūra nustebino pasirodžiusi daug arčiau. Eiprilė žingsniavo veja. Vos spėjo prieš jai įeinant dingti iš virtuvės. Paskui, pasislėpęs svetainėje, klausėsi, kaip ji pakelia telefono ragelį ir surenka numerį.

Balsas normalus ir ramus.

— Alio, Mile? Sveika... Ak taip, neseniai išvyko. Klausyk, svarsčiau, ar galėčiau paprašyti paslaugos. Jaučiuosi nekaip, gal gripas, kažkas tokio. Frenkas pervargęs. Gal labai neprieštarautum, jei vaikai liktų nakčiai?.. Ak, nuostabu, Mile, ačiū... Ne, nesivargink, jie abu vakar išsimaudė vonioje... Na, žinau, jiems irgi patiks. Pas jus jie visad nuostabiai praleidžia laiką... Gerai, puiku. Paskambinsiu iš ryto.

Tada įėjo į svetainę ir uždegė šviesas. Sprogstamas spindesys privertė abu sumirksėti ir prisimerkti. Pirmiausia Frenkas sumišo. Ji taip pat atrodė sutrikusi, kol perėjo kambarį ir nusisukusi atsigulė ant sofos.

Praeityje, jeigu nutikdavo kažkas panašaus, Frenkas išeidavo, užvesdavo automobilį ir važiuodavo mylių mylias. Sustodavo prie mėlynai ir raudonai apšviestų barų, pažerdavo pinigus ant šlapių prekystalių. Niūriai klausydavosi ilgų girtų padavėjų ir statybininkų pokalbių. Grodavo žvangančių automatinių patefonų plokšteles ir vėl vairuodavo. Lėkdavo dideliu greičiu, rydamas naktį, kol galėdavo užmigti.

Šią naktį nebuvo tam pasirengęs. Bėda ta, kad niekada anksčiau nėra buvę taip, kaip šiandien. Frenkas fiziškai nepajėgė išeiti ir užvesti automobilį, jau nekalbant apie vairavimą. Keliai nutirpo, galva gaudė, jautė romų dėkingumą saugančiam namo kiautui. Šiuo metu galėjo tik nueiti į miegamąjį ir vėl užsidaryti. Vis dėlto, nepaisant visos nevilties, užteko sveikos nuovokos pasiimti viskio. Atėjo naktis su siaubingais ir labai ryškias sapnais. Drybsojo su drabužiais ir prakaitavo. Kartais pabusdamas ar sapnuodamas, kad pabudo, manė girdįs Eiprilę vaikščiojant po namus. Paskui, prieš rytą, galėtų prisiekti, kad pramerkęs akis pamatė ją, sėdinčią šalia ant lovos krašto. Sapnavo ar ne?

— Ak, mažyte, — sušnibždėjo sutrūkinėjusiomis ir sutinusiomis lūpomis. — Ak, mano mažyte, neišeik. — Pasiekęs paėmė už rankos, — ak, prašau, pasilik.

— Š-š-š. Viskas gerai, — atsiliepė žmona ir suspaudė jo pirštus, — viskas gerai, Frenkai. Miegok.

Eiprilės balso skambesys ir rankos vėsumas suteikė tokią stebuklingą ramybę, kad jam neberūpėjo, ar tai sapnas. Tiek pakako, kad vėl paskęstų miege, šį kartą, laimei, be sapnų.

Tikrasis pabudimas atėjo su ryškiu geltonu skausmu. Beveik neturėjo laiko pagalvoti, kad šiandien nepajėgia keliauti į tarnybą. Prisiminė, kad privalo, nes šiandien bandomosios konferencijos diena. Tirtėdamas prisivertė atsikelti ir nueiti į vonią. Čia romiai ištvėrė dušo ir skutimosi išbandymus.

Rengiantis nelogiška, beprotiška viltis privertė smarkiau plakti širdį. Jeigu tai buvo ne sapnas? Jeigu ji iš tikrųjų įėjo, sėdėjo ant lovos ir taip su juo kalbėjosi? Kai įėjo į virtuvę atrodė, kad jo viltis pasitvirtino. Virtuvė atrodė stulbinamai.

Stalas rūpestingai padengtas pusryčiams. Dviem. Virtuvė užlieta saulės šviesos ir kavos bei šoninės aromato. Eiprilė stovėjo prie viryklės, vilkėjo nauja nėščiosios suknele. Pažiūrėjo į jį ir droviai nusišypsojo.

— Labas rytas, — pasisveikino.

Frenkas norėjo atsiklaupti ir apkabinti jos šlaunis, bet susilaikė. Kažkas pakuždėjo, galbūt šypsenos drovumas, turbūt verčiau nedaryti nieko panašaus. Geriau prisijungti prie jos žaidžiamo žaidimo. Keisto, įmantraus apsimetimo, kad vakar nieko neįvyko.

— Labas rytas, — atsakė vengdamas jos žvilgsnio.

Atsisėdęs išsilankstę servetėlę. Neįtikėtina. Po barnio nė vienas rytas nebuvo toks lengvas kaip šis. Vis dėlto nė vienas barnis, pagalvojo gurkštelėdamas kavos, nebuvo toks baisus kaip šis. Ar gali būti, kad pagaliau išsiaiškino iki galo? Turbūt taip atsitiko, kai iš tikrųjų nebebuvo ko pasakyti. Nei kandžiai, nei atlaidžiai. Gyvenimas išsprendė, reikia eiti toliau.

— Tikrai nuostabus rytas, ar ne? — prakalbo.

— Taip, nuostabus. Norėtum plaktos kiaušinienės ar keptų kiaušinių?

— Ak, iš tikrųjų nesvar... Na, taip, plaktos, manyčiau. Jeigu nesunku.

— Puiku. Aš irgi plaktos.

Netrukus draugiškai sėdėjo vienas priešais kitą prie šviesaus stalo. Tyliai pasikeisdavo mandagumo frazėmis perduodami sviestu apteptą skrebutį. Iš pradžių Frenkas nedrįso valgyti. Jautėsi taip, kaip pirmą kartą, būdamas septyniolikos metų, nusivedęs merginą pietų. Kai net mintis apie maisto įsidėjimą į burną ir kramtymą tiesiai prieš ją, atrodė nedovanotinai nemandagi. Išgelbėjo tas pats, kaip ir tada — netikėtas suvokimas, kad yra nesuvaldomai alkanas.

Tarp kąsnių pastebėjo:

— Savotiškai miela dėl įvairovės pusryčiauti be vaikų.

— Taip.

Eiprilė nevalgė kiaušinienės. Frenkas pastebėjo, kad siekiant kavos puodelio, jos pirštai truputį virpa. Jei ne tai, būtų atrodžiusi visiškai šaltakraujiška.

— Pamaniau, kad šiandien tu tikriausiai norėsi gerų pusryčių, — prakalbo. — Turiu galvoje, kad tau šiandien gana svarbi diena. Ar ne šiandien konferencija su Poloku?

— Teisingai, taip.

Ji net tai prisiminė! Bet jis paslėpė džiūgavimą po nepritariama pusės lūpų šypsena, kuria naudojosi daugybę metų kalbėdamas apie Noksą, ir pareiškė:

— Didelio čia daikto.

— Na, — paprieštaravo Eiprilė, — manau, tas reikalas gana didelis. Bent jau jiems. Ką tiksliai, tavo manymu, turėsi daryti? Kol jie pradės siuntinėti į keliones? Niekada man nepasakojai.

Juokauja, ar ką?

— Nepasakojau? — perklausė. — Na, žinoma, aš pats dar nedaug žinau. Štai, koks reikalas. Manau, kad, kaip Polokas sako, dažniausiai turėsiu „numatyti tikslus“: sėdėsiu ir leisiu jam kalbėti, taip manau. Vaidinsiu, kad kai ką išmanome apie kompiuterius. Ir, žinoma, pagrindinė viso šio reikalo priežastis, bent jau aš manau, kad tai pagrindinė priežastis — Noksas tikriausiai ruošiasi pirkti vieną tų tikrai didelių kompiuterių, didesni negu 500. Pasakojau?

— Ne. Nemanau.

Nuostabiausia tai, kad atrodė, jog ji iš tikrųjų nori viską išgirsti.

— Na, žinau vienas tų siaubingai didelių daiktų kaip Univac. Tokias mašinas naudoja oro prognozėms, rinkimų rezultatų numatymui bei panašiems dalykams. Toks daiktas kainuoja kelis milijonus, supranti. Jeigu Noksas pradės tokius gaminti, vieną dieną turės organizuoti visiškai naują reklamos kampaniją. Manau, kad būtent tai ir vyksta.

Atsirado keistas pojūtis, kad plaučiai išsiplėtė, o ore padaugėjo deguonies. Įtempti ir pakelti pečiai pagaliau nusileido ir ramiai atsirėmė į kėdės atkaltę. Ar taip jaučiasi kiti vyrai, kai pasakoja žmonoms apie savo darbą?

— ...iš esmės tai tik baisingai didelė, nežmoniškai greita skaičiavimo mašina, — atsakė į jos protingą klausimą, kaip kompiuteris iš tikrųjų veikia, — tik vietoj mechaninių dalių, supranti, jame yra tūkstančiai mažyčių atskirų vakuuminių vamzdelių.

Po akimirkos ant popierinės servetėlės jau piešė diagramą, vaizduojančią dvigubų skaitmeninių impulsų judėjimą kompiuterinių mazgų schemoje.

— O, suprantu. Bent jau manau, kad suprantu, taip. Tai tikrai savotiškai įdomu, tiesa? — pasiteiravo moteris.

— Ak, na, aš nežinau. Taip, manau, kad tai kažkaip, savotiškai įdomu. Žinoma, daug apie tai nežinau, tik pagrindinę idėją.

— Visada taip sakai. Lažinuosi, kad iš tikrųjų žinai daugiau negu manai. Šiaip ar taip, aiškini gerai.

— O?

Pajuto, kaip nukaito besišypsantys skruostai. Nuleido akis ir įsidėjo pieštuką į vidinę šiugždančio gabardino kostiumo kišenę.

— Na, ačiū, — baigė gerti antrąjį puodelį kavos, — manau, kad verčiau judėsiu.

Eiprilė taip pat atsistojo, išsilygino sijoną.

— Paklausyk, Eiprilė, vis dėlto buvo puiku, — Frenkui suspaudė gerklę. Jautė, kad tuoj pravirks, bet pavyko susilaikyti. — Pusryčiai buvo šaunūs, — paaiškino mirksėdamas. Tikrai. Nežinau, ar kada nors esu šauniau pusryčiavęs.

— Ačiū, — atsakė žmona. — Malonu. Man irgi patiko.

Ar galėjo dabar taip išeiti? Nieko nepasakęs? Eidamas prie durų žiūrėjo į ją ir svarstė, ar turėtų pasakyti: „Negaliu apsakyti, kaip bjauriai jaučiuosi dėl vakar“ arba: „Aš tikrai tave myliu“ ar kažką panašaus? Ar geriau nerizikuoti ir nepradėti iš naujo? Dvejojo. Atsisukęs į ją pajuto, kad jo burna įgauna netikusią formą.

— Tai tu tikrai... — pradėjo, — tu tikrai nejauti man neapykantos, nieko?

Eiprilės akys liko gilios ir rimtos. Atrodė, kad jai malonu, jog paklausė. Tarsi tai būtų vienas tų klausimų, į kuriuos gali tvirtai atsakyti. Papurtė galvą.

— Ne. Žinoma, ne.

Palaikė atidariusi jam duris.

— Geros dienos.

— Ačiū. Ir tau.

Lengva buvo nuspręsti, ką daryti toliau. Neliesdamas pradėjo lėtai, kaip koks filmo aktorius, lenktis prie jos lūpų.

Jam priartėjus, Eiprilės veidas išdavė akimirkos nuostabą ar dvejonę, bet paskui sušvelnėjo. Prisimerkė, tapo aišku, kad nors trumpas, bet bus abipusis švelnus bučinys. Tik po bučinio palietė jos ranką. Galų gale, ji velniškai gerai atrodanti mergina.

— Tada gerai, — dusliai ištarė, — iki pasimatymo.

Septintas skyrius

EIPRILĖ DŽONSON VILER atsitraukusi stebėjo savo vyro veidą. Jautė lengvą rankos paspaudimą, girdėjo jo žodžius, nusišypsojo jam.

— Iki pasimatymo, — atsiliepė.

Sekė žvilgsniu, stovėdama ant virtuvės laiptų, apsiglėbusi rankomis nuo ryto vėsos. Stovėjo, kol Frenkas užvedė variklį ir riaumodamas išvažiavo į saulės nušviestą kelią. Paraudęs jo veidas, atsuktas į galą ir stebintis, kaip rieda automobilis, neatskleidė nieko kita, tik rimtumą vyro, kuriam atleistinas pasididžiavimas dėl to, kad žino kaip tinkamai atbulam nusileisti nuo kalvos. Eiprilė išėjo į saulėtą vietą priešais garažą ir palydėjo jį akimis. Stebėjo, kaip aplamdytas senas Fordas toldamas vis mažėja ir mažėja. Išvažiavimo gale, kai suko į kelią, saulės atspindys ant priekinio stiklo užtemdė Frenko veidą. Ji vis tiek pakėlė ranką ir pamojavo, jeigu Frenkas atsisuktų. Kai automobiliui išriedėjus į tiesiąją veidas vėl tapo įžiūrimas, buvo aišku, kad vyras ją matė — linksėjo ir šypsojosi, tvarkingas ir patenkintas, gabardino kostiumu, ryškiais baltais marškiniais ir tamsiu kaklaraiščiu. Linksmai pamojo atsakydamas ir nuvažiavo.

Eiprilė šypsojosi. Grįžo į virtuvę, nurinko pusryčių indus ir sudėjo į garuojančią plautuvę, pilną pamuilių. Vis dar šypsojosi. Net kai pamatė popierinę servetėlę su kompiuterio diagrama, šypsena neišnyko. Ji tik ištįso ir virpėdama pavirto sustingusia grimasa. Skaudančioje gerklėje kilo spazmai, prasiveržė ašaros ir riedėjo skruostais taip greitai, kad vos spėjo šluostytis.

Įsijungė radiją, kad grotų muzika ir ramintų nervus. Kol baigė plauti indus, vėl jautėsi gerai. Naktį per daug rūkė, skaudėjo dantenas. Virpėjo rankos, širdis plakė smarkiau negu įprasta, jei ne, jaustųsi gerai.

Ištiko šokas, kai radijo pranešėjas pasakė: „Aštuonios keturiasdešimt penkios“. Atrodė, kad jau vidurdienis ar ankstyva popietė. Saitu vandeniu nusiprausė veidą, keletą kartų giliai įkvėpė, bandydama sulėtinti širdies plakimą. Tada užsidegė cigaretę ir įsitaisė prie telefono.

— Alio, Milė?.. Sveika. Viskas gerai?.. Mano balsas skamba kaip?.. Ak. Na, ne, tiesą sakant, nesijaučiu geriau. Dėl to iš tikrųjų ir skambinu... Ar tikrai neprieštarauji? Sakau, gal ne visai nakčiai. Gal Frenkas šį vakarą norės užsukti ir pasiimti. Priklausys nuo to, kaip viskas eisis. Bet manau, geriau palikime atvirą, jeigu kas... Mile, nuostabu iš tavo pusės, labai vertinu... O, ne aš tikra, kad nieko rimta. Tai tik, žinai, vienas tų... Tada gerai. Pabučiuok juos nuo manęs. Pasakyk, kad vienas iš mūsų užsuks jų pasiimti arba šį vakarą, arba rytoj... Ką?.. Ak, na, ne, jeigu žaidžia lauke. Nešauk.

Cigaretė sulūžo ir suplyšo į gabalėlius jai tarp pirštų. Leido jai kristi į peleninę, abiem rankomis spaudė ragelį.

— Tik, žinai, abu pabučiuok nuo manęs, pasakyk, kad myliu ir pasakyk jiems, žinai... Gerai, Mile. Ačiū.

Sunkiai pavyko padėti telefono ragelį. Vėl verkė. Norėdama susitvardyti užsidegė kitą cigaretę, bet užspringo, turėjo eiti į vonią. Ilgai ten stovėjo sausai žiaukčiodama, net vėliau, kai atsikratė to, ką buvo suvalgiusi per pusryčius. Paskui dar kartą nusiprausė, išsivalė dantis. Laikas pradėti.

„Ar gerai apgalvojai, Eiprilė? — klausdavo teta Klerė, iškėlusi stambų, artrito susuktą smilių, — gerai neapgalvojusi nieko nesiimk. Paskui stenkis atlikti kuo geriau“.

Pirmiausia reikėjo sutvarkyti namus. Ypač stalą. Vakar naktį prie jo sėdėdama stengėsi viską apgalvoti ir paliko netvarką. Pilnutėlė peleninė, atidaryta rašalinė, aplinkui apibarstyta pelenais. Kavos puodelis su pridžiūvusiu rudu žiedu. Tereikėjo atsisėsti prie stalo, uždegti lempą, ir vėl grįžo šiurkštus suniokotas ankstyvų valandų skonis.

Šiukšlių dėžėje sugniaužti ir suglamžyti gulėjo visi nepavykę bandymai parašyti laišką. Paėmė vieną, atvertė, išlygino, bet iš pradžių negalėjo skaityti. Tik stebėjosi, koks neįskaitomas, juodas ir piktas atrodo jos braižas, kaip preciziškai tiksliai priplotų uodų eilės. Paskui dalis laiško, antroji lapo pusė patraukė dėmesį:

...tavo baili saviapgaulė apie „meilę“, kai tu puikiai, kaip ir aš, žinai, kad tarp mūsų jos niekada nebuvo. Tik panieka ir nepasitikėjimas bei siaubinga liguista priklausomybė nuo vienas kito silpnybių. Štai kodėl. Štai kodėl aš negalėjau liautis juokusis, kai tu pasakei apie nesugebėjimą mylėtu Štai kodėl negaliu pakęsti, kai tu mane lieti. Štai kodėl niekada nebepatikėsiu tuo, ką tu galvoji, jau nekalbant apie tai, ką tu sakai...

Nenorėjo skaityti toliau, nes žinojo, kad neverta. Jis buvo silpnas nuo neapykantos, kaip ir kiti nepavykę laiškai, gulintys ant kitų suglamžytų popierių. Visus reikia sudeginti.

Iki penktos valandos ryto. Ar tikrai gali būti, jog vos prieš keturias valandas ji liovėsi bandžiusi parašyti laišką? Prisivertė atsikelti nuo stalo. Nuo nuovargio skaudėjo visą kūną. Prisileido pilną vonią šilto vandens, ilgai labai ramiai, kaip pacientas terapijos metu, gulėjo panirusi. Paskui jautėsi išsiblaškiusi ir labai nurimusi. Nuėjo į miegamąjį apsirengti. Ten ant nugaros gulėjo jis.

Ankstyvo rytmečio melsvoje šviesoje, jo vaizdas, sudribusio ir susisukusio, susiraukšlėjusiais sekmadienio sportiniais drabužiais Frenko šokiravo, tarsi lovoje būtų radusi nepažįstamą žmogų. Kai atsisėdo viskio dvoke pažiūrėti į jo išraudusį miegantį veidą, pradėjo suprasti tikrąją šoko priežastį. Tai buvo daug daugiau negu supratimas, kad jo nemyli. Ji negalėjo, ji turbūt negalėjo jo nekęsti. Kaip kas nors galėtų jo nekęsti? Jis buvo, na, jis buvo Frenkas.

Pasigirdo knarkianti dejonė, ranka ieškojo jos rankos, lūpos vapėjo:

— Ak, mažyte. Ak, mano mažyte, neišeik...

— Š-š-š. Viskas gerai. Viskas gerai, Frenkai. Miegok.

Tada ji viską apgalvojo. Nebuvo neteisinga ar nesąžininga pasakyti „ne“ šį rytą, kai jis paklausė, ar nekenčia jo. Dar daugiau — nebuvo neteisinga ar nesąžininga pateikti įmantrius pusryčius, parodyti ypatingą dėmesį jo darbui ir pabučiuoti atsisveikinimui. Bučinys tam atvejui kaip tik tiko: visiškai sąžiningas, draugiškas bučinys. Bučinys vaikinui, kurį ką tik susitikai vakarėlyje, kuris visą vakarą šoko su tavimi ir juokino, tada palydėjo namo ir visą kelią pasakojo apie save.

Vienintelė tikra klaida, vienintelis neteisingas dalykas — kad įžiūrėjo jame daugiau, negu yra iš tikrųjų. Mėnesį ar du pramogai gal ir neblogai panašiai pažaisti su vaikinuku. Bet visus tuos metus! Viskas dėl to, kad prieš daugelį metų, būdama sentimentaliai vieniša, aptiko, kad lengva tikėti ar pritarti viskam, ką tas vaikinukas sakydavo. Atsakyti lengvai ir pritariamai meluojant, kol kiekvienas kalbėjo tą, ką kitas norėjo girdėti. Kol jis teigė: „Myliu tave“, ji tvirtino, jog „tikrai, tu pats įdomiausias mano sutiktas žmogus“.

Kaip sumanu ir klastinga buvo leistis tuo keliu! Nes jei kartą pradedi, baisiai sunku liautis. Netrukus pati kalbi; „Atsiprašau, žinoma, tu teisus“, arba „tu geriausiai sugalvoji“ ir „tu pats geriausias ir vertingiausias pasaulyje“. Kitas dalykas, ką supranti — sąžiningumas ir tiesa nutolsta ir silpnai mirga beviltiškai nepasiekiama, kaip auksinių žmonių pasaulis. Tada supratai, kad elgiesi su savo gyvenimu, kaip „Tikri aktoriai“ „Suakmenėjusiame miške“. Arba kaip Stivas Kovikas su savo būgnais. Nuoširdžiai ir nerūpestingai, su pretenzijomis, bet neteisingai. Supratai, kad sakai „taip“, nors galvoji „ne“, ir „mes turime kartu imtis šio reikalo“, nors galvoji priešingai. Uostai benziną kaip gėles, užsimiršdama iki meilės kliedesių po griozdišku, kriuksinčiu raudonveidžiu vyru, kuris tau net nepatinka — Šepu Kempbelu! Paskui akis į akį susiduri su visiška tamsa ir supranti, kad nežinai, kas esi.

Kaip galima ką nors kitą dėl to kaltinti?

Sutvarkiusi stalą, užklojo Frenko lovą švariomis paklodėmis ir išnešė šiukšlių dėžę į galinį kiemą. Rudeniška diena, šilta, bet pučia aštrus vėjelis, gainioja nukritusius lapus po žolę. Prisiminė bebaimę vaikystę, obuolius ir pieštukus, naujus vilnonius drabužius paskutinėmis dienomis prieš mokyklą.

Per veją nunešė šiukšles, supylė į deginimo krosnį ir uždegė. Atsisėdo ant saulėje įšilusio akmeninės sienos krašto palaukti, kol sudegs. Stebėjo, kaip nematoma liepsna lėtai slenka, tada greitai kyla į viršų, sukasi aplink, nuo mažų karščio bangelių virpa oras. Paukščių čiulbėjimas ir lapų šlamėjimas švelniai susiliejo su toli žaidžiančių vaikų šūksniais. Klausėsi atidžiai, bet negalėjo atskirti, kurie balsai Dženiferės ir Maiklo, o kurie Kempbelų berniukų. Netgi negalėjo tvirtai pasakyti, kad balsai sklido nuo Kempbelų pusės.

Iš toli visų vaikų balsai skamba vienodai.

— Klausyk! Klausyk! Žinai, ką dar ji man atvežė, Mardže? Klausyki Noriu tau kai ką pasakyti.

— Ką-ą?

Mardžė Rotenberg, jaunesnis jos brolis Džordžas, Merė Džein Krauford ir Edna Staler kvailiojo prie gyvatvorės. Toje vietoje žolė nutrypta, o mažame urvelyje vaikai laikė Dixie puodelių dangtelių kolekciją.

— Sakau, žinai, ką dar ji man atvežė? Mano mama? Atvežė tokį gražų mėlyną kašmyro megztinį mokyklai, prie jo derančias kojines ir šitą nuostabų mažytį kvepalų purkštuką. Tą mažą buteliuką su tuo daiktu, kur spaudi? Su tikrais kvepalais? Ak, o mes važiavome į Vait Pleinsą su ponu Mintonu, jis mano mamos draugas. Ėjome į filmus, valgėme ledus ir dar kažką. O aš nėjau miegoti iki dešimt po vienuolikos.

— Kaip atsitiko, kad ji pabuvo čia tik dvi dienas? — teiravosi Mardžė Rotenberg. — Sakei, kad pabus savaitę. Džordžai, baiki.

— Nesakiau. Sakiau, kad galbūt pasiliks savaitei. Kitą kartą tikriausiai liks, arba aš važiuosiu ir pasiliksiu savaitei pas ją. Jeigu aš nuvažiuosiu...

— Džordžai! Jei kitą kartą krapštysi nosį ir valgysi, tikrai pasakysiu! Pamatysi!

— Jeigu aš nuvažiuosiu, žinai ką? Man nereikės visą savaitę eiti į mokyklą, niekur. Cha Cha. Ei, Mardže? Nori ateiti pasižiūrėti mano megztinio ir kitų daiktų?

— Negaliu. Turiu laiku grįžti namo klausytis „Dono Vinslou“.

— Galime pasiklausyti „Dono Vinslou“ pas mane. Einam.

— Negaliu. Turiu eiti namo. Eime Džordžai.

— Ei, Edna? Ei, Mere Džein? Žinot, ką mama man atvežė? Atvežė man šitą gražų... Ei, Edna, klausyk. Klausyk...

Viršuje pasigirdo triukšmingai atidaromas langas. Žinojo, kad jeigu atsisuks, pamatys blausią tetos Klerės figūrą, spoksančią pro varinį skydą.

— Eip-rule!

— ...atvežė man šį nuostabų mėlyną megztinį, jis iš kašmyro ir šitą nuostabų...

— Eip-rule!

— Ko? Aš čia.

— Kodėl neatsiliepi? Noriu, kad tuojau pat ateitum, nusipraustum ir persirengtum. Skambino tavo tėvas. Jis važiuoja ir po penkiolikos minučių bus čia.

Ji pasileido į namus taip greitai, kad atrodė, jog sportiniai bateliai nesiekia žemės. Nieko panašaus niekada, niekada anksčiu nėra nutikę. Visas dvi dienas su mama ir štai dabar, jau kitą dieną...

Užbėgo laiptais peršokdama po dvi pakopas, įlėkė į kambarį ir pradėjo nusirenginėti. Taip skubėjo, kad iš palaidinės ištraukė sagą, vis klausinėdama:

— Kada skambino? Ką pasakė? Kiek pabus?

— Nežinau, mieloji. Sakė, kad pakeliui į Bostoną. Tikrai nereikia plėšyti drabužių. Turi užtektinai laiko.

Netrukus su vakarėlių suknele stovėjo priebutyje. Stebėjo gatvę, norėjo pagauti pirmąjį ilgo, aukštais ratais, kelioninio automobilio šmėstelėjimą. Kai pasirodė už dviejų kvartalų, prisivertė susilaikyti, kad nepultų bėgti. Išlaukė, kol automobilis sustojo priešais namą. Stebėjo, kaip jis išlipa.

Štai — ak, koks aukštas, koks nuostabiai lieknas ir tiesus! Kaip auksinė saulė nušviečia jo plaukus ir besijuokiantį jo veidą.

— Tėti! — prilėkė ir puolė jam į glėbį.

— Kaip gyvena mano brangutė?

Tėvas kvepėjo drobe, viskiu ir tabaku. Trumpi plaukeliai ant sprando šiurkštūs, smakras — kaip šilta pemza. Bet jo balsas buvo pats nuostabiausiais: gilus ir jaudinantis, sklindantis kaip iš molio ąsočio.

— Ar žinai, kad paaugai kokias tris pėdas? Nežinau, ar galėsiu išlaikyti tokią didelę mergaitę. Panešti tikrai negaliu. Tikrai žinau. Eime pasimatysime su tavo Klere. Kaip sekasi? Kaip tavo vaikinai?

Svetainėje kalbėdamasis su teta Klere buvo nuostabus. Truputėlį pakelti kelnių atraitai, iš po jų matosi laibos kulkšnys, aptemptos juodos vilnos kojinėmis su ruoželiais. Tamsiai rudi batai taip elegantiškai ir grakščiai sudėti ant kilimo, vienas truputėlį išsikišęs į priekį. Eiprilei atrodė, jog galėtų be galo žiūrėti, kad atmintyje įsirėžtų, kaip turi atrodyti vyriškos pėdos. Tačiau žvilgsnis kilo aukštyn prie didingų kelių, prigludusios liemenės su mažyte, dailia kąrančia laikrodžio grandinėle. Stebėjo jo laikyseną kėdėje, iš baltų rankogalių žvelgiančius riešus ir plaštakas. Vienoje laikė aukštą taurę viskio su soda ir ledu, kita lėtai lengvai mojavo ore. Žvelgė į nuostabų jo veidą. Vienu žvilgsniu negalėjo visko aprėpti, tėvo buvo tiek daug.

Baigė pasakoti anekdotą:“... taigi Eleonora atsistojo ir tarė: „Jaunuoli, jūs girtas“. Vaikinas pažiūrėjo į ją ir atrėžė: „Tiesa, ponia Ruzvelt. Bet yra vienas skirtumas, ponia Ruzvelt, — rytoj man viskas bus gerai“.

Tvirtas tetos Klerės juosmuo kretėjo nuo juoko, Eiprilė taip pat apsimetė, kad jai juokinga, nors negirdėjo pradžios ir nebuvo tikra, ar iš viso būtų supratusi. Tačiau vos tik kambaryje nutilo juokas, tėvas ėmė ruoštis į kelionę.

— Tai tu... vadinasi, nepasiliksi net pietums, tėti?

— Brangute, norėčiau, bet Bostone manęs laukia žmonės. Jie labai, labai supyks ant tavo tėčio, jeigu skubiai nepasirodysiu. Ar pasibučiuosime?

Tada, nekęsdama pati savęs, Eiprilė pradėjo elgtis kaip kūdikis.

— Bet tu pabuvai tik apie valandą. Ir tu... tu net neatvežei man dovanos, nieko, ir tu...

— Ak, Eip-rule, — įsikišo teta Klerė, — kodėl nori sugadinti malonų apsilankymą?

Jis bent jau nebestovėjo. Pritūpė šalia jos ir apkabino:

— Brangute, bijau, kad dėl dovanos tu teisi. Jaučiuosi tikras kiaulė. Tačiau paklausyk, štai ką pasakysiu. Abu išeikime ir pasirauskime mano daiktuose — gal galų gale ką nors surasime. Nori pabandyti?

Temo. Paliko tetą Klerę ir kartu išėjo į taką. Tylus automobilio vidus dvelkė paslaptinga jaudinančia jėga ir greičiu. Kai įžiebė prietaisų skydo šviesas, Eiprilė pasijuto tarsi puošniame, savo išgalvotame name. Viskas, ko reikėtų jų bendram gyvenimui, buvo čia. Patogios vietos, viskas, ko reikia kelionei. Žiebtuvėlis jo cigaretėms. Maža lentynėlė, ant kurios ji galėtų patiesti popierines servetėles sumuštiniams ir pienui — toks būtų maistas keliaujant. Ir priekinė, ir galinė sėdynės gana didelės — tiktų miegoti.

— Pirštinių skyrelis? — kalbėjo tėvas. — Ne. Nieko čia nėra, tik seni žemėlapiai ir kitokie niekai. Na gi, pažiūrėkime lagamine.

Apsisuko, pasiekė galinę sėdynę, atsagstė didelio Gladstono sagtis.

— Pažiūrėkime. Kojinės, marškiniai, nieko gero. Oho, problema. Žinai ką. Vyras niekada neturėtų keliauti be apyrankių ir blizgučių. Nežinai, kada susitiksi gražią merginą. O, žiūrėk. Palauk sekundę, čia kažkas yra. Nedaug, žinoma, bet šis tas.

Ištraukė ilgą rudą butelį su arklio paveikslėliu ir užrašu „Baltas žirgas“. Kažkoks labai mažas daiktelis buvo prikabintas kaspinėliu ant kaklelio. Nerodė jo, kol atlenkė peiliuką ir nupjovė. Paskui, paėmęs už kaspinėlio, švelniai padėjo jai ant delno — mažytį, tobulą, baltą arkliuką.

— Prašau, mano brangioji. Gali turėti jį amžinai.

Ugnis užgeso. Eiprilė lazda pabaksnojo pajuodusius popieriaus gumulus — norėjo įsitikinti, kad sudegė. Neliko nieko, tik pelenai.

Negarsūs vaikų balsai lydėjo ją, einančią atgal su dėže per veją. Tik įėjusi vidun ir uždariusi duris gebėjo juos nutildyti. Išjungė ir radiją. Namus apgaubė neįprasta tyla.

Padėjo dėžę atgal į vietą. Atsisėdo prie stalo ir išsiėmė švarų popieriaus lapą. Šį kartą laiškui visai neprireikė laiko. Reikėjo pasakyti tik vieną svarbų dalyką, geriausia — keliais žodžiais. Keliais, kad nebūtų jokių prasmės detalizavimų ar iškraipymų.

Mielas Frenkai,

kas benutiktų, prašau,

nekaltink savęs.

Iš įpročio vos neprirašė: aš tave myliu. Bet laiku susigriebė ir pasirašė paprastai — Eiprilė. Įdėjo lapą į voką, užrašė Frenkui ir padėjo pačiame stalo centre.

Virtuvėje nusikėlė didžiausią troškintuvą, pripylė vandens ir pastatė ant viryklės. Kartoninėse dėžėse rūsyje susirado kitus reikalingus įrankius: žnyples, kurias kažkada naudojo pieno mišinių butelių sterilizavimui, mėlyną vaistinės dėžę su švirkšto dalimis, guminę pūslę ilgu plastikiniu snapeliu. Sumetė viską į pradėjusį garuoti troškintuvą.

Atliko kitus pasiruošimus. Vonioje pasidėjo švarių rankšluosčių, užsirašė ligoninės numerį ir pasidėjo prie telefono. Tuo metu vanduo jau kunkuliavo. Dangtis kilnojosi, o švirkštas dundeno, baksnodamas į puodo sieneles. Pusė dešimtos. Po dešimties minučių ji išjungs viryklę. Šiek tiek užtruks, kol vanduo praves. Dabar lieka tik laukti.

„Ar gerai apgalvojai, Eiprilė? Gerai neapgalvojusi nieko nesiimk..:“

Tačiau jai nebereikėjo nei patarimų, nei instrukcijų. Buvo rami ir tyli, suprato tai, ką žinojo visada. Nei tėvai, nei teta Klerė, nei Frenkas ar kas nors kitas neturėjo to mokyti. Jeigu nori padaryti ką nors sąžiningai ir tikrai, visada turi tai atlikti vienas.

Aštuntas skyrius

TĄ POPIETĘ, ANTRĄ valandą, Milė Kempbel buvo ką tik baigusi namų ruošą. Ilsėjosi prie televizoriaus, ant pagalvėlių — įveikė dulkių, grindų vaško kvapas ir vaikų triukšmas lauke (šešių vaikų tikrai per daug vienam žmogui, nors ir porai dienų). Paskui visada sakydavo, kad „kažką nujautė“, bent jau minutę prieš išgirsdama tą patvirtinantį garsą.

Nelaimės garsas: gaisro, žudymo, policijos. Gilus, šokiruojančiai garsus burzgimas. Taip kaukia ką tik įjungta, dar pritildyta, prieš paleidžiant visu garsu, automobilio sirena. Milė laiku prišoko prie lango ir pro medžių viršūnes, pro veją suspėjo pamatyti, kaip ilgas greitosios pagalbos automobilis išsuka iš Revoliucijos kelio, pagauna greitą, ryškų saulės atspindį ir išvažiuoja į Dvyliktąjį maršrutą. Sirena kaukė vis garsiau virsdama nepertraukiamu spiegimu. Tas spiegimas dar ilgai kabėjo ore tada, kai greitoji jau buvo dingusi iš akių. Milė iš susijaudinimo kramtė lūpas.

— Sakau, žinojau, kad tame kelyje gyvena daugybė žmonių, — vėliau pasakojo, — galėjo būti bet kas, bet aš jaučiau, kad Eiprilė. Norėjau jai paskambinti, bet pagalvojau, kad skambės kvailai, galvojau, kad galbūt ji miega.

Taigi nerami sėdėjo prie telefono, kol tas nesuskambo. Ponia Givings skausmingai virpino ragelį prie Milės ausies.

— Ar žinai, kas atsitiko pas Vilerius? Ką tik važiavau pro šalį ir mačiau išvažiuojančią greitąją. Aš baisiai sunerimusi. Bandžiau jiems paskambinti, niekas neatsako...

— Beveik miriau, — vėliau aiškino Milė. — Kai ji padėjo ragelį, sėdėjau čia, man buvo bloga. Paskui padariau tai, ką darau visada, kai nutinka kas nors baisaus — paskambinau Šepui.

Lėtai trindamas sprandą, pasimetęs ir susimąstęs Šepas Kempbelas stovėjo prie Tikslią matavimų laboratorijų korporacijos lango. Jau visą savaitę po įvykio rąstų trobelėje, jam nelabai rūpėjo toji bendrovė, Milė ar jis pats. Pačią pirmą dieną, kaip bet kuris meilės kankinamas vaikas paskambino jai iš telefono būdelės ir paklausė: „Eiprilė, kada galėčiau su tavimi pasimatyt?“ Ji aiškiai išdėstė, kad niekada, ir kad turėjo pats suprasti prieš klausdamas. Išbėrė tiek daug žodžių. Tas prisiminimas graužė visą naktį ir kitą dieną. Dieve, kokiu netašytu, nerafinuotu klounu jį laiko. Praleido daug valandų pašnibždomis repetuodamas tuos brandžius, supratingus žodžius, kuriuos ištars, kai kitą kartą jai paskambins. Tačiau, kai vėl įėjo į telefono būdelę, viską sugadino. Visi rūpestingai kartoti žodžiai susimaišė. Balsas drebėjo kaip kvailio. Vėl pradėjo kartoti, kad myli. Viskas baigėsi tuo, kad Eiprilė maloniai, bet tvirtai paaiškino:

— Klausyk, Šepai. Tikrai nenoriu mesti ragelio, bet, matyt, teks jeigu nesiliausi.

Matė ją tik kartą. Vakar, kai pas juos atvežė vaikus. Virpėdamas pasislėpė miegamajame ir per kanifaso užuolaidas stebėjo ją, lipančią iš automobilio. Pavargusi, nėščia moteris. Negalėjo aiškiai įžiūrėti, nes labai smarkiai daužėsi širdis.

— Telefonas, pone Kempbelai, — pašaukė viena merginų.

Eidamas prie stalo pakelti ragelio, prieštaraudamas bet kokiai logikai, svarstė: o gal tai Eiprilė? Ne ji.

— Sveika, mažyte. Kas? Klausyk, nusiramink. Kas ligoninėje? Kada? O, Jėzau!

Nepaprasta, nes pirmą kartą per savaitę pajuto pasitikėjimą savo jėgomis. Užpakalis lengvai nusileido ant veltinio kėdės kilimėlio, kojas parietė po kėde. Prie skruosto viena ranka prispaudė telefono ragelį, kita laikė mechaninį pieštuką — įsitempęs, tvirtas desantininkas, pasiruošęs veikti.

— Sekundę nurimk, — paliepė žmonai. — Ar jau skambinai į ligoninę? Brangioji, tai reikia padaryti pirmiausia, prieš skambinant Frenkui... Gerai, gerai, žinau, kad tu labai nusiminusi. Aš paskambinsiu, viską sužinosiu, tada paskambinsiu jam. Dabar klausyk, nusiramink, girdi mane?

Pieštuku ant juodraščio nubrėžė kelias visiškai lygiagrečias linijas.

— Gerai. Ir, dėl Dievo, neleisk vaikams suprasti, kad kažkas negerai. Mūsų vaikams ar jų vaikams... gerai... gerai. Paskambinsiu tau.

Telefonu pasakė ligoninės numerį ir labai spėriai prasibrovė per komutatoriaus sumaištį. Atmetė tuos balsus, kurie negalėtų padėti, nutaisė teisingą greitą komanduojančio pasiteiravimo toną ir kalbėjo su tais, kurie galėjo būti naudingi.

— ...skubiai operuojama, kas?.. Na, bet klausiu, gydoma nuo ko?.. O, sakote, persileidimas. Na, klausykite, ar galite pasakyti, kaip ji?.. Suprantu. Ar žinote, kiek užtruks... Daktaras, koks?

Rašant gydytojo pavardę, pieštukas šokinėjo ir krutėjo.

— Gerai. Dar vienas dalykas. Ar jau kas nors pranešė jos vyrui?.. Gerai. Ačiū.

Dar labiau susikūprinęs prie telefono susisiekė su Nokso verslo mašinomis Niujorke.

— Prašau poną Frenką Vilerį... Jis kur? Na, tada pakvieskite iš konferencijos. Tai neatidėliotina.

Tik tada, belaukiant, vidurius sutraukė nerimas. Frenkas ištarė į ragelį sukrėstu, netvirtu balsu:

— O, Dieve.

— Ne, palauk, klausyk, Frenkai. Nusiramink, vaikine. Kiek žinau, jai viskas gerai. Tai viskas, ką man pasakė. Dabar klausyk. Šok į pirmąjį traukinį, į Stamfordą, aš tave ten pasitiksiu. Nulėksime į ligoninę per penkias minutes... Gerai, tuojau pat atsijungiu. Gerai, Frenkai.

Bėgdamas visu greičiu, Šepas vilkosi plazdantį švarką. Jautė, kad pakili nuotaika grįžta kartu su pro ausis švilpiančiu vėju. Senas kovos pojūtis, kad darai kaip tik tai, ko reikia. Greitai ir gerai. Kai kiti situacijos elementai nekontroliuojami.

Stotyje laukdamas traukinio vėl paskambino Milei (ji nurimo) ir į ligoninę (nebuvo jokių naujienų). Paskui vaikščiojo pirmyn atgal platforma, kišenėje žvangindamas monetas, ir kartojo: „Greičiau, greičiau“. Ši netinkama ramybės valandėlė irgi buvo kaip karas — skubėti ir laukti. Staiga atvažiavęs traukinys sudrebino platformą. Persimainęs Frenkas laikėsi įsitvėręs turėklų, šoko, vos neišsitiesė kniūbsčias ir pasileido bėgti Sepo link, paklaikusiomis akimis ir plasnojančiu kaklaraiščiu.

— Gerai, Frenkai, — jie jau skuodė stovėjimo aikštele vienas šalia kito, dar net nesustojus traukiniui, — automobilis štai čia.

— Ar ji dar vis... ar jie dar vis?

— Tas pats, kaip ir prieš tai, kai tau skambinau.

Kol pro transporto srautą lėtai brovėsi iki ligoninės, nesikalbėjo. Šepas nebuvo tikras, ar suvaldytų balsą, jeigu pabandytų prašnekti. Nuo to, kaip atrodė Frenko akys, kaip jis susirietęs virpėjo sėdynėje, Sepą apėmė baimė. Žinojo, kad visos jo veiklos galimybės tuoj pasibaigs. Užvažiavęs į paskutinę kalvą prie to bjauraus rudo pastato, pasijuto ištiktas visiško bejėgiškumo.

Kai lėkė pro tyliai varstomas duris su užrašu ĮĖJIMAS LANKYTOJAMS, kai užkimę ir mikčiojantys stovėjo prie informacijos stalelio, kai leidosi koridoriumi skubriu sportiniu ėjimu tarsi varžovai lenktynėse, Sepo mintys tapo išganingai neryškios. Jam visada taip nutikdavo kovos metu — blausus apsauginis vidinis balsas kartodavo: „Viskas netikra, netikėk“.

— Ponia kokia? Ponia Viler? — paklausė apkūni, strazdanota seselė koridoriaus gale, mirksėdama virš sterilios kaukės. — Kalbate apie skubų atvejį? Na, dar nežinau. Bijau, kad negaliu... — neramiai pažvelgė į uždaras duris. Virš jų švietė raudona lemputė. Frenkas staigia šoko durų link. Ji nubindzino iš paskos, tarsi norėdama, jeigu prireiks, jį jėga sulaikyti. Bet Šepas pačiupo už rankos ir sugrąžino seselę atgal.

— Ar jis gali užeiti? Jis jos vyras.

— Ne, tikrai negali.

Jos akys išsiplėtė nuo atsakomybės jausmo. Bet galų gale nenoriai pati sutiko įeiti vidun ir pasikalbėti su gydytoju. Po minutės pasirodė pats gydytojas, lieknas, sutrikęs vyriškis suglamžytu chirurginiu chalatu.

— Kuris iš jūsų ponas Vileris? — paklausė.

Paėmė Frenką už parankės ir pasivedėjo šalin privataus pokalbio.

Šepas, pagarbiai išlaikydamas atstumą, leidosi vidinio balso įtikinamas, jog negali būti nė kalbos, kad Eiprilė miršta. Žmonės taip nemiršta — tokio apsnūdusio koridoriaus gale, tokią popietę. Jeigu ji merdėtų, šis prižiūrėtojas taip ramiai nestumdytų savo plaušinės šluotos linoleumu ir tikrai neniūniuotų. Ir radijas taip garsiai negrotų palatoje už kelių durų. Jeigu Eiprilė Viler merdėtų, tikrai skelbimų lentoje nebūtų to skelbimo apie personalo šokius („Pramogos! Atsigaivinimas!“), tos pintos kėdės taip nestovėtų prie stalelio su tvarkingai išdėliotais žurnalais. Ką, po velniais, jie tikisi, kad darysi? Atsisėsi, sukryžiuosi kojas ir vartysi Life, kai tuo metu kas nors miršta? Žinoma, ne. Šioje vietoje gimsta kūdikiai. Arba labai paprasti eiliniai persileidimai sutvarkomi akimirksniu. Čia tu lauki ir jaudiniesi, kol sužinai, kad viskas gerai. Tad išeini, išgeri ir trauki namo.

Pabandymui atsisėdo į vieną pintų kėdžių. Po ranka pasitaikė U. S. Camera. Pavartė, gundomas noro paimti ir peržiūrėti nuogų moterų nuotraukas. Tačiau vėl pašoko ant kojų, žengė keletą žingsnių pirmyn ir vėl atgal. Nepatogu, bet prireikė į tualetą. Skausmas pūslėje buvo toks staigus ir veriamas, kad Šepas susijaudino, kiek laiko truks, kol suras kelią į tualetą ir atgal.

Bet daktaras vėl įėjo į vidų, o Frenkas stovėjo vienas ir rankos kraštu trynė smilkinį.

— Jėzau, Šepai, pusės žodžių, kuriuos jis pasakė, nesupratau. Minėjo, kad vaisius jau buvo išėjęs, kai ją čia atvežė. Turėjo operuoti, nes reikėjo išimti, kaip ten vadinasi, placentą. Išėmė, tik dabar ji vis dar kraujuoja. Sakė, kad prarado kraujo dar prieš greitajai atvažiuojant.

Dabar jie bando sustabdyti. Pasakė dar daugybę nesuprantamų dalykų apie kapiliarus, ir kad ji dabar be sąmonės. Jėzau.

— Frenkai, gal minutei prisėstum?

— Ir daktaras taip sakė. Kodėl, po velnių, turėčiau sėdėti?

Taigi jie liko stovėti. Klausėsi tylaus prižiūrėtojo niūniavimo ir ritmingo šluotos dunksėjimo į sieną. Retkarčiais guminiais padais dusliai pradunksėdavo ir prašiugždėdavo seselė. Kartą Frenkas sugebėjo sukoncentruoti žvilgsnį į be galo draugiškai ir mandagiai Sepo pasiūlytą cigaretę.

— Cigaretę, bičiuli? Šaunuolis. Prašau. Turiu degtuką, — padrąsintas geros nuotaikos savo balse, Šėpas pasiūlė, — žinai, ką, Frenkai, atnešiu mums po puodelį kavos.

— Nereikia.

— Ne tai ne. Gerai. Užtruksiu tik minutėlę.

Spruko koridoriumi už kampo, kitu koridoriumi, kol rado vyrų tualetą. Virpėdamas stovėjo ir beveik verkšleno, palengva mažėjant spaudimui pūslėje. Išėjęs į koridorių, pasiklausė kelio į bufetą. Buvo toli, pastato gale ir vadinosi „Svetingumo parduotuve“. Skubiai peržiūrėjo žaislus, apskritus keksus, žurnalus, užsisakė du puodelius kavos. Atsargiai, kad nenusiplikytų pirštų laikydamas du karštus popierinius puodelius, pasuko atgal prie reanimacijos skyriaus. Tačiau paklydo. Visi koridoriai atrodė panašiai. Nužingsniavo vienu iki pat galo, kol suprato, kad eina ne ta kryptimi. Ilgai užtruko, kol rado kelią atgal. Niekada nepamirš, ką veikė — tipeno koridoriais nešinas dviem kavos puodeliais, šypsodamas kvaila, klausiama šypsena, — štai, ką veikė Šėpas Kempbelas, kai mirė Eiprilė Viler.

Tik pasukęs už paskutinio kampo į ilgą koridorių su raudonai apšviestomis durimis gale, suprato, kas atsitiko. Frenkas buvo dingęs. Koridorius tuščias. Šėpas buvo dar už penkiasdešimties jardų, kai pamatė prasiveriant duris. Pasklido ir įvairiomis kryptimis nuskubėjo seselės. Paskui jas lėtai išėjo ne vienas, bet trys ar keturi gydytojai. Du iš jų prilaikė Frenką, kaip mandagūs, rūpestingi padavėjai, vedantys girtuoklį iš baro.

Šėpas paklaikęs dairėsi aplink, ieškodamas vietos padėti kavą. Pritūpė, padėjo abu puodelius prie sienos ant grindų ir pasileido bėgti. Atsidūrė tarp gydytojų, suvokdamas juos tik kaip baltų chalatų ir siūbuojančių rausvų veidų masę. Buvo girdėti išsibarstę balsai:

— ...žinoma, siaubingas šokas...

— ...kraujavimas buvo per smarkus, kad...

— ...kapiliarai...

— ...ji tikrai laikėsi nepaprastai...

— ...ne, klausyk, atsisėsk ir...

— ...atsitinka tokių dalykų, tikrai...

Jie bandė priversti Frenką atsisėsti į vieną pintų kėdžių. Kėdė girgždėjo ir slydinėjo, bet Frenkas atkakliai liko stovėti — tylus ir neišraiškingas. Kvėpavo greitai, su kiekvienu įkvėpimu suvirpėdavo galva, akys spoksojo į vieną tašką.

Įvykių eiga Šepo galvoje visiems laikams susimaišė. Tikriausiai praėjo daug valandų, nes, kai grįžo namo, buvo naktis. Tikriausiai važiavo toli, nes ilgai vairavo, tačiau nežinojo, kur. Kartą sustojo kažkokiame mieste ir bakalėjos parduotuvėje nusipirko pintą burbono. Kol automobilis stovėjo kelkraštyje, atidarė ir ištiesė Frenkui.

— Štai, bičiuli.

Stebėjo, kaip jis siurbia putliomis kaip kūdikio lūpomis. Gal kur nors kitur, gal toje pačioje vietoje nuėjo prie telefono būdelės, paskambino Milei. Kai ši sušuko: „O, Dieve! Ne!“, liepėjai užsičiaupti, kol vaikai neišgirdo. Turėjo likti prie telefono, kol žmona suėmė save į rankas. Kartu stebėjo nejudančią Frenko galvą automobilyje.

— Paklausyk, — pasakė žmonai, — negaliu jo parvežti namo, kol vaikai nesumigo. Turi kuo greičiau juos suguldyti. Dėl Dievo, pasistenk elgtis natūraliai. Parsivešiu jį šiąnakt pas mus. Sakau, aišku, po paraliais, jog negalime leisti jam grįžti į savo namus.

Likusį laiką praleido kelyje, važiuodami į niekur. Šėpas prisiminė kelionę kaip besikartojančius šviesoforus, elektros laidus, medžius, namus, prekybos centrus ir begalines kalvas, užklotas pilku dangumi. Prisiminė Frenką arba tylintį, arba dejuojantį, arba murmantį vis tą pačią frazę:

— ...o ji buvo tokia miela šį rytą. Ar tai ne prakeikimas? Ji buvo velniškai miela šį rytą...

Kartą, Šepas jau nebeprisimena, ar kelionės pradžioje, ar pabaigoje, Frenkas pasakė:

— Ji pati tai pasidarė, Šepai. Ji nusižudė.

Sepo protas persijungė tarsi nuspaudus mygtuką: pagalvos apie tai vėliau.

— Frenkai, nusiramink. Nekalbėk nesąmonių. Atsitinka tokių dalykų ir viskas.

— Ne šį kartą. Šįkart neatsitiko. Eiprilė norėjo tai padaryti praėjusį mėnesį. Tada būtų buvę saugu. Tada būtų buvę saugu, bet aš ją atkalbėjau. Atkalbėjau, vakar labai susibarėme, o dabar ji... O Jėzau. O Jėzau. Šį rytą ji buvo velniškai miela.

Šepas stebėjo kelią ir džiaugėsi, kad buvo kuo užimti budrią, priekinę proto dalį. Nes, kaip dabar sužinoti, kiek tiesos tuose žodžiuose? Kaip dabar sužinoti, kaip elgtis pačiam?

Daug vėliau Milė sėdėjo viena tamsioje svetainėje ir kramtė nosinę. Jautėsi siaubinga bailė. Iki šiol sekėsi gana gerai. Pavyko valanda anksčiau — dar prieš sugrįžtant Šepui — suguldyti vaikus. Sutepė sumuštinių ir padėjo virtuvėje, jeigu kas nors vėliau išalktų („Gyvenimas tęsiasi“, — visada sakydavo mama tepdama sumuštinius mirties dieną). Net paskambino poniai Givings. Jos reakcija į naujieną buvo nuspėjama: „Ak, ak, ak...“, kartojo kaip užsukta. Milė iš paskutiniųjų stengėsi nusiteikti susitikimo su Frenku išbandymui. Ruošėsi sėdėti su juo per naktį, skaityti jam Bibliją ar kažką panašaus, apglėbti ir leisti išsiverkti ant krūtinės — bet kam.

Tačiau niekas neparuošė jos baisiai Frenko akių tuštumai. Kai Šepas atvedė bičiulį prie virtuvės laiptų, Milė teištarė: „Ak, Frenkai“ ir pravirko. Įsikandusi nosinę išbėgo į svetainę. Nuo tos akimirkos tapo visiškai nenaudinga.

Nieko nedarė, tik sėdėjo čia ir klausėsi neaiškių abiejų vyrų keliamų garsų virtuvėje (kėdės girgždėjimo, stiklinės skimbčiojimo į butelį, Šepo žodžių: „Štai, bičiuli. Išgerk visą. Dabar...“), bandydama sukaupti drąsą ir grįžti. Kartą ant pirštų galų pasitarti įslinko Šėpas.

— Ak, mielasis apgailestauju, — šnibždėjo jam į marškinius. — Žinau, kad iš manęs jokios naudos, bet negaliu. Negaliu pakęsti to, kaip jis atrodo.

— Gerai. Viskas gerai, mieloji. Nusiramink. Aš jį prižiūrėsiu. Jis atrodo ištiktas šoko. Jėzau, kokia bėda, — nuskambėjo truputį girtai. — Jėzau, kokia baisi bėda. Žinai, ką jis man pasakė automobilyje? Pasakė, kad ji pati tą pasidarė. Tu tiki?

— Pati pasidarė abortą, ar bandė pasidaryti.

— Ak, — sušnibždėjo Milė, šiurpui einant per kūną. — Ak, kaip baisu, Manai, kad ji taip padarė? Bet kodėl turėtų?

— Iš kur, po paraliais, aš žinau. Ar turiu viską žinoti? Tik kartoju tau tą, ką jis pasakė, dėl Dievo meilės, — abiem rankomis trynėsi galvą, — eina peklon, atsiprašau, brangioji.

— Viskas gerai. Verčiau grįžk. Netrukus ateisiu, ir pasėdėsiu kartu. Tu galėsi pailsėti. Pasikeisime.

— Gerai.

Bet nuo tada praėjo daugiau nei dvi valandos, o Milė nerado savyje stiprybės įvykdyti pažadą, tik tūnojo svetainėje ir bijojo. Jau ilgą laiką iš virtuvės nebuvo girdėti jokių garsų. Ką jie ten veikia? Tik sėdi, ar ką?

Galų gale smalsumas nugalėjo baimę. Ji pakilo ir nuėjo per kambarį, paskui koridoriumi prie blizgančių virtuvės durų. Dvejojo. Įkvėpė, įėjo ir prisimerkė nuo ryškios šviesos.

Šėpas užsikniaubęs tyliai knarkė ant virtuvės stalo prie nepaliestos sumuštinių lėkštės. Frenko nebuvo.

Revoliucijos kalvos namai nė iš tolo netiko tragedijai. Net naktį, lyg tyčia, gyvenamajame rajone nebuvo matyti grėsmingų šešėlių ar ištįsusių siluetų. Neįveikiamai linksmas ir žaismingas priemiestis su baltais ir pasteliniais namais. Ryškūs, be užuolaidų langai švelniai mirkčiojo pro žalių ir geltonų lapų margumyną. Ant kai kurių vejų, prie kai kurių dailių durų ir prie kai kurių kreminių automobilių pastogių buvo įtaisyti įspūdingi prožektoriai.

Bėgantis gatvėmis beviltiško sielvarto ištiktas žmogus visiškai netiko šiai vietai. Tik batų brūkštelėjimas ir skubus kvėpavimas trikdė tylą, kurioje jis girdėjo už lapų uždangos snaudžiančiuose kambariuose veikiančių televizorių garsus — išskydusius komedianto šūksnius, lydimus neryškaus žioplių juoko ir plojimų bangų, paskui užgrojantį orkestrą. Pasuko iš šaligatvio, norėdamas per kažkieno galinį kiemą nukirsti kampą, ir žengė į nuo šlaito besileidžiantį mišką. Ketino trumpiausiu keliu pasiekti Revoliucijos kelią. Net dabar nepavyko išvengti šviesų. Spindinčios laimingų namų šviesos klupinėjo kartu su juo. Šakos plakė veidą. Kartą, kai praradęs atramą, krito į uolėtą griovą ir visas susibraižė, pakilo su vaikišku emaliuotu paplūdimio kibirėliu rankose.

Išsiropštęs ant asfalto, prie pat kalvos papėdės, žmogus leido apsvaigusioms, sutrikusioms smegenims atsiduoti žiauriai iliuzijai. Čia tik košmaras, pasuks už kito kampo ir pamatys šviesas savo namuose. Įbėgs vidun ir ras ją prie lyginimo lentos arba susiraičiusią ant sofos su žurnalu („Kas nutiko, Frenkai? Tavo kelnės purvinos. Žinoma, man viskas gerai...“).

Pamatė namą — iš tikrųjų pamatė. Ilgas, mėnesienoje — pieno spalvos. Langai juodi. Vienintelis tamsus namas kelyje.

Ji labai rūpestingai išvalė kraują. Liko tik tvarkingas lašų takas, vedantis prie telefono ir atgal. Visa kita — vonioje, bet netgi čia beveik visas kraujas nupiltas vandeniu. Du sunkūs rankšluosčiai, permirkę tamsiai raudonai, sugumuliuoti gulėjo vonioje, netoli ištekėjimo angos. „Maniau, kad taip bus lengviausia susitvarkyti, — girdėjo ją sakant. — Pagalvojau, kad gali susukti rankšluosčius į laikraštį ir išmesti į šiukšles, paskui kruopščiai išskalauk vonią. Gerai?“ Ant grindų, šalia skalbinių spintelės, puode su šaltu vandeniu rado švirkštą. Tikriausiai paslėpė jį ten nuo greitosios pagalbos brigados. „Sakau, tik pagalvojau, kad bus geriau, jeigu jo nepamatys. Nenorėjau atsakinėti į daugybę bukų klausimų“.

Frenko galva gaudė nuo jos žodžių, kai ėmėsi darbo. „Štai, dabar sutvarkyta, — pasakė Eiprilė, kai giliai į šiukšlių kibirą prie virtuvės durų jis įspaudė laikraščių gniutulą. Kai grįžo ir atsiklaupęs šveitė kraujo lašų taką, balsas buvo kartu: „Pabandyk drėgna kempine ir truputėliu sauso valiklio, brangusis. Jis čia, spintelėje po plautuve. Turėtų išimti. Matai. Puiku. Neaptaškiau kilimo, tiesa? O, gerai“.

Kaip ji gali būti mirusi, jei namai pilni jos garso ir jos pojūčio? Net, kai baigė valyti, kai neliko nieko kita, tik uždegti ir vėl išjungti šviesas, net tada visur jautėsi jos buvimas. Toks realus, kaip jos suknelės kvapas spintoje. Tik tada, kai ilgai spintoje glaudėsi prie jos drabužių, grįžo į svetainę ir rado ant stalo paliktą raštelį. Vos spėjęs perskaityti ir vėl išjungti šviesą pamatė, kad Kempbelų Pontiakas sulėtina ir įsuka į įvažiavimą. Greitai sugrįžo į miegamąjį ir užsidarė spintoje tarp drabužių. Iš ten girdėjo, kaip sustodamas gaudžia automobilis. Atsidarė virtuvės durys, pasigirdo netvirti žingsniai.

— Frenkai? — kimiai pašaukė Šėpas. — Frenkai? Tu čia?

Girdėjo, kaip bičiulis vaikščioja po kambarius, klupinėja ir keikiasi, ant sienų ieškodamas jungiklių. Galų gale išgirdo jį išeinant. Kai automobilio garsas išnyko tolumoje, išlindo iš slėptuvės, nešinas rašteliu. Atsisėdo tamsoje prie didžiojo lango.

Po sutrukdymo Eiprilės balsas nebeskambėjo. Valandų valandas bandė vėl jį pagauti. Šnibždėjo jam žodžius, kokius norėjo pasakyti. Vaikščiojo prie spintos ir atgal, prie tualetinio stalelio, į virtuvę. Tikėjosi, kad sandėliuko lentynos, sudėliotos lėkštės ir kavos puodukai išsaugojo jos dvasią. Bet ji išėjo.

Devintas skyrius

PASAK MILĖS Kempbel, vėliau pasakojusios istoriją daugybę kartų, viskas vyko kaip ir buvo tikėtasi.

— Noriu pasakyti, — ji visada pridurdavo ir toje vietoje visada sudrebėdavo, — noriu pasakyti, atsižvelgiant į tai, kad tas įvykis — pats siaubingiausias mūsų gyvenime. Ar ne, mielasis?

Šepas pritardavo, kad tikrai taip. Jo vaidmuo šiuose pasirodymuose buvo sėdėti ir liūdnai spoksoti į kilimą, retkarčiais papurtant galvą arba lėčiau kramtant, kol žmona neduos ženklo parodyti tam tikrą pritarimą. Šepui visai patiko, kad ji kalba daugiausia. Tiksliau, iš pradžių patiko, rudenį ir žiemą.

Artėjant pavasariui pajuto norįs, kad ji susirastų kitų temų.

Susierzinimas didėjo, kol vieną gegužės penktadienio vakarą tapo nepakenčiamas. Ji ruošėsi visą pasakojimą pakartoti Breisams, naujiems pažįstamiems, porai, kurie neseniai persikėlė į Vilerių namus. Neramu iš dalies buvo dėl to, kad atrodė kaip išdavystė ar šventvagystė pasakoti tą istoriją žmonėms, kurie grįžę vėl viską aptarinės tame pačiame name, o iš dalies dar ir dėl to, kad Breisai — nuobodūs pašnekovai. Žaisdami bridžą mandagiai linksėdavo ar purtydavo galvas, gailėdami jiems nepažįstamų žmonių. Labiausiai trikdė tai, kad Milės balsas skambėjo per daug geidulingai. „Ji mėgaujasi“ — galvojo Šėpas, stebėdamas žmoną per aukštą viskio stiklinę. Buvo pasiekusi tą dalį, kaip baisu buvo kitą dieną. Dėl Dievo, ji tikrai jaučia pasitenkinimą.

— ...sakau, mes su Šepu iki ryto vos neišprotėjome. Neturėjome nė menkiausio supratimo, kur Frenkas. Vis skambinome į ligoninę teiraudamiesi, ar turi žinių iš jo. Paskui perėjome apsimetinėjimo pragarą vaidindami vaikams, kad viskas gerai. Jie kažką nujautė. Pusryčiaujant Dženiferė pažiūrėjo į mane ir paklausė: „Mile? Ar mamytė šiandien atvažiuos mūsų pasiimti?“ Ji kažkaip šypsojosi, suprantate? Tarsi būtų žinojusi, kad klausimas kvailas, bet pažadėjo broliui jį užduoti? Vos nenumiriau. Pasakiau: „Na, tiksliai nežinau, kokie jūsų mamytės planai.“ Argi ne baisu? Bet nežinojau, ką dar galėčiau pasakyti.

— Apie antrą valandą paskambinome į ligoninę. Ten pasakė, kad Frenkas ką tik išėjo. Nuvažiavo, pasirašė visus popierius ar ką ten reikia padaryti, kai kas nors miršta. Neilgai trukus atvažiavo čia. Tą minutę, kai įėjo, paklausiau: „Frenkai, ar mes galime kaip nors padėti? Nes, — pasakiau, — jeigu galime, pasakyk“. Atsisakė, manė, kad jau viskuo pasirūpino. Aiškino, kad paskambino broliui į Pitsfildą. Suprantate, turi daug vyresnį brolį. Tiesą sakant, turi du, bet niekada jų neminėjo. Buvau pamiršusi, kad jis turėjo šeimą. Sakė, kad brolis su žmona rytoj atvažiuoja, padės su vaikais ir viskuo. Ir su laidotuvėmis. Taigi paprašiau: „Gerai, bet, prašau, lik šiąnakt pas mus. Vienas negali vežtis vaikų namo. Sutiko. Bet pirmiausia norėjo išsivežti vaikus kur nors pasivažinėti ir viską papasakoti. Taip ir padarė. Išėjo į kiemą, vaikai pamatė jį ir pribėgo, jis pasilabino: „Sveiki“, pakėlęs susodino į automobilį ir išsivežė. Tikrai manau, kad tai buvo liūdniausias mano matytas vaizdas. Niekada nepamiršiu Dženiferės žodžių, kai jie parvažiavo. Jau turėjo miegoti. Abu buvo mieli ir mieguisti. Padėjau Dženiferei pasiruošti miegoti, ji tarė: „Mile? Žinai, ką? Mano mamytė danguje, o mes pietavome restorane?

— Dieve! — sušuko Nensė Breis. — Kuo viskas baigėsi?

Aštriaveidė, akiniuota mergina prieš vestuves dirbo tiekėja vienoje aukšto lygio Niujorko smulkmenų parduotuvėje. Jai patiko tvarkingos istorijos su visais taškais. Jautė, kad šioje daug palaidų galų.

— Ar jo giminaičiai čia pabuvo? O kas toliau?

— Ak, ne, — aiškino Milė, — tuojau po laidotuvių išsivežė vaikus į

Pitsfildą. Frenkas nuvažiavo kelioms dienoms visko suderinti. Paskui išvažiavo į miestą. Aplanko juos savaitgaliais. Taip yra iki šiol. Manau, kad susitarimas ilgalaikis. Jie labai mieli — Frenko brolis ir jo žmona. Nuostabūs žmonės, tikrai, labai geri vaikams. Na, žinoma, jie daug vyresni, ir viskas.

— Manau, kad nematėme Frenko nuo kovo, ar kada tai buvo. Buvo atvažiavęs galutinai parduoti namą. Žinoma, tada jį susitikote. Praleido su mumis porą dienų. Ilgai kalbėjomės. Tada papasakojo apie jam paliktą raštelį. Kalbėjo, kad, jei tą naktų nebūtų radęs raštelio, tikriausiai būtų nusižudęs.

Vorenas Breisas atkosėjo skreplį ir nurijo. Lėtakalbis, pypkę įsikandęs vyras retėjančiais plaukais ir nederančiomis minkštomis vaikiškomis lūpomis. Dirbo mieste, valdymo konsultavimo firmoje. Darbą apibūdino kaip tinkamą, jo žodžiais tariant, analitinei jo proto pakraipai.

— Žinote? Tai tikrai, — patylėjo, apžiūrėjo iš šlapio pypkės kandiklio vingiuojančią dūmų sruogelę, — tikrai priverčia sustoti ir susimąstyti.

— Na, o kaip jis atrodė? — teiravosi Nensė Breis. — Ar atrodė, na, ar atrodė susitaikęs?

Milė atsiduso, patempė žemyn sijoną, vienu nerangiu judesiu pasikišo kojas po pagalvėle.

— Na, jis numetė daug svorio. Bet, manau, nepaisant to, atrodė gana gerai. Užsiminė, kad psichoterapija labai padeda, truputį pasipasakojo. Kalbėjo apie darbą, lyg ir turi kitą darbą? Šiek tiek dirba Noksui, bet naujoje struktūroje, ar kažkas panašaus? Tos dalies beveik nesupratau. Mielasis, kaip vadinasi jo naujas darbas?

— Barto Poloko susivienijimas.

— Aky taip, — pareiškė Vorenas Breisas, — jie įsikūrę Penkiasdešimt devintosios ir Medisono sankryžoje. Labai įdomi nauja firma, tiesą sakant. Savotiški viešieji ryšiai elektronikos srityje. Pradėjo su Nokso sąskaita, dabar, spėju, turi ir kitų užsakymų. Jie tikrai dar keletą metų turėtų kilti.

— Na, — tęsė toliau Milė, — bet kuriuo atveju, atrodė užsiėmęs. Ir atrodė — ak, manau, „linksmas“ — netinkamas žodis, bet panašu į tai. Tikrai jaučiau, kad jo požiūris drąsus. Labai drąsus.

Šėpas rado pretekstą pasišalinti į virtuvę, suvapėjęs, kad reikia papildyti taures. Trankė ir barškino ledo kubelių padėklą, stengdamasis užgožti Milės balsą. Kodėl ji, po galais, kuria tokią muilo operą? Jei negali papasakoti, kaip buvo iš tikrųjų, ir žmonėms, kurie tikrai nori klausytis, kodėl, po velnių, apskritai pasakoti? Drąsus! Kokia asiliška beprasmybė...

Pamiršo svečius, o gal staiga nusprendė, kad jie gali savo prakeiktus gėrimus pasiimti ir patys. Įsipylė sau ko stipresnio ir, tyliai užvėręs durys, išnyko galinio kiemo tamsoje.

Drąsus! Kokia čia nesąmonė? Kaip žmogus gali būti drąsus, jei jis tiesiog negyvas. Kai buvo atvažiavęs kovo mėnesį, Frenkas atrodė vaikščiojantis, kalbantis, besišypsantis negyvėlis.

Iš pirmo žvilgsnio, lipantis iš automobilio, atrodė panašiai kaip anksčiau, tik švarkas kabojo laisviau. Vilkėjo kitaip — norint sumažinti laisvumą, užsegta ne tik vidurinė, bet ir viršutinė švarko saga. Bet išgirdus balsą: „Sveika, Mile. Gera tave matyti, Šėpai“, pajutus sausą rankos paspaudimą, galima buvo suprasti, kad gyvenimas jį apleido.

Buvo velniškai švelnus! Sėdėjo, lygino kelnių raukšles ant kelių, valėsi mažytes pelenų dulkeles. Taurę gėrimo dėl saugumo prilaikė sulenktu mažuoju piršteliu. Juokėsi kitaip — švelniai, nenatūraliai kikeno. Nieko nedarė iš tikrųjų: juokėsi ar verkė, prakaitavo, valgė, girtėjo, jaudinosi, net gynė savo nuomonę kažkaip netikroviškai. Dėl Dievo, atrodė kaip žmogus, prie kurio gali prieiti, pastumti, paspirti, o jis gulėtų ir atsiprašinėtų, kad pasimaišė tavo kelyje. Kai galų gale pradėjo pasakoti apie tą raštelį: „Nuoširdžiai manau, būčiau nusižudęs, jei nebūtų raštelio“, vos galėjai susilaikyti nepasakęs: „Kokia nesąmonė! Vileri, tu bjaurus melagis! Niekada nebūtum išdrįsęs“.

Viskas dar blogiau. Jis buvo nuobodus. Turbūt ilgiau nei valandą kalbėjo apie kvailiausią savo darbą. Vienas Dievas težino, kiek dar valandų — apie kitą mėgstamą dalyką: „Mano analitikas tą, mano analitikas aną“. Frenkas virto vienu tų žmonių, kurie visą laiką nori pasakoti apie savo psichoanalitiką. „Sakau, galvoju, kad jau artėjame prie ištakų. Niekada anksčiau rimtai nesusimąstydavau apie savo santykius su tėvu...“ Kristau! Štai kas nutiko Frenkui. Štai ką turi žinoti, jeigu tikrai rūpi, kaip viskas pakrypo..

Šepas gurkštelėjo viskio, per šlapią stiklinės dugną įžvelgė susiliejusį mėnulį ir žvaigždes. Pasuko namo link, tačiau negrįžo. Teko apsisukti ir eiti į tolimąjį vejos pakraštį. Suko mažyčius ratus aplink. Verkė.

Oras dvelkė pavasariu. Kvepėjo žemė ir gėlės. Beveik lygiai metai nuo „Tikrų aktorių“ pasirodymo. Prisiminęs „Tikrus aktorius“, negalėjo neprisiminti Eiprilės Viler: vaikščiojimo scenoje, šypsenos, jos balso skambesio (Ar norėtum, kad tave mylėčiau?). Visa tai prisiminęs, Šepas negalėjo sau nieko padaryti, tik braidžiojo po žolę ir verkė. Vargšas, nelaimingas kūdikis, dantimis sukandęs kumštį, o krumpliais tekėjo šiltos ašaros.

Verkti buvo taip gera ir malonu, jog kurį laiką net nebandė liautis. Paskui suvokė, kad palengva skatina kūkčiojimą perdėtai krūpčiodamas. Susigėdęs pasilenkė, atsargiai padėjo gėrimą ant žolės, išsiėmė nosinę ir išsipūtė nosį. Verksmo esmė — liautis, kol dar nenuvalkiojai. Liūdesio esmė panaši. Dera nustoti liūdėjus, kol liūdesys dar sąžiningas, kol ką nors reiškia. Tokius dalykus labai lengva iškraipyti. Jei nesiliausi, pasakojime atsiras savų pagraudenimų ir pagražinimų, sentimentaliai šypsosies ar net pradėsi sakyti, kad Frenkas drąsus. Po galais, kam to reikia?

Kai Šepas su pilnomis taurėmis grįžo kambarin, Milė, vis pagražindama, tebekalbėjo. Buvo priartėjusi prie situacijos vertinimo. Nuoširdžiai palinkusi į priekį, alkūnėmis rėmėsi į truputėlį praskėstus raukšlėtus kelius.

— Ne, bet tikrai manau, kad ta patirtis mus suartino, — tęsė, — kalbu apie Sepą ir save. Ar ne, mielasis?

Abu Breisai, atsisukę į Sepą, nebyliai pakartojo jos klausimą. „Ar ne? Nagi, ar ne?“

Žinoma, Šepas negalėjo pasirinkti:

— Tikrai, taip. Tikrai suartino.

Juokingiausia, kad jis staiga suvokė, jog tikrai taip galvoja. Lempos šviesoje žiūrėjo į Milę, tą kvailoką susiglamžiusią moterį, ir žinojo, kad sako tiesą. Nes, po velnių, ji gyva, tiesa? Jeigu dabar prieitų prie kėdės, paliestų jai sprandą, ji užsimerktų ir nusišypsotų, argi ne? Velniai griebtų, tikrai nusišypsotų. Breisai išeis namo, ir su Dievo padėjimu įveiks nelengvą kelią. Milė nerangiai bruzdės virtuvėje, berdama kaip iš rašto („O, jie man taip patinka, o tau?“) išplaus indus ir nueis miegoti. Rytą vėl atkūprins, vilkėdama suplyšusiu chalatu, prisigėrusi miego, apelsinų sulčių, sirupo nuo kosulio ir išsivadėjusio dezodoranto kvapų. Gyvenimas tęsis.

Ponia Givings po Eiprilės mirties išgyvenusi šoką ir skausmą, pamažu atsigavo.

Iš pradžių ją užvaldė kaltės jausmas. Negalėjo kalbėti nė su kuo, net su Hovardu. Žinojo, kad Hovardas ar bet kuris kitas žmogus tvirtintų, jog čia nelaimingas atsitikimas. Niekas negali už tai atsakyti. Paguodos visai nenorėjo. Niekaip neblėso prisiminimas apie iš Vilerių išvažiuojantį greitosios pagalbos automobilį tuo metu, kai ponia Givings skubėjo su gerai surepetuotais atsiprašymais („Eiprilė, dėl vakar. Jūs abu buvote nuostabūs. Bet niekada nebeprašysiu jūsų to išgyventi dar kartą. Mes su Hovardu nutarėme, kad dabar Džono sunkumai yra anapus mūsų...). Paskui, tą popietę — mažosios ponios Kempbel telefonu praneštos naujienos. Jas išgirdusi ponia Givings taip giliai ir nuoširdžiai sau priekaištavo, kad beveik jautė malonumą. Paskui visą savaitę sirgo.

Štai kuo pavirto geri ketinimai. Bandydama mylėti savo sūnų, paskatinai mirčiai kitą motiną.

— Turbūt pasakysite, kad nėra jokio ryšio, — aiškino Džono psichiatrui, — bet atvirai, gydytojau, jūsų nuomonės nė neklausiu. Paprasčiausiai noriu pasakyti, kad niekada nebesvarstysime Džono kontaktų su išoriniu pasauliu galimybės. Visiškai nesvarstytina.

— Mm, — atsiliepė gydytojas, — taip, žinoma, tokius dalykus, ponia Givings, dera spręsti jums ir ponui Givingsui.

— Žinau, kad jis serga, — kalbėdama ponia Givings ėmė šniurkščioti, ašaros užplūdo akis, — žinau, kad serga ir reikalauja gailesčio, bet jis labai destruktyvus, daktare. Neįmanomai destruktyvus.

— Mm. Taip.

Vėliau savaitinius vizitus apribojo vidiniu laukiamuoju prie Džono palatos. Atrodė, kad jam nesvarbu. Kartkartėmis pasiteiraudavo apie Vilerius, bet tėvai, žinoma, nieko neužsiminė. Prieš Kalėdas leido sau nelankyti sūnaus dvi ar tris savaites, paskui pasimatymus suretino iki karto per mėnesį.

Maži dalykai daug ką pakeičia. Vieną sausio dieną, krintant šlapdribai, ponia Givings užsuko į prekybos centrą. Gyvūnėlių parduotuvės lange žvilgsnį patraukė ir jau nebepaleido mažytis, rudas neveislinis spanielis. Pasijuto keistai. Niekada gyvenime nesielgė taip kvailai ir impulsyviai. Įėjo į parduotuvę, daug negalvojusi nusipirko šunytį ir parsivežė namo.

Kiek jis teikė malonumo! Žinoma, buvo ir sunkumų. Plėšė laikraščius, apvertė namus, turėjo kirmėlių... Reikia daug paprasčiausio sunkaus darbo, kad turėtum gerą augintinį. Bet jis to vertas.

— Apsiversk, — sėdėdama sukryžiavusi storomis kojinėmis apautas kojas, sukomanduodavo ponia Givings. — Apsiversk, berniuk!

Paskui pirštais maigydavo pūkuotus mažus šonkauliukus ir pilvuką. Šunelis raitydavosi ant nugaros ore mataruodamas kojytėmis. Pro juodas lūpytes lindo aštrūs dantukai, pats tarsi kikeno, ištiktas ekstazės.

— Ak, tu toks geras šuniukas! Ak, toks geras, mažytis, šlapianosis, meilutis, tiesa? Argi ne? Taip, tikrai! O taip! — Šuniukas, labiau negu bet kas, padėjo išgyventi sunkią žiemą.

Kartu su pavasariu atsigavo verslas, visada suteikiantis gyvenimo pilnatvės jausmą. Moteris žinojo, kad teks išlaikyti dar vieną sunkų išbandymą — parduoti Vilerių namą. Labai bijojo neišvengiamo susitikimo su Frenku. Prieš pasimatant teisininko biure taip nervinosi, kad ištisą naktį beveik akių nesumerkė. Susitikimas visiškai nebuvo toks keblus, kaip tikėjosi. Frenkas elgėsi nuoširdžiai ir padoriai. „Gera jus matyti, ponia Givings“. Kalbėjosi tik apie verslą. Vos pasirašius popierius, Frenkas išvyko. Paskui atrodė, kad ji visiems laikams užvėrė duris tiems išgyvenimams.

Kitus du mėnesius ponia Givings buvo iki išsekimo, beprotiškai užsiėmusi: parduodama vis daugiau mielų senų namukų, statoma vis daugiau išvaizdžių naujų namų. Vis daugiau ir daugiau tinkamų žmonių atvyksta iš miesto. Tokiems žmonėms reikia, jie nusipelno ko nors tikrai gražaus. Miestiečiai visiškai nesiderėdavo dėl kainos. Šis pavasaris tapo vienu geriausiu ponios Givings karjeroje. Labai tuo didžiavosi. Dienos būdavo ilgos ir kartais labai sudėtingos, užtai vakarai sutrumpėdavo ir slinkdavo ypatingai ramūs: žaidimai su šuniuku, pokalbiai su Hovardu. Be to, visada rasdavosi daugybė įvairiausių darbų prie namų.

— Argi nejauku? — pasiteiravo vieną nuostabų gegužės vakarą pasitiesusi laikraščius ir pritūpusi lakuoti kėdės.

Hovardas nuobodžiavo. Ant kelių numetęs World-Telegram, sėdėjo ir, susidėjęs rankas, žvelgė pro langą. Šuniukas, prisisotinęs laimės, miegojo šalia ant kilimėlio.

— Gera tiesiog leisti sau atsipalaiduoti po sunkios dienos, — kalbėjo ponia Givings. — Mielasis, gal norėtum kavos? Ar pyrago?

— Dėkui, ne. Gal vėliau išgersiu stiklinę pieno.

Moteris atsargiai paguldė kėdę ant išskleistų laikraščių. Pati įsitaisė ant grindų, kad būtų lengviau lakuoti apačią. Vedžiodama teptuku pirmyn atgal, nesiliovė tauškusi:

— ... Hovardai, tiesiog negaliu apsakyti, kaip džiaugiuosi namu Revoliucijos kelyje. Hovardai, prisimeni, kaip baisiai jis atrodė visą žiemą? Saitas, tamsus, sakyčiau, vaiduokliškas. Kaip ropojantis vabalas. Dabar, kai tik važiuoju pro šalį, smagu matyti jį atsigaunantį ir sparčiai gražėjantį. Langai vėl šviečia. O jie žavingi jauni žmonės, tie Breisai. Ji labai miela, smagu pasikalbėti. Jis — ganėtinai uždaras, manau, kad mieste dirba kažką labai nuostabaus. Vis kartoja: „Ponia Givings, negaliu jums atsidėkoti. Šis namas kaip tik toks, kokio visada norėjome“. Argi ne miela? Žinai, aš kaip tik galvoju, visada mylėjau tą mažą namelį, pagaliau radau tinkamiausius žmones. Sakau, tikrai malonūs, tinkami žmonės.

Ponas Givingsas stumdė savo ortopedinius batus.

— Na, — pratarė, — žinoma, išskyrus Vilerius.

— Kalbu apie, — neleido jam įsiterpti žmona, — tikrai tinkamus žmones. Mūsų aplinkos žmones. Man patiko Vileriai, bet jie visada buvo truputėlį įnoringi. Truputį neurotiški. Galėčiau to ir neminėti, tačiau bendravimas su jais keldavo įtampą. Tiesą sakant, taip sunku parduoti mažąjį namelį buvo dėl to, kad jie baisiai jį nugyveno. Iškrypę langų rėmai, šlapias rūsys, aprašinėti sienų apmušalai. Bjaurios dėmės prie durų rankenų ir visų kitų namo įrengimų. Tikrai nerūpestinga ir žalinga. O tas bjaurus akmenų takas per pusę vejos, pasibaigiantis dumblo baloje? Ar galima labiau sudarkyti gamtovaizdį? Ponui Breisui reikės nemažai pinigų viską išvalyti ir užsodini medžiais. Ne, čia dar ne viskas. Turiu omenyje, viskas daug giliau.

Stabtelėjusi nubraukė lako perteklių į skardinės kraštą. Susiraukusi krutino lūpas, ieškodama tinkamų žodžių savo minčiai.

— Reikalas tas, kad jie buvo gana keista jauna pora. Neatsakingi. Žiūrėdavo į tave kažkaip atsargiai, kalbėdavo kažkaip nesveikai. Ak, dar vienas dalykas. Žinai, ką aptikau rūsyje? Visi negyvi ir perdžiūvę? Radau didžiulę dėžę šilokų. Praėjusį pavasarį sugaišau visą dieną, juos rinkdama. Puikiai prisimenu, kaip atrinkau geriausius ūglius ir labai rūpestingai sodinau į tinkamą dirvą. Matai, kokie dalykai. Ar nemanai, kad jeigu kas nors gaišta laiką ieškodamas tau puikaus augalo, gyvo, augančio daikto, nemanai, kad mažiausia, ką gali padaryti, tai...

Nuo tos akimirkos Hovardo Givingso ausis užliejo maloniai gaudžianti tylos jūra. Jis išjungė klausos aparatą.

Content

Йейтс Ричард Nerimo dienos