Ейтс Мейси

Itališkas netikėtumas

Maisey Yates

Itališkas netikėtumas

Romanas

Versta iš Maisey Yates,

An Accidental Birthright, 2011 © Maisey Yates, 2011 Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su „Harlequin Enterprises II B.V./s.a.r.l.“

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti

visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti.

Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar

mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Agnė Ranonytė,

vertimas iš anglų kalbos, 2011 © Rima Milaševičienė,

dizainas, 2010 © Dreamstime.com,

viršelio nuotrauka © „Svajonių knygos“, 2012

ISBN 978-609-406-523-1

Pirmas skyrius

— Prašau, tik ne dabar.

Elisoną Vitmen prispaudė ranką prie pilvo, mėgindama sutramdyti kylantį šleikštulį, kuris galėjo baigtis ir dar blogiau, jei tuoj pat negaus keleto sūrių trapučių ar gurkšnio imbierinio alaus. Rytinis šleikštulys jau blogai; dar baisiau, kai jis tęsiasi kiaurą dieną. Bet užvis blogiausia buvo dabar, nes pykino, o ji turėjo kalbėtis su vyru, kuris netrukus sužinos, kad taps tėvu.

Elisona pasuko į parką, giliai įkvėpė ir jai kone palengvėjo pamačius, kad toliau nenuvažiuos. Masyvūs kaltinės geležies vartai, nuo likusio pasaulio atskyrę didžiulį dvarą, atrodė neįveikiami. Ji nedaug težinojo apie tą vyrą, savo kūdikio tėvą, tiesą sakant, nieko daugiau, tik jo vardą. Ir buvo visiškai aišku, kas jis ne tik finansiškai, bet ir visais kitais aspektais — ne jos miško paukštis.

Mergina išplėtė akis, kai pamatė palei tvorą vaikštinėjantį juodai vilkintį, apsaugininkams įprastais tamsiais akiniais nosį pasibalnojusį vyrą. Gal Maksas Rosi priklauso mafijai? Kam reikalinga apsauga kažkokiuose Vašingtono valstijos tyruose? Rimtą veidą nutaisęs apsaugininkas — juk jis turėjo būti apsaugininkas — išėjo laukan pro pėstiesiems skirtus vartelius ir pasuko automobilio link. Parodė, kad ji atidarytų langą, ir Elisona pasuko rankenėlę. Jos automobilis nebuvo iš tų naujųjų, prikimštų įrangos.

— Ponia, ar jūs pasiklydote?

Jis kalbėjo švelniai ir mandagiai, tačiau tikėtina, kad dešiniojoje ant šlaunies nuleistoje rankoje, kurią kiek slėpė juodo kostiumo švarkas, spaudė ginklą.

— Ne. Aš ieškau pono Rosi. Man davė šį adresą.

Vyriškio lūpų kampučiai kiek kilstelėjo į viršų.

— Atleiskite. Ponas Rosi nepriima lankytojų.

— Aš... — Ji nurijo seiles. — Aš esu Elisona Vitmen. Jis manęs laukia. Tikiuosi.

Vyriškis pakėlė ranką, išsiėmė mobilųjį telefoną ir paspaudė greitojo rinkimo mygtuką. Kalbėjo greitai, nesuprantama kalba, Elisonos manymu, itališkai, o kai išjungė telefoną, vėl atsigręžė į ją.

— Prašom važiuoti, automobilį palikite prie pagrindinių durų.

Pats priėjo prie vartų ir surinko kodą. Geležiniai vartai ėmė vertis, Elisona pasuko pro juos, o skrandis ėmė protestuoti dar įnirtingiau.

Ji iš tiesų nepažinojo Maksimo Rosi, nebuvo tikra, kad šis jos nenuskriaus. O gal tik nesvarstė to anksčiau.

Netiesa, ji svarstė. Išnarstė kiekvieną galimybę, kol galiausiai nusprendė, kad vienintelė įmanoma — atvažiuoti čia ir susitikti su vaiko tėvu, nors užvis mieliausiai būtų įkišusi galvą į smėlį ir nudavusi, kad nieko nenutiko. Tačiau, kad ir kaip norėjo, negalėjo sau leisti elgtis strutiškai.

Pastatas buvo milžiniškas, bet jo masyvumą kiek atsvėrė dangų remiantys kėniai. Dėl šilto klimato suvešėjusi žaluma atrodė pasakiškai. Tarsi ir nieko naujo merginai, gimusiai Ramiojo vandenyno šiaurės vakaruose, tačiau dabar ji retai išvykdavo iš Sietlo, ir vešli gamta akį traukė taip, lyg gėrėtųsi ja pirmą kartą. O suvis labiausiai glumino naujutėlaitis, šiuolaikiškas, laukinėn žalumon įsodintas dvaras.

Žinoma, per pastarąsias dvi savaites gluminančių įvykių netrūko: pirmiausia teigiamas nėštumo testas, o vėliau — visi kiti su tuo susiję pojūčiai.

Seną automobilį ji pastatė prie namo ir pamažu išlipo, kupina vilties, kad grįsto keliuko vidury neatpils savo priešpiečių. Kažin, ar tai būtų pats geriausias būdas padaryti vyriškiui teigiamą įspūdį.

Dar vienas apsaugininkas išniro lyg iš po žemių ir tvirtai suėmęs už žasto timptelėjo Elisoną durų link.

— Ačiū už tokį džentelmenišką elgesį, bet pro duris galiu įeiti ir pati, — įgėlė ji.

Palydovas šyptelėjo lyg atsiprašydamas, paleido jos ranką, o jo ranka liko nuleista prie šono.

Vyras atidarė Elisonai duris, tačiau merginai susidarė įspūdis, kad apsaugininkas ją praleidžia toli gražu ne iš mandagumo, o veikiau norėdamas užsiimti kuo patogesnę padėtį.

— Ponia Vitmen.

Dabar jau ne nuo šleikštulio, o nuo gilaus aksominio balso su švelniu akcentu jos skrandyje vėl kažin kas apsivertė. Tokio jausmo ji dar nebuvo patyrusi: keistas kutenimas, kurio nepavadinsi nemaloniu. Stengdamasi jį suvaldyti Elisona uždėjo ranką ant pilvo.

Tačiau, išvydus kerinčio balso savininką, kutulys tik sustiprėjo. Ji stebėjo, kaip greitais ir lengvais žingsniais, vyriška, tačiau grakščia eisena jis leidžiasi laiptais. Elisona nebuvo pratusi vertinti vyriškių išvaizdos, tačiau šis, be abejonės, buvo gražiausias iš visų jos matytų. Jis kėlė pasigėrėjimą visiems, ji — ne išimtis. Be galo vyriškas, tvirtas. Kad ir kur eitų, į jį atsigręždavo ir vyrai, ir moterys. Ir ne tik dėl patrauklių bruožų ar dailaus sudėjimo. Jį supo valdžios aureolė, nuo jo sklido neginčijama galia. Toks mišinys ir žavėjo.

Kampuotas smakras rodė ryžtą. Jis žvelgė žemyn į merginą; akys — tamsios, slėpiningos, dar labiau padailintos juodų tankių blakstienų. Jei ne tas į ją sutelktas skrodžiantis žvilgsnis, Elisona galėtų pamanyti, kad jo akys gražios.

Vyras atrodė matytas, tačiau mergina negalėjo prisiminti kur. Toks vyriško tobulumo pavyzdys vargiai sėdinėtų priimamajame visuomeniniais pagrindais veikiančios teisininkų kontoros, kurioje ji dirbo.

Elisona sunkiai nurijo seiles ir giliai įkvėpė vildamasi, kad tyro oro gurkšnis nustums vėl kylantį šleikštulį.

— Taip.

— Ar jūs iš klinikos? — paklausė jis, sustodamas priešais ją.

Laikysenos jam pavydėtų ir kariškis. Kalbėdamasi Elisona turėjo užversti galvą, nes už ją, penkių pėdų ir keturių colių ūgio merginą, jis buvo aukštesnis gera pėda.

— Taip... Ne... Ne visai. Nežinau, kaip Melisa jums paaiškino, kai skambino.

Melisa buvo ištikimiausia draugė pasaulyje ir, vos išgirdusi apie klinikoje įveltą klaidą, tuoj pat pasišovė ne tik pranešti apie tai Elisonai, nors klinikos vadovas ir prieštaravo, bet ir Maksui.

— Ne kažin kiek. Tik pasakė, kad reikalas skubus. Tad geriau taip ir būtų.

Ne pirmą kartą jai kilo noras tiesiog apsisukti ir nueiti, palikti viską kaip yra. Bet tokią išeitį rinktųsi bailys. Ji netikėjo, kad galima palikti neišspręstas problemas ir, priešingai nei kiti, atsakomybės nevengė. Niekada.

— Ar galime kur nors pasikalbėti asmeniškai? — paklausė ji, dairydamasi po milžinišką prieškambarį.

Be abejo, šiame name yra pakankamai kambarių, kur galima prisėsti ir pasikalbėti. Elisonos nežavėjo mintis, kad teks pasilikti kambaryje vienai su nepažįstamu vyriškiu. Ji mokėsi savigynos, o krepšyje turėjo dujų balionėlį, tačiau užvis mažiausiai norėjosi įsivelti į tokias aplinkybes, kad tektų pasinaudoti bent viena šių priemonių. Juolab kad jai dingojosi, jog prieš poną Maksą Rosį vis tiek nė vienos nepanaudotų.

— Ponia Vitmen, aš turiu nedaug laiko.

Ji įpyko. Tai jis neturi daug laiko? O jau ji tiesiog neturinti ką veikti. Elisona vos sugebėjo nugvelbti nuo darbo tas kelias valandas. Kiekvienas kontoroje nagrinėjamas atvejis buvo gyvybiškai svarbus klientams. Jos firma atstovaudavo tiems, kurie neišgalėjo sau leisti advokato paslaugų, ir tai, kad šią popietę ji išvyko, reiškė, kad jos klientai palikti kapanotis patys.

— Noriu jus patikinti, kad mano laikas taip pat šio to vertas, — atkirto ji. — Tačiau man reikia su jumis pasikalbėti asmeniškai.

— Tai kalbėkite.

— Aš laukiuosi. — Net ir ištarusi šiuos žodžius, užvis labiausiai būtų norėjusi juos vėl susigrąžinti.

Makso veidas tarsi suakmenėjo.

— Tai reiškia, kad turėčiau jus pasveikinti?

— Jūs esate kūdikio tėvas.

Jo tamsios akys apniuko.

— Mes abu žinome, kad tai neįmanoma. Gal jūs, panele Vitmen, ir nesužiūrite visų savo mylimųjų, tačiau aš neturiu jų tiek daug, kad kurią nors būčiau pamiršęs.

Elisonai užkaito skruostai.

— Jūs puikiai žinote, kad pradėti kūdikį galima ir kitais būdais, ne vien suartėjus lytiškai. Kai Melisa iš ZoiLabs jums skambino, minėjo, kad aš su jais dirbau. Tačiau aš... Aš dar esu ir jų klientė.

Jis nuščiuvo, sukando dantis, o veidas suakmenėjo.

— Prašom į mano kabinetą.

Elisona nusekė iš paskos: juodu perėjo erdvią svetainę ir įėjo pro sunkias ąžuolines duris. Jo namai buvo masyvūs, lubos aukštos, jas pabrėžė solidžios natūralaus medžio sijos. Viena siena stiklinė, pro ją vėrėsi vaizdas į slėnį. Nieko ypatingo, natūrali gamta. Bet gražu. Tačiau vaizdas pro langą ne kažin kiek lengvino padėtį.

— Jie nenorėjo nieko man sakyti, tačiau mano draugė ten dirba ir jai atrodė, kad aš... turiu teisę žinoti. Mano atveju jie tiesiog supainiojo spermą. Be to, nebuvo jūsų genetinio tyrimo...

— Kaip tai įmanoma? — paklausė jis, žingsniuodamas skubriais dideliais žingsniais.

— Niekas man dorai nepaaiškino. Panašiausiai į paaiškinimą skambėjo tai, kad pavyzdys buvo sumaišytas su mano pasirinktuoju todėl, kad jūsų panašios pavardės. Aš buvau pasirinkusi poną Rosą.

Maksas ją griežtai nužvelgė.

— Jis nebuvo jūsų vyras ar vaikinas?

— Aš neturiu nei vyro, nei vaikino. Viskas turėjo būti atlikta anonimiškai. Tačiau... — Ji sunkiai įkvėpė, — ...dabar nebe taip paprasta.

Maksas vyptelėjo.

— Nebe taip paprasta, nes sužinojote, kad donoras — pasiturintis vyriškis? Ar atvykote čia tartis dėl tam tikro išlaikymo vaikui iki jo gimimo?

Elisona užsiplieskė.

— Nieko panašaus! Labai atsiprašau, kad jus sutrukdžiau. Esu tikra, kad nemanėte, jog kada nors tarpdury pasirodys moteris, pasinaudojusi jūsų donoryste. Aš tik noriu žinoti, ar, prieš atvykdamas į kliniką, jūs atlikote genetinius tyrimus.

— Aš niekada nebuvau donoras, — nukirto jis.

— Bet turėjote juo būti! Man davė jūsų pavardę. Melisa sakė, kad per klaidą buvo panaudota jūsų sperma.

Jo veido raumenys vėl įsitempė, Elisona pastebėjo, kad jis sugniaužė ir vėl atleido kumščius, lyg mėgindamas suvaldyti įtūžį.

— Klinikoje buvo mano spermos mėginys. Tačiau aš nebuvau donoras, o pavyzdys buvo skirtas mano žmonai. Mums nesisekė pastoti.

— Ak.

Elisona pajuto, kaip kraujas plūstelėjo žemyn, galva ištuštėjo ir įkyriai ūžė. Dabar ji tetroško apsisukti ir sprukti. Mergina buvo skaičiusi tas siaubingas istorijas laikraščiuose, kai poras per klaidą įveldavo į nesusipratimus, o žmonės netekdavo kūdikių. Ji prispaudė ranką prie pilvo, lyg norėdama jį apsaugoti. Kūdikis vis dar jos, nesvarbu, kad šis vyras — biologinis tėvas. Motina yra ji. Joks teisėjas neatims vaiko iš geros ir mylinčios mamos. O Makso žmona juk vis tiek nenorės svetimo vaikelio. Juk negalėtų norėti.

— Aš tik... tik norėjau sužinoti... — Ji dar kartą giliai įkvėpė, — ...aš neturiu cistinės fibrozės geno. Visiems donorams atliekami genetiniai tyrimai. Tačiau jūsų tyrimo nebuvo. Melisa žinojo, kad nerimauju, ir norėjo man surasti jūsų tyrimus, tačiau jų nebuvo.

— Taip yra todėl, kad aš nebuvau donoras, — nukirto jis.

— Bet ar atlikote tyrimus? — paklausė Elisona, jausdama kylančią neviltį.

Ji privalo žinoti. Klaikiausias Elisonos išgyvenimas — matyti, kaip jos sesytė, dar būdama maža, susirgo ir mirė. Tai pražudė viską: šeimą, laimę. Ji privalėjo žinoti ir pasiruošti blogiausiam. Nėštumo ji nebūtų nutraukusi. Jokiomis aplinkybėmis nebūtų atsisakiusi kūdikio. Prisiminimai apie seserį, apie jos trumpą laimingą gyvenimą buvo pernelyg brangūs, kad bent mintelė kiltų apie nėštumo nutraukimą. Tačiau ji privalėjo žinoti.

— Aš nesidariau tyrimų.

Kojos nebelaikė, ir Elisona susmuko į pliušu aptrauktą kėdę, stovinčią priešais stalą.

— Jūs turėtumėte jį pasidaryti, — išlemeno ji. — Prašau, man reikia, kad pasidarytumėte tyrimą.

Maksimas įdėmiai žvelgė į priešais sėdinčią moterį, o širdis krūtinėje skaudžiai daužėsi. Jis apskritai buvo pamiršęs kliniką po Selenos mirties, tai yra pastaruosius dvejus metus. Kai paskambino ZoiLabs darbuotoja, jis numanė, kad reikalas susijęs su spermos mėginiu. Tačiau jie skambino iš karto po avarijos ir teiravosi, ar mėginį sunaikinti, o jis neatsakė į atsakiklyje paliktą žinutę. Tuo metu tiesiog neprisivertė tvarkyti šių reikalų. Ir nė sapne nebūtų susapnavęs, kokios bus pasekmės.

O dabar taps tėvu. Maksą apėmęs jausmas buvo nuostabus ir drauge gąsdino; tokio per visą gyvenimą nebuvo patyręs. Žvilgsnis nuslydo plokščiu Elisonos pilvu. Ji tokia lieknutė, jog sunku patikėti, kad gali nešioti jo kūdikį. Jo kūdikį. Sūnų arba dukrą.

Maksas lengvai įsivaizdavo tamsiaplaukį mažylį, kurį jaukiai glėbyje glaudžia šioji Elisona Vitmen, švelniai žvelgdama ir motiniškai šypsodama. Vaizdinys sukėlė tokį ilgesį, kad krūtinėje kone suskaudo. Anksčiau jam dingojosi, kad jau bus perdegęs noru turėti vaikų. Manė palaidojęs šį troškimą su žmona.

Bet per vieną neįtikėtiną sekundę jo svajonės įgavo pavidalą. Ir tą pat sekundę jis suvokė, kad jo kūdikis gali turėti rimtų sveikatos problemų. Taip griežtai kontroliuotas gyvenimas dabar pradėjo slysti iš rankų. Tai, kas dar prieš kelias minutes atrodė taip svarbu, dabar prarado bet kokią reikšmę, o vienintelę prasmę įgavo gyvybė, plazdenanti šios prašalaitės įsčiose.

Žinoma, jis pasidarys tyrimą. Kuo greičiau išsiaiškins, ar yra tikimybė, kad jo kūdikis gali paveldėti kokią nors ligą. Mintis, jog turės ko nors imtis, už kažko užsikabinti, griebtis veiksmų, suveikė kaip inkaras, ir suteikė jam galimybę bent iš dalies vėl valdyti situaciją. Dabar buvo lengviau suvokti, kad kalba sukasi apie tikrą kūdikį.

— Aš tuoj pat pasidarysiu tyrimus, — pažadėjo jis.

Jis dar dvi savaites neplanavo vykti į Turaną, tačiau šios aplinkybės privertė planus pakeisti. Ten rūmuose susitiks su asmenine gydytoja. Negalima leisti, kad spauda iš šito sukurtų šou. Žiniasklaida ir taip gerokai apkartino jam gyvenimą.

— O ką darytumėte, jei tyrimas rodytų ligą?

Elisona pažvelgė į savo rankas. Trapios moteriškos rankos, be žiedų, nagai nelakuoti. Labai jau lengva įsivaizduoti, kaip švelniai šios rankos jį glamonėtų, kokios blyškios atrodytų ant tamsios jo krūtinės. Staiga geismą pajuto ir Maksas. Nepaneigsi, ji — graži moteris. Neišsipusčiusi kaip tos, prie kurių jis pratęs. Kuklus makiažas, neužgožiantis skaisčios odos, o rusvų akių netemdė spalvoti vokų šešėliai. Putlios lūpos vos paryškintos rausvu blizgiu; kaipmat nubučiuotum. Tiesūs rausvi plaukai krito gerokai žemiau pečių, atrodė švelnūs ir nenualinti dažų. Tokius plaukus vyras leistų pro pirštus ir žiūrėtų, kaip jie pasklinda ant pagalvės. Viduje kažkas susitraukė dar stipriau. Toks susijaudinimas kaip išdavikas atskleidė jo požiūrį į seksualinį gyvenimą. Ar kada buvo, jog moteris jį taip greitai patrauktų? Ar kada aistra jį buvo taip stipriai užvaldžiusi? Bent pastaruoju metu, kiek atmena, tai tikrai nebuvo taip nutikę. Kaltės jausmas, kurį po tiek laiko gan lengvai nustumdavo šalin, dabar sugėlė stipriau ir skaudžiau nei paprastai.

— Kūdikį aš išsaugosiu, kad ir koks būtų tyrimas, — pasakė ji lėtai ir pakėlė į jį akis. — Tik turiu viskam pasirengti.

Dėl potekstės, kad tai ji išsaugosianti kūdikį, tarsi jis, tėvas, neturėtų jokios reikšmės, Makso gyslomis plūstelėjo deginantis savininkiškas pyktis. Įtūžis buvo toks stiprus, kad nustelbė ką tik užplūdusį geismą.

— Šis kūdikis ne tavo, o mūsų, — pataisė jis.

— Bet... jūs ir jūsų žmona...

Staiga jis sustingo suvokęs, kad Elisona neturi nė menkiausio supratimo kas jis. Tikrai nė nenutuokia. Jos veide neatsispindėjo nė šešėlis minties, galintis išduoti, kad mergina nuspėjo atsakymą. Jeigu ji žinojo, kas jis, tai buvo Oskaro verta aktorė.

— Mano žmona mirė prieš dvejus metus.

Įstabiosios akys išsiplėtė, burna prasivėrė.

— Aš... Aš labai užjaučiu. Nežinojau. Melisa man nieko neminėjo. Ji tik pasakė jūsų vardą.

— Paprastai to ir užtenka, — nukirto jis.

— Bet juk... jūs nemanote, kad atiduosiu jums savo kūdikį?

— Mūsų kūdikį, — burbtelėjo Maksas. — Jis tiek pat mano, kiek ir jūsų. Žinoma, jei jūs iš tiesų esate motina ir jokia kita moteris nebuvo kiaušinėlių donore.

— Ne. Kūdikis tik mano. Biologiškai. Mane apvaisino dirbtinai. — Ji nuleido akis. — Tai buvo trečias mano bandymas. Pirmuosius du kartus pastoti nepavyko.

— Ar jūs tikra, kad panaudotas mano mėginys?

— Visus kartus buvo jūsiškis. — Ji papūtė lūpas. — Jie suklydo prieš kelis mėnesius, o pastebėjo tik paskutinį kartą. Tą kartą ir pavyko.

Nė vienas nežinojo, ką pasakyti, tyla buvo nejauki. Maksimas pajuto, kad širdis įsiplaka stipriau ir greičiau varinėja kraują. Jis pažvelgė žemyn į ją, į putlias jos lūpas. Ir tą pat minutę pagalvojo, kaip apmaudu, kad su šia moterimi jis neatliko tų trijų, bet tradicinių mėginimų pastoti. Elisona neįtikėtinai graži, ir jį nepaaiškinamai traukė jos stiprybė. Jis pasistengė suvaldyti protą temdančios užplūdusios aistros proveržį.

— Jei galite pastoti įprastai, kodėl elgiatės it kokia lesbietė? — paklausė jis griežtai.

Ji pasibjaurėjusi susiraukė.

— Kaip šlykštu.

Jis tai žinojo. Tačiau ši moteris atėjo į jo namus ir apvertė viską aukštyn kojomis, tad jautėsi turįs teisę ją užsipulti. Maksimas nebuvo visiškai patenkintas gyvenimu, tačiau susitaikė su padėtimi. Dabar ji sėdi čia ir siūlo jam tai, su kuo kažin kada buvo atsisveikinęs. Tik bėda, kad jos pasiūlymas tebuvo sudarkytas ir neišbaigtas jųdviejų su žmona svajonės variantas.

— Tai ar jūs lesbietė? — tiesiai paklausė jis.

Jei taip, jo nuomone, ji prarasta. Labai graži niekam tikusi moteris.

Elisonos skruostai nukaito.

— Ne. Aš nesu lesbietė.

— Tai kodėl nepalaukėte ir nepastojote nuo savo vyro?

— Todėl, kad aš nenoriu ištekėti.

Jis tik dabar atkreipė dėmesį į dalykinę jos išvaizdą. Maksimas užsižiūrėjo į neįtikėtinai gražų veidą ir nepastebėjo, kaip ji atrodo. Elisona vilkėjo dailų juodą kelnių kostiumėlį ir baltus griežto kirpimo marškinėlius. Akivaizdu, kad ji — karjeros moteris. Veikiausiai samdys aukles, kurios rūpinsis kūdikiu, kol pati kils karjeros laiptais. Tad kam apskritai tas vaikas? Ak, taip, jis reikalingas kaip paveldėtojas, kaip simbolis to, ką pavyko pasiekti be vyro. Sumišęs su kambaryje tvyrojusiu geismu plūstelėjo pasibjaurėjimas.

— Nė nemanykite, kad auginsite šį vaiką be manęs. Mes atliksime tėvystės testą ir jei paaiškės, kad kūdikis tikrai mano, galite jau dabar ruoštis vestuvėms, kad ir ką būtumėte suplanavusi.

Jis visiškai nenorėjo vesti dar kartą. Po Selenos mirties net nebuvo linkęs veltis į trumpalaikius santykius, tačiau šios nuostatos neturėjo įtakos dabartinei padėčiai. Jeigu kūdikis jo, negali būti nė kalbos, kad Maksimas geriausiu atveju bus savaitgalių tėtis. Jis norėjo, kad sūnus ar dukra gyventų drauge su juo Turane, o ne kitame pasaulio krašte, Jungtinėse Valstijose.

Jis nebūtų susitaikęs su mintimi, kad jo vaikas bus tik karališkas pavainikis, neturintis teisės paveldėti to, kas jam ar jai priklausytų. Ir buvo tik vienas kelias to išvengti.

Elisonos veidą iškreipė tokia nuostaba, kad, jei ne padėties rimtumas, jos išraiška būtų gerokai prajuokinusi.

— Ar jūs ką tik man pasipiršote?

— Ne visai.

— Mes esame svetimi žmonės.

— Mes turėsime kūdikį, — ramiai ištarė jis.

— O aš nesuprantu, ką tai turi bendro su santuoka. — Elisona suspaudė gražiąsias lūpas taip, kad liko tik plonytis brūkšnys.

— Žmonės dažnai tuokiasi dėl šios priežasties, — įgėlė jis. — Sakyčiau, net dažniausiai.

— Aš tvirtai nusprendžiau būti vieniša motina. Nesiruošiau laukti princo ant balto žirgo, kuris mane priblokštų ir pasiūlytų savo ranką bei širdį. Aš neturėjau atsarginio plano, pagal kurį laukčiau Pono Tobulojo. Tik norėjau susilaukti kūdikio.

— Panele Vitmen, net neabejoju, kad Moterų lyga paplotų jums už tokį pažangų požiūrį, bet jūs nebesate vienintelė, susijusi su šiuo klausimu. Esu ir aš. Tiesą sakant, pati ir nusprendėte mane įtraukti.

— Tik tam, kad išsiaiškinčiau, ar neturite cistinės fibrozės geno.

— Ar negalėjote ištirti kūdikio?

— Ar nėra tikimybės, kad kūdikis paveldės ligą, noriu žinoti, jam dar negimus. Nes, jei taip, reikės laiko pasirengti emociškai. Šis tyrimas gali būti atliekamas gimdoje, tačiau gydytojai jį daro tik tuo atveju, jei paaiškėja, kad abu tėvai turi atitinkamą geną. Aš galėjau palaukti, pasakyti, kad nežinau, kas tėvas, ir atlikti vaisiaus tyrimą, tačiau su tuo susijusi ir šiokia tokia tikimybė persileisti, o aš nenorėjau rizikuoti, pirma nepasikalbėjusi su jumis.

— O gal čia tiesiog toks jūsų feministinis planas. Neprastas planas. Sakėte, kad jūsų draugė dirba klinikoje, o aš esu įtakingas ir turtingas vyras. Gali būti, kad neatsitiktinai buvo panaudotas mano mėginys. Kaip gali nutikti, kad dvejus metus mano sperma buvo puikiai saugoma, o paskui staiga supainiota su donoro sperma?

Maksimas buvo matęs pačių nuostabiausių mėginimų prilįsti prie jo pinigų ar pasinaudoti jo įtaka. Tad gal ši moteris taip pat sukurpė planelį, kad atsiriektų jo pinigų ir valdžios? Žmonės būtų pasielgę gerokai bjauriau, kad išpeštų ir daug menkesnės naudos, nei jis būtų galėjęs pasiūlyti, už daug mažesnį gerą, nei jis būtų suteikęs savo vaikui.

— Nežinau, kas ir kodėl suklydo, tik neabejoju, kad tai įvyko, — iškošė Elisona pro baltus lygius dantis. — Tik jau nereikia pūstis ir įsivaizduoti, kad velsiuos į santykius vien dėl pinigų. Galima pamanyti, kad esate pasaulinio lygio žvaigždė.

Maksas nusikvatojo.

— Kur jau čia pūsies supratęs, kad išsilavinusi moteris tave atpažįsta tik gerokai pasiknaisiojusi po tavo gyvenimą. Nebent aš klystu dėl išsilavinimo ir dėl žinių rinkimo.

Jos akyse įsiplieskė geltona ugnis, ji suraukė dailiai lenktus antakius, tarp jų susimetė raukšlė.

— Tai dabar vertinate mano intelektą pagal tai, ar aš žinau, kas jūs toks? Nieko sau ego, pone Rosi.

— Labai gaila, kad jums tenka susidurti su mano ego, panele Vitmen, bet mano oficialus titulas — princas Maksimas Rosi, ir aš esu pirmas eilėje paveldėti Turano sostą. Jeigu kūdikis, kurį nešiojate, yra mano, tai jis arba ji ateityje valdys mano šalį.

Antras skyrius

Staiga jai paaiškėjo, kodėl šis vyras pasirodė matytas, kai pirmą sykį jį išvydo. Jis nebuvo tiesiog ponas Maksas Rosi. Elisona jau buvo jį mačiusi. Per žinias ir geltonojoje spaudoje. Jį ir žmoną nuolat medžiojo žurnalistai. Jie abu buvo karališko kraujo, išvaizdūs ir, iš visko sprendžiant, labai laimingi. O prieš dvejus metus jis atsidūrė žiniasklaidos akiratyje dėl šeimą ištikusios nelaimės. Jis neteko žmonos.

Laimei, Elisona sėdėjo, antraip nebūtų išlaikiusios kojos.

Prieš apsiblausiant žvilgsniui, ji dar spėjo pastebėti susirūpinimą Maksimo akyse, žvelgiančiose iš po surauktų antakių.

— Ar jums viskas gerai?

Jis atsiklaupė priešais ir uždėjo ranką jai ant kaktos. Ranka buvo karšta, ir nuo to prisilietimo, kai jis pirštais nubraukė nuo veido plaukus stengdamasis, kad ją pasiektų daugiau tyro oro, liko lengvas svaigulys. Iki šiol Elisona net nesuvokė, kad jai veidą nubėrė prakaito lašeliai.

— Gerai, — išlemeno ji. Paskui pridūrė: — Ne visai.

— Pasilenkite, — paliepė jis.

Elisona pernelyg prastai jautėsi, kad prieštarautų. Ji šiek tiek palenkė galvą, Maksimas raminamai glostė sprandą, o jo prisilietimas buvo stebėtinai lengvas, palyginti su rankose slypinčia jėga. Jau labai seniai Elisonos niekas nebuvo lietęs. Žinoma, ji spausdavo ranką pasisveikindama, kas nors ją paliesdavo kalbantis darbe, tačiau ji neatminė, kada paskutinį kartą kas nors ją lietė, norėdamas padėti. Ji net neįsivaizdavo, kaip tai malonu.

Tačiau Maksimo prisilietimas kėlė dar ir svaiginančias, persmelkiančias saldumo bangeles, jo tvirti pirštai lietė jos odą be galo maloniai ir visai nebaugino, nors to buvo galima tikėtis. Nuostabu, kad tokia tvirta vyriškio ranka liečia taip švelniai. Mergina pažvelgė į kitą jo ranką, nuleistą ant jos šlaunies. Ranka visai kitokia nei josios: ilgi pirštai, platus ir stiprus delnas.

Pro vilnos kelnes Elisona jautė jo delno šilumą ir nustėro suvokusi, kaip puikiai jaučiasi. Ir dar kirbėjo kažkoks nenusakomas jausmas. Nuo jo apsunko krūtys, oras tarsi sutirštėjo. Ji niekada nebūtų pamaniusi, kad yra iš tų žmonių, kurie taip reaguoja į prisilietimą. Ji niekada netroško prisilietimų, nebuvo itin seksuali ir nesuko sau dėl to galvos. Tiesą sakant, dėl to buvo tik lengviau. Elisona niekada netroško ilgalaikių santykių, nenorėjo kam nors taip atsiverti, išsiugdyti priklausomybę nuo kito žmogaus. Todėl ji vis išsisukdavo nuo rimtesnių įsipareigojimų.

Nėra abejonių, kad reakciją į Maksimą lėmė dėl nėštumo padidėjęs hormonų kiekis. Tik dėl to. Ir nėra čia jokio kito paaiškinimo, kodėl taip ilgai tylėjęs kūnas staiga ėmė šaukte šaukti apie prigimtinius poreikius.

— Man jau geriau, — ištarė ji prikimusiu balsu.

Savąja ranka ji suėmė Maksimo ranką, ir nuo to prisilietimo ją nukrėtė gryniausias seksualinis drebulys. Elisona skubriai patraukė ranką ir, nors akys dar buvo apsiblaususios, atsistojo.

— Ačiū.

— Ar jūs tikra, kad esate pakankamai sveika, kad išnešiotumėte kūdikį? — paklausė jis susirūpinęs.

— Man viskas gerai. Tik ne kasdien sužinai, jog laukiesi Turano sosto paveldėtojo.

Maksimas įsitikino: neįmanoma, kad Elisona suvaidintų tą reakciją, kai kraujas staiga plūsteli žemyn, kad ir kokia puiki aktorė būtų. Jos gintarinėse akyse spindėjo nerimas, dailios rankos virpėjo. Pamatęs merginos veide pačią tikriausią nuostabą jis nebegalėjo galvoti, kad ji viską surežisavo. Ji tikrai nepanėšėjo į moterį, veikiančią pagal iš anksto parengtą scenarijų. Ji veikiau atrodė kaip sučiupta ir persigandusi stirnelė.

— Taigi, ir ne kasdien sužinai, kad tau suteikta antra galimybė turėti vaikų, — atsakė jis.

— O jūs norite vaikų? — pasiteiravo Elisona.

— Žinoma. Kaip galėčiau nenorėti savo paties vaiko, savo kūno ir kraujo?

— Jei tik dėl paveldėtojo, tai nejau negalėjote rasti tam kitos moters?

— Užteks! — nukirto jis, jausdamas, kaip nuo įsiūčio užverda kraujas. — Tai štai apie ką jūs galvojate? Manote, kad paprasčiausiai galiu pamiršti, jog šiame pasaulyje auga mano vaikas? Manote, kad galiu jį pamesti vien todėl, kad jis nebuvo planuotas? O jūs, manimi dėta, galėtumėte taip lengvai imti ir pasitraukti?

— Žinoma, negalėčiau!

— Tai kodėl manote, kad aš galiu taip pasielgti? Jei viskas taip paprasta, tai pagimdykite ir atiduokite vaiką man. Susilauksite kito nuo kito donoro.

— Puikiai žinote, kad niekada taip nepasielgčiau. Aš niekada nepaliksiu savo kūdikio!

— Tai nemanykite, kad aš taip padarysiu.

— Viskas... viskas klostosi ne taip, — sudejavo ji, vėl susmukdama į tą pačią kėdę prie stalo ir užsidengdama rankomis veidą.

Maksimas nurijo seiles.

— Gyvenime ne viskas klostosi taip kaip planuojame. Viskas keičiasi. Žmonės miršta. Įvyksta avarijos. O iš gyvenimo nuolaužų lipdome tai, ką dar įmanoma sulipdyti.

Elisona pažvelgė į jį pilnomis nusivylimo ašarų akimis.

— Aš nenoriu dalytis kūdikiu su svetimu žmogumi. Nenoriu su niekuo jo dalytis. Atsiprašau, jei atrodau savanaudė.

— Deja, negaliu tiesiog leisti jums išeiti su mano kūdikiu.

— Nesakau, kad aš išeisiu su jūsų kūdikiu. Suprantu, kad... na, jums taip pat sunku. Bet jūs neplanavote susilaukti vaiko. Aš planavau ir...

— Aš planavau ilgus metus. Tačiau negalėjau jų turėti pirmiausia dėl to, kad mano žmona buvo nevaisinga, vėliau todėl, kad jos netekau. Dabar, kai vėl turiu tokią galimybę, jūs man nesutrukdysite.

Jau kuo jis buvo visiškai tikras, tai kad nepaleis jos iš akių. Kaip tai padarys, kol kas nežinojo. Dabar Maksimui atrodė, kad tinkamiausias pasirinkimas būtų vedybos, nes tik taip jo sūnui ar dukrai nebūtų lipdoma pavainikio etiketė. Tačiau vien nuo minties apie vedybas jam pristigdavo oro. Šiaip ar taip, ši moteris neturi nė menkiausios galimybės nuo jo pasprukti.

— Aš turiu skristi į Turaną susitikti su asmenine gydytoja. Nesidarysiu jokių tyrimų čia, Amerikoje.

— Judu su žmona veikiausiai gydėtės nevaisingumą čia.

Tiesa. Selena augo vakarinėje Jungtinių Valstijų pakrantėje ir jie buvo pasilikę atostogų namą Vašingtone. Kaip tik ten jie pabėgdavo, kai reikėdavo atsikvėpti nuo įtampos, kurią kėlė it pro mikroskopą stebimas jų gyvenimas Turane. Todėl, vedini troškimo turėti šeimą, jie ir pasirinko kliniką Vašingtone. Ten juodu atsipūsdavo ir atsipalaiduodavo.

— Taip, — nurėžė jis. — Tačiau dėl akivaizdžių priežasčių mano pasitikėjimas jūsų medicinos sistema per pastarąsias keturiasdešimt minučių gerokai sumenko. Mano gydytoja Turane viską sutvarkys greitai ir diskretiškai.

Elisona vangiai linktelėjo, aiškiai nenorėdama su juo ginčytis.

— Kaip manote, kada jums atliks tyrimą?

— Kai tik nuvyksiu. Mano vaiko sveikata man taip pat rūpi.

Elisona staiga pasirodė tokia nusivylusi, tokia liūdna, kad Maksimui kilo noras ją apkabinti ir tiesiog palaikyti glėbyje, padėti suklijuoti jos trapius šarvus, kuriais mėgino nuo jo gintis, padrąsinti ir suteikti prieglobstį. Ir tuo pat metu jį pribloškė toks stiprus noras ja rūpintis. Ar todėl, kad ji laukiasi jo vaiko? Tai vienintelis paaiškinimas. Negalėjo būti jokios kitos priežasties, dėl kurios jis taip stipriai trokštų apsaugoti šią moterį nuo bet kokios grėsmės. Jo vaiko gyvybė dabar priklauso nuo šios moters, ir tas suvokimas iš pat gelmių budino jo kaip vyro saugotojo instinktus.

Tačiau trauka Elisonai kilo iš dar giliau. Ar tai koks prislopintas patino instinktas nepaleisti to, kas jam priklauso? Taip kruopščiai puoselėtą savikontrolę beveik pergalėjo kone skausmingas troškimas įkalinti ją glėbyje, prispausti šias švelnias krūtis sau prie krūtinės, kol paskaus, bučiuoti lūpas, įsiskverbti į jos kūną ir susijungti su juo intymiausiai, kaip tik įmanoma.

— Aš manau, kad kliniką reikėtų apskųsti, — pasakė ji švelniai. — Aš teisininkė ir neabejoju, kad byla pasiektų teismą.

— Aš taip pat neabejoju, nors ir neturiu teisininko diplomo, — nusišaipė jis. — Tai bent būtų kąsnelis spaudai.

Žiniasklaida tiesiog pašėltų. Sensacingos antraštės skandalų gurmanams. Viskas būtų išviešinta visuotiniam pasiknaisiojimui: jo žmonos nevaisingumas, vedybos. Šito Maksas norėjo užvis mažiausiai, ir dėl savo paties, ir dėl Selenos ramybės. Nebuvo jokios priežasties valkioti jos atminimo, juolab kai jos nebėra. Geriau, kad kai kurie dalykai ir liktų palaidoti, o paskutiniai keli jų santuokos mėnesiai telieka tarp jųdviejų.

— Paprastai jums tenka nemažai žiniasklaidos dėmesio, tiesa?

— Nepanašu, kad dažnai žiūrite pramogų naujienas.

— Nežiūriu. Tačiau kartais stovėdama eilėje parduotuvėje peržvelgiu antraštes. Tik nekreipiu į jas tiek daug dėmesio, kad atpažinčiau, jus pamačiusi.

— O kai išgirdote vardą?

Elisona patraukė pečiais.

— Jei užkimščiau galvą visokiais niekais, neliktų vietos svarbiems dalykams.

Kad ir nenoromis, Maksimas nusijuokė. Jam patiko, kad Elisona sugeba jį patraukti per dantį net ir tokiomis aplinkybėmis. Nedažnai pasitaikydavo, kad kas nors prieš jį šiauštųsi. Net ir Selenai nepavykdavo. Ji tiesiog būtų atsitraukusi. Nors gal būtų išliejusi ant jo visą savo pyktį, nei kaupusi jį viduje...

Tačiau svarstyti kas būtų, jeigu... jau gerokai per vėlu. Jis nustūmė mintis apie Seleną ir sutelkė dėmesį į tai, kas vyksta čia ir dabar.

— Norėčiau, kad vyktumėte su manimi į Turaną.

Elisona išplėtė akis.

— Ne, aš negaliu. Esu užsiėmusi. Gavau sudėtingą bylą, kuriai turiu skirti visą dėmesį. Man labai svarbus kiekvienas klientas, negaliu nė vieno nuvilti.

— Ar visoje kontoroje nėra žmogaus, kuris galėtų jus pakeisti? Galiausiai juk jūs laukiatės.

— Čia negalioja joks laukiatės. Aš turiu įsipareigojimų, dėl kurių negaliu pasiimti atostogų vien todėl, kad jūs to norite.

— Suprantu. Jūsų karjera tokia svarbi, kad negalite rasti nė minutės laisvo laiko tyrimams? Nė minutės tokiam svarbiam dalykui, kaip mūsų kūdikis?

Elisona sustingo, skruostai nukaito, dailus smakras nuo užsispyrimo ir įtūžio, regis, dar labiau pasmailėjo.

— Tai neteisinga. Tai emocinis šantažas.

— Ir jeigu jis nesuveiks, imsiuos kokios nors kitos šantažo formos. Aš neišrankus.

Ji vėl suspaudė lūpas, o Maksas norėjo matyti jas pravertas, norėjo skanauti jų putlumo, mėgautis savo troškimu. Jau taip seniai Maksimas troško moters. Jis ištiesė ranką ir nykščiu palietė apatinę jos lūpą. Iš nuostabos Elisona prasižiojo, karštis nuo rankos, kurios nykštys slystelėjo gilyn ir vos vos palietė jos liežuvio galiuką, nubėgo žemyn iki kojų pirštų.

Maksimą užplūdo geismas. Jis taip karštai jos geidė, kad jausmas nustebino net jį patį. Vyriškis nebebuvo tikras, kad tai turi ką nors bendra su nėštumu. Jis norėjo jos tiesiog kaip vyras trokšta moters. Štai kaip viskas paprasta.

Staiga jam pasirodė, kad ant kairiojo bevardžio piršto kažko trūksta. Keistas jausmas, nes vestuvinį žiedą nusimovė po Selenos laidotuvių. Nenorėjo nešioti santuokos prisiminimo.

— Mes turime dėl kai ko sutarti, — pasakė jis švelniai. — Dėl kūdikio gerovės. Tai reiškia, kad turėsime leistis į kompromisus, nešantažuoti.

Ji pasuko galvą, ir ryšys tarp jųdviejų nutrūko.

— Tik kodėl man atrodo, kad visada turės nusileisti prasčiokai?

Jis šyptelėjo.

— Ne, cara, jūs manęs neįvertinate. Aš labai racionalus žmogus.

— Ar tai reiškia, kad pasinaudosite manimi kaip teisininke ir turėsiu pasikalbėti su žmonėmis, kuriuos įmetėte į savo karališkuosius požemius Turane? — įgėlė ji, bet tai reiškė ir sutikimą.

— Iš tiesų jiems draudžiama kalbėti, tad ilgai netruksite.

Maksimas stebėjo, kaip nuo tramdomos šypsenos kyla lūpų kampučiai. Jo krūtinėje sukirbėjo pasididžiavimo daigeliai.

— Turiu paskambinti į biurą ir susitarti, kad mane išleistų. — Elisona kvėptelėjo oro ir atmetė nuostabius rusvus plaukus ant pečių. — Kada išvykstame?

Ji ėmė gailėtis savo sprendimo, vos sutikusi vykti drauge su Jo Didenybe, tačiau, kad ir kiek mintyse svarstė sprendimą, žinojo, kad kitos išeities nėra.

Dabar ištaigingajame prieškambaryje ji lauke Jo Prakilnybės ir, kad apmaldytų nervus bei rytinį šleikštulį, kramsnojo sūrų traputį ir žingsniais matavo kambario ilgį. Viskas čia buvo aptraukta aksomu, sofos taip ir kvietė prisėsti, tačiau Elisona buvo pernelyg įsiaudrinusi ir sudirgusi, kad nustygtų vienoje vietoje.

Ir kaip viskas taip susivėlė? Pastaruosius trejus metus nieko daugiau ir neveikė, tik planavo šį svarbiausią įvykį. Viskas buvo sustyguota ir parengta pastojimui. Ji taupė kaip įmanydama, važinėjo sukiužusiu automobiliu, nuomojosi mažiausius, pigiausius butelius, kokius tik pavykdavo aptikti, ir vylėsi, kad susilaukusi kūdikio galės sau leisti nusipirkti namą, o kelerius pirmuosius metus nedirbs ir bus namuose su sūneliu ar dukrele. Kad kuo geriau pasirengtų nėštumui, metė didžiulę įtampą kėlusį darbą prestižinėje advokatų kontoroje. Po galais, ji net padėjo pirmuosius įnašus į vaiko koledžo fondą!

Ir vienas skambutis viską nubraukė. Melisos žinia, kad Elisonai buvo panaudota sperma vyro, apie kurį nėra pakankamai medicininės informacijos, prilygo bombos sprogimui, viską sudraskiusiam į skutelius.

Elisona taip stengėsi viską apgalvoti, užtikrinti, kad kūdikis iš tėvo nepaveldės jokių rizikų. Ji norėjo išsaugoti anonimiškumą, nenorėjo, kad biologinis tėvas kaip nors kištųsi, ir tikrai nė nesapnavo, kad tas vyras galėtų pareikalauti kūdikio. Tai blogiausia, kas apskritai galėtų nutikti.

Vakar Maksimas elgėsi gana maloniai, tačiau mergina jautė, kad po galios ir jautrumo kauke karaliauja kietaširdiškumas. Net ir tada, kai kalbėdavo maloniai, kaskart nurodinėdavo. Jis buvo iš tų vyrų, kurie neprašo leidimo.

Jis Elisonai — eilinis žmogus, kuris eina su ja išvien, tačiau ji buvo tikra, kad prireikus Maksimas pasinaudotų kiekviena tik jam palankia proga. Bet ir ji elgsis taip pat. Žinoma, koziriai jo rankose, nes jis — turtingas ir įtakingas, tačiau ir ji — ne kokia pastumdėlė. Tikrai ne.

Žinoma, dabar jis elgsis mandagiai, ir Elisona, kad ir kaip nenorėdama, buvo pasiryžusi sužinoti kuo daugiau. Patiko ar ne mintis apie bendrą globą, tačiau tiesa, kad jis taip pat turi teisių į kūdikį. Maksimas — tokia pat aplinkybių auka, kaip ir ji. Jis našlys, vyras, jau išgyvenęs netektį ir skausmą. Elisona būtų labai norėjusi grįžti į praeiti, persigalvoti, nieko jam nesakyti ir nedraskyti senų žaizdų.

Ji pažvelgė pro gerokai užtamsintą langą į aikštelę. Atsidarė automatinės durys ir įėjo Maksimas, lydimas apsaugininko ir fotografų. Vyras traukė akį net ir tarp kitų žmonių. Jis buvo toks pat augalotas, kaip jo apsaugininkai, tad puikiai tarp jų atrodė: plati ir raumeninga krūtinė, o treniruotų pečių bangos pūpsojo po paprastais baltais susagstomais marškiniais. Rankovės atraitotos virš alkūnių, tad buvo matyti ir žaviai įdegusios raumeningos rankos.

Kelias sekundes Maksimas dingo iš akių, tada įėjo į prieškambarį, tik jau vienas.

Elisona negalėjo liautis nužiūrinėti jo puikiai sudėto kūno. Ir lyg kiaurai matytų pro paprastas kelnes, būtų galėjusi prisiekti, kad jo šlaunys lygiai tokios pat raumeningos, kaip ir visas kūnas. Ir, o vargeli, niekaip nebūtų atsispyrusi pagundai žvilgterėti į virš tų šlaunų išsišovusį kauburį.

Elisona nuleido akis, susidrovėjusi neįprasto elgesio. Ji neatminė, kad būtų taip žvelgusi į kokį vyrą. Bent jau tyčia. Mėgino save raminti, kad širdis daužosi ir šokinėja tik nuo nerimo. Tačiau savęs apgauti nepavyko.

Artėdamas Maksimas nusiėmė akinius nuo saulės ir už kojelės pakabino marškinių pakaklėje. Ir vėl prieš savo valią Elisona akimis pasekė tą judesį, ir žvilgsnis sustingo ties kuokšteliu juodų plaukų ir įdegusia oda, kuriuos ji pamatė pro prasegtą apykaklę.

— Džiaugiuosi matydamas, kad susiruošėte, — pasakė jis.

Rodos, jam nė motais, kad jį ką tik fotografavo minia fotografų. Maksimas visiškai savimi pasitikėjo. Jei tik Elisona dabar būtų save mačiusi, iš karto būtų susijaudinusi dėl tarpdantyje įstrigusio aguonos grūdelio, likusio nuo neseniai suvalgyto keksiuko.

— Juk žadėjau, — atsakė ji šaltai. — Aš laikausi žodžio.

— Man palengvėjo. Ar gerai jaučiatės?

Maksimas paėmė Elisoną už rankos ir tame judesy nebuvo nieko seksualaus, greičiau jis buvo savininkiškas, tačiau merginos širdis kone iššoko. Jis toks aukštas ir stiprus. Ir ta vyriška jėga ją kažkuo traukė. Vien nuo įsivaizdavimo, kad į jį atsiremia, nusimeta dalį įtampos, atiduoda šiek tiek savo naštos, darydavosi pašėlusiai lengva. Tačiau ji buvo tikra, kad jis bet kada paliktų ją palaužtą ir bejėgę.

Elisona nekreipė dėmesio į jaudulį ir stengėsi susitelkti į šleikštulį. Bet kas buvo geriau, nei keista trauka, regis, vis labiau užvaldanti jos mintis ir temdanti sveiką protą.

— Ačiū, kad paklausėte. Tiesą sakant, jaučiuosi baisiai.

Maksas šyptelėjo.

— Galėsite nelaukti prie pasų kontrolės, — pajuokavo jis. — Lėktuvas aikštelėje. Vienas iš mano apsaugininkų jus palydės, o aš ateisiu po kelių minučių. Juk nesate nusiteikusi fotosesijai.

Elisona papurtė galvą. Ją nukrėtė šiurpas vien įsivaizdavus, kaip išblyškęs tarsi numirėlės jos atvaizdas parduotuvėje puošia kokio bulvarinio leidinio viršelį.

Įėjo apsaugininkas, ir Maksimas pamojo Elisonai sekti iš paskos. Palenkusi galvą ji perėjo drėgną aikštelę privataus lėktuvo link. Merginai pasirodė, kad akies krašteliu matė blykstelint fotoaparatą, tačiau neatsitiesė pažiūrėti nudavusi, kad jai nerūpi.

Ji nusekė paskui apsaugininką per įlaipinimo platformą ir įžengė į prašmatnų lėktuvą. Jis buvo erdvus, dėl kiliminės dangos ir puikių baldų labiau priminė madingą miesto butą nei transporto priemonę. Elisona jau po vizito Maksimo namuose suprato, prie kokio gyvenimo šis pratęs. Jos tikrai nebūtų nustebinę, kad jam netinka pusėtini dalykai. Vyriškis yra sosto paveldėtojas vienos populiariausių salų, kuri pramogų gausa ir prabanga rungėsi su Monte Karlu. Maksimo gyvenimo būdas puikiausiai atitiko šalies standartus.

Vos Elisona įkėlė koją pro duris, apsaugininkas linktelėjo ir paliko ją vieną, tad ji ėmė svarstyti, ar galėtų patogiai įsitaisyti krėsle.

Po dešimties minučių atėjo paniuręs Maksimas.

— Vienas fotografas tykojo prie aikštelės. Bet mes lipome ne kartu, tai gal jus palaikys aptarnaujančiu personalu.

Ji linktelėjo, nors dar nesuvokė, kokia staiga reikšminga jos gyvenime tapo spauda.

— Ar šiandien skrisime tik mudu? — paklausė Elisona ir apsidairė.

— Na, jūs, aš ir pilotas. Ir antrasis pilotas. Ir skrydžio palydovai.

— Juk tai tikrų tikriausias švaistymas, nemanote?

Jo juodi antakiai šoktelėjo aukštyn, ir Elisoną užplūdo pasitenkinimas, kad užklupo jį nepasirengusį.

— Scusami?

— Skraidinti transatlantiniu skrydžiu du žmones, kurie lengvai galėjo rinktis reguliarų skrydį, ir dar samdyti visą komandą aptarnauti. Ką jau kalbėti apie tai, kiek išmetama šiltnamio efektą didinančių dujų.

Maksimas išsišiepė parodydamas lygius baltus dantis. Aštrūs bruožai sušvelnėjo, ir pasikeitęs veidas tapo beveik mielas. Beveik.

— Kai Jungtinių Valstijų prezidentas išmes savo Air Force One, aš irgi peržiūrėsiu savo transporto priemones. O iki tol, manau, priimtina, kad pasaulio lyderiai skraido privačiais lėktuvais.

— Ką gi, įsivaizduoju, kad oro uoste sunkoka pereiti patikrą, kai kišenėse tiek žvangančiųjų.

— Elisona, ar jūs snobė? — paklausė jis, o balse virpėjo juokas.

— Ar aš snobė?

— Atvirkštinė.

— Anaiptol. Aš tiesiog padariau pareiškimą.

Kad tik pavyktų jį išlaikyti per tą ištiestos rankos atstumą, kad tik jam kuo greičiau įgristų. Maksimas turi savybių, nuo kurių Elisonos pilve imdavo kažkas virpėti, o delnai sudrėkdavo. Baime to nepavadintum, bet kaži kas gąsdinamo.

Elisona niekada netroško ilgalaikių santykių, nenorėjo kam nors priklausyti, ko nors mylėti, atsiverti kam nors vien tam, kad vėliau būtų palikta. Jau tiek kartų merginos gyvenime buvo taip nutikę, kad nebenorėjo dar sykį to išgyventi. Pirmąkart, kai neteko savo gražiosios sesutės. Žinoma, juk negali kaltinti Kimberlės, kad mirė, tačiau liūdesys buvo gilus, skaudėjo be proto, ir, tam tikra prasme, sesers išėjimas atrodė kaip išdavystė. Vėliau išėjo tėtis, palikdamas prislėgtą žmoną ir dukterį. Nors Elisonos mama buvo gyva, ji nė iš tolo nebepanėšėjo į tą moterį iki Kimberlės mirties ir tos dienos, kai namus paliko vyras.

Visi šie išgyvenimai išmokė Elisoną pasikliauti vien savimi. Ir ji niekada ir jokiomis aplinkybėmis nenorėjo vėl atsidurti tokioje padėtyje, kad reikėtų kito žmogaus, kad ji kaip nors nuo ko nors priklausytų.

Tačiau ji norėjo būti motina. Ir Elisona užsispyrė, kad kūdikio susilauks viena. Tik štai į jos tobulą planą nei iš šio nei iš to įsibrovė Maksimas. Viskas buvo taip puikiai surikiuota. Atrodė, nėra nė menkiausios tikimybės, kad kas nepavyks. O dabar tos idiliškos ateities svajonės slyste slydo iš rankų.

Jos kūdikis turi tikrą tėvą, o ne kokį anoniminį genetinės medžiagos donorą. Jos kūdikio tėvas — princas. Princas, kurio arogancija neturi lygių ir kurio tamsios akys veikia ją taip, kad net galvoti apie tai nesinori. Kiek per daug net ir puikiausiai sustyguotam planui.

— Ko gero, pareiškimą galėtumėte padaryti bet kuria tema, — pasakė jis, įsitaisydamas vidury lėktuvo esančiame prabangiame krėsle.

Elisona prisėdo ant kitoje salono pusėje įtaisyto kreminės spalvos krėslo kraštelio.

— Aš teisininkė. Skaityti pareiškimus — reikšminga mano darbo dalis.

Maksimas negalėjo nesusijuokti iš jos kandaus sąmojo. Ji nė kiek nepanaši į jo aplinkos moteris. Ji nepataikavo, neveidmainiavo ir nenuolaidžiavo jam. Kai kuriuos vyrus tokia moteris trikdytų, juos gąsdintų jos jėga ir protas. Maksimas mėgavosi iššūkiais. Gelbėjo ir tai, kad jis buvo tikras, jog kontroliuoja padėtį. Dabar, kai įkalbėjo ją vykti drauge į Turaną, galios svarstyklės visiškai nusviro į jo pusę.

Elisonos versti jis nenorėjo, priešingai, suvokęs, ko pats iš tiesų nori, jis planavo pateikti tokį pasiūlymą, kurio nebus įmanoma atsisakyti. Maksimas buvo tikras, kad, jei reikės, mergina gins savo vaiką žūtbūtinai, dėl vaiko gerovės atsisakys visko. Jis elgtųsi lygiai taip pat. Maksimas negalėjo palikti nė menkiausios tikimybės, kad ji dings drauge su vaiku.

Jam buvo keista, kad moteris taip atsainiai žiūri į tai, kad laukiasi jo kūdikio. Jis nebuvo pernelyg geros nuomonės apie save, tačiau šiuo atveju į reikalą žvelgė pragmatiškai. Šiaip ar taip, jis — karališko kraujo ir be galo turtingas. Maksimas taps karaliumi ir drauge su titulu paveldės milijardinį palikimą, prie kurio dar reikėtų pridėti jo paties sėkmingai valdomos įmonės uždirbtą turtą. Jo tinklui priklausančius prabangius viešbučius ir lošimo namus mėgo pasaulio turtingieji ir įžymieji ne tik Turano saloje, bet ir kone kiekvienoje turistų lankomoje pasaulio vietovėje.

Daugumai moterų jis prilygo didžiajam loterijos prizui. Bilietui į statusą ir turtus, gerokai didesnius, nei kai kurie žmonės galėtų įsivaizduoti. Tačiau kažkokia panelė Elisona Vitmen elgėsi taip, lyg lauktis jo kūdikio prilygtų įkalinimui karališkuosiuose požemiuose, kurių, beje, Turano rūmuose nėra, nors ji manė kitaip.

— Ar darbas jums labai svarbus? — pasiteiravo jis, vis dar nesuvokdamas, kaip kūdikis ras vietos šios šaltakraujiškos verslininkės dienotvarkėje.

— Taip. Darbas man svarbus. Aš esu teismo skiriama vaikų advokatė. Mūsų advokatų kontora dirba visuomeniniais pagrindais, o už paslaugas moka vyriausybė. Atlygis, žinoma, ne toks, koks galėtų būti, bet kurį laiką dirbau reputaciją užsitarnavusioje advokatų kontoroje ir greitai supratau, kad tvarkyti turtingųjų ir įnoringųjų skyrybų reikalus — didelio pasitenkinimo neteikiantis darbas.

— Tai jūs atstovaujate vaikams?

Tai sunkiai derėjo su įvaizdžiu, kurį Maksimas buvo apie ją susikūręs. Vyriškis vaizdavosi Elisoną it dantingą teisės ryklį. Ir jam buvo sunku įsivaizduoti ją kitokią — apsiginklavusią aštriu sąmoju, gilaus proto, ir dar visa tai vainikuojantis šaltas grožis.

— Tokia buvo mano veikla paskutiniuosius metus. Man norėjosi kitokio darbo, be to, žinojau, kad, jei noriu pastoti, negaliu tiek dirbti, kiek iš mūsų buvo tikimasi Čapmano ir Stouno kontoroje. Ir šiaip man nelabai prie širdies tas didžiųjų įmonių draskymasis.

— Tai kam iš viso nuėjote į teisę?

— Ten gerai moka, — atsakė Elisona paprastai. — Be to, man šioje srityje sekasi. Tiesiog darbe man viskas tiko. Tad dirbau vienoje srityje, kol pajėgiau, o tada pasukau į tokią teisės sferą, kur jaučiuosi daug geriau. Vaikai neturėtų stovėti teismo salėje ir matytis su savo skriaudikais. Taigi aš atstovauju vaikams. Neleisiu, kad tie, kurie gina išnaudotojus ar pedofilus, vaikus dar kartą paverstų aukomis vien todėl, kad šie neturi pakankamai šlamančiųjų.

Elisona liūdnai nusišypsojo.

— Aš teisininkė, bet kartais užvis labiausiai šiame pasaulyje nekenčiu kitų teisininkų.

Jos skruostai liepsnojo, iš to, kaip ji kalbėjo apie darbą, buvo justi, kad tai tikrasis jos pašaukimas ir su kokiu užsidegimu ji dirba.

Taigi, moteris, nešiojanti jo kūdikį, yra vaikų advokatė. Ar pats būtų pasirinkęs geriau? Maksimo susikurtas Elisonos paveikslas nusidažė visai kitomis spalvomis. Užuot matęs geležinę karjeros moterį, dabar prieš save regėjo gynėją, kovojančią už tikrus dalykus, moterį, paskyrusią save tarnauti kitiems. Tai tik sustiprino jo sprendimą.

Maksimo gyvenimo planuose vedybos nebuvo numatytos. Jis jau buvo vedęs. Ir mylėjo žmoną. Tačiau nei meilė, nei pagarba neužtikrino jiedviem laimės, nepadėjo įveikti jųdviejų bėdų. Maksimui nepavyko sulipdyti yrančių santykių ir paskutinius gyvenimo mėnesius jo žmona itin kentėjo. Tai išliks visam likusiam gyvenimui.

Kita vertus, Elisona nešioja jo kūdikį, ir pareiga reikalauja būti garbingam ir ją vesti. Gal, atsižvelgiant į tai, kad kūdikis pradėtas kitaip nei įprasta, ir galėtų elgtis kitaip, tačiau Maksimui tai nieko nekeitė.

Kažkur papilvėje pulsavo įtampa, primenanti, kad jis tikrai neabejingas. Maksimas nejaustų daugiau atsakomybės, jei kūdikis būtų pradėtas lovoje, o ne laboratorijoje. Jis jautėsi atsakingas už Elisoną lygiai taip pat, lyg vaiką juodu būtų pradėję senuoju geruoju būdu. O dar reikia pridėti tai, kad mergina jį traukia. Maksimas neketino likusį gyvenimą nugyventi kaip vienuolis, tačiau nesijautė pasirengęs ilgalaikiams santykiams, tad viskas baigdavosi atsitiktiniais pasimatymais. Jis buvo vedęs septynerius metus, o dabar jau daugiau nei devynerius neturėjo jokios kitos moters, išskyrus savo žmoną. Drąsiai galima sakyti, kad jo kontaktų knygelė buvo gerokai pasenusi. Be to, būdamas trisdešimt šešerių, jautėsi per senas vėl bėgioti paskui sijonus.

Atsižvelgiant į visa tai, vesti Elisoną būtų puikus sprendimas. Maksimą pribloškė tai, kaip stipriai mergina jį traukia, kita vertus, aišku, kad tai dėl ilgai trukusio celibato. Vyrai taip jau sukurti, kad negali ilgai nepaisyti seksualinių poreikių, tad jis per daug nenustebo, kad taip ilgai snaudęs šis poreikis dabar prabudo su dukart stipresne jėga.

Ir jis trokšta greta sėdinčios žavios merginos pieno baltumo oda ir grakščia figūra, įkūnijančios pačią tikriausią pagundą. Ji visiškai kitokia, nei jo žmona. Selena buvo aukšta ir liesa. Elisona — jam tik iki smakro, o jos iškilumai patiktų kiekvienam vyrui. Jos krūtys kaip tik tilptų į jo delnus. Maksimą užplūdo geismas ir jis pakeitė pozą, kad kiek sumažintų įtampą bei paslėptų nuo Elisonos to geismo įrodymą — kauburėlį kelnėse. Jam nelabai patiko mintis, kad gali būti užkluptas kaip nesugebantis kontroliuoti savo kūno kaip koks paauglys.

— Taigi, jums patinka vaikai? — paklausė jis.

Elisona linktelėjo, ir atmetė ant nugaros rausvus plaukus.

— Aš visą laiką norėjau tapti motina.

— Tačiau nenorite būti žmona?

Ji patraukė pečiais, o Maksimas neįstengė atplėšti akių nuo kilstelėjusių ir vėl nusileidusių krūtų.

— Santykiai — sudėtingas dalykas.

— Kaip ir motinystė.

— Tiesa, bet tai kas kita. Vaikas priklauso nuo tavęs. Vaikas ateina į pasaulį mylėdamas tave, ir tik nuo tavęs priklauso, kaip jį priimsi, kaip juo rūpinsies ir mylėsi. Tarpusavio santykiuose, santuokoje žmogus priklauso nuo kito žmogaus.

— Ir jums tai nepriimtina?

— Tam tiesiog reikia tikėti žmogaus prigimtimi, o man šios savybės trūksta.

Maksimas negalėjo paneigti jos žodžių. Selena priklausė nuo jo ir, Maksimo nuomone, jis prarado ją.

— Tad jūs pasirinkote tapti vieniša motina, o ne ištekėti?

Elisona nusipurtė ir viliojamai papūtė lūpytes.

— Aš taip niekada negalvojau. Neturėjau tikslo būti vieniša motina. Tiesiog norėjau tapti mama. Negalvojau apie tai, kad turėčiau visiškai atsisakyti santykių. Tiesiog dariau tai, ko norėjau.

— Tai šiek tiek viską komplikuoja.

— Netgi labai.

— Ar būtų taip jau blogai, jei mudviejų kūdikis turėtų abu tėvus?

Ji nusisuko ir pažvelgė pro langą.

— Maksimai, aš nežinau. Nemanau, kad galėčiau viską taip iš karto priimti. Gal galėtume iš pradžių atlikti tyrimus, o apie visa kita pasikalbėti vėliau?

Maksimas palenkė galvą.

— Jei taip norite. Tačiau mums vis tiek teks apsvarstyti visas galimybes.

— Žinau.

— Suprantu, jūs planavote visiškai kitaip. Aš irgi nieko panašaus nesitikėjau.

Elisona suprato, kad jis kalba ne tik apie nėštumą, bet ir apie žmonos netektį. Merginai buvo sunku suvokti tuštumą, likusią Maksimo gyvenime: juk jis buvo radęs moterį, kurią mylėjo, vedė, o vėliau jos neteko.

Užvis mažiausiai ji norėjo, kad užgimtų kokie nors jausmai Maksimui. Net ir susidomėjimo buvo per daug, ir tai ją baugino. O jei dar rasis kokios kitos emocijos, lauk tik bėdos.

Elisona niekada nebuvo patyrusi romantiškos meilės, niekada santykiai neperžengdavo intymaus prisirišimo ribos. Pakako, kad vaikystės namuose buvo mačiusi, kur veda romantiška meilė ir kaip griūva jos tėvų santykiai. Jos motina visiškai užsisklendė ir paliko Elisoną gyventi kaip išmano.

Kai išėjo tėvas, šeima neteko ir finansinio stabilumo. Jas paliko ir tie, kuriuos motina laikė draugais. Todėl Elisona ir nenorėjo atsidurti tokioje padėtyje, kai pernelyg daug gyvenimo patikėta kam kitam, o kai tas žmogus palieka, viskas lekia prarajon. Patirtis kuždėjo, kad ji privalo apsisaugoti ir susikurti savo laimę pati.

Ir ji kontroliavo kiekvieną mažmožį nuo pat savo nelaimingos vaikystės. Elisona pati buvo atsakinga už pažymius, o baigiamosiose klasėse ją tiesiog apsėdo troškimas išlupti aukščiausią įvertinimą, kad gautų stipendiją. Koledže ji visiškai susitelkė į mokslus, kad gautų laipsnį, o vėliau ir tokį darbą, iš kurio pajamos leistų likti nepriklausomai. Ir kiekvienas jos gyvenimo žingsnis buvo taip skrupulingai suplanuotas, kad galėtų sau leisti susilaukti ir kūdikio.

Vienas juokas, žinant, kad dabar ji — lėktuve, skrendančiame į svetimą šalį, o greta — pribloškiamai žavus princas, kuris, taip jau nutiko, — dar ir jos vaiko tėvas.

Trečias skyrius

Vos žvilgterėjus į Turaną, jai užgniaužė kvapą. Sala buvo tikriausias skaidrios Viduržiemio jūros brangakmenis. Spindinčios baltos uolos supo tinkuotus namukus, nutaškavusius šviesaus smėlio paplūdimį. Tarpstanti žaluma už paplūdimio driekėsi iki pat tolumoje kylančių kalnų, o tarp jų matyti vakaro saulės auksu nudažyta kampuota, griežta, vyriška pilis.

— Kaip gražu.

Gražu ir niekieno neliesta. Anie Maksimo namai sufleravo apie jo miestietišką skonį; čia atsiskleidė jo laukinis, kone primityvus pradas. Ši aplinka kuždėjo apie jo giliąją esybę, kurios Elisona nė nenutuokė esant, iki kol pamatė jį, besileidžiantį elegantiškais rūmų laiptais.

Skrydis buvo viena įtampa, bent jau jai. Atrodė, kad Maksimas elgiasi visiškai natūraliai. Apie save to pasakyti ji negalėjo. Nesakytum, kad Elisona nemėgo vyrų ar niekada nebūtų jautusi seksualinio potraukio, — tikrai ne. Tiesiog ji nenorėjo įsipareigoti ir niekada sau to neleido. Jau vien nuo minties apie gilesnius ryšius Elisona atsidurdavo ant panikos priepuolio ribos. Ji nė nebūtų pagalvojusi, kad įmanoma užmegzti seksualinius santykius, kam nors taip atsiverti, kad rizikuotum prarasti taip skrupulingai puoselėtą kontrolę. Tačiau Maksimas taip žadino jos smalsumą, kad baigė įveikti įprastą merginos savisaugos jausmą.

— Ačiū, — atsakė jis nuoširdžiai. — Aš manau, kad Turanas — viena gražiausių vietų žemėje.

Lėktuvas ėmė leistis virš pievos, kur žolę rupšnojo laisvi gyvuliai.

— Nemaniau, kad saloje yra daug galvijų.

— Nedaug, tačiau mes stengiamės kiek įmanoma geriau panaudoti natūralius išteklius. Čia puikiai auga vynuogienojai ir alyvmedžiai. O mūsų žole šeriamų jaučių mėsa pripažinta kone visame pasaulyje. Kadangi esame įsikūrę saloje, suprantama, eksportuojame nemažai jūros produktų. Tačiau išvežame mažiau nei galėtume. Pagrindinis mano tikslas — išsilaikyti patiems.

Elisona sutiko.

— Kokios jūsų pareigos? Juk jūsų tėvas dar oficialiai valdo?

Maksimas linktelėjo.

— Aš atsakingas už ekonomiką. Per pastaruosius penkerius metus man pavyko penkiasdešimčia procentų padidinti turizmo mastus. Kai pastatėme naujus prabangius lošimo namus ir restauravome kai kuriuos istorinius žvejų kaimelius, Turanas tapo turtuolių mėgstama atostogų vieta, kurioje jie puikiai leidžia laiką.

Elisona kilstelėjo antakius.

— Tai reiškia, kad esate labiau verslininkas nei princas.

Maksimas tyliai nusijuokė.

— Galbūt. Gal kitame gyvenime taip ir būtų. Tačiau šiame džiaugiuosi atlikdamas savo pareigas. Aš turiu asmeninių verslo interesų, tačiau man svarbiausia — atsakomybė už savo šalį.

— Ir pareiga yra pats svarbiausias dalykas?

— Man tai daug reiškia. Mane visuomet mokė, kad pareiga svarbiau nei aš pats.

Pareiga svarbiau nei aš. Ar tai reiškia, kad ji įsipareigojusi užtikrinti, kad jos kūdikis pažintų savo tėvą? Kaip ji pati jaustųsi, jeigu tėvas būtų norėjęs su ja bendrauti, o motina būtų neleidusi? Elisona pajuto skausmą. Būtų atidavusi viską, kad tik tėvas būtų ja domėjęsis. Ar ji turi bent menkiausią teisę iš savo kūdikio atimti tokią laimę? Ypač tokią, dėl kurios pati kone viską būtų paaukojusi? Ji dar nenorėjo suvokti, kad būtų teisinga leisti Maksimui auginti kūdikį kartu. Norėjo, kad viskas vyktų kaip planuota. Tik buvo visiškai aišku, kad tai nebeįmanoma.

Jos skrandis šoktelėjo, kai lėktuvas trinktelėjo ant nusileidimo tako.

Kai jie sustojo, o keleivių laipteliai buvo nuleisti, Maksimas įsitempęs savininkiškai suspaudė jai žastą. Jis laikė ją per tokį atstumą, kiek tik buvo įmanoma, lyg prisileidęs ją per arti pažeistų savo karališkąjį orumą. Jai tai buvo priimtina. Elisoną vis dar glumino, kaip jis veikia jos savitvardą. Tarsi jos savikontrolė būtų išėjusi atostogų, o tuo pasinaudojęs kūnas susitelktų į iki šiol visiškai nesvarbiais laikytus dalykus. Jau verčiau tegul laikosi atokiau, nei liečia ją taip, kaip anąkart namuose. Ji puikiai atminė, kaip nudegino jai lūpas, lėtai perbraukęs nykščiu per jautrią odą. Elisona pasipurtė, stengdamasi nusikratyti virpulio, kuris užvaldė prisiminus tą sceną.

Penkių žmonių komanda išsirikiavo prie laiptelių, pasirengusi iškrauti Jo Karališkosios Didenybės bagažą, o drauge ir jos nediduką lagaminą su ratukais. Ji pasiėmė nedaug daiktų, nes manė po kelių dienų grįšianti į Sietlą, tačiau dabar visi Maksimo lagaminai greta jos padėvėto lagaminėlio kuo puikiausiai pabrėžė, kokia gili ir plati socialinė bedugnė juodu skiria.

Maksimas nuskubino ją juodo limuzino link, o Elisona sutiko neprieštaraudama, įbauginta ją apsupusios prabangos.

Ji nebuvo pratusi prie tokios ištaigos. Ankstyvoje vaikystėje jos šeima buvo gana pasiturinti, vėliau, išėjus tėvui, jie gyveno gana skurdžiai, ir Elisona puikiai atminė, ką reiškia gyventi name akligatvyje. Net ir dabar, negalėdama skųstis uždarbiu, mergina buvo linkusi taupyti, o ne švaistyti pinigus niekniekiams.

Tačiau tokios prabangos ji niekada nebuvo mačiusi.

Blizgantis limuzinas įslydo pro kaltinės geležies vartus, skiriančius pilį ir jos gyventojus nuo paprastų salos žmonių. Masyvios vyrų su kardais statulos stebėjo vartus ir dar labiau pabrėžė šios vietos ypatingumą.

— O apsauginio griovio nėra? — paklausė ji kandžiai, apžiūrinėdama bokštelį, kylantį iš sienos.

— Ne, be to, krokodilai taip ir neišmoko atskirti namiškių nuo įsibrovėlių, todėl pasirinkome niekingą šiuolaikinę apsaugos sistemą. Dabar tiesiog turime garso signalizaciją, kaip ir kiti.

Maksimas išgirdo kikenimą.

— Tai ką, nebus ir verdančio aliejaus?

— Tik virtuvėje.

Jis nusišypsojo, ir Elisona jo skruoste pastebėjo duobutę. Kodėl jis negalėtų likti rūstus ir tolimas? Kai Maksimas elgėsi despotiškai, buvo daug lengviau į jį žvelgti priešiškai, nei tada, kai atrodė mielas.

Jie sustojo priešais sunkias dvivėres duris, kurias iš abiejų pusių saugojo uniformuoti kariškiai, ne kažin kiek besiskiriantys nuo anų akmeninių, sergėjusių vartus. Tai labai pralinksmino Elisoną.

Maksimas atsisuko ir nuo vyriškos jo jėgos jai kone atėmė kvapą.

— Kai gydytoja atliks tyrimą, mes vakarieniausime su mano tėvais, ir aš jus pristatysiu jiems.

— Kodėl turėtumėte mane pristatyti?

— Ką jau kalbėti apie tai, kad esate mūsų viešnia, dar esate ir mano vaiko bei jų vaikaičio motina.

Seneliai. Jis net galėjo duoti savo sūnui ar dukrai senelius, o ji... Na, gerai, jos tėvas — kažkur, o mama — visą pasaulio pagiežą sukaupusi moteris, skausmą skandinanti butelyje ir verčianti kiekvieną, atsidūrusį greta, klausytis kandžių išvedžiojimų apie vyrus ir gyvenimą. Elisona niekada nebūtų leidusi savo vaikui atsidurti tokioje aplinkoje. Ji ir pati grįždavo į tą aplinką tik tada, kai nebebūdavo išeities.

— Kuo toliau, tuo sudėtingiau.

Ji užsidengė ranka veidą ir, stengdamasi sutramdyti ašaras, stipriai prispaudė delną prie akių. Visko per daug. Lauktis, žinoti, kad turėsi kūdikį, jau buvo didelė permaina, o dar kai užgriuvo visa kita...

— Jie turi visas teises į savo vaikaitį, kaip ir aš turiu teisę į savo vaiką. Lygiai tiek pat teisių, Elisona, kiek turi tu. Neleisiu, kad iš mano šeimos atimtum tokią galimybę.

Merginos kraują kaitino užplūdusi pykčio banga, kuri suteikė ir stiprybės.

— Karališkuoju dekretu? Štai čia ir prasideda kalba apie požemius?

— Kas čia dėl tų požemių? Mėgstate keistokus fetišus?

— Tiesiog jaudinuosi, ar neatsidursiu kiaurą parą transliuojančio kanalo žiniose. Žinote: Amerikietę įkalino laukinis princas, — sušnypštė ji.

Elisona prispaudė prie skruostų vėsias rankas, tikėdamasi nors kiek apmalšinti plūstelėjusį karštį, kai jis paminėjo fetišus. Lyg ji kada nors, bent kartelį būtų leidusi kokiam vyrui ją surišti, kad šis galėtų daryti su ja ką panorėjęs.

Keista, bet, užuot pasibjaurėjusi, kaip tikėjosi, ją sugniaužė virpulys, vos tik pagrobėjo vaidmenį mintyse patikėjo Maksimui. Visiškai suglumusi nuo savo minčių, kurios paprastai neturėdavo jokio seksualinio prieskonio, Elisona nusuko liepsnojantį veidą nuo Maksimo ir atidarė duris nelaukdama, kol tai padarys vienas iš persenusių tarnų, suskubusių iš rūmų gilumos jai į pagalbą.

Maksimas ją pasivijo dviem žingsniais.

— Ar aš jus, tesoro, sugluminau?

Elisona nekreipė į jį dėmesio, kilstelėjo smakrą ir stengėsi apsimesti, kad jos neveikia nei vyriškio artumas, nei užuominos.

Jis sugriebė Elisoną už rankos, sustabdė ir prisitraukė. Merginos širdis ėmė taip daužytis, kad ji buvo tikra, jog jis išgirs. Stovėdama taip arti, ji jautė nuo kūno kylantį karštį, uodė svaiginantį vyrišką aromatą, tokį be galo primityvų ir jaudinantį. Taip gali kvepėti tik jis.

Kada ji pirmą kartą pastebėjo, kaip kvepia vyras? Gal kai lankėsi sporto salėje ir, kiek atminė, įspūdis buvo nekoks. Tai kodėl Maksimo kvapas ją taip traukia? Kodėl dėl jo dažniau plaka širdis, o krūtinė, rodos, apsunksta? Jis nebuvo pasikvepinęs. Tai tik Maksimo kvapas.

— Aš maniau, kad patyrusi karjeros moteris kaip jūs nesileis taip lengvai išmušama iš vėžių.

Jis nykščiu perbraukė jai per skruostą. Buvo taip karšta, kad skruostai degte degė.

— Tačiau, regis, priverčiau jus nurausti, cara.

— Liaukitės su tais užsienietiškais žodelyčiais, — atkirto ji, o balsas veikiau prikimęs, nei piktas, nors ir kaip stengėsi. — Man tai nepatinka.

— Iš tikrųjų? — Jis pasilenkė, o Elisona suvirpėjo. Akimirką pristigusi kvapo ji pagalvojo, kad Maksimas lenkiasi jos pabučiuoti.

— Daugumai moterų tai atrodo labai seksualu.

— Aš ne tokia kaip dauguma moterų.

Jis suraukė antakius ir nužvelgė ją tamsiomis akimis.

— Ne, ne tokia.

Ji nežinojo kodėl, bet jautėsi pamaloninta. Tik Maksimui nereikėtų to žinoti. Jo žodžiai neturėtų jos nei žeisti, nei jaudinti ar apskritai kaip nors veikti. Vyriškiui ji turėtų likti visiškai abejinga. Vienintelis juos siejantis dalykas — kūdikis. Jų santykiuose nėra nieko asmeniška. Jei ne ta klinikoje įvelta klaida, jie nė nebūtų susitikę. Priklauso pernelyg skirtingiems socialiniams sluoksniams. Jei ne kūdikis, jis į ją nė nebūtų antrą kartą pažvelgęs. Labai svarbu, kad Elisona tai prisimintų.

— Kada susitiksite su gydytoja? — paklausė vildamasi nukreipti jo mintis, trokšdama, kad ne visas jo dėmesys tektų jai.

— Ji ateis, vos tik paskambinsiu.

Elisona linktelėjo dabar jau nebesuprasdama, kodėl pamanė, kad jam reikia tartis dėl vizito. Maksimas ne iš tų, kurie tariasi dėl susitikimų. Tai kiti taikosi prie jo dienotvarkės.

— Kada jai paskambinsite? — paklausė Elisona, stengdamasi sukurti įspūdį, kad taip jaudinasi dėl tyrimo, o ne todėl, kad Maksimas — visai šalia, ne todėl, kad jis jaudina ją.

— Galiu tuoj pat, jei norite.

Ji linktelėjo, per kūną vis dar ritosi virpuliai.

— Taip, ačiū. Norėčiau.

Gydytoja atėjo tuoj pat, ir Elisona nusekė paskui Maksimą ir dailią jauną daktarę į kabinetą. Kai jis paminėjo turįs asmeninį gydytoją, mergina įsivaizdavo pagyvenusį poną, o ne šviesiaplaukę trisdešimtmetę, pakankamai gražią, kad būtų netgi modelis.

Tik ko čia taip stebėtis? Maksimas juk gražus vyriškis. Reikia pripažinti, net labai gražus. Jis turtingas. Įtakingas. Žinoma, dar suveikdavo ir tas globėjiškas moteriškas instinktas, kuris veikiausiai vertė moteris užgydyti visas jo žaizdas. Jis tikriausiai moteris traukia pulkais. Ir labai gali būti, kad moterų dėmesio neatsisakydavo. Koks vyras pačiame jėgų žydėjime, turintis valdžią, ir būdamas seksuliai patrauklus, atsisakys jam siūlomo malonumo?

Ji vėl nukaito ir kiek įmanydama stengėsi suvaldyti kūno reakciją, kuri užklupdavo taip staiga ir jau buvo gana nuspėjama. Maksimas galėjo elgtis kaip tinkamas, su kuo tik nori, taip pat ir su seksualiąja gydytoja, jai vis tiek. Nes Elisonos tokie santykiai nedomina. Ji nenori paaukoti nepriklausomybės ir asmeninės laisvės dėl kelių valandų hedonistinio malonumo vyro lovoje. Visiškai ne.

Be to, ji rimtai abejojo, ar būtų malonu. Jai buvo vis tiek, jei kitos moterys leidosi į romantiškus santykius, ji niekada tokių neturėjo ir priešiškas nusistatymas lėmė, kad nebuvo itin patyrusi kūniškų malonumų srityje. Žinoma, Elisonai dvidešimt aštuoneri, tad ne vakar gimusi. Nors neturėjo patirties, žinių apie seksą jai nestigo, kita vertus, ji negalėjo įsivaizduoti, kad intymumas galėtų būti patrauklus. Ji vengė bet kokių intymių santykių.

Tik kodėl ūžtelėjo pyktis, kai gražioji daktarė švelniai suėmė Maksimui ranką? Seksualioji blondinė atraitojo jam rankovę ir alkūnės linkį iš vidinės pusės vatos gabaliuku valė lyg ir lėčiau bei jausmingiau nei derėtų.

— Mums tik reikia trupučio kraujo, — pasakė ji, žiūrėdama į Maksimą, tarsi Elisonos čia nė nebūtų.

Ji turėjo nusisukti, kol gydytoja leido į buteliuką tamsų kraują iš Maksimo rankos. Ji visuomet sunkiai ištverdavo tokius vaizdus, o dabar, besilaukdama, reagavo dar jautriau. Ir jau ko norėjo mažiausiai, tai apsijuokti kaip silpnuolė, jei nualptų jo akivaizdoje. Manė, kad jis pratęs, jog moterys krinta po kojomis, tad negalėjo sau leisti elgtis taip pat.

— Viskas, — gydytoja tiesiog sumurkė, traukdama žemyn Maksimo rankovę ir taip paslėpdama jo seksualią raumeningą ranką. — Užtruksime penkias dienas, kol atliksime išsamų tyrimą. Kai tik žinosiu rezultatus, susisieksiu. Praneškite, jeigu iki tol dar ko nors prireiks. Aš visuomet jūsų paslaugoms.

Geroji daktarė švelniai paspaudė Maksimui ranką ir Elisona nesusilaikė nepagalvojusi, kad ji puikiai žino, kokia kita moteris visuomet būtų jo paslaugoms, jei tik Maksimui prireiktų.

Kai gydytoja išėjo, juodu liko sėdėti tylėdami. Elisonai skrandį suspaudė baimė. Dar pora dienų, ir ji žinos, ar kūdikiui kas nors gresia.

Jų kūdikiui. Atrodė visiškai nerealu, kad jos pilve esančio vaiko tėvas yra šis svetimas žmogus. Net jeigu vaikas būtų pradėtas per vienos nakties nuotykį, juodu bent šiek tiek pažinotų vienas kitą. O jie net netraukia vienas kito, kaip paprastai vienas kitą traukia kūdikio besilaukiantys žmonės.

Melagė.

Na gerai, Maksimas traukia Elisoną. Taip būdavo ir anksčiau. Ne taip, kaip šįkart, bet yra buvę, ir ji sugebėdavo į tuos jausmus nekreipti dėmesio. Sugebės ir šį kartą.

— Ar čia yra koks viešbutis, kurį galėtumėte rekomenduoti? — paklausė ji, skubėdama išsklaidyti ore tvyrančią įtampą.

Elisona buvo tikra, kad ir jis nerimauja dėl tyrimų. Po puikiai pasiūtais marškiniais įsitempę rankų raumenys, dantys tvirtai sukąsti. Jis tikrai jaudinasi dėl kūdikio. Žinodama, jie kažkuo dalijasi, nors tai tėra būgštavimas, ir mergina jautėsi su juo susijusi. Kažkaip ramino ir tai, kad kitas žmogus jaudinasi dėl kūdikio. Jeigu kas nors nutiktų, dėl vaiko kentėtų ne ji viena. Bent jau kol kas Maksimas neatrodė nusiteikęs priešiškai.

— Kodėl jums reikia viešbučio? — paklausė, vis dar laikydamas sulenktą ranką, iš kurios gydytoja ėmė kraujo.

— Nenorėčiau nakvoti kur nors laukuose. Esu nekokia stovyklautoja.

— Matai, kokia šmaikštuolė, — burbtelėjo Maksimas, neatplėšdamas akių nuo jos lūpų.

Ji apsilaižė lūpas ir labai sumišo dėl to, ką padarė. Tačiau kol jo žvilgsnis buvo prikaustytas prie merginos lūpų, Elisona irgi negalėjo galvoti apie nieką kita — pajuto, kokios jos sausos. Ir kaip virpa. Tamsiose Maksimo akyse spindėjo toks susidomėjimas, jog jos pilve kažkas suvirpėjo. Ji taip pat jį traukia. Ir nuo to suvokimo Elisonai apsvaigo galva. Suvokti savo troškimą buvo viena, ir jau visai kas kita suprasti, kad galbūt ir Maksimas jaučia ką nors panašaus.

Staiga jo akyse žybtelėjęs susidomėjimas lygiai taip pat dingo, o veidas liko bejausmis ir neįskaitomas. Veikiausiai jai tik pasirodė. Koks dar galėtų būti paaiškinimas? Elisona žinojo, kad nėra bjauri. Vyrai gana dažnai kviesdavo ją į pasimatymus. Kita vertus, ji nebuvo ir grožio karalienė. Net ir supermodelio išvaizdos gydytoja atrodytų it vidutinybė, palyginti su pirmąja Maksimo žmona: jos bruožai buvo nuostabūs, tamsūs glotnūs plaukai sušukuoti kuo elegantiškiausiai, o lieknai figūrai puikiai tiko dizainerių drabužiai.

Elisona aiškiai prisiminė Maksimo žmonos veidą. Ji dažnai puikuodavosi ant mados žurnalų viršelių, be to, buvo garsi, dar iki ištekėdama už Maksimo, — talentinga, išsilavinusi ir graži operos solistė, dainavusi garsiausiose pasaulio salėse.

Tiesa, Elisona taip pat savaip graži. Tačiau jai stigo to visus traukiančio žavesio, nenuginčijamo, neprilygstamo meilumo, kurio apsčiai buvo atseikėta Selenai Rosi. Ne, niekaip negali būti, kad Maksimas jos geistų. Ji — vidutinybė, o jis — toks pat tobulas kaip ir jo žmona. Vyrišką tobulybę įkūnijantis pusdievis.

Na, Elisona gal ir persūdė.

Mintyse dėdama save į šuns dienas, ji dar kartą apsilaižė lūpas.

— Jūs liksite čia, pilyje, — nukirto Maksimas tokiu pasitikinčiu tonu, kad merginai tapo visiškai aišku — jis nė nemano, jog ji gali prieštarauti.

— Man nereikia nakvynės. Aš puikiausiai sugebėsiu ją susirasti pati.

— Neabejoju, — atsakė jis ir išspaudė suktą šypsenėlę. — Įsivaizduoju, kad puikus jūsų išsilavinimas be galo padėtų, užsisakant kambarį. Tačiau jūs laukiatės mano kūdikio ir nenoriu, kad gyventumėte viena kažkokiame viešbutyje.

— Ar Turano viešbučiai tokie apšiurę?

— Visiškai ne, — atkirto jis, ranka numodamas į jos klausimą. — Bet tai nereiškia, kad aš jums leisiu...

Elisonos krūtinėje užvirė kraujas, nešdamas pykčio bangas per visą kūną, ir ji nutraukė Maksimą:

— Leisite? Jums niekas nesuteikė teisės ką nors man leisti arba neleisti.

— Jūs laukiatės mano kūdikio. Tai suteikia man šiokią tokią teisę kištis į tai, kur einate ir ką darote.

Ji prasižiojo ir buvo tikra, kad atrodo kaip stabo ištikta mažutė žuvytė. Juk Maksimas nuoširdžiai mano, kad gali ją valdyti, kontroliuoti fiziškai, ir tik dėlto, kad netyčia tapo jos vaiko tėvu!

Vos prieš kelias akimirkas juos siejęs plonytis pasitikėjimo voratinklis plyšo.

— Tai primityviausia, ką esu girdėjusi. Jūs neturite į mane jokių teisių!

— Aš noriu jus apsaugoti. Jus ir kūdikį. Kas čia primityvaus?

— O kaip tai, kad jūs tiesiog neįtikėtinai mėginate mane kontroliuoti?

— Che cavolo! Ką aš kontroliuoju, jei noriu jus apsaugoti? Jūs nešiojate mano kūdikį, tai reiškia, kad esate mano moteris.

Jis atrodė be galo suirzęs, lyg ji niekaip nepajėgtų suprasti visiškai akivaizdaus dalyko.

— Jūsų moteris?

Elisona nuginė šalin vėl sukilusį jaudulį. Čia nebuvo dėl ko krykštauti. Įžeidu. Apgailėtina.

— Aš niekieno moteris. Net jeigu mes... — Ji kiek patylėjo ir pasistengė suvaldyti nuoraudį. — ...net jeigu mes būtume pradėję tą kūdikį tradiciškai, aš nebūčiau jūsų moteris. Puikiausiai sugebu pati tvarkytis savo gyvenimą.

— Taip, neabejoju, — nusišaipė jis. — Ir kaip einasi?

— Maždaug taip pat gerai, kaip ir jums.

Maksimas nuleido negirdomis jos kandžią repliką.

— Elisona, ko mudviem dėl to pyktis? Aš norėčiau, kad čia liktumėte dėl savo pačios ir kūdikio saugumo. Jeigu spauda sužinos, kas jūs ir kad gyvenate nesaugoma, tuoj pat jus užpuls. Kas nutiks, jei jus ims vaikytis paparacai? Net neįsivaizduojate, kokie šiurkštūs ir bejausmiai jie gali būti.

Tamsios Maksimo akys atrodė it bedugnės; merginą vėl užplūdo emocijos. Ir lyg viską būtų vėjas nupūtęs, jo veidas vėl pagyvėjo.

— Ar taip... ar taip gali nutikti?

— Juk matėte reporterius Vašingtone. Čia, Turane, jie elgtųsi gerokai įžūliau.

— Ak.

Elisona apie tai nebuvo pagalvojusi. Nemanė, kad žiniasklaida galėtų ja domėtis. Matė, kaip žurnalistai puolė Maksimą oro uoste, bet jis... na, vertas dėmesio. Spauda mėgo ir jo žmoną, bet ši buvo graži ir gabi. Elisonai nė į galvą nešovė, kad ją gali fotografuoti.

— Taigi, ak. Aš taip nerizikuosiu mūsų kūdikio saugumu.

— Aš taip pat, — tyliai pritarė mergina, siusdama, kad jis teisus.

— Parodysiu jums kambarį.

Maksimas uždėjo ranką jai ant sprando ir švelniai nukreipė iš savo kabineto į vieną pagrindinių pilies koridorių. Rodos, paprastas prisilietimas, bet Elisona nukaito, ugnies kamuolys nusirito nuo sprando iki pat kojų ir rankų pirštų, viską nudegindama. Širdis daužėsi, kraujas sunkiai dunksėjo strėnose, ir Elisona šiek tiek pasilenkė, stengdamasi laikytis nuo jo atokiau, kad tas maudimas apmalštų. Mergina stengėsi mintis nukreipti kitur. Prisilietimas jam nieko nereiškė, tad ir ji turėtų nekreipti dėmesio. Ji apsidairė ir stengdamasi susivaldyti stipriau sukando dantis. Rūmų sparnas, į kurį juodu atėjo labiau panėšėjo ne į gotikinę pilį, o šiuolaikiškus ir stilingus Maksimo namus Vašingtone.

Faktūrinių, skaisčiai baltų sienų spalva buvo puikus fonas ryškiems meno kūriniams ir lengviems tamsiems baldams. Kad ir kas dekoravo Maksimo namus, to žmogaus skonis nepriekaištingas. Gal tai darė jo žmona. Nuo šios minties Elisonai suspaudė krūtinę.

Maksimas sraigtiniais laiptais užvedė ją į antrą aukštą, tuo pat metu apkabinęs per liemenį ir ranką laikydamas ant pilvo. Elisonai pasirodė, kad savininkiškas gestas veikiau ramina, ir tokios minties išsigando. Nenorėdama dar labiau įsijausti ji pasitraukė, vos tik pasiekė laiptų aikštelę. Nenorėjo, kad santykiai klostytųsi tokia linkme.

Tačiau Maksimas čia pat vėl ją prisitraukė, ranką uždėjo ant pilvo, kilstelėjo jos marškinėlius, įdėmiai žvelgdamas į akis. Švelniai braukė pirštais per pilvą, lyg turėtų tam visas teises. Prisilietimas nebuvo savininkiškas, veikiau aiškiai rodė, kad juodu sieja kažkas labai ypatingo.

Elisonos akys pritvinko ašarų. Ji nešioja Maksimo kūdikį, tad negali paneigti, kad vyriškį ir jųdviejų vaikelį jau sieja ryšys, o drauge, per vaiką, sąsaja užsimezgė ir tarp jų. Makso prisilietimas atrodė deramas, toks deramas, kad nuo pat to momento, kai paskambino iš klinikos ir pranešė apie klaidą, ją apnikusią ir nuolat graužiančią baimę akimirksniu išsklaidė paprastas ir raminamas prisilietimas.

Elisona pažvelgė žemyn, kur tamsi Makso ranka lietė jos blyškų pilvuką. Reginys sužavėjo, prikaustė dėmesį, pilvas įsitempė, nes jai norėjosi ir tokio prisilietimo, ir drauge visiškai kitokio. Dalis Elisonos troško, kad Maksimo ranka kiltų aukštyn, sugniaužtų jos krūtį, pirštais suspaustų pabrinkusį spenelį.

Ji pažvelgė aukštyn, mėgindama nuvyti tą troškimą, kuriuo ką tik jį užkalbėjo. Maksimo veidas buvo visai arti, ir Elisoną pribloškė tobuli jo bruožai. Net iš visai arti jo lūpos atrodė tobulos, nosis tiesi, žandikaulis tvirtas, o akys tamsios, nuo tokių neįmanoma atplėšti žvilgsnio. Mergina pajuto, kaip nesuprantamas ir nesuvaldomas instinktas tiesiog traukė prie jo.

Kai Maksimo burna palietė jos lūpas, Elisona sustingo. Tada jis uždėjo ranką merginai ant sprando, prisitraukė ją ir prispaudė prie savo tvirto kūno. Ji prasižiojo, ir jo liežuvio galiukas įsmuko vidun, atsargiai ją erzindamas. Tai nebuvo tikras bučinys, o lėtas jos kūno, minčių, pojūčių gundymas. Taip išmoningai ir jausmingai jos dar niekas nebuvo bučiavęs.

Žinoma, Elisona bučiavosi anksčiau. Daugiausia koledže, kai dar kartais eidavo į pasimatymus. Bet niekada bučinys jos nebuvo taip pakylėjęs, kvietęs tolyn, tarsi užpildęs ją visą iki menkiausių kertelių.

Toliau bučinio ji niekada nebuvo nuėjusi. Kai kurie bučiniai jai patiko, kiti — ne itin, bet dar niekada ji netroško atsiremti į vyriškį, kuo stipriau prie jo prisiglausti, prisispausti šlaunimis prie jo tvirtų šlaunų, patirti kad ir nedidelį malonumą.

Liežuviu jis glamonėjo jos liežuvį; ji visą laiką jautė jį viduje.

Kai Maksimas atsitraukė, Elisona šiek tiek susvyravo, o jos visus pojūčius dar buvo visiškai užvaldžiusi protą atimančio bučinio galia.

— Maksai, — sukuždėjo ji, liesdama lūpas, kurios atrodė lyg ištinusios ir karštos nuo jo bučinio.

Jis vangiai nusišypsojo.

— Maksai, man tai patiko.

Aistros migla pamažu sklaidėsi, suvokimas grįžo į visas sudrumstos jos sąmonės kerteles ir atslūgstantį svaigulį pakeitė gėda.

Maksimas dar kartą uždėjo ranką jai ant pilvo, atrodė labai rimtas.

— Elisona, tu nešioji mano kūdikį. Mūsų kūdikį. Net jei būtume pradėję jį drauge, mano lovoje, nejausčiau jo stipriau.

Jo akcentas buvo ryškesnis, nei mergina kada buvo girdėjusi, nuo žemo gergždžiančio balso širdis įsiplakė stipriau, o speneliai sustandėjo.

— Ir mes labai tinkamai traukiame vienas kitą.

— Tinkamai? — Jos sąmonę vis dar temdė aistra, o liežuvis buvo sunkus ir lyg aptirpęs.

— Žinoma. Argi nėra tinkama tai, kad mane traukia mano būsima žmona?

Ketvirtas skyrius

— Tavo būsima žmona?

Po bučinio Elisonos galva vis dar ūžė, rankos ir kojos nuo jaudulio tapo lyg vatinės, tad ji buvo tikra, kad ne taip išgirdo.

— Taip. Aš viską apgalvojau: vestuvės būtinos.

Maksimo žodžiai nuskambėjo taip dalykiškai, lyg nė kalbos negalėtų būti apie kitokią nuomonę.

— Aš už tavęs netekėsiu, — nukirto Elisona, stengdamasi nenusileisti.

Jeigu jis nori pavarinėti šitas beprotiškas kalbas taip pat ramiai kaip pokalbį apie orą, prašom, ji visiškai pasirengusi. Tikrai nesuteiks jam malonumo prarasdama savitvardą dukart per penkias minutes.

— Elisona, aš puikiai matau, kokia tu protinga; atsižvelgus į tavo karjeros pasirinkimą, man visiškai aišku, kad tu ne tik be galo išmintinga, bet ir nuostabios širdies. Netikiu, kad apdovanota visomis šiomis savybėmis, nepriėjai prie tokios pat išvados, kaip ir aš.

— Niekaip nesupratu, kaip mano protas ir širdies gerumas turėjo privesti prie minties, kad mudu turėtume susituokti.

Tik Elisona būtų baisiai melavusi, jei būtų tvirtinusi, kad nuo šios minties jai nesuspurdėjo širdis. Vos pagalvojo, kad galėtų ištekėti už tokio vyro kaip Maksimas, Elisonos skrandis apsivertė. Hm, visai malonus jausmas.

— Logika tau turėjo pakuždėti, kad jeigu gyventum Jungtinėse Valstijose, o aš — čia, turėtume dalytis vaiko globa, tačiau tai neįmanoma. Nes vaikas visuomet bus traktuojamas kaip neteisėtas. Neteisėtas vaikas negalės nei paveldėti sosto, nei pretenduoti į dalį palikimo. Abejoju, ar, būdama geros širdies, linkėtum to savo sūnui ar dukrai.

Elisona papurtė galvą.

— Čia tavoji logika, tačiau nemanau, kad tai geriausia vaikui. Mes nepažįstame vienas kito. Ar vaikui bus gera augti kartu su tėvu ir motina, kurie iš esmės yra svetimi?

— Bet mes nebūsime svetimi, — pareiškė Maksimas. — Mes jaučiame vienas kitam aistrą. Manau, mudu gana greitai susibendrausime.

— Aš tavęs nepažįstu. Nejau manai, kad tiesiog su tavim permiegosiu?

Maksimas patraukė pečiais.

— Ne kažin koks stebuklas, kad permiega nepažįstami žmonės. Kita vertus, jeigu susituoksime, viskas bus dar natūraliau.

Gal jam ir atrodė natūralu miegoti su geidžiama moterimi. Tačiau Elisonai čia nebuvo nieko natūralaus: kad ji turės nusirengti prieš Maksimą, jis visur ją lies, matys visiškai neprisidengusią. Ir nuo šios minties jos kūnas įsitempė.

Ji tvirčiau sučiaupė lūpas.

— Atsiprašau, bet aš iškrintu iš rinkos. Jeigu atmeni, minėjau, kad vyro aš neieškau.

— Taip, toks buvo pirminis tavo planas. Bet padėtis pasikeitė.

— Niekas nepasikeitė. Iš esmės nepasikeitė niekas. Mano tikslai tokie pat.

Maksimas stipriau sukando dantis.

— Pakito padėtis. Patikėk, mano darbų sąraše vedybos irgi nenumatytos. Vedęs aš jau buvau. Nemanau, kad dar kartą įsimylėsiu. Jokia moteris nepakeis mano žmonos.

— Tai ir nereikia dėl manęs laužyti savųjų įžadų.

Maksimas suėmė Elisoną už smakro ir kilstelėjo jos galvą.

— Dėl tavęs ir nelaužysiu. Tik dėl mudviejų kūdikio. Maniau, suprasi tai, ir tau bus svarbu.

— Prašau nemanyti, kad man nerūpi vaiko laimė!

— Tai nesielk šitaip. Elisona, jeigu atsisakysi už manęs tekėti, tai bus grynų gryniausias savanaudiškumas.

Tamsiose Maksimo akyse įsiliepsnojo pavojinga ugnis, Elisona įsiuto, kurstoma pykčio ir geismo.

— O tu — visiškas bukagalvis, jeigu manai, kad tavo pasirinkimas — vienintelis teisingas!

— Kokia aistra... — sududeno jis.

Maksimas pakėlė ranką ir palietė Elisonos skruostą, o jo delnas maloniai kuteno jai odą.

— Kaip neteisinga ją reikšti štai šitaip.

— Kaip norėtum, kad ją išreikščiau? — burbtelėjo Elisona.

— Mano lovoje.

— Tikimybė maždaug tokia, kaip ir ta, kad eisiu su tavim prie altoriaus, — atrėžė ji.

Jis nusišypsojo išdykėliškai ir lyg priimdamas iššūkį.

— Tai, cara, skamba visai kaip iššūkis, o aš — ne tas vyras, kuriam verta juos mėtyti.

— Skamba taip, Maksimai, lyg pats tą iššūkį būtum susigalvojęs. Ir, patikėk, kad ir koks būtum užsispyręs, manęs taip lengvai aplink pirštą neapvyniosi.

— Tikiu. Todėl mane taip domini. Tu — moteris, turinti savo nuomonę.

— Teisingai, — atkirto ji. — Ir, mano nuomone, tekėti už tavęs būtų labai kvaila.

— Tu vadovaujiesi tik logika. Manau, prieisi prie tokios pat išvados, kaip ir aš.

Maksimas apsisuko ir nuėjo koridoriumi, tarsi pokalbio nė nebūtų buvę. Elisona nusekė iš paskos, labiau todėl, kad nenorėjo pasiklysti koridorių labirintuose vidury pilies ir dar be sūrių trapučių ar gėrimo, nes jautė, kaip vėl kyla šleikštulys. Jeigu ne tai, tikrai būtų patraukusi į priešingą pusę.

Maksimas ėjo tylėdamas, ir jai tai patiko. Užuot kalbėjusi, galėjo pamąstyti. O gal jis teisus? Gal vedybos — tikrai vienintelė išeitis?

Jungtinėse Valstijose ji nematė jokių kliūčių viena auginti vaiką. Tačiau čia — kita šalis, o jos kūdikis — karališko kraujo.

Elisoną užplūdo liūdesys. Ne to ji linkėjo savo vaikui. Ji svajojo, kaip sėdės prie staliuko virtuvėje, drauge pietaus, spalvins ar pieš pirštais. Jos svajose niekada nebuvo rūmų aplinkos ir pompastikos. Jeigu ji ištekės už Maksimo, jos kūdikis bus sosto paveldėtojas. Jeigu neištekės, ji ar jis niekada nevaldys šalies. Elisona toli gražu nebuvo tikra, kas geriau. Ji svajojo, kad jos sūnus ar dukra džiaugtųsi normalia vaikyste, tačiau ko norėtų jos vaikas? Ar jis pasmerks ją ne tik už tai, kad augs nepilnoje šeimoje, bet ir už tai, kad bus išstumtas iš šios šalies istorijos? Apie tai sunku net ir mąstyti.

Vienintelis dalykas, dėl kurio buvo tikra, kad kūdikiui ji trokšta viso ko geriausio. Tik jei žinotų, kas tai yra.

— Štai tavo kambarys.

Maksimas atidarė duris ir pamojo Elisonai įeiti.

Ji pažvelgė atgal į, regis, begalinį koridorių ir pyktelėjo ant savęs, kad eidama neskaičiavo, kelintos durys — jos kambario. Dabar niekaip nerastų kelio atgal.

— Nesijaudink. Palydėsiu tave atgal, — pasakė Maksas linksmu nuo tramdomo juoko balsu.

— Verslininkas, princas ir dar mintis skaitai? — pasišaipė Elisona.

— Prisiekiu, minčių skaityti nemoku. Veidai — visai kas kita. O tavo veidas labai išraiškingas.

Elisona palietė skruostą. Ji nuolat stengėsi save kontroliuoti. Merginai nepatiko, kad Maksimas ją permato.

— Nesijaudink, — tarstelėjo jis. — Ne kiekvienas tai mato. Tik kai jaudiniesi, tau kaktoje susimeta raukšlelė.

Ji pirštu patrynė kaktą, lyg norėdama ją išlyginti.

— Ką gi, kam nepasitaiko...

— Tau nepatinka, kad galiu atspėti, ką jauti?

— O tau patiktų, jei žinočiau, ką jauti tu?

Maksimas susiraukė.

— Nemanau, kad aš labai jausmingas.

— Tavo veide atsispindėjo begalė jausmų, kai sužinojai apie kūdikį, — švelniai pasakė Elisona.

— O taip, žinoma. Tėvų meilė, kurią jie jaučia vaikams, aukščiau visko. Tai taip pat natūralu, kaip kvėpuoti.

— Ne visiems.

Elisona prisiminė tėvą, kuris prarado gebėjimą bent kiek mylėti, kai neteko savo jauniausiosios dukters.

— Man tai duota. — Maksimo išraiška staiga pasikeitė, jis labai įsitempė. — Mudu su Selena labai norėjome vaiko.

Pirmą kartą Elisona pagalvojo, ką šiam vyrui reiškia susilaukti vaiko su svetima moterimi. Jos planuose, svajonėse Maksimo nebuvo, lygiai kaip ir Maksimo planuose nebuvo jos. Kai jis svajodavo apie vaiką, įsivaizduodavo jį su žmona, su mylima moterimi. Dabartinė padėtis buvo labai toli nuo tobulų jos planų, bet dar toliau nuo jo svajonių. Elisonai suspaudė širdį. Ji nenorėjo apgailestauti, nenorėjo jo suprasti, nenorėjo net minutėlei įsivaizduoti, kodėl jis galėtų būti teisus, siūlydamasis tuoktis. Tačiau visa tai vyksta. Kaip tik dabar.

— Gal kiek pailsėk. Po poros valandų vakarieniausime su mano tėvais. Tavo daiktai jau turėtų būti atnešti.

Regis, Maksimas pavargo nuo kalbų apie praeitį, ir Elisona neketino jo spausti.

Mergina įėjo į kambarį ir išplėtė akis. Kambarys buvo įrengtas lyg princesei. Purūs kreminiai kilimai, violetinės sienos, skaisčiai raudonas lovos užtiesalas ir auksinis lyg žvakės liepsna baldakimas virš lovos. Šis kambarys buvo įkūnyta moteriška svajonė, ir Elisona patyliukais svarstė, kas visa tai sukūrė. Princo mylimosios? Ji nelabai galėjo įsivaizduoti, kad toks vyras kaip Maksimas ilgai leistų laiką be moteriškos draugijos. Ir staiga merginos galvoje ėmė suktis vaizdiniai, kaip visa tai atrodytų. Matė labai aiškiai. Maksimo rankos, glostančios aptakias moters šlaunis, tamsios jo rankos ant prinokusių krūtų, jis bučiuoja baltą mylimosios kaklą. O kai savo vaizduotėje pamatė ant pagalvės pasklidusius šviesiai rausvus plaukus, sumirksėjo, kad paveikslas dingtų. Elisona sutriko ir iškaito suvokusi, kad ką tik įsivaizdavo save kaip Maksimo meilužę. Tokios svajonės — juoko vertos. Ką jau kalbėti apie tai, kad ji neturėjo jokio noro su juo miegoti, nebuvo nė menkiausios tikimybės, kad ir jis norėtų atsidurti vienoje lovoje su dvidešimt aštuonerių metų skaistuole.

Elisona žinojo, kad kai kurie vyrai labai vertina nekaltybę ir tai, kad moteriai yra pirmieji, tačiau nujautė, jog jos amžiaus merginai tai vargiai būtų seksualu ir veikiau atrodytų, kad jai kažkas negerai.

— Kaip gražu, — išspaudė ji užgniaužta gerkle.

— Džiaugiuosi, kad įvertinai. Ar dar ko nors norėtum?

Ją staiga vėl surėmė šleikštulys.

— Taip. Sūrių trapučių. Ir imbierinio alaus, jei tik būtų.

Susirūpinęs Maksimas suraukė antakius.

— Negerai jautiesi?

— Aš negerai jaučiuosi visas šias dienas.

— Ar tai normalu?

Mergina truktelėjo pečiais.

— Rytinis pykinimas. Tik man trunka beveik visą dieną. Bet kai kurioms moterims taip būna.

— Ilsėkis, — paliepė jis. — Pažiūrėsiu, kad tavimi pasirūpintų.

Staiga Elisona pasijuto tokia pavargusi, kad vienintelis jos noras buvo paklusti.

— Ačiū.

Maksimas apsisuko ir išėjo iš kambario, o Elisona įsiropštė į lovą ir palaimingai paniro į minkštutėlius patalus. Ji nebeturėjo jėgų nei nusiauti, nei palįsti po antklode ir netrukus jau buvo sapnų karalystėje.

Kai po pusvalandžio Maksimas grįžo į kambarį nešinas trapučiais ir alumi, Elisona saldžiai miegojo: viena ranka — prie veido, plaukai pasklidę lyg auksinė aureolė. Vyriškis negalėjo atplėšti akių nuo lėtai besikilnojančios dailios krūtinės. Elisona — nuostabiai graži moteris.

Jos bučiniai taip jaudino. Maksimas nebeprisiminė, kada paprastas moters bučinys jį būtų taip stipriai veikęs. Nebent tada, kai tebuvo nepatyręs paauglys, bet tikrai ne po dvidešimties metų.

Maksimas neketino jos bučiuoti. Ne dabar. Jo manymu, Elisoną reikia ne vilioti, jai svarbu racionalumas: prie jos reikėjo eiti per logiką ir protą, ne per pojūčius. Bent jau taip jis manė. Jo apkabinta Elisona reagavo labai aistringai, gal kiek dvejojo, tačiau dėl to Maksimas tik dar labiau jos troško.

Pagunda atsigulti greta, dar kartelį pakelti jai marškinėlius, liesti plokščią pilvą, kilti aukščiau link apvalių krūtų buvo tokia stipri, kad Maksimui net ėmė mausti stipriai sukąstus dantis. Ir maudė ne tik juos. Jis mėgino kovoti su užplūdusiu karščiu, stengėsi vėl kontroliuoti kūną.

— Elisona, cara.

Maksimas palietė nuogą jos ranką, ir geismas plūstelėjo gyslomis lyg gurkšnis gryno alkoholio. Ji tokia graži. Ir visiškai kitokia nei kitos moterys, su kuriomis jis bendraudavo ar norėdavo bendrauti.

Jį visuomet traukė aukštos ir lieknos moterys. Modeliai, aktorės — subtilios, stilingos. Elisona liekna, laibu liemeniu, tačiau moteriškos figūros: jos aptakios šlaunys ir jaudinamai putlios krūtys.

Anksčiau Maksimą traukė itin madingai besirengiančios moterys, o ši mergina rengiasi taip, kad apsisaugotų nuo šalčio ir neatrodytų provokuojamai. Jos drabužių nebūtum išpeikęs, tačiau ir pagirti nebuvo ko. Atrodė, kad ji niekada prieš apsirengdama nepagalvoja dukart. Pirmą dieną, kai susitiko, ji dar buvo šiek tiek pasidažiusi, o šiandien — visiškai be jokio makiažo. Dauguma Makso aplinkos moterų zyztų, kokios blyškios jos atrodo be kosmetikos ir taip tikėtųsi iškaulyti komplimentų. Regis, Elisonai tai visiškai nerūpi.

Ji nuleido ranką ir saldžiai sudejavo. Keliskart mirktelėjusi atsimerkė ir žvelgė į jį rusvomis mieguistomis akimis, o putlios lūpos pražiotos.

— Žinau, kad dar miegi, — švelniai tarė jis, — nes tik tada galiu sulaukti šypsenos.

Elisona krūptelėjo ir susiraukė.

— Ak, — aiktelėjo ji, prispausdama ranką prie pilvo.

Maksimas išsigando.

— Ar viskas gerai?

— Taip. Man tik skauda skrandį ir perdžiūvo burna, tačiau kūdikiui viskas gerai.

— Todėl ir atnešiau, ko prašei.

Maksimas parodė greta jos gulintį padėklą.

Tarp merginos antakių susimetė gilesnė raukšlė, o lūpų kampučiai nusviro dar žemiau.

— Atnešei man trapučių ir imbierinio alaus?

— Ne visai. — Maksimas nuo padėklo paėmė ilgakoję taurę. — Mano asmeninis virėjas sumaišė specialiai tau. Čia šviežias imbieras su medumi. Labai padeda nuo pykinimo.

Elisona ištiesė virpančią ranką, paėmė taurę ir priglaudė prie lūpų. Jos veide kone iškarto nušvito palaima.

— Imbieras nuostabus. Jis išsprendžia visas mano bėdas. Na, bent jau fizines.

— Dar vis žiūri į šią situaciją kaip į problemą?

Elisona dar siurbtelėjo gėrimo ir rūsčiai į jį dėbtelėjo.

— Taip, na, rytinis pykinimas yra šiokia tokia problema. Nepasakytum, kad jausmas nuostabus.

— Aš nė kiek neapgailestauju.

— Kaip čia taip?

— Norėjau būti tėvu. Ir nebemaniau, kad taip kada nutiks. Todėl visiškai dėl nieko neapgailestauju.

Elisona palenkė galvą ir prispaudė taurę prie kaktos.

— Nežinau ką daryti.

— Tekėk už manęs. Tai geriausia išeitis. Geriausia kūdikiui. Ir mums.

Ji papurtė galvą.

— Kodėl tai geriausia mums?

— Jeigu gyvensime kartu, nuolat būsime su vaiku. Nepraleisime Kalėdų, nebus tų nesąmonių su kas antru lankymo savaitgaliu. Jeigu dalysimės globą, tikrai abu ką nors pražiopsosime vaiko gyvenime.

— Tas tiesa, — pasakė ji švelniai.

— Ir aš niekaip neįsivaizduoju, kad visą likusį gyvenimą praleisi be vyro. Kiek tau, dvidešimt devyneri?

Elisona prisimerkė.

— Aštuoneri.

— Šiaip ar taip, tu gerokai per jauna gyventi it vienuolė. Suderinti vaiko auginimą ir asmeninį gyvenimą nelengva. Jeigu susituoksime, tai irgi bus sutvarkyta. Mudu jaučiame gana stiprią trauką vienas kitam, šito nepaneigsi.

— Iš tiesų aš nelabai rūpinuosi, kaip kūdikis paveiks mano seksualinį gyvenimą, — nukirto Elisona, paimdama traputį.

— Dabar gal ir nesirūpini, bet ateis laikas ir tam. Be to, galiu tave aprūpinti finansiškai. Galėsi veikti ką panorėjusi.

— Galėsiu nedirbti ir likti namuose su vaiku?

— Jei tik norėsi. Arba galėsi dirbti, ir mūsų vaikui bus suteikta pati geriausia priežiūra.

— Aš nedirbsiu, — atsakė Elisona.

— Maniau, kad darbas tau svarbus.

— Teisybė. Tačiau auginti vaiką, nuolat būti su juo — man daug svarbiau.

Maksimas kilstelėjo antakius ir žvelgė į ją tarsi laukdamas, ką ji dar pasakys. Tačiau Elisona nežinojo, kaip paaiškinti požiūrį į motinystę, o gal ir nenorėjo.

Ji troško būti tokia mama, kuri būna namie, kai vaikas grįžta iš mokyklos, kuri laukia su ką tik iškeptais sausainiais, nuveža jį į futbolo treniruotes. Ji norėjo būti kartu, domėtis vaiko gyvenimu, jame dalyvauti. Norėjo elgtis taip, kaip nesielgė nė vienas iš jos tėvų.

— Jeigu šito nori, neįsivaizduoju, kad didesnę vaiko gyvenimo dalį praleistum tampydama jį iš vienų namų į kitus.

Elisona taip stipriai sukando lūpą, kad pajuto kraujo skonį.

— Na, juk mes ne kokie persipykę buvusieji. Galėtume šiek tiek laiko praleisti drauge. Aš kartais galėčiau čia pagyventi.

— Ir manai, kad retsykiais pagyventi kartu būtų geriau nei normali šeima?

— Aš manau, kad mes atsidūrėme labai neįprastoje padėtyje, o tau atrodo, kad mes galime sulipdyti pavyzdinę šeimą, nors tai tiesiog nerealu.

— Aš tik siūlau geriausią išeitį. Tu esi pernelyg savanaudiška, kad rinktumeis tai, kas geriausia mūsų sūnui ar dukrai.

Kad nepradėtų žagsėti, Elisona dar gurkštelėjo imbierinio gėrimo. Ją sujaudino tai, kad Maksas atnešė trapučių ir gėrimo, bet dėkingumas gerokai prislopo, kai suprato, kad jis tiesiog naudojasi proga įkalbėti ją tekėti.

— Nesuprantu, kodėl tu taip nori vedybų, — pasakė ji, kai jau buvo tikra, kad neapvems gėlėto apkloto. — Ar ne aš turėčiau jų siekti?

Maksimas pašaipiai nusikvatojo.

— Įprastai taip ir turėtų būti, tik kad padėtis labai jau nekasdienė. Šiuo atveju aš kur kas geriau žinau, ką reiškia būti karališkuoju pavainikiu.

— Nevadink jo taip! — šūktelėjo Elisona, glausdama ranką prie pilvo ir jausdama, kaip kyla pyktis. — Tai baisus žodis. Niekas jo nebevartoja!

— Gal niekas taip nekalba Jungtinėse Valstijose ar tavo aplinkoje. Tačiau galiu užtikrinti, kad valdančiuosiuose sluoksniuose teisėtumas be galo svarbus. Ne tik dėl to, ką tavo vaikas gali paveldėti. Ar norėtum, kad tavo sūnus ar duktė būtų nešlovinga Rosi šeimos paslaptis? Ar norėtum, kad visą gyvenimą apie jį ar ją sklandytų paskalos? Niekam nerūpės, kaip tai nutiko. Svarbu bus tik tai, ką kalbės žmonės. Jie sukurs bjauriausią kokią tik galės suregzti pasaką, o ši ilgainiui ir taps naująja tikrove. Patinka tau tas žodis ar ne, bet, jei už manęs neištekėsi, pradėk prie jo pratintis.

Taip, jis nupiešė niūrų paveikslą. Elisona puikiai įsivaizdavo, kaip, jos vaikui įėjus į kambarį, žmonės liausis kalbėję, žvelgs smerkiančiais žvilgsniais, šalinsis patylomis, ir kaip tai skaudins.

— Tu nenori už manęs tekėti, o aš, tiesą sakant, nenoriu vesti. Bet nepaneigsi, kad mūsų atveju vedybos turi prasmės.

— Man tiesiog nepatinka ši mintis.

— Ištekėti be meilės? — Maksimas žinojo, kad dauguma moterų kaip tik dėl to atsisakytų vedybų ar bent jau apsimestų, nors tikroji vedybų priežastis būtų pinigai arba statusas, o ne jausmai. — Galiu užtikrinti, kad meilė dar negarantuoja sėkmingos santuokos.

Jis nenorėjo kalbėti apie savo santuoką su Selena. Ji žlugo ne tik dėl Selenos nesėkmių, bet ir dėl jo paties klaidų. Ir nedaug buvo dalykų, kuriuos jis prisimintų su džiaugsmu.

— Tiesa.

Elisona prisitraukė kelius prie krūtinės, ir dėl to judesio, ant pečių pasklidusių plaukų, išbalusio skaistaus veido atrodė be galo jauna ir trapi.

— Aš apskirtai neplanavau tekėti. Tad meilė čia niekuo dėta. Tiesiog nenoriu ištekėti.

— Ar tai kokia feminizmo apraiška?

Ji prunkštelėjo.

— Kažin. Čia asmeniška. Vedybos yra daug reikalaujanti partnerystė. Aš visiškai nenoriu tokios didelės savo dalies patikėti kitam žmogui. Pažiūrėk, kaip dažnai žmonės skiriasi. Mano pačios tėvų skyrybos buvo klaikios, o per dvejus darbo metus, kai buvau skyrybų advokatė, prisižiūrėjau dar ne tiek nelaimių. Tie žmonės buvo išmokę priklausyti vienas nuo kito ir vieną iš poros, dažniausiai moterį, skyrybos suluošindavo. Tarsi žiūrėtum į žmogų, kuris bando eiti, nors jam amputuota koja.

— Žinau, ką reiškia netekti sutuoktinio, — niūriai burbtelėjo Maksimas, o aplink jo burną susimetė gilesnės raukšlelės. — Be tai įmanoma išgyventi. Tu kalbi apie praeinančią meilę. Tačiau mudviem tas negresia. Mūsų vedybų priežastis daug gilesnė ir ji liks tokia pat ir po dešimties metų. Meilė vysta, aistra taip pat, o mus visuomet sies vaikas.

Maksimas buvo teisus. Susituoks juodu ar ne, Maksimas Rosi jau tapo jos gyvenimo dalimi, nes jis yra ir jos sūnaus ar dukros gyvenimo dalis. Esminė dalis. Viena svarbiausiųjų. Jis yra vaiko tėvas. Nejau jos pačios tėvas, tiksliau tai, kad jo nebuvo, nepaveikė jos gyvenimo stipriau, nei suvokia ji pati?

Šio, visiškai kitokio jųdviejų padėties aspekto Elisona nebuvo svarsčiusi. Kalbama ne tik apie vieno iš tėvų, kuris turi didelę įtaką vaikui, buvimą, bet ir apie nebuvimą. Ką reikš vaikui gyventi kitoje šalyje nei tėvas? Ar tai bus nuolatinės kelionės pirmyn ir atgal?

Dirbdama skyrybų advokate, ji matė ir šį tragedijos aspektą. Matė, kaip šeimų griūtys žeidžia vaikus, kaip sunaikinama jų savigarba. Labai dažnai smulkius nusikaltimus padarę vaikai, kuriems ji padėdavo naujajame darbe, augo iširusiose šeimose.

Elisona puikiai žinojo, kad niekada neleis savo vaikui išgyventi panašių griūčių, tačiau klausimas dar liko atviras. Jeigu savo sūnui ar dukrai ji galėtų duoti saugesnę aplinką, geresnes galimybes puikiai gyventi, nejau tai atimtų? Tačiau vedybų jos planuose nebuvo. Elisona nenorėjo būti žmona. Nenorėjo, kad jai kada nors imtų trūkti Maksimo. Tik argi svarbu, trūks jai Maksimo ar ne, jeigu jo trūks jos vaikui?

Logiškai mąstant, santuoka su Maksimu dėl vaiko niekaip nesikerta su jos planais netekėti. Tačiau ji nenori vyro ir žmonos santykių. To būtų per daug. Pernelyg intymu. Per daug reikėtų atverti. Ypač be meilės.

— Aš nenoriu to daryti!

— Elisona, mes nekalbame apie tai, ko norime, o svarstome, kas būtų geriausia mūsų vaikui. Tu jau tiek daug nusprendei. Žinau, kad myli kūdikį, kad priėmei esminius sprendimus savo gyvenime, kad tik duotum jam viską, ką gali duoti geriausio. Bet padėtis pasikeitė, ir vaikui galime duoti šį tą dar geresnio.

Jai būtų buvę daug lengviau atsisakyti vedybų, jei Maksimas būtų elgęsis kaip autokratiškas pasipūtęs tironas, jei būtų reikalavęs ir nurodinėjęs, — Elisona žinojo, kad jis tai sugeba. Tačiau jis elgėsi visai kitaip. Maksimas pasikliovė tuo, kad ji mėgo svarstyti ir planuoti, o tik tada pasirinkti geriausią bei racionaliausią sprendimą. Tai buvo teisinga taktika.

Jis teisus. Jei atsisakytų už jo tekėti, tai tik iš savanaudiškumo. Priežastys, dėl kurių verta tekėti, susijusios su vaiko gerove. Jei tik Elisona matytų dar kokį variantą, tikrai jo nusitvertų.

— Gerai, — pasakė ji lėtai, jausdama, kaip žodžiai stringa gerklėje, — aš tai padarysiu. Ištekėsiu už tavęs.

Penktas skyrius

Maksimą užplūdo pergalės jausmas, tačiau ir pojūtis, lyg ant kaklo veržtųsi kilpa. Tai būtina, tai vienintelis teisingas sprendimas. Vienintelis būdas pripažinti vaiką bei padaryti jį paveldėtoju. Ir vienintelis būdas turėti Elisoną.

Nuo minties, kad jis užvaldys Elisoną seniausiu ir geriausiu būdu, jam į strėnas plūstelėjo kraujo. Maksimas jos geidė su tokia laukine aistra, kokios niekada nebuvo patyręs. Kad ir kas vyktų, jis vis tiek jos norėtų, trokštų, net ir prasilenkdamas gatvėje. Kažkur iš pačios gilumos, ties kaulų smegenimis užgimstantis intensyvus troškimas vertė ją turėti, susilieti su nuostabiu jos kūnu. Vyriškis to dar niekada nebuvo patyręs, tad veikiausiai tai susiję su jos nėštumu. Maksimas buvo išgyvenęs aistrą — laukinį troškimą, neturintį nieko bendra su emocijomis, jam teko būti ir įsimylėjusiam. Tai, ką jaučia dabar, nebuvo panašu nė į vieną iš jo patirčių.

Patenkinti aistrą jis būtų galėjęs ir be vedybų, tačiau vesti Elisoną būtina, kad užtikrintų santykius su taip trokštamu vaiku. Ir tai vienintelis būdas suteikti vaikui viską, ko šis nusipelno.

— Sutinku, tačiau su išlygomis, — tęsė Elisona. — Sutinku, kad vedybos — geriausias sprendimas, tačiau nemanyk, kad pulsiu vykdyti visus tavo reikalavimus.

— Niekada taip nepagalvočiau, nors pažįstu tave vos kelias dienas, — atkirto jis.

Elisona nuleido kojas ir atsistojo; rankoje vis dar laikė traputį, tačiau susvyravo, ir Maksimas suėmė ją per liemenį, padėdamas išlaikyti pusiausvyrą. Jo kūnas sureagavo iš karto ir audringai, kraujas plūstelėjo į papilvę, kūnas įsitempė. Jautė, kaip prie jo krūtinės plaka merginos širdis. Rusvos Elisonos akys buvo plačiai atmerktos, lūpos šiek tiek pravertos. Užtektų palenkti galvą ir vėl jos ragautų...

Staiga ji atsistojo tiesiai, daug greičiau, nei jis būtų norėjęs, timptelėjo žemyn savo paprastus marškinėlius, o lūpas sučiaupė taip, kad virto tik siauru brūkšneliu.

— Ačiū, — nukirto ji karčiai, atsitraukdama kuo toliau. — Aš ne itin gerai jaučiuosi.

— Minėjai. Ar kiekvieną dieną taip?

— Beveik. Kirto kaip reikiant, vos prasidėjo šešta savaitė.

— Kiek jau laiko?

Maksimas tik dabar suvokė, kad nepaklausė, kiek laiko ji nėščia.

— Septynios savaitės.

Jam suspaudė gerklę. Ji laukiasi jau beveik du mėnesius. Taigi, jam nereikės nė devynių mėnesių laukti, kol paims ant rankų sūnų ar dukrelę.

Elisona vis dar buvo liekna, pilvas plokščias. Maksimui dingtelėjo, ar jos krūtys jau pasikeitė, ar visuomet buvo tokios. Jam buvo lengva įsivaizduoti, kaip ji pilnėja, kaip apvalėja pilvas. Iš kažkokios pirmykštės jo esybės kertelės, kurios anksčiau nė neįtarė turįs, dabar, pagalvojus apie kūdikį, užplūdo pasididžiavimas.

Taip pat ir aistros jaudulys. Apie nėščią moterį jis niekuomet nebuvo galvojęs kaip apie seksualią, tačiau dabar anaiptol nebuvo sunku įsivaizduoti, kaip glosto nuogą apvalų Elisonos pilvą, o po jo delnais juda kūdikis.

— Turėtų gimti spalį, — pasakė ji.

Buvo girdėjęs, kad besilaukiančios moterys švyti, tačiau matęs nebuvo. Iki dabar. Elisonos veidas buvo itin mielas, nušvitęs iš vidaus, lūpose žaidė švelni paslaptinga šypsena. Jį pribloškė iš merginos akių sklindanti laimė. Ir Maksas dar sykį pagalvojo, kad ją vesti, užtikrinti, jog vaikas gyventų su abiem tėvais, buvo neabejotinai geriausia išeitis. Ji bus gera motina — tuo Maksimas nė kiek neabejojo. Jei abejotų jos pašaukimu motinystei, nė negalvotų vesti. Jei nebūtų tikras jos motiniškumu, tiesiog perimtų vaiko globą ir padarytų tai be menkiausio sąžinės graužimo.

— Tu labai džiaugiesi, — tarė jis, užkišdamas plaukų sruogą Elisonai už ausies.

— Žinoma.

Jųdviejų akys susitiko, įtampa didėjo, sklido iš jų abiejų, geismas augo taip greitai, kad nebuvo įmanoma jo nepaisyti.

— Mes negalime atidėlioti vedybų. Vėliau pradės matytis nėštumas, — pasakė Maksimas griežčiau nei norėjo.

Elisona suspaudė lūpas ir pirmą kartą nuo tada, kai jie susitiko, merginos akyse atsispindėjo nesaugumas ir baimė. Jis jau buvo matęs pyktį, liūdesį, bet dar nebuvo matęs nevilties. Kūną apėmęs maudulys dabar pasiekė ir krūtinę.

— Kaip ir sakiau, turiu išlygų.

— Sakei. Tik neminėjai, kokios jos.

— Nenoriu, kad mūsų vaikas eitų į internatinę ar kokią panašią mokyklą. Noriu, kad jis ar ji augtų kuo normalesnėmis sąlygomis. Nereikia jo vynioti į vatą, nereikia auklių komandos. Nenoriu išlepinto vaiko.

— Ar aš elgiuosi kaip išlepintas vaikas?

— Taip, — nukirto ji ir tęsė: — O aš toliau dirbsiu ir atstovausiu vaikams. Gal imsiuosi labdaringos veiklos ar panašiai.

— Puiki mintis. Mes čia turime keletą organizacijų ir jei į veiklą įsitrauks princesė, greičiausiai joms bus naudinga.

— Ir aš ne... Aš noriu atskiro kambario.

Jis palenkė galvą.

— Tai normalu karališkųjų vedybų atveju.

— Regis, tu nesupranti. Nenoriu, kad mes... Aš nenoriu su tavimi intymių santykių.

Elisona pamėgino suvaldyti užplūdusį jaudulį. Ji žinojo, kad Maksimui tai nepatiks. Ar ne jis pats kalbėjo apie fizinį potraukį kaip apie pagrindą vedyboms? Tačiau ši sąlyga buvo būtina Elisonai, kitaip ji nesutiktų tekėti.

Maksimo bučinys gerokai pakirto jos savisaugą ir privertė pamiršti, kas ji, kas jis toks ir kur ji yra. Tačiau eiti su juo į lovą... Kaip tai paveiktų jos taip užgrūdintą savikontrolę? Merginą iki kaulų smegenų gąsdino mintis, kad ji pasiduos, kad kitas asmuo ją matys ir emociškai, ir fiziškai apsinuoginusią. Su vedybomis ji dar galėjo sutikti, bet intymumas buvo visiškai nepriimtinas. Maksimas ją nenusakomai traukia. Bet tai tik dar labiau vertė Elisoną neprisileisti jo per arti. Jeigu ji taip jo nenorėtų, jei atsidūrus greta jo nepakirstų kojų, o širdis nepradėtų spurdėti ir papilvėje nejustų malonių dilgčiojimų, jei tik ji nesusijaudintų taip, kad net nejauku darosi vien nuo jo lūpų prisilietimo, gal Elisonai pavyktų susitvarkyti ir su intymiu klausimu. Tačiau dabar įsijungė visi jos vidiniai saugikliai, nes Maksimas nepaprastai lengvai atimdavo jos savivoką, gebėjimą mąstyti racionaliai. Jis jau dabar pernelyg stipriai ją valdo, o dar pridėjus seksą ir visą jausmų maišalynę, galėjai laukti tik nelaimės.

— Tai neturi jokios prasmės. Juk nepaneigsi, kad mes labai smarkiai vienas kitą traukiame.

— Gal ir ne. Bet nesijaučiu taip, kad su tavimi galėčiau užmegzti tokius santykius. Viskas ir taip keblu. Galiu sutikti su vedybomis, jei jas traktuosime tik kaip teisinę priemonę. Bet tave aš pažįstu tik dvidešimt keturias valandas ir net negaliu svarstyti seksualinių santykių. Tu labai patrauklus vyras. Net neabejoju, kad visuomet atsiras moterų, kurios...

— Dėl mano ištikimybės gali nesijaudinti. Aš buvau vedęs septynerius metus ir per tą laiką net nepažvelgiau į kitą moterį. Man tai nebuvo sunku.

Gal ir taip, tik Maksimas savo žmoną mylėjo. Juodu su Elisona nėra įsimylėjėliai. Nepasakytum, kad jai tai rūpėjo. Bet jei jau su juo mylėtųsi, tai norėtų būti tikra, kad jis ištikimas. Ir tai dar viena priežasčių, sulaikančių neperžengti ribos. Užteko vien tik įsivaizduoti, kad juodu bendrauja intymiai, ir jai jau parūpo, su kuo jis yra miegojęs. Tai vertė merginą jausti tokius jausmus, kurie jai anaiptol nepatiko: nesaugumą ir pavydą. Ir buvo visiškai aišku, kad jei ji su Maksimu dar ir pasimylėtų, tie jausmai išaugtų dešimteriopai, tad vien šios priežasties pakako atsisakyti fizinių santykių.

— Man tai nerūpi. Tačiau, jei kartu miegotume, tada taip, norėčiau, kad būtum man ištikimas. Ir to paties tikėtumeis iš manęs. Čia atsirastų ir emocijos.

— Tik ne man, — atrėžė jis.

Elisona žinojo, kad jis kalba tiesą. Veikiausiai Maksimas labai patyręs. Ir puikiai geba nepainioti meilės ir sekso. O Elisona... Ji instinktyviai žinojo, kad seksas gali sukelti rimtų neigiamų emocinių pasekmių. Ji negalėtų visiškai atsiverti kitam žmogui ir tuo pat metu likti jam abejinga. Tai pagrindinė priežastis, dėl kurios mergina vengė tokių santykių pastaruosius dvidešimt aštuonerius metus.

Užvis labiausiai ji bijojo, kad pradės Maksimo ilgėtis ir suprato, kad, vos nustotų save tramdyti, prie šio vyro labai lengvai prisirištų. Ji priprastų juo pasikliauti, o juk per ilgai pratinosi kliautis vien savimi, pati viską kontroliuoti, kad dabar to atsisakytų.

— Gali būti. Šiaip ar taip, tokia mano sąlyga.

— Ir tau nerūpės, jei aš mylėsiuos su kitomis moterimis? — paklausė jis, aiškiai provokuodamas Elisoną atsakyti taip, kaip jis numanė. Tik jos atsakymas jį nustebino.

— Kitomis aplinkybėmis rūpėtų. Tačiau jeigu mes kartu nemiegosime, nebus ir santykių, dėl kurių reikėtų būti ištikimiems.

— Pasijusi visiškai kitaip, kai tik ištarsime priesaikos žodžius.

— Vargu. Vienintelis mus siejantis dalykas — duoti vaikui tai, kas geriausia. Ir nieko daugiau. Juk aš ir pastojau ne taip, kaip dauguma moterų.

— Tačiau labai lengvai galėjai pastoti ir taip kaip visos.

Maksimas neteisus. Ji lengvai įsivaizdavo, kaip sutinka jį bare, restorane ar gatvėje, kaip jie kalbasi, šypsosi, juokiasi, drauge vakarieniauja. Kaip kartu grįžta namo. Kaip mylisi.

Ne. Tik Maksimas galėjo tai įsivaizduoti manydamas, kad ji tokia kaip visos ir eina į pasimatymus, užmezga romanus, mylisi. Tačiau Elisona nedarė nė vieno iš šių dalykų. Ir jai niekada nė vieno iš jų netrūko. Iki dabar. Dabar ji jautėsi visiškai nepatyrusi. Kaip jai elgtis su tokiu vyru kaip Maksimas? Su subtiliu patyrusiu vyriškiu, kuris veikiausiai apie moteris ir seksą išmano daugiau nei bet kuris kitas vyras. O ji apie vyrus ir seksą išmano gerokai mažiau nei bet kuri kita moteris.

— Maksai, tokios mano sąlygos, — pasakė ji švelniai. — Netekėsiu už tavęs, jei su jomis nesutiksi.

— Tada aš sutinku. Tikrai nebūsiu budeliu savo lovoje. Dar niekada gyvenime man neteko versti moters su manimi mylėtis, ir nesiruošiu to daryti savo žmonai.

Tai buvo tiesa. Niekada ir jokios moters, net jei būtų jos troškęs taip pat stipriai, kaip Elisonos, jis nebuvo šantažu vertęs ar maldavęs su juo mylėtis. Nemaldavo net Selenos, kai ši išsikraustė iš jųdviejų miegamojo. Ne reiškė ne.

Maksimas stebėjosi, kad Elisona jiems abiem užkerta kelią į tai, ko jie taip akivaizdžiai trokšta, tačiau net ir santuoka be sekso jam nebuvo kažkas nauja. Su tuo jau buvo susidūręs. Manė, kad taip Selena jį baudžia už tai, kad paliko ją be kūdikio, nors priežastis buvo susijusi su Selenos, ne su jo kūnu. Tai nekeitė jo požiūrio į žmoną kaip į moterį. Dėl to žmona jam neatrodė mažiau moteriška. Tačiau ją tiek slėgė mylėjimasis pagal gydytojų nurodymus, be to, neduodantis taip trokštamo rezultato, kad paskutinį jųdviejų santuokos pusmetį apskirtai nebeprisileido Makso. Tai buvo ir paskutinis jos gyvenimo pusmetis.

Maksimas žinojo, kodėl Selena jį atstūmė, tik nebuvo tikras, kad to nusipelnė. Kokius žaidimėlius žaidžia Elisona, jam buvo visiškai neaišku. Jai dvidešimt aštuoneri, dirbanti moteris, stipri ir ne drovuolė. Jis aiškiai ją traukia. Tai kodėl ji atsisako artimesnių santykių? Juolab kad tikrai jo geidžia. Moterys gali suvaidinti orgazmą, bet jos reakcija į bučinius buvo labai natūrali. Nebuvo jokios tikimybės, kad ji viską suvaidino, ir nėra jokio tikslo taip elgtis.

Žinoma, jei tik nori pademonstruoti savo moralinius principus, esą negalinti mylėtis su nepažįstamu vyru, ką gi. Kita vertus, Maksimas abejojo, kad ji taip elgtųsi. Jųdviejų trauka buvo gerokai per stipri. Priežastis tikrai slypėjo giliau nei siekė jo žinios ar patirtis.

Elisona apsilaižė lūpas ir nuo noro dar kartą paragauti jos saldžių lūpų, laižyti jas, Maksimui ėmė mausti kūną. Jis sustandėjo, visą tiesiog varstė aistra.

Jei ji jaustų bent pusę to, ką jaučia jis, tai, remiantis jos reakcija į tą pribloškiantį bučinį koridoriuje, Maksimas buvo tikras: ilgai ji neatsilaikytų. Tai paprasčiausiai neįmanoma.

— Ar jautiesi pasiruošusi vakarieniauti su mano tėvais?

Ji sukando apatinę lūpą ir susimąstė. Kai atleido lūpą, ant jos buvo likusios dantų žymės, ir Maksimą apėmė nenumaldomas noras išlyginti tas žymes nykščiu ar liežuviu.

— Nemanau, kad priimtina atšaukti vakarienę su karaliumi ir karaliene. Ką pasakytų Panelė Geros Manieros?

Maksimas šyptelėjo ir Elisona pajuto, kad jam palengvėjo.

— Jeigu blogai jautiesi, atidėsim.

Seleną būtų atidėjusi. Ji dažnai jausdavosi prastai. Buvo labai jautri emociškai, trapi fiziškai, o Maksimas manė turintis ją apginti, užstoti. Jo pareiga taip elgtis ir su Elisona. Dabar ji gyvens jo saugoma. Ir Maksimas puikiai šią pareigą vykdys.

Jį nustebino rusvose Elisonos akyse žybtelėjęs ryžtas.

— Man viskas bus gerai. Aš juk eidavau į darbą, gamindavausi maistą ir puikiai susitvarkydavau net ir tada, kai niekas manęs nepopino. Kuo puikiausiai galiu susitikti su tavo tėvais.

Staiga ryžtą pakeitė nerimas.

— Ką jie apie visą tai pagalvos?

Maksimas trūktelėjo pečiais.

— Nemanau, kad mūsų santykių pobūdis — jų reikalas.

— Nori pasakyti, kad jiems nebūtina žinoti, kaip aš pastojau?

— Jie nežinojo ir apie Selenos nevaisingumą.

— Suprantu. — Elisona žvelgė į jį mąstydama. — O tu taip pat nenorėjai, kad jie žinotų?

— Selenai buvo svarbu, kad niekas nežinotų apie jos nevaisingumą. Aš gerbiau jos pasirinkimą. — Nevaisingumą Seleną vertino kaip nesėkmę ir negalėjo įsivaizduoti, kad visuomenė ar jo tėvai apie tai žinotų. — Tad nemanau, kad jiems svarbu žinoti, kaip mes pradėjome kūdikį.

Elisonai nelabai patiko mintis, kad turės apsimetinėti, tačiau ji nenorėjo aptemdyti atsiminimų apie mirusią Maksimo žmoną.

Nuo minties, kad Selenos svajonė turėti kūdikį su Maksimu išsipildys jai, Elisonai apsunko širdis. Jautė, kad turi tą moterį apsaugoti, nors teks nuslėpti tikrąjį jos ir Makso santykių pobūdį, ar veikiau tų santykių nebuvimą.

— Paliksiu tave, kad išsimaudytum ir pasirengtum. Ateisiu po valandos.

Elisona žiūrėjo, kaip Maksimas, dabar — jos sužadėtinis, apsisuka ir išeina iš kambario. Ją užplūdo toks stiprus ilgesys, kad jautė jį fiziškai. Kažkuri jos dalis beviltiškai, beprotiškai jo geidė, troško, kad Maksimas ją globotų; kita, atsargioji, siekė išlaikyti atstumą. Lyg traukytum virvę: kiekvienas iš troškimų tempė savęs link. Ir atsargumas privalėjo nugalėti. Privalėjo.

Rūmų valgomasis buvo itin formalus. Dėl aukštų lubų ir paveikslų puošniuose rėmuose menė panėšėjo į muziejų. Prie ilgo banketinio stalo lengvai tilptų trisdešimt ar keturiasdešimt žmonių; apskritai tokiam kambary jauteisi nuasmenintas. Elisonai į akis plūstelėjo kvailos jaudulio ašaros.

Vaikas niekada negalėtų sėdėti prie tokio stalo ir spalvinti. Prie tokio stalo tikrai negalėtum sėdėti ir valgyti sausainių su pienu ir riešutų sviesto ar uogienės. Greičiausiai piešti pirštais taip pat būtų uždrausta, nes stalas atrodė it neįkainojama senovinė vertybė.

Žinoma, Elisona suprato, kad šiame milžiniškame pastate yra ir kitų stalų. Tikriausiai Maksimo rūmų sparne yra jo valgomasis. Tačiau šis kambarys įkūnijo viską, ko ji bijojo. Sutikusi su Maksimo pasiūlymu mergina jau ne kartą spėjo suabejoti, ar teisingai pasielgė. Kurį laiką atrodė, kad taip. Maksimas taip logiškai viską sudėliojo. Bet dabar... Dabar atrodė nepakeliama stovėti tarpdury šio dalykiško ir šalto kambario, kuriame sėdėjo du lygiai tokie pat dalykiški ir šalti žmonės, nenuleidžiantys akių nuo jos ir Maksimo, o šis laikė tvirtai apkabinęs ją per liemenį lyg lauktų ko blogo.

— Prieik ir sėsk, sūnau. — Karalius parodė vietą stalūgalyje sau iš dešinės. — Mums abiem labai įdomu, kodėl paprašei su mumis pavakarieniauti.

Karalius aiškiai buvo jau solidaus amžiaus, bet atrodė stiprios sveikatos: žilas, įdegęs ir sveikos išvaizdos, o veide — tik vos viena kita raukšlė. Gerokai jaunesnė už vyrą, išvaizdi karalienė plaukus buvo stipriai susisukusi į kuodą, o jos veide — taip pat nė raukšlelės. Abu kūrė baisiai nejaukią nuotaiką: nė vienas nenusišypsojo, kai Elisona su Maksimu įėjo į kambarį ir artėjo prie stalo.

Tačiau jauna moteris, sėdinti iš kairės karalienei Elizabetai, šypsojosi visiškai draugiškai. Pro putlias lūpas švietė balti spindintys dantys. Auksinės odos, tamsiaplaukė ir pritrenkiamai žydrų akių moteris buvo viena gražiausių, kokias tik Elisona kada matė. Bežiūrint į merginą, apėmė keistas jausmas.

Kol jie artinosi, ji pašoko nuo kėdės, pribėgo ir pakibo Maksimui ant kaklo.

— Maksai! — sušuko ji. — Aš taip džiaugiuosi, kad anksčiau grįžai namo!

— Bela, kaip smagu tave matyti.

Maksimas pabučiavo jaunajai moteriai į kaktą.

— Elisona, — pasakė jis, dar stipriau apkabindamas ją per liemenį, — čia mano jaunesnioji sesutė Izabelė.

Keistasis jausmas, stipriai sukaustęs Elisoną, dingo iškart, vos tik išgirdo, kokie santykiai sieja Maksimą su gražiąja Izabele. Taip palengvėjo, kad čia — jo sesuo, o ne...

Į tolesnes spėliones ji nesileido. Padėties nekeistų ir tai, jei čia būtų dabartinė ar buvusi jo meilužė. Ne jos reikalas. Ir nėra jokios priežasties sukti dėl to galvą.

— Malonu susipažinti. — Izabelė pakštelėjo Elisonai į skruostą. — Aš taip džiaugiuosi, kad Maksas atsivežė draugę.

Mergina mestelėjo į Maksimą tokį žvilgsnį, kuris aiškiai bylojo, kad, Izabelės galva, Elisona — daugiau nei šiaip draugė.

— O čia — mano tėvai: karalius Lučianas ir karalienė Elizabeta. — Maksimas pamojo į tėvų pusę, o šie tebesėdėjo stalūgalyje lyg suakmenėję.

— Man taip pat malonu susipažinti, — ištarė Elisona, dėkinga bent jau už šiltą Izabelės pasveikinimą. — Su jumis visais.

Maksimas patraukė Elisonai kėdę ir ji nedrąsiai atsisėdo, jausdamasi visiškai sutrikusi. Vienas dalykas buvo stovėti priešais žmones teisme: ten buvo jos valdos. Ten Elisona pasitikėjo savimi. Ten kontroliavo ji. O čia — it žuvis, išmesta į krantą, ir juto, kaip jai trūksta oro.

Izabelė išdykėliškai žvilgtelėjo į Maksimą.

— Maksai, nesakei man, kad turi merginą.

Maksimas paėmė Elisoną už rankos, sunėrė savo ilgus pirštus su josios ir laikė ją už rankos po stalu.

— Stengėmės, kad tai liktų tik tarp mudviejų, kol nebuvome įsitikinę, kaip tai rimta.

Elisona tik linktelėjo — bet kokie žodžiai strigo užgniaužtoje gerklėje. Ji nekentė tokios savijautos. Nekentė iš visos širdies. Bet, Dieve brangus, retas kuris atsiduria situacijoje, tiek mažai susijusioje su turima patirtimi. Ji niekada nebuvo tokiomis aplinkybėmis susitikusi su kokio nors vyriškio tėvais. Čia sėdėjo ne šiaip tėvai, bet karališkoji šeima. Ir tų žmonių veidai buvo tokie rūstūs, kad Elisonai nekilo abejonių: jie kiaurai permato, iš kurio ji sluoksnio.

— Ar tai rimta? — paklausė motina, kilstelėdama antakius, lūpose — šypsenos nė užuominos.

— Aš paprašiau Elisonos už manęs tekėti, — paprastai atsakė Maksimas. Tokio atsakymo visiems pakako.

— Taip greitai po Selenos mirties?

Tėvo veide ir balse pasigirdo priekaištas, o Elisoną užgriuvo kaltė.

— Praėjo jau dveji metai, — tvirtai atsakė Maksimas, — ir aš pasirinkau Elisoną būti mano žmona.

— Būtų geriausia, — lėtai tęsė Elizabeta, — jei, iš pagarbos Selenai, vestuves atidėtumėte bent metams.

— Trejų metų gedulo niekas nebesilaiko, — atsakė Maksimas. — Neketinu laukti dar metus ir tik tada vesti Elisoną. Mes nebegalime laukti.

— Maksai, koks tu romantiškas.

Atrodė, kad jo jaunesnioji sesutė bet kokia kaina linkusi čia įžvelgti tik romantiką. Jei tik ji žinotų...

— Romantika čia nelabai kuo dėta, — pasakė Maksimas, kuris, regis, nė kiek nesijaudina nuleisdamas seserį ant žemės. — Elisona laukiasi. Reikia, kad vestuvės įvyktų, kol to dar nematyti.

Nuo tokio pažeminimo Elisona troško tik palįsti po stalu ir numirti, į ją susmigo priblokštos Izabelės ir itin smerkiančios karaliaus bei karalienės akys.

— Ar jūs atlikote tėvystės testą?

Nuo vertinančio karaliaus žvilgsnio Elisonos skrandis apsivertė.

— Tai nebūtina, — pro sukąstus dantis sušvokštė Maksimas. — Esu tikras, kad kūdikis mano, ir nenoriu girdėti panašių pasvarstymų.

Maksimo įtūžis pribloškė Elisoną. Juk juodu nėra tikra pora. Jis net neprivalo jos mėgti. Ko gero tai susiję su jo vyrišku ego.

Lučianas šaltai pažvelgė į sūnų.

— Tada nieko nebelieka, — pasakė jis. — Vestuves pradėsime planuoti iš karto.

Tvirtai sučiaupusi lūpas karalienė Elizabeta prisimerkė.

— Maksimai, mes nieko apie ją nežinome. Ar ji tinkama? Iš kokios ji aplinkos?

Elisona krustelėjo, jausdamasi itin nepatogiai, kad apie ją kalbama taip, lyg jos čia apskritai nebūtų.

Žydrose Izabelės akyse žybtelėjo pyktis.

— Mama, koks skirtumas, iš kokios ji aplinkos? Jeigu Maksas ją myli, jie turi susituokti. Tik dėl šitos priežasties žmonės apskirtai turėtų tuoktis.

— Izabele, nesikišk, — nukirto Lučianas. — Tačiau ji teisi. Nesvarbu, kas jos giminės ar iš kur ji kilusi. Ji laukiasi Maksimo palikuonio, ir tai — svarbiausia.

Elisonos nebūtų nustebinę net ir tai, jei karalius Lučianas būtų pakilęs nuo kėdės, apėjęs aplink stalą ir patikrinęs jos dantis. Ji jautėsi lyg veislinė karališkosios šeimos patelė. Mergina buvo priimtina tik todėl, kad laukiasi. Ji nutuokė, kad jei Maksimas ją tikrai mylėtų, jeigu ji nesilauktų, karalius nebūtų taip lengvai sutikęs su vedybomis. Veikiausiai jo pozicija būtų tokia kaip žmonos. Jeigu juodu su Maksimu nebūtų prasižengę, karališkoji šeima būtų tikrinusi Elisonos kraujo ryšius ir išsilavinimą. Mergina nesiliovė spėlioti, kieno pusėje būtų karalius, jeigu juodu su Maksimu tiesiog mylėtų vienas kitą ir būtų nusprendę tuoktis dėl to.

Ji negalėjo įsivaizduoti, kas vyriškį išmuštų iš vėžių. Jis nenusileistų tėvų reikalavimams vien todėl, kad būtų spaudžiamas. Tačiau jis įrodė ir tai, kad, nepaisant emocijų, jei tik reikia, gali išlikti šalto proto. Maksimas kaip ir Elisona nenorėjo vedybų, tačiau nedvejodamas sutiko, kad toks sprendimas būtų geriausias jųdviejų kūdikiui. Ar jis būtų nusprendęs taip pat, jei vedybos su mylima moterimi būtų pakenkusios jo šalies interesams?

Ak, bet koks skirtumas?

Ji niekada nesužinos. Elisonai nereikėjo žinoti, be to, ji ir nenorėjo. Ji nemyli Maksimo. Nejaučia jam visiškai nieko. Elisona jį gerbia. Gerbia jo stiprybę, jo gebėjimą rinktis teisingai ir vadovaujantis moralės normomis, jo meilę būsimam jųdviejų kūdikiui. Tačiau tai ir viskas.

Maksimas nykščiu brūkštelėjo jai per švelnią odą ir Elisonos pilve suplasnojo pulkas drugelių.

Ar jis traukia ją? Tai nieko nereiškia. Maksimas — patrauklus vyras. O dar tie nėštumo hormonai. Tačiau tik tiek. Ir ačiū Dievui.

— Džiaugiuosi, kad sutarėme, — pasakė Maksimas tokiu balsu, kuriame nuskambėjo įspėjimas, skirtas, kaip spėjo Elisona, jo motinai.

— Mes nenorime, kad rinktumeis civilinę ceremoniją, — pareiškė Lučianas abejoti neleidžiančiu tonu. — Tu vesi bažnyčioje ir apie vestuves mes paskelbsime oficialiai. Nesielgsime taip, lyg čia būtų kokia nešvari paslaptis. Tu duosi mūsų šaliai paveldėtoją, ir mes tai atšvęsime.

Maksimo motina žvelgė taip, lyg būtų atsikandusi citrinos.

— Tiesa, vedybos geriau nei karališkasis pavainikis.

Elisona garsiai nurijo seiles. Dabar tai girdėti buvo taip pat skaudu, kaip ir tada, kai tai pasakė Maksimas. Tik ji dar įsitikino, kad jis kalbėjo tiesą, apibūdindamas požiūrį į kūdikį, jeigu jie nesusituoks. Ir ne žiniasklaida, o jo paties šeima priklijuotų vaikui tokią etiketę.

— Aš netoleruosiu, kad apie mūsų kūdikį būtų taip kalbama! — Žodžiai patys išsiveržė ir Elisona nebegalėjo jų suturėti. — Neleisiu skriausti savo kūdikio. Niekada.

Maksimas suėmė ją už smakro ir pasuko į save.

— Cara, niekas neskriaus mudviejų vaiko. Aš to neleisiu.

Jis rūsčiai pažvelgė į motiną.

— Mama, čia tavo vaikaitis. Pagalvok apie tai, prieš sakydama ką nors panašaus.

Jis atsistojo ir švelniai pakėlė Elisoną.

— Mes pavakarieniausime mano kambaryje.

Maksimo motina atrodė įsižeidusi, bet nieko nesakė.

Stengdamasi atrodyti stipri, Elisona pakėlė galvą. Jie tėra turtingi tituluoti snobai. Jie neturi jokios teisės jos teisti. Ši moteris elgėsi su ja daug blogiau, nei jos pačios motina. Elisona tikrai neleis, kad tos visiškai svetimos moters tulžis ją sugniuždytų.

Kai tik atsidūrė tuščiame koridoriuje, Maksimas paleido jos ranką.

— Viskas gerai? — paklausė ji.

— Taip gerai, kaip aš ir tikėjausi. Mano motina mylėjo Seleną lyg dukrą. Jai dabar sunku.

— Tai gal būtų gerai, jeigu jie žinotų, kaip aš pastojau, užuot įsivaizdavę...

— Selena nenorėjo, kad mano motina žinotų jos padėtį. Nenorėjo, kad mano tėvai galvotų suklydę.

Maksimas patraukė savo kambarių link, ir Elisona turėjo kone bėgti, kad spėtų.

— Tai juokinga. Jeigu negali turėti vaikų, tai nereiškia, kad kažkas dėl tavęs suklydo.

— Bet mano žmona taip jautėsi.

Jis kiek patylėjo.

— Mus supažindino mano motina. Jos nuomone, Selena man puikiai tiko. Jos šeima buvo turtinga ir garsi, o pati Selena — gabi ir išsilavinusi. Mano motinos vertinimu, iš Selenos turėjo išeiti puiki princesė. O kai Selenai nepavyko įvykdyti to, ko, jos manymu, iš jos reikalauta, puolė į neviltį.

— Bet juk tu ją mylėjai ne dėl to, — švelniai pasakė Elisona.

Maksimas atsisuko į ją, kietai sučiaupęs lūpas.

— Ne.

— Suprantu, kad nenori, jog visi apie tai sužinotų. Aš niekam neprasitarsiu.

Priešingu atveju gal būtų ir lengviau, tačiau Elisona manė, kad karalienė vis tiek į ją žiūrėtų kreivai, be to, nenorėjo skaudinti Maksimo, iškeldama praeities skaudulius. Jis visuomet labai ramiai kalbėdavo apie Seleną, tačiau Elisona tamsiose jo akyse įžvelgdavo gniuždantį skausmą. Ir jai tai rūpėjo. Daug labiau nei būtų norėjusi.

Elisona neturėtų jausti jo skausmo savo krūtinėje, neturėtų dėl jo kankintis, neturėtų trokšti perimti jo kančias ir jas palengvinti. Iš tiesų ji visiškai nenorėjo taip jaustis. Bet jautėsi. Merginos širdis sopėjo drauge su jo, atrodė, kad ji jaučia tą patį. Ar taip yra todėl, kad ji laukiasi jo kūdikio? Tokio ryšio negalėjai nepaisyti. Tam tikra prasme jis yra jos dalis.

Ir kai tai suvokė, Elisoną apėmė panika. Ji nenorėjo taip jo jausti. Apskritai nenorėjo jam jausti nieko daugiau, nei būtina, kad su juo sugyventų.

Pasiekus Maksimo kambarių sparną, jis įleido Elisoną į nediduką valgomąjį, daug labiau pritinkantį normaliems namams. Žinoma, labai turtingų žmonių namams, tačiau šis buvo skirtas šeimos poreikiams, ne kaip tas milžiniškas valgomasis pagrindiniuose rūmuose.

Maksimas atsisėdo stalūgalyje, o jai pasirodė visiškai natūralu atsisėsti kitame stalo gale. Elisonos vaizduotė iškarto nupiešė ir tarp jų sėdintį mažylį, putliais pirštukais spaudžiantį sausainį ir besišypsantį plačia kūdikiška šypsena. Ar jųdviejų vaikas bus šviesus kaip ji? Ar rusvos odos kaip Maksimas? Nuo šių minčių skrandis skausmingai susitraukė: šeimos, jos šeimos, paveikslas buvo toks ryškus, kad užkabino jos esybę daug giliau, nei buvo galima numanyti.

Tai buvo naujas vaizdinys, sparčiai pakeitęs tuos, kuriuos anksčiau buvo susikūrusi, įsivaizduodama gyvenimą po kūdikio gimimo. Dabar jai niekaip nebepavykdavo ištrinti iš šių vaizdinių Maksimo — jis buvo šalia, atsispindėjo kūdikio bruožuose. Nerimas saldžiai tekėjo per širdį ir drauge baugino. Ji neturėtų šito norėti. Tačiau dalis Elisonos troško, kad vaizdiniai išsipildytų. Labai stipriai troško.

— Norėtum ko nors ypatingo? — paklausė Maksimas.

Jis toks dailus. Neįmanoma to nepastebėti. Virš stalo kabančio sietyno šviesoje jo veido bruožai atrodė dar ryškesni, skruostikauliai išraiškingesni, smakras — lyg nukaltas, ir visa tai drauge atrodė pribloškiamai gražu. Anksčiau niekada nesuvokė, kad taip gali būti. Nesuprato, kaip žmogaus grožis gali priblokšti. Tačiau gali. Nes, žiūrėdama į šį vyrą, ji taip troško to, ko neturėtų trokšti, kad širdį suspaudė iki skausmo.

— Jei atvirai, man bjaurus beveik visas maistas, tad nesvarbu, ką valgysim.

Maksimas linktelėjo.

— Tada paprašysiu, kad atneštų to paties, kas buvo pagaminta tėvams.

Po kelių minučių moteris įstūmė vežimėlį, ant kurio buvo sukrauti sidabriniais dangčiais uždengti padėklai. Priešais Elisoną ji padėjo du padėklus ir dar vieną stiklą naminio imbierinio gėrimo.

Elisona net nebandė atidengti padėklų ir iškarto čiupo gėrimą, kad sutramdytų nemalštantį šleikštulį.

— Tau reikia pavalgyti, — pasakė Maksimas. — Tu per liesa.

Elisona sustingo, nė nenurijusi gėrimo.

— Aš nesu per liesa! Lankiausi pas gydytoją, jis sakė, kad mudu su kūdikiu visiškai sveiki.

— Ką gi, tačiau neatrodo, kad turėtum dar labiau suliesėti.

Maksimas kilstelėjo nuo kėdės stalo gale ir pasilenkė, norėdamas nudengti jos padėklus.

Viename jų puikavosi makaronai su jūreivišku padažu, o kitame — labai skaniai apskrudęs viščiukas. Tačiau nuo vištienos vaizdo Elisonos skrandis vėl sustreikavo.

— Pabandysiu makaronų, — pasakė ji, pastumdama vištieną tolyn.

Maksimas atsisėdo greta ir prisitraukė padėklą su viščiuku.

— Ar tavo žmona laikėsi specialios dietos?

Elisona iš karto pasigailėjo savo žodžių. Paprastai labai pasverdavo, ką kalbėti, tačiau pastarųjų dviejų parų įvykiai išmušė ją iš vėžių. Ir Maksimas ją trikdė.

Jis truktelėjo pečiais.

— Vartojo vitaminus. Visus žolinius preparatus, apie kokius tik sužinodavo. Taip pat hormonus, kurie skiriami taikant dirbtinio apvaisinimo procedūrą. Ir rinkosi maistą, kuris neva skatina vaisingumą.

— Ji tikrai norėjo tapti motina, — išlemeno Elisona, nuo kaltės ir baimės vos girdimu balsu.

Selena taip stengėsi susilaukti kūdikio su Maksimu, taip stipriai jo troško, ir štai, prašom: jo vaiko laukiasi Elisona. Ir visiškai atsitiktinai. Viskas atrodė kaip piktas likimo pokštas.

— Taip, norėjo. Mes tris kartus bandėme dirbtinį apvaisinimą. Ir visi buvo nesėkmingi. Paskutinį neigiamą testą ji pasidarė, likus vos kelioms valandoms iki mirties.

Norėdama paguosti Elisona suėmė Maksimui ranką. Karštis nuvilnijo nuo rankos į papilvę. Jo ranka buvo šilta, su garbanotais plaukeliais ir seksuali. Ji niekada nemanė, kad rankos plaukeliai gali atrodyti seksualūs. Tai priminė, koks jis vyriškas, visiška jos priešingybė. Moters, kuri po kelių savaičių už jo ištekės.

Elisona patraukė ranką, nuleido ją ant kelių, bet delnu dar vis jautė jo odos karštį. Širdis krūtinėje daužėsi, visas kūnas tvinkčiojo, ir ji nebegalėtų paneigti, kad pajuto aistrą. Mergina pažvelgė į Maksimą. Jo tamsių akių ugnis degino, pačią vertė liepsnoti, buvo tokia stipri, kad grasino sudeginti visiškai.

Elisona atstūmė kėdę ir atsistojo, iš paskutiniųjų stengdamasi išlaikyti tarp jųdviejų atstumą. Ką jis padarė jai, kaip atėmė sugebėjimą mąstyti? Atsidūrusi greta, palietusi jį, Elisona prarasdavo bet kokią savikontrolę, likdavo nuoga, neapsaugota.

— Aš pavargau, — pasakė ji. — Man reikia... Aš einu į lovą.

Maksimo lūpose nušvito žinovo šypsena.

— Tu taip atkakliai mėgini kovoti su tuo, kas tarp mūsų vyksta.

— Maksai, aš nenoriu, — sušnibždėjo Elisona ir užsimerkė, stengdamasi nebežiūrėti į jo dailų veidą.

— Ar tave kas nuskriaudė? — staiga paklausė jis griežtai.

Mergina papurtė galvą.

— Ne taip, kaip tu manai. Bet aš negaliu... neprašyk manęs.

— Aš niekada tavęs neversiu.

Elisona tai žinojo. Ji nė kiek neabejojo, kad Maksimas laikosi duoto žodžio. Jis garbingas žmogus. Ji nebijojo jo spaudimo. Būgštavo dėl to, kad spausti nė nereikės. Jam būtų užtekę ją liesti, bučiuoti, ir Elisona būtų pamiršusi visas susigalvotas priežastis, kodėl fiziniai santykiai su juo neleistini.

Bet Elisona bijojo motinos likimo: jei prisiriš prie šio vyro, nebemokės pasirūpinti savimi, o jei jis paliks ją, ji pražus.

Juodu susituoks, kad vaikas turėtų šeimą. Jųdviejų gyvenimai bus susiję bent artimiausius aštuoniolika metų. Dėl tokios padėties ji jau dabar gerokai per smarkiai nuo jo priklauso, o jei dar prisidėtų jausmai, seksas, Elisonos padėtis taptų nepavydėtina.

— Aš pavargau, — pakartojo ji, pasisukdama eiti.

— Pailsėk, — sausai atsakė jis, ir Elisona ėmė spėlioti, ar tai susiję su tokiu pat jauduliu, dėl kurio jai sugniaužia gerklę ir sustingsta kraujas. — Rytoj mes paskelbsime apie vestuves.

Šeštas skyrius

Elisona susvyravo, kai buvo užsegta dar viena jos suknios korseto sagutė. Karšta. Dieve brangus, kaip karšta! Ir drėgna. Plaukai tiesiomis sruogomis krito ant jos gražiosios suknios. Oras atrodė net tirštas, ir šleikštulys — nuolatinis jos palydovas — dėl to, rodės, tik sustiprėjo.

Patarnautojas, kuris padėjo jai apsirengti, reikalavo, kad per oficialų pranešimą būtų ir oficiali apranga. Štai ji ir stovėjo suvyniota, įsprausta, susagstyta ir nudailinta su žėrinčia suknia, laukdama už sunkios raudonos užuolaidos, kol ateis laikas su Maksimu žengti į balkoną, kur juodu priešais televizijos kameras ir apačioje susirinkusiems piliečiams išbers oficialių įprastų frazių tiradą.

Ceremoniją stebės ne tik Turano, bet ir viso pasaulio žmonės. Maksimas žinomas ir populiarus ne tik namuose, bet ir pasaulyje, tad į jo vestuves susirinks viso pasaulio turtingieji ir žavieji, įtampos Elisona nejautė. Ta mintis ją beveik prajuokino.

Ji giliai įkvėpė ir pasistengė nekreipti dėmesio, kad jos krūtys mėgina išsiveržti pro puošniosios suknios iškirptę. Merginos nuomone, safyro mėlynumo, ties pečiais parauktomis rankovėmis suknelė turėjo pabrėžti jos kuklumą. Gal taip ir būtų buvę, jei ne gamtos dosniai atseikėti apvalumai.

Ji girdėjo Maksimą kitapus užuolaidos, balkone, itališkai kalbantį savo tautai. Jei pasaulyje ir buvo dar seksualesnis garsas, Elisona nebuvo jo girdėjusi. Vyriškio balsas paveikė visus. Net ir iš už užuolaidos ji galėjo pasakyti — Maksimas puikus kalbėtojas. Jam netrūksta žavesio. Nors mergina nesuprato nė žodžio, buvo tikra, — skambėjo puikai.

Jis buvo iš tų lyderių, kurie įkvepia. Toks, kokio šaliai reikia.

Elisona vos susilaikė garsiai nenusikeikusi, kai vėl plūstelėjo susijaudinimo banga. Ji nusprendė teisingai. Maksimas — geras vyras. Jis bus nuostabus tėvas ir sektinas pavyzdys vaikui. Nesvarbu, kokie sukrečiantys šie įvykiai jai atrodo, bet svarbu ir jos sūnaus ar dukters palikimo klausimai. Jokiu būdu negalima iš vaiko atimti tokios galimybės.

Luidžis, kuris koordinuodavo daugumą karališkosios šeimos didžiųjų renginių, pamojo jai eiti į balkoną. Jis atitraukė ir palaikė užuolaidą, pats stengdamasis likti nepastebėtas, o Elisona atsargiai žengė į akinamą Viduržemio jūros saulę.

Nuo aukščio, karščio ir banguojančios žmonių jūros apačioje jai apsvaigo galva. Kaip ir buvo prisakyta, ji pamėgino išspausti šypseną ir atsistojo greta Maksimo.

Jis apkabino ranka ją per liemenį ir prisitraukė arčiau. Maksimo tėvas, kuris su karaliene stovėjo balkono vidury, kalbėjo į mikrofoną.

Iš minios ataidėjo sveikinimas.

Maksimas atsisuko į ją ir švelniai paglostė skruostą. Nuo lengvo prisilietimo per Elisonos kūną nubėgo virpuliukai. Jis rimtai ir įdėmiai žvelgė jai į veidą, glostydamas ją žvilgsniu.

Jis pasilenkė ir švelniai prispaudė lūpas prie jos lūpų. Elisona nesitikėjo tokio jausmų demonstravimo, ir jos širdis pašėlo taip daužytis, jog išsigando, kad mikrofonas pagaus tą garsą, ir visi išgirs. Jis laikė ją tvirtai apkabinęs. Elisona sujudėjo ir krūtine prisilietė prie jo stiprios vyriškos rankos. Ją it elektra nukrėtė.

Ji nesiliovė į jį žiūrėti, tiesiog negalėjo atplėšti akių. Tai — būsimas jos vyras. Vilkėdamas tradicine oranžine liemene ir ilgu tamsiu švarku, pabrėžiančiu plačią krūtinę, laibą liemenį ir tvirtas šlaunis, jis atrodė be galo dailus. Tamsų švarką dešinėje krūtinės pusėje aukščiau širdies puošė medaliai. Ant vieno iš jų prisegimo buvo užrašyti lotyniški žodžiai, skelbiantys pareigą Dievui ir šaliai.

Elisoną užvaldė stiprūs jausmai. Ji suvokė, kad dabar juo didžiuojasi. Didžiuojasi, stovėdama greta jo. Didžiuojasi, kad jis — jos kūdikio tėvas. Ir kuri, ja dėta, nebūtų jautusi to paties? Jis geras vyras, suvokiantis, kas yra atsakomybė, vertinantis garbingą elgesį. Maksimas ne iš tų, kurie šalintųsi atsakomybės. Jis iš tų, kurie drąsiai priima iššūkius, jiems kilus. Elisona buvo visiškai tikra, jog net jei tyrimo rezultatai būtų parodę, kad jųdviejų kūdikiui yra tikimybė susirgti cistine fibroze, Maksimo sprendimo tai nebūtų pakeitę.

Jis nebūtų bėgęs nuo skausmo, nebūtų pasitraukęs, jei ištiktų sunkumų.

Maksimas vėl prie jos pasilenkė, karštu iškvėptu oru nutvilkė kaklą ir, nors buvo karšta, Elisonai pašiurpo oda.

— Pamojuok savo žmonėms, — švelniai paprašė jis.

Vis dar Maksimo glėbyje Elisona pasisuko, kilstelėjo ranką ir nedrąsiai pamojavo. Kaip atsakymas jai atskardėjo dar viena sveikinimų banga. Daugelis mojavo atgal ar mojo vėliavėlėmis.

— Bene, — sušnibždėjo jis į ausį ir švelniai pakuteno nosimi skruostą.

Elisonai pasirodė, kad nuo šio lengvo prisilietimo ją perskrodė žaibas ir įplieskė deginantį nenumalšinamą geismą — tokio niekada nebuvo patyrusi. Gestas buvo skirtas publikai. Ji tai žinojo. Maksimui jis nieko nereiškė. Tačiau jos kūnas šių aplinkybių nepaisė. Elisonai sulinko keliai ir ji atsirėmė į Maksimą, į jo tvirtą lyg uola kūną. Ji suvokė, kaip lengvai atsiduotų jo globai ir amžiams liktų štai taip atsirėmusi.

Nuo užplūdusių jausmų intensyvumo ėmė drebėti kojos. Ji neturėtų taip jaustis. Elisona pajudėjo, stengdamasi laikytis atokiau ir mėgindama išspausti šypseną. O tada ją paragino grįžti už užuolaidos — balkone vėl liko tik karalius ir karalienė, kurie toliau kalbėjo miniai.

— Tu puikiai pasirodei, — pagyrė Maksimas ir dabar, kai niekas jų nebematė, paleido ją iš glėbio.

— Nusišypsoti ir pamojuoti, — išlemeno Elisoną. — Ne kažin kas.

— Kai moteris atrodo taip, kaip tu, tiek ir tereikia. Jie tave pamilo.

Vis dar įsitempusi Elisona nusijuokė.

— Didelis suknelės nuopelnas.

— Tiesa, suknelė graži.

Maksimas nužvelgė ją nuo galvos iki kojų, įvertindamas kiekvieną linkį.

Ir staiga nuo to įdėmaus žvilgsnio ji suprato, kas nutiks, jei prisileis šį vyrą per arti. Jis įpūtė ugnį, kuri dabar rusena jos viduje.

Ir ne skaistuolės nerimo genama ji vengė akivaizdžios jųdviejų tarpusavio traukos. Čia būta kitokios baimės. Ji bijojo to, kaip stipriai jos kūnas į jį reaguoja, bijojo beveik nevaldomo troškimo jame ištirpti, leisti jam nuramdyti tarp šlaunų įsimetusį maudulį. Ji jautė begalinį norą leisti jam elgtis taip, kad pati prarastų savitvardą.

— Tu tikrai graži.

Maksimo akys, šios griežtai žvelgiančios, tamsios, įsakmios akys dabar sušvelnėjo. Jis priglaudė ranką jai prie skruosto ir nykščiu paglostė viršutinę lūpą.

Užuolaida nuslinko, ir iš lauko plūstelėjęs karštis išsklaidė juos supantį svaigulį.

— Viskas, — tvirtai pasakė Lučianas. — Vestuvės įvyks po aštuonių savaičių, po sekmadienio mišių.

Jis pasisuko į Maksimą ir pasakė kažką gimtąja kalba.

Vyro skruostus išmušė ryškus raudonis, žandikaulių raumenys įsitempė, akyse žybtelėjo plienas.

— Ši. Aš esu tikras.

— įsitikinti visada verta.

Lučianas paplojo sūnui per nugarą, o tada atsuko į Elisoną.

— Pasistenk, kad jis būtų laimingas.

Lučianas ir Elizabeta išėjo iš kambario, ir Maksimas su Elisona liko vieni.

— Ką jis pasakė? — paklausė ji, puikiai žinodama, kad tikrai nepagyrė.

— Nesvarbu.

Elisona sušnarpštė.

— Tave tas nesvarbus dalykas gerokai supykdė.

— Jis paklausė, ar aš tikras, kad kūdikis mano.

Tai šiek tiek žeidė. Kita vertus, karalius jos nepažįsta. Jis veikiausiai numano, kad juodu su Maksimu pažįstami neseniai. Tad negalima jo kaltinti įtarumu.

Elisona truktelėjo pečiais.

— Ką gi, aš manau, kad visiškai tiksliai mes irgi nežinome. Jeigu klinikos darbuotojai buvo tiek nerūpestingi, kad panaudojo tavo mėginį, tikėtina, kad galėjo jį klaidingai pažymėti. Tokiu atveju būtum paleistas nuo kabliuko.

Maksimo veidas patamsėjo, ir Elisona pasigailėjo savo žodžių.

— Atsiprašau. Bjauriai pasakiau.

— Bjauriai. — Jis sunėrė pirštus su josios ir nusivedė savo kambarių link. — Nemanau pakliuvęs ant kabliuko. Aš noriu šio kūdikio.

— Kalbėjau tik apie vedybas, — sumurmėjo mergina.

— Vargu ar kuris nors pastebėsime, kad esame vedę. Na, nebent tiek, kad tau teks persikraustyti.

— Džiaugiuosi, kad nebūsiu nepakeliama vedybinė našta, — įgėlė ji.

— Tikrai ne. Ir nesuklysk: aš jau buvau vedęs, tad dabar tikiuosi kitokių santykių.

Maksimas paleido jos ranką ir laiptais lipo vienas.

Jis anksčiau minėjo, kad nebeketina vesti, ir iki šiol Elisona manė, kad kitos žmonos jis neieško iš meilės buvusiajai. Dabar nebebuvo visiškai tuo tikra.

Kodėl jai turėtų rūpėti? Juk jis nebus jos vyras tikrąja šio žodžio prasme. Jis bus jos partneris. Dienomis jie augins savo kūdikį, o naktimis jis dalysis lova su kokia aukštaūge sukalbama blondine. O ji gulsis atskirai ir mėgausis savo lovos vienatve. Ir šaltomis paklodėmis. Tik kodėl tai skamba ne visai nuoširdžiai ir anaiptol nepatraukliai?

— Kaip nuostabu! — Izabelė niekaip nenustojo plepėti, kol jiedvi su Elisona lipo į limuziną. — Mamma man niekada neleidžia apsipirkinėti.

— Motina neleidžia tau važiuoti apsipirkti? — Elisona negalėjo suvokti, kad kas taip kontroliuotų. Jau vien nuo minties apie tokią kontrolę ją kone ištiko klaustrofobija. — O dabar galima?

Izabelė leipo nuo minties, kad jos važiuoja išrinkti Elisonai naujų, princesei tinkamų drabužių, o ši numanė, kad tai Makso sumanymas. Ir net į galvą nešovė, kad būsimai mošai tokia pramoga gali būti draudžiama.

Izabelės skruostus nudažė lengvas raudonis.

— Ne visai.

Elisonai sukilo pyktis, tik nukreiptas ne į Izabelę.

— Kodėl tau neleidžiama apsipirkinėti?

Izabelė nutaisė maištininkės miną.

— Apsipirkinėjimas nėra tas įgūdis, kuris praverstų būsimai šeicho žmonai.

— Ar tu susižadėjusi?

Ši mergina, Elisonos akimis, buvo labai jauna. Naivi ir itin miela.

Izabelė truktelėjo petuku.

— Daugiau mažiau. Tai — suplanuotos vedybos.

— Suplanuotos vedybos?

Elisona negalėjo susitaikyti su mintimi, kad tokia miela ir švelni būtybė užauginta vyrui, kurio net nemyli. Kita vertus, ar taip jau svarbu, kas jai nutiks? Tiesa, jos — labai skirtingos. Izabelė — tikra romantikė, o Elisona niekada netikėjo, kad tekės iš meilės. Šiaip ar taip, Maksas garbingas, žavus, padorus vyras, ir bet kuri moteris būtų laiminga, už tokio tekėdama.

Toks minčių posūkis ją nustebino. Nuo kada ji ėmė taip galvoti apie Maksimą? Juokinga. Ji pažįsta jį vos kelias dienas. Ir visiškai nenori už jo tekėti. Ji taip elgiasi tik todėl, kad taip reikia. Tik todėl.

Izabelės akys švytėjo iš džiaugsmo.

— Maniau, kad galiu šį tą patirti, kol dar nereikia elgtis vien taip, kaip liepia pareiga. Noriu tik pajusti šiek tiek gyvenimo. Pamėginti tai, ką pati pasirinksiu pamėginti. — Ji giliai įkvėpė, lyg stengdamasi atgauti šaltą protą. — Mūsų šeimoje normalu planuoti vedybas. Taip viskas ir vyksta. Na, žinoma, išskyrus tave ir Maksą.

— Ar Makso ir Selenos vedybos taip pat buvo suplanuotos?

Elisona pajuto, kaip už tai, jog lenda į Maksimo praeitį, gnybteli sąžinė. Būtų kitaip, jei jis iš tiesų ją mylėtų, jeigu jųdviejų santykiai būtų grįsti pasitikėjimu. Tačiau taip nebuvo.

— Taip. Mano motina sutiko Seleną po vieno iš jos pasirodymų. Ji buvo operos solistė. Ir labai gabi. Tėvai spaudė Maksą kurti šeimą, susilaukti vaikų. Jie skatino jį merginti Seleną, jis taip ir pasielgė. Žinau, kad ją mylėjo, na, bent jau pamilo po kurio laiko. Taigi tam tikra prasme vedybos buvo suplanuotos. Žinoma, ne taip kaip maniškės. — Izabelė linktelėjo. — Aš sužadėtinio net nebuvau mačiusi.

Paskutinės Izabelės pasakojimo dalies Elisona beveik nebegirdėjo. Ji pernelyg susikaupusi mąstė apie tai, ką išgirdo. Nieko keista, kad Maksimo požiūris į vestuves toks pragmatiškas. Jis neslėpė, kad juodu supažindino motina, tačiau leido suprasti, kad vedė Seleną iš meilės, ne iš pareigos.

Elisonai sukirbėjo mintis, kad Maksimo santuoka nebuvo ideali. Tai galima suprasti iš to, kaip pasikeičia jo akys, kai jis kalba apie savo mirusią žmoną. Tačiau juodu susidūrė su tiek sunkumų, kad nieko keista, jog būta įtampos.

Mergina niekaip nesuprato, kodėl šios smulkmenos staiga tapo tokios svarbios. Tiesiog jai tai buvo svarbu. Kuo geriau ji pažino Maksą kaip žmogų, tuo daugiau norėjo apie jį žinoti. Gal... gal norėjo jį suprasti. Ir tai juk normalu. Jis — jos vaiko tėvas: natūralu, kad nori jį suprasti.

Limuzinas sustojo prie eilės iš pažiūros itin prašmatnių parduotuvių. Vairuotojas atidarė dureles, ir Izabelė išsliuogė lauk. Tą patį padarė ir Elisona. Vandenynas bangavo vos už kelių šimtų jardų ir sūrus bei gaivus jo alsavimas stebuklingai ramino nuolat bruzdantį merginos skrandį. Parduotuvėlės buvo įsikūrusios senuose akmeniniuose namukuose, tačiau pačiame jų gale puikavosi nauji milžiniški lošimo namai. Jie nebuvo apšviesti taip ryškiai, kaip Las Vegase, viskas atrodė kur kas ramiau ir atitiko kurortinę vietovės dvasią. Maksimas tikrai genialus. Jo nuopelnai gaivinant šalies ekonomiką buvo neginčijami.

Prašmatniai vilkinčios moterys grįstuose praėjimuose siurbčiojo kavą iš puodelių, paženklintų tų pačių dizainerių ženklais, kaip ir jų rankinės. Vyrai, kaip spėjo Elisona, laiką leido lošimo namuose.

— Princese Izabele!

Vyrui šūktelėjus, Izabelė ir Elisona atsisuko. Viską aplink nušvietė viena, paskui ir dar kelios blykstės.

Elisona išplėtė akis. Greta būriavosi vyrai ir moterys su fotoaparatais. Atkišę mikrofonus ir diktofonus jie artėjo prie limuzino.

— Ar jūs — Elisona Vitmen? Princo Maksimo Rosi sužadėtinė? — Suriko moteris, o po kelių sekundžių jau pleškino fotoaparatu.

— Kodėl taip greitai tuokiatės?

— Ar nerimaujate, kad esate menkiau žinoma, nei jo pirmoji žmona?

— Ar jis geras lovoje?

Klausimai, daugybė klausimų, tarp jų ir nepadorių, kirto iš visų pusių, paparacai vis artinosi, apsupdami jas iš visų pusių ir spausdami prie limuzino.

— Traukitės! — suriko Elisona, išsigandusi, kad ją tiesiog sutraiškys. Ji baiminosi dėl kūdikio. Tačiau niekas nekreipė dėmesio, nes iš jos žodžių skandalo nesukursi.

Izabelei pavyko atidaryti dureles, Elisona paskui ją įsmuko į automobilį ir nuspaudė užraktą.

— Važiuok! — paragino ji, belsdama į vairuotoją nuo jų skiriančią pertvarą. Princesė drebančia ranka palietė veidą.

— Nieko keisto, kad man neleidžia to daryti.

— Tai... sukrečia, — išlemeno Elisona, atsilošdama sėdynėje. Ji nesitikėjo nieko panašaus. Neįsivaizdavo, kas bus, kai ištekės už Maksimo. Norėjosi verkti. Niekas nevyko taip kaip turėtų. Toks gyvenimas — visiškai svetimas, visiškai kitoks, nei susikurtas jos vaizduotėje. Ji tik dabar ėmė suvokti, kaip smarkiai privalės pakeisti savo kasdienybę, kad jos vaikas turėtų tėvą.

Izabelė atrodė nusiminusi.

— Maksas ir Selena nuolat su tuo taikstėsi. Žiniasklaidai vis būdavo negana.

Elisona nepajėgė įsivaizduoti, kaip sunku jiems turėjo būti. Kur tik eitų, iš paskos seka kameros, aplink nuolat grūdasi žmonės. Ji nebuvo tikra, kad su tuo susidoros.

Bet dabar tai — mano gyvenimas.

Ji uždėjo ranką ant pilvo, mėgindama sutramdyti nevaldomas pulsuojančias panikos bangas, nuo kurių drebėjo visas kūnas.

Izabelė pačiupo mobilųjį telefoną ir paskubomis surinko numerį.

— Maksai! — ji rėkte rėkė į telefoną. — Mus ką tik pričiupo paparacai!

Nepasukdama galvos ji kaltai žvilgtelėjo į Elisoną.

— Aš tik norėjau apsipirkti. Nemaniau, kad...

Elisona girdėjo iš telefono sklindančią nepertraukiamą tiradą, kurią Maksas pylė seseriai ant galvos. Izabelė susiraukė, bet tylėjo, kol jis liovėsi rėkti.

— Jai viskas gerai. Ir aš tikra, kad kūdikiui nieko nenutiko. Netrukus pasimatysim.

Izabelė baigė pokalbį.

— Niekada negirdėjau jo taip kalbančio. Jis labai sunerimęs. Ir tikrai tave myli.

Elisonos širdis pašoko, viduje, rodos, vėl įsiliepsnojo ugnis, ta pati, kurią taip troško užgesinti. Tačiau mergina nežinojo, kaip tai padaryti.

Netiesa. Ji jau numanė, kas užgesintų tą ugnį. Tačiau pernelyg bijojo pažvelgti tiesai į akis. Rodės, viskas vienu metu griūva jai ant galvos: pirmiausia gūdi tikrovė, bylojanti apie tai, ką atneš princesės statusas, antras, ir dar baisesnis dalykas, — jausmai, kurie užgimsta būsimam vyrui.

Joms grįžus, įtūžęs Maksimas jau laukė plačiame rūmų tarpduryje.

— Izabele, toks elgesys visiškai kvailas ir nebrandus! — riaumojo jis. — Jus abi galėjo sužaloti.

— Aš nežinojau, kad taip nutiks, — teisinosi Izabelė. — Kaip galėjau numatyti? Juk manęs niekada niekur neišleidžia!

Maksimas kiek atsileido ir giliai iškvėpė.

— Ar matei žiniasklaidos priemonių ženklus? — paklausė jis, įeidamas į kambarį. — Jeigu žinai, iš kurių redakcijų tie žmonės, pasirūpinsiu, kad jie atsidurtų kalėjime.

Izabelė papurtė galvą.

— Nemanau, kad nors vienas buvo prisisegęs darbuotojo pažymėjimą.

— Maksai, jie tiesiog dirbo savo darbą, — įsiterpė Elisona. — Nėra jokio reikalo įmesti ką nors į kalėjimą. Mums nieko nenutiko. Jie mus išgąsdino, tačiau nė vienas nenorėjo mūsų užgauti ar panašiai.

— Netoleruosiu šitos padugnių spaudos savo šalyje, — nukirto Maksimas. — Jeigu reporteris nori nuotraukų, prašom. Tačiau tai ne priežastis persekioti dvi niekuo dėtas moteris. Jokio skirtumo, ketino jie nuskriausti jus ar ne. Jie galėjo tai padaryti.

Elisona palietė jo ranką: turėjo paliesti, kad apmaldytų įsiūtį.

— Mums viskas gerai. Ir kūdikiui viskas gerai.

— Mes išvažiuojam, — nukirto Maksimas. — Kol žiniasklaida atidengusi savo sunkiąją artileriją, mes negalime likti Turane.

Jis išsitraukė savo mobilųjį telefoną, surinko numerį ir nelaimingajam prie kito telefono itališkai išbėrė komandas.

Jis liovėsi kalbėjęs ir atsisuko į Elisoną.

— Cara mia, eik susidėk daiktus. Medaus mėnuo prasideda anksčiau.

Septintas skyrius

Iki Mariso salos juodu skrido neilgai. Vos po dešimties minučių nuo pakilimo lėktuvėlis nusileido smaragdo žalumo pievoje. Sala buvo mažiau kalnuota nei Turanas, su balto smėlio paplūdimiais, besiribojančiais su išpuoselėtais laukais ir alyvmedžių giraitėmis.

Išlipusių iš lėktuvo jų nelaukė automobilis.

Beveik visą pusvalandžio skrydį Maksimas praleido telefonu nurodinėdamas, kas turi būti padaryta saloje. Elisona tą laiką praleido nerimaudama ir... gal net sužavėta? Ne. Suvokimas, kad toje gražioje, nuošalioje ir romantiškoje vietovėje ji leis laiką su Maksimu beveik viena, kėlė tik nerimą.

— Juk tu juokavai apie medaus mėnesį, tiesa? — paklausė Elisona, nužvelgdama aplink tvyrančią sodrią žalumą.

Maksimas atsisuko ir pažvelgė tokiu karštu žvilgsniu, kad Elisona pasijuto it nutvilkyta.

— Elisona, aš pažadėjau, kad neversiu tavęs, bet nesakiau, kad nemėginsiu suvilioti.

Pilve kažkas apsivertė, ir kadangi pykinimas pamažu slopo, mergina nebegalėjo suversti kaltės nėštumui.

— Na, tai ne visai... ne... tu negalėsi.

Jis pasilenkė tiek, kad jo lūpos atsidūrė vos per plaukelį nuo Elisonos lūpų.

— Ką aš sakiau, apie iššūkius?

— Aš...

Elisona negalėjo atplėšti akių nuo jo lūpų, nesusivaldė prie jo nepasilenkusi. Maksimas staiga atsitiesė ir, lyg nieko nebūtų buvę, nuėjo. Tarsi nebūtų matęs, kad ji čia pat ištirps ir susigers į žaliąją pievelę.

— Tik šiek tiek paėjėsime per pievą. Vasarnamis už tų medžių.

Maksimas pamojo link alyvmedžių guoto priešais.

Už medžių atsivėrė išpuoselėta veja, apraštuota grįstais takais ir išdailintais gėlynais. Kiemo viduryje šniokštė apskritas fontanas, o už jo kilo šviesi tinkuota triaukštė vila, dengta ispaniškomis čerpėmis.

— Kokia graži!

Elisona nesusivaldė nepagalvojusi, kad Selenai turėjo čia labai patikti. Tikra idilė. Jokių gatvių, jokio miesto šurmulio; tik žydras dangus ir žalių nepaliestų pievų toliai. Tobula priebėga beprotiškai vienas kitą įsimylėjusiai porelei, tenorinčiai drauge leisti laiką: kalbėtis, juoktis, pažinti vienas kitą, mylėtis.

— Seleną niekada čia nevažiuodavo.

Kartais atrodydavo, kad Maksimas skaito jos mintis, o turint omenyje tai, ką ji dabar galvojo, netgi kėlė šiokį tokį nerimą.

Elisona papurtė galvą, o jis nusijuokė.

— Nesunku atspėti, ką galvoji. Atrodei nusiminusi. Tiesa, aš niekad nesupratau, kodėl taip nerimauji dėl mano velionės žmonos.

Ją užplūdo gilus liūdesys, Elisona pajuto, kaip akys paplūsta ašaromis.

— Tai tik... Aš gavau viską, ko norėjo ji. Atrodo lyg ne visai teisinga, kad aš čia esu su tavimi. Ir kūdikis, kurio taip norėjote. Aš — ne ta moteris.

Maksimas paėmė Elisoną už rankos ir nusivedė prie akmeninio suolelio. Prisėdo pats ir švelniai trūktelėjęs pasisodino ją visiškai šalia, ten, kur jau justi jo kūno karštis, o Elisonos šlaunis lietė jo koją.

— Cara, nežinau, kokia ateitis būtų laukusi manęs ir Selenos, jei ji būtų likusi gyva. Niekas to nežino. Tačiau aš negalvoju apie šį kūdikį kaip apie priklausantį Selenai. Kūdikis mūsų. Tavo ir mano.

Elisona nusišypsojo pro ašaras.

— Ačiū.

— Elisona, nesigailiu to, kas nutiko. Nesigailiu, kad nešioji mano, mūsų kūdikį. Turėti vaiką — svajonė, kuri, maniau, jau niekada nebeišsipildys. Tu grąžinai man viltį ir aš vien tik dėkoju likimui, kad klinika įvėlė klaidą. Be jos neturėčiau šios progos.

Maksimas uždėjo ranką jai ant pilvo. Pastaruoju metu jis dažnai taip darydavo, ir merginai patikdavo jausti jo prisilietimą, virpuliuojančią šilumą, kurią kaskart dovanodavo prisilietimas. Ji taip pat nesigailėjo. Ir neturėtų dėl ko. Maksimas jai rūpi, Elisona jį gerbia. Ji buvo labai patenkinta, kad vaikas turės tokį tėvą.

Maksimas pažvelgė į namą.

— Pradėjau jį statyti prieš Selenos mirtį. Jai labai nepatiko vieta, ir Selena atsisakė čia važinėti. Tikėjausi, kad tai bus mūsų šeimos namai. Tačiau jai labiau patiko miestas.

— Užjaučiu, kad jos netekai.

Gindamasis nuo saulės, jis ranka prisidengė akis.

— Aš jos netekau gerokai anksčiau, nei ji mirė.

Elisona dar kartą pajuto jo žodžiuose dvelktelėjusį liūdesį. Ir taip stipriai panūdo paguosti Maksimą, kad net pasidarė nejauku.

— Žinau, kad jums teko patirti sunkumų, bet, Maksai, esu tikra, kad ji tave mylėjo.

— Ji buvo nelaiminga. Princesės statusas iš Selenos pareikalavo gerokai daugiau pastangų, nei ji įsivaizdavo.

— Tačiau ji turėjo tave.

— Kartais. Aš nuolat keliaudavau darbo reikalais. Selena nenorėjo blaškytis su manimi po verslo keliones. Jai reikėjo žmogaus, kuris su ja pramogautų. Drauge leistų laiką. Žmogaus, kuris ja rūpintųsi. Ji nebuvo tokia nepriklausoma moteris, kaip tu, — išvardijo Maksimas ir šyptelėjo. — Nekaltinu jos dėl to. Negalima jos kaltinti dėl to, kad buvo nelaiminga.

Elisonai niekaip netilpo galvoje, kaip Selena galėjo būti nelaminga su Maksimu. Mergina tiesiog troško būti su juo. Jai patiko nuo vyriškio sklindantis aromatas, raminama jo kūno šiluma, kurią jautė sėdėdama greta ant suolelio. Elisonai patiko, kaip jis švelniai ir pagarbiai liečia jos pilvą. Būdama su juo, ji jautėsi saugi. Laiminga. Jautė, kad ja rūpinamasi taip, kaip dar niekas niekada nesirūpino.

Suvokusi tai, ji net pašoko. Elisona suprato, kad Maksimo jai trūksta tikrai per daug. Nereikėjo nei romantikos, nei sekso, kad jis įsiskverbtų į pačią jos esmę. Taip, Maksimas — geras žmogus, tačiau jis — ir arogantiškas autokratas, besitikintis, kad ji nuolankiai su viskuo sutiks bei tiksliai vykdys jo nurodymus. Kai pareiškė, kad vedybos — vienintelė tinkama išeitis, jis nė nemanė, kad Elisona gali turėti kitokią nuomonę, o kai pareiškė, kad juodu išvyksta ankstyvo medaus mėnesio, po penkių minučių ji jau sėdėjo lėktuve.

Vos tik jis paskleisdavo savo žavesį, vos tik perliedavo ta seksualia šypsena, visos ankstesnės mintys išgaruodavo. Tačiau daugiau ji sau šito neleis. Pernelyg pavojinga.

— Man karšta. Norėčiau eiti į vidų, — pasakė ji.

Maksimas nesuprato, kodėl jos nuotaika pasikeitė taip staiga ir taip smarkiai. Dar vos prieš akimirką tokia miela mergina leido jam liesti pilvą ir staiga visa įsitempusi šoko nuo jo kuo toliau.

Jis geidė jos. Maksimas visiškai nuoširdžiai kalbėjo, kai sakė bandysiantis ją suvilioti ir nė neketino tos minties atsisakyti. Jis buvo pasiryžęs šitą išankstinį medaus mėnesį paversti tikru medaus mėnesiu. Kas naktį, jos trokšdamas ir įsivaizduodamas, kaip Elisona atsigula, o jos nuostabūs plaukai pasklinda ant pagalvės, Maksimas kentė kone fizinį skausmą. Vaizduotėje jis regėjo, kaip prasiveria jos dailios lūpos, jam skverbiantis į jos geidulingą susijaudinusį kūną...

Visas jo kūnas buvo įsitempęs — taip stipriai Maksimas jos troško. Tokį troškimą galėjai palaikyti pamišimu, ir nieko panašaus iki šiol jis nebuvo patyręs. Be to, viskas klostėsi tiesiog puikiai. Elisona nenorėjo meilės, tačiau vyras žinojo, kad mergina jo trokšta taip pat stipriai, kaip ir jis — jos. Su geismu jis gali susitvarkyti. Meilės jo planuose nebuvo.

Tas jausmas, visa apimanti aistra buvo gerokai toliau nuo meilės nei bet koks kitas jausmas. Kita vertus, Elisona buvo tokia nepanaši į Seleną, kiek tik moterys gali skirtis. Ir jis dėl to buvo laimingas. Elisona buvo išdidi, nepriklausoma. Kaskart, kai ant jo supykdavo, o, regis, kaip tik dabar tai ir vyko, ji visuomet tai parodydavo.

Seleną buvo subtilesnė. Jai reikėjo Maksimo, jo apsaugos, palaikymo. Jis nesugebėjo to žmonai suteikti. Stipriai susimovė. Pabaigoje ji visiškai atitolo nuo Maksimo, ir kelio pas ją nebebuvo, jis nebeįstengė užtvenkti sielvarto upės, ir ši, rodės, nepaliaudama sruvo Selenos gyslomis.

Tačiau su Elisona viskas kitaip. Jis nebeleis sau vėl atsidurti begaliniame pragare, kuriuo į pabaigą buvo virtusi jo pirmoji santuoka. Elisona neprilips prie jo tikėdamasi išspręsti visas savo problemas ir nekaltins jo dėl kiekvienos smulkmenos, kai kas nors nepavyks.

Maksimą perliejo kaltė. Tiesa, kartais su Seleną būdavo nelengva, bet ar ne jo pareiga išbaidyti jos demonus? Net jei žmonos gyvenime demonų būta daugiau, nei bet kurio kito kasdienybėje, Seleną buvo jo žmona. Maksimo pareiga — padaryti ją laimingą. Ir jam nepavyko.

Tačiau su Elisona jam neteks murkdytis tuose drumstuose vandenyse. Mergina nenori tikrų vedybinių santykių, o ir jam tokie nereikalingi. Jau šis tas bendro. Ir, pripažįsta ji tai ar ne, juodu traukia vienas kitą.

Maksimas atsistojo ir eidamas paskui Elisoną į vilą bei neatplėšdamas žvilgsnio nuo lengvai siūbuojančių merginos klubų, užginė sau bet kokias mintis apie pirmąją santuoką.

O taip, jam bus itin smagu sugundyti savo sužadėtinę.

Kol Elisona miegojo, įveikta popietinės įtampos, Maksimas sėdėjo savo kabinete. Ji jautėsi pavargusi. Merginai reikia pailsėti. Tokios mintys sukosi Maksimo galvoje, o kūnas reikalavo tuoj pat eiti pas ją ir imtis įgyvendinti vilionių planus.

Vyriškis mėgino nukreipti mintis nuo apačioje miegančios merginos ir susitelkti į darbą. Tačiau pastangos davė mažai vaisių. Jo potraukis pamažu ėmė pergalėti valią: atrodė, kad troškimas kyla iš pat kaulų smegenų, ir niekaip jo neįveiksi.

Maksimas jau buvo bepasiduodąs, kai suskambėjo jo mobilusis telefonas. Skambino asmeninė gydytoja pranešti tyrimo rezultatų.

Pokalbis užtruko minutę, pakeitusią jo gyvenimą.

Aštuntas skyrius

Nepasibeldęs Maksimas atidarė Elisonos miegamojo duris. Ji miegojo, ir merginos grožis visiškai jį pribloškė, nuo geismo pakirto kojas — tokį jausmą prilygintum mirtinam alkiui, kurį jaustų ilgai badavęs žmogus. Jis troško šios moters, ir viduje viskas vertėsi aukštyn kojom.

— Elisona.

Maksimas prisėdo ant lovos krašto ir paėmė jos ranką.

— Elisona.

Jis perbraukė merginai per veidą ir atmetė jos plaukus. Ji sujudėjo, kūnas išsirietė, o lūpos švelniai prasivėrė.

Maksimo kūnas įsitempė, pilve kažkas susitraukė.

— Elisona, pabusk.

Ji ranka patrynė akis, pasivertė ant šono, vario rusvumo spalvos akis dar buvo aptraukusi miego migla, plaukai susišiaušę. Maksimas nebuvo matęs gražesnės moters. Nuo jos grožio jam net suskaudo.

— Maksai? — Jo vardas Elisonos lūpose, ištartas nuo miego prikimusiu balsu, buvo labiausiai jaudinantis dalykas jo gyvenime.

— Skambino gydytoja.

Ji kaipmat atsisėdo, atmesdama atgal plaukus.

— Ką ji pasakė?

Pamačius nuo jaudulio ašarų padrėkusias akis Maksimui pasirodė, kad širdis tuoj iššoks iš krūtinės.

— Aš nesu nešiotojas. Nėra tikimybės, kad mūsų kūdikis paveldės cistinę fibrozę.

Elisona šūktelėjo, suėmė rankomis sprandą, visą kūną sudrebino rauda. Maksimas ją apkabino ir leido išlieti emocijas už abu. Laikė ją tol, kol kaklas sudrėko nuo ašarų.

— Aš taip bijojau, — sušnabždėjo Elisona, lūpomis kutendama jam kaklą. — Vis galvojau... Maksai, nenorėjau matyti, kaip mūsų kūdikis miršta.

— Tau ir nereikės.

— Mano sesė buvo tokia maža, kai ją pasiglemžė liga. Buvo baisu. Aš irgi miriau kartu matydama, kaip ji vis silpsta. Nebūčiau ištvėrusi, jei tas pats būtų nutikę mūsų kūdikiui.

Nuo tokio stipraus jos skausmo Maksimo širdis užsiliepsnojo, skausmas tapo ir jo dalimi, įsiskverbė į pačias jo gelmes.

— Nežinojau, kad tau taip sunku.

— Todėl... — Elisona nurijo gurkšnį oro. — ...man buvo taip svarbu sužinoti. Man būtų reikėję pasiruošti. Nebūčiau galėjusi tiesiog užsimerkti. Nežinau, ar tam iš viso būtų galima pasirengti, bet dabar ir nereikės. Ak, koks palengvėjimas.

Ji atsirėmė ir ėmė šluostytis drėgną veidą. Merginos nosis buvo raudona, akys paburkusios, bet jis taip stipriai jos troško, kad tramdydamasis jautė fizinį skausmą. O matydamas, kaip ji myli kūdikį, tik dar labiau jos geidė.

Maksimas uždėjo ranką Elisonai ant galvos ir nykščiu kedeno jos šilkinius rausvus plaukus.

— Nesvarbu, mes tai jau padarėme. Juk negalėtume savo kūdikio mylėti labiau ar mažiau. Aš irgi labai džiaugiuosi, kad nereikės dėl to rūpintis.

— Aš taip pat.

Rankomis Elisona vis dar laikė apkabinusi jo kaklą, labai lėtai kilstelėjo rankas, kad pirštai panirtų jam į plaukus. Ji lėtai juos sklaidė, ir nuo tų judesių per visą Makso kūną vilnijo karščio bangos. Tas prisilietimas buvo toks nekaltas. Kitomis aplinkybėmis jis būtų sakęs, kad jame nėra nieko erotiško. Tačiau šiuo momentu ir su šia moterimi jis išgyveno tokį erotinį jausmą, kokio neprisiminė patyręs.

Elisona lėtai pasilenkė arčiau, prisimerkė, blakstienos beveik lietė skruostus. Jos burna atsidūrė taip arti jo lūpų, kad būtų užtekę menkiausio judesio joms susitikti. Tačiau Maksimas norėjo, kad Elisona pati tai padarytų. Norėjo, kad ji žengtų paskutinį žingsnį.

— Maksai, aš iš tiesų nežinau, ką čia darau. Nežinau, ar galėčiau sustoti, — sušnabždėjo ji, maloniu karščiu nutvilkydama jo lūpas.

O tada, lyg drovėdamasi, lyg tyrinėdama, lūpomis prigludo jam prie lūpų. Keista, nes Elisona neatrodė nei labai drovi, nei pažeidžiama, tačiau bučiavo taip, lyg būtų nepatyrusi mergaitė. Maksimas tikrai nebūtų galėjęs prisiekti, kad šioje srityje ji yra itin patyrusi.

Liežuvio galiuku palietusi jo viršutinę lūpą ji galutinai pribaigė vyriškio savikontrolę. Jis suurzgė ir tvirčiau įsisiurbė jai į lūpas, liežuviu glamonėdamas jos liežuvį. Elisona prasižiojo, įsileisdama jį, o nuo jos geidulingos dejonės jis dar labiau susijaudino.

Maksimas lėtai paguldė ją ant lovos. Elisona išrietė nugarą, krūtimis prisispausdama jam prie krūtinės. Juodu skyrė tiek drabužių. Maksimas troško jos nuogos. Troško pats būti nuogas. Kad bet kada galėtų įslysti į ją ir galiausiai atsipalaiduoti nuo kone nepakeliamo geismo.

Maksimas gėrėjosi Elisonos linkiais, suėmė jos krūtis, glamonėjo sustandėjusius spenelius. Būtų galėjęs viską baigti vien ją glamonėdamas, net ir per drabužius. Niekada, net kai buvo dar nekaltas paauglys, jokiai moteriai nėra jautęs tokio geismo.

— Palauk, — nutraukė ji, išslysdama iš jo glėbio; žvelgė didžiulėmis akimis. — Aš ne... Aš negaliu. Ji gaudė orą paburkusiomis lūpomis. — Aš negaliu.

— Kaip gali būti, kad taip staiga negali? Žinau, kad tu to nori.

— Ne, — nukirto ji, gaudydama orą. — Atsiprašau. Mes... bus geriau, jei liksime tik draugai. Kas nutiks, jei tai, — ji mostelėjo, — nesuveiks? Tada mes būsime tik du kartėlio kupini buvę sutuoktiniai, mėtantys vaiką vienas kitam per atostogas. Tačiau jei bendrausime tik platoniškai, viskas bus paprasčiau. Tai būtų protingiausias sprendimas.

— Man įsipareigojimai netrukdo. Priesaikos žodžiai man nėra tušti. Jeigu manai, kad mes išsiskirsime, tai tikrai ne dėl mano iniciatyvos.

Elisona pasitaršė plaukus.

— Na, aš neketinu su tavimi skirtis, tačiau jeigu mūsų santykiuose atsiras ir seksas, jie komplikuosis.

Maksimas pakilo nuo lovos, net nemėgindamas slėpti įspūdingos erekcijos, pūpsančios pro plonas kelnes.

— Santykius jau komplikuoja abipusė trauka. Seksas tik nuimtų įtampą.

Jis apsisuko ir išėjo iš kambario. Elisona garsiai nusikeikė. Kodėl ji taip padarė? Kodėl pabučiavo jį, lyg būtų sekso ištroškusi maniakė?

Ir kodėl jį sustabdžiau? Šį klausimą jai kuždėjo kūnas. Ji liepsnojo, be galo susijaudinusi, troško tik jo. Bučinys atėmė bet kokią savikontrolę. Ji buvo beleidžianti Maksimui daryti ką tik jis panorės. Elisona troško nuskęsti, palaimingai užsimiršti jo glėbyje.

Tačiau nutiko tai, kas sugrąžino į tikrovę. Merginos jausmai gerokai pranoko fizinę aistrą. Ir ji negalėjo su tuo kovoti. Tiesiog negalėjo.

Elisona nenorėjo įsimylėti. Maksimas jai ir taip pernelyg patiko, o jeigu ji dar atsiduos tai aistrai, kas ją apsaugos? Niekas. Ji buvo pernelyg arti meilės slenksčio.

Tiesiog tą sekundę, kai Maksimas pasakė, kad tyrimas neigiamas, jai norėjosi į jį atsiremti ir buvo taip lengva įsivaizduoti, kad jų santykiai tikri, kad juodu — tikra pora, palaikanti ir remianti vienas kitą.

Tačiau taip nebuvo. Jie — du svetimi žmonės, atsitiktinai atsidūrę greta ir besistengiantys kiek įmanoma daugiau išpešti iš keistosios padėties. Jis gyvena savo gyvenimą, ji — savo, bet juodu kartu turės kūdikį. Tik vaikas juodu ir tesieja.

Maksimas pasakė, kad su ja nesiskirtų, gal jis ir nemelavo. Kad jis niekada nepaliks kūdikio, dar nieko nereiškia.

Selenai jis buvo ištikimas, bet juk mylėjo ją. Jeigu nėra meilės, kaip domėtis kitu žmogumi? Kuo Elisona bus patrauklesnė už kitas, kai užaugs pilvas ir atsiras strijų? O juk nėra abejonių, kad Maksas galėtų turėti bet kurią moterį, kurios tik panorėtų.

Nėra jokios, net menkiausios, galimybės, kad Elisona ryšis tokiems santykiams.

Ir net jei ji niekada nepajus pasitenkinimo, tai juk labai nedidelė kaina, kurią teks sumokėti už nesužalotą skaisčią sielą.

Kitas tris savaites Maksimas duoto pažado nesilaikė. Ne, jis nė karto nemėgino jos užvaldyti jėga, Elisona ir nebūtų patikėjusi, kad jis gali taip elgtis, bet nebandė ir jos suvilioti. Kažkurioje merginos širdies kertelėje kirbėjo nusivylimas, kad, regis, jis iš tiesų susitaikė su tuo, jog mergina nenori su juo suartėti.

Dabar, kai Maksimo elgesys pasikeitė, Elisona kiekvieną naktį gulėjo lovoje atmerktomis akimis, o galvoje vis sukosi kiekvieno jųdviejų prisilietimo detalės. Laki vaizduotė jas puošė dar saldesniais vaizdiniais.

Kas vyktų, jei tą dieną, kai Elisona sužinojo tyrimo rezultatus, jie būtų nuėję toliau? Merginos vaizduotėje jie bučiavosi, ji atsegė jam marškinius, matė raumeningą kūną ir auksaspalvę odą. Tą patį jis darė jai: atsagstė marškinėlius, nusegė liemenėlę, tada palenkė galvą ir lūpomis suėmė vieną standų spenelį...

Elisona paėmė nešiojamąjį kompiuterį, uždarė jį ir staigiai atsistojo. Kompiuterį jai buvo davęs Maksas, kad susisiektų su Cistinės fibrozės fondu. Sužinoję tyrimo rezultatus juodu aptarė galimybę atidaryti fondo padalinį Turane, ir Elisonai buvo patikėta su jais susisiekti. Jai nelabai patiko viską daryti internetu, tačiau tai buvo geriau nei sėdėti nieko neveikiant ir vien tik svaigti nuo aistros vyrui, kuris negali būti ir nebus jos.

Maksimas buvo toks malonus, kad davė jai kompiuterį ir nemenką sumelę išlaidoms. Taip pat leido naudotis nereikalingu miegamuoju, prieš tai pertvarkęs jį į darbo kambarį. Pro langą buvo matyti vandenynas, spindintis skaidrus vanduo, jei ir nenumaldė jos nuolat jaučiamo aistros alkio, tai bent šiek tiek ramino.

Protarpiais mergina jautėsi taip blogai, kad sukirbėdavo mintis, jog beprasmiška drausti sau tai, ko taip skausmingai trokšta.

Širdis neišvengiamai bus sudaužyta, gali būti, kad jis mane paliks, prarasiu bet kokį savarankiškumą ir juodu darbu susikurtą savivertę! — tai vis kartojo racionalioji Elisonos pusė. Tačiau ta pašėlusi joje gyvenanti mergiotė, kuriai rūpėjo tik erogeninės zonos, dėl jokių argumentų nesuko galvos.

Ačiū Aukščiausiajam, rytinis pykinimas kiek sušvelnėjo. Dabar bent jau nereikėjo didžiosios ryto dalies praleisti tualete, nes iki šiol, neturėdama jokių priemonių blogumui bent kiek palengvinti, Elisona turėjo nuolat labai atidžiai save stebėti. Tačiau ir dabar nejuto palengvėjimo, nes žinant, kad Maksimas dirba apačioje savo kabinete, virpėjo visas kūnas.

Nuo tada, kai atvyko į salą, jis buvo Elisonai itin geras. Vyriškis elgėsi maloniai, buvo atidus ir rūpinosi, kad tik jai nieko netrūktų. Puikiai vaidino atsidavusio, tačiau platoniško sužadėtinio vaidmenį. Atrodė, lyg tyčia taip elgtųsi, kad tik paverstų jos kasdienybę visiškai apgailėtina.

Ji įsitempė mėgindama suvaldyti iki nervų galiukių it elektros srovė nutekėjusį susijaudinimą. Regis, kad kūno neįmanoma sutramdyti, kad jis tuoj pradės maištauti.

Reikia išsikrauti fiziškai. Būtinai. Kai pastojo ir ėmė prastai jaustis, Elisona liovėsi mankštintis. Gal dėlto ir buvo tokia nervinga. Juk neturėjo kur išlieti energijos, o geras pratimų kompleksas iki šiol kaip tik nuleisdavo garą. Dabar persitempusi Elisona pernelyg lengvai įsivaizduodavo savo ir Makso intymų bendravimą.

Eidama iš darbo kambario per prieškambarį į savo miegamąjį, Elisona nusprendė išeiti į lauką įkvėpti gryno oro. Gal ta vasarnamio tvankuma atima jai sveiką protą. Žinoma, reikia turėti galvoje, kad oras viloje buvo grynas ir jokios tvankumos nejusti, bet juk reikėjo kokio nors pasiteisinimo.

Ji kuitėsi po daiktus ieškodama maudymosi kostiumėlio, kurį Maksimas atsiuntė per Marisą praėjus kelioms dienoms po to, kai juodu atvyko į salą. Jis buvo... toks šokiruojamai mažas. Juodos elastingo audinio skiautelės nebūtų pakakę suvystyti kūdikį, dabar tas lopelis turėjo pridengti suaugusios moters apvalumus. O bėgant nėštumo dienoms jos apvalumai tik dar labiau padidėjo.

Elisonos krūtys visuomet buvo didokos, palyginti su smulkia figūra, tačiau dabar dėl jų su bet kuriais drabužiais atrodė tiesiog nepadoriai. Maudymosi kostiumėlis buvo puikus pavyzdys.

Mergina stengėsi nekreipti dėmesio į savo atspindį veidrodyje, mėgino nepaisyti blyškaus kūno, besiveržiančio iš nakties juodumo mažulytės viršutinės maudymosi kostiumėlio dalies. Prieš leisdamasi milžiniško baseino link, Elisona atsiduso, pasiėmė rankšluostį ir tvirtai į jį įsisupo, paslėpdama neįprastą ir perdėm išraiškingą figūrą.

Laimei, erdvė aplink baseiną, kaip ir kita vasarnamio teritorija bei visa likusi sala, buvo paslėptos nuo svetimų akių. Aplink visą baseiną augo tankūs žydintys krūmai, pakankamai aukšti, kad apsaugotų nuo smalsių akių, bet ir užtektinai žemi, kad neužstotų vandenyno.

Elisona paniro, mėgaudamasi vėsiu vandeniu, raminančiu degantį kūną. Ji ėmė plaukti ratu, vildamasi išlieti bent šiek tiek susikaupusios energijos. Troško, kad galva liktų tokia tuščia, jog bent sekundei pamirštų Maksimą.

Priplaukusi prie baseino krašto Elisona įsikibo viena ranka, kita nuo veido nusibraukė vandens lašelius.

— Puikiai plauki.

Ją nukrėtė drebulys. Ar tas balsas kada nors jos taip nebeveiks? Ar kada nutiks taip, kad jai atsibos Maksimo draugija, kasdienybė su juo?

Elisona pažvelgė aukštyn ir jos akys išsiplėtė iš nuostabos, pamačius raumeningas kojas, pridengtas plačiais šortais, bet dar labiau pribloškė plati vyriška krūtinė.

— Ačiū, — padėkojo ji, nuplaukdama nuo baseino galo iki krašto, prie kurio pritaisytos kopėtėlės. — Lankiau plaukimą vidurinėje mokykloje.

Ji išlipo iš vandens ir greitai pasičiupo rankšluostį, stengdamasi kuo greičiau prisidengti.

Elisona atsisuko į Maksimą ir jos žvilgsnį iškart prikaustė jo įspūdinga vyriška krūtinė. Dieve Aukščiausias, jis — karštas vyrukas. Tvirti raumenys, nei per daug, nei per mažai tamsių plaukelių ant auksinės odos. Kaip tik tiek, kad primintų jai, koks jis vyriškas. Tarsi būtų reikėję priminti. O juk jai reikėjo tai pamiršti.

— Tai tu plaukiojai mokykloje?

Įsitaisydama lauko krėsle, stovinčiame po palme poilsio zonoje, Elisona linktelėjo.

— Daug ką veikiau. Plaukiojau. Dalyvavau debatų komandoje. Dirbau mokyklos laikraštyje. Dariau viską, kad tik gaučiau papildomų kreditų.

— Leisk, atspėsiu. Buvai pirmūnė?

Mergina truktelėjo pečiais.

— Galėjau, tad, jei būčiau gavusi mažiau, būčiau buvusi nevykėlė. Be to, man reikėjo stipendijos, kad galėčiau mokytis toliau.

— Tavo tėvai negalėjo sumokėti už studijas?

Maksimas sukryžiavo rankas ant krūtinės, ir Elisona negalėjo atplėšti akių nuo jo raumenų.

— Mano mama negalėjo sau to leisti. Kai...

Elisona nežinojo, kodėl jam visa tai pasakoja, bet kalbėtis su Maksu buvo taip paprasta. Norėjo su juo kalbėtis, norėjo, kad jis liktų čia, su ja. Ji kostelėjo.

— Tėvui išėjus, mūsų piniginiai reikalai šiek tik susikomplikavo. Mano mama neturėjo galimybių ir jėgų uždirbti pragyvenimui.

Maksas nuleido juodas blakstienas ir ranka patrynė tamsų skruostą.

— Tavo tėvas nepadėjo tavęs išlaikyti?

— Mes net nežinojome, kur jis gyvena. Vieną dieną išėjo pro duris ir nebegrįžo. Penkiolika metų nieko apie jį negirdėjau.

— Turėjo būti sunku.

— Taip. Bet mamai buvo dar sunkiau. Kai tėvas mus paliko, ji ėmė save naikinti. Kimberlė mirė, tėtis išėjo, atrodė, kad ji tiesiog nebeturi jėgų gyventi. Ir pamažu skendo. Vienu metu beveik nusitempė ir mane.

Jis prisėdo šalia Elisonos ir pasilenkė, o nuo jo sklindantis muskuso kvapas jaudrino jos pojūčius.

— Tai todėl tu tokia savarankiška?

— Turėjau tokia būti. Žmonės tavimi nepasirūpins, nes jie rūpinasi savimi. Tiesiog supratau tai anksčiau, nei kiti. Bet išgyvenau. Suradau savo kelią. Susikūriau savo sėkmę.

— Bet juk nėra nieko gėdingo priimti kitų pagalbą.

— Man regis, irtu panašiai elgiesi. Kada paskutinį kartą priėmei kieno nors pagalbą?

Jis šyptelėjo.

— Neprisimenu.

— Taip ir maniau.

— Bet vieniems žmonėms reikia daugiau pagalbos, nei kitiems, — atsakė Maksimas, o per jo veidą perbėgo šešėlis.

— Netikiu. Kai kurie žmonės mieliau pasiduoda, nei juda pirmyn.

— Taip manai? Manai, kad tavo motina turėjo labiau pasistengti?

Elisona linktelėjo.

— Taip. Taip ir manau. Negali tiesiog imtis savigriovos, jei kas nors tave palieka suklupusį. Negerai taip susieti save su kitu žmogumi. Taip pripranti remtis į kitą, kad tampi silpnas, o tada, kai jis tave palieka, kai tave nuvilia, nebesugebi savimi pasirūpinti, nes esi praradęs visą stiprybę.

Jo akys patamsėjo.

— Tiesa. Kartais padaryta skriauda nebeatitaisoma.

— Taip, — atsakė ji švelniai, mąstydama apie tai, kokią tuštumą paliko Kimberlė, jos tėvas ir, nors egzistavo fiziškai, jos motina. — Todėl man ir nereikia žmonių.

— Nereikia?

— Ne. Pragyvenimui aš užsidirbu. Pasiekiau savo tikslų be niekieno pagalbos. Man kitų nereikia.

— Man taip pat, — pasakė jis žemesniu, gilesniu balsu. — O dabar šiek tiek apie tave...

Maksimas paėmė jos ranką ir uždėjo sau ant krūtinės, kūno karštis nusvilino jai pirštus, širdis daužėsi į jos delną.

— Manau, tau net labai reikia kito žmogaus.

Elisonos kvėpavimas trūkčiojo. Ji negalėjo to paneigti. Atsiliepdamas jos kūnas liepsnojo. Jos širdis plakė tokiu pat ritmu, sustandėję speneliai tvinkčiojo, ji stipriai susijaudino.

— Todėl ir negalima, — dusliu balsu paprieštaravo mergina, mėgindama patraukti ranką, kurią jis tvirčiau suėmė ir laikė prie stiprios savo krūtinės.

— Manai, kad jeigu to atsisakysime, viskas praeis? Ar per paskutines tris savaites tas noras bent kiek sumažėjo? Klausiu, nes visas naktis leidau svajodamas apie tave. Svajodamas, kad glamonėju tave, liečiu tavo švelnią odą, skverbiuosi į tavo gražų kūną.

Ją užliejo karštis; Elisona žinojo, kad jos veidas liepsnoja, tačiau ne iš drovumo. Na, ne vien iš drovumo, nors tikslus apibūdinimas to, ką Maksas norėtų su ja nuveikti, ne visai atitiko merginos patirtį. Ji liepsnojo iš aistros, nuo stipraus pulso, mušančio visame kūne, jos kojos tapo lyg vatinės, o kūnas atsisakė paklusti. Jai dingojosi, kad tai, ko trokšta, privalu griebti abiem rankomis ir pamiršti, kad apskritai egzistuoja toks dalykas kaip pasekmės.

Maksimas pasilenkė, apžiojo jos lūpas ir liežuviu reikliai pravėrė. Elisona nebedvejojo. Ji atsivėrė, leido jo liežuviui žaisti su josios, apsivijo rankomis jo kaklą, kad jis dar stipriau ir giliau ją bučiuotų.

Maksas vikriai atraišiojo bikinio liemenėlės mazgelius ir greičiau nei Elisona susivokė, kas vyksta, medžiaga nuslydo, o jos krūtys buvo nuogos. Elisona prisispaudė jam prie krūtinės, vyro odą dengiantys plaukeliai švelniai kuteno jos spenelius. Nuo stipresnio apkabinimo jos kūnas suvirpėjo, ji laukė, kol Maksimas ją palies, o viduje viskas pulsavo. Laukdama, kol ją užvaldys, Elisona pasimuistė, lyg mėgintų atsikratyti kūną pamažu užliejančio maudimo. Žinojo, kad tai nepadės, net jei dabar patirtų orgazmą, palengvėjimas neateis. Nes tik tada, kai jųdviejų kūnai susijungs, kai jis užpildys jos tuštumą, ateis ir atokvėpis.

Vyriškis palenkė tamsiaplaukę galvą, o Elisona netekusi amo žiūrėjo, kaip jis apžioja vieną rausvą spenelį ir ima žaisti liežuviu. Ji atlošė galvą, iš jos lūpų prasiveržė garsi dejonė. Jai visiškai nerūpėjo garsai, jai niekas nerūpėjo, išskyrus tai, kas vyksta. Išskyrus Maksimą. Jo prisilietimus. Išskyrus jo burną, kuria išdarinėjo tikrus stebuklus.

— Tu tokia graži, — pasakė jis, prieš vėl palenkdamas galvą ir apžiodamas kitą spenelį. Jis paleido ją, glamonėjo liežuviu, nubučiavo krūtinę, raktikaulius, bučiniais nusėjo kelią iki bambos ir vėl į viršų.

Elisona liepsnojo, skendo jame visiškai užsimiršusi. Kai jis bučiavo ją, mergina nebeįstengė mąstyti. Tegalėjo įsijausti į tai, ką Maksimas jai darė.

Ar taip visada būna su vyru? Jei anksčiau būtų kam nors tai leidusi, ar jos kūnas būtų liepsnojęs taip pat?

Nujautė, kad ne. Nereikėjo daug patirties, jog suvoktų, kad neįmanoma taip jaustis kasdien su bet kuo. Tai buvo kažkas daug gilesnio, lyg tarp gyvenimo ir mirties. Ir ji labai noriai įsitraukė, net ir žinodama, kaip tai rizikinga.

Elisona jautė neginčijamą Maksimo susijaudinimo įrodymą sau prie šlaunies, nuleido ranką, uždėjo ant jo pasididžiavimo ir švelniai suėmė.

Jis šūktelėjo ir vėl įsisiurbė į jos lūpas, strėnomis prisispausdamas prie jos rankos, taip netekęs savitvardos. Elisona spustelėjo dar kartą, ir iš jo krūtinės išsiveržė gili dejonė. Kaskart, kai įsivaizduodavo save su vyru, manydavo, kad tai reiškia jam atsiduoti. Tačiau niekada nenumanė, kiek daug galios turės ji pati.

Ranka glostė jį visą, negalėdama patikėti, koks jis tvirtas ir kietas. Nemanė, kad jis gali būti toks didelis. Dabar nejautė jokios baimės, tik visą kūną drebino jaudulys, versdamas svaigti galvą ir atimdamas kvapą.

Elisona vargiai suvokė, kad čirpia telefonas. Nors ji ir toliau jį glostė, stengėsi pažinti, regis, tas garsas buvo per silpnas, kad prasiveržtų pro geismo ūką, visiškai aptemdžiusį sveiką protą.

— Che cavolo, — nusikeikė Maksimas ir atšoko, lyg Elisonos prisilietimas būtų jį nudeginęs. Jis nuėjo prie staliuko, kur buvo pasidėjęs mobilųjį telefoną ir kažką šiurkščiai riktelėjo itališkai, krūtinė nuo kvėpavimo kilnojosi, plonytė šortų medžiaga nuo jo susijaudinimo, regis, tuoj plyš.

Elisonai ausyse aidėjo širdies dūžiai. Pamažu ji grįžo į tikrovę. Pajuto saulės karštį ir sūrų jūros vėją, išgirdo paplūdimyje klykaujančias žuvėdras. Ji ką tik lauke mylėjosi su vyriškiu. Tiksliau, ketino, nors ir nepasiekė finišo. Ir bet kas iš dirbančiųjų name galėjo išeiti į lauką ir juos užklupti.

Staiga susivokusi, kad yra nuoga, ji ant krūtinės sukryžiavo rankas. Vos prieš sekundę atrodė taip malonu, kad jos ir Maksimo niekas neskiria. Dabar tai kėlė tik nepatogumą. Ji nebesijautė seksuali. Elisona pasijuto nuoga, išrengta.

Iš po kėdės išraukė maudymosi kostiumėlio liemenėlę ir nusisukusi nuo Maksimo, įsitraukusio į pokalbį telefonu, drebančiomis rankomis, užtrukusi dukart ilgiau nei paprastai, surišo raištelius. Troško prisidengti bet kuo, tad pačiupo rankšluostį ir stipriai susivyniojo. Pasinaudojusi tuo, kad Maksimo dėmesys nukreiptas kitur, tyliai įsmuko į vasarnamį. Elisona tikrai nesėdinės laukdama nutraukto veiksmo tęsinio. Dar svarbiau — ji tikrai nerizikuos būti ten, jeigu jam staiga kiltų noras tęsti ką pradėjus, nes, nors ir pažeminta, mergina nebuvo tikra, kad sugebėtų jam atsispirti.

Devintas skyrius

Pakalbėjęs su lošimo namų vadovu Maksimas padėjo telefoną ir nusikeikė. Ne dėlto, kad kilusią problemą būtų sunku išspręsti — reikalą sutvarkė vos per kelias minutes, — bet dėl nepatenkinto geismo, vis dar šėlstančio jo kūne.

Jis negalėjo patikėti, kad beveik mylėjosi su Elisona lauke prie savo paties baseino, o tempas ir subtilumas — kaip žalio mokyklinuko. Jis niekada nebuvo praradęs kontrolės su jokia moterimi. Maksimas visuomet skirdavo laiko romantiškai įžangai. Selena niekada kitaip ir nenorėdavo. Jai visuomet reikėdavo žvakių ir prieblandos. Vien prieš pagalvojant apie natūralią pabaigą, Maksimui prireikdavo bent valandos, kad ją sujaudintų.

Su Elisona nereikėjo nei romantikos, nei žvakių. Jis buvo pasiruošęs ją paimti, nepraėjus nė penkioms įžangos minutėms. O ir ta įžanga buvo kažkokia nerangi, skatinama vien tik begalinio troškimo, be menkiausio subtilumo ar meistriškumo. Jis nepažinojo šios savo pusės, tos pusės, kurią, rodos, pajėgė pažadinti tik Elisona.

Maksas buvo iš tų vyrų, kurie vertino kontrolę. Jis visuomet pirmiausia viską apgalvodavo, viską apsvarstydavo, o tik tada imdavosi veikti. O štai Elisona, jo gražioji užburianti sužadėtinė, moteris, besilaukianti jo kūdikio, atėmė gebėjimą mąstyti.

Negirdėta nematyta, kad jo kūnas taip reaguotų. Bet taip ir turėjo būti. Juk geidė jos nuo pirmosios minutės, kai pamatė, ir nuo tada kasnakt sapnuodavo ją, jos kvapą, jos švelnių rankų prisilietimą, jos drėgnus bučinius. Nebuvo jokios tikimybės, kad fantazija virs tikrove, taip niekada nebūna.

Maksimui reikėjo Elisonos, kad kartą ir visiems laikams pažintų jos aistros skonį, sužinotų, kaip jaustųsi atsidūręs joje, išgirstų, kaip skamba jos dejonė, kai pasiekia viršūnę. O kai visa tai atskleis, bus ramu. Privalo būti.

Jis nebegalėjo laukti. Troško jos ir tiksliai žinojo, kad ji taip pat stipriai jo nori, kad ji alksta lygiai taip pat, kaip ir jis. Tad negalėjo ilgiau jai to atsakyti.

Elisona nusiprausė chloruotą vandenį ir troško, kad Maksimo prisilietimas nusiplautų bent perpus taip lengvai. Kurgi. Kūnu srūvant kone verdančiam dušo vandeniui ji jautė, kur glamonėjo, kuteno jo rankos, kur ją apdegino jo lūpos. Mergina užsuko vandenį; net ir po karštu dušu krėtė drebulys.

Besiprausdama ji nusprendė, kad nėra ko gėdytis to, kas įvyko. Kas jai uždraus patirti seksualinį malonumą, jei troško jo? O tai savaime buvo nemenka išlyga. Tačiau tam tikrą nepatogumą jautė, nes tada visiškai nebesuvokė nei laiko, nei kur esanti, tad bet kas galėjo juos užklupti, o ji buvo pernelyg įsijautusi, kad tai pastebėtų. Gal Maksimas, turint galvoje jo ankstesnes meilužes, buvo pakankamai patyręs, kad susitvarkytų. Veikiausiai galėtų visa tai paversti pikantišku juokeliu ir pakrizenti su išpaikintais draugužiais. Elisona, deja, taip nemokėtų. Ji neturėjo tiek patirties, o tai dar kartą įrodė, kokie jie skirtingi.

Susigėdusi Elisona, sėdėdama prie kompiuterio darbo kambaryje, internete panaršė apie Maksimą ir pamatė moteris, kurios jį lydėdavo. Dar iki vedybų su dieviškai gražia Seleną jis leisdavo laiką su pribloškiančiomis moterimis. Visos buvo gerai žinomos manekenės, aktorės, garsenybės, visos — aukštos, lieknos gražuolės. Jos tikrai nebuvo iš tų, kurios slapstėsi ir vengė seksualinio potraukio. Jos buvo moterys, kurios, suvokusios savo geidulius, juos ir patenkindavo, gaudavo ko panorėjusios ir tuo mėgaudavosi.

Elisona staiga suvokė, kad laiko taip stipriai sugniaužusi kumščius, jog krumpliai visai nubalo. Tada atleido rankas.

Ji niekada nemanė esanti bailė. Priešingai, visuomet didžiavosi savo drąsa. Drąsa ir protu. Pakankamai protinga, kad apsisaugotų, kad neišbarstytų savęs kitiems, kad pernelyg neprisirištų prie kito žmogaus. Drąsi, nes išėjo į žmones ir išmoko gyventi savarankiškai, pati susikūrė gyvenimą.

Bet ko gero ji tebuvo visiška didybės manijos apsėsta kvaiša.

Ir bailė. Su niekuo nesusitvarkė. Dalį savo esybės nuo kitų atitvėrė aukščiausia siena, kad nereikėtų spręsti problemų, kylančių iš tarpusavio santykių.

Elisona atmetė bet kokį tokių santykių poreikį, visiškai pamynė savo seksualumą ir visą tą laiką spaudė sau ranką, esą štai, kokia ji stipri. Tačiau taip elgtis ją vertė ne stiprybė, o baimė. Ir šią karčią tiesos piliulę dabar reikėjo nuryti. Ji nebuvo nė kiek geresnė už motiną. Tiesiog pirmiausia suveikė savisauga, o ne natūrali reakcija į tai, kas nutiko. Rezultatas yra toks koks yra. Ne, ne, ji niekam nesuko galvos pagiežingomis kalbomis apie tai, kokie tie vyrai ir kaip jais negalima pasitikėti, tačiau šis įsitikinimas kirbėjo jos viduje. Jei ji nebus atsargi, tas įsitikinimas ją pražudys.

Reikia viską pakeisti. Ji pati save luošino. Ironiška, bet nuolat nerimaudama, jog praradusi mylimąjį liks dvasiškai suluošinta, pati susižalojo.

Ji tikrai neketino stačia galva pamilti, o gal...

Gal galėtų pasiduoti aistrai, kurią jaučia Maksui. Tos merginos žurnaluose, tos, kurios susitikinėjo su Maksu dar iki jo vestuvių, juk žinojo, kad seksas nėra meilė. Žinojo ir tuo vadovavosi. Jos nelaikė užgniaužusios dalies savo esybės taip, kaip ilgus metus darė Elisona.

Mergina išėjo iš greta miegamojo esančio vonios kambario ir atsigulė į lovą, nuogą kūną tvirtai įsupusi į rankšluostį. Maksui ji turėjo atrodyti tokia beviltiška; juk ją sujaudindavo net atsitiktinis drabužių prisilietimas prie plikos odos.

Jai visuomet buvo labai lengva apsimesti nepasiekiama. Ji niekada iš tikrųjų netroško nė vieno vyro. Kelis kartus vyriškiai jai iš tiesų patiko, ir ji jautė kartėlį, kad nieko rimto su jais neišėjo. Tačiau tai, ką jautė Maksui, prilygo nenumalšinamam nuolatiniam alkiui. Vos jis į ją pažvelgdavo, iš jos viduje rusenančios kibirkšties įsiliepsnodavo gaisras.

Labiausiai ją laikė žinojimas, kad juodu — susižadėję, susituoks ir turės kūdikį. Ji būtų daugiau nei laiminga įsirangydama į jo lovą, jei tik galėtų vien pasismaginti, užmegzti trumpą meilės romaniuką, gal tai būtų vienos nakties nuotykis, kad tik prisijaukintų, išsklaidytų tą tarp jų sklandančią įtampą.

Tačiau tikrovė tokia, kad jie susižadėję ir turės kūdikį. O tokie ryšiai amžini.

Kita vertus, jos kūnas klykte klykė palengvėjimo, kurį, ji žinojo, Maksimas gali suteikti. Elisona nebuvo tikra, kad pavyks dar kartą susivaldyti. Nežinojo, ar to apskritai nori.

Ji pakilo nuo lovos ir nuėjo prie didžiulės spintos kitame kambario gale, sausakimšos dizainerių drabužių; visus juos, po to, kai dėl paparacų tapo neįmanoma nuvažiuoti apsipirkti, išrinko asmeninis konsultantas. Kiekvienas drabužėlis buvo gražus ir atskleidžiantis daug daugiau, nei Elisona būtų sau leidusi.

Ranka braukdama per drabužius ji stabtelėjo prie nakties mėlynumo, plazdančios, šilko suknios iki kelių, atidengiančios pečius. Itin seksuali suknelė ir, tada kabindama ją į spintą mergina tyliai sau prisiekė, kad niekada jos nevilkės. Bet dabar... Dabar ji tiktų tobulai.

Ji skubiai ištraukė suknelę, kol nespėjo sulaikyti baimės ar abejonės. Iki šio momento ji dar nežinojo ką darys, ir, nors ryte būtų pamaniusi, kad elgiasi kvailai, dabar buvo tvirtai pasiryžusi. Ji suvilios princą Maksimą Rosi.

Žvakių šviesa nuauksino Elisonos odą. Nakties mėlynumo šilkas pabrėžė kiekvieną jos kūno linkį, paryškino iškilias krūtis, dailius pečius, atidengė tobulas kojas. Ir kai Maksimas prilaikė jai kėdę atsisėsti, Elisona spėjo žvilgtelėti atgal ir pamatė, kad jis neatplėšia akių nuo jos užpakaliuko.

Vakarienė buvo tikra kankynė. Ji mėgavosi kiekvienu kąsniu ir reiškė tai pasitenkinimo dejonėmis, o mažu rausvu liežuvėliu gaudė nuo lūpų menkiausią likusį maisto trupinėlį. Maksimas jos geidė. Labiau nei prisiminė kada troškęs kitos moters. Ji taip pat jo norėjo. Tačiau kažkas ją vis sulaikydavo nuo paskutinio žingsnio.

Ji bučiavosi tikrai ne kaip nepatyrusi mergina; bučiavosi kaip labai jausminga moteris, žinanti, ko nori, žinanti, ko nori jos mylimasis. Atrodė, kad į seksą ji žiūri be galo atsakingai. Ar bent jau į galimybę, kad gali likti apvilta. Iš patirties Maksimas žinojo, kad kai kurios moterys neskiria meilės nuo sekso. Gal galimybė mylėtis su vyru vien iš geismo neatitiko jos susikurtų nuostatų. Kita vertus, juk kaip tik ji tvirtino, kad jos nedomina meilė ir ilgalaikiai santykiai, o jis negalėjo įsivaizduoti, kad Elisona ketina nugyventi gyvenimą viena. Tam ji buvo pernelyg patraukli ir jausminga.

Maksimas kone suriaumojo, kai ji pakėlė sidabrinį deserto šaukštelį prie lūpų ir nulaižė šokolado likučius: jos rausvas liežuvėlis buvo toks gundantis, toks provokuojantis, kad jai lėtai ir jausmingai belaižant šaukštelį, jis kone pasiekė viršūnę. Pernelyg jau buvo lengva įsivaizduoti tą rausvą liežuvėlį ant savo nuogos odos.

— Ką tu manai apie meilę? — paklausė ji, padėdama šaukštelį ant stalo.

— Aš mylėjau. Nemanau, kad dar kada nors taip mylėsiu ką nors, kaip savąją... Seleną. Nenoriu mylėti nieko kito.

Ne todėl, kad būtų taip prisirišęs prie jos atminimo, bet todėl, kad toje meilėje nebuvo nieko, kas atpirktų patirtą skausmą. Selenos jis neteko bent kelis kartus. Pačioje pabaigoje tarp jų buvo išaugusi neįveikiama siena, ir jis nebepasiekė jos. Maksimas nebegalėjo apsaugoti Selenos nuo jos sielvarto, nuo mirties. Jis visiškai nebenorėjo dar kartą pereiti tokio pragaro.

— Tai nemanai, kad sutiksi dar ką nors? — paklausė Elisona, žvelgdama be galo rimtomis vario rudumo akimis.

— Aš vedu tave. Tu būsi vienintelė dar kas nors.

— Jei nutiks taip, kad norėsi kokios kitos moters, pasakysi man?

— Aš nenorėsiu.

— O jeigu norėsi, — Elisona neatlyžo, — ar pasakysi man? Maksai, nenoriu likti kvailelės vietoje ir nenoriu, kad mane apgaudinėtum.

— Pasakysiu. Turi mano garbės žodį, ir jeigu mes kada suartėsime fiziškai, niekada neleisiu sau net pagalvoti, kad galiu būti tau neištikimas.

— Aš daug galvojau apie tai, kas atsitiko prie baseino, — lėtai ištarė ji.

Įtampa surakino jo raumenis, iš vidaus degino tokia ugnis, kad, regis, jis po truputį prarado savikontrolę.

Elisona pakėlė akis, pažvelgė į jį ir Maksimas liko priblokštas, kokios tos akys atrodė tamsios. Ji buvo susijaudinusi. Jis puikiai skaitė ženklus, ir jo paties kūnas buvo pasirengęs atiduoti jai savo dosnią dovaną.

— Aš noriu mylėtis, — pasakė ji tvirtai. Jei jos rankos nebūtų vos vos virpėjusios, jis niekada nebūtų atspėjęs, kaip ji jaudinasi.

— Tu norėjai mylėtis ir prie baseino. Norėjai mylėtis tądien, savo kambaryje. Tiesą pasakius, norėjai mylėtis jau pačią pirmą dieną Turane, bet kaskart atsitraukdavai.

— Žinau. Bet turėjau daug laiko tai apgalvoti.

Elisona pakilo, atsistojo priešais Maksimą, pasilenkė prie jo, ir vyriškiui atėmė žadą nuo jos grožio, glotnios blyškios odos, nepriekaištingų veido bruožų, krūtinės iškilumų, besiveržiančių iš gilios iškirptės. Ji tyrinėjo jį, liesdama krūtinę, pirštais braukdama per raumenis. Maksimas sunkiai atsikvėpė, jis buvo ant plonytės ribos ir kilo pavojus, kad viskas čia pat ir baigsis.

— Aš noriu tavęs, — pasakė ji švelniai, lūpomis prisispausdama prie jo lūpų. Jis leido jai valdyti bučinį, lėtai pažindintis su savo lūpomis, jos liežuviui mėginant įsiskverbti giliau. Kai jo lūpos prasivėrė, Elisona giliai atsiduso, ir Maksas pajuto padaręs tą patį. — Tikiu tavimi. Esu visiškai tikra.

— Tau reikėjo manimi patikėti? — paklausė Maksimas, pirštais braukdamas per šilkinius rausvus plaukus, mėgaudamasis jų švelnumu.

— Taip. Trauka tarp mudviejų tokia stipri... Aš niekada taip nesijaučiau, ir tas jausmas mane baugino. Baugina ir dabar. Bet esu tikra, kad nepanaudosi jo prieš mane.

— Bet aš ir neįsimylėsiu tavęs, — nukirto jis, ir tuo pat metu nekentė savęs, kad turi kalbėti atvirai, ypač esant tikimybei, kad ji apsigalvos.

— Žinau. Aš ir pati nenoriu tavęs pamilti. Bet turi mane gerbti. Norėjau būti tikra, kad nenutiks taip, jog tik pažaisi su manimi; juk niekas nenori būti pašaipų objektu ar paliktas.

Jis suėmė jai smakrą.

— Prisiekiu, niekada tavęs nepaliksiu. Ir niekada tavęs nepažeminsiu ar nesuteršiu tavo orumo, atsivesdamas į mūsų lovą kitą moterį.

— Aš tikiu tavim.

Elisona prisėdo jam ant kelių, rankomis apsivijo kaklą, o pirštus panėrė į plaukus.

— Visas mano kūnas šaukiasi tavęs, — pasakė ji, žiūrėdama tiesiai jam į akis.

— Maniškis taip pat, — atsakė jis, paimdamas jos ranką ir uždedamas ją ant savo tarpukojo, kad ji įsitikintų, kaip stipriai jis geidžia. Ji glostė ranka per visą jo ilgį, o jos veide atsispindėjo tokia nuostaba, kad jis negalėjo susivaldyti ir kvailai vyriškai nesididžiuoti savimi.

— Gal eikime į viršų?

— Man tiktų ir stalas, — sušvokštė jis, nesuvokdamas, iš kur kyla tas laukinis nesutramdomas geismas, neišmanydamas, kaip jį suvaldyti. Elisona jo esybėje pažadino kažką, ko jis nežinojo esant. Ir to jis nenorėjo numalšinti, bet troško išlaisvinti.

— Gali ateiti kas nors iš patarnautojų, — paprieštaravo ji, vos gaudydama kvapą.

Maksimas įspaudė bučinį į grakštų jos kaklą.

— Kaip tik to ir nereikėtų. Čia — vakarėlis dviem.

Jis nosimi patrynė švelnų jos paausį ir pajuto subtilią jos reakciją. Ji buvo tokia nekantri, taip lengvai užsideganti. Jam tai be galo patiko.

Besidaužančia širdimi Elisona išslydo iš jo glėbio. Ji tai padarė. Juk pati sau prisižadėjo tai padaryti. Ir nė trupučio nesigailėjo. Ji norėjo jo. Norėjo taip, kad net baugu. Nepažinojo tos laukinės, audringos savo dalies. Regis, ji gali bet ką jam padaryti, leistųsi, kad jis darytų jai ką panorėjęs. Atsidavė jam savo kūnu, visiškai ir negrįžtamai; mintis apie tai, kas bus toliau, jaudino dar labiau.

Maksimas pakilo nuo kėdės, paėmė ją už rankos; jo akys degė aistra. Elisona pirmą kartą gyvenime troško, kad jau būtų su kuo nors pasimylėjusi, kad turėtų daugiau patirties. Maksimas juk patyręs — įrodymų nestigo, užteko vien peržvelgti paradą moterų, su kuriomis jis susitikėjo, būdamas dvidešimties, be to, kelerius metus buvo vedęs. O ji vos keletą kartų bučiavosi.

Kita vertus, jis padės jai. Žinos, ką ir kaip daryti. Jos metų, po apsilankymų pas ginekologą, pasidarius dirbtinio apvaisinimo procedūrą, kažin ar jam dar teks įveikti kokią kliūtį. Jei apskritai ten dar liko koks barjeras. Tai, sudėjus su visa jo patirtimi, veikiausiai sumažins bet kokius galimus nepatogumus. O jeigu pasiseks, gal jis net nepastebės.

Nuo tos minties ją suėmė juokas. Žinoma, jis pastebės, kokia ji nepatyrusi. Nė menkiausios abejonės, kad nepavyks to nuslėpti. Tik ne tada, kai vieno prisilietimo beveik užteko, kad ji sutirptų.

Tačiau įsikibti jam į ranką buvo taip gera, jis taip šiltai ją laikė, kad jaudulys kone praėjo. Maksimas, laikydamas Elisoną už rankos, vedėsi ją laiptais į miegamąjį. Dabar nebebuvo kelio atgal. O ji ir nenorėjo, kad būtų.

— Elisona.

Jis uždarė duris ir prisitraukė ją, stipriai prispausdamas prie savo vyriškos krūtinės. Ji uždėjo rankas jam ant pečių, per marškinius mėgaudamasi raumenų iškilumais, nubėgo pirštais žemyn plokščiu pilvu. Ji niekada taip netyrinėjo vyro kūno, niekada neturėjo progos suvokti visų jaudinančių vyro ir moters kūnų skirtybių.

Maksimas vėl ją pabučiavo, stipriai prispaudė lūpas jai prie lūpų, ir ji noriai prasižiojo, liežuviu atliepdama į kiekvieną jo liežuvio judesį. Jo rankos nuslydo po suknele, brūkštelėjo per užpakaliuką ir nusileido žemyn šlaunimis. Jis suėmė suknelės kraštą ir ėmė lėtai kelti slidžią medžiagą iki jos juosmens. Viena ranka vėl nuslydo prie jos užpakaliuko ir jis suurzgė, pajutęs nuogą jos odą. Elisoną išgąsdino akivaizdus vyro susijaudinimas, bet prisilietimas geismą dar labiau sustiprino.

Maksimas paleido suknelę, tačiau jo rankos vis dar buvo po audiniu. Jis suėmė jos kelnaites ir, atsiklaupęs priešais ją ant kelių, nutraukė jas. Elisona kilstelėjo koją ir šiek tiek susvyravo; Maksimas prilaikė ją už šlaunų.

Jis pasilenkė ir karštu kvapu nutvilkė kiek suapvalėjusį pilvuką.

— Kaip gražu.

Vyras uždėjo delną Elisonai ant pilvo, o jo veidas tuo metu spinduliavo tokią pagarbą, kad merginai suspaudė gerklę. Jis pasilenkė ir pabučiavo pilvą, o Elisona pajuto, kad nebejaučia kojų, ir būtų susmukusi, jei Maksimas nebūtų jos tvirtai laikęs glėbyje.

Atsistojęs bučiavo ją į lūpas, kaklą, pečius. Mergina net nesuvokė, kad jie juda, kol blauzdomis palietė lovos kraštą. Jis lėtai paguldė ją ant lovos; kai jis atsigulė ant jos, ji šlaunimi jautė jo pasididžiavimą.

— Tu tokia graži, — sušnibždėjo jis, atrišdamas kaspinėlį, laikiusį jos suknelės viršų. Tada patraukė audinį ir atidengė jos krūtis.

Vyras jau buvo ją matęs po maudynių ir tai, kad ji Maksimui atrodė graži, sustiprino Elisonos pasitikėjimą savimi. Jis suėmė jos krūtis, įaudrino spenelius. Ji atsilošė į pagalvę ir tiesiog mėgavosi jo prisilietimu, gardžiavosi jauduliu, nuo kurio pulsavo papilvė. Tokios būsenos ji galėjo likti amžinai: susitelkęs tik į jos kūną, Maksimas glamonėja ją.

Ji nepatenkinta suniurzgė, kai jis paleido jos krūtis ir rankomis nuslydo žemiau. Jis pakėlė suknelę ir atidengė nuogą jos kūną. Elisonos netrikdė tai, kad jis mato jos krūtis, tačiau kai atsidūrė taip arti ten, kur iki šiol buvo leista pakliūti tik gydytojui, ji skaisčiai nuraudo.

— Maksai.

Elisona jau žiojosi prašyti, kad jis užgesintų miegamojo šviesą, bet kai švelnios jo lūpos palietė jos šlaunį, mergina nutilo. Kai Maksimas praskėtė jos kojas ir lyžtelėjo vidinę šlaunies pusę, Elisona užsimiršo.

Ji dar mėgino kovoti dėl šiokios tokios kontrolės, kad bent kiek suvaldytų savo pojūčius. Tačiau tai buvo neįmanoma, nes besiveržiantys jausmai, regis, tapo nevaldomi, ir ji buvo tikra, kad tuoj suduš į milijoną šukelių. Kai Maksas pasislinko arčiau drėgnosios jos vietelės, kuri skausmingai pulsavo, jo laukdama, Elisona geidulingai sudejavo. Ji savęs nebekontroliavo; regis, tuoj pakils ir nuskris.

Ji sugriebė paklodę, pamėgino susitelkti, atgauti bent dalelytę sveiko proto, nes tai, kaip Maksimas vertė ją jaustis, gąsdino. Ji negalėjo to jausmo valdyti, kontroliuoti ar planuoti. Ir tuo pat metu jautė, kaip atsileidžia jos kumštis, jautė, kad yra pasirengusi kristi į bedugnę ir kad bijojo, jog niekada iš jos nebeišsikapstys.

— Pirmyn, Elisona, — sušnabždėjo jis, karštai bučiuodamas jos švelniausią pumpurą. — Noriu, kad netramdytum savęs.

Ji papurtė galvą, nors žinojo, kad jis nemato.

— Ne.

— Taip. Noriu, kad nustotum mąstyti. Noriu, kad tik jaustum.

Jis liežuviu žaidė su jos kūnu, glamonėjo jautriausias vieteles, o tada — žemyn ir gilyn į ją. Elisona kilstelėjo šlaunis, o jis stipriai jas suėmė, laikydamas prie savęs, neleisdamas jai pasprukti.

— Noriu, kad keliautum su manimi.

Jis tęsė tą intymų antpuolį, įaudrino ją lūpomis, liežuviu, šnabždėjo nuostabius erotiškus žodžius, įkišo pirštą į jos siaurą angą ir judino jį kartu su liežuviu.

Elisona sudejavo; ji nebeįstengė valdytis.

— Teisingai, Elisona, — šnabždėjo jis. — Pirmyn. Nesirūpink. Aš laikau tave.

Jai aptemo protas, mintys išdriko, nutolo visi rūpesčiai. Dabar ji tik jautė.

Atrodė, kad ji siekia kažko kerinčio, kad tai šmėžuoja visai greta, bet niekaip nepavyksta pasiekti. Ji pasislinko arčiau, siekdama patenkinti neapčiuopiamą poreikį, apėmusį visą jos esybę. Ir galiausiai pajuto.

Kai užplūdo orgazmas, ji prasižiojo begarsiam riksmui, kūnas išsirietė. Vidiniai raumenukai pulsavo aplink Maksimo pirštą nuo begalinio malonumo bangų, vis besiritančių jos kūnu.

Kai viskas baigėsi, ji atsitokėjo, vėl atsidūrė ten pat, kur buvo, kai visiškai paskendo malonumuose ir liovėsi jaudintis dėl to, ką Maksimas jai daro.

— Liaukis, — pasakė jis, atsisegdamas marškinius.

— Liautis?

— Liaukis rūpintis.

Jis nubloškė marškinius, tada vienu staigiu judesiu nusitraukė kelnes ir trumpikes.

Elisonai beliko tik be žado stebėti vyrišką tobulumą. Ji tetroško paliesti ir pajusti jo nuogą raumeningą krūtinę. O tada jos žvilgsnis užkliuvo už erekcijos, jo pasididžiavimo, ir ji pamiršo bet kokius nepatogumus. Kaip ji galėtų jaustis nepatogiai, kai matė, su kokiu malonumu jis patenkino ją? Kai matė, kaip stipriai jis vis dar trokšta jos. Žmogus negali suvaidinti tokios reakcijos, ir ji negalėjo nepajusti stipraus moteriško pasididžiavimo matydama, kaip stipriai jis geidžia jos.

Maksimas pakilo nuo lovos ir nuėjo prie spintelės, kur buvo paruoštos kelios žvakės. Elisona nepraleido progos pasigrožėti jo vyriškais sėdmenimis; ji vos įstengė tvardytis, nors vos prieš kelias minutes patyrė orgazmą. Iš stalčiaus jis paėmė žiebtuvėlį ir uždegė vieną žvakę.

— Ką tu darai? — paklausė ji, tetrokšdama oda jausti jo odą, tetrokšdama jo prisilietimo, bučinio.

— Kuriu nuotaiką, — atsakė jis nusišypsodamas.

— Tam nėra laiko, — atsakė Elisona, išsinerdama iš suknelės. — Man tavęs reikia. Dabar.

Jis suriaumojo it laukinis ir trim greitais žingsniais atsidūrė prie lovos. O tada užgulė ją, švelniai laikydamas jos kojas praskėstas savo šlaunimis. Elisona jį bučiavo, rangėsi po juo, krūtimis lietė jo krūtinę. Jai patiko, kad jie nuogi, patiko susiliejus jųdviejų kūnams oda jausti jo odą. Tai buvo nuostabiausias jausmas pasaulyje. Ji visiškai prarado savikontrolę, bet ir buvo saugi. Žinojo tai instinktyviai, nors ir nebūtų galėjusi to paaiškinti.

Jis trynėsi į jos slidžią ertmę. Ji buvo tokia drėgna, tokia pasiruošusi po pirmojo protą užtemdžiusio orgazmo, kad nejuto nė menkiausio skausmo, kai Maksimas pradėjo slysti į ją. Elisona atsimerkė ir pažvelgė į jį. Veidas įsitempęs, kaklo gyslos išsišovusios: tokio susikaupimo jam reikėjo, kad įstengtų lėtai judėti.

Elisona kilstelėjo, įsileisdama jį ir ragindama įsiskverbti giliau. Vienu staigiu judesiu Maksas visas atsidūrė joje. Elisona jautėsi pernelyg pilna, tempimas buvo nepatogus, tačiau skausmo nejuto. Ji pajudėjo, mėgindama šiek tiek palengvinti spaudimą.

Maksimas kiek atsitraukė ir vėl įslydo giliau; Elisona jautė, kaip kūnas prisitaiko, jautė, kaip įsitempia Makso raumenys. Ir kai trečią kartą jis įslydo dar giliau, visas nepatogumas praėjo. Ji sudejavo iš malonumo, vėl veržėsi artėjančio orgazmo banga.

— Ak, Maksai, — iškvėpė ji, išsilenkdama po juo, pasitikdama kiekvieną jo judesį.

Maksimas veidu prigludo jai prie kaklo, o judesiai dabar jau buvo laukiniai, šiurkštūs. Nuostabūs. Nė vienas iš jųdviejų netylėjo, abu šnabždėjo padrąsinamus žodžius. Ir kai pajuto, kad vėl nugarmės į tą pačią bedugnę, Elisona šoko žemyn nebegalvodama.

Jei pirmasis jos orgazmas atpalaidavo, tai antrasis užgriuvo jausmų lavina. Ji negalėjo suvaldyti kimios dejonės, išsiveržusios dėl patirto tobulo malonumo. Jis dar kartą staigiai įsmuko į ją ir prispaudė karštas lūpas prie jos lūpų.

Maksas laikė ją, kol kiek aprimo besidaužančios širdys, o kūnai liko susijungę.

— Aš nežinojau, — išlemeno ji apstulbusi. — Nežinojau, kad kai atsipalaiduoji, atsiranda tiek daug jėgų.

Jo lūpos sujudėjo jai prie kaklo.

— Tikrai?

— Taip. Nežinojau, kad taip būna.

— Ar tai tavo pirmasis orgazmas? — paklausė Maksimas nustebęs.

Elisona neplanavo jam to sakyti, bet po visko, kas įvyko, ji žinojo, kad čia nebėra vietos melui ar nutylėjimams.

— Taip. Mano pirmas kartas apskritai.

Po šio prisipažinimo Maksas liko pritrenktas. Ji buvo siaura, tokia siaura, kad sunku susivaldyti, vos įslydus vidun, bet jis buvo taip įsijautęs, kad apie tai negalvojo.

— Kodėl, Elisona? Tu — graži moteris. Jausminga. Juk nebūtų nieko blogo, jei būtum tai patyrusi.

— Kontrolė, — švelniai priminė ji. — Niekada nenorėjau, kad kas nors turėtų galios mane įskaudinti. Todėl vengiau santykių. Vengiau sekso.

— Kaštavę privertė persigalvoti?

Tebegulėdama Maksimo glėbyje Elisona pasisuko į jį, jos vario spalvos akis vis dar gaubė malonumo migla. Vyro krūtinėje sukirbėjo pasididžiavimas.

— Tu — pirmas vyras, su kuriuo aš norėjau būti. Iki tol... Na, mane gąsdino vien mintis, kad va taip būsiu su kuo nors. Kad liksiu nuoga ir ne tik fiziškai, bet ir kitomis prasmėmis. Bet aš pasitikiu tavimi. Tikiu, kad manęs nenuskriausi, — atsakė ji paprastai.

Maksimui apsunko širdis. Juk ji buvo skaisti. Ji pasitikėjo juo taip, kaip jokiu vyru iki šiol. O jis gali jai pasiūlyti vien tik šaltus ir tvarkingus santykius, kuriuose nebus nė lašelio emocijų. Juk ji verta daug daugiau. Tačiau jo viduje — tuščia.

— Negaliu tau duoti meilės. Negaliu pažadėti to, ko moterys tikisi po pirmojo karto.

— Man nereikia jokių pažadų. Juk mes jau susižadėję, — nukirto ji. — Tai, ką turime, geriau nei meilė. Turime mus jungiantį saitą.

Elisona teisi. Jie jau buvo patyrę, kad meilė nesuteikia jokių garantijų. Maksimas tegalėjo tikėtis, kad jos jausmai nepasikeis. Jis visuomet vengdavo skaistuolių, nes jos į seksą žiūrėdavo pernelyg rimtai.

Ji užmetė savo švelnią tarsi šilkas šlaunį jam ant šlaunies, ir drėgnoji Elisonos vietelė palietė jo vyriškąjį pasididžiavimą. Maksimas pajuto, kad jis vėl standėja. Jis geidė jos. Jau. Norėjo taip stipriai, kad bandant susivaldyti nuo įtampos, regis, plyš raumenys. Juk prieš pusvalandį ji buvo skaisti, tad nenorėtų jos užgauti, taip greitai mėgindamas vėl patirti pasitenkinimą.

Elisona sudejavo ir pasislinko arčiau, jos lūpose žaidė mieguista šypsena.

— Elisoną, — sumurmėjo jis, — pasisaugok.

— Kodėl? — paklausė ji, šypsodama visu veidu. Maksimas taip pat nusišypsojo.

— Todėl, kad tau viskas nauja, ir aš nenoriu tavęs užgauti.

— Pirmą kartą visiškai manęs neužgavai.

— Bet negaliu pažadėti, kad viskas vėl bus taip pat. Aš labai ilgai laukiau.

Elisona išplėtė akis.

— Tikrai?

— Nesimylėjau su jokia moterimi nuo tada, kai mirė Selena.

— Ar tai?.. Tai yra... Ar tu nesijauti kaltas, ar tu nesijauti taip, lyg?..

— Ar nesijaučiu išdavęs žmoną?

— Taip. — Elisona linktelėjo.

— Ne. Tiesiog nesutikau moters, su kuria būčiau norėjęs suartėti. Kartais eidavau į pasimatymus, bet tai praeitis. Buvau vedęs septynerius metus ir vis dar troškau turėto stabilumo. Tačiau aš, kaip ir tu, nebenorėjau vedybų. Taigi neturėjau ir didelio pasirinkimo.

— O tada atsiradau aš, — pasakė ji ir liūdnai nusišypsojo.

Maksimas atsigulė ant šono ir parėmė galvą ranka.

— Aš nebenorėjau vesti, nes pabaigoje mano santuoka tapo katastrofa, — paaiškino jis tai, ko niekad nebuvo ištaręs garsiai. — Mudu su Selena nebemiegojome kartu, nebesidalijome ir kitkuo. Nebegalėjau jos pasiekti. Kai buvau išvykęs verslo reikalais, ji žuvo automobilio avarijoje. Net nebuvau greta, nelaikiau jos rankos, kai ji mirė. Juk mano pareiga buvo ją saugoti, o aš nesugebėjau.

— Ak, Maksai. — Elisona įsikniaubė jam į krūtinę, o Maksimas uždėjo ranką jai ant galvos ir glostė plaukus. — Tu ir negalėjai jos apsaugoti nuo avarijos.

— Turėjau būti šalia. Bent jau tiek galėjau padaryti. Galėjau labiau pasistengti, kad padaryčiau ją laimingą.

— Jeigu ji su tavimi nesikalbėjo, nieko nebegalėjai padaryti. Ji užsidarė ir nebesidalijo su tavimi.

— Kai santuoka išyra, nėra kaltas tik vienas. Ji buvo trapi, o gyvenimas Seleną privertė išgyventi tai, kas sugniuždytų ir stipresnį žmogų. Aš turėjau pareigų savo žmonai, kurių neįvykdžiau.

Elisonos veidas sugriežtėjo, akyse įsižiebė kibirkštėlės. Ji uždėjo ranką jam ant skruosto.

— Maksai, mes taip pat turime įsipareigojimų vienas kitam. Kad viskas vyktų kaip reikia. Pažadu, jog aš niekada nuo tavęs neužsiversiu. Neatstumsiu tavęs. Mes visuomet kalbėsimės.

Maksimas švelniai pabučiavo jai lūpų kamputį, o kai Elisona nusirito po juo, pabučiavo stipriau. Kai ji pasižadėjo, vyriškio krūtinėje kunkuliavo pernelyg stiprūs, pernelyg intensyvūs jausmai. Bet tai nesvarbu. Jo santykiai su Elisona pagrįsti aistra ir kūdikiu. Nieko daugiau. Emocijos šiai lygčiai nepriklauso.

Tačiau kol jis mylavo Elisoną, tas paprastas pažadas vis dar aidėjo vyro viduje ir kurstė aistrą. O kai ji, apimta orgazmo, šūktelėjo jo vardą, iš jo širdies išsiveržė tokie jausmai, kokių jis nebemanė galįs patirti.

Dešimtas skyrius

— Pradeda matytis tavo pilvas.

Maksimas iš nugaros apkabino Elisoną ir paglostė jai liemenį. Ji apžiūrinėjo save pagrindinio kambario veidrodyje, vis mėgindama įtraukti pilvą.

Tada pliaukštelėjo jam per ranką.

— Kaip tik tai kiekviena moteris ir nori girdėti!

— Bet tai seksualu. — Maksimas nosimi patrynė jai sprandą ir pabučiavo paausį. — Turėtum žinoti, kokia tu man atrodai seksuali.

Elisona žinojo. Maksimas praleido visą naktį įrodinėdamas, kokia ji seksuali. Tikra atradimų naktis. Ji pamatė visiškai naują savo pusę, kurios nė nenumatė turinti. Tą pusę, kurią taip ilgai laikė užgniaužusi. Visą kontrolę Elisona perleido Maksimui ir net nenumanė, kad jausis tokia išlaisvėjusi. Dabar, kai juodu pakilo iš lovos, ji vėl save kontroliavo, o jos širdis išliko sveikutėlė. Ji gali tai padaryti. Ji gali vienu metu išsaugoti nepriklausomybę ir kurti santykius. Ji Maksimo nei mylės, nei jai jo reikės kitaip, tik fiziškai.

— Lygiai kaip ir tu — man.

Ji apsisuko, apkabino rankomis jo kaklą ir pirštais paglostė jo kampuotą smakrą. Merginą užplūdo savininkiškumo jausmas. Jis — toks išvaizdus.

— Stengsiuosi, kad laikytumeis santuokos įžadų: juk žmonės taip dažnai juos laužo.

— Elisona, aš laikysiuos savo įžadų. Antraip kokia būtų jų prasmė?

— Milijonai žmonių nuolat ištaria tuos pačius pasižadėjimo žodžius. Tai dar neužtikrina jų laikymosi.

— Gal tu ir nustebsi, bet aš žinau, su kuo susiduria vedę žmonės.

Elisona krūptelėjo.

— Atsiprašau, bet aš sakiau, kad kalbėsiuos su tavimi, jeigu kas bus negerai. Tik norėjau pasakyti, kad jaučiuosi savininkiškai.

Jis šyptelėjo.

— Vertinu tai. Galbūt, jeigu Seleną būtų su manimi kalbėjusis, mes nebūtume taip nutolę. — Jis paleido Elisoną, nuėjo iki spintos, pasiėmė marškinėlius ir apsivilko. — Žinoma, net jeigu būtume labiau puoselėję santuoką, pabaigos tai nebūtų pakeitę.

— Maksai, nebūtum jos išgelbėjęs, net jei būtum buvęs greta. Tai buvo avarija. Tu nieko negalėjai pakeisti. Santuokoje padarei ką galėjai. Ne tavo kaltė, kad ji su tavim nesikalbėjo.

Maksimas papurtė galvą.

— Ji manimi pasikliovė. Man reikėjo labiau pasistengti. Tačiau aš užsisklendžiau. Daugiau dirbau. Turiu tave perspėti, kad nesu labai geras vyras. Nemoku įspėti emocijų. Daug keliauju. Verslas mane įtraukia.

Elisona uždėjo ranką jam ant rankos.

— Tu geras vyras, Maksimai. Būsi geras vyras ir nuostabus tėvas. Darbe aš išskyriau tiek porų, kad net skaičių pamečiau, o Vaikų advokatų centre mačiau begalę vyrų, kurie buvo beviltiški vyrai ir tėvai. Tu ne toks.

— Taip sakai, ir manau, net taip galvoji, tačiau mane pažįsti tik tris savaites. Selena turėjo septynerius metus, kad manimi nusiviltų.

— Manau, kad visos santuokos žlunga, jei žmonės apsileidžia, — tvirtai pasakė Elisona. — Bet mes turime svarią priežastį, kad taip nenutiktų.

— Kūdikį.

Maksimas uždėjo ranką ant suapvalėjusio Elisonos pilvuko.

— Taip. Ir ta priežastis visuomet bus. Mus visada vienys vaikas.

— Ir tau to pakanka?

Ji įsistebeilijo jam tiesiai į akis.

— Turės pakakti, ar ne taip?

Ji užtikrintai linktelėjo.

— Taip.

— Tada viskas aišku. Mes tai padarysime dėl vaiko. Sukursime šeimą. Svarbu tik tai. Kai aš prisieksiu, laikysiuos duoto žodžio.

Maksimas nekreipė dėmesio į krūtinėje sukirbėjusį jausmą. Nekreipė dėmesio į vidinį balsą, koneveikiantį, kad moteriai, kuri nusipelno gerokai daugiau, jis duoda tiek mažai.

— Tokių kaip tu — mažuma.

Elisona truktelėjo pečiais.

— Aš su tuo apsipratusi. Nepamiršai, kad iki šio vakaro buvau dvidešimt aštuonerių skaistuolė?

Ji šelmiškai šyptelėjo.

— Kaip galėčiau pamiršti?

— Nežinau. Gal reikia atgaivinti tavo atmintį?

Tada ji įsirangę Maksimui į glėbį, glostė jam nugarą ir švelniai murkė.

To pakako. Pakako abiem. Jis padarys viską, kas tik jo valioje, kad jiems viskas būtų gerai.

— Elisona?

Jis suėmė ją už klubų ir pradėjo išdarinėti tikrus stebuklus su jos kūnu.

— Hm? — ji sudejavo.

— Noriu tau kai ką parodyti.

— Tą jau padarei. — Elisona prisiglaudė prie jo. — Dukart, — žaismingai pridūrė.

— Ne tai.

Ji linktelėjo.

— Spėju, kad mums reikės atsikelti iš lovos.

— Būtų gerai.

Didžiąją ryto dalį jie praleido lovoje; dabar buvo vėlyva popietė. Elisona buvo tingi, patenkinta, tačiau tikrai nepasisotinusi. Niekada neateis laikas, kai ji liausis trokšti to, kaip jautėsi su Maksu. Kai jis ją bučiuodavo, glamonėdavo, įeidavo į ją, ji jausdavosi tobula.

— Gerai, bet pirmiausia turi pamaitinti mane ir kūdikį.

— Negaliu net pagalvoti, kad tuo nepasirūpinsiu.

Maksimas laikėsi pažado ir pavaišino ją pietumis — lengvu makaronų patiekalu, nuo kurio Elisona pasijuto visai laiminga. Dabar, kai rytinis pykinimas liovėsi, ji vėl mėgavosi maistu ir pastebėjo, kad net labiau nei iki šiol. Kai baigė valgyti, Maksas paėmė ją už rankos ir išsivedė į kiemą.

— Ir kodėl man atrodo, kad esu vedama klystkeliais? — paklausė Elisona, o nuo suktos Maksimo veido išraiškos jai suspaudė pilvą.

— Nė nenumanau. Galiu tik patikinti, kad mano ketinimai visiškai tyri.

— Labai abejoju, kad tavo galvoje yra bent kas visiškai tyro.

Jis nusijuokė, ir nuo to juoko Elisonos širdis suspurdėjo.

— Ne, ne. Pamatysi.

Jie priėjo mažutį baltai dažytą namelį, stovintį ant uolos atbrailos ir žvelgiantį žemyn į paplūdimį. Jis atrodė tarsi išskobtas iš uolos ir visiškai susiliejo su gamta. Akivaizdu, kad pastatytas gerokai anksčiau nei vasarnamis, o sumedėję išsikreivoję vynuogienojai, dengiantys visą namelio sieną, dar labiau pabrėžė jo ilgą amžių.

— Kaip gražu, — susižavėjo Elisona.

— Tai viena priežasčių, dėl kurios aš pasirinkau šią vietą vasarnamiui. Natūralus apšvietimas šioje studijoje — nuostabus.

Maksimas iš džinsų kišenės ištraukė raktą ir įkišo į seną spyną.

Elisoną pribloškė sutvarkytas namelio vidus: šviesu, erdvu ir šiuolaikiška.

— Čia yra miegamasis ir vonia.

Maksimas mostelėjo ranka per mažutę virtuvėlę, rodydamas uždarytų durų link. Kambaryje buvo vos keletas daiktų: sofa, molbertas, sienas puošė gražūs, tikroviški it nuotraukos paveikslai.

— Maksai... tu juos tapei, ar ne?

Elisona tai matė kiekviename potėpyje, kuris buvo be galo tikslus, itin preciziškas. Maksimas puikiai pagaudavo esmę to, ką tapė, išlaikydavo objektui tikrame pasaulyje būdingą gyvybiškumą ir perkeldavo jį į drobę. Jam trūko išraiškos laisvės, atviro, abstraktaus šiuolaikinio menininko mąstymo, bet jeigu jis visa tai būtų turėjęs, nebūtų Maksas.

— Taip.

— Ar kas nors apie tai žino?

Jis papurtė galvą ir atsistojo šalia.

— Senas mano pomėgis, kuriam niekada neskyriau daug laiko.

— Maksai, tai nusikaltimas! Jie tokie gražūs!

Elisona pasilenkė prie paveikslo, vaizduojančio į uolas dūžtančias bangas. Žvelgta pro langą, šalia kurio paveikslas, besivaržantis su tikruoju vaizdu, ir kabojo. Vanduo taškėsi it gyvas, vėjas pūtė, guldydamas žolę ir šiaušdamas vandens paviršių.

— Tokie nepopuliarūs. Aš investuoju į meną. Į tokį neinvestuočiau. Tokie paveikslai kabo nebent gydytojo priimamajame.

— Jie nuostabūs. — Elisona kilstelėjo ranką, norėdama paliesti kruopštų darbą. — Ar tapei tik peizažus?

— Iki šiol — taip. Kaip ir sakiau, neskiriu tam daug laiko.

— Ir Seleną niekada jų nematė? — paklausė ji švelniai, žiūrėdama, kaip jo akis pritemdo šešėliai.

— Ne.

Tik tiek. Jokių paaiškinimų. Jai ir nereikėjo jų. Seleną nemylėjo čia stovinčio vyriškio. Gal mylėjo jo įvaizdį, įtakingo išvaizdaus princo, turinčio išpuoselėtą kūną ir nuostabių įgūdžių miegamajame. Tačiau jo paties Seleną nemylėjo. Maksimas buvo kur kas gilesnis, nei atskleidė kitiems. Ir Elisonai pasisekė prisibelsti į jo širdį.

— Jaučiuosi pagerbta, kad man juos parodei.

Maksimas atsisuko.

— Aš noriu nutapyti tave.

— Mane?

Jis nusijuokė.

— Taip. Dar niekada netapiau portreto. Nebuvo įkvėpimo. Bet tave noriu nutapyti.

Mergina suvokė, kad Maksimui tai kur kas intymiau, nei mylėjimasis. Su Elisona jis dalijosi tuo, kuo nebuvo dalijęsis su jokia moterimi, su jokiu kitu žmogumi. Jai tai padarė įspūdį. Širdimi nuvilnijo saldus jausmas, viduje kažkas ilgesingai susigniaužė.

— Man patiktų.

Jis apkabino ją, suėmė smakrą ir kilstelėjo galvą, kad jųdviejų akys susitiktų.

— Noriu nutapyti tave visą.

Ji ne iš karto suprato.

— Aš negaliu! — užprotestavo Elisona, jos skruostai nuraudo nuo minties, kad ji valandų valandas gulės nuoga tokioje skaisčioje šviesoje.

— Manau, kad tu — tokia moteris, kuri gali padaryti viską, ką sumaniusi, ir tepadeda Dievas vyrui, kuris stos tau skersai kelio. Bet nenoriu, kad jaustumeis nepatogiai.

Ji sukando lūpą. Vis dar dvejojo.

— Ar aš kada padariau ką nors, kas tave įskaudino? Ar kada parodžiau nepagarbą? — švelniai paklausė Maksimas. Elisona papurtė galvą. — Niekada to nepadarysiu.

Ji lėtai linktelėjo. Mergina suvokė, kad tuo metu, kai ją tapys, Maksimas bus toks pat apsinuoginęs, kaip ir ji. Nes jis atskleidė jai tą savo dalį, kurios niekam nebuvo rodęs. Ji norėjo padaryti tą patį.

— Tikiu tavimi.

Ji atsegė sagą ir praskleidė drabužį. Tada atsegė kitą sagą. Ir dar vieną. Taip pamažu ji nusirengė, liko stovėti prieš jį nuoga. Elisona kovojo su poreikiu prisidengti. Kai mylėjosi, viskas buvo kitaip. Jis buvo taip užsiėmęs ją bučiuoti ir glamonėti, kad neturėjo kada į pažiūrėti. O ji, nebevaliojanti mąstyti, nesuko galvos dėl savo kūno. Bet dabar Elisona iki skausmo aiškiai suvokė, kad jos pilvas — nebe plokščias, krūtys papilnėjo, o klubai paplatėjo. Ir jis ketino visa tai amžiams perkelti ant drobės.

Elisona pajuto, kaip nukaito visas jos kūnas.

— Aš nesu tokia graži, kaip...

— Nesakyk, kad nesi graži. Ir niekada nelygink savęs su kitomis moterimis. Tu — mano moteris. Ir mano akims tu — nuostabiai graži.

Ji suvirpėjo nuo gryno vyriško Maksimo balse nuskambėjusio savininkiškumo. Mergina turėjo suvokti tai kaip aroganciją. Tačiau negalėjo.

Maksimas vos valdė geismą. Elisona, paprastai tokia stipri, prisidengusi savo nepriklausomybe it skydu, dabar, pro langą krintančioje pavakario šviesoje, atrodė kerinti, blyški ir pažeidžiama. Makso viduje slypintis menininkas troško ją tapyti; vyriškoji pusė troško su ja mylėtis tol, kol nė vienas iš jų nebegalės galvoti ar pajudėti.

Jis pasiėmė eskizų sąsiuvinį ir pieštuką.

— Sėskis ant sofos.

Ji pasitraukė atatupsta, atsisėdo ir atsilošė. Galvą pasirėmė ant švelnaus ranktūrio linkio, o ranką užkišo už galvos, pakeldama ir iškilias krūtis.

Jis norėjo perteikti viską: kiekvieną linkį, kiekvieną liniją. Jos saldžių lūpų putnumą, raukšleles aplink spenelius, tobulą trikampiuką tarp kojų... Labiausiai jis norėjo ant drobės perkelti jos varinių akių lydančią ugnį.

Vos tik Maksimas pradėjo eskizą, įsitempęs Elisonos kūnas palengva atsipalaidavo. Jo ranka judėjo lengvai, atkurdama jos kūno linkius, įdubimus ir iškilimus. Jis piešė putlias jos krūtis ir tuo pat metu troško jas suimti delnais. Mergina išlenkė nugarą tarsi žinodama, kurią jos kūno dalį jis dabar dailina pieštuku, lyg taip pat skaudžiai trokštų prisilietimo. Maksimo kūnas skausmingai įsitempė.

Jis nupiešė laibą jos liemenį, švelnų pilvą, nedidukę kalvelę, kur tūnojo kūdikis. Jis pajudėjo žemyn, o Elisona aiktelėjo, nes pulsas daužėsi it pašėlęs. Ji tyliai sudejavo, kai jis nupiešė jos intymiųjų vietelių eskizus. Kai jis ir toliau studijavo jos kūną ir įamžino jį, mergina suspaudė kojas, o vieną jų sulenkė ir užkėlė ant antrosios šlaunies.

Ji sudejavo.

— Maksai.

Tai buvo maldavimas, kurio kartoti tikrai nereikėjo.

Jis padėjo sąsiuvinį ant stalo ir prisėdo šalia. Elisona per galvą nutempė jam marškinėlius, bet užgaišo su kelnių užtrauktuku.

— Ką tu su manim darai? — sušnabždėjo Maksimas, glostydamas jos šonus, žymėdamas juos taip pat, kaip ką tik pieštuku. Tik dabar buvo gerokai maloniau.

Jis pabučiavo jai kaklą.

— Tikiuosi tai — tas pat, ką darai man.

— Be abejonės.

Jis nusitraukė džinsus ir trumpikes ir mėgavosi įkaitusia Elisonos oda.

— Manau, greitai apsisuksime.

Elisona spustelėjo jam sėdmenis ir pažiūrėjo į akis.

— Gerai. Nemanau, kad pakęsčiau lėtą variantą.

Maksimas paniro į jos siaurą drėgną karštį. Jis turėjo sukąsti dantis, kad iš karto nepratrūktų. Prireikė visų pastangų, kad nejudėtų, kad ištvertų tol, kol pasitenkins Elisona.

Jis niekada nebuvo jautęs tokio stipraus troškimo turėti moterį, pasiekti, kad ji priklausytų tik jam, išnykti joje. Iki Elisonos ilgai nebuvo mylėjęsis. Tačiau dabartiniai jausmai neturėjo nieko bendra su užsitęsusiu savanorišku susilaikymu. Čia slypėjo kažkas daugiau, kažkas nepažinto, kažkas, kas, regis, atėmė jo paties gyvenimą.

Maksimas pasidavė. Jis nebekontroliavo judesių, kaskart įsiskverbdamas giliau. Elisona pritraukė kelius, kad jis pasiektų ją dar geriau, dar giliau. Aplink tebuvo girdėti jųdviejų kvėpavimas ir kūnų trintis. Dabar tarp jų nebeliko nieko švelnaus. Tai buvo ugnis ir siera, aistra ir kankynė. Pabaigoje Elisona išrėkė Maksimo vardą, viršūnę netruko pasiekti ir jis. Elisona pabučiavo jam smakrą, jos lūpose žaidė šypsena.

— Tu esi nuostabus, ar žinai?

Maksimas neturėjo nė menkiausio supratimo, kuo nusipelnė tokio pasitikėjimo, nebuvo tikras, ar to pasitikėjimo jam reikia. Lygiai kaip nebuvo tikras, kad sugebės išpildyti visus lūkesčius, glūdinčius tų gražiųjų akių gelmėse.

Kurį laiką juodu gulėjo tylėdami, Maksimas buvo laimingas, kad gali tiesiog ją glostyti. Jos lūpose žaidė mįslinga išraiška, kurią jis troško suprasti. Ir staiga vyras pajuto, kad nori suprasti daugiau. Jis norėjo viską apie ją žinoti: kas ji ir kaip tokia tapo. Neprisiminė, kada anksčiau jautė tokį poreikį.

— Papasakok apie seserį, — pasakė jis nesuprasdamas, kodėl jam staiga tai pasirodė svarbu.

— Ji buvo mano geriausia draugė. — Elisona prisiglaudė prie jo. — Ji niekada neleido cistinei fibrozei jos palaužti. Visuomet šypsojosi, net kai sunkiai sirgo. Kimberlė laikė mūsų šeimą kartu. Kai jos nebeliko, viskas griuvo. Mano tėvai išsiskyrė.

— Kiek tau buvo metų?

— Kai ji mirė, — dvylika.

— Jie neturėjo teisės išsiskirti, tik ne tada, kai tau jų reikėjo.

— Negalėčiau ginčytis. Tačiau tėtis tiesiog nebegalėjo likti namie. Manau, tiesiog nebeprisivertė grįžti namo, matyti mus ir viską prisiminti. Tada mudvi paliko.

— O ji taip pat tavimi nesirūpino?

— Ji turėjo pakankamai rūpesčių, tvarkydama savo reikalus. Ji priklausė nuo mano tėvo. Motinai tėvo reikėjo visuomet. Be jo, ji jautėsi nesaugi ir... Niekada neverta kuo nors taip pasikliauti, nes vieną dieną to žmogaus gali nelikti. Bet tu viską žinai.

— Žinau, — nutęsė jis. — Bet nepriklausiau nuo Selenos. Ji priklausė nuo manęs. Tačiau nebuvau su ja, ir paskutinį savo gyvenimo mėnesį ji nugyveno visiškai nelaiminga.

— Tai neteisinga, Maksai. Jeigu tu galėjai ką nors padaryti, kad pakeistum Seleną, vadinasi, aš galėjau pakeisti tėvus.

Jis leido įsiviešpatauti tylai. Seleną buvo kaip vaikas, o jis — suaugęs vyras. Ji jautėsi sužeista, grimzdo į depresiją, o jis to net nesuvokė. Ne iki galo. Ji sakė, kad nenori kalbėtis, o Maksimas taip pavargo bandydamas, kad tiesiog nuleido rankas.

Elisona švelniai paglostė Maksimui pilvą, ir jo skrandis susitraukė, kūnas vėl pasirengęs įsitempė. Nebūtų taip pavojinga, jei būtų reagavęs vien kūnas, tačiau, kai žiūrėdavo į Elisoną, kai ją liesdavo, Maksimo krūtinėje sukunkuliuodavo jausmai. To jau buvo per daug. Taip būti neturėjo.

Ji galvojo apie karaliaus žodžius. Galvojo apie tėvystės testą. Kartą Elisona netgi pasakė, kad jei klinika suklydo vieną kartą, įmanoma, kad suklystų ir antrą, o jis nėra kūdikio tėvas.

Jei tai būtų tiesa, ji galėtų laisvai keliauti namo. Jiems net nereikėtų tuoktis.

Maksimas įsivaizdavo, kad ši mintis jį išlaisvins, galvojo, kad nuo tikimybės išvengti vedybų nuslūgs krūtinėje tvyranti įtampa. Priešingai, toji mintis sukėlė tik intensyvų skausmą, besikėsinantį į pačią širdį. Juk neturėtų taip sopėti pagalvojus, kad ji išvažiuos.

— Turėtume padaryti tėvystės testą, — pasakė jis ryžtingai. — Dėl visa ko. Kaip tu ir sakei, jei jie suklydo kartą, gali suklysti ir antrą.

Jos mielas trapus kūnas, ką tik taip patogiai ilsėjęsis jo glėbyje, įsitempė.

— Jeigu manai, kad tai būtina.

— Taip pasielgti būtų atsakinga.

Ji kuriam laikui nutilo, o Maksimas klausėsi, kaip Elisona traukia orą trumpais negiliais įkvėpimais.

— Ar yra būdas atlikti tyrimą, nekeliant rizikos kūdikiui?

— Aš sužinosiu.

— Gerai.

Elisona nesitraukė nuo jo, bet ir nebebuvo taip stipriai prigludusi.

— Rytoj skrendam namo, — pasakė jis, stipriau apkabindamas ir piešdamas apskritimus ant nuogos jos rankos.

— Turiu grįžti ir sutvarkyti kai kuriuos reikalus didžiausiuose lošimo namuose.

— Gerai.

Liūdesio gaidelės jos balse perskrodė Maksimą kaip šūvis. Jis nuliūdino ją. Įskaudino.

— Tu nusivylei?

Pajuto, kaip ji švelniai trukteli pečiais.

— Čia buvo nuostabu. Bet drauge — lyg netikra. Rytoj grįšim į tikrovę.

— Tau labiau patinka fantazijos?

— Na, tai buvo nuostabi fantazija.

Maksimas apsidairė po studiją, kurios iki šiol nebuvo rodęs nė vienai gyvai būtybei.

— Taip, tiesa.

Kai grįžo į Turaną, dėl įtemptos dienotvarkės Maksimo rūmuose nebuvo visą dieną. Jis visa galva pasinėrė į darbą, ir Elisona tai gerbė, tačiau, nors buvo užsėmusi kurdama Cistinės fibrozės fondo padalinį Turane, bėgant dienoms toje milžiniškoje pilyje, Maksimo be proto trūko.

Izabelė buvo linksma ir smagi pašnekovė, bet ji buvo užsiėmusi televizijos studijomis koledže, o po paskutinės kelionės apsipirkti laisvu laiku tėvai Izabelę laikė po devyniais užraktais.

Tačiau nors Maksimo nebūdavo dienomis, naktys priklausė tik jiems. Bent ši fantazijos dalis liko nepaliesta. Elisonos aistra Maksimui nė kiek nesumažėjo, kaip ir, regis, jo aistra Elisonai. Keista: anksčiau apie seksą pagalvodavo tik kartais, atsitiktinai, dabar jis tapo labai svarbia gyvenimo dalimi. Ilgai neigtas merginos seksualumas dabar skleidėsi visa galia ir ji tuo džiaugėsi. Dabar Elisona jautė pilnatvę, jautėsi tikra moterimi, o ne indu, į kurį taip dažnai svetimi žmonės stengdavosi supilti savo nesėkmes ir rūpesčius, kad jai tekdavo ieškoti būdų, kaip to išvengti.

Kiekvieną naktį jį leisdavo Maksimo lovoje, jo glėbyje. Tačiau nenorėjo, kad viskas būtų susiję su Maksu, todėl turėjo ir savo kambarį, jos drabužiai kabojo to kambario spintoje, kosmetikos reikmenys buvo išdėlioti greta miegamojo esančiame vonios kambaryje. Nenorėjo per daug nuo jo priklausyti, o vien nuo tokios minties apimdavo panika. Vestuvės turėjo įvykti po dviejų savaičių ir Elisona manė, kad po jų Maksas norės, jog ji pas jį persikraustytų, tačiau iki to laiko mergina norėjo išlaikyti bent šiek tiek nepriklausomybės.

Jau dabar ji per arti jį prisileido; jei nepasisaugos, jis pasieks ir širdį.

Elisona atsiduso ir mobiliajame telefone pažiūrėjo, kiek laiko. Asmeninė Makso gydytoja, Daktarė Seksualioji, turėjo ateiti bet kurią minutę, kad paimtų jos kraujo tėvystės testui. O Makso nebuvo. Elisona paėmė stiklinę apelsinų sulčių, lyg tai būtų paskutinė jos apsauga nuo gydytojos. Ji stengėsi nereaguoti pernelyg jautriai, tačiau ji juk laukėsi, hormonai siautėjo, ir Elisona vos begalėjo susilaikyti neapsipylusi ašaromis.

Kai Maksas pasakė apie tėvystės testą, mergina pajuto, kaip jos širdis plyšta pusiau. Ji labai greitai pamiršo, kad jųdviejų nesieja tikri santykiai. Kad kūdikis buvo pradėtas laboratorijoje. Maksimo prašymas kaipmat viską priminė.

Blogiausia buvo tai, kad Elisona nežinojo, kokio atsakymo Maksas tikisi.

Atėjusiai gražiajai gydytojai, užteko kelių minučių paimti kraujo mėginį.

— Viskas padaryta. Ir mes jau turime princo Rosi seilių pavyzdį tyrimui, tad nieko daugiau ir nebereikia. Tai gana naujas būdas nustatyti tėvystę, — paaiškino ji. — Jeigu jūsų kraujyje nebus pakankamai vaisiaus DNR, atsakymo neturėsime. Tačiau jeigu DNR bus pakankamai, atsakymas bus toks pat tikslus, kaip ir atliekant kitus tyrimus.

Elisona linktelėjo, sukaustyta baimės dėl tyrimo rezultatų.

Gydytoja ironiškai šyptelėjo.

— Ką gi, sėkmės. Jumis dėta, tikrai tikėčiausi, kad tai — princo kūdikis. Jis — be galo patrauklus ir, suprantama, pakankamai pasiturintis, kad jumis pasirūpintų.

Elisona papurtė galvą.

— Ne, svarbu ne tai.

Gydytoja kilstelėjo antakius.

— Žinau tik vieną priežastį, dėl kurios atliekamas tėvystės testas. Kita vertus, iš kur man viską žinoti? Aš — tik gydytoja.

Elisonai knietėjo iškrėsti ką nors ne visai pagal savo būdą, kad nutrintų šypsenėlę nuo tos moteriškės veido. Tačiau vos po kelių akimirkų toji susirinko visus savo daiktus ir pažadėjusi paskambinti per artimiausias dvidešimt keturias valandas paliko Elisoną vieną.

Ji susmuko prabangiame Makso biuro krėsle, mėgindama suturėti ašaras, o šios veržte veržėsi lauk. Ji norėjo, kad jis čia būtų, jai reikėjo jo, nepaisant visų pastangų save įtikinti, kad išsivers viena. Nuo to noro neapsaugojo ir tai, kad drabužius ji vis dar laikė atskiroje spintoje.

Veidą paslėpusi delnuose, pasirėmusi ant jo rašomojo stalo, Elisona pasidavė liūdesiui. Juk nieko blogo valandėlei pasiduoti. Skruostu nuriedėjo ašara; pasibjaurėjusi pati savimi, kad verkia, mergina ją nubraukė. Jeigu ji apskritai nebūtų sužinojusi apie Maksą, visus tyrimus būtų atlikusi pati viena, todėl labai kvaila verkti, kad jo nebuvo. Kita vertus, kaip tik jis norėjo šio tyrimo ir net nepasivargino pasirodyti.

Kai atsidarė biuro durys, Elisona pakėlė galvą. Pamačius įeinantį Maksimą, jos širdis suspurdėjo. Kad ir kaip ant jo pyktų, trauka buvo be galo stipri.

— Tu pavėlavai į tyrimą, — papriekaištavo ji, nusibraukdama nuo skruostų ašaras.

— Kas nutiko? — paklausė jis griežtai.

— Nieko. Ji atėjo ir paėmė kraujo. Gydytoja pasakys atsakymą per parą.

— Tai kodėl verki?

Elisona giliai įkvėpė.

— Norėjau, kad tu būtum čia.

— Kodėl? Ar atsakymą gausime tik rytoj? Tai kam aš reikalingas, imant kraują?

— Aš... — Elisonai strigo žodžiai. — Man tavęs reikėjo.

Maksimo akys patamsėjo.

— Maniau, kad tau manęs nereikia.

— Na, paprastai ne, bet šį kartą reikėjo.

Jis demonstratyviai padėjo nešiojamąjį kompiuterį ant stalo, o visa jo povyza spinduliavo įtampą.

— Juk sakiau, kad dėl darbo dažnai išvyksiu. Gal aš ir karališko kraujo, bet, priešingai nei tu įsivaizduoji karališkų asmenų gyvenimą, turiu pareigų. Ir vien todėl, kad esu princas, man pareigų nesumažėja. Veikiau padaugėja.

— Kalbu ne apie kasdienius reikalus, — pareiškė Elisona, atsistodama ir rankomis įsiremdama į klubus. — Man tik reikėjo šiokios tokios paramos, atliekant tėvystės testą, kurio, beje, norėjai tu. Nemanau, kad labai daug prašau.

— Neturiu kada žaisti su tavo kaprizais.

Jo žodžiai pakibo tyloje, o Elisona taip ir paliko juos sklandyti, kad pajustų, kokie jie skaudūs.

Petimi užkabinusi Maksimą, Elisona pasuko durų link ir jautė, kaip širdis skyla į tūkstantį šukelių. Negalėjo suvokti, kaip leido tam nutikti. Per pastarąsias šešias savaites padarė tai, ko buvo prisiekusi niekada nedaryti. Dabar jai reikia kito žmogaus. Dar blogiau — buvo kone tikra, kad Maksimą jį myli.

Vienuoliktas skyrius

Elisona be galo džiaugėsi kitą dieną ištrūkusi iš pilies. Susitikimas su partneriais, su kuriais drauge kūrė Turano Cistinės fibrozės fondo padalinį, pavyko puikiai. Be to, — šito labai reikėjo, — tai padėjo kuriam laikui nustumti tyrimo rezultatų baimę ir ištrūkti iš gniuždančios vienatvės milžiniškoje pilyje: ten ją supo žmonės, su kuriais vargiai persimesdavo žodžiu. Tačiau labiausiai jai reikėjo pamiršti kiek anksčiau atėjusį suvokimą.

Ji nenori mylėti Maksimo. Meilę turi pataupyti kūdikiui. Ji nenori jausmų, meilės, siejančios su Maksimu, kuris ją vien skaudins. Nenori būti tokia kaip jos tėvai. Elisona nenori pavirsti pagiežinga pikta moterimi tik todėl, kad patys stipriausi jos jausmai skirti žmogui, kuriam nei jų reikia, nei yra jų vertas.

Mergina pasitaisė ant peties rankinę ir tvirčiau įsitvėrė odinio dirželio, tarsi šis būtų galėjęs padėti tvirčiau jaustis. Kaip ji galėjo leisti, kad Maksimas jai tiek daug reikštų? Jis siutino. Jis visuomet tikėjo savo teisumu ir iki juoko pasitikėjo savimi. Ir jis buvo gražus. Sumanus. Šmaikštus. Puikus pašnekovas. Ir nuostabus lovoje.

Elisona garsiai atsiduso. Nė jo blogųjų pusių nesugeba išvardyti, nepradėjusi seilėtis. Nepradėjusi jo geisti. Net ir dabar, kai taip ant jo pyko, ji Maksimo geidė. Mintyse ji nusikėlė į tą laiką, kai vakare jį sutiks, ir susigėdo.

— Atsiprašau, panele.

Elisona staiga atsisuko į ją užkalbinusį žmogų ir nubalo. Ji nuleido galvą, paspartino žingsnį ir nutaisė kuo priešiškesnį veidą. Ji tikrai nesileis gluminama kokio priekvailio žurnalisto ir tikrai nestovės bei neatsakinės į klausimus.

— Panele Vitmen, ar tiesa, kad neseniai atlikote testą tėvystei nustatyti? — antrasis, šį kartą moters, balsas prisidėjo prie pirmojo.

Elisonos širdis pašoko. Jie žino apie kūdikį. Apie tyrimą. Abejojo, kad žinią nutekino gydytoja. Būti asmenine karališkosios šeimos gydytoja per daug apsimoka, kad pažeistum konfidencialumą. Bet laboratorijos personalas susigundyti gali. Šiaip ar taip, žinia pasklido, ir ji turi susidoroti taip gerai, kaip tik įmanoma.

Už nugaros spragsėjo daugiau fotoaparatų ir vis daugiau pradedančių ją supti žmonių uždavinėjo dar daugiau klausimų.

— Ar laukiatės princo kūdikio?

— Kas kūdikio tėvas?

— Kiek vyrų dalyvavo tyrime?

Elisona stipriau sučiaupė lūpas, kad nepasiduotų įtūžiui. Ji tikrai neleis sau atsisukti ir iškoneveikti tų žmonių. Tokios nuotraukos nepapuoš bulvarinės spaudos viršelių.

Tačiau minia ją apsupo, ir Elisona staiga atsidūrė rato viduryje, o į ją iš visų pusių buvo nukreipti fotoaparatai ir mikrofonai. Vieną vyrą kažkas pastūmė, šis pastūmė ją, mergina prarado pusiausvyrą ir nukrito ant šaligatvio.

Užsispyrusių paparacų tai nė kiek nesuglumino. Jie ir toliau pliekė fotoaparatais ir pylė klausimus, kaltinimus, bet ką, kad tik gautų kokį nors atsakymą.

— Elisona?

Ją apspitusio būrio keliamame erzelyje mergina pažino Maksimo balsą. Vienas reporterių, dar neseniai pasilenkęs virš jos, dabar staiga atsitiesė, o jo veide atsispindėjo siaubas. Tada ji pamatė Maksą. Jis pasilenkė ir paėmė ją už rankos, atsargiai pakėlė. Tai, kad pasirodė Maksas, reporterių neatbaidė, ir jie toliau ją supo.

Vienas vyriškis sučiupo Elisoną už rankos, mėgindamas sulaikyti. Maksimas suriaumojo kaip laukinis, paleido Elisoną ir pačiupęs vyriškio fotoaparatą taip trenkė į pastato sieną, kad šis subyrėjo į šipulius.

— Nemėgink paliesti mano moters! — suriaumojo Maksas plieniniu balsu, o paprastai vos girdimas akcentas dabar buvo itin ryškus.

Fotografas išbalo ir pasitraukė, lygiai kaip ir kiti pajutę, kas laukia, jei puls toliau.

— Eik į automobilį.

Su ja Maksas kalbėjo tokiu pat lediniu balsu. Jis atidarė juodo sportinio automobilio, stovinčio čia pat, prie posūkio, keleivio dureles.

Tiesą pasakius, Elisona nealpo nuo noro likti su taip nusiteikusiu Maksu vienoje erdvėje, bet geriau jau su juo, nei su gauja niekingų žurnalistų. Ji įsėdo ir greitai prisisegė.

Visą kelią iki pilies Maksimas tylėjo. Jis sėdėjo labai tiesus, tvirtai suspaudęs vairą ir kietai sukandęs dantis, o nuo jos skliste sklido įtampa. Elisona pirmoji tylos tikrai nelaužys, juolab puikiai žinodama, kad jo atsakymas bus vieni priekaištai.

Kai tik atsidūrė miegamajame, jis pratrūko.

— Ką tu sau galvojai? Nepasakei, kur važiuoji, nepasiėmei apsaugininko. Turėjau skambinti tavo vairuotojui ir jis pasakė, kad tu susitikime. Viena. Elgiesi labai neatsakingai.

— Neatsakingai? — Elisona taip pat pakėlė balsą. — Stengiausi rasti veiklos, nuveikti ką nors prasmingo. Nesiruošiu sėdėti šitoj pily ir laukti, kol tau manęs prisireiks kaip karališko žaisliuko.

— Niekada nesakiau, kad noriu, jog taip elgtumeis, bet tikėjausi, kad turėsi šiek tiek sveiko proto.

Maksimas sučiupo ją už rankos ir prisitraukė, stipriai prispausdamas prie krūtinės.

— Ar bent numanai, kas tau galėjo nutikti?

Vyras sunkiai įkvėpė. Pyktis ir panika siautė, adrenalinas pasiekė neįmanomą lygį. Elisona pernelyg stipriai jį veikia. Jis jau tai patyrė. Taip pat meilę ir vedybas. Tikras pragaras. Pirmiausia neteko Selenos pasitikėjimo, vėliau ją pasiglemžė mirtis — tikra kankynė. Maksimas neturėjo jokio noro vėl ten grįžti, vėl išgyventi tą patį.

Kai pamatė Elisoną ant šaligatvio, apsuptą gaujos tų maitvanagių... Jis turėjo kaip reikiant susiimti, kad susiturėtų nesudaužęs to ją palietusio vyro iki sąmonės netekimo. Tuo metu, kai pamatė ją, apsuptą paparacų, vėl atsidūrė tamsiausiose savo gyvenimo valandėlėse. Jis pernelyg skausmingai pajuto, kaip jaustųsi netekęs jos ir kūdikio. Atrodė, kad pasaulis byra į tūkstančius šukelių. Elisona jam reiškia per daug, visa ranka pasiekiama ateitis su žmona ir kūdikiu pernelyg svarbi. Jis jau anksčiau paleido vadžias ir nebeliko kito pasirinkimo, tik pasiduoti šiam troškimui. Nemanė, kad taip nutiks.

Atrodė, kad bus taip paprasta laikytis atstumo. Regis, ir Elisona daugiau nei patenkinta tokia padėtimi. Maksimas tikėjo, kad tos ypatingos aistros atsikratys su ja permiegojęs, bet dabar atrodė, kad su kiekviena naktimi Elisonos jam reikia vis labiau.

Seleną jis mylėjo, bet tą meilę mokėjo valdyti. Ji kliovėsi Maksimu dėl kiekvieno nieko, Maksimo jai reikėjo, kad jaustųsi stipri. Vyriškiui patiko, kad Seleną buvo taip nuo jo priklausoma.

Elisona prasiskverbė giliau. Ji tapo jam svarbi, svarbiausia daugybe prasmių.

— Nieko man neatsitiks! — paprieštaravo ji.

— Jie tave pargriovė, vienintelis jų noras — apdrabstyti tave, mudu, purvais, iškapstyti bet ką, iš ko sukurptų skandalą. Tą naktį, kai žuvo Seleną, jie vijosi ją. O po avarijos fotografavo, — išrėžė Maksimas. — Jie norėjo sužinoti, ar Seleną buvo išgėrusi arba apsvaigusi nuo narkotikų. Jiems reikėjo skandalo.

Elisona nubalo.

— Aš nežinojau. Laikraščiuose to nebuvo.... Aš nežinojau...

— Aš jiems sumokėjau, — tyliai pasakė Maksimas. — Nieko ir nebuvo, bet bijojau, kad jie išspausdins nuotraukas. Nupirkau nuotraukas ir sunaikinau.

Iš skausmo dėl Maksimo, dėl Selenos, Elisonos akys pritvinko ašarų. Maksimą tai sujaudino, jam suspaudė krūtinę. Elisona suėmė delnais jam veidą ir švelniai pabučiavo.

— Atsiprašau, — sušnabždėjo ji.

Maksimas norėjo pasitraukti, pabūti vienas, kol nurims. Bet kai Elisona stovėjo čia tokia priblokšta ir pažeidžiama ir tokia graži, jam nuo geismo ėmė drebėti rankos. Maksimas paėmė ją už smakro, kilstelėjo galvą ir švelniai pabučiavo nuo ašarų likusias žymes ant mielo veidelio.

Jo širdis daužėsi, jis atsagstė jos šilkinės palaidinės sagutes ir atidengė nėriniuotą kuklią liemenėlę. Maksimas sunkiai nurijo seiles, jį užvaldė laukinis geismas. Tačiau tai buvo kažkas daugiau, ne vien fizinis troškimas. Dar niekada jis nebuvo jautęs nieko panašaus nei su Selena, nei su kita moterimi. Jeigu neliesdavo Elisonos, nebučiuodavo, neglamonėdavo nuostabaus jos kūno, Maksimas jausdavosi nevisavertis.

Protas šią mintį atmetė, nors širdis ir kūnas trokšte troško su ja susilieti. Maksimas negalėjo leisti, kad Elisona reikštų jam per daug. Seleną jis mylėjo, tačiau ji taip jo neveikė, neturėjo tokios galios jo kūnui ir jausmams. Ir vis tiek, kai ją prarado, atrodė, kad pasaulis sugriuvo.

Elisona jam reiškė kur kas daugiau. Tą sekundę, kai pagalvojo, kad ji gali būti sužeista, jis įsivaizdavo, kad jos netenka. Atrodė, lyg žvelgtų į čia pat atsivėrusią prarają, kuri grasino praryti jį visą, palikti jį amžinoje tamsoje. Maksimas negalėjo to leisti. Negalėjo ir liautis jos bučiavęs.

Vyras šiurkščiai suurzgė ir tvirčiau ją apkabino, bučiavo vis giliau; nuo tokios aistros ir įsiūčio jai suskaudo lūpas. Bučinys buvo skirtas nubausti už tai, kaip ji vertė Maksimą jaustis bei vėl įtvirtinti jo viršenybę. Jis pražiodė ją, įsiveržė giliai liežuviu, čiulpė jos putlią apatinę lūpą.

Kai Maksimas paleido Elisoną, ši žvelgė didžiulėmis akimis, garsiai alsavo. Jos speneliai styrojo, įsirėžę į plonytį liemenėlės audinį. Kad ir kaip siuto ant Maksimo, ji vis tiek jo geidė. Ir, po galais, jis taip pat geidė jos.

Vyras neigė tai, kas nuolat skambėjo galvoje, neigė, kad Elisonos vardas be perstojo sukasi jo mintyse. Su ja tai nesusiję. Ji nėra ypatinga. Tiesiog moteris. O jis — vyras. Jam reikia to, ko kiekvienas vyras nori iš bet kurios moters, tik tiek. Tai nesusiję su Elisona, tai — tik seksas. Jis per ilgai nesimylėjo, todėl ji taip smarkiai jį paveikė.

Maksimas nustūmė ją per kambarį, apsuko ir palenkė, kad ji atsiremtų į prie sienos stovinčią spintelę.

— Maksai? — baikščiai šūktelėjo ji.

— Pasitikėk manimi, — sušvokštė jis.

Jis rankomis perbraukė per liekną jos liemenį ir šiek tiek atsikišusį pilvuką, kuriame dabar auga kūdikis. Jo širdis daužėsi, Maksimas suspaudė kumščius, bet vėl atleido rankas, kad galėtų apglėbti jos krūtinę, atsegti priekyje esančią sagtelę ir išlaisvinti krūtis.

Jis suėmė blyškias krūtis, suspaudė jautrius spenelius, o Elisona beviltiškai sudejavo.

Maksimas paleido krūtis ir drauge su kelnaitėmis nutempė žemyn sijoną. Jis uždėjo ranką ant tarpukojo, pirštais prasiskverbė pro švelnias klostes ir surado jautriausią pumpurą. Elisona sudrebėjo, atsilošė ir nuleido galvą jam ant krūtinės. Vyro šnerves sukuteno jos ypatingųjų kvepalų aromatas. Maksimas nubraukė plaukus ir pabučiavo jos kaklą, nuogą petį.

Svirduliuodamas jis pasiekė kelnių užtrauktuką, atsegė jį ir nuogas prisispaudė prie švelnaus jos užpakaliuko. Elisona aiktelėjo ir išsirietė, kad jį pasiektų, prisispausdama savo drėgme prie jo nerimstančio kūno.

Viena ranka vis dar šiurkščiai ją glamonėdamas, kitą ranką uždėjęs jai ant pilvo, kilstelėjo jos užpakaliuką, kad įsiskverbtų į ankštą karštį.

Maksimas prarado savikontrolę ir laiko nuovoką. Norėjo ją paimti, kad nematytų jos veido. Bet vis tiek žinojo, užuodė ją, rankomis jautė švelnią odą, girdėjo švelnius jos aikčiojimus, suvokė, kad jo paties kūnas niekada taip nereagavo į jokią moterį. Čia Elisona, ir niekaip to nepaneigsi.

Maksimas pabučiavo jai sprandą, švelniau suėmė krūtis, paglostė dailius jos linkius. Jam suspurdėjo širdis. Čia ji, Elisona. Jo moteris. Jo kūdikio motina. To niekaip nepaneigsi, o jis ir nenorėjo.

Staiga jis panūdo ją pamatyti, troško matyti jos veidą, kai ji pasiekia viršūnę, troško prispausti ją prie savęs. Maksas pasitraukė, pakėlė ją ant rankų, greitai perėjo per kambarį ir pasodino ant lovos.

— Elisoną, — sukuždėjo jis, jai nuo veido nubraukdamas plaukus.

Elisona pakėlė ranką, palietė jo skruostą, o nuo jos akyse spindinčių jausmų jam kone užgniaužė kvapą.

— Maksai.

Jis lėtai į ją įėjo, visas jo kūnas virpėjo nuo bandymo susitvardyti. Elisona apsivijo jį rankomis, judėjo drauge su juo, o švelnūs jos virpčiojimai buvo didesnė padėka, nei vien fizinis pasitenkinimas. Ir kai Elisona sušuko iš malonumo, o netrukus ir jis kuždėjo jos vardą, išsiliedamas joje, paženklindamas ją. Paženklindamas savimi.

Maksimo krūtinę užlieję jausmai surakino širdį ir nebepaleido iš geležinių gniaužtų. Vos žvilgtelėjęs į nuostabos kupinas Elisonos akis, jis liko priblokštas. Staiga nusirito nuo jos, drauge mėgindamas išvengti ir viduje kunkuliuojančių jausmų.

Elisona pasisuko ant šono, veidu į jį, ir Maksimui užgniaužė kvapą nuo jos grožio. Ji buvo prasižiojusi, veidas įraudęs. Dar niekada ji neatrodė tokia viliojanti, tokia žavi. Maksimas sugriežė dantimis, nes užplūdę jausmai grasino jį paskandinti.

— Aš turiu darbo.

Vyriškis nusisuko, užsisegė diržą; vos įstengė kvėpuoti, o širdis, rodės, iššoks iš krūtinės. Instinktyviai troško grįžti pas ją, apkabinti. Tačiau jis sau to neleis. Neleis pasirodyti toks silpnas.

Maksimas girdėjo, kaip ji rengiasi jam už nugaros, o kai atsisuko, pamatė, kokia sutrikusi ir įskaudinta jaučiasi Elisona. Žodžių nebereikėjo, ji tylomis suprato, kad jis stengiasi išlaikyti atstumą. Ir vien tas nebylus supratimas buvo pakankama priežastis. Jis nenorėjo, kad ji jaustų jam stipresnius jausmus, nei jis — jai.

— Aš ilgai dirbsiu. Tau bus geriau miegoti savo kambaryje, — pasakė jis lūžinėjančiu balsu.

Elisona krūptelėjo, lyg jis būtų jai sudavęs.

— Gerai.

Suskambėjo Elisonos mobilusis, ji ištraukė jį iš čia pat per pamišėlišką skubėjimą ant grindų numestos rankinės.

— Klinika.

Ji atsiliepė, tačiau balsas nieko neišdavė. Elisona baigė pokalbį ir įdėmiai žvelgė į Maksimą stipriai suspaudusi lūpas.

— Sveikinu. Tu — tėvas. Galim būti tikri devyniasdešimt devyniais kabelis devyniasdešimt devyniais procentais.

Visa tai ji pasakė abejingai.

Elisona žvelgė Maksimui į veidą vildamasi reakcijos, kuri patvirtintų, kad ji neprarado jo, neprarado visko, ką jie susikūrė per pastarąsias šešias savaites. Tačiau kai jis nuo jos atsitraukė, pajuto, kad Maksimas užsisklendžia, matė, koks abejingas tapo jo žvilgsnis, kai atsivėrė nuo jos.

— Turiu eiti. — Jo tamsios akys liko neįžvelgiamos.

Elisona pamėgino padaryti tai, kas iki šiol puikiai sekdavosi — sulaikyti artėjantį skausmą. Tačiau šįsyk neįstengė. Ji pernelyg mylėjo Maksimą ir dabar pajuto, kad jo netenka. Gal jis niekada jos nepaliks, bet ji niekada jo neturės.

Ji delnais stipriai užspaudė akis, mėgindama sutramdyti besiveržiančias ašaras. Ji bus stipri dėl savęs, dėl kūdikio. Niekas niekada nesužinos, kad jos širdis sudaužyta amžiams.

Kvapus vėjelis gaivino Elisonai odą, kaitinamą vasaros vidurdienio karščio. Bet viduje viskas buvo sustingę į ledą.

Į Mariso salą ji atvyko tik prieš dvidešimt minučių — vylėsi, kad čia jos skausmas atlėgs. Tačiau atsidūrusi toje pat vietoje, kurioje jautėsi tokia laiminga, kurioje pabudo meilei ir pražydo jos jausmai, jautė vien kartėlį. Dar niekada nesijautė esanti taip toli nuo Maksimo.

Dabar verslo reikalais jis išvažiuodavo gerokai dažniau nei iki praėjusios savaitės, o namie elgdavosi nepriekaištingai mandagiai. Ir išlaikė atstumą. Tai buvo blogiau nei pyktis: pyktis bent jau būtų reiškęs emocijas. Maksimas elgėsi kaip svetimas. Nuo tos dienos, kai ją užpuolė paparacai, juodu nesimylėjo.

Tądien viskas ir pradėjo keistis. Nuo tada jis nebeprisileisdavo jos. Labiausiai Elisona baiminosi, kad toks elgesys susijęs ne su incidentu, o su patvirtinimu, kad jis — kūdikio tėvas. Gal jis nebenori turėti vaiko. O dabar iš jo atimtas raktas nuo tėvystės kalėjimo.

Elisona iš balkono įėjo į kambarį. Tą patį, kuriuo dalijosi su Maksu, kai juodu čia ilsėjosi. Elisoną nukrėtė drebulys. Kvaila mintis atvykti į salą. Tačiau jos širdis skeldėjo, trupėjo su kiekvienu dūžiu, ir jai reikėjo kaip nors su tuo susidoroti.

Gal būtų buvę lengviau, jei juodu būtų persipykę. Jeigu Maksas būtų ją iškoneveikęs, pasakęs, kad jos nebenori, gal taip būtų nužudęs meilę. Tačiau jie išsiskyrė staiga ir tyliai. Maksimas tiesiog pasitraukė nieko nepaaiškinęs. Kita vertus, kažin ar būtų buvę lengviau, jei pabaiga būtų buvusi audringa.

Didžiausia ironija — po dviejų dienų juodu susituoks. Po dviejų dienų jie stovės prie altoriaus ir prisieks mylėti vienas kitą, gerbti ir rūpintis vienas kitu. Nelengva bus tai padaryti, kai vienas kitam vos prataria žodį.

Elisona uždėjo ranką ant pūpsančio pilvuko ir pajuto ryžto antplūdį. Ji ne kokia bedalė. Ji turi kūdikį, brangiausia, kas gali būti pasaulyje. Ir myli Maksą. Myli taip karštai, kad net skauda, bet jos kūdikis — ir jo dalelė. Gal jie ir nesusikurs įprasto gyvenimo, bet kūdikis bus tai, ką abu turi geriausio.

Išgirdusi žingsnius ant marmurinių laiptų Elisona atsisuko; tikėjosi pamatyti namų prižiūrėtoją Rosą Mariją. Bet tai Maksas. Paprastai greta jo — rafinuoto, spinduliuojančio jėgą — ji pasijusdavo nejaukiai. Tačiau šį kartą jis atrodė kitaip. Gražiame Makso veide Elisona pastebėjo nuovargį. Tai buvo akivaizdu.

— Ką čia darai, Maksimai?

Jis nenuoširdžiai nusijuokė.

— Tikriausiai tą patį, ką ir tu: mėginu pabėgti.

— Nuo ko tau reikia pabėgti?

Jis vėl nusijuokė.

— Nuo to paties, apie ką tu galvoji.

— Maksai, prašyčiau. Aš nenusiteikusi žaisti.

— Na ką, ir vėl Maksas? — pasakė jis švelniau ir žengė prie Elisonos.

— Ką nori pasakyti?

Jis šyptelėjo.

— Buvau tapęs formaliuoju Maksimu.

— Net nepastebėjau.

— Kurgi, — atkirto jis.

Elisonai suspaudė gerklę. Ji nepasiduos erzinimui. Jis nenori jos. Jis tiesiog prie jos pririštas.

— Kodėl tu čia? — paklausė ji, o gerklę gniaužė baimė.

— Todėl, kad mintimis čia buvau didžiąją savaitės dalį, — prisipažino jis.

— Maniau, kad dirbi.

— Taip pat ir dirbau.

Elisoną užplūdo neviltis.

— Nenoriu, kad vieną minutę lietųsi aistra, o kitą — tylėtum. Nenoriu kraštutinumų. Nežinau, kas nutiko, kad mūsų bendravimas taip pasikeitė. Ir tu nenori man pasakyti. Jeigu ką nors padariau ne taip, pasakyk man. Jeigu susiradai kitą moterį ar tiesiog pavargai nuo manęs, pasakyk. Nesišalink manęs. Neversk manęs spėlioti.

— Nesu geras kalbėtojas, Elisona. Aš iš tų, kurie daro. Turėjai tai pastebėti, — atsakė Maksas piktdžiugiškai. — Ne visada kalbu tai, ką reikia. Bet noriu pabandyti tau paaiškinti. Kad suprastum, kaip jaučiuosi.

Elisona papurtė galvą, gerklę gniaužė ašaros.

— Nežaisk su manimi.

Maksimas paėmė ją už rankos ir pirmas per visą savaitę prisilietimas sukrėtė ją iki širdies gelmių. Aistra nebuvo pasitraukusi nė minutei. Iš padūmavusio jo žvilgsnio Elisona suprato, kad ir jis jaučiasi taip pat.

— Niekada su tavim nežaidžiau, — pasakė jis tvirtai. — įsidėmėk tai. Man nelabai sekėsi tvarkytis, bet skaudinti tave norėjau mažiausiai.

— Bet įskaudinai, — atsakė ji. — Juk pažadėjome, kad kalbėsimės, tačiau to nedarėme. Tu tiesiog mane atstūmei, ir aš neturėjau nė menkiausio supratimo kodėl.

Maksimas pakėlė akis, ir jų žvilgsniai susitiko. Elisoną sukrėtė tokios gilios emocijos.

— Žinau, — nukirto jis. — Net neįsivaizduoji, kaip man gaila. Prašau, Elisona, eime su manim.

Ji lėtai linktelėjo ir leidosi palydima iš vasarnamio. Kai suprato, kur jis vedasi ją, sustojo.

— Maksai, negaliu.

— Prašau, pasitikėk manimi.

Mergina giliai įkvėpė ir, nors apsunkusia širdimi, leidosi nuvedama iki studijos. Toje vietoje ji nuslopino savo savisaugą ir apsinuogino prieš jį. Ten ji atidavė savo širdį. Vėl ten atsidurti reiškė didžiausią kankynę, sumišusią su saldžiausiais prisiminimais. Ten jie susiliejo ir, nors nesugebėtų sugalvoti žodžių visiems jausmams įvardyti, aišku viena — ten ji pamilo.

Maksimas atidarė duris ir įleido Elisoną į saulės nušviestą kambarį. Dabar buvo aišku, ką jis norėjo parodyti. Jis stovėjo čia pat, vidury kambario, apšviestas šiltos natūralios šviesos. Tai buvo ji ir drauge ne ji. Nutapyta moteris buvo graži. Spinduliavo jaunyste ir laime. Tarsi ką tik būtų praleidusi laiką su mylimuoju ir patyrusi palaimą. Paveikslas buvo itin tikroviškas. Jos plaukai tviskėjo auksu ir raudoniu, oda — blyškios persiko spalvos, lūpos ir speneliai — padūmavusio raudonumo. Akys užmerktos, putlios lūpos dailiai išlenktos, nutylinčios numanomas paslaptis. Paslaptis, kurių turi ji ir jos mylimasis, nes nėra abejonių, kad ši moteris — mylima.

Ji atidžiai tyrinėjo paveikslą ir kažkas labai stipriai veikė. Bruožai buvo jos, tačiau tame pavidale buvo kažkas daugiau, kažkas, ko ji nematydavo, žvelgdama į veidrodį. Čia buvo daugiau nei portretas, paveikslas kažką atskleidė. Teigė. Jis bylojo apie jausmus, gilesnius, nei galima perteikti žodžiais. Jame buvo matyti tai, ką jautė ji pati.

— Maksai?

— Štai ką aš veikiau. Nedirbau. Negalėjau. Elisona, įstengiau galvoti tik apie tave.

Jis delnu palietė jai skruostą ir švelniai pabučiavo į lūpas. Bučinys dvelkė neviltimi, aistra, ir jos kūnas bei širdis atsakė taip pat.

— Maksai...

— Ne, aš turiu tai pasakyti. Elisona, aš bijojau. Išsigandau suvokęs, kokia svarbi tu man tapai. Tą dieną suvokiau, ką išgyvenčiau, jei tavęs netekčiau. Nemanau, kad tai pakeičiau. Supratau, kiek daug tu man reiški, kaip man svarbu tave kasdien matyti, bučiuoti, mylėtis su tavimi. Supratau, kaip smarkiai man tavęs reikia. Nenorėjau, kad turėtum man tiek galios. Nenorėjau tavęs mylėti. — Maksimas liūdnai nusišypsojo ir tęsė: — Pamėginau tave atstumti. Norėjau įrodyti, kad man tavęs nereikia. Aš labai klydau.

Jis stipriai pabučiavo Elisoną, o ji prasižiojo ir užsimerkė: glėbyje ją vėl laiko mylimasis.

Maksas palenkė galvą ir kaktą įrėmė į jos kaktą.

— Turiu tau pasakyti daugiau, bet nežinau, ar tinkamai tai darau. Pirmiausia noriu tau parodyti.

Jis pabučiavo jai kaklą, skruostą, kaktą.

— Galiu tau parodyti? — jo lūpos judėjo prie pat jos lūpų.

— Taip, — Elisona ir kūkčiojo, ir juokėsi.

Maksimas nutraukė marškinėlius ir atidengė jos krūtis. Sudejavo pamatęs, kad po marškinėliais ji nuoga.

— Brangioji, ką tu man darai...

Jis švelniai uždėjo delnus jai ant krūtų, nykščiais žaisdamas su standžiais speneliais. Maksimas bučiniu sustabdė iš Elisonos lūpų besiveržiančią aimaną.

Mergina uždėjo rankas ant jo plačios krūtinės, glamonėjo jį, mėgavosi kaklo duobutės odos sūrumu taip, tarsi tai būtų pirmas kartas. Viskas atrodė nauja. Nepatirta. Ji nutraukė jo marškinėlius ir nusviedė ant grindų greta savųjų.

Mergina atsegė jo džinsus ir nebegalėjo atplėšti akių nuo plaukelių ant plokščio jo pilvo ir dingstančių po trumpikėmis. Ji žinojo, kas dar ten slypi, tačiau užvaldė jausmas, kad nuo smalsumo ir susijaudinimo ji nieko neatmena.

— Tu toks seksualus, — kvėptelėjo Elisona.

Urgztelėjęs jis pastūmė ją ant sofos ir įsitaisė jai tarp šlaunų.

— Ak, Elisona, mano meile, tu nežinai, kaip aš jaučiuosi. Aš nieko panašaus nesu patyręs.

— Turiu sumanymą, — sukuždėjo ji ir praskėtė kojas.

Jis giliai ją pabučiavo, visiškai atsiduodamas, lyg mėgintų ją visą išragauti. Vienu judesiu jis nutraukė jos kelnes ir kelnaites, o tada nusirengė pats. Nebeliko nieko, kas juos skirtų. Tai buvo taip atvira, kiek tik du žmonės gali atsiverti vienas kitam. Nebeliko jokių paslapčių, nebebuvo ką slėpti. Nebeliko baimių, tik išsišovęs pilvelis, jųdviejų kūdikio buveinė, ir švelnios, tyros meilės jausmas, pulsuojantis tarp jųdviejų.

Elisona patogiau įsitaisė po juo ir pamažu įsileido, mėgaudamasi jausmu, kad jie tampa viena esybe. Mergina jautė, kad turi jį priimti, o kai Maksas visiškai į ją paniro, atsiduso nuo palengvėjimo ir malonumo.

Elisona kilo ir leidosi, kaskart jį priimdama ir kone visiškai išstumdama. Jų ritmas suvienodėjo, abu artėjo prie viršūnės kartu kvėpuodami, jos kūnui įsitempiantį jo — atsipalaiduojant.

Jųdviejų akys susitiko, ir Elisona pajuto, kad nuo Maksimo akyse spindinčių emocijų nesusiturės ir pravirks. Ji buvo tikra, kad tokie pat jausmai atsispindi ir jos akyse. Abu drauge, apsikabinę, jie pasiekė palaimą, ir tik jo glėbys apsaugojo Elisoną, kad ji nesubyrėtų į smulkiausias šukeles.

Maksimas laikė ją glėbyje ir kuždėjo švelnius saldžius žodžius itališkai ir angliškai.

— Te amo, — šnabždėjo jis. — Myliu tave.

— Maksai.

Elisonos balsas buvo prikimęs nuo emocijų, širdis sklidina, kad, rodės, nebesuturės per kraštus besiliejančių jausmų.

— Aš tave myliu. Žinau, kad turėjau tau pasakyti anksčiau, bet norėjau parodyti. Norėjau, kad pamatytum mano širdį — paveikslą. Norėjau, kad pamatytum, kaip man tavęs reikia, suprastum, kaip trokštu su tavimi mylėtis. Žodžiai ir lieka tik žodžiais. Tikiuosi, kad mano veiksmai iškalbingesni. Dar niekada nejaučiau nieko panašaus. Kalbėjai apie tai, kad žmonės mėgina kitus valdyti, ir aš veikiausiai tuo patikėjau. Bet tu buvai tokia drąsi, tokia užburianti. Tavo meilė kūdikiui, tavo stiprybė, viskas, kas susiję su tavimi, paveikė mane taip stipriai, kad nebegalėjau suvaldyti savo jausmų. Troškau tavęs it pamišęs. Man reikėjo tavęs. Tai, — jis kiek patylėjo, — mane išgąsdino. Nenorėjau taip smarkiai, taip aistringai mylėti moters. Bet tu nepalikai man jokio pasirinkimo. Negalėjau susivaldyti ir nepamilti tavęs.

— Maniau, kad tu nebenori kūdikio. Arba dėl to, kad kūdikis tavo, nebenori manęs.

— Ką?

— Viskas prasidėjo, kai paskambino gydytoja. Pagalvojau, kad gal tave slegia mintis, jog susiesi save su manimi, būsi tėvu. Maksai, juk tu to nesirinkai. Tu nepasirinkai manęs ir aš...

— Ne, aš nepasirinkau tavęs. Tu buvai man skirta. Nežinau, kas man geriau. Galiu tik dėkoti už šią dangiškąją malonę.

— Kas sakė, kad tu — prastas kalbėtojas?

Maksimas pasilenkė ir ją pabučiavo, švelniai erzindamas ją lūpomis. Elisona prasižiojo ir atsiduso, nes ją užliejo visiška palaima.

— Man daug geriau sekasi bendrauti kitaip, — atsakė jis.

— Parodyk.

— Su didžiausiu malonumu, visą likusi gyvenimą.

Epilogas

Princesė Elijana Rosi atėjo į šį pasaulį iš mamos paveldėjusi auksinius plaukus, o iš tėvo — plaučius. Bent jau taip sakė Elisona.

— Ji — gražuolė. Visai kaip mamma, — įvertino Maksimas, pasilenkdamas pabučiuoti abiejų savo moterų. Tėvu jis tebuvo vos kelias valandas, bet šios buvo pačios nuostabiausios jo gyvenime. Per pastaruosius kelis mėnesius jo meilė Elisonai tik gilėjo. Žvelgdamas į ją, laikydamas Elijaną, jautėsi toks laimingas, kad, rodės, nebeišlaikys.

— Ji alkana, — pasakė Elisona, prasegdama ligoninės marškinius ir priglausdama dukrelę prie krūties. Maksimas niekada nebuvo matęs nieko nuostabesnio.

— Turėkime daug vaikų, — pareiškė jis, staiga sužavėtas ateityje laukiančių stebuklų.

Elisona dėbtelėjo į jį.

— Prieš siūlydamas ką nors panašaus, gal bent palauktum, kol atsigausiu?

Maksimas susigėdęs žvilgtelėjo į ją.

— Gerai sakai.

— Vieną dieną ji taps karaliene, — švelniai nutęsė Elisona.

— Taip, — pritarė Maksimas, — bet kol kas ji — tik mūsų mažoji dukrytė, ir padarysime viską, kas nuo mūsų priklauso, kad ji kiek įmanoma ilgiau tokia ir liktų.

Maksimas pažvelgė į rausvą ryšulėlį.

— Neskubinsiu jos suaugti.

— Žinote, prince Maksimai Dandželo Rosi? — Žiūrint į jį, vario spalvos Elisonos akys spinduliavo meile ir vyras išsigando, kad šis jausmas per stiprus. — Manau, kad šiandien tave myliu dar labiau nei vakar.

Maksimas pasilenkė ir vėl pabučiavo Elisoną, mėgaudamasis jos lūpų saldumu.

— Aš jaučiu tą patį. Ir manau, kad rytoj tave mylėsiu dar karščiau.

Content

Ейтс Мейси Itališkas netikėtumas