Синцзянь Гао

Dvasios kalnas

Iš šiuolaikinės kinų kalbos vertė

Agnė Biliūnaitė

Turinys

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

73

74

75

76

77

78

79

80

81

Apie autorių

Išnašos

1

Esi priverstas kratytis senu tarpmiestiniu kledaru, miesto autobusų parkai tokius nurašo į užtarnautą poilsį tik tada, kai šie nebetinka net kalnų keliams, beje, kelias taip pat pilnas duobių duobelių, šitaip nuo ankstyvo ryto prasikratęs ištisas dvylika valandų, pagaliau išlipi čia — rajono centre, įsikūrusiame šalies pietuose.

Ant pečių — kuprinė, rankoje — susuktos kelnės, priešais — stotis nubarstyta ledų pagaliukais ir popieriukais, tolėliau — autobusų aikštelės, pilnos apkramtytų cukranendrių.

Žmonės lipa iš autobusų ir į juos, zuja po aikštelę, vyrai glėbiuose spaudžia didelius bei mažus ryšulius, moterys glaudžia vaikus. Gauja jauniklių tuščiomis rankomis traukia iš kišenių saulėgrąžas, įsimeta po vieną į burną, suspaudžia lūpomis ir, elegantiškai triaukštelėję, išspjauna lukštą lauk — švarus ir tiksliai atliekamas valgymo ritualas, nevaržomas vietinių elgesys. Tai jų gimtasis miestas ir jų gyvenimas, be įstatymų, bet ir be laisvės. Ant šito žemės lopo jie kūrėsi karta po kartos, tuo tarpu tu dar tik išsiruošei į savo ilgąjį ieškojimų kelią. Tie, kurie iš čia iškeliavo anksčiau, nebuvo matę autobusų stočių ir vargu bau ar turėjo mašinas, vandens kelius įveikdavo juodomis burinėmis valtelėmis, sausumos kelius — nuomotais vežimais, o visiški skurdžiai pasikliaudavo pora batų. Tuo tarpu šiandien jie vienas po kito grįžta atgalios iš kito Ramiojo Vandenyno kranto. Jeigu ne mažais miegamaisiais vagonais, tai didžiuliais, gerai kondicionuojamais automobiliais. Prakutę, išgarsėję arba ir nieko neužgyvenę, tik nusenę, bet ilgainiui visi čia atkanka, juk kas gi nejaučia nostalgijos savo gimtajam kraštui? Apskritai pradžioje nė trupučio nejaudinusios mintys apie mirtį apninka vos palikus šį žemės lopinėlį. Vieni atvyksta, kiti išvyksta, bet visi pabrėžtinai garsiai kalbasi ir demonstratyviai juokiasi, nė trupučio nesivaržydami, atsipalaidavę. Susitikę bičiuliai nemėgdžioja miestiečiams įprastų bereikšmių pasisveikinimo ritualų — galvos linktelėjimo ir rankos spustelėjimo. Jie arba šūkteli vienas kitą vardu arba, priėję iš už nugaros, netikėtai patapšnoja delnu per petį, arba glėbesčiuojasi, ir ne tik moterys su moterimis. Štai prie mašinų plovyklos kaip tik dvi jaunos, guvios merginos laikosi susikibusios už rankų ir nesustodamos čiauška. Čionykščių moterų tarmė maloni ausiai, besiklausydamas lyg netyčia mesteli žvilgsnį į jų pusę, toji, kuri nugara į tave, ryši indigo raštais išmarginta skarele, tokia skarelė ir ypatingas jos rišimo būdas buvo perduodamas iš kartos į kartą, o šiandien atrodo labai neįprastai. Nejučia imi artintis prie jų, toji, kuri pasirišusi skarelę ir nusmailinusi jos kampučius, išdidžiai atmeta galvą — veidas tikrai gražus. Visi penki veido bruožai1 smulkūs ir dailūs, kūnas grakštus. Prislenki visai prie pat jų — abiejų rankos vienodai paraudusios ir sugrubusios, pirštų nareliai vienodai drūti. Juodvi greičiausiai pas gimines ir draugus išsirengusios ar į tėvų namus pargrįžtančios jaunamartės, sifu, nors čionykščiai sifu vadina išskirtinai tik sūnaus žmoną, tuo tarpu šiauriečiai taip, patraukdami per dantį, vadina visas ištekėjusias jaunas moteris. Tapusi žmona, moteris turi sutuoktinį vadinti laogong, tavo laogong, mano laogong, čionykščių savita tarmė, nors visi mes — to paties Geltonojo Imperatoriaus vaikaičiai, tos pačios kalbos ir tos pačios rasės atstovai.

Negali tiksliai paaiškinti, kodėl čia atvykai, tiesiog traukinyje atsitiktinio pokalbio metu ausis užkliuvo už vietovardžio Lingšanis. Tas žmogus sėdėjo priešais tave, tavo arbatos puodelis stovėjo priešais jo arbatos puodelį, paklusdami traukinio vibracijai, dviejų puodelių dangteliai retkarčiais susiliesdami barkšteldavo. Jeigu jie būtų taip nuolat barškėję arba kartą barkštelėję ir nustoję, viskas būtų pasibaigę visai kitaip. Tačiau tiems arbatos puodelių dangteliams bebarškant, tu ir jis staiga vienu metu ištiesėt rankas, norėdami juos atitraukti vieną nuo kito, bet šie, kaip tyčia, nutilo. O kai judu apsigalvoję nuleidote rankas, dangteliai vėl ėmė barškėti. Jis ir tu dar sykį abu kartu kilstelėjote rankas, bet visa vėl nutilo. Judu čia pat prapliupote juoktis. Pasiėmėte kiekvienas savo puodelį ir įsitraukėte į pokalbį. Pasiteiravai jo, kur šis bekeliaująs.

— Į Lingšanį.

— Kur?

— Į Lingšanį, ling reiškia sielą arba dvasią, o šan — kalną.

Esi viską išmaišęs nuo Pietų iki Šiaurės, įkopęs į daugelį žymiausių kalnų, bet tokios vietos dar nebuvai girdėjęs.

Priešais sėdintis pašnekovas užsimerkė ir užsnūdo. Esi iš tų žmonių, kuriems paprastai sunku taip lengvai atsikratyti smalsumo, tad geidei sužinoti, kas tai per vieta, kurią savo kelionėse pražiopsojai. Negana to, buvai išalkęs ko nors naujo, todėl negalėjai tverti neišsiaiškinęs daugiau apie iki tol negirdėtą vietą. Palinkai prie jo, teiraudamasis, kur yra tas Lingšanis.

— Prie upės Jou2 ištakų, — jis atmerkė akis.

Kur yra minėtoji upė Jou, tu taip pat neturėjai žalio supratimo, bet dar kartą klausti buvo negražu. Tu tik linktelėjai galva, ir tas linktelėjimas galėjo reikšti ir: gerai, ačiū; ir: o, tai ta vieta, žinau. Tai leido tau išlaikyti pranašumą, bet nenumalšino smalsumo. Po kiek laiko visgi pasiteiravai, kokiu būdu ten nukakti ir kaip pasiekti kalną.

— Gali važiuoti traukiniu iki pusstotės, kuri vadinasi Uidženis, tada perlipk į valtelę ir plauk Jou upe prieš srovę — ir pasieksi.

— O ten kas — įspūdingi kalnų ir upių vaizdai? šventyklos? ar kažkokie istoriniai paminklai? — apsimetei abejingu.

— Ten išlikusi pirmapradė gamta.

— Ar ten yra pirmykščių miškų?

— Žinoma, ir ne tik miškų.

— Bet ir laukinių žmonių? — pajuokavai, norėdamas paerzinti.

Jis šyptelėjo, tačiau nesirengė toliau juokauti nei užsiiminėti autoironija, o tai tave dar labiau provokavo. Privalėjai žūtbūt išsiaiškinti, kokiais keliais traukė žmogus, sėdintis priešais.

— Užsiimi ekologiniais tyrinėjimais? esi biologas? paleoantropologas? archeologas?

Jis keliskart papurtė galvą, o galiausiai tarė:

— Mane labiau domina gyvi žmonės.

— Tada tikriausiai esi liaudies papročių tyrinėtojas? sociologas? antropologas? etnologas? tai gal korespondentas? nuotykių ieškotojas?

— Esu mėgėjas visose šiose srityse.

Jūs abu ėmėte juoktis.

— Mėgėjas profesionalas!

Juokdamiesi galutinai atsipalaidavote. Jis prisidegė cigaretę ir, lyg prisukama dėžutė, ėmė pasakoti įvairiausius stebuklus, susijusius su Lingšaniu. Galiausiai, tau primygtinai prašant, išardė tuščią cigarečių pakelį ir ant jo vidinės pusės nubraižė maršrutą iki Lingšanio.

Šiaurėje šituo metų laiku jau vėlyvas ruduo. Bet vasaros karštis dar neatlėgsta. Kol saulė nenusileido už kalnų, vis dar labai karšta, kūnas tiesiog svyla, nugara žliaugia prakaitas. Išeini iš stoties, apsižvalgai, priešais kaip tik nedidukė pakelės užkandinė, viena iš tų senamadiškų, kurių pirmo aukšto fasadai apkalti lentomis, vaikštant viršuje grindys grėsmingai girgžda, o pagalvės ir paklotai siaubingai pajuodę nuo laiko ir blizga riebalais. Negana to, išsimaudyti įmanoma tik sulaukus tamsos, apsipilant kūną vandeniu iš praustuvės siauram drėgnam kiemely. Tai vieta, kur apsistoja iš kaimų pirkti ir parduoti atvykę amatininkai.

Dar toli iki saulėlydžio, todėl gali pasiieškoti švaresnio viešbučio. Linguoji gatve su kuprine ant nugaros po čia įsikūrusį rajono centrą, vildamasis rasti bent vieną užuominą — galbūt parduotuvės iškabą, galbūt pavadinimą, galbūt nugirsti pokalbyje „ling šan“ — tie du hieroglifai nuramintų ir patvirtintų, kad nesuklydai, ir, sukoręs ilgą bei varginantį kelio galą, galiausiai nelikai apgautas. Žvalgaisi aplink, kad netyčia nepražiopsotum kokio ženklo. Iš autobuso drauge su tavimi neišlipo daugiau nė vienas bent kiek panašesnis į turistą. Tai, kad esi keliautojas, išduoda ir tavo apranga. Avi lengvais, tvirtais, specialiai kalnams pritaikytais kelioniniais batais, ant pečių užmesta kuprinė su diržais — gatvėje taip apsirengusio nesutiksi nė vieno. Be to, miestelis nėra tokia vieta, kur paprastai lankosi jaunavedžiai ar pasiturintys pensininkai. Tokias vietas turizmas pakeičia, jose ima stoti didžiuliai turistiniai autobusai, visur galima įsigyti turistinių žemėlapių, parduotuvėlės ir kioskai prisipildo turistinių kepuraičių, turistinių marškinėlių ir turistinių skarelių su išspausdintu vietovardžiu, kurį savo pavadinimuose ima linksniuoti specialūs viešbučiai užsieniečiams „tik užsienio valiuta“, nakvynės namai ir sanatorijos „vietiniams tik su leidimais“ ir, kas be ko, maži privatūs svečių namai, besistengiantys nugriebti klientų. Pakliuvai ne į tokią vietą, kur žmonės atvyksta pasilinksminti, pasidairyti vieni į kitus, pasistumdyti pergrūstuose saulėtuose miesteliuose pietinėje kalno papėdėje, kur voliojasi arbūzų žievės, limonado buteliukai ir skardinės, vyniojamasis sumuštinių popierius ir tušti cigarečių pakeliai. Anksčiau ar vėliau ši vieta taip pat neišvengs tokio likimo. O tuo tarpu gali pasidžiaugti, turėdamas unikalią galimybę mėgautis ramybės oaze, kol jos dar neužstatė paviljonais, transliavimo stotimis ir daugiaaukščiais biurų pastatais, kol reporterių blykstės ir įžymybių autografai vis dar priešaky, turėtum jaustis laimingas, tačiau jautiesi sunerimęs. Šioje gatvėje irgi nė menkiausių turizmo industrijos apraiškų, nejaugi apsirikai? Geriau pagalvojus, pasikliauni vien ant cigarečių pakelio, esančio švarko kišenėje, nupaišytu maršrutu, traukinyje atsitiktinai sutiktu mėgėju profesionalu, net nesigilinant į tai, kad jo informacija gali remtis viena ausim nugirstais gandais, bėda ta, kad negali grįžti ir patikrinti, ar tai tebuvo lengvabūdiški paistalai. Nepastebi nė vieno tikro turistinio simbolio, netgi daugybė naujutėlaičių iškabų nebando pasipelnyti iš tų dviejų hieroglifų. Žinoma, Lingtai3, Lingciu4, Lingįan5 ir kitų į Lingšanį panašių vietovardžių provincijos žemėlapyje aptikti visai nesunku. Privalai sužinoti, ar tokiuose senovės istorijos užrašuose ir knygose, kaip šamanistinis „Jūrų ir kalnų kanonas“ ar senasis geografijos metraštis „Vandens kanono komentarai“, minimas Lingšanis yra realiai egzistuojanti vieta, juk ir Buda būtent Lingšanyje padėjo nušvisti brahmanui Mahakašiapai6. Tikrai nesi kvailas, tad turėtum pasukti smegenis ir pagal piešinėlį ant cigarečių pakelio susirasti bent jau miesteliūkštį, kuris vadinasi Uidženis, nes tai tavo raktas į Lingšanį.

Grįžti į autobusų stotį, užeini į laukimo salę, bet judriausia visame šiame kalnų miestelyje arterija tokiu dienos metu visiškai tuščia. Bilietų kasa ir pašto perlaidų langelis tvirtai užkalti medinėmis lentomis iš vidaus, kelis kartus pabeldi — nė menkiausio krustelėjimo. Informacinio kiosko irgi nėra, todėl tiesiog įdėmiai įsistebeiliji į galvos aukštyje virš bilietų kasos langelio surašytus sustojimų pavadinimus: Ilgasis kaimas, Smėlio plynė, Cemento fabrikas, Senoji plytinė, Auksinis arklys, Derliaus metai, Potvynio vandenys, Drakono užutekis, Persiko žiedlapių įlanka... kuo toliau, tuo gražiau, tačiau tarp jų nėra tavo ieškomų pavadinimų. Nepaisant to, kad čia tik nedidelis miestelis, jį kerta net keletas maršrutų. Per dieną pravažiuoja iki penkių šešių maršrutinių autobusų, tuo turistiniu keliu. Trumpiausiu maršrutu kursuoja tik vienas autobusas, nes, matyt, tai mažiausiai lankoma vietovė. Staiga pastebi, kad galinė šio maršruto stotelė yra Uidženis, visai nekrintanti į akis, paprasta kaip ir bet kuris kitas vietovardis, šiame pavadinime nebuvo nieko mistiško. Vis tik pasijunti, lyg netikėtai būtum suradęs vieną beviltiškai užnarplioto siūlų kamuolio galą, nereikia nė sakyti, kokia džiaugsmo ir palengvėjimo banga pagaliau užlieja tavo širdį. Bilietą reikės nusipirkti rytoj ryte, likus valandai iki autobuso. Iš patirties žinai, kad pakliūti į tokį, vieną kartą per dieną važiuojantį, kalnų autobusą prilygsta mūšiui, bet jeigu esi pasiruošęs kovoti, tereikia ryte užsiimti eilę.

O kol kas turi marias laiko, kuprinė šiek tiek nuspaudė pečius. Palengva žengi gatve, keldami didžiausią triukšmą, pro šalį zuja medienos prikrauti sunkvežimiai. Atkreipi dėmesį, kad miestelį kertantis siauras vieškelis dar triukšmingesnis, juo pirmyn atgal traukia automobiliai, pypdami ir kaukdami, ausiai nepakeliamam triukšmui akompanuoja keleivinių autobusų konduktorės, persisvėrusios per langus ir iš visų jėgų daužančios skardinius autobusų šonus. Kažin, ar pėsčiajam čia išvis įmanoma pereiti į kitą pusę.

Abipus gatvės vienas prie kito prisiklijavę ir vienas į kitą kaip du vandens lašai panašūs seni mediniai namukai, pirmame aukšte įsikūrusios parduotuvėlės, antrame — išdžiaustyti skudurai: kūdikių vystyklai, moteriškos liemenėlės, trumpikės, užlopytais klynais, ir gėlėti-raštuoti-languoti patalai, tarsi nežinomų pasaulio valstybių vėliavos, besiplaikstantys virš verpetuojančio gatvės triukšmo ir kylančių dulkių bangų. Šalikelės pilnos betoninių elektros stulpų, akių aukštyje aplipdytų įvairiausiais plakatais ir skelbimais. Vienas — apie prakaito kvapo gydymą — ypač patraukia tavo dėmesį, ne dėl to, kad patį kankintų prakaito kvapas, bet dėl įmantrios skelbimo kalbos, kuriame žodžiai, einantys po „Prakaito kvapas“, buvo sugrūsti į laužtinius skliaustelius:

[Prakaito kvapas (dar kitaip vadinamas nemirtingųjų kvepalais) yra vienas iš šlykščių negalavimų, jo dvokas kenkia reputacijai pykina aplinkinius. Žmonių, kuriems dėl šios priežasties pašlijo santykiai su draugais ar sužlugo didžiausias gyvenime įvykis — vedybos, tikrai apstu. Prakaitas stato į nepatogią padėtį jaunus vaikinus ir merginas pokalbiuose dėl tarnautojo pareigų ar stojant į karinę tarnybą, sukelia nesibaigiančias kančias ir nepakeliamą sielvartą. Šiandien mes galime Jums pasiūlyti naujos kartos kompleksinį gydymą, pajėgų akimoju be pėdsako išnaikinti prakaito kvapą, vaisto efektingumas — iki 97,53%. Kad gyvenimas būtų džiaugsmingas ir Jūsų nekankintų nesėkmės — ateikite ir išgykite...]

Pasiekus akmeninį tiltą, prakaito nelieka nė kvapo. Pučia vėjas, aplink tvyro maloni gaiva, akmeninio tilto poliai nardo plačios upės paviršiuje, nors pats tiltas asfaltuotas, tačiau abiejose pusėse ant spalvotų akmeninių kolonų tupi nežinia kuriais laikais iškaltos, neabejotinai ilgą istoriją menančios beždžionės. Kad atgautum kvapą, atsiremi į kietą cementinį turėklą ir pažvelgi žemyn į dvi tilto sujungtas miestelio puses: abiejuose krantuose juodų čerpių stogai, kaip žvynai, nubanguoja vienas už kito ir pranyksta tolumoje. Tarp dviejų kalnų įsispraudęs upės slėnis su aukso spalvos ryžių laukais, inkrustuotais žaliomis bambukų giraitėmis. Skaidriai mėlynas upės vanduo neskubėdamas srūva smėlėta upės vaga, prie akmeninio tilto pažaliuodamas, o ties tilto atramomis įgaudamas sodraus juozgano žalumo, įveikęs tiltą, ima kunkuliuoti, o sūkuriai išputoja baltom putom. Dešimties metrų aukščio akmeninėje krantinėje sužymėti vandens lygio pokyčiai, nauji pilkšvai geltoni brūkšniai tikriausiai atsirado po pernykščių vasaros potvynių. Ar galėtų tai būti upė Jou? Ar jos ištakos veda į Lingšanį?

Saulė artėja prie laidos, oranžinis diskas, sklidinas skaistaus spindesio, jau nebeakina. Pažvelgi į kalnų properšoje įstrigusį žemės lopą, kalnų virtinės viena paskui kitą nusivynioja į tolį, lyg dūmai, lyg rūkas, virstantis juodais dantimis, artėjančiais link skaistaus saulės kūno ir gabalėlis po gabalėlio iškandančiais įkaitusius jos kraštelius. Ji vis labiau apsipila kraujo raudoniu, suminkštėja ir sutrupa žėruojančiais atspindžiais į upės įlanką, susiliedama su romiai mėlyna vandenų spalva ir banguodama kartu, lyg svinguotų. Raudonojo disko likučiai pagaliau pasiekia tamsų slėnio dugną ir nurimsta, santūriai išlaikydami buvusią didybę, o tada išsprūsta garsai. Ir sunku besupaisyt, ar tai jie, ar tai tavo širdies gelmėse kylantis aidas pasklinda aplink, kol galiausiai, viską trumpam supurtęs, susigūžia ir ant pirštų galiukų tipena, kol paslysta ir susmunka į tamsiaveidžius kalnų šešėlius, kai vakaro žara vyno raudonyje galutinai paskandina dangų. Ausyse triukšmingai vartosi vakaro vėjas ir vėl, kurtinančiai signalizuodami, pro šalį pralekia automobiliai. Pereini tiltą ir randi šviežiai įmūrytą akmens plokštę, kurioje matyti iškaltas ir raudonais dažais paryškintas užrašas: „Amžinosios Ramybės tiltas, pradėtas statyti Songų dinastijos7 trečiaisiais Kaijuanio valdymo metais. 1962 m. rekonstruotas. 1983 m. įamžintas šia atminimo lenta.“ Kartu tai įamžina ir turizmo industrijos šioje vietoje pradžią.

Už tilto stovi du nedidukai prekystaliai. Kairėje suvalgai dubenėlį tofu8, vadinamoji gatvių ir skersgatvių prekyba šios rūšies delikatesais, pagardintais prieskoniais, daugelyje rajonų buvo išnykusi, tačiau pastaruoju metu atgimsta kaip šeimyninis tofu verslas, dešinėje sutaršai du ką tik nuo ugnies, todėl karštut karštutėlius, apetitą žadinančius sezamo aliejuje keptus sezamo sėklų pyragėlius, tada prie vieno iš prekystalių, nebepameni prie kurio, išlaižai dubenėlį saldžių juansiao virtinukų, apkeptų ryžių vyne. Jie sulig dideliais perlais. Be abejo, nesi toks pedantiškas, koks buvo ponas Ma Antrasis, keliavęs aplink Vakarinį Ežerą, bet taip pat pasižymi velnišku apetitu. Mėgaujiesi, skanaudamas šiuos protėvių laikų patiekalus, ir klausaisi, kaip mezgasi šneka tarp šeimininko ir klientų, dauguma jų vietiniai ir pažįsta vieni kitus, tu taip pat stengiesi pamėgdžioti minkštą vietinių akcentą ir įsiterpti į pokalbį. Metų metus gyvenai didmiestyje ir norėtum atgaivinti savyje tėviškės dvasią, norėtum turėti tėviškę, kad būtų į ką atsiremti, kad sugebėtum grįžti į vaikystę, kad susirinktum ten išbarstytas atmintis.

Galiausiai atsiduri šiapus tilto ir senoje gatvelėje pažaliavusiu grindiniu randi viešbutį, grindys ką tik pramazgotos, beveik švarios. Užsisakai atskirą kambarėlį, viduje kėpso platus gultas, ant jo drykso bambukinis demblis. Sunku pasakyti, ar medvilninė antklodė atrodo pilka todėl, kad nebeatsiskalbia, ar todėl, kad tokia jos tikroji spalva, po gultu randi taukuotą pagalvę, bet šveiti ją atgal, nes, laimei, pasitaikė karšta diena, ir tau patalynės neprireiks. Šią sekundę labiausiai trokšti tik vieno — nusimesti smagiai pasunkėjusį kelioninį krepšį, nusiprausti ant kūno nusėdusias kelio dulkes bei dvokiantį prakaitą ir nuogas iki juosmens išsitiesti ant lovos. Kaimynystėje pasigirsta riksmai, aišku kaip dieną — ten lošiama kortomis. Jus skiria tik medinė sienelė, pro skyles popieriuje, kuriuo užklijuoti įtrūkimai, gali įžiūrėti blankius kelių pusnuogių vyrų siluetus. Nesi toks pavargęs, kad galėtum tiesiog taip imti ir užmigti, keliskart pabarbeni į sieną, iškart susilaukdamas garsaus kvatojimo iš anapus. Akivaizdu, kad jie juokiasi ne iš tavęs, o patys iš savęs, turbūt kažkas laimėjo, o kažkas pralaimėjo, ir pralaimėjusysis, kaip visada, puolė ginčytis. Bet jie juk lošia susirinkę viešoje vietoje, viešbutyje, gali duot ranką nukirst, kad ir jų kambaryje ant sienos priklijuotas visuomeninio saugumo tarnybos viešas nurodymas, aiškiai draudžiantis visų pirma — lošimus, o visų antra — prostituciją. Nusprendi pasižiūrėti, ar įstatymas čia iš tikrųjų veikia. Užsivelki drabužius, išeini į koridorių ir pasibeldi į pusiau praviras kambario duris. Belstis beprasmiška, viduje vis viena triukšmas ir niekas neatsiliepia. Tada tu tiesiog atsidarai duris ir užeini, vidury kambario pūpso krūva patalų, aplink susėdę keturi pusamžiai vyrai grįžteli ir sužiūra į tave, tačiau šokas ištinka ne juos, o tave. Keturi vyrai, keturi besivaipantys, popierinėmis juostelėmis apklijuoti veidai, apklijuoti netikėčiausiose vietose: ant lūpų, nosies, antakių ir skruostų, išvydęs tokį vaizdą nebežinai, ar čia pasibjaurėti, ar nusijuokti. Tuo tarpu jie nesijuokia, tik spokso į tave — juk tai tu juos sutrukdei, savaime suprantama, kad keli iš jų atrodo pasipiktinę.

— A, jūs tik žaidžiate kortomis, — tai geriausia, ką galėjai suregzti, mėgindamas atsiprašyti.

Jie tęsia lošimą. Ilgos popierinės kortos sužymėtos raudonais ir juodais ženklais, panašiais į tuos, kurie naudojami madžonge9. Be to, šis žaidimas taip pat turi Dangaus Vartus ir Pragaro Kalėjimą. Laimėtojas baudžia pralaimėjusįjį, atplėšdamas laikraščio skiautelę ir priklijuodamas ją pažymėtoje vietoje ant pralaimėjusiojo veido. Nesvarbu, ar tai tik išdaiga, ar būdas nuleisti garą, ar sąskaitų suvedimas, bet tai lošėjų susitarimas, ir jo prasmė kiekvienam prašalaičiui neatskleidžiama.

Grįžti į savo kambarį, atsiguli, paluby ant elektros lemputės — keturios dėmės, sudarytos iš vienas prie kito sutūpusių moskitų taškelių, kaip daigų kanapių laukuose, vos išjungus lempą, jie nusileis žįsti tavo kraujo, todėl paskubomis nuleidi tinklelį, jis siauras ir apvalus, viršuje — metalinis žiedas, virš jo — bambukinė juostelė. Jau šitiek metų nebemiegi po tokiu tinkleliu ir nebesugebi, kaip anksčiau, susirangęs po juo leistis sapnų ir svajonių takais, šiandien baiminiesi, kokie sunkumai laukia rytoj. Praktiškai jau esi išmokęs ir sužinojęs viską, ką tau būtina žinoti, tai ko dar čia ieškai? Kai vyras pasiekia savo gyvenimo vidurį, ar neturėtų jis ieškoti ramaus ir stabilaus gyvenimo, ne per daug varginančio darbo, ne per aukštų ir ne per žemų pareigų, vesti, tapti vaikų tėvu, sukurti patogius namus, padėti santaupas į banką ir kas mėnesį jas papildyti, kad turėtų kažkiek senatvei ir dar truputį būsimoms kartoms?

2

Būtent čia, Čiang regione, pusiaukelėje į Čionglai kalną, tarp Činghai-Tibeto kalnyno ir Sičuanio baseino įsiterpusioje pasienio zonoje, kalnų tarpeklyje, kur visdar gyvena čiangų tauta susiduriu su pirmykštės kultūros reliktu — gyvu ugnies garbintoju. Beveik visos tautelės garbindavo protėvių joms perduotą ugnį, šventu ritualu išlaikydamos ir kultūrinį tęstinumą. Štai ir jis dabar sėdi priešais ugniakurą, iš dubenėlio geria ryžių degtinę, sulig kiekvienu gurkšniu pamirkydamas pirštus ir pašlakstydamas suanglėjusias pliauskas, kurios triukšmingai suburbuliuoja ir ima kaišioti pamėlusius liepsnų liežuvius. Staiga susiprotėju, kad aš iš tikrųjų esu.

— Tai Ugniakuro dievo dėka mes galime valgyti ir gerti, — sako jis.

Šokinėjanti pašvaistė apšviečia jo liesus skruostus, aukštą nosies tiltą ir skruostikaulius. Sakosi esąs iš čiangų tautos, kilęs iš Gengda10 kaimelio. Nepatogu taip iš karto užsipulti žmogų klausimais apie demonus ir dvasias, todėl sakau, kad atvykau čia tyrinėti kalniečių liaudies dainų. Ar šiuose kalnuose dar esama tradicinių šokių ir dainų meistrų? Jis prisipažįsta, kad kaip tik yra vienas iš tokių. Anksčiau aplink laužus — ir vyrai, ir moterys — visi kartu šokdavo, kol prašvisdavo. Bet vėliau tai buvo uždrausta.

— Kodėl? — puikiai žinau, bet tyčia klausiu, tikriausiai nesu nuoširdus.

— Berods dėl Kultūrinės Revoliucijos11. Buvo paskelbta, kad dainų žodžiai netinkami, todėl teko dainuoti iš „Mao Dzedongo Citatų“12 knygelės.

— O po to? — tyčia vėl provokuoju, tai ima virsti įpročiu.

— O po to nebeliko kam dainuoti. Šiandien žmonės irgi šoka, bet jaunimas mažai ką bemoka, todėl aš stengiuosi juos pamokyti.

Paprašau ką nors pademonstruoti, ir jis, nė kiek nesivaržydamas, atsistoja, žengia kelis žingsnius ir uždainuoja. Jo balsas žemas, sodrus, todėl skamba paprastai ir nuoširdžiai — dangus nepagailėjo geros gerklės. Įsitikinu, kad šis žmogus tikrai yra iš čiangų tautelės, nors statistikos nurodomi vadinamųjų etninėms grupėms13 priklausančių gyventojų skaičiai kelia abejonių. Girdėjau, kad aukštesniesiems organams žinomas ne vienas atvejis, kai kinas užsiregistruoja tibetiečiu ar čiangu tam, kad išsisuktų nuo gimstamumą ribojančių įstatymų14 ir galėtų susilaukti daugiau vaikų.

Jis dainuoja vieną dainą po kitos. Sakosi esąs didelis linksmuolis — ir aš juo tikiu — pasakojo išsivadavęs iš savo ankstesnių prievolių ir pasirinkęs būti kalnų žmogumi, tikru linksmų plaučių kalnų seneliu, nors visa galinti romantiška jaunystė seniai praėjo.

Pasirodo, jis taip pat moka gausybę užkeikimų, kuriuos naudoja medžiotojai, eidami į kalnus. Dažniausiai tai vadinama juoduoju kalnų menu, arba piktąja magija. Jis neišsisukinėja, yra šventai įsitikinęs, kad šie užkeikimai gali priversti laukinį žvėrį lįsti į spąstus ar leistis įviliojamam į aklavietę. Tokie burtai, žinoma, naudojami ne tik tada, kai žmogus eina prieš laukinį žvėrį, bet ir tada, kai žmogus keršija žmogui. Juodosios kalnų magijos auka niekada nebesuranda kelio ir amžiams pasilieka kalnuose. Ji virsta demonu-uola. Esu girdėjęs kalbant apie tai, kai buvau vaikas: žmogui ilgai keliaujant per kalnus, užslenka naktis, ir staiga prieš akis išdygsta siena, skardis arba giliausia upė — eik kaip nori — nepraeisi. Jei užkeikimas neatšaukiamas, kojos toliau nė žingsnio nebegali žengti, trypčioja vietoje. Tik išaušus žmogus supranta, kad visą tą laiką suko ir suko ratus vienoje vietoje. Galiausiai nelaimėlis pasijunta atsidūręs aklavietėje — tai vienareikšmiškai baigiasi mirtimi.

Jis beria rečitatyvu vieną užkalbėjimą po kito, kaip vėrinį, nan nan na na, dešimt kartų greičiau nei tada, kai dainavo — svinguodamas, ramiai, neskubėdamas. Negaliu suprasti nė žodžio, bet mane užburia pačios kalbos kerai, tirštėjanti baimingos mistikos atmosfera, pasklindanti po buveinę, pilną juodų kaip degutas dūmų. Ugnies liežuviai, aplipę metalinį troškintos avienos katiliuką, įžiebia jo akyse kibirkštėles. Viskas taip realu.

Tuo pat metu, kai tu ieškai kelio į Lingšanį, aš klaidžioju palei Jangdzę, ieškodamas būtent šitokios realybės. Dar visai neseniai buvau užkluptas sunkaus išbandymo: gydytojas man klaidingai diagnozavo plaučių vėžį. Mirties dievas iškrėtė pokštą, bet man pavyko įveikti tą demoną-uolą, todėl galiu save laikyti laimės kūdikiu. Gyvenimas man vėl pilnas gaivumo, nes ryžausi tam, kam seniai reikėjo ryžtis — palikau suplėkusią, užterštą aplinką ir sugrįžau atgal į gamtą, ieškodamas tikrojo gyvenimo.

Toje suplėkusioje aplinkoje buvau mokomas, kad gyvenimas yra literatūros šaltinis, o literatūra privalo būti ištikima gyvenimui, ištikima gyvenimo realybei. Bet bėda ta, kad aš atskyriau save nuo gyvenimo ir netgi atsukau nugarą gyvenimo realybei, gyvenimo realybė man nebesutampa su išorine gyvenimo puse, šioji gyvenimo realybė, arba, kitaip sakant, gyvenimo vidinė esmė, iš esmės skiriasi nuo to, kas regima plika akimi. Nusisukau nuo gyvenimo realybės, nes padėjau išsikeroti gyvenime daugybei vaizdinių, tačiau negalėjau iš tikrųjų atspindėti gyvenimo ir galiausiai pasukau tikrovę iškreipiančiu keliu.

Nežinau, ar dabar jau esu teisingame kelyje, tačiau bet kuriuo atveju vis tik pasilikau nuošaly nuo tos triukšmingos literatūros pasaulio arenos, be to, ištrūkau iš savo cigarečių dūmuose paskendusio kambario. Jame buvo priversta tiek knygų, kad nebeliko kuo kvėpuoti. Visos tos knygos teigė ir įrodinėjo pačias įvairiausias tiesas: nuo istorinės tiesos iki tiesos, kaip tapti žmogumi. Tikrai nežinau, kokia prasmė iš tokios gausybės tiesų, bet vis tiek įsipainioju šitoj tikrovių raizgalynėje, spurdu jų tinkle, lyg į voro tinklą įkliuvęs vabalėlis. Laimei, gydytojas, pranešęs klaidingą diagnozę, išgelbėjo mano gyvenimą. Jis buvo ganėtinai romus, leido man pačiam sulyginti dvi viena po kitos padarytas krūtinės ląstos fotografijas: kairiajame plautyje nuo antrojo šonkaulio iki trachėjos sienelės aiškiai matėsi šešėlis. Situacijos nebegalėjo išgelbėti net dalinis plaučio pašalinimas. Šitokia išvada buvo savaime suprantama. Mano tėvas taip pat pasimirė nuo plaučių vėžio, praėjus vos trims mėnesiams nuo diagnozės, tą kartą — teisingos, kurią, beje, paskelbė tas pats gydytojas. Aš pasitikėjau jo medicinine praktika, jis pasitikėjo mokslu. Dvi plaučių rentgeno nuotraukos, kurias dariau dviejose skirtingose ligoninėse, buvo visiškai identiškos, nebuvo nė menkiausio preteksto suabejoti technologijomis. Tiesa, jis išrašė siuntimą dar vienai rentgeno nuotraukai, mane užregistravo po pusės mėnesio, nors nebegalėjau nieko tikėtis, tik sužinoti naviko dydį. Prieš pasitraukdamas iš gyvenimo, mano tėvas taip pat visa tai perėjo. Nuo to, ar bus dar viena fotografija, ar nebus — niekas jau nebegalėjo pasikeisti. Bet aš netikėtai praslydau Mirties Dievui pro pirštus, to nepaaiškinsi niekaip kitaip, kaip tik geru likimu. Aš tikiu mokslu, bet tikiu ir lemtimi.

Kartą mačiau 1930-ais metais čiangų regione antropologų surastą 4 cunių15 aukščio medinę drožinėtą dažytą skulptūrėlę, kuri vaizdavo ant rankų stovintį žmogų. Akys, nosis ir burna buvo išpiešti juodu tušu, o ant kūno išrašytas hieroglifas „ilgaamžiškumas“. Tai buvo vadinamasis „Apverstas priešininkas“, atliktas ganėtinai šmaikščia maniera. Paklausiau buvusio kaimo vyresniojo, ar šiandien jau nebėra tokių lėlių-sergėtojų, o jis atsakė, kad tai vadinamosios „Senosios šaknys“. Tokia medinė lėlė lydi naujagimį per gyvenimą iki pat mirties. Žmogui mirus, jį išlydi pro namų duris, palaikus užkasa į žemę kartu su lėle, kuri turi padėti dvasiai sugrįžti į gamtą. Pasiteirauju, ar jis negalėtų ir man surasti tokio sergėtojo, kad galėčiau nešiotis pasikabinęs ant krūtinės. Jis nusijuokia ir paaiškina, kad tokius naudoja tik į kalnus išėję medžiotojai, kad apsigintų nuo piktųjų dvasių, ir man šitoks talismanas netinka.

— Tai gal galėtumėte surasti man kokį seną medžiotoją, kuris mokėtų tokių maginių technikų ir galėtų pasiimti mane kartu su savimi į medžioklę? — paklausiu.

— Geriausias šios srities meistras — Senukas Akmuo, — atsako pagalvojęs.

— Ar galėtumėte jį surasti? — tuoj pat perklausiu.

— Jis Senuko Akmens trobelėje.

— O kur ta Senuko Akmens trobelė?

— Už dvidešimties li16 nuo čia yra Sidabro Kasyklos dauba, dauboje teka kalnų upokšnis — eik palei jį prieš srovę ir prieisi akmens trobelę.

— Ar tai vietos pavadinimas, ar Jūs tiesiog turite omeny Senuko Akmens trobelę?

Jis atsako, kad tai vietovės pavadinimas, nes ten yra akmens trobelė, ir ten gyvena Senukas Akmuo.

— Gal Jūs galėtumėte mane pas jį nuvesti? — pasiteirauju.

— Tai kad jis jau miręs. Mirė miegodamas savo lovoje. Jis buvo labai senas, sako nugyveno daugiau nei devyniasdešimt metų, o kai kas tvirtina, kad daugiau nei šimtą. Šiaip ar taip, turbūt neatsirastų nė vieno žmogaus, galinčio patvirtinti jo amžių.

— Ar jis turėjo palikuonių? — negaliu nepaklausti.

— Kiek mano senelis ir aš pats menu — jis visada buvo vienišas.

— Ir žmonos neturėjo?

— Jis gyveno pats sau vienas. Virš Sidabro Kasyklos daubos išsišovusioje plynaukštėje stovėjo vieniša trobelė su vienišom durelėm į vienišą kambarį su vienišu žmogumi. Ei, o tame kambary ant sienos vis dar kabo jo didysis šautuvas!

Klausiu, ką jis tuo norįs pasakyti.

O jis ima pasakoti, kad šitas medžiotojas turėjo geriausią ranką ir puikiai išmanė šamanistines praktikas. Šiandien ieškok neieškojęs — tokio medžiotojo neberasi. Visi žino, kad kambary ant sienos vis dar kabo jo šautuvas, iš kurio kiek šausi — tiek pataikysi, bet dar nė vienas nedrįso ten nukakti ir jo pasiimti.

— Kodėl? — nebesusigaudau.

— Kelias į Sidabro Kasyklų daubą užkirstas.

— Nejau nėra jokio kito kelio?

— Nėra. Anksčiau žmonės ten kasdavo sidabrą, vėliau viena kompanija pasamdė grupę darbininkų, kurie greitai tą kasyklą išgrobstė, o patys išsilakstė kas sau. Kasyklos darbininkų naudotas medinis kelias vienur sugriuvo, kitur supuvo.

— Kuriais metais visa tai įvyko?

— Prieš kokius penkiasdešimt metų, dar buvo gyvas mano senelis.

Galėjo būti ir taip, bet šis žmogus jau senas, pats tapęs istorija, tikrų tikriausia istorija.

— Tai nuo to laiko nė vienas žmogus ten nebuvo nukeliavęs? — dar labiau susidomiu.

— Negaliu pasakyti, šiaip ar taip, ten sunku pakliūti.

— O ta trobelė irgi supuvo?

— Ji akmeninė — kaipgi galėtų supūti?

— Aš kalbu apie kambario sijas ir panašius dalykus.

— A, tikriausiai taip.

Akivaizdu, kad jis neketina manęs ten lydėti, kaip neketina ir supažindinti su medžiotoju, o tiesiog dumia akis kaip pasamdytas.

— Tai iš kur tada žinote, kad šautuvas vis dar kabo ant sienos? — vėl paklausiu.

— Visi taip sako, kažkas tikriausiai matė. Visi kalba, kad tas Senukas Akmuo buvo dar ir keistuolis, jo lavonas niekaip nesuyra, o laukiniai žvėrys nedrįsta prie jo prisiartinti, jis ten guli toks ramus ramutėlis, visas sudžiūvęs, o ant sienos kabo jo šautuvas.

— Tai juk neįmanoma, nuo kalnų ore tvyrančios drėgmės lavonas jau seniai supuvo, o šautuvas — virto rūdžių krūva, — bandau jam įrodyti.

— Nežinau, šitiek metų žmonės apie tai kalba, — nesutinka jis, toliau giedodamas savo giesmelę. Jo akyse šokčioja laužo liepsnelės, tarp kurių, kaip man pasirodo, šmėstelėjo klastos šešėlis.

— O Jūs pats niekada nematėte? — stengiuosi jo nepaleisti.

— Tie, kurie matė, sako, kad jis atrodo lyg būtų giliai įmigęs, visas sudžiūvęs, o virš galvos ant sienos kabo jo šautuvas, — tęsia savo pasakojimą, nekeisdamas nei balso, nei intonacijos. — Jis praktikavo juodąją magiją, turbūt todėl nė vienas žmogus taip ir nedrįsta pavogti jo šautuvo, ir nė vienas laukinis žvėris nedrįsta prisiartinti.

Šis medžiotojas jau mitologizuotas. Kai persipina istorija ir legendos, gimsta liaudies pasakos. Realybė egzistuoja tik per patirtį, asmeninį patyrimą, tačiau anksčiau ar vėliau asmeninis patyrimas irgi virsta pasakojimu. Realybės neįmanoma įrodyti, o ir nebūtina, geriau tą „gyvenimo realybės“ klausimą palikti mokslininkų diskusijoms. Juk svarbiausiu vis tiek lieka pats gyvenimas. Realybė yra tai, kad aš sėdžiu čia prie ugniakuro, šioje juodų dūmų tumuluose skendinčioje buveinėje, matydamas jo akyse besirangančius ugnies liežuvius, realybė esu aš pats, realybė yra šios akimirkos pojūtis, kuris negali būti perduotas kitam žmogui. Anapus durų migla apkloja žaliai mėlynus suminkštėjusius kalnų kontūrus, kažkur sraunus upeliūkštis triukšmingai šniokščia, atsimušdamas į tavo širdį aidu. Ir to užtenka.

3

Vos atvykęs į Uidženį, atsiduri ilgoje, siauroje, pažaliavusiais akmenimis grįstoje gatvelytėje, vežimų suraikytoje giliomis provėžomis, ir jausdamas jas padais, nukeliauji į vaikystę. Kai dar buvai mažas, šitaip atrodė senovinis kalnų kaimelis, kuriame gyvenai. Tiesa, šiandien jau nebegali išvysti rikšų, sojų aliejumi suteptų jojobos karkasų girgždesį gatvėse pakeitė dviračių cypimas. Norint šičia važinėtis dviračiu, reikia turėti akrobatinių sugebėjimų, kad išlaikytum pusiasvyrą milžiniškais, vairavimą apsunkinančiais džiuto maišais abiejose dviračio sėdynės pusėse ir nardytum tarp priešpriešiais atžirgliojančių pėsčiųjų, besidaužančių krovinių, besibrukančių vežimų ir iš po stogelių tykojančių gatvės prekeivių. Neišvengiamai plūstančios keiksmažodžių tirados sumyšta su rėksmingu prekių siūlymu, derėjimusi ir nežabotu kvatojimu. Tai regimoji gyvybinė energija. Užuodi raugintų daržovių, virtos kiaulienos, žalios odos, pušų sakų, džiovintų ryžių stiebelių ir kalkių mišinio kvapus, akimis beklaidžiodamas po gatvelės kairėje ir dešinėje išrikiuotas prekes iš Pietų, sojos pupelių darželius, aliejaus alėjas, ryžių krautuvėles, kiniškas ir vakarietiškas vaistines, batų kioskelius, arbatines, mėsos prekystalius, siuvyklas, vandens viryklas, tradicinio porceliano dirbtuvėles, smilkomais dvasių pinigais prekiaujančias bakalėjas — visko tiek, kad akis patiki, jog parduotuvėlės, viena po kitos susispietę palei gatvę, nepasikeitė nuo Čingų17 dinastijos laikų. Suniokota Amžinai Klestinčio Restorano iškaba vėl pataisyta, viena iš tų plokščiadugnių keptuvių populiariesiems guotie koldūnams kepti naudojama kaip gongas, skelbiantis apie sugrįžimą į verslą. Per visą vėliavos ilgį išraitytas riebus hieroglifas „Vynas“ vėl plevėsuoja Pirmos Klasės Delikatesų Restorano antrojo aukšto lange. Stilingiausia, žinoma, kelių aukštų valstybinė universalinė parduotuvė, perstatyta į trijų aukštų mūrinį namą, kurio kiekvienas vitrinos stiklas užima tiek, kiek visas senosios krautuvėlės fasadas. Vitrinų viduje esančių dulkių, matyt, niekas niekada nėra net perbraukęs. Tuo tarpu fotografo studija, priešingai, tiesiog akį traukia: sienos nukabinėtos koketiškai gestikuliuojančiomis ar teatriniais kostiumais ir makiažu pasipuošusiomis merginomis. Visos jos — vietinės, tikros, turinčios vardus ir pavardes gražuolės. Iš teleekranų į plakatus perpieštos žvaigždės nutolę nuo šios dievų užmirštos vietos per kelis šviesmečius. Tuo tarpu šiame miestelyje auginamos tikros gražuolės: liaunos kaip jaspio gėlelės, parėmusios skruostus, užbrėžę antakius, fotografo skrupulingai retušuotos šiek tiek pridedant raudono ir žalio dažo.

Spalvotos ir išdidintos kopijos čia irgi daromos, tačiau reklaminiame plakate žadama tai atlikti per dvidešimt dienų, nes reiks gabenti į didesniame mieste įsikūrusią laboratoriją. Jeigu likimas nebūtų tau lėmęs kitaip, tu irgi būtum šiame mažyčiame miestelyje gimęs, užaugęs, vedęs tokią pat gražią merginą, kuri tau būtų anksti pagimdžiusi mergaitę. Nusijuoki ir skubiai nueini šalin, nesuteikdamas progos aplinkiniams be priežasties paleisti nuo pavadėlio vaizduotę. Žiūrėdamas į mansardas viršum krautuvėlių, languose įtaisytus tinklelius nuo vabzdžių, bonsų ir gėlių eiles, negali liautis mąstęs, kokius gyvenimus gyvena čia įsikūrę žmonės? Štai ant plačių durų užkabinta geležinė spyna, sukrypę kolonos, sutrešę gėlėmis išpjaustyti karnizai ir turėklai mena praeityje buvus stilingą prabangą. Tave domina šio namo šeimininko ir jo palikuonių likimai. Greta esančioje krautuvėlėje prekiaujama Honkongo stiliaus drabužiais ir džinsais, vitrinoje iškabintos šilkinės pėdkelnės, kurių prekiniame ženkle atvaizduota vakarietė moteris, viliojanti apnuoginta šlaunimi. Ant durų kabo saulėje spindinti iškaba su auksiniais hieroglifais „Naujausių šiuolaikinių technologijų vystymo kompanija“, nors taip ir neaišku, kokios gi tos technologijos, kurios čia vystomos. Tolėliau matyti parduotuvė, prie kurios visas šaligatvis užverstas negesintom kalkėm. Čia ir baigiasi gatvė, priešais greičiausiai stovi malūnas, besišliejantis prie tuščio sklypo, kuriame tarp stulpų ištemptos metalinės vielos nukabinėtos ryžių miltų lakštiniais. Apsisuki, norėdamas grįžti. Prie karšto vandens viryklų, skirtų ruošti arbatą, pasuki į siaurą skersgatvį, už kampo pasuki dar sykį ir vėl pasiklysti prisiminimuose.

Pro pusiau pravirus vartus matyti drėgnas kiemas18 — užžėlęs, tuščias ir tylus, nematyti nė gyvos dvasios, kampai prigriozdinti statybinio laužo. Besidairant tau iš atminties iškyla vaikystės namų galinis kiemas, apsuptas griūvančia siena. Jis tave baugino, bet tuo pat metu ir viliojo. Visada galvojai, kad lapė į pasaką ateidavo kaip tik iš šito kiemo. Kartą po pamokų pagaliau išdrįsai šiek tiek virpančiom kojom įsmukti ten vienas, ir nors lapės iš pasakos taip ir nesutikai, bet šis mistinis pojūtis visada sekioja paskui vaikystės prisiminimus. Kieme stovi įskilęs akmeninis suoliukas ir šulinys, tikriausiai išdžiūvęs. Vėlų rudenį vėjas pusto perdžiūvusias, geltonas, raukšlėtas žoles, bet saulė dar labai skaisti ir šviesi. Panašiais kiemo vartais aklinai užsklęstos skirtingų žmonių istorijos, po truputį senstančios ir virstančios pasakomis. Žiemą šiauriniam vėjui stūgaujant po skersgatvius, tu apsiauni šiltais naujai apsiūtais batais ir drauge su kitais vaikais ropštiesi ant sienos. Galvoje ima suktis viena liaudiška dainelė:

Mėnulio būta kaip sriuba tiršta

Aš tekinas raitas ant žirgo

Skubu uždegt smilkalų

Už sudegėlę Seserį Lu

Už iš pykčio nusprogusią

Pupelę Žmoną Trečiąją

Kuri ištekėjusi pupeles rinko

Pupelių, tačiau, nedaugėjo

Todėl ištekėjo

Už Pono Pagalbos

O Ponas Pagalba

Deja, striukas buvo

Todėl už krabo išėjo

Krabas griovin nurėpliojo

Ir ungurį užmynė

Ungurys skundą padavė

Budistų vienuoliui skundė

Vienuolis maldą sukalbėjo

Malda į Guanin buvo

Guanin nusišlapino

Šlapimas velniuku virto

Kuriam pilvuką suskaudo

Prašė Turto Dievą šokti

Piktą dvasią išvaryti

Šokis nieko nepadėjo

Bergždžias darbas daug atsiėjo.

Ant eilėmis sugulusių stogo čerpių vėjas lengvai virpina žoles — sudžiūvusias ir šviežiai prasikalusias, plonytes išbalusias ir vešliai žaliuojančias. Kiek jau metų nebepastebėdavai ant čerpių želiančios žolės? Ratų išduobtu, pažaliavusiu, akmeniniu grindiniu basomis paršlepsi iš vaikystės į dabartį. Dabar tos dvi basos pėdos — purvinos, pajuodusios basos pėdos — mindžikuoja prieš tavo akis. Ir visai nesvarbu, ar tikrai ėjai basas, ar tau tiesiog prireikė tokio įvaizdžio.

Suki ratą po rato, nardai iš skersgatvio į skersgatvį, kol galų gale išeini į vieškelį. Iš rajono centro atvažiavęs maršrutinis autobusas čia apsigręžia ir važiuoja atgal. Šalia kelio — autobusų stotis, viduje — bilietų kasos langelis ir keletas ilgų suolų. Būtent čia ir išlipai iš autobuso. Anapus gatvės matyti motelis — eilė vienaukščių kambarių. Ant kalkėmis nubalintos plytų sienos užrašyta „Viduje esama puikių kambarių“. Iš arčiau pastatas taip pat atrodo pakankamai švarus. Bet kuriuo atveju turi susirasti kur pernakvoti, todėl užeini vidun. Senyva prižiūrėtoja šluoja koridorių, paklausi jos, ar turi laisvą kambarį. Ji atsako, kad turi. Klausi jos, ar dar toli nuo čia iki Lingšanio, bet ji tik šaltai dėbteli. Čia vadinamieji valstybiniai nakvynės namai, o ji kas mėnesį gauna valstybės nustatytą atlyginimą, todėl neketina bereikalingai aušinti burnos.

— Antras numeris, — mosteli šluotražiu link kambario praviromis durimis. Nešinas kuprine žengi vidun. Kambaryje randi dvi lovas. Vienoje iš jų kažkas guli ant nugaros, užmetęs koją ant kojos, abiem rankom laikydamas „Neoficialiąją Skraidančios lapės biografiją“. Knygos pavadinimas užrašytas ant rudo vyniojamojo popieriaus, knyga akivaizdžiai pasiskolinta iš skaitinių kampelio. Leidi suprasti, kad jį pastebėjai. Jis nuleidžia knygą ir linkteli.

— Labas.

— Apsistosi?

— Taip.

— Pasivaišink cigarete, — jis švysteli tau cigaretę.

— Labai ačiū. — Tu atsisėdi ant laisvos lovos priešais jį. Matyt, jam irgi reikia žmogaus, su kuriuo galėtų pasišnekėti. — Ar seniai čia atvykai?

— Daugiau nei prieš dešimt dienų. — Jis atsisėda ir pats prisidega cigaretę.

— Atvykai pirkti žaliavų?

— Taip, medienos.

— Ar jos čia lengva gauti?

— O tu turi kvotą? — Jis perklausia, išduodamas savo susidomėjimą.

— Kokią kvotą?

— Valstybės nustatytą kvotą.

— Neturiu.

— Tada nėra lengva. — Jis vėl atsigula.

— Ar ir tokiame miškingame rajone jaučiamas medienos deficitas?

— Medienos yra, tiktai jos kainos nevienodos. — Jo abejingumas aiškiai leidžia suprasti, kad esi šiuose reikaluose svetimas.

— Lauki kainų kritimo?

— Aha. — Šaltai atsako ir vėl atsiverčia knygą.

— Jūs, prekybininkai, tikrai žinote daugybę dalykų. — Bandai paglostyti jo savimeilę, kad galėtum dar šio to paklausinėti.

— Na jau. — Jis kuklinasi.

— Kaip nusigauti į tokį Lingšanį?

Jis neatsako, tad tau belieka pridurti, kad atvykai čia pasidairyti po apylinkes, gal jis žinąs ką nors vertą dėmesio?

— Upės pakrantėje yra toks paviljonas, iš ten atsiveria kitame krante stūksančių kalnų panorama, tikrai neblogas vaizdelis.

— Gero poilsio! — Pasakai tik iš mandagumo.

Palieki nakvynės namuose savo kuprinę, susirandi registratūros darbuotoją, užsiregistruoji ir išeini. Kelias nuveda į prieplauką. Iš akmenų sumūryti aukšti laiptai prasmenga vandenyje daugiau nei dešimt metrų. Šalimais prišvartuotos kelios juodos burinės valtys su išsišovusiais bambukiniais stiebais. Upė nėra gili, bet vaga ganėtinai plati — akivaizdu, kad dabar ne liūčių sezonas. Kitame smėlėtame upės krante matyti keltas, išlipantys ir įlipantys žmonės. Šiapus ant akmeninių laiptų įsitaisę žmonės tikriausiai laukia jo atplaukiant, kad irgi galėtų persikelti.

Virš prieplaukos, ant krantinės iškilęs paviljonas riestais stogais. Už paviljono išrikiuotos didžiulės apytuštės bambukinės pintinės. Paviljone sėdintys ir besiilsintys dauguma valstiečiai, atkakę į turgų parduoti įvairiausių produktų. Jie garsiai klega tarpusavy, ir jų kalba tokia panaši į tą, kuria žmonės kalbėjo Songų laikais. Paviljonas šviežiai padengtas dažais. Po stogeliu išpiešti drakonas ir feniksas — paryškinti, o ant dviejų pagrindinių kolonų užrašyta pora kupletų:

Tas, kuris prisėda poilsio, nesigilina į kitų žmonių trūkumus.

Tas, kuris išsirengia į kelionę, pilnai atsiduoda Drakono upės grožiui.

Apeini iš kitos pusės, kad pamatytum kitus du kupletus. Ten užrašyta:

Grįždamas nepamiršk atkreipti dėmesį į plūdenų vandenį.

Apsigręžk, kad pasigrožėtum nustebęs Lingšaniu feniksų tarpe.

Tave tai labai suintriguoja. Tikriausiai jau atplaukia keltas, nes ramiai ilsėjęsi žmonės vienas po kito pašoka ir puola prie savo mantos. Paviljone lieka sėdėti tik vienas senolis.

— Garbingas senoli, ar galėčiau Jūsų paklausti apie šiuos dvigubus kupletus...

— Ar tu klausi apie poetinius kupletus ant kolonų? — senolis mane pataiso.

— Taip, garbingas senoli, gal Jūs žinote, kas parašė šiuos poetinius kupletus ant kolonų? — Perklausi su dar didesne pagarba.

— Mokslininkas Čen Sianningas, — jis plačiai pražioja burną, demonstruodamas praretėjusius ir pajuodusius dantis, aiškiai artikuliuodamas kiekvieną skiemenį.

— Nesu girdėjęs apie jį, — tau geriau pripažinti savo neišsilavinimą. — Kuriame universitete šis mokslininkas dėsto?

— Iš kurgi tokiems, kaip tu, žinoti. Tas žmogus gyveno daugiau kaip prieš tūkstantį metų, — paniekinamai atsiliepia senolis.

— Prašau iš manęs nesišaipyti, garbingas senoli, — bandai jį nutraukti.

— Tu gi nenešioji akinių, ir vis tiek nematai? — rodydamas į siją virš kolonų sako jis.

Pakeli galvą ir pamatai horizontalią siją, kuri liko neperdažyta, todėl ant jos išliko užrašas raudonais dažais: „Pastatyta, valdant Didžiajai Songų dinastijai pirmąjį pavasario mėnesį, dešimtaisiais Šao Siango valdymo metais, ir rekonstruota, valdant Didžiajai Čingų dinastijai trečio mėnesio dvidešimt devintąją dieną, devynioliktaisiais Čian Longo valdymo metais.“

4

Išeinu iš viešbučio, įsikūrusio nacionaliniame parke, ir patraukiu link anksčiau sutikto atsistatydinusio čiangų kaimo vyresniojo namų, bet ant durų kabo spyna. Sugrįžtu čia jau trečią kartą, bet niekaip jo nesusitinku. Pradedu galvoti, kad šios durys, kurios galėtų nuvesti į aną mistinį pasaulį, man taip ir liks užsklęstos.

Vaikštinėju sau be jokio tikslo, švelniai dulkia lietus. Jau šitiek laiko nesu vaikštinėjęs per tokią dulksną. Praeinu pro pakelėje stūksančią Snaudžiančio Drakono Kaimo ligoninę-sanatoriją, tokią tykią ir vienišą, lyg joje nebūtų nė gyvos dvasios, šalimais giraitėje neįprastai tyku, tik girdėti, kaip kažkur visai šalia čiurlena upokšnis, ausį pasiekia krintančio vandens šniokštimas. Jau šitiek laiko nesijaučiau toks visiškai laisvas, kai nebūtina apie nieką konkretaus mąstyti ir galiu leisti mintims tiesiog klaidžioti. Kelyje nė vienos žmogystos, nė vienos mašinos, kiek akys užmato, plyti sodriai žali toliai — pavasaris.

Prie kelio stovi didelis apleistas namas, panašu, kad tai ir yra vakar vakare darbuotojo iš informacinio skyriaus minėtoji plėšikų vado Song Guotai slėptuvė. Prieš keturiasdešimt metų per kalnus būta tik vieno kelio, kuriuo arklių vilkstinės pasiekdavo šią vietą. Šiaurėje stūksojo penkių tūkstančių metrų aukščio Balango kalnynas, pereinantis į Čingų-Tibetiečių plokščiakalnį, kuriame gyvena tibetiečių tauta. Pietuose plytėjo Min upės slėnis, toliau virstantis Sičuanio baseinu. Iš Pietų atkeliaudavo kontrabandininkai, gabenantys opiumą ir druską, kurie šičia nuolankiai palikdavo plėšikams kelio mokestį, tai buvo vadinama atitinkamu pagarbos rodymu. Tie, kurie drįsdavo priešintis, tuoj pat būdavo apdovanojami kelione pas Pragaro Valdovą.

Namas senas, sukaltas iš medžio, dveji didžiuliai sunkūs vartai plačiai atverti, viduje erdvus piktžolėm apžėlęs kiemas, pakankamai erdvus sutalpinti dešimties arklių vilkstinę.

Tikriausiai tais laikais anapus didžiulių užvertų vartų iš visų keturių pusių pakibusiuose dengtuose balkonuose mediniais turėklais budėdavo iki dantų apsiginklavę plėšikai. Kiekviena praeinanti vilkstinė, ketindama čia saugiai praleisti naktį, lengvai įkliūdavo į spąstus, kaip vėžlys į stiklainį. O jei prakalbindavo ginklus, tai kulkų šiame kieme išvengti nelikdavo nė menkiausios galimybės.

Dveji laiptai — abeji veda iš kiemo. Užlipu į viršų, sugirgžda grindų lentos. Eidamas stengiuosi kuo labiau trepsėti, tyčia pranešdamas, kad užėjo žmogus. Tačiau šiame aukšte tyku, ramu — nė gyvos dvasios, vieną po kitos imu atidarinėti duris į erdvius kambarius, apdulkėjusius ir trenkiančius pelėsiais. Ir tiktai ant metalinės vielos pakabintas pelenų atspalvio rankšluostis ir senas nuklaipytas batas rodo, kad čia žmonių būta, tačiau greičiausiai prieš keletą metų. Nuo to laiko čia įkurtas gamtos rezervatas, o šiame didžiuliame name sukoncentruotas tiekimo ir marketingo kooperatyvas, vietinės produkcijos sandėlis, grūdų ir aliejaus parduotuvė, veterinarijos klinika, tuo tarpu vietiniai kalnų miestelio seniūnijos administracijos ir personalo skyriai perkelti į rezervate suprojektuotą siaurutę šimto metrų ilgio gatvelę. Nelikę nė menkiausio pėdsako, kad čia kadaise rinkdavosi vadas Song Guotai ir šimtas ar daugiau jo vyrų su šimtu ar daugiau šautuvų. Tais laikais jie drybsodavo ant šiaudais kimštų čiužinių, rūkydavo opiumą ir glamžydavo merginas. Tas merginas jie pasigrobdavo, dienomis jos gamindavo jiems valgį, o naktimis paeiliui su jais miegodavo. Galimas daiktas, kad dėl nelygiai padalinto grobio, tikriausiai ir dėl merginų, jie susikivirčydavo ir susinėdavo kaip tik šiame aukšte.

— Tik plėšikų vadas Song Guotai vienintelis galėjo juos sutramdyti. Šis vaikinas buvo žiaurus ir negailestingas, plačiai žinomas savo klastingumu. — Rezervato prižiūrėtojas, dirbantis politinį darbą, kalbėdamas niekada neieško žodžio kišenėj. Sako, kad universitetų studentams, atvykstantiems čia atlikti lauko praktikos, jis skaitąs paskaitas įvairiomis temomis nuo didžiųjų pandų apsaugos iki patriotizmo, sugebėdamas net pravirkdyti studentes.

Jis pasakoja, kad tarp plėšikų pagrobtų merginų buvo ir viena, priklausiusi Raudonajai Armijai19. 1936 m. Ilgojo Žygio metu netoli Maoergai ganyklų vieną Raudonosios Armijos būrį netikėtai užpuolė plėšikų gauja. Dešimt ar daugiau Skalbimo būrio merginų, grįžtančių nuo Jangdzės upės Vakaruose, buvo pagrobtos ir išprievartautos, jauniausia tebuvo vos septyniolikos ar aštuoniolikos, ji vienintelė liko gyva po to, kai ją paeiliui išprievartavo keli plėšikai. Vėliau vienas senyvas kalniečių čiangų tautelės vyras ją pasiėmė į žmonas. Šiandien ji vis dar tebegyvena visai netoli nuo čia esančioje lomelėje tarp kalnų. Ji vis dar puikiai mena būrį, pulką ir kuopą, kuriems ji anais laikais priklausė, kaip ir vyriausio politinio instruktoriaus, kuris šiandien tapo svarbiu vyriausybės pareigūnu, vardą ir pavardę. Rezervato administratorius giliai atsidūsta. Prisipažįsta negalįs viso šito pasakoti universitetų studentams, ir vėl grįžta prie plėšikų vado Song Guotai asmenybės.

Pasakoja, kad šitas Song Guotai pradėjo kaip perspektyvus jaunesnysis opiumo pirklio padėjėjas. Tačiau pirklį nušovė plėšikų vadas Didysis Brolis Čen, įsitvirtinęs šiame rajone, tad mūsų herojus pasiprašė prieglobsčio pas naująjį šeimininką. Besukčiaudamas ir užsiiminėdamas machinacijomis, jis neilgai trukus tapo Didžiojo Brolio Čen patikėtiniu ir turėdavo teisę užeiti į mažąjį Didžiojo Brolio kiemelį už šio pastato. Vėliau šis kiemelis buvo išsprogdintas per Išvadavimo Armijos20 antpuolį, o šiandien visai apžėlė brūzgynais. Tačiau tais laikais tai buvo tarsi miniatiūrinė Čongčingo — karo metu įsteigtos sostinės — kopija, kur plėšikų gaujos vadas Didysis Brolis Čen lėbavo vyno ir jaunučių sugulovių apsupty. Viduje jam patarnauti galėjo vienintelis vyras — Song Guotai. Kartą iš Maoerlcango atvyko vilkstinė, tikriau, gauja plėšikų, nusižiūrėjusių šią puikią teritoriją, kurioje tereikia sėdėti ir valgyti, laukiant, kol grobis pats ateis. Abi pusės įnirtingai kovėsi ištisas dvi dienas, abi pusės daug neteko, daug buvo sužeistų, bet nė viena pusė negalėjo nugalėti ar pralaimėti, todėl, galiausiai pasvarstę, paskelbė paliaubas ir, patvirtindami susitarimą, išsitepė burnas krauju. Buvo atidaryti didieji vartai ir antroji gauja įleista į vidų. Tie, kurie buvo antrame aukšte, ir tie, kurie dabar stovėjo pirmajame, — susivienijo. Prasidėjo pirštų spėliojimo žaidimai ir taurių kilnojimas. Iš tikrųjų Didysis Brolis planavo juos visus nugirdyti ir vienu smūgiu sudoroti. Jis liepė savo jaunosioms sugulovėms apsinuoginti krūtis ir tarsi baltoms plaštakėms vėjyje blaškytis tarp stalų. Netrukus ne tik anoji gauja, bet abu būriai jau nebuvo pajėgūs pasipriešinti ir išgyventi. Visi nusigėrė kaip lapai. Tiktai abu plėšikų vadai sėdėjo tiesūs prie stalo. Kaip ir anksčiau, Didysis Brolis pakėlęs ranką spragtelėjo pirštais, kviesdamas Song Guotai papildyti vyno taures. Šis priėjęs viena ranka čiupo plėšikų vado automatą, kuris gulėjo ant stalo, taip greitai, kad niekas nespėjo nė prasižioti, ir paleido kiekvienam po kulką, tame tarpe ir Didžiajam Broliui. Iškart po to provokuodamas paklausė: gal dar yra tokių, kurie atsisako prisijungti? Plėšikai tik susižvalgė ir nepratarė nė pusės žodžio. Tokiu būdu Song Guotai persikraustė į Didžiojo Brolio mažąjį kiemelį, o visos jaunosios sugulovės perėjo jo nuosavybėn.

Jis išties pasakoja labai spalvingai ir teigdamas, kad paskaitų metu gali privesti studentes iki ašarų, tikrai nesigyrė. Tęsdamas toliau pamini, kad 1950 m. į kalnus buvo išsiųstas dalinys susidoroti su plėšikais. Dvi karinių pajėgų kuopos nakčia apsupo šį pastatą ir mažąjį kiemelį. Auštant per garsiakalbius plėšikams buvo liepta sudėti ginklus, išsižadėti nuodėmingo gyvenimo ir pasiduoti, nes į didžiuosius vartus nukreipti kulkosvaidžiai, kurie užblokuos praėjimą ugnimi, todėl nebeverta bandyti pasprukti. Atrodė, lyg jis pats būtų dalyvavęs tame mūšyje.

— O po to? — klausiu.

— Pradžioje, savaime aišku, jie atkakliai priešinosi, todėl mažasis kiemelis buvo subombarduotas iš kulkosvaidžio. Tie, kurie liko gyvi, sudėjo ginklus ir pasidavė, tačiau Song Guotai tarp jų nebuvo. Apieškojus mažąjį kiemelį, buvo aptiktos tik į krūvą susispietusios kelios merginos. Buvo kalbama, kad name būta slapto tunelio, vedusio į kalnus, tačiau jo surasti taip ir nepavyko, o bėglys taip ir nepasirodė. Praėjo jau daugiau nei keturiasdešimt metų, vieni sako, kad jis vis dar gyvas, kiti — kad miręs, tačiau nėra jokių įrodymų, tik hipotezės. — Jis atsilošia apvaliame pintame krėsle ir, maigydamas pirštais apvalias rankų atramas, ima analizuoti.

— Apie tai, kas jam nutiko, sklando trys versijos. Pirmoji teigia, kad pabėgęs jis nukako į kitą rajoną, kur, nuslėpęs savo tikrąjį vardą, įsikūrė kažkokiame kaimelyje ir ėmė dirbti žemę. Antroji teigia, kad jis galėjo žūti per ataką, bet plėšikai niekada to nepasakojo. Plėšikai turi plėšikų taisykles, jie gali tarpusavyje taip pjautis, kad dangus su žeme ims maišytis, bet svetimam žmogui niekada neatskleis jokios konfidencialios informacijos. Jie turi savitą etiką, brolystės kodeksą, tačiau, kita vertus, yra žiaurūs ir kerštingi. Plėšikams būdingas savitas dviveidiškumas. Kad ir, pavyzdžiui, tos moterys, kurias jie pagrobė, kartą patekusios į jų lizdą, tapo lygiateisėmis gaujos narėmis ir, nors nekentė vado, niekada nebūtų išdavę jo paslapčių. — Jis purto galvą. Ne todėl, kad tai jo neįtikintų, bet, manyčiau, todėl, kad jį jaudina žmogiškojo pasaulio painumas.

— Žinoma, nereikėtų ignoruoti ir trečiosios galimybės: pabėgęs į kalnus, iš ten nebenusileido, nes mirė badu.

— Ar dažnai nutinka, kad, pasiklydę šiuose kalnuose, juose ir mirtų? — paklausiu.

— O kaipgi. Šiuose kalnuose miršta ne tik valstiečiai, iš kitų rajonų atkeliavę pasirinkti vaistinių augalų ir mineralų, bet ir vietiniai medžiotojai.

— Tikrai? — tai mane ypač sudomina.

— Pereitais metais kaip tik vienas medžiotojas išėjo į kalnus ir negrįžo dešimt dienų. Tik tada jo namiškiai kreipėsi į kaimo seniūną, kuris pranešė mums. Mes susisiekėme su miškų milicijos nuovada, jie išsiuntė šunis pėdsekius, mes davėm jiems apuostyti jo drabužius ir nusekėm iš paskos. Pagaliau radome jo kūną, įstrigusį plyšyje tarp uolų. Jis buvo jau miręs.

— Kaipgi jis galėjo ten įstrigti?

— Galėjo nutikti visaip. Jis galėjo supanikuoti, juk neleistinai medžiojo. Rezervato teritorijoje medžioklė uždrausta. Dėl panašios priežasties vyresnysis brolis sykį nužudė savo brolį jaunėlį.

— Kodėl?

— Nes palaikė jį meška. Du broliai išėjo drauge į mišką spęsti spąstų. Muskusas tuo metu galėjo atnešti daug pinigų. Spąstai šiais laikais modernizuoti: gali būti padaryti iš mažyčio gabalėlio vielos, perkištos per metalinį trosą. Kalnuose žmogus gali jų pasiruošti po kelis šimtus per dieną. Kalnų teritorija tokia didžiulė, kaip mums ją visą aprėpti? O brakonieriai tokie godūs, kad nėra būdų jų sustabdyti. Taigi anie du broliai, bespęsdami kalnuose spąstus, išsiskyrė. Tikint prietarais, kalnuose jie buvo paveikti juodosios magijos kerų. Du žmonės tol ėjo ratu aplink kalną, kol vienas su kitu susidūrė. Kaip tik tuo metu kalnuose leidosi tirštas rūkas, vyresnysis brolis, pamatęs jaunėlio šešėlį, palaikė jį meška, čiupo šautuvą ir jaunėlį nupylė. Vidurnaktį parėjo namo ir paguldė abu šautuvus — savo ir brolio — vieną prie kito šalia kiaulių aptvaro vartelių, kad jųdviejų motina, anksti iš ryto eidama šerti kiaulių, pamatytų. Pats nebeužėjo į namus, bet grįžo į kalnus, surado tą vietą, kurioje mirė jaunėlis, ir peiliu persirėžė sau gerklę.

Nusileidžiu žemyn tyliai siūbuojančiais laiptais, stabteliu visą arklių vilkstinę sutalpindavusiame kieme ir išeinu į vieškelį. Vis dar nematyti nei žmogaus, nei mašinos. Įsistebeiliju į priešais migloje ir lietuje grimztančius pilkšvai žalius kalnus, kuriuos vagoja pilkos proskynos ir kirtimai, visiškai nuniokoję augmeniją. Anksčiau, kai čia dar nebuvo šito vieškelio, abi kalno pusės buvo tankut tankutėliai apžėlę medžiais. Mane apsėda mintis nusigauti į kitoje kalno pusėje plytinčius pirmykščius miškus, nors negaliu paaiškinti, kas į juos mane taip traukia.

Dulksna ne tik nesiliauja, bet vis labiau stiprėja ir sunkėja, virsdama prieblanda, kuri visiškai apgobia kalnų keteras, o slėnius ir siaurus tarpeklius pripildo blausios mėnesienos. Anapus kalnų nusirita griaustinis, duslus ir vos girdimas. Staiga suprantu, kad gurguliavimas, sklindantis nuo upės, tekančios palei kelią, dar intensyvesnis, tarsi didžiausia srovė iš ledynų srutų į upę Min. Tokia veržli tėkipė pilna žmogų bauginančios ir jam pavojingos jėgos, kokios neturi lygumų upės.

5

Kaip tik šalia paviljono tu susitinki ją. Tai taip vadinamoji nenusakoma nuojauta, nepaaiškinamas troškimas, atsitiktinis susitikimas, laimingas atsitiktinumas. Sutemus tu vėl ateini prie upės, aiškus ir melodingas žlugtą velėjančios kultuvės garsas pakyla nuo duobėtų akmeninių laiptelių ir lieka plūduriuoti upės paviršiuje. Ji stovi šalia paviljono ir, kaip ir tu, stebeilija aname krante neaprėpiamus kalnus, bet tu jau nebegali atitraukti akių nuo jos. Šiame kalnų kaimelyje ji iškart krenta į akis: ta figūra, tie gestai, tas truputį abejingas žvilgsnis — visa tai, ko neturi čionykščiai. Tu nueini, tačiau mintys sukasi vien apie ją, todėl apsigręži ir grįžti prie paviljono, tačiau jos čia nebėra, tik du cigarečių žiburėliai šviečia paviljone nakties tamsoje tai žybtelėdami, tai išnykdami, žmonės juokiasi prislopintais balsais. Neįžiūri jų veidų, tačiau iš balsų galima suprasti, kad ten du vyrai ir dvi moterys, panašu, kad irgi ne vietiniai, kurie visada šneka pakeltais skardžiais balsais, nesvarbu — flirtuotų ar pyktųsi. Prisiartini ir įsiklausai, dvi porelės jaunų vaikinų ir merginų, regis, aptarinėja, kaip kuriam iš jų pavyko apgauti, nuslėpti tiesą nuo tėvų, įtikinti savo darbdavius, surasti įvairiausių pretekstų, kad atvažiuotų čia ir ramiai pasiilsėtų. Jie kalba taip savimi didžiuodamiesi, kad ir patys nesusilaiko nenusijuokę. Tu jau nebesi toks jaunas, tau nebereikia kęsti kažkieno kito valios, tačiau nebėra ir taip linksma, kaip jiems. Panašu, kad jie atvyko popietiniu autobusu, prisimeni, jog iš rajono centro čia važiuoja tik vienas rytinis maršrutinis autobusas. Šiaip ar taip, jie tikriausiai galėjo atvykti ir kitu būdu. Panašu, kad ji nėra iš jų tarpo, nepasirodė ir tokia laiminga, kaip jie. Palieki paviljoną ir takeliu eini tolyn palei upę. Tau nebereikia stengtis atpažinti — čia, upės pakrantėje, keliolika namų, bet durys praviros tik pačiame paskutiniame, kur parduodamos cigaretės ir tualetinis popierius. Akmeninių trinkelių takas suka atgal į miestą, tolėliau — aukšta kiemą juosianti siena. Dešinėje — tamsiai geltonos gatvės šviesos, pro juodą kaip degutas tarpuvartę vos matyti miestelio administracijos pastatas. Aukštas pastatas ir erdvus kiemas, matyt, anksčiau buvus turtingos ir galingos šeimos rezidencija. Eidamas toliau, randi iš skaldytų plytų ratu aptvertą daržą, o kitoje lysvių pusėje — ligoninę. Per vieną skersgatvį nuo čia stovi prieš keletą metų pastatytas kino teatras, rodantis išvien tik filmus apie kovų menus. Šiame nedideliame miestuke esi nebe pirmą kartą, todėl tau visiškai nereikia prieiti arčiau, kad sužinotum kelintą valandą prasideda vakarinis seansas. Nuo ligoninės eidamas nedideliu skersgatviu, kirstum pagrindinę gatvę ir iškart atsidurtum priešais didžiulę universalinę parduotuvę. Viskas išsidėstę taip aiškiai, kaip ant delno, tarsi pats turėtum čia kokį namuką. Netgi galėtum būti gidu, jeigu atsirastų norinčių arba tau pačiam baisiai prisireiktų su kažkuo pasišnekučiuoti.

Nebūtum nė pagalvojęs, kad šioje gatvelėje sutemus bus šitaip triukšminga. Tik metalinės universalinės parduotuvės durys užkaltos, o ant stiklinių vitrinų užleistos metalinės grotos. Daugelis kitų parduotuvėlių, kaip ir anksčiau, atidarytos, tiktai dienos metu gatvėje stovėję prekystaliai sunešti vidun, o vietoj jų pastatyti mažyčiai staliukai su kėdutėm arba bambukinės kušetės ir gultai. Gatvėse valgoma, gatvėse šnekučiuojamasi arba žiūrimas televizorius, esantis parduotuvės viduje, tuo pat metu ir žiūrint, ir valgant, ir kalbant apie orą. Viršutiniuose languose pro užuolaidas matyti judantys žmonių šešėliai. Kažkur groja fleita, kažkur klykia mažas vaikas, kiekvienas namas, kiekviena šeima skleidžia savą garsų amplitudę. Magnetofonas groja mieste prieš keletą metų labai populiarias dainas — švelnumas praskiestas irzloku tekstu ir aštrokai kalančiu elektroniniu ritmu. Žmonės sėdi prie savo namų durų ir šnekučiuojasi su kaimynais iš priešingos gatvelės pusės. Garbingos ištekėjusios moterys tokiu metu vienmarškinės, įsispraudusios į šortukus, įsispyrusios į plastmasines paplūdimio šlepetes, pasistvėrusios voneles, pilnas pamazgų, jomis užpila gatves. Visur pilna pusaugių berniūkščių, besiburiančių į gaujas, tyčia besibrūžinančių apie susikibusias už rankų jaunutes mergaites. Staiga prie vaisių prekystalio tu vėl išvysti ją. Paspartini žingsnį. Ji perka greipfrutus, kurių sezonas dar tik prasideda. Prasibruki arčiau ir pasiteirauji kainos. Ji ranka paliečia vieną dar visai žalią apvalainą greipfrutą ir nueina. Tu taip pat mesteli — taip, dar neprinokę. Pasiveji ją — gal einam pasivaikščioti? Tau pasirodo, kad išgirdai, o gal pamatei, kad ji sutiko — vos vos linktelėjo galva ir jos plaukai švelniai subangavo. Nervinaisi ir nerimavai, bijojai, kad gausi per nosį ir tuo viskas pasibaigs, ir net nenujautei, kad ji taip lengvai sutiks. Tad iškart atsipalaiduoji ir prisigretini prie jos.

Ar tu čia taip pat ieškai Lingšanio? Galėjai sugalvoti ir ką nors protingesnio, negu tai. Jos plaukai dar kartą subanguoja, šitaip prasideda jūsų pokalbis.

Viena?

Ji neatsiliepia. Priešais kirpyklą, dienos šviesumo lempoms nutvieskus, pagaliau pamatai jos veidą. Jaunas, nors truputį pavargęs, žvilgsnis švelnus ir patraukiantis. Akys užkliūva už moterų, elektriniais fenais džiovinančių galvas ir garbanoj ančių plaukus, lepteli, kad būtent čia modernizacija akivaizdžiai sparčiausia. Ji nusuka akis ir nusijuokia, tu juokiesi drauge. Jos plaukai išdrikę guli ant pečių, juodi kaip degutas, net švytintys. Nori sakyti — tavo plaukai labai gražūs, bet čia pat susigriebi, kad to būtų jau per daug, todėl nepraveri burnos. Tu ir ji einate kartu, nieko nekalbate. Ne todėl, kad nenorėtum artimiau su ja susipažinti, bet kad negali rasti tinkamų žodžių. Jautiesi visiškai sutrikęs ir norėtum kaip galima greičiau išsipainioti iš šios keblios padėties.

Ar galėčiau eiti su tavimi? Kvailiau pasakyti negalėjai.

Tu tikrai malonus. Regis, girdi ją šnabždant, ir tau atrodo, kad tai ir priekaištas, ir pritarimas. Tačiau tau pasirodo, kad ji ima tyčia pabrėžtinai skubėti, norėdamas nuo jos neatsilikti, esi priverstas paspartinti žingsnį. Ji gi nebe vaikas, o tu irgi nebe vėjavaikis paauglys. Tu juk mėgini su ja flirtuoti.

Galėčiau būti tavo gidu, sakai, čia — Mingų21 dinastijos laikų architektūra, nereikia net sakyti, kad šiandien galima skaičiuoti jos penkių šimtų metų istoriją. Tu kalbi apie karštį sulaikančią sienelę, esančią už tradicine kinų medicina prekiaujančios krautuvėlės, skriejantį kalnų sienos stogo kraigą, pro tamsų dugną po truputį prasisunkiančią žvaigždžių šviesą. Šįvakar nėra mėnesienos. Mingų dinastijos laikais prieš penkis šimtus metų, ne, kad ir šiais laikais, prieš keletą dešimtmečių, vaikštant šitomis gatvelėmis, naktį įprasta būdavo nešiotis žibintą. Jeigu netiki — tereikia išsukti iš pagrindinės gatvės į tamsų skersgatvį, neprireiks ir tų kelių dešimtmečių, vos dvidešimties trisdešimties žingsnių, ir kaipmat sugrįši į anuos senus laikus.

Bekalbėdami judu atsiduriate prie Ypatingo Skonio ir Kvapo Arbatinės, palei sieną ir prie įėjimo būriuojasi ganėtinai daug žmonių — ir suaugusių, ir vaikų. Jūs pasistiebę užmetat akį vidun ir taip pat sustojat. Siauros paradinės durys veda į uždarą, labai ilgą arbatinę, kurioje visi kvadratiniai staliukai išstumdyti į šalis. Virš tvarkingai viena prie kitos sustatytų kėdžių matyti ištempti kaklai ir galvos, o pačiame viduryje — kvadratinis stalas, uždengtas iki žemės krentančia raudona staltiese geltonais kraštais. Ant aukštos kėdės už stalo, apsivilkęs mantiją ilgomis rankovėmis, sėdi pasakorius:

— Saulė krypsta į Vakarus, tiršti debesys paslepia mėnulį, Gyvačių Karalius ir Gyvatė Žmona, kaip įprasta, kartu su demonų svita pargįžta į Mėlynųjų Tyrų Rūmus. Išvydęs būrį riebių ir baltų, lyg iš pieno plaukusių, jaunuolių ir merginų, kairėj dešinėj — stalus, nuklotus kiauliena, jautiena, aviena, širdyje jis didžiai nudžiunga. Gyvačių Karalius taria Gyvatei Žmonai: linkiu tau, mano žmona, laimės, šiandien ši gimtadienio dovana tikrai dosni. Kažkas iš minios įsiterpia: šiandien — didelė Ponios šventė, todėl neapsieisim be styginių ir pučiamųjų orkestro, Urvo Mokytojas kaip tik tuo pasirūpins. Ir kad trenks! Medine tarškykle per stalą. Iš tikrųjų, aukšti siekiai gimdo didžias idėjas!

Jis padeda į šalį medinę tarškyklę, paima lazdeles ir vos vos — tylutėliai, beveik liūdnai — keliskart užgauna minkštutėlę būgno odą, kita ranka pakelia metalu kaustytą tamburiną, lėtai kresteli, išgaudamas švelnų tilindžiavimą, o tada senyvu prikimusiu balsu ima pasakoti:

— Tuoj pat Gyvačių Karalius duoda nurodymus, visur aplink užverda darbas ir neilgai trukus Mėlynųjų Tyrų Rūmai išpuošiami margaspalvėm dekoracijom, unisonu užgroja orkestras. Staiga jis pakelia balsą: vos tai išgirdusios, uždainuoja Varlė ir Cikada, o Pelėda pradeda mosuoti dirigento lazdele. Jis tyčia pamėgdžioja televizijos laidų aktorių intonaciją, priversdamas visą besiklausančiųjų minią plyšti iš juoko.

Tu pažvelgi į ją, ir judu nusijuokiat. Taip norėjai pagaliau išvysti besišypsantį veidą.

Užeinam prisėsti? Pagaliau sugalvoji ką pasakyti. Vediesi ją, vingiuodamas tarp medinių suolelių ir žmonių kojų, išrenki staliuką, prie kurio mažiausiai prisigrūdę, ir jūs įsispraudę atsisėdate. Tuo metu pasakorius, norėdamas nuraminti įsitriukšmavusią auditoriją, atsistoja ir ima skardžiai barškinti tarškykle: Gimtadienio sveikinimai prasideda! Mažieji demonai vienas po kito...

Jis ima šūkčioti u-i-i-ai-a-a, pasisukęs į kairę, pagarbiai sudeda rankas krūtinės aukštyje, vaizduodamas pasveikinimą, pasisukęs į dešinę — mojuoja ranka ir, nutaisęs senyvos viliokės balsą, uždainuoja: nereikėjo, nereikėjo...

Šitą istoriją pasakoja jau tūkstantį metų, šnibždi jai tiesiai į ausį.

Ir vis dar pasakoja, atitaria ji tarsi tavo aidas.

Ar pasakos ir dar tūkstantį? Klausi.

Mmm, nutęsia ji, sučiaupusi lūpas, tarsi mažas išdykęs vaikas, ir tu pasijunti labai laimingas.

— Grįžkime prie Čen Fatongo. Kelią, kurį žmonės sukaria per — septynis kart septynias — keturiasdešimt devynias dienas22, jis įveikia per tris ir atsiduria prie Dongkongo23 kalno, kur susitinka daoistą vienuolį Vangą. Fatongas pagarbiai nusilenkia ir taria: Garbusis Mokytojau, norėčiau Jūsų paklausti. Daoistas vienuolis Vangas atsako į keliautojo pasveikinimą, ir Fatongas pasiteirauja: norėčiau paklausti, kur yra Mėlynųjų Tyrų rūmai? O kam klausi? Ten pilna baisiai nuožmių demonų, kas gi drįstų ten žengti? Mano pavardė Čen, vardas — Fatongas, atkeliavau čia, kad juos nugalėčiau. Daoistas vienuolis atsidūsta ir sako, kad būrys jaunuolių ir merginų jau bus ten pasiųstas, kas žino, gal jie jau Gyvačių Karaliaus pilve. Tai išgirdęs, Fatongas aikteli ir sušunka: reikia paskubėti gelbėti tuos žmones!

Bum! Pasakorius dešine ranka iškelia būgno lazdelę, kaire — purto žvangučius, išverčia akių baltymus, pražiota burna vapa padrikus žodžius, o visas kūnas ima drebėti... Tave pasiekia ypatingas kvapas — pro tirštą intensyvų tabako ir prakaito tvaiką prasismelkia malonus aromatas — jos plaukų kvapas, jos kvapas. Aplink girdėti nuolatinis meliono sėklų triauškinimas, žmonės kremta sėklas, nenuleisdami akių nuo pasakoriaus, apsivilkusio vienuolio mantiją. Dešinėje rankoje jis laiko stebuklingą kardą, kairėje — drakono taurę, kalbėdamas vis greičiau ir greičiau, tarsi jam iš burnos vienas po kito byrėtų perlų vėriniai: Tris kartus metu dvasių lenteles, ta-ta-ta, tris magiškus amuletus, padedančius akimirksniu surinkti kariuomenės pulkus ir sukviesti Lu kalno, Mao kalno ir Longhu kalno dieviškuosius generolus, o-ja-ja-a-ha-ha-da-gu-long-dong-cang-en-ja-ja-ja-u-hu, Dangaus Valdove, Valdove Žemės, aš esu Tikrojo Didžiojo Valdovo įsakymu pasiųstas per malonę jaunesniojo brolio sunaikinti nelaimes nešančių demonų, rankoje laikydamas stebuklingąjį kardą, mindamas vėjo ir ugnies ratus, aš suku kairėn ir dešinėn...

Ji nusisuka ir atsistoja, tu seki iš paskos, lipdamas per sėdinčiųjų kojas, kurie svaido į judu piktus žvilgsnius.

Greičiau greičiau, gal dar spėsit užsisakyti!

Judviem už nugarų nusirita juoko banga.

Kas tau?

Nieko.

Kodėl nenorėjai išgirsti pagrindinės dalies?

Man pasidarė negera.

Blogai jautiesi?

Ne, jau geriau, viduje trūko oro.

Jūs atsiduriate gatvėje, palei gatvę susėdę ir besišnekučiuojantys žmonės sužiūra į jus.

Pasiieškom ramesnės vietelės?

Taip.

Tu vediesi ją tolyn, įsuki į siaurutį skersgatvį, žmonių balsai ir gatvės žibintai gęsta jums už nugarų. Siaurajame skersgatvyje nėra gatvės žibintų, tik iš namų langų, už kurių gyvena žmonės, sklinda blanki geltona šviesa. Ji sulėtina žingsnį, tu perkratai galvoje galimas to priežastis.

Ar niekada nepagalvojai, kad mes — visai kaip tie persekiojami demonai?

Ji pradeda kikenti.

Jus ištinka juoko priepuolis, o ji net ima raičiotis.

Jos odiniai batai taukši į akmeninį grindinį, aidi visa gatvelė. Išėję iš skersgatvio, atsiduriate priešais sklypeliais sudalintus ryžių laukus, kurių paviršiuje plūduriuoja šviesų atspindžiai, tolumoje miglose nardo keli namai, žinai, kad kaip tik ten — vienintelė šio miestelio vidurinė mokykla. Dar toliau dunkso kalnai, išsidrėbę po pilku, neryškiom žvaigždėm nusagstytu dangum. Pakyla vėjas, atpūsdamas gūsį gaivios vėsos, nusiritančios per nugarą šiurpuliukais ir paskęstančios užlietų ryžių laukų aromate. Palieti jos pečius, ji neatsitraukia. Nė vienas iš judviejų nepratariat nė žodžio, tiesiog einat tolyn tarp sklypų, kur kojos neša.

Ar tu laiminga?

Taip, laiminga.

Ar nemanai, kad tai kažkas mistiško?

Nežinau, negaliu pasakyti, neklausk manęs.

Prisiglaudi arčiau prie jos, ji taip pat prisiglaudžia prie tavęs, negali įžiūrėti jos veido, bet jauti mažytę jos nosytę, užuodi jau tokią pažįstamą šilumą. Staiga ji atšlyja.

Grįžkime atgal, — sumurma ji.

Kur — atgal?

Man reikia pailsėti.

Tada aš tave palydėsiu.

Aš nenoriu, kad mane kas lydėtų.

Ji tampa neperkalbama.

Ji nieko neatsako. Tu nežinai, nei iš kur ji atvyko, nei kur iškeliaus. Vis viena palydi ją iki pagrindinės gatvės, bet čia ji neatsisveikinusi nueina ir pradingsta gatvės gale, tarsi pasakoje, tarsi sapne.

6

Didžiųjų pandų24 stebėjimo stotis įsikūrusi Haiba vietovėje dviejų tūkstančių penkių šimtų metrų aukštyje, viskas aplink permirkę, medvilne kimšti čiužiniai drėgni. Aš pats čia jau dvi naktys. Dienos metu stotis parūpina dygsniuotų, gagos pūkais kimštų drabužių, tačiau kūnas vis tiek nuolat prisigėręs drėgmės. Maloniausias metas — įsitaisyti priešais laužą ir valgyti karštą sriubą. Didelis aliuminis katilas kabo lūšnelėj e-virtuvėlėje, o po juo guli ištisas rąstas, net pjūklu neliestas, tiesiog dega sau kibirkščiuodamas į viršų žarijas, išaugindamas liepsnų ūglius iki dviejų metrų aukščio ir apšviesdamas jais viską aplink. Kaskart susėdus ratu aplink laužą valgyti, prisistato voverė — pritūpia netoli lūšnelės ir varto savo apskritas akutes. Visi drauge susirenka tik vakarieniauti, tada ir ima pasakoti visokias linksmas istorijas. Baigus valgyti būna jau visai tamsu, stotį iš visų pusių supa neįžvelgiamas miškas, žmonės išsiskirsto kas sau po trobeles, ir žibalinės lempos šviesoj kiekvienas užsiima savo reikalais.

Tie, kurie čia dirba, ištisus metus praleidžia giliai kalnuose, viskas, apie ką įmanoma kalbėtis, jau iškalbėta, nieko naujo nebeišgirsi. Tėra tik vienas čiangų kilmės samdytas kalnietis iš Miegančio Drakono Perėjos — tolimiausio kaimelio, esančio dviejų tūkstančių šimto metrų aukštyje, kuris kas porą dienų ant kupros pintinėje atitempia šviežių daržovių ir didesnių avienos arba kiaulienos gabalų. Teritoriją saugančių patrulių stotis įsikūrusi dar toliau, nei kaimelis. Jie tik kartą per mėnesį ar kelis, gavę vieną dvi laisvas dienas, nusileidžia iš kalnų į stotį apsikirpti, nusiprausti ir sukirsti skanesnį patiekalą. Kai susikaupia daugiau laisvų dienų, jie pasiima rezervato automobilį ir vyksta drauge aplankyti savo moterų arba grįžta į gimtuosius miestelius pas tėvus. Jiems, galima sakyti, tai ir yra gyvenimas. Jie nevarto laikraščių, nesiklauso radijo transliacijų. Reiganas, ekonominės reformos, infliacija, dvasinis užterštumas, Šimto Žiedų kino apdovanojimai, ir t.t., ir t.t., ir t.t. — visas šis triukšmingas pasaulis liko miestuose, jiems visa tai per daug toli. Čia yra atsiųstas atlikti praktikos pagal paskyrimą vienas universitetą baigiantis studentas, kuris visada su savimi nešiojasi mobilųjį telefoną. Tik artimiau su juo susipažinęs sužinojau, kad mokosi anglų kalbos. Yra dar vienas jaunuolis, žibalinės lempos šviesoje skaitantis knygas. Jie abu ruošiasi laikyti egzaminus ir stoti į doktorantūrą, kad galėtų iš čia ištrūkti. Esama ir dar vieno žmogaus, gaudančio radijo signalus, pagal kuriuos šis nustato koordinates ir jas pažymi navigaciniame žemėlapyje. Šiuos signalus skleidžia radijo siųstuvai, kuriuos pritaiso didžiosioms pandoms prie kaklų ir paleidžia atgal į mišką.

Kartu su manimi į kalnus prieš dvi dienas atkeliavęs pagyvenęs botanikas jau seniai guli, nesu tikras, ar jis jau miega, tačiau man to padaryti, vartantis ant permirkusio medvilninio čiužinio, kad ir kaip stengčiausi, neišeina. Nors guliu apsirengęs, regis, kad į ragą sušalo net smegenys, nors slėnyje jau tikras pavasaris — gegužė. Užčiuopiu erkę, įsisiurbusią į vidinę šlaunies pusę, tikriausiai užsiropštė per kelnių klešnę, kai dieną braidžiau po aukštą žolę. Ji sulig mano mažojo piršto nagu ir kieta kaip šašas. Suspaudžiu ir bandau iš visų jėgų traukti, bet ji nejuda. Žinau, kad jei dar bent kiek stiprėliau truktelčiau — iškart nutraukčiau ir galvutė ilgam liktų tvirtai įsisiurbusi į mano odą. Kreipiuosi pagalbos į stovyklos darbuotoją ant gretimo gulto. Jis liepia išsirengti, smagiai pliaukšteli man per šlaunį ir kaipmat ištraukia tą kraujasiurbį niekšą. Švystelėjus jį į žibalinę lempelę, pasklinda keptos mėsos kvapas. Rytoj jis pažada surasti man tvarstį.

Trobelėje visiškai tylu, tačiau anapus trobelės miške girdėti, kaip varva vanduo. Kalnų vėjas atūžia iš kažikur toli, bet, nepasiekęs kalno, grįžta ir garsiai trankosi po atokų slėnį. Kiek vėliau pro medines lentas man virš galvos ima kapsėti — tiesiai ant antklodės. Ar tai lietus sunkiasi? Aš atsikeliu, nors tam nėra jokios prasmės, viduj ar lauke — visur taip pat šlapia, kapt... kapt... kapt... Po kiek laiko kažkur pasigirsta trenksmas, aiškiai, bet dusliai atsimušdamas slėnyje.

— Ten, prie Baltosios Uolos, — sako kažkas.

— Po velnių, brakonieriai, — nusikeikia kažkas kitas.

Visi prabudę, arba tiksliau — niekas ir nebuvo užmigęs.

— Pažiūrėk, kiek valandų?

— Be penkių dvylika.

Nė vienas nebeprataria nė žodžio, tarsi lauktų kito šūvio, bet kitas šūvis nebenuaidi. Sudaužyta į šipulius, vėl įsispengia mirtina tyla, tik girdėti vandens varvėjimas anapus trobelės ir niūrus slėnyje įkalinto vėjo staugimas. Akimirką tau pasirodo, kad girdi šmirinėjant laukinį žvėrį. Tai juk visada buvo laukinių žvėrių pasaulis, bet žmogus jau nebenori jiems jo atiduoti. Viską aplink gaubiančioje tamsoje tūno nerimas ir baimė, ši naktis, regis, ypatingai pavojinga, ji pažadino tavyje jausmą, kad esi stebimas, esi sekamas, kad pagaliau būtum sudorotas, kad vis dar nesuradai dvasios ramybės, kurios taip ieškai...

— Atėjo!

— Kas atėjo?

— Beibei atėjo!

Trobelėje stoja didžiulis šurmulys, visi šoka iš lovų.

Lauke girdėti šnarpštimas ir niurnėjimas. Iš tiesų — jų išgelbėta panda, išsekusi po gimdymo ir visai išbadėjusi, atklydo ieškodama maisto! Jie laukė jos sugrįžtant. Buvo praėję jau dešimt dienų, jie visi skaičiavo, jie sakė, kad ji būtinai ateis, dar neprasikalus naujiems bambukų ūgliams. Ir štai ji čia — jų numylėtinė, jų brangenybė — besibrūžinanti nagais apie medines sienas.

Kažkas praveria duris ir išneša košės. Likusieji tuntu puola iš paskos. Blausioje mėnesienos šviesoje mūsų pilkšvai juoda herojė slampinėja aplink. Žmogui supylus košę į dubenį, ji tuojau pat ramiausiai prisiartina, sunkiai pūkšdama ir niurnėdama. Visų rankinių žibintuvėlių spinduliai nukrypsta į žvėrį juodu liemeniu, juodomis akimis ir pilkai baltomis dėmėmis ant kūno. Tačiau jos tai nė kiek nesujaudina, visą dėmesį sutelkusi į maistą net galvos nepakelia. Žmonės skuba fotografuoti, žybčioja blykstės, visi paeiliui prisiartina, kalbina, erzina, liečia jos šiurkštų, kaip kiaulės šeriai, kailį. Bet vos ji pakelia galvą, visi suguža atgal į trobelę. Šiaip ar taip, tai vis dėlto laukinis žvėris. Stipri ir sveika panda galėtų susigrumti su leopardu. Atėjusi patį pirmą kartą, sukramtė aliuminį dubenį smulkiais gabalėliais ir suvalgė kartu su maistu. Nesuvirškinti aliuminio gumuliukai išėjo kartu su išmatomis, kurias jie visas kruopščiai surinko. Kartą vienas reporteris, norėdamas parodyti, kad didžioji panda yra tokia pat meili, kaip ir naminis katinas, nuėjo į kalnų papėdėje esančios patrulių stoties aptvarą, kuriame buvo maitinama panda, ketindamas nusifotografuoti apkabinęs ją ranka. Už tai jam buvo nuplėštos genitalijos ir teko tuoj pat gabenti į Čengdou suteikti pirmąją medicininę pagalbą.

Ji pagaliau baigia valgyti ir, letena pakėlusi cukranendrės stiebą bei jį kramsnodama, nusliūkina pro šaltųjų bambukų sąžalyną šalia stovyklavietės, pranykdama tankiuose krūmynuose.

— Aš sakiau, kad Beibei šiandien ateis.

— Ji daugmaž visada ateina tokiu metu, tarp antros ir trečios valandos.

— Aš išgirdau ją pūkščiant ir niurnant, kai ji nagais ėmė draskyti duris.

— Šitas velniūkštis žino, kaip kaulyti maisto.

— Ji buvo baisiausiai išalkus, visą sklidiną kibirą sušlamštė.

— Ji sustorėjo, aš ją čiupinėjau.

Jie kalba su tokiu entuziazmu, aptarinėja kiekvieną detalę, kas pirmas ją išgirdo, kas pirmas atidarė duris, kaip ją pamatė pro durų plyšį, kaip ji juos sekė, kaip įkišo galvą į kibirą, kaip prisėdo šalia kibiro, su kokiu apetitu valgė, kažkas netgi prisipažino, kad įbėrė į košę cukraus ir kad jai patinka saldumynai! Didžiąją laiko dalį jie paprastai persimeta vos vienu kitu žodžiu, bet, jiems prakalbus apie Beibei, atrodo, lyg ji būtų jų visų mylimoji.

Žvilgteliu į laikrodį — visas šis įvykis truko ne ilgiau nei dešimt minučių, bet jie vis dar nesiliauja apie tai šnekėtis. Visos žibalinės lempos užžiebtos, kai kurie paprasčiausiai sėdi lovose. Nekeista, juk kalnuose jų gyvenimas monotoniškas ir vienišas, praskaidrinamas tik tokiais atsitiktiniais įvykiais. Pradėję nuo Beibei, jie perėjo prie Hanhanio. Prieš tai girdėtas šūvis juos labai išgąsdina. Hanhanį, kuris buvo atėjęs prieš Beibei, nušovė valstietis, vardu Leng Džidžongas. Tuo metu juos pasiekdavęs Hanhanio signalas keletą dienų sklido iš tos pačios vietos, nė kiek nejudėdamas. Jie nusprendė, kad jis tikriausiai susirgo arba buvo sunkiai sužeistas, ir išėjo ieškoti. Galiausiai miško gūdumoj atkasę šviežiai supiltą žemės kauburį, aptiko jo palaikus ir antkaklį, kuris vis dar transliavo radijo bangas. Jie suorganizavo paiešką su pėdsekiais šunimis, kurie surado Leng Džidžongo namus ir palėpėje pakabintą kailį. Kita panda Lili, turėjusi signalus siunčiantį antkaklį, paprasčiausiai išnyko miško platybėse ir niekada daugiau nebebuvo užfiksuota. Taip ir liko neaišku, ar ją su visu siųstuvu suėdė leopardas, ar ji susidūrė su gudriu medžiotoju, kuris sutraiškė antkaklį šautuvo buože.

Brėkštant žemiau, už stovyklavietės, pasigirsta du šūviai, nudiegiantys širdį. Jų prislopintas aidas, besisklaidydamas lyg dūmai iš šautuvo vamzdžio, dar ilgai sklando po slėnį.

7

Gailiesi, kad nesusitarei su ja dar kartą susitikti, gailiesi, kad nenusekei paskui ją, gailiesi, kad pritrukai drąsos, kad nesugebėjai sugundyti jos pasilikti, kad nebeturi to romantiško entuziazmo, nebeturi bergždžios vilties ir kad nebesusitiksi su nuostabia moterimi. Iš esmės gailiesi, kad praradai galimybę. Vargu ar staiga susirgai nemiga, bet kažkodėl visą naktį taip ir nesudedi bluosto. Išaušus rytui, imi galvoti, kad gal ir gerai, jog nepasielgei lengvabūdiškai. Toks skubinimasis pakenktų tavo savigarbai. Tačiau šitoks blaivumas tuoj pat tau sukelia pasibjaurėjimą. Visiškai nebesugebi įsimylėti, esi toks silpnas, kad praradai net vyriškumą, gebėjimą imtis iniciatyvos. Vis tik galiausiai apsisprendi nueiti į paupį ir pabandyti laimę.

Ir štai sėdi paviljone, visai taip, kaip patarė anas medienos pirkimo ekspertas, ir žvalgaisi į peizažą kitame krante. Iš pat ryto visi zuja po perkėlą. Į keltą prisigrūdę tiek žmonių, kad pakilęs vandens lygis semia kelto kraštus. Vos keltui pasiekus prieplauką, žmonės čia pat metasi į krantą, nelaukdami, kol bus pririštos virvės. Iškėlę didžiules bambukines pintines ir varydami dviračius, besimušdami ir besistumdydami, besikeikdami — visa minia plūsteli į miestelį. Keltas kursuoja pirmyn atgal, kol galiausiai į smėlėtąjį krantą perkelia paskutinius kelto laukusius žmones. Perkėloje šiapus taip pat aprimsta. Tik tu, kaip koks idiotas, vis dar sėdi paviljone ir, apsimesdamas kažką rimtai beveikiąs, lauki nepaskirto pasimatymo su iš niekur atsiradusia ir į niekur išėjusia mergina, tarsi sapnuotum vidury baltos dienos. Tau juk buvo pabodę gyventi, tavo gyvenimas buvo virtęs nuobodybe, be mažiausios kibirkštėlės, be aistros, viskas išvien įkyrėję, tai nejaugi nusprendei pradėti gyventi iš naujo, eiti ir vėl patirti gyvenimą?

Upės pakrantėje nežinia kurią akimirką įsigali triukšmas, čia sugužėjusios vien moterys. Viena greta kitos palei vandenį ant akmeninių laiptų velėja drabužius, plauna daržoves ar ryžius. Prie jų prisigretina juoda burinė valtis, pirmagalyje stovintis vyras ima kažką šaukti plušančiosioms ant akmeninių laiptų. Moterys atsišaukia, tačiau negali perprasti, ar jos flirtuoja, ar ginčijasi. Kaip tik tuo metu netikėtai pastebi jos siluetą, sakai, kad tikėjaisi, jog ji ateis, ateis būtent prie šio paviljono, kad tu galėtum papasakoti jai šio paviljono istoriją. Sakai, kad tau tai papasakojęs vienas senolis, kuris tada irgi sėdėjo šiame paviljone, sudžiūvęs kaip pliauska, o kai kalbėjo, tai žodžiai švilpė pro suskirdusias vėjyje lūpas, ir jis atrodė labai panašus į demoną, ji sako bijanti demonų, tada tu sakai, kad jo balsas priminė vėją, ūžaujantį aukštos įtampos laiduose. Sakai, kad šio miestelio pavadinimas buvo įrašytas dar „Istorijos analuose“, o šiandienykštė keltų prieplauka anksčiau buvo vadinama Ju Kryžkele. Legenda byloja, kad, numalšinęs potvynius, Didysis Ju keliavo pro šią vietą. Pakrantėje gulėjo visai apvalus akmuo, kuriame buvo iškalta septyniolika vos įžiūrimų buožgalvius primenančių senovinių ideogramų. Kadangi nė vienas žmogus taip ir nesugebėjo jo iššifruoti, jį paprasčiausiai susprogdino, kad panaudotų tilto statybai. Tačiau pritrūko pinigų ir tiltas liko nepastatytas. Rodai jai žymaus Songų dinastijos laikų intelektualo užrašytą kupletą, Lingšanis, kurio tu ieškai, buvo puikiai pažįstamas senovės gyventojams. Karta po kartos šiuose kaimuose gyvenantys žmonės nei čionykštės istorijos nebežino, nei savęs nebepažįsta. Daugelio kartų gyvenimai, prabėgę šiuose soduose ir būstuose, jei tik būtų buvę užrašyti, sužavėtų ne vieną grožinės literatūros kūrėją. Klausi, ar ji tikinti tavimi? Pažvelk, toji sena moteris, kur sėdi ant slenksčio abejingu žvilgsniu stebeilydama kaži kur tolyn — jos dantys visi iki vieno išbyrėję, oda susiraukšlėjusi kaip sūdyta ropė, o pati primena mumiją, tik giliose kaip vilkduobės akiduobėse vis dar kruta du apsiblausę akių obuoliai. O juk anuomet, jaunystėje, ji buvo be galo graži, viena gražiausių merginų kelių dešimčių li spinduliu aplink ir žmonės, vieną kartą ją išvydę, neatsispirdavo pagundai darsyk žvilgterėt. Kas šiandien bepajėgtų įsivaizduoti ją kadais turėjus tokią išvaizdą, nekalbant jau apie tai, kaip godžiai ji atrodė, tapusi plėšikų vado žmona. Šiame miestelyje plėšikų vadas buvo vardu Antrasis Dėdė. Nežinia, ar tai kilo nuo to, kad jis buvo antrasis sūnus šeimoje, ar tiesiog iš sūniško nuolankumo, tačiau miestelyje ir senas, ir jaunas anuomet į jį visada kreipdavosi Antrasis Dėde, iš dalies pataikaudami, bet daugiau iš pagarbios baimės. Kiemelis, prie kurio ant slenksčio ji sėdi, visai nedidukas, bet už jo yra dar keletas kiemų, į kuriuos iš dengtų juodų valčių anuomet vilkdavo didžiules bambukines pintines, pilnas sidabrinių monetų. Jos abejingas žvilgsnis nukreiptas į valtis, kadais viena tokių ji ir buvusi pagrobta. Kaip ir šitos ilgakasės merginos, velėjančios drabužius, tiesa, avėdama medinėmis klumpėmis, o ne plastmasinėmis šlepetėmis, nešina bambukine pintine, ji atėjo prie akmeninių krantinės laiptų plauti daržovių, kai prie jos priplaukė juoda dengta valtis. Jai besistengiant susivokti, du vyrai užlaužė rankas ir nusitempė į valtį, nespėjo net riktelti — jai į burną įgrūdo medžiaginį skudurą. Kol valtis nuplaukė penkis li, ją vienas po kito spėjo išprievartauti net keli plėšikai. Šioje upėje jau tūkstantį metų plaukioja kaip du vandens lašai viena į kitą panašios juodos dengtos valtys, taigi nebuvo nieko sudėtingo tokius nusikaltimus daryti vidury baltos dienos. Pirmąją naktį ji gulėjo nuogai išrengta ant plikų dugno lentų, o antrąją — laivelio pirmagalyje jau kurstė ugnį ir ruošė valgį...

Papasakok dar. Ką papasakot? Papasakot apie Antrąjį Dėdę ir ją, ir apie tai, kaip ji tapo plėšiko žmona? Ar apie tai, kodėl ji visą laiką sėdi ant slenksčio? Anuomet jos akys nebuvo apsiblausę ir ji visada po krūtine nešiojosi plokščią bambukinę pintinėlę, o rankose nuolat laikė siuvinėjimo adatėlę. Tačiau tos baltos putlios rankelės ne tik siuvinėjo oranžinių ančiukų porytes, besiturškiančias tvenkinuke, ar vėduoklėmis uodegas išskėtusius povus. Juodą kaip smala kasą nešiojo susuktą į kuodą, į kurį įsegdavo jaspių inkrustuotą plaukų smeigtuką, paryškindavo antakius ir nuolat prižiūrėjo veidelį, ji buvo tokia daili, kad niekas nedrįsdavo jos net užkalbinti. Žinoma, aplinkiniai žinojo, kad po įvairiaspalviais šilkiniais siuvinėjimo siūlais toje bambukinėje pintinėlėje gulėjo du juodutėliai ir žvilgantys, kaip jos kasa, užtaisyti revolveriai. Jeigu prie kranto artintųsi būrys kareivių, meistriškai siuvinėjančios rankos taip pat meistriškai išpyškintų juos vieną po kito jiems taip ir nespėjus prisišvartuoti. O tuo tarpu Antrasis Dėdė galėtų nepastebėtas grįžti namo ir ramiai prisnūsti. Antrasis Dėdė atkreipė dėmesį į šią jauną moterį ir pasiglemžė ją sau, todėl jai beliko tik atlikti savo moterišką priedermę ir sekti paskui vyrą, už kurio buvo jėga ištekinta. Nejau miestelyje niekas apie ją nepranešė? Net triušis neieško žolės arti savo gūžtos. Tokiu būdu visai netyčia ji suprato, kad galima gyventi sau. Garsusis plėšikų vadas Antrasis Dėdė, nors buvo nepralenkiamas tarp plėšikų, kontroliavusių sausumos ir vandenų kelius, bet galą gavo visgi nuo šitos moters rankos. Kodėl? Antrasis Dėdė buvo žiaurus, tačiau toji moteris žiauresnė. Apskritai kalbant apie žiaurumą, vyriškas žiaurumas neprilygsta moteriškam. Jeigu netiki, gali nueiti ir paklausti šio miestelio vidurinės mokyklos mokytojo, vardu U, kuris, naujai įsteigto turizmo informacijos centro įpareigotas, sudarinėja Uidženio miestelio papročių, istorijų ir padavimų rinkinį. Turizmo informacijos centro direktorius yra mokytojo U sūnėno žmonos motinos brolis, ir jeigu ne ši giminystė, jis nebūtų gavęs šio darbo. Bet kuris kaime gimęs, kaime augęs pilvūzas žino aibes anekdotų, o jis — tikrai ne vienintelis šiame miestelyje gebantis rašyti. Kas gi nenorėtų įeiti į istoriją ir dar pasiimti avansu mokamą autorinį honorarą bei papildomą priemoką už viršvalandžius. Reikia pridurti, kad šis mokytojas U yra kilęs iš senos ir garbingos šeimos, kurios genealogijos medis buvo užrašytas ant plonyčio geltono penkių metrų ilgio Damasko šilko ritinėlio, kuris Kultūrinės Revoliucijos metais buvo surastas, konfiskuotas ir viešai sudegintas. Jo protėviai mėgavosi valdžia ir aukštais postais, pradedant aukštu valdininku Han25 dinastijos imperatoriaus U rūmuose ir Čingų dinastijos imperatoriaus Guangsiu26 Imperatoriškosios akademijos nariu, ir baigiant jo tėvu, kuris visą savo gyvenimą paskyrė Žemės reformai ir sklypų perskirstymui ir kurio nesėkmės keliasdešimčiai metų sunkiai užgulė jo giminaičių pečius. O ne per seniausiai jis pagaliau susitiko į pensiją išėjusį vyresnįjį brolį, atstumtą svetimoje šalyje, nutraukusį bet kokius susirašinėjimus su gimine, užsienyje dirbusį profesoriumi, kuris drauge su vietinės valdžios atstovais mažyte mašinėle pargrįžo aplankyti gimtinės. Grįžimo proga jam parvežė spalvotą televizorių. Miestelio kadriniai darbuotojai staiga irgi ėmė rodyti jam pagarbą. Nebepasakok šito. Gerai, tada papasakosiu apie ilgaplaukių Taipingų27 sukilimą, kai jie nakčia padegė pagrindinę gatvę. Anksčiau miestelio pagrindinė gatvė ėjo upės krantine iki prieplaukos. Dabartinė autobusų stotis yra kaip tik pagrindinės gatvės gale, toje vietoje, kur anksčiau stovėjo Drakono Karaliaus Šventykla. Pasakojama, kad prieš paverčiant Drakono Karaliaus Šventyklą griuvėsių krūva, penkioliktą pirmo mėnesio dieną pagal mėnulio kalendorių Žibintų šventės naktį, stovint ant šios Drakono Karaliaus Šventyklos pakylos, būdavo patogiausia stebėti kylančius į dangų žibintus... Žibintiniai drakonai iš visų keturių miestelių abipus upės susirenka čia, kiekviena komanda apsirišusi galvas vis kitos — raudonos, geltonos, mėlynos, baltos, juodos — spalvos raiščiais priklausomai nuo to, kurios spalvos drakoną vaidins. Sulig gongo dūžiu visų gatvėje susirinkusių žmonių galvos pradeda vieningai linguoti pagal ritmą. Pakrantės parduotuvėlės — visos ligi vienos — atidengusios bambukines žaliuzes ir prikabinėjusios raudonų hongbao28. Kas gi nenori, kad metų verslas būtų sėkmingas. Skersai gatvės, priešais Drakono Karaliaus Šventyklą įsikūrusioje Senio Cianio ryžių krautuvėlėje raudonieji hongbao kaip visada didžiausi, o dvi eilės po penkis šimtus petardų ir fejerverkų nuleistos žemyn nuo antrojo aukšto. Būtent fejerverkų šviesoje keturių miestelių atstovai ima demonstruoti savo sugebėjimus. Drakonai raitosi ir vartosi kūliais, sušokti drakono galvą ar imituoti šilkinių juostų rutulio ridinėjimąsi reikalauja daugiausia pastangų. Tai bepasakojant, pasirodo du drakonai: Gulaicunio kaimo Raudonasis ir šio miestelio Juodasis, kuriam vadovauja U Guidzi. Nebetęsk šitos istorijos, nebenoriu. Bet tu pasakoji toliau. Turbūt apie Juodąjį drakoną? Ir apie Juodajam drakonui vadovaujantį meistrą U Guidzi, kurį šiame miestelyje visi puikiai pažįsta? Jaunos žavios merginos dėl jo pameta galvas, vos jį pamatę ima šaukaliot — Guidzi, eime išgerti arbatos, arba ima siūlyt jam ryžių degtinės. Kokia gėda! Ką? Tu toliau pasakoji ką pradėjęs. Šitas U Guidzi, būdamas pagrindiniu aktoriumi, atvilioja Juodąjį drakoną ant pakylos. Nuo karščio jo kūnas garuoja, atsidūręs priešais Drakono Karaliaus Šventyklą, jis atsisagsto liemenę ir švysteli ją kažkam iš minios, tikriausiai bičiuliui. Ant jo krūtinės puikuojasi Juodojo drakono tatuiruotė. Aplink, nesitvardydami iš džiaugsmo, krykščia vaikai. Tuo metu Gulaicunio Raudonasis drakonas taip pat užlipa ant scenos iš kito gatvės galo. Dvidešimt ar daugiau jaunų vyrų, srūvančių jėga ir energija, taip pat atvyko prie Senio Cianio ryžių krautuvėlės kautis dėl pagrindinio prizo. Nė viena komanda neketina nusileisti ir abi vienu metu pradeda vaidinimą. Juodasis ir Raudonasis — du liepsnojantys drakonai, žibintai su viduje degančiomis žvakėmis, jie kraipo galvas ir vizgina uodegas tai virš žmonių galvų, tai palei pat kojas, o tasai U Guidzi šoka su ugnies kamuoliu, nuogas iki juosmens vartosi salto ant akmeninio grindinio, viliodamas Juodąjį drakoną susirangyti į ugninį žiedą. Tačiau Raudonasis drakonas nenusileidžia, seka savo šilkinį rutulį tai priartėdamas, tai nutoldamas, tarsi kokį gyvį kandžiojantis šimtakojis. Dvi juostos petardų jau baiginėjasi, todėl darbuotojai pastato keletą fakelų. Abiejų komandų vaikinai, gaudydami kvapą, permirkę prakaitu iki paskutinio siūlo, lyg ką tik iš vandens ištraukti unguriai, viens per kitą braunasi link prekystalio, kur ant bambukinių žaliuzių kabo raudonieji vokai. Akimirka — ir jauniausias Gulaicunio vaikinukas jau laiko juos rankose, tačiau U Guidzi vaikinai tokio pažeminimo negali leisti. Abiejų pusių keiksmai užgožia petardų keliamą traškesį, kol galiausiai juodieji ir raudonieji drakonai įsivelia į kumštynes, nebeatskirsi kur kieno koja, kur kieno ranka. Iš šono stebintieji taipogi nebegali patvirtinti, kas pirmasis pakėlė ranką, nes kumščiai abiem pusėms jau seniai niežtėjo, o taip juk dažniausiai ir prasideda muštynės. Kaip visada, ima klykti vaikai ir merginos, o tarpduriuose ant kėdžių įsitaisiusios moterys, pastebėjusios užverdant tikrą košę, stveria vaikiščius ir slepiasi už durų. Lauke paliktos kėdės akimirksniu virsta abiem pusėms grėsmingu ginklu. Vienintelis miestelio milicininkas tokių švenčių metu nelaukia kol kas pakvies išlenkti taurelę, bet stoviniuoja prie madžongo stalų, akylai stebėdamas, kaip žmonės lošia, ir reikšmingu galvos linksėjimu versdamas susimokėti duoklę — juk ramybė palaikoma irgi ne už dyką. Tokio kalibro visuomeniniai konfliktai, kaip andai minėti neramumai, kurių metu Juodojo drakono komandoje žuvo vienas žmogus, o Raudonojo drakono komandoje — du, neskaičiuojant Jingdzi vyresniojo brolio, kurį kažkas per spūstį visai be jokios priežasties partrenkė, ir šiam tik dairantis, kas čia vyksta, užlipo ant pilvo ir sulaužė tris šonkaulius, nepasiekia teismų. Laimei, greta raudonaisiais žibintais nukabinėto Kvapniųjų Džiaugsmo Namų bordelio gyvenantis Raupsuotasis Tangas grąžino jį į gyvenimą, sulopęs protėvių perduotu būdu — šuns odos pleistru. Tu juk visa tai išsigalvojai. Galėtum šią istoriją pasakoti toliau, tik ji nebenori klausytis.

8

Žemesniojoje stoties dalyje, klevų ir liepų miškelyje, kartu su manimi į kalnus išsiruošęs senasis botanikas aptinka milžinišką metasekvoją29, milijono metų senumo keturiasdešimties metrų aukščio ledynmečio palikimą. Žiūriu, užvertęs galvą, aukštyn į viršūnę, tikėdamasis įžiūrėti smulkučius lapų ūglius. Kamiene žioji plati skylė, panašu į pandos guolį. Jis liepia man užsikabaroti ir pažiūrėti, sakydamas, kad jei ten ir būta pandos, tai nebent žiemos metu. Išklausęs instruktažą, užsikabaroju viršun. Viduje visos sienos iškimštos samanom. Milžiniško medžio vidus ir išorė apžėlus gaurais, išgumbėjusios šakos ir išsisukinėjusios šaknys rangosi aplink, tarsi pro aukštą žolę ir krūmynus besibraunantys drakonai ir gyvatės.

— Štai tau ir pirmykštė gamta, jaunuoli, — prataria, bilsnodamas alpinistų kirtikliu metasekvoją, stotyje jis visus vadina jaunuoliais. Mažiausiai jam galėtum duoti šešiasdešimt, jis puikios sveikatos ir, kad ir kur eitų, visad nešasi alpinistų kirtiklį, kurį naudoja vietoj lazdos.

— Jie kerta visus medžius iš eilės ir naudoja kaip medieną, jei ne drevė, šis medis jau seniai būtų baigęs savo dieneles. Kalbant tiesiai šviesiai, čia nėra pirmapradžio miško, geriausiu atveju tai galima pavadinti antrarūšiu mišku, — atsidūsta.

Jis atkeliavo rinkti pagrindinio didžiųjų pandų maisto — bambukų ūglių pavyzdžių. Kartu su juo nusigaunu iki nudžiūvusių bambukų sąžalyno, aukščio sulig žmogaus ūgiu, kuriame nėra nė vieno gyvo bambuko. Pasak jo, kol bambukų stiebai pereina visą ratą nuo žydėjimo, sėklų brandinimo, išdžiūvimo iki sėklų sudygimo, išsistiebimo ir sužydėjimo, jiems prireikia visų šešiasdešimties metų. Remiantis budistiniu šio pasaulio aiškinimu, tai yra tarsi vienas kalpa30 ratas.

— Žmogus seka žeme, žemė seka dangumi, dangus seka dao, dao seka prigimtimi, — ištaria jis garsiai, — nevalia daryti to, kas prieštarauja natūralumui, nedaryk to, ko nebūtina daryti.

— Tada kokią mokslinę prasmę turi pandų apsauga? — pasiteirauju.

— Tai ne daugiau nei simbolis — saugumo simbolis, žmogus pats nori būti apgaudinėjamas, o mes užsiiminėjame savaime nebesugebančių išlikti rūšių saugojimu, vis sparčiau naikindami natūralią paties žmogaus aplinką. Štai abiejuose upės Min krantuose — keliaudamas čionai turėjai pastebėti — miškas švarut švarutėliai iškirstas net šviečia, o pati upė Min virtusi juodu kimsynu, ką jau kalbėt apie Jangdzę. Maža to, ketinama statyti Trijų Kanjonų elektrinę31 ir vandens rezervuarą! Žinoma, pasiduoti laukinėms fantazijoms labai romantiška. Tačiau, pasak istorinių šaltinių, šiose vietovėse dėl „gamtinės klaidos“ užfiksuota apsčiai nuošliaužų, todėl nereikia net sakyti, kad, užtvėrus upę ir pastačius užtvanką, natūrali Jangdzės32 upės baseino ekologinė sistema bus sunaikinta, o tai gali sukelti milžinišką žemės drebėjimą, kurio metu šimtai milijonų žemesnėse vietovėse gyvenančių žmonių virs žuvimis ir vėžliais! Žinoma, tokio senio, kaip aš, nieks nesiklauso, bet kai žmonės šitaip šturmuoja gamtą, gamta neabejotinai imasi revanšo!

Einame per mišką, supami tamsiakamienių cyrtomium fortune, kurių lapai susisukę į milžiniškus piltuvėlius. Ten, kur žalia nutamsėja iki mėlynos, lapai auga po septynis iš centro ir primena tulpes. Aplink tvyro drėgmė.

— Ar šiuose sąžalynuose esama gyvačių? — nesusilaikiau nepaklausęs.

— Dar ne sezonas, nuožmiausios jos būna atšilus, vasaros pradžioje.

— O laukinių žvėrių?

— Bijoti reikia ne laukinių žvėrių, bet žmonių! — ir jis ima pasakoti, kaip kartą jaunystėje vidury dienos susidūrė iškart su trimis tigrais: patelė ir jauniklis sekė jam įkandin, o patinas iššoko tiesiai priešais. Kurį laiką jiedu spitrijo viens į kitą, kol jis nusuko žvilgsnį ir tigras nuėjo sau. — Tigrai žmonių dažniausiai nepuldinėja, tai žmonės persekioja ir medžioja tigrus. Kinijos pietuose tigrai jau išnyko. Šiandien, norėdamas susitikti tigrą, turėtum ganėtinai pasistengti, — ironizuoja jis.

— O tigro kaulų trauktinė? — klausiu.

— Klastotė! Tigro kaulų pavyzdžių net muziejams į rankas nepakliūva, o per pastarąjį dešimtmetį visoje šalyje nebuvo įsigyta nė vieno tikro tigro kailio. Vienas žmogelis Fudzianio provincijoje šiaip ne taip nusipirko tigro kaukolę, tačiau ištyrinėjus paaiškėjo, jog tai tebuvo kiaulės ir šuns kaukolių junginys! — jis taip užsikvatoja, kad net prireikia pasiremti lazda, kad atgautų kvapą ir galėtų kalbėti toliau:

— Per savo gyvenimėlį kelis kartus vos per plauką išvengiau mirties, ir visus kartus tai nebuvo laukinio žvėries nagai. Pirmą kartą mane sučiupo plėšikai, tikėdamiesi, kad būsiu išpirktas aukso plyta, nes manė mane esant iš turčių giminės. Jie visai neįtarė, kad buvau tik vargšas studentas, atkeliavęs į kalnus atlikinėti tyrimų, ir net laikrodis ant mano rankos buvo draugo skolintas. Kitą sykį tai nutiko per japonų bombonešių antskrydį, bombai nukritus tiesiai ant stogo kraigo, po kuriuo gyvenau, stogo čerpės išsilakstė į visas puses, bet bomba nesprogo. O dar vieną kartą buvau žmonių įskųstas, apšauktas dešiniuoju ir išsiųstas į perauklėjamojo darbo ūkį. Sunkūs laikai pasitaikė, valgyti nebuvo ko, visą kūną apsėdo edema, buvau beveik miręs. Jaunuoli, gamtos bijoti nereikia, bijoti reikia žmonių! Tik susipažink su ja ir ji akimirksniu taps tavo draugu, kitas reikalas su žmogum, — atrodytų protingu sutvėrimu, juk šitiek visko sugeba sukurti? Nuo gandų iki kūdikių mėgintuvėlyje, tačiau čia pat apsisukęs kasdien sunaikina po dvi tris gyvūnų rūšis, štai tokia ta žmogiškoji dilema.

Šioje stotyje jis vienintelis žmogus, su kuriuo randu bendrą kalbą. Galbūt dėl to, kad abu esame atklydę iš ano triukšmingojo pasaulio. Likusieji didžiąją metų dalį praleidžia kalnuose, tylūs tarsi medžiai, nepratariantys nė žodžio. Po poros dienų jis irgi grįžta namo. Erzinuosi, negebėdamas dalintis su jais savo mintimis. Puikiausiai suprantu, kad aš jų akyse ne daugiau, nei smalsus turistas. Bet ko gi tada atsibrukau į šituos kalnus? Ar tik tam, kad išbandyčiau gyvenimą mokslinių tyrinėjimų stotyje? Kokia tokio išbandymo prasmė? Jeigu tik pabėgti nuo užgulusių sunkumų, tai esama ir lengvesnių kelių. Gal ketinu atrasti naują gyvenimo būdą? Toli palikti nebepakenčiamą erzinantį žmonių pasaulį? Bet jeigu bėgu nuo pasaulio, kodėl tada bendrauju su kitais žmonėmis? Nežinojimas, ko ieškai, yra tikroji kančia. Per daug beprasmių apmąstymų, per daug logikos, per daug prasmės!

Gyvenimas pats savaime yra alogiškas, kam gi ieškoti loginio jo prasmės paaiškinimo? Ir be to, kas yra toji logika? Manau, kad turėčiau pagaliau išsilaisvinti iš analitinio mąstymo, nes būtent tai ir yra manoji negalia.

Pasiteirauju senojo U, kuris išlupo man erkę, ar čia kur nesama pirmykščio miško?

Jis sako, kad anksčiau visur aplink būta pirmykščio miško.

Sakau, kad suprantu, bet perklausiu, kur tokį būtų galima surasti šiandien.

— Tau reikia eiti link Baltosios Uolos, mes ten pramynėm siaurutį takelį.

Pasitikslinu, ar kartais tai ne tas pats takelis, kuris eina stoties žemesniąja dalimi link slėnio. Status, plikas slėnio šlaitas iš toli atrodo kaip balta uola, išnirusi iš mėlynai žalios miškų jūros.

Jis pritariamai linkteli galva.

Esu ten buvęs, miškas ten baugus, o kalnų upelis užgriozdytas milžiniškais juodais srovės neišplautais kamienais.

— Juos irgi nukirto? — sakau.

— Dar prieš rezervato įkūrimą, — paaiškina jis.

— O pačiame rezervate ar esama tokio miško, kurio nebūtų prilietusi žmogaus ranka?

— Žinoma, kad esama. Reikėtų nusigauti iki Dženg upės.

— Ar aš galėčiau ten nusigauti?

— Ten ne tik tu, bet net ir mes su visa savo įranga ir technika negalime nusigauti, nes reikia įveikti ypatingai sudėtingo reljefo tarpeklį! O aplink stūkso penkių šešių tūkstančių metrų aukščio snieguoti kalnai.

— O kaip būtų įmanoma bent žvilgtelt į tuos neįžengiamus miškus?

— Artimiausias taškas būtų 11M 12M, — aiškina jis, rodydamas į specialų aviacinį žemėlapį, — tačiau vienas tu ten nenukeliausi.

Jis pasakoja, kad pernai du naujai atsiųsti diplomantai sugalvojo ten nusigauti, nešini tik pakeliu sausainių ir kompasu, įsitikinę, kad jiems nieko nenutiks. Vakare jie negrįžo, ir tik po keturių dienų vienam iš jų pavyko galų gale išeiti į kelią, kur jį pastebėjo į Činghai traukusi sunkvežimių vilkstinė. Žmonės grįžo atgal į tarpeklį ieškoti antrojo, kuris iš alkio jau buvo praradęs sąmonę. Jis puola mane atkalbinėti, kad nė nebandyčiau vienas taip toli eiti, o jei jau tikrai labai noriu pamatyti pirmykštį mišką, tai geriausia būtų sulaukti žmogaus, kuris važiuotų į 11M 12M patikrinti didžiųjų pandų judėjimo signalų.

9

Turi rūpesčių? Sakai, bandydamas ją provokuoti.

Kodėl taip manai?

Tai juk akivaizdu — mergina viena pati atvažiuoja į tokią vietą, kaip ši.

Nejaugi tu ne vienas?

Tai mano hobis, man patinka vienam keliauti, nes taip galiu klaidžioti po savo mintis. Bet tokia mergina kaip tu...

Na jau, negi tik jūs, vyrai, galite mąstyti?

Aš nesakau, kad tu nemąstai.

Tiesą sakant, kai kurie vyrai išvis nemąsto!

Klausyk, tu tikrai turi rūpesčių.

Mąstyti gali kiekvienas, bet tai dar nereiškia, kad jis turi rūpesčių.

Aš nenoriu su tavimi pyktis.

Ir aš ne.

Norėčiau padėti.

Palauk, kol man to prireiks.

Nejaugi dar nereikia?

Ačiū, ne. Aš tik noriu pabūti viena, kad niekas manęs nekankintų.

Tave tikrai kažkas slegia.

Tegul bus taip, kaip sakai.

Tave apsėdusi melancholija.

Per stipriai pasakyta.

Tada prisipažink, kad turi rūpesčių.

Visi žmonės turi rūpesčių.

Bet tu pati jų ieškai.

Kodėl?

Tam nereikia didelių mokslų.

Tavo liežuvis turbūt kažkuo pateptas.

Tik tiek, kiek reikia, kad tavęs neįžeisčiau.

Bet tai nereiškia, kad man patinka.

Bet tai reiškia, kad mes galime drauge pasivaikščioti upės pakrante? Tu nori įrodyti, kad dar gali patikti moteriai. Ji eina su tavimi aukštyn prieš srovę. Tu trokšti surasti laimę, ji trokšta surasti kančią.

Ji sako, kad nedrįsta pažvelgti žemyn. Atsakai, jog žinai jos baimę.

Ir ko gi aš bijau?

Bijai vandens.

Ji pradeda juoktis ir tu supranti, kad tas juokas netikras.

Tik nedrįsk šokti, sakai, tyčia prieidamas prie pat krašto. Apačioje kunkuliuoja upė.

O jeigu imsiu ir šoksiu? Sako.

Tada aš šoksiu iš paskos tavęs gelbėti. Žinai, kad taip pasakydamas užsitarnausi jos prielankumą.

Ji sako, kad jaučiasi truputį apsvaigusi, todėl dabar būtų labai lengva nušokti, tereiktų užmerkti akis. Tokia mirtis apsvaigina ir beveik nesukelia skausmo. Sakai, kad mergina iš miesto, labai panaši į ją, jau kartą šoko į šitą upę. Tik ji buvo jaunesnė už tave ir naivesnė, negu tu. Nenori pasakyti, kad ji daug komplikuotesnė, tik nori pasakyti, kad šiandieniniai žmonės nėra žymiai protingesni už vakarykščius ir kad vakar diena iškyla ir tau, ir man prieš akis. Sakai, kad tai buvo naktis be mėnesienos, ir upės vanduo atrodė gilesnis ir tykesnis. Vėliau keltininko kupriaus Vang Tou žmona pasakojo, kad niuktelėjo Vang Tou, išgirdusi, kaip girgžtelėjo kelto trosas. O, kad ji būtų tada atsikėlusi ir nuėjusi pasižiūrėti. Vėliau ji girdėjusi lyg kažką raudant, bet pamaniusi, kad tai vėjas. Toji rauda tikriausiai buvusi labai garsi. Tvyrojo gili, tyli naktis, net šunes nelojo, todėl neatrodė, kad kažkas bandytų vogti valtį, ir ji vėl užmigusi. Jai snaudžiant, tas garsas dar kurį laiką tęsėsi, keliskart prabusdama girdėjo. Keltininko kupriaus Vang Tou žmona pasakojo, kad jei tuo metu kažkas būtų buvęs drauge su ja, mergina tikrai nebūtų atėmusi sau gyvybės. Ji kaltino senį Vang Tou, ko šis taip kietai miegąs. Paprastai jei kam netikėtai prisireikia nakčia persikelti per upę, tas imąs baladotis į langus ir šūkauti. Ji taip ir nesupratusi, kodėl toji mergina tampiusi trosus, jei ketino žudytis. Ar galėjo būti, kad ji norėjusi persikelti atgal į miestą, o iš ten grįžti į kaimą pas savo tėvus? Ji juk būtų galėjusi grįžti popietiniu miesto autobusu. Greičiausiai ji slapstėsi. Kas bepasakys, ką ji mąstė prieš pat mirtį. Nors mokėsi gerai, bet buvo išsiųsta iš miesto į kaimą, į perauklėjamojo darbo ūkį, toli nuo tėvų ir draugų, o ten išprievartauta partijos sekretoriaus. Išaušus už trisdešimties li pasroviui link Siašapu jos kūną sužvejojo medkirčiai. Viršutinė jos kūno dalis buvusi nuoga, tikriausiai upės vingyje marškinėliai užsikabinę už suneštų šakų. Sportbačius ji buvo tvarkingai palikusi pakrantėje ant uolos. Vėliau tai uolai davė pavadinimą ir raudonais aliejiniais dažais užtepė — Ju Kryžkelė. Dabar vienas per kitą ant jos ropščiasi turistai ir ryškiai fotografuojasi. Viskas, kas liko — tai užrašas, o nelaiminga, belaikė mirtis perkėloje buvo visiškai pamiršta. Ar tu klausaisi? Pasiteirauji.

Pasakok toliau, švelniai atsiliepia ji.

Anksčiau šioje vietoje žmonės dažnai mirdavo, pasakoji, ne tik vaikai, bet ir moterys. Vasaromis vaikigaliai nardydavo nuo uolos, ir buvo manoma, kad tie, kurie nebeišnerdavo į paviršių, prisišaukė mirtį ir juos atsiėmė tėvai iš praeito gyvenimo. Priverstos pačios ten nusižudydavo — be išimties — vien moterys: bejėgės studentės, išsiųstos iš miestų, jaunos moterys, išnaudojamos anytų ir vyrų, o kartais ir gražuolės, mirštančios iš meilės. Dar tada, kai mokytojas U nebuvo pradėjęs miestelyje savojo tyrimo, miestelio žmonės tą vietą vadino Sielvartingųjų Dvasių Uola, ir vaikams nuėjus ten žaisti, suaugusieji sunerimdavo. Esama žmonių, pasakojančių, kad vidurnaktį ten pasirodo baltai apsirengusi mergaitės dvasia ir vis dainuoja nesuprantamą eilutę iš kažkokios vaikiškos dainelės arba niūniuoja elgetaujančios mergaitės gėlių būgnelio melodiją. Žinoma, visa tai tėra prietarai, žmonės patys save baugina tuo, ką pasakoja. Tiesą sakant, šiose vietovėse gyvena vienas vandens paukštis, kurį vietiniai praminė mėlyngalviu, o mokslininkai vadina mėlynąja paukšte, tikriausiai kaip užuomina į dažną Tangų33 laikotarpio poezijos motyvą. Pasak tų pačių gyventojų, šis mėlyngalvis turi ilgas nutįsusias galvos plunksnas. Tu tikriausiai esi jį mačiusi, jis nedidukas, pilkšvai mėlynu kūneliu, o ant viršugalvio styro dvi ilgos žalsvai mėlynos plunksnos. Suaugę yra nepaprastai judrūs ir vikrūs — negali atsistebėt. Šis paukštis visad ilsisi pavėsyje ant krantinės sutvirtinimų arba netoli kranto bambukų sąžalynuose apatišku žvilgsniu dėbsodamas tai kairėn, tai dešinėn. Gali mėgautis, jį stebėdamas iš arti, kol pabos, bet užtenka vieno neatsargaus judesio — ir jis iškart nuskris. Šio kaimo mėlyngalvis nėra „Kalnų ir vandenų analuose“34 minima mitologinė Mėlynoji Paukštė, nešdavusi maistą Vakarų Imperatorei35, tačiau ir jis turi magiškų savybių. Pasakoji jai, kad ši mėlynoji paukštė panaši į moterį. Žinoma, kvailų nenuovokių moterų taip pat esama, bet šiuo atveju omenyje turimas moteriškas sumanumas, moteriškas geidulingumas. Moterims, kurios per stipriai įsimyli, retai kada gerai baigiasi, vyrams reikia moterų pramogai, sutuoktiniams reikia žmonų namų ruošai ir maisto gaminimui, uošviams reikia marčių giminės pratęsimui, bet nei vieniems iš jų nereikia moterų meilei. Imi pasakoti apie Jaomei. Ji įdėmiai klausosi. Pasakoji, kad Jaomei irgi nusiskandino šioje upėje, taip bent jau visi šneka. Ji irgi pritariamai linksi galva ir klausosi, atrodo taip kvailai, kad tu net pagalvoji, jog tai gražu.

Pasakoji, kad toji Jaomei taip pat nutekėjo į vyro namus, bet atvažiavus anytai nepasirodė, nes pabėgo su jaunučiu vaikinuku iš to paties kaimo.

Ar jis buvo drakono žibintų šokėjas? Paklausia ji.

Žibintų drakono komanda, miestelyje įsivėlusi į muštynes, buvo iš Gulaicunio, esančio žemiau pasroviui, o šio vaikino šeima — iš Vangnianio, per penkiasdešimt li nuo čia. Giminės hierarchijoje jis buvo bent keletu pakopų žemiau už ją, tačiau, kaip tokių metų, buvo puikus jaunuolis. Dar reikia pridurti, kad mūsų Jaomei mylimasis neturėjo nei pinigų, nei įtakos, jo šeima teturėjo du mu36 nedrėkinamos žemės ir devynis fen37 ryžių laukų. Šioje vietovėje žmonės privalėjo daug ir sunkiai dirbti, kad nemirtų iš bado. Be to, buvo meldžiamasi, kad aplenktų gamtinės nelaimės ir kariuomenės pulkai, nes, šiems užėjus, iš dešimties kaimiečių mirties neišvengdavo aštuoni devyni. Bet grįžkime prie Jaomei. Norint vesti tokią gražią ir protingą mergaitę, kaip Jaomei, jos mylimajam turimo turto nepakako. Jaomei turėjo ir jaomeišką kainą: viena sidabrinė apyrankė kaip užstatas, aštuonios pintinės pyragų, du vežimai auksu apkaustytų spintų ir skrynių, kaip vestuvinė dovana. Tas, kuris tokią kainą įstengė sumokėti, gyveno Šuigange, priešais šiandieninę fotografo ateljė. Senas namas pakeitė daug šeimininkų, tačiau kalbu apie tuo metu ten gyvenusį vyrą, kurio žmona vis gimdė mergaites, o kadangi šeimininką buvo apsėdusi mintis susilaukti sūnaus, būdamas sveikas vyras, nusprendė įsitaisyti sugulovę. Taip jau susiklostė, kad Jaomei motina buvo apdairi, protinga našlė, suplanavusi dukrai puikią ateitį: verčiau atiduoti į tėvus tinkančiam, bet turtingam kaip sugulovę, nei leisti už vargetos visą gyvenimą laukuose pravargti. Suderėta buvo per tarpininką. Jaunosios krėslo teko atsisakyti, už tai rūbai jaunajai ir jos motinai buvo paruošti ir jungtuvių diena sutarta, tačiau naktį prieš jungtuves mergina slapčia pabėgo. Susirišusi kelis drabužėlius į ryšiuką vidurnaktį pasibeldė į mylimojo langus. Jiedu liepsnote liepsnojo aistra, ir ji čia pat jam atsidavė. Pro ašaras jiedu iškilmingai vienas kitam prisiekė kalnais ir vandenynais ir sutarė ieškotis prieglaudos kalnuose bei misti cukranendrėmis. Ranka rankon jie priėjo pakrantę ir mėnesienos nušviestoje perkėloje žvelgė į verpetuojančius upės vandenis. Čia vaikiną apniko abejonės ir jis pareiškė grįžtąs namo pasiimti kirvio ir prigriebti reikalingesnių įrankių, jų beieškantį jį namiškiai ir užtiko. Tėvas lupo sūnų ilga lazda, kam nusižengė sūniškam nuolankumui, motinai plyšo širdis, bet sūnui apleisti gimtųjų namų neleido. Taip tėvui jį belupant, o motinai berypuojant, išaušo diena. Keltininkas, kuris pakirdo gan anksti, sakė pastebėjęs merginą su ryšulėliu, tačiau vėliau pakilo baisus rūkas. Ir kuo labiau švito, tuo rūkas tirštėjo, šuoliais kildamas nuo upės paviršiaus, ir net saulė virto tamsiai raudonu rusenančiu anglies gabalu. Keltininkas stengėsi būti ypač atsargus. Jei viena valtis susidurs su kita — nieko baisaus, bet jeigu užplauks ant sielių — tada nelaimės neišvengsi. Krante spietėsi minia, traukianti į turgų, vykstantį čia jau tris tūkstančius metų, ir tarp tų, trečią tūkstantmetį į turgų betraukiančių žmonių, kai kurie rūke išgirdo riksmą. O tada pasigirdo tykštančio vandens garsas. Tie, kurie gyrėsi geresne klausa, sakė išgirdę tai ne vieną sykį, bet žmonės pradėję kalbėtis tarpusavy ir nebebuvę galima nieko girdėti. Toji perkėla labai judri, kitaip per ją nebūtų kėlęsis Didysis Ju38. Valtelės iki viršaus prikrautos malkų, anglių, batatų, grybų, chrizantemų, medžio grybų, arbatos lapų, vištų kiaušinių, žmonių, kiaulių, kad net bambukiniai stiebai išlinkdavo, o vanduo veik semdavo valčių kraštus. Sielvartingųjų Dvasių uola tebuvo tik pilkšvas šešėlis baltoje upės migloje. Kalbesnės moterėlės pasakojo tą rytą girdėję seną varną kranksint, o juk sakoma, kad varno kranksėjimas visada pranašaująs nelaimę, senasis juodasis krankė sukdamas ore ratus, veikiausiai jusdamas mirties kvapą. Prieš mirdamas žmogus pirmiausia paskleidžiąs mirties kvapą, panašų į blogą nuojautą, kurios negalima nei matyti, nei užuosti, tik pajusti.

O ar aš skleidžiu mirties kvapą? Pasiteirauja ji.

Tu tiesiog pati verti save kentėti, turi šiokių tokių mazochistinių nukrypimų.

Tyčia ją erzini.

Netiesa, tai gyvenimas pilnas kančios! Vėl išgirsti ją sušunkant.

10

Medžių kamienus dengiančios samanos, virš galvos besipinančios šakos, nuo medžių lyg barzdos nukarę pušinės kerpės, net oras — viskas aplink varva. Dideli spindintys skaidrūs vandens lašai nė kiek neskubėdami vienas po kito laša ant veido, byra už kaklo, šalti tarsi ledas. Žengiu per tankiai sužėlusias samanas — minkštas, švelnias, gauruotas. Sluoksnis po sluoksnio, parazituodamos ant suvirtusių milžiniškų medžių kamienų, jos auga ir miršta, miršta ir vėl auga. Kas žingsnis kiaurai permirkę batai kliurksi ir cypsi. Viskas permirkę iki paskutinio plaukelio: skrybėlė, plaukai, gagos pūkais kimštos kelnės, marškinėliai žliaugia nuo prakaito, limpa prie kūno, ir tik pilvas dar šiek tiek šiltas.

Jis sustoja priešais mane, bet neatsigręžia, jam virš galvos siūbuoja trijų dalių metalinė antena. Palaukia, kol vargais negalais persikabarojęs per suvirtusius medžius atsiduriu visai arti, ir, nespėjus man atgauti kvapo, vėl mina tolyn. Jis neaukštas, ganėtinai liesas ir vikrus kaip beždžionė, eiti zigzagais besiraitančiu keliu jam atrodo mažų mažiausiai įtartina, ir aš neturiu kito pasirinkimo, kaip tik ropštis tiesiu taikymu į kalno viršūnę. Anksti iš ryto palikę stotį, einame nesustodami jau dvi valandas, o jis dar nepratarė man nė žodžio. Įtariu jį naudojant šitokią taktiką, siekiant manimi atsikratyti, tikintis, kad, sunkumų palaužtas, aš atsitrauksiu. Iš paskutiniųjų velkuosi jam įkandin, atstumas tarp mūsų kuo toliau, tuo pavojingiau didėja, jis retkarčiais stabteli manęs palaukti, ir kol mėginu atgauti kvapą, išsitraukia anteną, užsideda ausines, gaudo signalą ir žymisi savo užrašų knygelėje.

Miško proskynoje įtaisyti meteorologiniai stebėjimo prietaisai. Jis patikrina juos ir praneša man, kad drėgnumas pasiekęs aukščiausią tašką, tai pirmasis man per tą laiką ištartas sakinys, kurį turbūt galima laikyti draugiškumo išraiška. Paėjėjęs kiek tolėliau, jis pamoja man ranka, kad sekčiau paskui į sudžiūvusių bambukų sąžalyną, kuriame kūpso apvalių rąstų dėžė, ūgio sulig žmogum, pravira, sklendė kažkur dingusi. Naudodamiesi tokia dėže, jie prisivilioja pandas, po to specialiu nuskausminančiu šautuvu suleidžia narkotizuojančių medžiagų kartu su nediduku radijo siųstuvu ir paleidžia atgal į mišką. Jis baksteli pirštu į fotoaparatą, kabantį man ant krūtinės, paduodu, ir jis vieną kartą pliaukšteli mane prie dėžės, laimei, kad bent jau ne joje.

Kurį laiką einame per niūrių liepų ir klevų mišką. Netoliese žydinčiame-kiniškos katalpos krūme čirškia kalnų zylės, nė ženklo vienatvės. Užkopę į dviejų tūkstančių septynių aštuonių šimtų metrų aukštį, atsiduriame priešais spygliuotą tvorą — medžiai skaido šviesą į paskirus spindulius, juodos ir skambančios lyg metalas eglės milžinės gigantiškais šakų ir kamienų skėčiais, tarsi stiprūs jauni drakonai, glėbia viską aplink. Rusvosios eglės siekia trisdešimties-keturiasdešimties metrų aukštį, kuriame besileidžiantys pilkšvai mėlyni ūgliai penkiasdešimties-šešiasdešimties metrų aukštyje didžiuojasi šviežiomis pilkšvai žaliomis spyglių karūnomis. Tarp medžių jau nebelikę krūmynų, todėl prieš akis atsiveria toliai, tarp kresnų eglių kamienų kur ne kur stiebiasi apvaliažiedės azalijos, daugelis jų siekia keturis metrus, tirštai apsipylusios pūkuotais, sultingais, raudonais žiedais, linkstančios nuo svorio, ir, nebesusidorodamos su tokiu grožio pertekliumi, šakelės svarina žiedus visomis kryptimis, tyliai demonstruodamos savo nevystantį tobulumą. Šitokios nepridengtos gamtos grožybės man sukelia nesuvokiamą gailestį. Tačiau tas gailestis yra ne gamtos, bet manęs paties dalis.

Visur, kur pažvelgsi, — milžiniški sutrūniję, vėjo ir lietaus dorojami medžių kūnai, kabarojantis per šituos tykiai stirksančius luošius, mano vidus aprimsta, ir mane kankinanti aistra viską aplinkui įvardyti šitoj begalinėj didybėj pasimeta tarp žodžių.

Nematoma gegutė kukuoja tai aukščiau, tai žemiau, tai kairėj, tai dešinėj vis ratais ratais aplink, tarsi norėtų paklaidinti, tarsi šauktų: „palauk manęs, brolau! palauk manęs, brolau!“ Prisimenu du brolius, kurie išėjo į mišką sėti sezamo sėklų — šitaip pamotė ketino atsikratyti pirmosios žmonos paliktu posūniu, tačiau lemtis atkeršijo jos pačios sūnui. Prisimenu du studentus, pasiklydusius šiame miške, ir mane pagauna nerimas.

Jis netikėtai stabteli priekyje, rankos mostu parodo man ženklą, aš greitai jį paveju, jis piktokai timpteli mane, mudu pritūpiam ir aš pagaliau suprantu, kas čia vyksta — pro plyšį tarp medžių kamienų matyti du pilkšvi, taškuoti, basi paukščiai, bėginė į antys kalno šlaitu. Pamėginu lėtai atatupstas žengti žingsnį ir oro gūsis sudaužo į ribuliukus aplink tvyrojusią tylą.

— Tai sniego gaidys, — sako jis.

Akimirka — ir oras vėl sustingsta, o energingų pilkšvų, taškuotų, basakojų paukščių kalno šlaite kaip nebūta, pradedu manyti, kad tai tebuvo haliucinacija, prieš akis vien didžiuliai nejudantys miško medžiai. Aš, kuris pro čia praeinu, ir visas mano buvimas apskritai yra tokie trumpalaikiai, kad neturi nė menkiausios prasmės.

Jis jau draugiškesnis, nebepalieka manęs per daug toli už savęs, kiek paėjęs — stabteli ir palaukia, kol prisivysiu. Atstumas tarp mūsų sumažėja, tačiau mes vis dar nesišnekame. Po kiek laiko jis sustoja pasižiūrėti į laikrodį, užmeta akį į spindulių pluoštus, smingančius iš dangaus, nusišnypščia nosį ir ima ropštis stačia įkalne vis tiesdamas man ranką, kad galėtų užtempti.

Man bepūkščiant ir bešnopuojant, pagaliau pasiekiam kalvotą plynaukštę, prieš akis — vienspalvis grynas kiniškų eglių miškas.

— Turbūt esame daugiau nei trijų tūkstančių metrų aukštyje? — pasiteirauju.

Jis patvirtina, linkteldamas galva, ir nuskuba po medžiu aukščiausioje plynaukštės vietoje, apsisuka, užsideda ausines, iškelia anteną ir ima sukioti ją į visas keturias puses. Aš irgi imu dairytis ir pastebiu, kad visi medžiai aplink tokio pat storio, atstumai tarp jų — vienodi, visi, kaip vienas, aukšti ir tiesūs, visų šakos prasideda tame pačiame aukštyje ir visos vienodai dailios. Nėra jokių nuolaužų, tie, kurie sutręšta — nurieda žemyn, akistatoje su griežta gamtos atranka nėra jokių išimčių.

Nėra nei pušinių kerpių, nei senų bambukų giraičių, nei mažų krūmokšnių, medžiai suaugę prarečiui, todėl daugiau šviesos ir matyti pakankamai toli. Kiek atokiau auga baltažiedė azalija, apstulbinanti mane savo didingu grožiu, skaistumu ir šviežumu. Kuo labiau prie jos priartėju, tuo aukštesnė ji man atrodo, spiečiais aptūpta milžiniškų žiedų, daug didesnių, nei ano raudonojo azalijų krūmo, kurį mačiau prieš tai. Vešlūs, skaisčiai balti, drėgni žiedlapiai neturi kada džiūti ir vysdami byrėti aplink, nes gyvybinė energija tokia stipri, kad net iš tolo švyti, puikuodamasi savimi. Toks tas nepaliestas natūralus grožis, negalintis savęs sulaikyti, nereikalaujantis jokio atlygio, neturintis jokio tikslo, nereiškiantis jokio simbolio ar metaforos, nereikalaujantis jokių sugretinimų ir asociacijų. Šis azalijų krūmas skaisčiai baltais, drėgnais lyg sniegas ir blizgančiais lyg jaspis žiedais pasirodo tai vienur, tai kitur, po vienišu medžiu, ten, čia, kairėj, dešinėj, neryškiame šaltame grakštaus eglyno fone, kaip ir ta nematoma gegutė39, kuri nenuilsdama gundo žmogaus sielą ir vilioja paskui save. Giliai giliai įtraukiu gryno miško oro, kvėpavimas nereikalauja jokių pastangų, jaučiu, lyg vėdinčiau pačius sielos užkaborius, oras cirkuliuoja nuo kojų pirštų per visą kūną iki smegenų, grąžindamas mane atgal į didįjį gamtos ratą, kol pasiekiu niekada iki šiol nepatirtą absoliučią laisvę.

Atplaukia tiršta migla, pakilusi tik metrą nuo žemės, ir išdrinka priešais mane. Atsitraukiu į šoną ir pasisemiu jos rieškučiomis, atrodo, lyg iš puodo virstantys garai. Truputį pabėgėju, bet veltui, migla mane pralenkia, vaizdas priešais akimirksniu apsiblausia, dingsta spalvos, o iš paskos sėlinantis dar tirštesnis rūkas atsirita pūkiniais kamuoliais. Traukiuosi nuo jo, nepastebėdamas, jog pats judu ratais, kol atsiduriu nuokalnėje ir šiaip ne taip nuo jo pasprunku. Apsisukęs staiga pastebiu, kad man prie kojų prasivėręs giliausias tarpeklis. Įspūdingų indigo mėlynumo kalnų virtinė tiesiai priešais, viršūnės dangstosi baltų debesų šydais, tiršti debesys, regis, net kunkuliuoja, o tarpeklyje paskubomis tirpsta kelios rūko gniūžtės. Po baltu miglos sluoksniu turėtų būti sraunūs upės vandenys, besibraunantys per niūrų mišku apaugusį slėnį. Tačiau tai ne tas upės slėnis, kurį perėjau prieš kelias dienas, keliaudamas per kalnus, kuriame stovėjo įtvirtintas kalnų kaimelis, dryksojo keletas ruoželių dirbamos žemės, o tarp dviejų krantų buvo permestas kabantis tiltas, ypač gražiai atrodantis žvelgiant nuo kalno. Tuo tarpu šiame kaip pragaras tamsiame tarpeklyje tebuvo juodos, tankios džiunglės ir velniškai keistos uolos, neturinčios nė kvapo žmogiškojo pasaulio. Žvelgiant žemyn, nugara perbėga šiurpas.

Išlenda saulė ir savo spinduliais apipila priešais rymantį kalno šlaitą, oras taip išretėjęs, kad po debesų sluoksniu esanti spygliuočių giria akimirkai tampa tokia žalia, jog mane ištinka džiaugsmo ekstazė, panaši į iš širdies gelmių besiveržiančią dainą, o besikeičiant šviesai, kaitaliojasi ir jos atspalviai. Tai pabėgėju, tai pasišokėju, stengdamasis pačiupti ir užfiksuoti nuotraukoje besimainančias debesų spalvas.

Pilkšvas rūkas sėlina man iš paskos, visiškai nekliūdamas už tarpeklių, daubų, nuvirtusių medžių, niekaip negaliu juo atsikratyti, ir jis neskubėdamas mane paveja bei apsirango aplink kūną. Vaizdas išnyksta man iš akių, stoja migla. Lieka tik vaizduotė. Man visiškai pasimetus, staiga saulės spindulys slysteli viršugalviu, užliedamas šviesa samanas, ir aš išvystu čia pat po kojomis keistą grybų, dumblių, augalų pasaulį, kuriame yra ir kalnų virtinės, ir miškai, ir neaukšti krūmynai, ir žolės, o visa smaragdinė žaluma žėri rasos lašeliais. Pasilenkiu link jų, ir visa užliejanti klaidi migla vėl grįžta, tarsi kam užbūrus viskas vėl tampa blankia juodai pilka mase.

Atsitiesiu. Pasimetęs laukiu. Šaukiu, bet niekas neatsiliepia. Šūkteliu dar sykį, tačiau išgirstu tik savo paties beviltiškai virpantį balsą, kuris tuoj pat išnyksta, nepalikdamas nė menkiausio aido, vien baimę. Toji baimė pradeda kilti nuo kojų ir stingdyti kraują. Vėl šūkteliu, tačiau jokio atsako. Aplink tik juodi medžių siluetai, visi kaip vienas, daubos ir nuokalnės irgi visiškai vienodos. Imu bėgti, šaukiu, blaškausi tai kairėn, tai dešinėn, ir mano protas visiškai pasiklysta. Privalau tuojau pat nusiraminti, privalau grįžti ten, kur buvau prieš tai, ne, privalau susiorientuoti. Tačiau kur bepažvelgčiau, visur aukšti tiesūs pilkšvai juodi medžių šešėliai, nepajėgiu nieko atpažinti, viską jau buvau matęs, ir tuo pačiu, regis, viską matau pirmą kartą. Galvos kraujagyslės ima tvinkčioti. Puikiai suprantu, kad tai gamta mane erzina, žaidžia su šituo arogantišku, niekuo netikinčiu, nieko nebijančiu mažu žmogeliu.

O! Ei! Ai! — šaukiu. Nepaklausiau žmogaus, kuris vedėsi mane į kalnus, vardo, todėl galiu šaukti tik taip — isteriškai, tarsi koks laukinis žvėris, ir nuo to garso mano paties plaukai stojasi piestu. Anksčiau maniau, kad kalnų miškuose apstu aido, net pats niūriausias ir vienišiausias aidas nebūtų buvęs toks baisus, koks baisus yra visiškas aido nebuvimas. Aidą čia sugeria sunki migla ir drėgmės persisunkęs oras, suprantu, kad mano šauksmas nepramuša šitos nematomos sienos, ir imu grimzti į visišką neviltį.

Pilkas dangus išryškina neįprastą medžio siluetą: pakrypęs kamienas šakojasi į dvi dalis, abi vienodo storio, visiškai tiesios, daugiau nebesišakojančios, be lapų, plikos, nudžiūvusios ir primenančios milžinišką žeberklą, smingantį į dangų. Nuostabu. Turėčiau būti miško pakrašty prie skardžio, taigi kažkur čia, apačioje, turėtų būti anas tamsus slėnis, apgaubtas sunkios miglos, tiesiausias kelias į mirtį. Jokiu būdu negaliu atsiplėšti nuo šito medžio, tai vienintelis orientyras, kurį atpažįstu. Bandau iškrapštyti iš atminties vaizdus, matytus pakeliui. Protingiausia būtų pirmiau atpažinti tokius vaizdus, kaip šis, o ne nuolat judėti nešamam vaizdų srauto. Regis, pavyksta keletą jų atkurti, tad bandau sudėlioti juos eilės tvarka, kad jie padėtų man sugrįžti. Bet iš to, ką prisimenu, nėra jokios naudos, kaip iš sumaišytos kortų kaladės, ir kuo labiau stengiuosi atkurti eiliškumą, tuo labiau viskas susimaišo. Tai mane galutinai išsekina, ir vienintelis dalykas, ką dabar galiu padaryti, — tai atsisėsti ant drėgnų samanų.

Štai taip aš atsiskyriau nuo savo gido ir pasiklydau trijų tūkstančių metrų aukštyje pirmykščiame miške, langelyje 12M pagal aviacinį žemėlapį. Visų pirma šito žemėlapio su savimi neturiu, visų antra — neturiu ir kompaso. Vienintelis dalykas, ką surandu kišenėse, tai sauja saldainių, kuriuos man davė senasis botanikas, nusileidęs iš kalnų. Tada jis pasidalino savo patirtimi — einant į kalnus visada ne prošal pasiimti keletą saldainių tam atvejui, jei kartais pasiklystum. Suskaičiuoju, kiek jų turiu kelnių kišenėje — septynis. Ką gi, lieka laukti, kol mane suras mano gidas.

Pastarosiomis dienomis girdėtos istorijos apie kalnuose pasiklydusius ir žuvusius žmones transformuojasi į vieną didelę mane apglėbusią baimę. Esu lyg žuvis, pakliuvusi į baimės tinklą, pasmeigta šituo didžiuliu žeberklu. Muistytis persmeigtam žeberklo — bergždžias reikalas, tik stebuklas galėtų pakeisti mano likimą. O argi ne tokio stebuklo aš ir laukiu visą savo gyvenimą?

11

Ji sako, bet tik vėliau, kad tikrai norėtų mirti — tai juk lengva. Ji atsistoja ant aukšto krantinės sutvirtinimo, tereikia tik užmerkti akis ir šokti žemyn! Nors jei ji nukristų ant akmeninių laiptelių, — ji sudreba, nedrįsdama net įsivaizduoti, — kokia tragiška mirtis tatai būtų, smegenys ištykštų į visas keturias puses. Tai būtų šlykštu. Mirtis, kurios ji trokšta, turi būti graži, kad žmonės jos gailėtųsi, kad ją užjaustų ir verktų dėl jos.

Ji sako, kad galėtų eiti tolyn pasroviui, susirasti smėlėtą krantą ir nužengti nuo krantinės tiesiai į upę. Žinoma, jos neturėtų niekas pastebėti, nes niekas to neįtartų, ji žengtų į tamsius vandenis nakčia, net nenusiavusi batų — ji nenorėtų palikti jokių pėdsakų, todėl žengtų su visais batais, vienas žingsnis — ir tiesiai į vandenį, vanduo būtų jai iki liemens, bet netrukus imtų siekti krūtinę ir darytųsi sunku kvėpuoti, upės vanduo įsismarkautų, dar akimirka, ir ją įtrauktų verpetuojanti srovė, ji imtų skęsti, daugiau nebegalėdama išnirti į vandens paviršių. Ji liktų bejėgė, ir net jei mėgintų grumtis, tai tebūtų bergždžia instinkto išgyventi apraiška. Jos kojos ir rankos dar kurį laiką blaškytųsi, bet jau labai greitai ir neskausmingai ištiktų mirtis, nepalikdama laiko kančiai. Ji net nešauktų. Visiškai beprasmiška — jei ji bandytų šaukti, tuoj pat prisigertų vandens, todėl niekas jos neišgirstų ir niekas nepultų gelbėti. Jos gyvenimas nereikalingas, neturintis jokio atspindžio nei prasmės, jau dabar išnykęs iš šio pasaulio.

Kadangi būdo, kuriuo atsikratytum gyvenimo sukeliamų kančių, nėra, geriausia pasinaudoti mirtimi, kuri išlaisvintų nuo paties gyvenimo: užbaigus vieną, pasibaigia ir visa kita — taip švariai ir gražiai, net galima sakyti — garbingai, o ir kas begali būti puikiau už švarią, gražią mirtį. Tiesa, miręs kūnas, jei jį nusineš upė žemyn pasroviui, išbrinks vandenyje, ims pūti saulėje, o ant jo įsikurs musių būriai. Jai pasidaro bloga. Nieko nėra šlykščiau už mirtį. Kad ir ką, kad ir kaip sakytų, ji vis grįžta prie tos pačios minties.

Ji sako, kad niekas jos nepažįsta, niekas nežino jos pavardės, ir netgi vardas, kurį užrašė registruodamasi viešbutyje, netikras. Ji sako, kad niekas iš jos šeimynykščių jos nesuras, niekas net nepagalvos jos ieškoti tokiame kalnų kaimelyje, tačiau ji puikiausiai įsivaizduojanti, kaip elgtųsi jos tėvai. Jos pamotė nutaisiusi nervingai prikimusį balsą, lyg būtų persišaldžiusį ar netgi verkusi, imtų skambinti į ligoninę, kurioje ji dirba, bet ir tai tik po to, kai jos tėvas kelis kartus paprašytų. Ji žino — jeigu mirtų, jos pamotė iš tikrųjų neverktų, tuose namuose ji tėra pabodus našta, pamotė turi savo pačios sūnų, jau išaugusį į jaunuolius. Tomis naktimis, kai ji pargrįžta namo, jos jaunėlis brolis turi išsitraukti metalinę lovelę ir miegoti koridoriuje. Jie tik ir lūkuriuoja prie jos kambario, kada pagaliau ji ištekės. Tačiau ligoninėje nakvoti jai taip pat nepatinka, nes naktinės pamainos seselių bendrabučiai visada prisigėrę dezinfekcinio skysčio kvapo. Visą dieną iki pat vakaro — balta patalynė, balti chalatai, balti tinkleliai nuo uodų, baltos marlės kaukės, tik akys po antakiais kiekvieno vis kitos. Spiritas, žnyplių, pincetų, žirklių ir skalpelių barškėjimas, nuolatinis rankų mazgojimas ir dezinfekavimas iki pat alkūnių, kol oda visiškai išbąla — visų pirma išnyksta žvilgesys, tada dingsta kraujo raudonis. Žmonių, išdirbusių operacinėje metus, oda tampa panaši į baltą vašką. Vieną dieną jos pora bekraujų, išblukusių rankų gulės upės pakrantėje, o ant jų rėplios musės. Jai vėl pasidaro bloga. Ji nekenčia savo darbo, savo šeimos, tuo pačiu ir savo tėvo. Kilus menkiausiam ginčui, jos pamotei užtenka tik truputį pakelti balsą, ir jo nuomonės nebelieka. Ar tu neužsičiaupsi? Net jei prieštarautų, jis nebedrįsta ginčytis. Pasakyk man, kur padėjai pinigus? Dar nepasenai, o jau nukvakai, kaipgi tau apskritai galima patikėti pinigus? Vienas sakinys prišaukia dešimt, pamotės balsas visada pakeltas. Todėl jis niekad neprataria nė žodžio. Kartą jis lietė jos šlaunį. Po valgomojo stalu vis glostė ir tyrinėjo ją. Pamotės ir jaunėlio brolio nebuvo namuose, tik jiedu. Jis buvo daug išgėręs. Už tai ji jam atleido. Tačiau negali atleisti už jo bevališkumą ir visišką silpnumą. Ji neturi tokio tėvo, kuriuo galėtų žavėtis, tokio tėvo, kuris būtų vyriškai stiprus ir kuriuo būtų galima pasitikėti, kuriuo būtų galima didžiuotis. Anksčiau ji troško išeiti iš tų namų, tikėjosi susikurti savo mažyčius namus. Tai taip šlykštu, ji ištraukusi iš jo kelnių kišenės prezervatyvą. Ji dėl jo reguliariai vartojusi tabletes, todėl jis galėjęs visai nesijaudinti. Ji negali patvirtinti, kad tai buvusi meilė iš pirmo žvilgsnio. Bet jis buvęs pirmas vyras, drįsęs taip atkakliai siekti jos meilės. Jis pabučiavęs ją. Ji pradėjusi apie jį galvoti. Jie netyčia vėl susitikę ir surengę pasimatymą. Jis geidęs jos, todėl ji jam atsidavusi, veik nekvėpuodama, apsvaigus. Jai temę akyse ir šokinėjusi širdis — iš baimės ir iš geismo. Viskas vykę taip natūraliai, nuoširdžiai, gražiai, droviai ir tyrai. Ji sako žinojusi norinti jo, norinti, kad jis ją mylėtų. Vėliau ji būtų galėjusi tapti jo žmona. Ateityje būtų norėjusi tapti ir motina, mažyte mama, tačiau tada ją supykinę. Ji sako, kad ne todėl, jog būtų buvus nėščia. Po to, kai juodu pasimylėję, jo užpakalinėje kelnių kišenėje ji apčiuopusi tą daiktą, jis neleidęs jai jo ištraukti, bet ji jį ištraukusi. Ir tai ją supykinę. Tą dieną baigusi pamainą, ji negrįžusi į bendrabutį, neįsimetusi ničnieko į skrandį, bet nuskubėjusi tiesiai pas jį. Jis neleidęs jai net kvapo atgauti, čia pat tarpdury ją išbučiavęs ir jiedu puolę mylėtis... Jis kalbėjęs, jog jaunyste reikią mėgautis, meile reikią mėgautis, mėgautis į valias, jo glėbyje ji tam visiškai pritarusi. Pradžioje jie neturėsią vaikų, pagyvensią keletą metų visai be rūpesčių, užsidirbsią šiek tiek pinigėlių ir keliausią per kalnus ir upes, pradžioje namų nesikursią, jiems tereikią paprasčiausio kambario, kokį jis jau turįs, o jai tereikią jo. Jie gyvensią visiškai laisvai ir nesuvaržytai... per amžių amžius... bet prieš pradedant tuo mėgautis, jai vis dar buvę bloga, ji nesiliovė vėmusi, ir dabar jau vėmusi tulžimi. Vėliau ji ėmusi verkti, ją ištikęs isterijos priepuolis, kurio metu ji prakeikusi visą vyrų giminę! Ji myli jį, myli buvusį jį, nors visa tai jau praeitis. Ji mylėjusi jo prakaito kvapą, įsigėrusį į marškinius, kurį net ir išskalbusi galėdavusi užuosti. Bet jis nebuvęs vertas meilės, jis galėjęs tai daryti bet kada su bet kuria kita moterimi, vyrai tokie nešvankūs! Jos gyvenimas, vos prasidėjęs, buvo suteptas. Visai kaip tos paklodės nedideliame viešbutuke, ant kurių miega įvairiausi žmonės, kurios beveik nebūna skalbiamos ir nuolat dvokia vyrišku prakaitu, jai nereikėjo čia važiuoti!

O kur reikėjo? Klausi tu.

Ji sako nežinanti, ji nesuprantanti, kaip pati viena atsitrenkė į tokią vietą. Ji sako norėjusi atrasti kažką panašaus į šią vietą, kur niekas jos nepažinotų ir kur ji galėtų eiti viena upės krantine prieš srovę, apie nieką negalvodama eitų eitų eitų, kol išsektų ir kristų negyva ant kelio...

Tu sakai, kad ji — kaip išlepintas vaikas.

Netiesa! Ji sako, kad niekas jos nesupranta. Ir tu toks pats.

Tu klausi, ar ji eitų per upę drauge su juo? Ten, aname krante, yra Lingšanis, kuriame galima išvysti nuostabių dalykų, kuriame pasimiršta skriaudos ir kančios, ir kur kiekvienas gali atrasti laisvę. Tu iš paskutiniųjų bandai ją suvilioti.

Ji prisipažįsta namiškiams sakiusi, kad ligoninė rengia ekskursiją, o ligoninėje — kad jos tėvas apsirgo, ir jai reikia jį prižiūrėti, taigi ji dar turinti keletą dienų.

Tu sakai, kad ji gudri.

Ji sako, kad nėra kvaila.

12

Dar prieš išsiruošiant į ilgąją kelionę, gydytojui diagnozavus man plaučių vėžį, vienintelis dalykas, ką begalėjau veikti diena iš dienos — eiti į užmiesčio parką. Žmonės kalba, kad visai prasmirdusiuose miestuose gryno oro aptikti įmanoma tik parkuose, ir savaime aišku, užmiesčio parkuose tas oras užvis švariausias. Nedidelis kalnas šalia miesto sienos anksčiau buvo naudotas kaip krematoriumas ir kapinės, ir tik pastaraisiais metais transformuotas į viešąjį parką. Naujai statomi gyvenamieji rajonai jau nusidriekę iki pat apleisto kapinių kalno papėdės, ir jeigu nebūtų apribota, gyvieji būtų namais užstatę net mirusiesiems priklausančias valdas kalno viršuje.

Viršūnėje driekėsi pievelė, pribarstyta neužbaigtų antkapių. Kaimynystėje gyvenantys senukai kas rytą ateidavo čia užsiiminėti taidzičiuan40 arba pasivaikščioti, nešini naminiais paukščiais narveliuose. Bet jau devintą valandą, saulei pasiekus kalno viršūnę, jie susirinkdavo narvelius ir kiūtindavo namo. Tada galėdavau pats sau vienas atsipalaiduoti ir ramiai išsitraukti iš krepšio „Permainų knygą su Džou komentarais“. Kiek paskaitinėjęs, rudeninės saulės šilumoje apsnūsdavau, išsitiesdavau ant akmeninių paminklinių plokščių ir, vietoj pagalvės pasikišęs po galva knygą, imdavau iš atminties kartoti ką tik perskaitytas heksagramas. Saulės šviesa karščiu užguldavo mano įraudusius akių vokus, ir akimirksniu prieš akis iškildavo ryškiai mėlyni, spindintys heksagramų brūkšniai.

Tiesą sakant, aš visai nebeketinau skaityti — viena knyga daugiau ar mažiau — vis vien manęs laukia krematoriumas. Ir tai, jog skaitau „Permainų knygą su Džou komentarais“, yra grynų gryniausias atsitiktinumas. Apie mano ligą sužinojęs senas vaikystės draugas atėjo paklausti, ar galėtų man kuo padėti, ir kalba pasisuko apie čigong41. Jis buvo girdėjęs, kad čigong gydo vėžį, be to, pažinojo žmogų, kuris praktikavo vieną kovos menų rūšį, susijusią su aštuoniomis trigramomis. Jis pradėjo mane įkalbinėti to išmokti, ir aš puikiai perpratau jo kėslus. Net ir tokioje situacijoje atsidūręs žmogus neturėtų gyvas lįsti į kapą, o susiimti ir išbandyti viską, kas įmanoma. Todėl paprašiau jo, ar negalėtų man atnešti „Permainų knygos“, kurios dar buvau neskaitęs. Po dienos jis grįžo nešinas „Permainų knyga su Džou komentarais“. Giliai sujaudintas, paėmiau ją ir garsiai prisiminiau, kaip kartą vaikystėje apkaltinau jį pavogus mano neseniai pirktą armonikėlę, kurią po to suradau. Paklausiau, ar jis vis dar tai prisimena. Jo putliame, apskritame veide atsirado šypsenėlė. Jis pasijuto nepatogiai ir atsakė, jog nėra jokio reikalo to prisiminti. Tai jis esą skolingas, o ne aš. Jis puikiai viską prisiminė, bet vis tiek buvo man toks malonus. Ir tada suvokiau, kad esu pridaręs kitiems žmonėms daug blogo, už kurį žmonės nejaučia man neapykantos. Ar tai išpažintis? Ar gali būti, kad tokia ir yra priešmirtinė būsena?

Iš tikrųjų nežinau, ar šiame gyvenime kiti žmonės dažniau skaudino mane, ar aš juos? Žinau tik tiek, kad tikrai buvau mylimas ir mylėjau savo, amžiną atilsį, motiną, bet taip pat buvau neapkenčiamas ir neapkenčiau savo buvusios žmonos, tai nejaugi per tas kelias man dar likusias dienas turėčiau suvedinėti sąskaitas? Tiems, kuriuos įskaudinau, mano mirtis bus bent šiokia tokia kompensacija, o tiems, kurie įskaudino mane, aš jau nieko nebegalėsiu padaryti. Apibendrinant turbūt galima sakyti, kad gyvenimas yra iš meilės ir neapykantos sumazgytas kamuolys. Ar įmanoma kokia nors kita jo reikšmė? Tiesa, šitaip paskubomis imti ir viską užbaigti buvo dar per anksti. Supratau, kad gyvenau netinkamai, jeigu turėčiau dar vieną gyvenimą, jį nugyvenčiau visai kitaip, tačiau tam prireiktų stebuklo.

Aš netikėjau stebuklais, kaip kad netikėjau ir likimu, bet kai atsiduri aklavietėje, niekuo daugiau, tik stebuklu ir belieka tikėti.

Po penkiolikos dienų nuvažiavau į ligoninę pasidaryti dar vienos rentgeno nuotraukos. Mano jaunesnysis brolis užsispyrė važiuoti kartu, kad ir prieš mano valią. Visai nenorėjau rodyti savo emocijų artimiausiems žmonėms. Jei būčiau vienas, būtų daug lengviau susivaldyti, bet jo įkalbėti man nepavyko, ir jis važiavo kartu. Ligoninėje taip pat buvo ir mano klasiokas, kuris iškart nusivedė mane pas vyriausiąjį skyriaus gydytoją.

Skyriaus vyriausiasis, kaip įprasta, buvo su akiniais ir, sėdėdamas ant besisukančios kėdės, skaitė diagnozę iš mano medicininės kortelės, vis sulygindamas dvi rentgeno nuotraukas. Galiausiai paskyrė padaryti dar vieną rentgeną iš šono, iškart išrašė siuntimą ir liepė tuoj pat atnešti dar šlapią nuotrauką, vos tik ją padarys.

Nuostabi rudeninė saulė. Kabinete buvo labai šalta, sėdint viduje ir žiūrint pro langą į saulės spindulius, krintančius ant žolės, man viskas atrodė dar nuostabiau. Niekada nebuvau taip žiūrėjęs į saulę. Žiūrėjau į ją, sėdėdamas šalia juodojo kambario ir laukdamas, kol išryškins mano rentgeno nuotrauką. Saulės šviesa už lango buvo per daug nuo manęs nutolusi, geriau būtų buvę galvoti apie tai, kas turėjo įvykti čia pat. Bet ar aš tikrai turėjau apie tai tiek daug galvoti? Mano situacija buvo lyg žmogžudžio, su nenuginčijamais įrodymais laukiančio, kol teisėjas pagaliau paskirs mirties nuosprendį. Vienintelis dalykas, ko galėjau tikėtis, buvo stebuklas. Negi dvi prakeiktos rentgeno nuotraukos, darytos dviejose skirtingose ligoninėse skirtingu laiku, — dar ne pakankamas įrodymas, kad turėčiau būti baudžiamas mirtimi?

Nežinau, kuriuo metu, turbūt nesąmoningai, tikriausiai tada, kai žiūrėjau pro langą į saulę, staiga išgirdau save tyliai besikalbantį su Buda Namo Amitofu. Dariau tai jau kuris laikas, turbūt pradėjau melstis dar tada, kai apsirengiau paltą ir palikau kankinimų kamerą — rentgeno kabinetą su visa pacientų pakėlimui ir nuleidimui naudojama įranga.

Jei būčiau kada anksčiau pagalvojęs, kad kada melsiuosi, būčiau palaikęs tai pačiu juokingiausiu dalyku. Matydamas senukus ir senutes, šventyklose kūrenančius smilkalus, keliaklupsčia tyliai bekartojančius Namo Amitofu mantras, visada juos apgailėdavau. Ir mano gailestis būdavo pakankamai toli nuo užuojautos. Jei bandyčiau išreikšti žodžiais, tai būtų kažkas panašaus į „ach! apgailėtini žmoneliai, tokie apgailėtini ir seni, kad nesulaukę bereikšmių troškimų išsipildymo, reikalauja bent jau jų išsipildymo širdyje.“ Visad maniau, kad nėra nieko kvailiau, kaip besimeldžiantis tvirtas jaunuolis ar daili mergina, ir kaskart išgirdus jaunus maldininkus šnabždant Namo Amitofu, mane ištikdavo juoko priepuolis, ir žinoma — ne be pagiežos. Niekaip negalėjau suvokti, kaip žmonės pačiame savo gyvenimo žydėjime gali užsiiminėti tokiomis kvailystėmis, bet dabar aš pats meldžiausi, meldžiausi dievobaimingai, iš pačių savo širdies gelmių. Likimas nepermaldomas, o žmogus toks trapus ir silpnavalis. Negandos akivaizdoje žmogus tampa niekuo.

Belaukdamas, kol teismo nuosprendžiu bus paskirta mirties bausmė, atsidūriau visiškoje niekieno zonoje ir tik žiūrėjau pro langą į saulės šviesą ir kartojau pusbalsiu Namo Amitofu.

Mano klasės draugas nebesulaukdamas pasibeldė ir įsigrūdo į tamsųjį kabinetą, mano brolis jaunėlis užėjo drauge, tačiau netrukus buvo išprašytas lauk ir atsistojo prie lango, pro kurį sruvo spinduliai. Po kurio laiko išėjo ir mano draugas bei taip pat atsistojo laukti prie lango. Jų rūpestis mirtininku transformavosi į patį mirties nuosprendį. Šis palyginimas nebuvo labai vykęs. Stebėjau juos vėl įeinančius į kabinetą, tarsi būčiau nieko bendra neturintis pašalinis stebėtojas, ir vis iš naujo ir iš naujo kartojau Namo Amitofu. Po kurio laiko staiga išgirdau juos šaukiant.

— Kaip tai?

— Nėra?

— Dar kartą patikrinkit!

— Priešpiet tik šis vienintelis šoninis plaučių rentgenas ir tebuvo.

Laikydami už kraštų, jie prispaudė prie rėmo nuotrauką ir iškėlę ėmė apžiūrinėti, net rentgeno juostų ryškinto jas išlindo iš tamsaus kambarėlio, klausiamai pažvelgė į nuotrauką ir, nė kiek nenustebęs, išgrūdo juos lauk.

Ir Buda ištarė džiaugsmą. Ir Budos ištartą džiaugsmą, pakeitusį Namo Amitofu, vėliau pakeitė visiems įprastas džiugesys ir visuotinis pakylėjimas. Tai buvo pirmoji reakcija, išlaisvinusi mane iš kapo, man neįtikėtinai pasisekė, aš buvau palaimintas Budos — šitaip įvyko stebuklas. Tačiau aš džiaugiausi paslapčiomis, nedrįsdamas to atvirai parodyti.

Vis dar negalėjau nusiraminti, todėl nunešiau nuotrauką vyriausiajam gydytojui su akiniais patikrinti.

Jis pasižiūrėjo į nuotrauką, labai teatrališkai mostelėjo rankomis ir pasakė:

— Argi tai ne nuostabu?

— O tai gal reikia dar padaryti? — paklausiau, turėdamas galvoje suklaidinusias rentgeno nuotraukas.

— Dar padaryti ką? — piktokai drėbtelėjo gydytojas, kuris buvo žmonių gelbėtojas, kas, matyt, suteikė jam teisę piktintis.

Tada pastatė mane priešais rentgeno aparatą su projektoriumi ir liepė giliai įkvėpti, iškvėpti, apsisukti, pasisukti į kairę, pasisukti į dešinę.

— Galite pats tuo įsitikinti, — pasakė, rodydamas į ekraną. — Pažiūrėkit pažiūrėkit.

Tiesą sakant, aš nieko taip ir neįžiūrėjau, mano smegenys virto tešlos gumulėliu, ir vienintelis dalykas, ką mačiau, buvo neaiškus šonkaulių narvas.

— Juk nieko nėra, tiesa? — riktelėjo ant manęs, lyg tyčia jį erzinčiau.

— Tačiau kaip tada paaiškinti tas dvi ankstesnes rentgeno nuotraukas? — nesilioviau kamantinėjęs.

— Jei nieko nėra, tai nieko ir nėra, išnyko. Kaip tai paaiškinti? Persišaldymas, plaučių uždegimas taip pat gali būti užfiksuota kaip šešėlis, o kai juos išsigydot, šešėliai išnyksta.

Aš vis tik neuždaviau jam klausimo apie žmogaus dvasinę būseną ir ar tai turi įtakos šešėliui?

— Eikit ir gyvenkit teisingą gyvenimą, jaunuoli, — jis apsisuko ant kėdės, tuo parodydamas, kad konsultacija baigta.

Ir tikrai, aš ką tik laimėjau naują gyvenimo nuomos sutartį, buvau jaunesnis už ką tik gimusį kūdikį.

Mano jaunėlis brolis dviračiu išskubėjo į susitikimą.

Saulės šviesa vėl priklausė man, vėl galėjau ja džiaugtis, mudu su klasės draugu prisėdom į krėslus netoli pievelės ir ėmėm diskutuoti apie lemtį. Būtent tada, kai to visiškai nereikia, žmonės pradeda kalbas apie lemtį.

— Keistas daiktas ta lemtis, — kalbėjo jis, — visiškas atsitiktinumas. Atsitiktinai susidėliojęs chromosomų rinkinys. Bet ar jis gali susidėlioti prieš iškrisdamas konkrečiam atvejui įsčiose? — jis kalbėjo nesustodamas, studijavo genų inžineriją, bet jo disertacijoje aprašytos eksperimentų išvados skyrėsi nuo katedros vedėjo išvadų. Pakviestas į pokalbį su partijos generaliniu sekretoriumi, jis išdėstė argumentus ir po baigimo buvo išsiųstas auginti elnių į elnių fermą Dasinganlingo plynaukštėje Vidinėje Mongolijoje. Vėliau, įveikus daugybę trukdžių, jam pavyko gauti dėstytojo vietą naujai įsteigtame Tangšanio universitete. Kas gi galėjo įtarti, kad vėliau jam teks žymėti nagus ir dantis Juodosios Antirevoliucinės grupuotės elementams ir slėptis nuo visuomenės kritikos. Jis kentėjo beveik dešimt metų, kol buvo paskelbta, kad „byla nepagrįsta“. Iš Tangšanio jis buvo iškeldintas dešimt dienų iki didžiojo 1976-ųjų žemės drebėjimo. Tie, kurie turėjo kozirį prieš jį, buvo palaidoti po griuvėsiais, viskas nutiko vidurnaktį, nė vienas neišsigelbėjo.

— Akivaizdu, kad tamsiajame chaose yra lemtis! — ištarė jis.

Tuo tarpu man reikėjo apsvarstyti, kaip turėčiau pakeisti gyvenimą, kuriam ką tik išlošiau bausmės vykdymo atidėjimą?

13

Priešais akis veriasi kaimo vaizdas. Kaimas prigulęs tarp ryžių terasų ir kalno palei upę, vienodos juodos plytos ir čerpės išdėmėja vandens paviršių. Srovė, tekanti pro kaimelį, iš abiejų pusių aprėminta uolienų sienomis. Tu vėl matai gatvelę, grįstą juodomis plokštėmis su gilia vienaračių įspausta vaga, vedančią į kaimelį. Ir vėl girdi basų kojų šlepsėjimą per akmenis, sekdamas į kaimą vedančiais pėdsakais. Ir vėl kaip vaikystėje pasileidi purvu aptaškyta gatve. Pro grindinio plokštes girdi apačioje tekant upę. Prie kiekvienų vartų paguldyta po plokštę, kad ant jos pasistojus būtų galima skalbti ir velėti, kartu su raibuliuojančiomis vilnimis plaukia žalių daržovių liekanos. Prie pagrindinių vartų išgirsti triukšmingai knebinėjantis ir plasčiojant po kiemą maisto beieškančias vištas. Gatvelėje nėra nieko, net vaikų ir šunų. Tvyro keistoka tyla.

Pro namų stogus prasprūdę saulės spinduliai ištepa akinamai baltą sienelę, nutaškuodama ją daugybe saulės zuikučių, bet pačiame skersgatvyje ganėtinai vėsu. Veidrodiniai blikai pro durų sąramas, aštuonios trigramos išgraviruotos aplink ant briaunų. Jeigu nueitum ir atsistotum po pakraige prie durų, pamatytum, kad tie aštuonių trigramų atspindžiai nukreipti į priešais esančios, šilumą sulaikančios sienelės banguotą stogą, kad atmuštų blogąsias jėgas. Jeigu bandytum sukomponuoti šioje vietoje fotografiją, susidurtum su visišku spalvų kontrastu — intensyvioje saulės šviesoje auksine žara liepsnojanti siena, pilkšvai mėlyni šešėliai gatvelėje ir juodos grindinio plokštės — tačiau visgi tai nuteikia maloniai ir kuria ramybės jausmą, ant banguotų stogų suskilusios čerpės ir įtrūkimai plytų sienose pabudina nostalgiją. Pakeitęs rakursą, gali nufotografuoti duris, aštuonių trigramų atspindį ir akmeninį slenkstį, nutryptą ir blizgantį iš ant jo prisėdusio vaiko žiūros taško, visiškai autentiškai, bet tuo pačiu ir neatskleidžiant neapykantos, karta iš kartos besitęsiančios tarp šeimų, gyvenančių šiuose namuose.

Tu pasakoji žiaurias barbariškas istorijas, aš nenoriu jų klausytis, sako ji.

Tai apie ką norėtum išgirsti?

Papasakok apie gražius žmones ir gražius įvykius.

Papasakoti apie džuhuapo?

Aš nenoriu girdėti istorijų apie raganas.

Džuhuapo visai ne tas pats, kas ragana, nes ragana — tai piktavalė sena moteriškė. O džuhuapo — labai graži jauna mergina.

Tokia kaip plėšiko Antrojo Vado žmona? Aš nenoriu girdėti tokių žiaurių istorija, kaip toji.

Džuhuapo yra žavi ir gera.

Ji eina samanomis apžėlusiomis uolomis, avėdama odiniais batais, sakai, kad ji taip toli nenueis, taigi ji leidžia tau laikyti jos ranką. Tų ją perspėjai, bet ji vis tiek paslysta. Čiumpi ją į glėbį, sakydamas, kad nedarei to tyčia. Ji sako, kad tu blogas, ir meta piktą žvilgsnį, bet jos kietai sučiauptų lūpų kampučiuose matyti šypsenos užuomina. Nebesusilaikai ir pabučiuoji ją, jos lūpos atsileidžia ir nustebina tave savo švelnumu. Tu mėgaujiesi jos šiluma ir trapumu, kalbėdamas, kad kalnuose taip dažnai nutinka. Ji gundo tave ir tu pasiduodi, ji jaukiai priglunda prie tavo rankų ir užsimerkia.

Pasakok.

Ką pasakoti?

Pasakok apie džuhuapo.

Jos dažniausiai gundo vyrus tuose keliuose, kurie staiga suka į tamsiąją kalno pusę, dažniausiai paviljonuose kalnų viršūnėse...

Ar tu kada jas matei?

Žinoma, mačiau. Viena jų sėdėjo oriai ant akmeninio suolelio paviljone, pastatytame kaip tik ant kalnų keliuko. Norėdamas eiti tolyn, turėjai praeiti pro ją. Ji buvo jauna kalnų moteris, apsitaisiusi išblukusia melsva gero medvilninio audinio palaidine mazgelių sagutėmis, nubėgančiomis per krūtinę iki juosmens ir baltai apsiūta apykakle bei rankogaliais, vašku sutepti plaukai, surišti lyg turbanas ant galvos. Tu nevalingai prilėtinai žingsnį ir prisėdai ant suoliuko priešais. Nė nepasisukdama, ji atsainiai tave nužvelgė. Jos juodi antakiai buvo išpiešti alksniniu angliuku, o jos putlios lūpos surauktos. Ji puikiai jautė, kad tave gundo, ir nė neketino to slėpti. Kai akys ima taip provokuojančiai žibėti, vyras dažniausiai pasijunta gan nepatogiai. Tu pirmas pradėjai nervintis ir atsistojai eiti, bet čia, tamsiojoje kalno pusėje, kur nėra nė gyvos dvasios, ji akimirksniu užbūrė tave savo kerais. Aišku, žinojai, kad šiai patraukliai ir velniškai gražiai džuhuapo turėtum jausti tris dešimtadalius meilės ir septynis dešimtadalius pagarbos, ir net jeigu įsimylėtum, neturėtum skubėti. Sakai, kad tau tai papasakojo kalnų akmenskaldžiai, kurių pašiūrėje praleidai visą naktį, gerdamas ir kalbėdamasis apie moteris. Prisipažįsti, kad nebūtum galėjęs pasiimti jos į tokią vietą nakčiai — jeigu jų tarpe atsiranda moteris, ji būtinai prišaukia nelaimę, tuos akmenskaldžius gali suvaldyti tik džuhuapo. Jie taip pat pasakojo, kad džuhuapo puikiai išmano žmogaus kūno taškus, jų rankų gydymo menas paveldimas iš kartos į kartą, švelniu rankos palytėjimu jos gali išgydyti pačias sunkiausias ligas, kurių nesugeba išgydyti vyrai, nuo paprastųjų traukulių iki vienos pusės paralyžiaus. Žmonės taip pat patiki jų išmintingiems liežuviams teisę aiškinti santuoką, mirtį, gimimą bei vyrų ir moterų intymiausias paslaptis. Kalnuose sutikęs tokią laukinę gėlelę, žiūrėk, bet neskink. Jie pasakojo, kad kartą buvo trys broliai jaunuoliai, kurie iš to patarimo pasityčiojo. Jie nukeliavo į kalnus pas džuhuapo, turėdami nedorų ketinimų. Nejau mes, trys broliai, nesutvarkysim vienos moters, paskaičiavo jie, su triukšmu tempdami džuhuapo į kalnų olą. Šiaip ar taip, ji buvo moteris ir negalėjo pasipriešinti trims stipriems vaikinams. Kai du vyresnėliai baigė, atėjo eilė jauniausiajam broliui. Džuhuapo ėmė jo maldauti, kalbėdama: gėris gimdo gėrį, blogis gimdo blogį, o tu dar toks jaunas, nesek blogu savo brolių pavyzdžiu. Jeigu paklausysi manęs ir mane paleisi, aš tau atskleisiu slaptą receptą, kuris tau vėliau gyvenime pravers. Kai užsidirbsi pakankamai pinigų, galėsi vesti jauną gražią merginą ir laimingai nugyventi gyvenimą. Vaikinas nebuvo tikras, tikėti ja ar abejoti, bet buvo dar jaunas ir, matydamas moterį tokioje padėtyje, pajuto jai užuojautą ir leido pabėgti.

O tu ją išprievartavai ar irgi leidai pabėgti? Paklausia ji.

Sakai jai, kad atsistojai ir mėginai traukti tolyn, bet neatsispyrei pagundai dar sykį užmesti į ją žvilgsnį, o atsigręžęs pamatei kitą jos veido pusę. Į plaukus ji buvo įsisegusi skaisčiai raudoną gėlės žiedą. Šviesa žybtelėjo jos antakiuose ir lūpų kampučiuose, ir atrodė, lyg žaibas staiga būtų nušvietęs šešėlyje skendintį kalną ir slėnį. Tavo širdis užsiplieskė ir ėmė daužytis, nė nesupratai, kaip akimirksniu atsidūrei prie pat džuhuapo. Ji sėdėjo tiesiai priešais tave, jos stangri krūtinė veržėsi pro šviesiai mėlyną suknelę, ant rankos buvo pasikabinusi bambukinę pintinę, uždengtą gėlėta popierine servetėle, ir avėjo naujutėliais mėlynais medžiaginiais bateliais su prisegtomis popierinėmis gėlėmis, kurių forma priminė popierinius karpinius languose.

Ateik čionai! Pakviečia ji mane.

Sėdi ant akmens, laikydama rankose aukštakulnius batelius, ir atsargiai liečia basa koja upelio nugludintus akmenėlius. Jos balti, nuogi pirštukai, lyg putlūs mažyčiai vikšriukai, kruta skaidriame vandenyje. Tu jau nebesupranti, kaip visa tai prasideda, tik staiga palinksti prie pat jos galvos virš žolės pamiškėje ant kranto. Ji atsisėda, tu sugraibai liemenėlės kabliukus jai už nugaros, ir jos nuostabios apvalios baltos krūtys suspindi vidudienio saulėje. Matai jos standžius rausvus spenelius ir melsvas venas aplink. Ji švelniai rikteli, jos kojoms slystant į vandenį. Juodas paukštis baltais pirštukais, atpažįsti — tai medšarkė, stypso upės vidury ant pilkšvai rudų akmenų, ir tie akmenys tokie tobulai apvalaini, lyg moters krūtys. Ant akmenų šonų atsispindi raibuliuojantys vandens blikai. Judu abu įvirstat į vandenį, ji ima jaudintis, kad jos sijonas sušlapo, pamiršdama, kad ji pati taip pat visa šlapia, ir jos drėgnos akys, kaip saulės atspindžiai, žėruoja vandenyje. Tu pagaliau sučiumpi ją, šitą atkakliai besipriešinantį laukinį žvėrelį, ir ji staiga tavo rankose nurimsta ir tylutėliai pravirksta.

Juodoji medšarkė baltomis kojytėmis dairosi tai į vieną, tai į kitą pusę, pešiodama savo uodegą, lyg išvaškuotu raudonu snapu mojuodama aukštyn žemyn. Vos tau priartėjus, ji tuoj pat purpteli, nuslysdama vandens paviršiumi, ir nutupia ant kito akmens. Atsisukus įžūliai dėbteli į tave, linkčiodama galvą ir kraipydama uodegą. Ji vis kviečia tave prieiti arčiau, o tada vėl paskrenda toliau ir vėl laukia tavęs, čirkšdama spigiu balsu. Ši juodoji dvasia — tai ji.

Kas?

Jos dvasia.

Kas ta ji?

Sakai, kad ji jau mirusi. Tie niekšai išsivedė ją naktį pasimaudyti upėje, o grįžę pasakė, kad ji kažkur pradingo. Visa tai buvo melas, bet jie siekė įtikinti savąja versija. Siūlė atlikti skrodimą, pasikviesti profesionalų medicinos ekspertą, jeigu jais abejojama. Jos tėvai to daryti nesutiko, būtų neištvėrę, dukrai tebuvo šešiolika, kai mirė. Tuo metu tu buvai jaunesnis už ją, bet žinojai, kad tai buvo suplanuota iš anksto. Žinojai, kad tai nebe pirmas kartas. Jie išsivesdavo ją naktį, smaugdavo po tiltu, iš eilės ją prievartaudavo, vėliau susitikdavo ir aptarinėdavo, keisdavosi patirtimi. Jie tyčiojosi iš tavęs ir vadino visišku kvailiu, kad jos neragauji, kad nelieti jos. Seniai planavo ją pagauti. Ne kartą girdėjai juos bjauriai kalbant ir minint jos vardą. Patyliukais perspėjai ją, kad būtų atsargi ir nakčia su jais neitų. Ji prisipažino tau, kad bijo jų. Bet nedrįso pasipriešinti ir išėjo drauge. Ji buvo įbauginta, bet argi tu pats nebijojai? Visiškas bailys! Tie niekšai ją nukankino ir neišdrįso prisipažinti. O tu taip ir nedrįsai jų išduoti, daugelį metų ji gyvena tavo širdy kaip košmaras. Jos nuskriausta siela nepalieka tavęs ramybėje ir apsireiškia skirtingais pavidalais, nors tau ji liko tokia, kokia buvo tą naktį, kai pranyko tarp tilto polių. Ši čirpianti juodoji dvasia, ši medšarkė baltomis kojelėmis ir raudonu snapu — ji visada tau prieš akis. Praskėti neįmantrią lapiją ir įsitveri už šakų, kad galėtum per įtrūkimus uolose užsikabaroti į krantą.

Čia yra takas, sakai, iš čia galėtum pačiupti jos ranką ir liepi jai atsispirti kojomis nuo akmenų.

Ji surinka.

Kas atsitiko?

Išsinarinau kulkšnį.

Negalima kopti į kalnus su aukštakulniais batais.

Aš ir neketinau kopti į kalnus.

Bet kad jau esi kalnuose, tai būk pasiruošusi pakentėti.

14

Viščiuko žarnos siaurumo skersgatvyje, žvelgiant pro seno namo langą, matyti čerpių stogai, besileidžiantys visomis kryptimis ir besijungiantys tarpusavy į begalinę virtinę. Tarp dviejų stogo kraigų vėpso kambarėlio langas, po kuriuo ant čerpių saulėje džiūsta batai. Kambarėlyje stovi drožinėta medinė lova su tinkleliu nuo uodų ir raudona medinė spinta su apvaliu veidrodžiu, prie lango pastatyta nendrinė kėdė, o prie durų — suolelis. Ji pasisodina mane šalia savęs ant ankšto suolelio, kambarėlyje beveik nėra vietos pajudėti. Susipažinau su ja praeitą naktį vieno draugo žurnalisto namuose, kur mes kartu rūkėm, gėrėm ir šnekučiavomės, ir kai kalba perėjo prie nešvankių juokelių, ji visai nesutriko, tokiuose nedideliuose kalnų miesteliuose būtent taip elgiasi madingos merginos. Kai aš priminiau apie reikalą, mano draugas patikino, kad mergina galėtų mane nusivesti. Ji iškart sutiko ir atsivedė mane čia.

Įspėdama ji paslaptingai sušnibžda man į ausį: „Kai ji ateis, paprašyk smilkalų ir pulk kniūbsčias ant kelių tris kartus, šitą ritualą būtina atlikti.“ Jos balsas ir judesiai darosi tokie patys, kaip ir kitų čionykščių moterų. Susidūręs grūstyje su ja siauroje gatvelėje, pasijusčiau visai nejaukiai. Į tokius mažus miestelius, kur visi pažįsta visus, poros atvyksta užsiiminėti neteisėtu seksu. Užuodžiu aitrų konservuotų daržovių kvapą. Bet kambarys nepriekaištingai švarus, grindų lentos kambario viduryje taip švariai numazgotos, kad net matyti natūrali medienos spalva, o tapetai aplink duris be menkiausios dėmelės. Šis kambarys tikrai neskirtas daržovėms laikyti.

Jos plaukai lengvai paliečia mano veidą, kai ji sako man į ausį:

— Ateina!

Pirmoji įeina apkūni pusamžė moteris, jai iš paskos atseka senutė. Apkūnioji moteris nusiriša prijuostę ir pasitaiso suknelę, kuri nuo skalbimo pabluko, bet atrodo švari. Ji ką tik baigė apačioje ruošti valgį. Sudžiūvusi vargana senoji moteris, kuri atlydėjo ją į kambarį, man linkteli. Mano palydovė primena:

— Eik su ja.

Atsistoju ir seku jai įkandin laiptų link, ji atidaro slaptas dureles ir įeina vidun. Miniatiūrinis kambarėlis, kuriame stovi stalelis su smilkalų altoriumi dviem daoizmo dievybėms — garbingajam Aukščiausiajam Valdovui ir didžiajam Šviesos Imperatoriui, ir taip pat Guanjin42. Šalia sudėtos aukos: pyragėliai, vaisiai, vanduo ir vynas. Ant medinių sienų kabo raudonos vėliavos juodais apsiuvais ir geltonais dantytais kraštais, ant visų jų užrašyti hieroglifai, prišaukiantys sėkmę ir išsklaidantys nelaimes. Saulės šviesa srūva pro čerpių plyšius, smilkalų dūmai lėtai po vieną kyla link šviesos spindulių, sukurdami tokią atmosferą, kurios nevalia trikdyti kalbomis. Tik dabar suprantu, kodėl mano palydovė šnibždėjo nuo pat tos sekundės, kai įėjome į šiuos namus. Iš skylės altoriuje senutė ištraukia ryšulėlį plonyčių smilkalų lazdelių, suvyniotų į geltoną popierių. Primokytas atlydėjusios merginos, aš iškart įspraudžiu vieną juanį jai į delną, paimu smilkalus, uždegu juos liepsnojančiu popieriumi, pakeltu virš smilkyklės, laikydamas smilkalus abiem rankom puolu keliaklupsčias ant pagalvėlės priešais altorių ir tris kartus nusilenkiu. Senoji moteris sučepsi pritardama mano dievobaimingumui, paima iš manęs smilkalų lazdeles ir įkiša jas į smilkyklę trijose vietose.

Grįžęs į kambarį, randu apkūniąją moterį jau pasiruošusią ir išdidžiai sėdinčią ant nendrinės kėdės užmerktomis akimis. Akivaizdu, kad ji ir yra dvasių mediume. Senutė prisėda ant tolimiausio lovos krašto, kad kažką žemu balsu jai pasakytų, tada atsisuka į mano palydovę ir klausia mano zodiako ženklo. Diktuoju jai savo gimimo datą pagal saulės kalendorių, bet negaliu prisiminti tikslios datos pagal mėnulio kalendorių, nors galėčiau tai ir išgalvoti. Senoji moteris klausia mano gimimo valandos, atsakau, kad abudu mano tėvai jau mirę, nėra kaip sužinoti. Senoji moteris akivaizdžiai susierzina ir persimeta keliais sakiniais su mediume. Mediume atsako kažką panašaus į „nesvarbu“, pasideda rankas ant kelių, užmerkia akis ir pradeda medituoti. Ant čerpių stogo anapus lango, prie kurio ji sėdi, nutūpia balandis ir ima burkuoti. Juosta ryškių švytinčių plunksnų aplink jo kaklą pasipučia ir aš suprantu, kad tai balandis patinėlis, šokantis poravimosi šokį. Mediume staiga įkvepia, ir paukštis nuskrenda.

Matant čerpių stogus, persidengiančius lyg žuvų žvynai, mane visada apima liūdesys, nes tai primena vaikystę. Atkuriu mintyse lietingą dieną, kai permatomi vandens lašai kyburiuodavo ant stogo krašto, o kambario kampe nuo vėjo šiurpdavo voro tinklas. Tai visada priverčia mane susimąstyti, kodėl esu šiame pasaulyje. Stebeilydamas į stogo čerpes, pasijuntu silpnas ir pasiduodu inercijai. Norėčiau apsiverkti, bet šitą gebėjimą jau seniai praradau.

Mediume kelis kartus atsiriaugėja — tikriausiai prie jos jungiasi dvasia. Ji riaugėja nesustodama, joje prisikaupė tiek dujų, kad net aš nesusivaldau ir norėčiau nusiriaugėti sykiu. Bet nedrįstu ir užgniaužiu tai savyje — nenoriu nutraukti mūsų ryšio ir sukelti jai įtarimų, kad atsigrūdau čia tik kelti rūpesčių ir iš jos pasityčioti. Protu ir širdim aš esu nuoširdus, nors visu šituo ir netikiu. Ji riaugėja vis laisviau ir laisviau, visą jos kūną apima konvulsijos, regis, ji visai neapsimetinėja. Mano supratimu, jos konvulsijos — čigong padarinys. Jos kūnas pradeda drebėti, pirštai staiga ima badyti orą, tiksliau sakant, rodyti į mano pusę. Jos akys vis dar stipriai užmerktos, visi dešimt pirštų išsitiesia, o du smiliai aiškiai susminga į mane. Man už nugaros medinė siena, nepaspruksiu, belieka tik susiimti. Nedrįstu net pažvelgti į savo palydovę, kuri be abejonės nusiteikusi daug pagarbiau, nei aš, juk ji ir atvedė mane čionai, kad sužinočiau savo likimą. Nendrinė kėdė garsiai girgžda nuo moters kūno svorio, jos veik neįmanoma suprasti, kai ji monotonišku balsu beria užkalbėjimus, skambančius maždaug taip: „Lingtongo rūmuose Vakarų Karalienės Motinos ir Dangaus bei Žemės valdovų veikime auga pušis, turinti galią pasukti Dangaus ir Žemės ratus ir visiškai sutriuškinti jaučius, demonus ir gyvates dvasias.“ Ji kalba vis greičiau ir greičiau, vis labiau ir labiau skubėdama, ir tam reikia milžiniškos praktikos, todėl turiu pripažinti, kad ji tikra profesionalė. Senoji moteris prikiša ausį jai prie burnos ir, kiek pasiklausiusi, nutaiso grėsmingą miną ir sako:

— Tau šie metai ypatingai pavojingi, būk atsargus!

Mediume toliau kažką vapa, neįmanoma nieko suprasti. Senutė vėl paaiškina:

— Ji sako, kad tu susitikai su Baltojo Tigro žvaigžde!

Esu girdėjęs Baltuoju Tigru vadinant labai patrauklią moterį, iš kurios kerų dažniausiai nebeįmanoma ištrūkti. Tiesą sakant, būčiau visai ne prieš turėti tokį gerą likimą, kuris leistų su ja susidurti, bet mane visgi labiau domina, ar pajėgsiu pabėgti nuo savo blogojo likimo. Senė papurto galvą:

— Iš šios keblios padėties pabėgti bus labai nelengva.

Į mane pasižiūrėjus, nepasakytum, kad būčiau laimės kūdikis, sėkmė manęs niekada nelydėjo. Tai, ko trokštu, man niekada neišsipildo, o tai, ko nenoriu, visada įvyksta. Mano gyvenime buvo nesuskaičiuojama daugybė nesėkmių, buvo ginčų ir konfliktų su moterimis, tas tiesa, man netgi grasino, beje, nebūtinai moterys. Tikrų interesų konfliktų lyg ir nebuvo, nemanau, kad esu kam nors kliūtis, labai tikiuosi, kad ir man niekas netaps kliūtimi.

— Artėja didžiulės nelaimės ir katastrofos, tu esi apsuptas Mažųjų žmonių, — tęsia senoji moteris.

Žinau, kas yra Mažieji žmonės, jie aprašyti senajame daoistų veikale „Daozang“43. Tie mažyčiai nuogi žmogeliai, dar vadinami „trigubais lavonėliais“, parazituoja žmogaus kūne, slėpdamiesi žmogaus gerklėj ir misdami jos gleivėmis. Kai žmogus užsnūsta, jie nusėlina į Dangiškuosius Rūmus ir paskundžia jo blogą elgesį.

Dar senoji moteris sako, kad mane mėgina nubausti Įsiutę žmonės krauju pasruvusiomis akimis ir kad netgi smilkalai ir maldos man nepadės nuo jų pasprukti.

Apkūnioji moteris nuslysta nuo nendrinės kėdės ir ima voliotis ant grindų. Štai dėl ko tos grindys taip švariai išmazgotos. Akimirksniu suprantu, kad mano netyros mintys sukelia prakeiksmų virtinę. Ji toliau mane keikia, kalbėdama, kad esu apsuptas net devynių Baltųjų Tigrų.

— Tai ar aš begaliu būti išgelbėtas? — klausiu, žiūrėdamas į ją.

Jai iš burnos ima virsti putos, jos akių baltymai išvirsta, jos veidą perkreipia siaubinga išraiška. Visa tai pasiekiama savihipnozės būdu, dabar ji jau beveik ištikta isterijos. Kambaryje per mažai vietos voliotis ir ji atsitrenkia į mano kojas. Staigiai jas atitraukiu, atsistojęs žvelgiu į šitą didelį moters kūną, pašėlusiai besivartantį aplinkui, ir mane sukausto baimė — nebežinau, ar tą baimę sukelia mano likimas, ar jos traukuliai. Mokėjau pinigus, kad pasilinksminčiau, į ją bežiūrėdamas, ir dabar būsiu už tai nubaustas. Žmonių tarpusavio santykiai yra siaubingas dalykas.

Mediume vis dar kažką vapa ir aš pasisuku į senutę paklausti, ką tai reiškia. Ji papurto galvą, bet nieko neaiškina. Regiu stambų traukulių kamuojamą kūną prie savo kojų, po truputį išriečiantį nugarą ir lėtai atsišliejantį į nendrinės kėdės koją, tarsi būtų sužeistas žvėris. Iš tiesų žmonės visai kaip žvėrys ir sužeisti gali virsti visiškais laukiniais. Leistis būti kito žmogaus terorizuojamam yra visiška beprotybė. Man netgi atrodo, kad kai žmonės išprotėja, jie užkankina save savo pačių beprotyste.

Ji išleidžia pratisą garsą, primenantį žvėries urzgimą. Vis dar užmerktomis akimis pagrabalioja aplink ir atsistoja. Senoji moteris puola jai į pagalbą ir pasodina ją į nendrinę kėdę. Man tikrai atrodo, kad ją buvo ištikęs isterijos priepuolis.

Ji pastebėjo, kad atėjau pasilinksminti, keršydama už tai ji mane iškeikė. Atlydėjusi mergina dar labiau susijaudina ir klausia senutės, ar negalima būtų surengti dar vieno susitikimo, uždegti už mane smilkalų ir pasimelsti. Senutė perklausia mediumės, kuri vis dar užsimerkusi kažką murma.

— Ji sako, kad toks susitikimas nepadės.

— O jeigu aš nupirkčiau daugiau smilkalų? — klausiu.

Mano palydovė pasiteirauja senutės, kiek tai kainuotų. Senutė atsako, kad dvidešimt juanių. Tokią sumą galėčiau akimirksniu pravalgyti su draugais, todėl iškart sutinku. Senoji moteris pasitaria su mediume ir atsako:

— Mokėkit nemokėję, tai vis tiek nepadės.

— Ar tai reiškia, kad aš nebeišvengsiu nelaimės? — klausiu.

Senoji moteris persako mano žodžius mediumei, ir ši vėl kažką sumurma, o senoji atsako:

— Bus matyti.

Kas bus matyti? Mano dievobaimingumas?

Pro langą girdėti balandžio burkavimas, jis tikriausiai jau prisiviliojo sau porą. Tik aš vis dar nesulaukiu bausmės dovanojimo.

15

Tamsūs kiparisai kaimo pakrašty pakąsti šalnos, jų lapai — sodriai’ raudoni, po kiparisais ant kauptuko parimęs vyras pelenų spalvos veidu. Paklausi jo, kaip vadinasi šis kaimas? Jis įsistebeilija tiesiai į tave, bet neatsako. Pasisuki į ją ir sakai, kad šis vaikinas yra kapų plėšikas, ji prunkšteli iš juoko. Kiek paėjėjus, ji sako tau į ausį: „tai dėl to, kad jis apsinuodijo gyvsidabriu.“ Atsakai, kad, beplėšdamas kapavietes, jis per ilgai užsibuvo kriptose, pradžioje jų buvo du, bet vienas nusinuodijo.

Pasakoji, kad jo prosenelis tuo užsiiminėjo visą gyvenimą, ir jo prosenelio prosenelis, ir jei kas nors iš protėvių turėjo kitokią profesiją, nuo to nusiplauti rankas vis tiek buvę labai sunku. Priešingai nei opiumo rūkymas, kuris suardo šeimas ir iššvaisto turtus, kapų plėšimas atneša naudą be jokio pradinio kapitalo. Jei esi kietaširdis ir turi gerą ranką, o dar ir laimikį randi, tada karta po kartos prie to tikrai pripras. Tau smagu jai tai pasakoti. Ji įsikibusi tau į ranką ir nuolankiai su viskuo sutinka.

Pasakoji jai, kad jo proproprosenelio laikais, imperatoriui Čianlongui atkeliavus į šias žemes, nebūtum radęs nė vieno vietinio valdininko, nenorėjusio pelnyti jo malonės. Labai pasistengę, jie surinko vietines gražuoles ir ankstesnių dinastijų brangenybes į krūvą. Jo proproprosenelio tėvas teturėjo vos du mu skurdžios protėvių žemės, kurią šiltuoju metų laiku dirbo, o šaltuoju metų laiku iš kelių dzinių44 cukraus, uždažyto įvairiausiomis spalvomis, virdavo cukrinius žmogelius, ir, susikrovęs juos į krepšius, pririštus prie naščių, keliaudavo prekiaudamas per aplinkinius miestus ir kaimus. Gamindavo berniukus su bybukais, kiaules45 su žmonomis ant nugarų, bet argi tai galėjo atnešti bent kiek didesnį pelną? Proproprosenelis, kurio vardas buvo Li Trečiasis, labiau mėgo per dienų dienas bastytis — jam nepatiko mokytis cukrinių žmogeliukų gamybos paslapčių, užtai patiko nešioti ant nugaros žmonas. Vos pamatęs moterį, iškart lįsdavo ją pašnekint. Kaimiečiai pravardžiavo jį Skystaskūriu. Vieną dieną į kaimą atklydo gyvačių gydytojas. Ant nugaros jis nešėsi gyvačių odos krepšį, turėjo bambukinę lazdą, laužtuvą bei geležinį kablį ir ketino įsibrauti į keletą kapų. Nusprendęs, kad tai puiki pramoga, Li Trečiasis patraukė su juo. Gyvačių gydytojas davė jam gyvačių tabletę, kuri priminė juodąją pupelę, ir prisakė laikyti ją burnoje — ji buvo labai saldi, bet tuo pačiu vėsino ir malšino troškulį. Po pusės mėnesio jis pagaliau perprato esmę: gyvačių gaudymas tebuvo priedanga, o tikrasis užsiėmimas — kapų kasinėjimas. Taip gyvačių gydytojas susirado pagalbininką, o Li Trečiasis praturtėjo.

Li Trečiasis į kaimą grįžo dėvėdamas juodą atlasinę kepurėlę su nefrito saga ant viršugalvio. Tai buvo senas pigus šlamštas, kurį jis gavo Čenio Raupsuotojo lombarde Uidženyje (tai buvo dar prieš Ilgaplaukiams sudeginant senąją miestelio gatvę). Jis didžiavosi savimi ir pūtėsi, kaip sako kaimiečiai, ėmė rodyti charakterį, ir netrukus apylinkės žmonės pradėjo važinėti pas jo tėvą tartis dėl vestuvių, tačiau vedė jis galiausiai jauną našlę, žmonės taip ir liko nesupratę, ar tai jaunoji našlelė jį sugundė, ar vis tik jis ją pasigavo. Kaip ten bebūtų, iškėlęs nykštį vis gyrėsi, kad jis, Li Trečiasis, Uidženyje lankėsi Džiaugsmo Versmės Namuose su raudonaisiais žibintais. Galiausiai jam netgi pavyko „atsikratyti“ spindinčio sidabro luito. Tačiau nieko neužsiminė apie tai, kad tas luitas buvo pajuodęs nuo kapo kalkių ir sieros, ir kad turėjęs sunkiai ir ilgai grandyti jį bato šonu.

Kapas buvo ant uolėto kalno, dvi li į Rytus nuo Perinčio Fenikso atšlaitės. Jį surado jo mokytojas, pastebėjęs, kaip vanduo po didesnio lietaus subėga į skylę. Jiems baksnojant aplink nuo pietų iki sutemų, skylė vis plėtėsi, kol galiausiai pro ją jau galėjo pralįsti žmogus. Žinoma, jis ir buvo tas, kuris įlindo pirmas, šliaužte šliaužte, kol, velnias, iki pažastų įsmuko į buzą. Taip bemaknodamas, jis užtiko keletą uzbonų ir puodynių, kurias vienu ypu sukūlė. Ten taip pat buvo bronzinis veidrodis, kurį jis ištraukė iš medinio karsto, visai supuvusio ir panašaus į skystą sojų pupelių tyrelę. Veidrodis buvo pajuodęs ir netekęs blizgesio, ir tiko nebent moterims šukuotis. Tas kalės vaikas pasakojo, jei jo žodžiai bent iš dalies galėjo būti tiesa, kad jo mokytojas, senas niekšas, viską pasisavino, palikdamas jam kapšelį sidabrinių. Tai buvo nesąžiningas sandoris, bet vis tiek šio to vertas — dabar jis taip pat galėjo plėšti kapus.

Tu užsuki į šio kaimelio Li giminės šventyklą. Aplink naujai įstatytas paradines duris — senovinės akmeninės plokštės, su iškalinėtomis gervėmis, elniais, pušimis ir slyvų žiedais. Pastumi neužsklęstas duris ir iškart išgirsti senyvą balsą, klausiantį, ką čia veiki. Atsakai, kad užėjai pasidairyti. Iš kambario koridoriaus gale artinasi mažas kresnas, bet apetitu nesiskundžiantis senukas. Pasirodo, būti senovinės šventyklos prižiūrėtoju ne toks jau prastas darbas.

Senukas informuoja, kad šventykla nėra atvira lankytojams, ir, tai sakydamas mėgina tave išstumti atgal. Užsimeni, kad tavo pavardė taip pat Li ir kad esi iš tos pačios giminės, kad ilgai buvai išvykęs į užsienį ir dabar pargįžai aplankyti gimto kaimo. Jis suraukia tankius baltus antakius ir nužvelgia tave nuo galvos iki kojų. Paklausi, ar jis žino, kad anksčiau šiame kaime būta kapų plėšiko. Raukšlės jo veide pagilėja ir jo išraiška priverčia tave krūptelt, laikas vis tik nenuskausmina prisiminimų. Negali atspėti, ar jis mėgina tuos atsiminimus prasijoti, ar prisiminti tave. Šiaip ar taip, sunku žiūrėti į perkreiptą susenusį veidą. Jis dar kurį laiką murma po nosimi, nenorėdamas per daug greitai patikėti giminaičiu, avinčiu sportiniais bateliais, o ne kanapinėm vyžom. Po kurio laiko lepteli: „argi jis ne miręs?“ Neaišku, kas tas jis, bet tikriausiai tėvas, o ne sūnus ar anūkas.

Tu pasakoji, kad Li šeimos palikuonys užsienyje visi susirado savo laimę ir aukso gyslą. Jis išsižioja, pasitraukia į šalį, pasilenkia ir praleidžia tave gilyn į senovinės šventyklos salę. Pasirodo, jis besąs senasis šeimos tarnas. Anksčiau jis avėdavo juodais batais ir atlikdavo raktininko pareigas, kol šventyklos nepavertė pradine mokykla. Dabar ji vėl grąžinta šeimai, o pradinė mokykla perkelta kitur.

Jis mosteli į horizontalią lentelę. Ji panaši į archeologinę iškaseną, dažai nusilaupę, tačiau tušu standartiniu stiliumi įrašyti hieroglifai „Žymiausieji garbingosios giminės protėviai“ gana gerai matyti. Ant metalinio kablio po lentele turėtų kabėti giminės genealoginis medis, tačiau jį turi kaimo vyresnysis ir dažniausiai jo čia nekabina.

Sakai, kad jis įrėmintas geltonu šilku ir atrodo kaip pagrindinis centrinės salės ritinėlis. Taip, taip, beveik taip, atsiliepia jis. Per žemės reformą senąjį sudeginus, slapta buvo sukurtas naujas genealoginis medis ir paslėptas viršuje. Vėliau, konfiskuojant žmonių daiktus, išlupo grindis ir, radę jį, vėl sudegino. Dabartinį variantą sukūrė pradinės mokyklos mokytojo Mao Var tėvas, remdamasis tuo, ką trys broliai Li sugebėjo sudėti iš gabalėlių. Mao Var turi aštuonerių metukų dukterį ir nori turėti antrą kūdikį. Argi žmonės šiais laikais neprivalo rūpintis šeimos planavimu? Antrojo vaiko atsiradimas reiškia ne tik baudas, bet ir tai, kad nebus išduota asmens tapatybės kortelė! Sakai: „nejaugi?“, ir užsimeni, kad norėtum pasižiūrėti į tą medį. Jis patikina, kad tu jame esi, kad tikrai jame esi, nes visi, kurie kaime turi Li pavardę, yra įrašyti. Ir dar priduria, kad kaime tėra tik trys šeimos, turinčios kitokias pavades, tačiau į jas visas nutekėjo Li giminės moterys — kitu atveju tokios šeimos išvis nebūtų pasilikusios kaime. Bet žmonės su kitokiomis pavardėmis ir lieka žmonėmis su kitokiomis pavardėmis, ir net moterys nėra įtraukiamos į genealoginį medį.

Sakai, kad visa tai žinai. Tangų dinastijos įkūrėjo Li Šiminio pavardė, prieš jam tampant imperatoriumi, taip pat buvo Li. Iki Li giminei pareiškiant pretenzijas į giminystę su imperatoriškąja šeima, tarp mūsų protėvių būta generolų bei karo ministrų, ne tik kapų plėšikų.

Išėjus iš šventyklos, tave apspinta nežinia iš kur atsiradusių vaikų būrys. Jie velkasi tau iš paskos, o kai pavadini juos ruja šiknos kirminų, jie išbyra į šalis kikendami, o tau išsitraukus savo fotoaparatą, visai išsilaksto. Vienintelis gaujos vadeiva dar mėgina laikyti frontą ir sako, kad tavo aparate nėra fotojuostelės, ir kad tu gali įrodyti, tik jį atidarydamas. Vaikis gan protingas, liesas kaip šakaliukas, ir tarsi kokia lydeka vandeny veda paskui save mailiaus būrį.

— Ei, ar čia yra ką pasižiūrėti? — pasiteirauji jo.

— Operos sceną, — atsako jis.

— Kokią dar operos sceną?

Jie nuguža į siaurą skersgatvį. Seki jiems įkandin. Pamatiniame kampinio namo akmeny iškaltas užrašas: „Būk drąsus kaip Taišanio uola“. Tau taip niekada ir nepavyko suvokti tikslios šių žodžių reikšmės, net ir šiandien tikriausiai neatsirastų nė vieno, kuris paaiškintų, ką jie iš tikrųjų reiškia. Šiaip ar taip, tai tavo vaikystės prisiminimas. Šitam tuščiam siauram skersgatvy, kuriame telpa tik vienas žmogus, nešinas kartimi ir vienu krepšiu, vėl išgirsti garsų basų kojų šlepsėjimą per šlapius grindinio akmenis.

Tau išlindus iš skersgatvio, prieš akis staiga atsiveria ryžių ražienos, kyšančios išdžiūvusiame žemės lopinėlyje, nuo kurių oras pritvinksta skaidraus, salstelėjusio nupjautų ryžių kvapo. Tolimiausiame išdžiūvusio sklypo kampe iš tikrųjų stovi sena operos scena. Karkasas sukaltas iš sveikų rąstų, ant kurių pritaisyta platforma, iškilusi žmogui virš liemens ir apkrauta ryžių ryšuliais. Mažųjų beždžioniūkščių gauja karstosi ant atramų, šokinėja žemyn ant išdžiūvusios žemės ir griuvinėja ant ryžių krūvos.

Keturios lauko scenos atramos laiko platų stogą riestais kraigais ir išsišovusiais kampais. Ant balkių kažkada buvo kabinamos vėliavos, žibintai ir atlikėjams reikalingos virvės. Kažkada lakuotos atramos ir balkiai dabar visai nusilupę.

Čia būdavo vaidinamos operos, kapojamos galvos, rengiami susirinkimai ir šventės, čia žmonės ir klaupėsi, ir keliaklupsčiavo. Dabar per pjūtį ji pilna ryžių kaugių, o ant jos nuolat karstosi vaikai. Tie, kurie čia karstėsi prieš juos, dabar jau seni arba mirę. Nežinia, kurie iš mirusiųjų pakliuvo į genealoginį medį. Argi genealoginis medis nėra lygiai taip pat kuriamas iš prisiminimų, kaip ir pati genealogija? Galų gale ne taip jau ir svarbu, yra tas genealoginis medis ar jo nebėra, jeigu nenukeliauji per daug toli, turi ir toliau dirbti laukuose, kad pramistum. Ir lieka tik vaikai bei ryžių ryšuliai.

Priešingoj pusėj nei operos scena stovi šventykla. Atstatyta ant išlikusių senosios pamatų, vėl traukia akį ryškiomis spalvomis. Durų dievų pora — žalias ir purpurinis — išpiešta ant tamsiai raudonų paradinių durų, kiekvienas laiko po kardą bei kirvį, ir jų akys primena bronzinius varpus. Ant nubaltintos sienos juodu tušu užrašyta: „Huaguango šventyklos atstatymo darbus parėmė žemiau išvardyti žmonės. Toks ir toks — šimtas juanių, toks ir toks — šimtas dvidešimt juanių, toks ir toks — penkiasdešimt juanių, toks ir toks — šešiasdešimt juanių, toks ir toks — du šimtai juanių...“, parašas apačioje: „Lingjanio senimo, vidurinės kartos ir jaunimo atstovai.“

Užeini vidun. Prie Imperatoriaus Huaguango eilutė senų moteriškių, kai kurios iš jų stovi, kitos klūpo, visos apsivilkusios juodomis palaidinėmis ir juodomis kelnėmis, visos be dantų. Kai tos, kurios klūpo — atsistoja, tos, kurios stovėjo — atsiklaupia, būtina visoms prasibrauti uždegti smilkalų ir pasimelsti. Imperatoriaus Huaguango veidas meilus ir atviras, kvadratiniu smakru, laimingas veidas besiraitančiuose smilkalų dūmuose atrodo dar maloningesnis. Dėl teptuko, tušo ir tušinės, stovinčių priešais, jis primena valstybės tarnautoją, vykdantį visuomeninę pareigą. Virš aukų stalelio su žvakidėm ir smilkalinėm kybo raudonas audeklas, ant kurio ryškiaspalviais siūlais išsiuvinėta: „Apsaugok šalį ir pagelbėk liaudžiai.“ Juodoje lentelėje virš užuolaidų ir baldakimo iškalta: „Bendrystė su dangumi išpildo norus.“ Šalia, tik daug didesniais hieroglifais, užrašyta: „Puoselėjama Lingjanio žmonių.“ Tačiau neįžiūri, kuriais metais nei kurį mėnesį.

Visgi įsitikini, kad yra vieta, vadinama Lingjaniu, ir manai, kad ši nuostabi vietovė egzistuoja realiai, o tai reiškia, kad nesuklydai ir pasiryždamas ieškoti Lingšanio.

Pasiteirauji senųjų moteriškių. Jų įdubę burnos leidžia švokščiamuosius garsus, tačiau nė viena iš jų negali tiksliai nusakyti, kaip pakliūti į Lingjanį.

— Ar jis greta šio kaimo?

— S s s s...

— Ar netoli nuo šio kaimo?

— S s si si...

— Už posūkio?

— Si si ei ei...

— Paeiti dar porą li?

— Ci ei si si...

— Penkis li?

— Si si ci ci...

— Ne penkis, bet septynis?

— Si s ci s si s si...

Ar ten yra akmeninis tiltas? Nėra akmeninio tilto? Eiti palei kalnų upę? Ar geriau eiti pagrindiniu keliu? Einant pagrindiniu keliu bus daug ilgiau? Padaręs keletą lankstų, pajusi širdimi? Ir vos pajutęs širdimi, iškart surasi, ko ieškojęs? Svarbu būti nuoširdžiam? Jei tavo širdis nuoširdi, tada ir tavo noras bus išpildytas? Bus ar nebus jis išpildytas, priklauso nuo tavo likimo, laimingiems žmonėms ieškoti nereikia. Tai reiškia, kad jei avi senais geležiniais batais, tu niekur nerasi laimės ir jos paieškos tebus tik tuščias laiko gaišimas! Ar jūs norite pasakyti, kad tas Lingjanis tėra bejausmė uola? Jei negaliu taip sakyti, kaip tada turėčiau sakyti? Negaliu taip sakyti, nes taip sakyti neturėčiau ar negalėčiau? Tai visiškai priklauso nuo tavęs, jis bus toks, koks tu nori, kad jis būtų, jei manysi, kad jis gražus — jis ir bus gražus, jei tavo širdis bus apsėsta demonų — tai ir matysi vien demonus.

16

Visą dieną keliauju kalnų keliukais, kol, prieš pat sutemstant, pasiekiu Lingjanį. Einu ilgu tarpekliu, iš abiejų pusių — stati sodriai rudų uolų siena, ir tik tose vietose, kur sruvena vanduo, galima aptikti tamsiai žalių samanų. Vakaro žara, lyg gaisro liepsnos, atsispindi ant kalnagūbrio uolų slėnio gilumoj.

Už sekvojų, miško uolų papėdėje, po tūkstantmečiais ginkmedžiais pastatytas vienuolynas, paverstas bendrabučiu, glaudžiančiu ir turistus. Praeinu pro vartus. Žemė nubarstyta blyškiai gelsvais ginkmedžių lapais, nepanašu, kad čia būtų kas nors gyvas. Pasidairau žemutiniame aukšte ir, tik nusigavęs iki galinio kiemo, kairėje surandu ten puodus begramdantį virėją. Paprašau jo ko nors užkąsti, bet jis nė nežvilgtelėjęs atsako, kad pietų metas jau baigėsi.

— O kada tas pietų metas čia baigiasi? — paklausiu.

— Šeštą valandą.

Parodau jam savo laikrodį. Dar tik penkios keturiasdešimt.

— Nėra jokios prasmės su manimi ginčytis, susiraskit žmogų, kuris už tai atsakingas, aš tik gaminu valgį pagal maisto korteles, — jis toliau brūžina savo puodus.

Apsuku dar vieną ratą po gigantišką, tuščią pastatą su vėjuotais koridoriais, bet vis dar nieko nerandu, todėl rikteliu: „Ei, ar yra budintis?“

Dar kelis kartus šūktelėjus, pasigirsta vangus balsas, tada žingsniai — ir koridoriuje pasirodo patarnautojas balta uniforma. Jis paima pinigus už kambarį, užstatą už maitinimą ir kambario raktą, atrakina kambarį, įspraudžia man į delną raktą ir nueina. Vakarienei — pastovėjusios daržovės ir ganėtinai pravėsusi kiaušinių sriuba. Gailiuosi, kad nepasilikau nakčiai jos namuose.

Ją sutikau kalnų kelyje, eidamas nuo Drakono Tvenkinio. Nešina dviem ryšuliais šaknų, pririštų prie karties, užsimestos ant pečių, ji ėjo pirmyn. Vilkėjo gėlėtais marškiniais ir kelnėm. Buvo antra ar trečia valanda dienos, ir vėlyvo rudens saulė vis dar kaitino, prakaitas žliaugė jos nugara, drabužis lipo prie nugaros rėvelio. Jos nugara buvo tiesi, judėjo tik klubai ir kojos. Ėjau jai iš paskos visai šalia. Ji išgirdo, kad prisiartinau, ir pasuko savo kartį metaliniais galais, leisdama man praeiti, tačiau didžiuliai šaknų ryšuliai užtvėrė siaurutį takelį.

— Nieko tokio, tu tiesiog eik.

Po kurio laiko mes priėjome mažytį upelį, ir ji nusiėmė naščius, kad galėtų atsikvėpti. Būtent tada pamačiau jos išraudusius skruostus, aplipusius išsidraikiusiom šlapių plaukų sruogelėm. Jos lūpos buvo storos, veidelis kaip vaiko, bet užtai didžiulė krūtinė.

Paklausiau, kiek jai metų? Be kalniečių kaimo mergaitėms būdingo drovumo, sutikus nepažįstamąjį, iškart atsakė, kad jai šešiolika.

— Nebijai viena vaikščioti kalnuose? Aplink nė gyvos dvasios, netgi kaimo netoliese nesimato.

Ji žvilgtelėjo į naščius, metalu kaustytais galais, ir atsakė:

— Einant į kalnus vienam reikia tik pasiimti kartį, ja galima apsiginti nuo vilkų.

Papasakojo, kad jos namai visai netoli, ten, tame kalnų slėnyje.

Paklausiau, ar ji vis dar eina į mokyklą?

Ji atsakė, kad lankė pradinę mokyklą, bet dabar ją lanko jos jaunesnysis broliukas.

Paklausiau, kodėl jos tėvas neleido jai tęsti mokslų?

Ji atsakė, kad jos tėvas miręs.

Tada paklausiau, kas dar yra jos šeimoje?

Ji atsakė, kad dar turi mamą.

Pasakiau, kad jos nešulys tikriausiai sveria šimtą dešimt cinių46.

Ji atsakė, kad aplink nebėra malkų, todėl jiems tenka kūrenti šaknis.

Ji leido man eiti priekyje. Pakilęs šiek tiek aukščiau, pamačiau prie kelio vienišą trobelę šlaitiniu čerpių stogu.

— O ten, šalia žydinčios slyvos, mano namai, — pasakė ji.

Beveik visi medžio lapai buvo nukritę, tik keli likę raudonai oranžiniai virpėjo ant plikų rausvai violetinių šakų.

— Mūsų slyva nepaprasta. Ji jau žydėjo vieną kartą pavasarį, o dabar, rudenį, ir vėl žydi. Vos prieš keletą dienų nubyrėjo paskutiniai sniego baltumo žiedlapiai. Tačiau priešingai nei pavasarį, šį kartą neužsimezgė nė vienas vaisius, — pasakojo ji.

Priėjus jos namus, ji pakvietė užeiti vidun arbatos. Palypėjau laiptukais ir prisėdau ant girnapusės tarpduryje. Ji užsimetė ant nugaros šaknų ryšulius ir dingo namo gilumoje.

Po kurio laiko atstūmė sklendę ir įėjo iš kito kambario, nešina moliniu arbatiniu, ketindama įpilti arbatos į dubenėlį mėlynu krašteliu. Arbatinis tikriausiai buvo ką tik nuo karštų krosnies pelenų, nes arbata buvo verdanti.

Gulėdamas viešbučio lovoje ant palmių ašutų, baigiu mirtinai sušalti. Langas uždarytas, bet antrojo aukšto kambarėlio sienos medinės, ir šaltas vėjas kiaurai perpučia, nereikia pamiršti, kad dabar vėlyvo rudens naktis kalnuose. Dar sykį išvystu ją mintyse: pilančią man arbatą, žiūrinčią į mane ir besijuokiančią, kai paimu dubenėlį abiem rankom. Jos lūpos prasivėrė ir aš pastebėjau, kad apatinė buvo labai stora, tarsi ištinusi, ji vis dar vilkėjo prakaitu persisunkusius marškinius.

— Tu gali taip ir persišaldyt, — pasakiau.

— Taip gali nutikti tik jums, miesto žmonėms, o aš net žiemą maudausi lediniame vandenyje, — atsakė ji. — Nepasiliksi čia nakčiai? — Pastebėjusi, kad ketinu atsisakyti, ji greitai pridūrė: — Vasarą čia būna daug turistų, mes priimam juos nakvynei.

Jos akys įkalbėjo mane sekti jai įkandin. Pusė medinės kambario sienos buvo nukabinėta spalvotais paveikslėliais iš Fan Lihua pasakos. Regis, buvau girdėjęs šią istoriją vaikystėje, bet negalėjau prisiminti, apie ką ji buvo.

— Tau patinka skaityti istorijas? — paklausiau, turėdamas omenyje tradicinius pasakojimus47.

— Labiausiai aš mėgstu klausytis operų.

Supratau, kad ji turėjo omenyje tradicinės kinų operos transliacijas per radiją.

— Ar nenorėtum nusiprausti veido? Gal atnešti karšto vandens? — paklausė ji.

Atsakiau, kad nebūtina, galiu pats nueiti. Ji tuojau pat nusivedė mane į virtuvę, paėmė praustuvę, mikliai pasėmė vandens iš virdulio, iššveitė ir praskalavo jį, tada pasėmė karšto vandens, iš puodo nuo krosnies, padavė ir, stebeilydama į mane, pasakė:

— Apžiūrėk kambarį, jis švarus.

Nebegalėjau atlaikyti jos aistringo žvilgsnio ir jau buvau beapsisprendžiąs pasilikti.

— Kas čia? — niūrus moters balsas atsklido iš už medinės sienos.

— Mama, čia svečias, — garsiai atsiliepė ji, o atsisukusi į mane, tarė: — Ji serga, jau metus prirakinta prie lovos.

Paėmiau karštą rankšluostį, kurį ji man padavė. Ji nuėjo į kambarį, ir aš girdėjau jas tyliai šnekantis. Nusiprausus veidą, grįžo ir blaivus protas, nešinas kuprine išėjau į lauką ir atsisėdau ant girnapusės kieme. Kai ji išėjo, paklausiau:

— Kiek skolingas už vandenį?

— Neskolingas.

Ištraukiau iš kišenės pilną saują monetų ir įbrukau jai į delną. Ji suraukė antakius ir dėbtelėjo į mane. Išėjau į kelią ir, šiek tiek paėjęs, atsisukau. Ji vis dar stovėjo prie girnapusės, spausdama saujoje monetas.

Man būtinai reikia susirasti žmogų, su kuriuo galėčiau pasikalbėti. Išlipu iš lovos ir imu mindžikuoti po kambarį. Kaimynystėje girdėti grindų girgždesys. Pabeldžiu į sieną ir pasiteirauju:

— Ar ten kas nors yra?

— Kas čia? — pasigirsta žemas vyriškas balsas.

— Ar jūs irgi kalnų turistas? — klausiu.

— Ne, aš čia dirbu, — atsako neryžtingai.

— Ar galėčiau jus trumpam sutrukdyti?

— Prašom.

Išeinu į koridorių ir pasibeldžiu į jo duris, jis atidaro, ant stalo ir palangės — keletas aliejiniais dažais atliktų eskizų, jo plaukai ir barzda jau kuris laikas nekirpti, bet tikriausiai toks jo įvaizdis.

— Baisiai šalta! — sakau.

— Jei turėtume ko išgerti, iškart sušiltume, bet parduotuvėlėje nė gyvos dvasios, — atsiliepia jis.

— Velnias, kas čia per vieta, — nusikeikiu.

— Užtat čionykštės merginos, — sako jis, rodydamas man moters storomis lūpomis eskizą, — nepaprastai erotiškos.

— Ar kalbat apie lūpas?

— Šitas geidulingumas nėra iš velnio.

— Ar jūs tikite, kad geidulingumas nėra kažkas blogo? — perklausiu.

— Nėra negeidulingos moters, tačiau jos visada skleidžia gėrio jausmą, o tai ir yra svarbiausia mene, — atsako jis.

— O grožiu, kylančiu iš velnio, jūs turbūt netikite?

— Tai tik iliuzija, kuria žmonės patys save kvailina, — nukerta jis trumpai.

— Ar nenorėtumėte išeiti pasivaikščioti po kalnus naktį? — paklausiu.

— Žinoma, žinoma, — atsako jis, — tik kad lauke nieko nematyti, aš jau buvau. — Jis kruopščiai apžiūrinėja storąsias lūpas.

Išeinu į kiemą. Milžiniški ginkmedžiai, kylantys iš slėnio, užstoja lempų šviesą priešais pastatą ir jų lapai atrodo visiškai balti. Apsidairau aplink. Stačios uolos už nugaros ir dangus, pranykstantis nakties migloje, kuri nuo šviesos nupilkėja. Matyti tik apšviesta pastato pakraigė. Įkalintą šioje šviesoje, mane apima lengvas svaigulys.

Pagrindiniai vartai jau uždaryti. Surandu sklendę ir juos atidarau. Lauke iškart niurkteliu į tamsą. Visai šalia čiurlena upokšnis.

Žengiu keletą žingsnių ir atsigręžiu atgal, po uolom matyti blankios šviesos ir pilkšvai mėlynos neperregimos miglos sūkuriuoja aplink kalno viršūnę. Kažkur giliai slėnyje girdėti virpantis cikadų čirpesys. Upokšnio čiurlenimas tai suintensyvėja, tai nuščiūva. Skamba tarsi vėjas, bet šis veržiasi savu keliu per slėnį gaubiančią tamsą.

Slėnyje išsilieja drėgna migla, ir ginkmedžių kamienų siluetai tolumoje nuo šviesos sušvelnėja. Štai tada atsiskleidžia kalno forma. Nusileidžiu žemyn, gilų slėnį glėbia stačios uolos. Už juodo kalnagūbrio matyti blausus švytėjimas, tačiau visur aplink mane spiečiasi tiršta tamsa.

Pažvelgiu aukštyn. Viršum manęs niūkso grėsmingai stebeilydama baisinga juoda forma. Įsivaizduoju viduryje bekyšančią milžinišką pliko erelio galvą. Sparnai suglausti, tačiau atrodo, lyg jis būtų pasiruošęs kilti. Man belieka tik sulaikyti kvėpavimą po šios siaubūniškos kalnų dievybės nagais ir sparnais.

Tada įžengiu į didingą metasekvojų mišką ir iškart nieko nebematau. Tamsa tokia apčiuopiama, tarsi būtų siena, ir imu galvoti — jei žengsiu dar vieną žingsnį — į ją atsitrenksiu. Instinktyviai apsigręžiu, tarp medžių šešėlių — blausus elektros lempų švytėjimas, migla tarsi pojūčių raizgalynė, tarsi toliuose nesuvaikomi prisiminimai. Atrodo, lyg apžiūrinėčiau tašką, iš kurio atkeliavau. Čia nėra kelio, tik neišnykstančių pojūčių rinkinys plūduriuoja man prieš akis.

Pakeliu ranką, kad įsitikinčiau savo egzistavimu, bet nepajėgiu jos įžiūrėti. Ir tik užsidegęs žiebtuvėlį pamatau, kad ranka iškelta per aukštai, lyg laikyčiau liepsnojantį deglą. Žiebtuvėlis užgęsta, nors aplink jokio vėjo. Iš visų pusių gaubianti bekraštė tamsa dar labiau apsunksta. Net trūkinėjantis rudeninių vabzdžių čirpimas prityla. Mano ausys prisipildo tamsos, pirmykštės tamsos, kurios supamas žmogus ėmė garbinti ugnį, tokiu būdu įveikdamas savo vidinę tamsos baimę.

Vėl spragteliu žiebtuvėlį, bet silpna šokčiojanti liepsnelė iškart užgęsta nuo nematomo, beformio vėjo. Šioje laukinėje tamsoje mane po truputį kausto vis didesnė baimė, atimanti pasitikėjimai savimi ir krypties atmintį. „Jeigu eisiu toliau — nugarmėsiu į prarają“, — sakau sau. Akimirksniu apsisuku, bet vis tiek nesu kelyje. Pamėginu žengti keletą žingsnių. Silpnos šviesos juosta, lyg užtvaras tarp medžių, trumpam pasirodo ir dingsta. Suprantu, kad jau esu miške, kairėje kelio pusėje, tad kelias turėtų būti dešinėje. Atgaunu orientaciją, tiesa, apgraibomis. Pirma dar turiu susirasti tą pilkšvą aukštai iškilusią erelio uolą.

Išsidraikiusios miglos kyburiuoja virš žemės lyg dūmų užuolaida, pro kurią prasišviečia keletas šviesos spindulių. Pagaliau sugrįžtu prie slegiančios, juodos, aukštai iškilusios erelio uolos ir staiga pastebiu, kad pilkšvai balta krūtinė tarp dviejų suskleistų sparnų primena seną moterį, apsisiautusią skraiste. Jos veide nematyti nė menkiausio švelnumo pėdsako. Šamane. Jos galva palenkta, o iš po skraistės matyti išdžiūvęs kūnas. Apačioje, prie skraistės krašto, klūpo nuoga moteris, galiu net pajusti jos nugaros rėvelį. Parpuolusi ant abiejų kelių, ji desperatiškai maldauja piktąją dvasią juoda skraiste. Jos delnai sunerti, todėl rankos atitrauktos nuo viršutinės kūno dalies, ir jos nuogas torsas dar aiškiau matyti. Veido bruožų įžiūrėti neįmanoma, tačiau profilis iš dešinės gana dailus.

Jos ilgi plaukai krenta ant kairiojo peties ir rankos. Ir jos kūno priekinė dalis dabar daug aiškesnė. Ji sėdi klūpomis ant blauzdų, jos galva palenkta. Ji dar visai jaunutė mergaitė, visiškai persigandusi, ir atrodo, lyg kažko maldautų. Ji nuolat keičiasi. Dabar ji vėl jauna moteris, sunėrusi rankas maldai, bet vos tik nusisuku — vėl atvirsta mergaite ir jos kūno linijos tampa dar dailesnės. Trumpam pasirodo jos kairiosios krūties kreivė, o tada jau nieko nebesimato.

Įėjus pro vartus, tamsa visiškai pranyksta, ir aš vėl sugrįžtu į miglotą elektrinės šviesos pilkumą. Dauboje ant senų ginkmedžių užsilikę lapai lempų švytėjime visai bespalviai. Ir tik apšviesti koridoriai ir pakraigė aiškiai matyti.

17

Prieini kaimelio galą, pusamžė moteris, ant ilgos suknelės pasirišusi prijuostę, pasilenkusi prieš duris šalia upelio peiliu darinėja ne didesnį, nei pirštas žuvelioką. Palei upelį liepsnoja pušinis deglas, tai aukštyn, tai žemyn akindama sublykčioja peilio geležtė. Kiek tolėliau matyti tamsėjantys kalno šešėliai ir tik pačioje jo viršūnėje dar šiek tiek užsilikusių saulėlydžio gaisų, daugiau žmonių namų nematyti. Pasuki atgal, tikriausiai tave čia atviliojo anas pušinis deglas. Prieini pasiteirauti, ar galėtum pernakvoti.

— Žmonės čia dažnai apsistoja nakčiai. — Moteris iškart pasičiumpa tavo mintį, nužvelgia tavo bendrakeleivę, bet, nieko nebeklausdama, padeda peilį, nusišluosto rankas į prijuostę ir įeina į namą. Kambaryje įžiebia aliejinę lempelę ir pasiima ją su savimi. Seki jai įkandin, tau po kojom girgžda grindų lentos. Viršuje gaiviai kvepia šiaudais, ką tik šviežiai nupjautais.

— Čia tuščia. Aš atnešiu ką nors užsikloti, kalnuose naktimis baisiai atšąla. — Moteris pastato lempelę ant palangės ir nusileidžia žemyn.

Ji sako neliksianti apačioje, nes bijanti. Bet su tavimi kartu viename kambaryje ji taip pat nemiegosianti, nes irgi bijanti. Todėl tu palieki jai lempelę, paspiri šiaudų krūvą, suverstą ant grindų, ir išsikraustai į gretimą kambarį. Sakai, kad nemėgsti miegoti ant lentų lovos, bet ant šieno vartytis patiktų. Ji atsako, kad miegos atsisukus veidu į tave, todėl tu galėsi kalbėtis su ja per sieną. Medinė pertvara neprieina iki lubų, todėl gali matyti šviesos žiedą ant jos kambario gegnių.

— Nuostabu, — sakai.

Į kambarį grįžta moteris, nešina patalais. Ji pasiprašo jos karšto vandens.

Senoji moteris atneša jai mažą kubilėlį. Po kurio laiko išgirsti, kaip ji užšauna durų sklendę.

Nusirengi iki pusės, užsimeti ant peties nedidelį rankšluostį ir nulipi laiptais žemyn. Apačioje šviesos nėra, tikriausiai vienintelė visuose namuose žibalinė lempa dabar jos kambaryje. Virtuvėje prie krosnies pastebi šių namų moterį. Jos bereikšmis veidas, nušviestas krosnies šviesos, atrodo švelnesnis. Spraga degdamas šienas, užuodi verdamų ryžių kvapą.

Pasiimi kaušą ir eini žemyn prie upelio. Paskutiniai saulėlydžio likučiai kalnuose ištirpsta, ir užgula sutemos. Keli šviesos atspindžiai matyti skaidriame raibuliuojančiame vandenyje — tai virš galvos pasirodžiusios žvaigždės, aplink kurkia kelios varlės.

Priešais, giliame kalno šešėlyje anoj upelio pusėj, girdi besijuokiant vaikus. Panašu, kad kalno šešėlyje stovi kūlykla, o vaikai tikriausiai žaidžia slėpynių. Tirštame kalno šešėlyje nusidriekę ryžių laukai. Aukšta mergaitė juokiasi kūlykloje. Tai ji. Ji stovi priešais tave tamsoje: pamiršta praeitis atgyja, užtenka bent vienam iš vaikų būrio prisiminti vaikystę. Vieną gražią dieną cypaujantis ir rėkaujantis linksmas nesąmones berniuko balsas pastorėja, virsta žemu gerkliniu, ir jo nuoga pėda nušlepsi per kūlyklos akmenis, palikdama šlapius pėdsakus, keliaudamas iš vaikystės į didelį ir platų pasaulį. Girdi jį šlepsint juodais grindinio akmenimis. Vaikiūkštis prie tvenkinio plukdo močiutės siuvinėjimo rėmelį, lyg tai būtų laivas-buksyras. Kai močiutė jį šūkteli, jis nusisuka ir ima bėgti, ir jo nuogos pėdutės atsimuša į grindinį. Vėl išvysti jos nugarą, jos vienišą, ilgą, juodą kasą siaurame skersgatvyje. Šlapiuose Uidženio skersgatviuose pučia ledinis žiemos vėjas. Nešina ant karties pakabintu kibiru vandens, ji eina mažais, greitais žingsneliais, kibirui slegiant jos jaunus, trapius pečius ir lenkiant kūną žemyn. Vanduo kibire suteliūskuoja ir ištykšta ant juodų akmenų, kai ji, tau pašaukus, stabteli atsikvėpti. Grįžteli ir šypteli tau, o tada dar greitesniais ir mažesniais žingsneliais nueina. Avi violetiniais uždarais batukais. Tamsoje krykštauja ir šūkaloja vaikai. Jų balsai skardūs, nors tau ir nepavyksta suprasti, ką jie ten šaukia, nes viskas aplimpa keliasluoksniu aidu. Akimirką viskas vėl atgyja, Jaja...

Vaikystės prisiminimai trumpam tampa gyvi ir ryškūs. Riaumojantys bombonešiai sminga žemyn, tada staiga šauna, juoduodami sparnais, į viršų. Tu — motinos glėby po rūgščių datulių medeliu, kurio šakų spygliai perplėšė jos medvilninę bliuzelę, apnuogindami putlias rankas. Tada atsiranda žindyvė. Ji laiko tave ir tau patinka prie jos glaustytis, nes turi didelę liulančią krūtinę. Ji barsto druską ant ryžių guoba48, kurį tau skaniai iki geltonumo paspragino. Tau patinka būti su ja virtuvėje. Tamsoje spindi raudonos tavo auginamų baltųjų triušių porelės akutės. Vieną jų narve sudraskė žebenkštis, o kitas tiesiog dingo. Vėliau radai jį plūduriuojantį išvietės skylėje galiniame kieme, jo kailiukas buvo visai purvinas. Kieme iš čerpių ir plytų krūvos buvo išaugęs medis, ant čerpių vešėjo samanos. Galėjai matyti tik iki šakos, kuri augo sulig tvoros viršum, ir nežinojai, kas dedasi kitoje tvoros pusėje. Žinojai — jeigu atsistotum ant pirštų galų, galėtum pasiekti skylę kamiene, dažnai mėgdavai mėtyti į ją akmenukus. Žmonės kalbėjo, kad medžiai taip pat sugeba jausti ir kad medžių dvasios bijo kutenimo visai kaip žmonės, ir jeigu kaišiosi į medžio drevę lazdą, medis ims visas kretėti iš juoko visai taip pat, kaip ir ji, kai kutendavai jai pažastis, ji iškart atšokdavo į šalį ir tol juokdavosi, kol pritrūkdavo kvapo. Niekada nepamirši, kaip ji neteko danties, bedantė, bedantė, vardu Jaja. Tau šitaip ją išvadinus, ji baisiausiai supyko ir įsižeidusi nuėjo, nebekreipdama į tave dėmesio. Purvas, kaip juodi dūmai, gula žmonėms ant galvų, ant veidų, ant kūnų, tavo motina priropoja prie tavęs, krusteli tave, tau nieko nenutiko. O tada išgirsti veriantį klyksmą kitos moters, tačiau jos klyksmas jau nebeprimena žmogaus klyksmo. Vėliau tu be galo ilgai krataisi kalnų keliais brezentu dengtame sunkvežimyje, įspraustas tarp suaugusiųjų kojų ir lagaminų, nuo nosies galiuko tau kapsi lietus. „Joptvaimat, marš visi lauk stumti sunkvežimio!“ Ratai prasisuka purve, tėkšdami visiems į veidus. „Joptvaimat“, — sakai, mėgdžiodamas vairuotoją, tai pirmasis keiksmažodis, kurį išmoksti, nes purve pasiliko tavo batas, Jaja... Kūlykloje vis dar girdėti vaikų šūkavimas, jie juokiasi ir klykia, gaudydami vienas kitą. Tačiau tavo vaikystė jau nebeegzistuoja, visa, kas iškyla tau prieš akis — tik kalno šešėliai...

Prisiartini prie jos durų ir maldauji jas atidaryti. Ji sako: „liaukis erzinęs, palik viską taip kaip yra“, ji ir taip puikiai jaučiasi. Jai reikią ramybės, ji nenorinti būti priklausoma nuo aistros, jai reikią laiko, ji norinti pamiršti, jai reikią supratimo, o ne meilės, jai reikią žmogaus, kuriam galėtų išlieti savo širdį. Ji tikinti, kad tu nesugriausi šito ryšio, ji tik pradedanti tavimi pasitikėti, ji sako ir toliau keliausianti su tavimi, keliausianti tiesiai į Lingšanį. Bus užtektinai laiko pažinti vienas kitą, bet tikrai nebūtinai dabar. Ji prašanti tavęs jai atleisti, ji nenorinti, ir negalinti.

Sakai, kad tu ne apie tai. Išvydai silpną šviesą, sklindančią pro plyšį sienoje. Viršuje be judviejų yra dar kažkas. Nori, kad ji irgi išeitų pasižiūrėti.

Ji sako: „ne!“ Liaukis ją apgaudinėjęs, nustok ją gąsdinęs.

Sakai, kad šviesa sienos plyšyje blykčioja. Esi beveik tikras, kad už sienos esama dar vieno kambario. Išeini iš kambario ir suklumpi ant šienu pabarstytų grindų. Iškėlęs ranką, gali paliesti šlaitinio stogo čerpes, o toliau turi pasilenkti.

— Čia yra mažos durelės, — sakai, apgraibom tamsoje ieškodamas kelio.

— Ką matai? — ji lieka savo kambaryje.

— Nieko, vien medis be menkiausio sudūrimo, o, radau spyną.

— Tikrai darosi baisu, — girdi ją sakant iš anapus durų.

Grįžti į savo kambarį ir pastebi, kad jei apverstum didelį bambukinį kubilą ant šieno krūvos, atsistojęs ant jos, galėtum užsiropšti ant balkio.

— Greičiau sakyk, ką matai? — nerimsta ji.

— Aliejinė lempa dega prie mažo altorėlio, — sakai, — altorius pritaisytas prie stogo kraigo, o jame įtaisyta atminimo lentelė. Namų šeimininkė turbūt šamane, o čia ji susikviečia juodąsias mirusiųjų dvasias. Jos apsėda gyvųjų žmonių dvasias ir šie įeina į transą, o tada mirusiųjų dvasios įeina į šiuos žmones ir kalba jų lūpomis.

— Liaukis! — maldauja ji. Girdi, kaip jos kūnas per sieną nuslysta ant grindų.

Sakai, kad ji ne visada buvo šamane, jaunystėje ji buvo tokia, kaip ir kitos jos amžiaus moterys. Tačiau kai jai buvo dvidešimt, ėmė geisti kitų vyrų meilės, ir jos vyras buvo mirtinai sutraiškytas.

— Kaip jis mirė? — tyliai klausia ji.

Pasakoji, kad jis kartu su pusbroliu išėjo naktį į gretimą mišką nelegaliai nusikirsti kamparo49. Medis jau virto, kai jis atsidūrė visai šalia ir nebepajėgė orientuotis. Medis turėjo tikrai garsiai braškėti, o jis turėjo bėgti tolyn nuo jo, bet kažkodėl bėgo tiesiai į tą vietą, kur link šis virto. Jį sutraiškė anksčiau negu šis spėjo sušukti.

— Ar tu dar klausaisi? — pasiteirauji.

— Taip, — atsako ji.

Pasakoji, kad vyro pusbrolis baisiai išsigando ir kaži kur prapuolė, nedrįsdamas papasakoti, kas atsitiko. Moteris pamatė medžiaginius batus, kabančius ant naščių, kuriais kažkoks žmogus gabeno iš kalnų anglį — tokiu būdu šis bandė rasti, kas atpažintų kūną. Kaipgi ji galėjo nepažinti raudonos juostelės, kurią pati savo rankomis įaudė į medžiaginių batų padus bei kulnus? Ji parkrito ir ėmė daužyti galvą į žemę. Jai iš burnos ėmė virsti putos, kai ji voliojosi šaukdama: „Tegul visų mirusiųjų ir visų nusidėjėlių dvasios sugrįžta, tegul grįžta!“

— Aš irgi noriu šaukti, — sako ji.

— Tai šauk.

— Kad negaliu.

Jos balsas pasidaro gailiai duslus. Tačiau nors tu nuoširdžiai kvieti ją ateiti, ji vis dar sako „ne“ iš anapus sienos. Visgi nori, kad pasakotum toliau.

— Apie ką?

— Apie ją, apie tą pamišusią moterį.

Pasakoji, kad kaimelio moterys nepajėgė jos sutramdyti, prireikė net kelių vyrų, kuriems teko, ant jos atsisėdus, užlaužti rankas, kad pagaliau galėtų ją surišti. Nuo tada ji tapo pamišėle ir visada perspėdavo apie kaimą ištiksiančias nelaimes. Ji išpranašavo, kad Si Mao motina taps našle, ir taip iš tikrųjų įvyko.

— Aš irgi noriu atkeršyti.

— Atkeršyti kam? Anam vaikinui? Ar tai moteriai, kuri rezga su juo romaną? Ar norėtum, kad jis paliktų ją po to, kai su ja pasilinksmino? Kaip kad jis pasielgė su tavim?

— Jis sakė, kad mane myli, o su ja tiesiog linksminasi.

— Ar ji jaunesnė? Ar ji gražesnė už tave?

— Jos visas veidas strazdanotas ir burna didelė!

— Ar ji seksualesnė už tave?

— Jis sakė, kad ji absoliučiai nieko nesivaržo, kad ji gali daryti bet ką, jis norėjo, kad ir aš būčiau į ją panaši!

— Kuo?

— Nebūk smalsus.

— Tai tu žinojai viską, kas tarp jų buvo?

— Taip.

— O ji irgi žinojo viską, kas buvo tarp jūsų?

— Ei, nekalbėk taip.

— Tai apie ką kalbėti? Apie raganas?

— Aš tikrai noriu atkeršyti!

— Taip kaip toji ragana?

— O kaip ji keršijo?

— Visos moterys bijodavo jos prakeiksmų, bet visi vyrai mėgdavo su ja pasišnekėt, ji juos suvedžiodavo ir pamesdavo. Po to ji ėmė miltuotis veidą, įsirengė altorių ir ėmė atvirai šauktis dvasių. Visi jos baisiai bijojo.

— Kodėl ji taip darė?

— Turėtum žinoti, kad kai jai buvo šešeri, ją pažadėjo dar negimusiam vaikui — jos anytos įsčiose esančiam vyrui. Būdama dvylikos, ji įžengė į savo vyro namus kaip nuotaka, nors jos vyras tebuvo snarglius. Kartą, kaip tik čia, viršuje, ant šitų grindų ją šiauduose išprievartavo jos uošvis. Tada jai tebuvo keturiolika. Nuo tada ji paniškai bijodavo likti namuose viena su uošviu. Vėliau ji mėgino glaustytis prie savo jaunojo vyro, bet jis tik nutampė jai spenelius. Buvo labai sunku laukti metų metus, kol jos vyras pagaliau galės panešti naščius, sukapoti malkas, paimti į rankas plūgą ir pagaliau taps vyru, kai pagaliau sužinos, kad jis ją myli. Ir kaip tik tada jį mirtinai sutraiškė. Uošviai jau buvo seni, laukų darbais ir namų ruoša rūpinosi ji, tad jie nedrįso jos kaip nors varžyti, kol ji antrą kartą neištekės. Abu uošviai šiandien jau mirę, o moteris yra įsitikinusi, kad gali bendrauti su dvasiomis. Jos palaiminimas gali atnešti sėkmę, jos prakeiksmas gali užtraukti nelaimę, todėl suprantama, kodėl žmonės jai neša taip vadinamus „smilkalų pinigus“. O nuostabiausia tai, kad jį įvarė dešimties metų mergaitę į transą, iškvietė mergaitės seniai mirusią močiutę, kurios mergaitė niekada nebuvo mačiusi, ir ši prakalbo tos mergaitės lūpomis. Žmonės, kurie tai matė, suakmenėjo ir...

— Liaukis, man baisu, — ima maldauti ji.

18

Diena, kai atvykau prie Caohai pakrantės, iš kur prasideda upė U, pasitaikė apniukus ir baisiai šalta. Ant ežero kranto neseniai pradėtas statyti nedidelis pastatas — rezervato prižiūrėtojo stotis. Aukštai iškilęs uolinis pamatas stypso vienišas neaprėpiamoje pelkių platybėje. Į ją vedantis keliukas — pažliugus minkšta purvynė. Ežeras tolokai atsitraukė, bet tose vietose, kur kažkada jo būta, prarečiui kur ne kur kyšo nendrės. Užlipu akmeniniais laipteliais palei namo sieną atvirais langais į kambarius, pilnus natūralios šviesos, užgriozdintus įvairiausių paukščių, žuvų ir roplių pavyzdžiais.

Rezervato stoties viršininkas — aukštas plačiaveidis vyras. Jis įjungia elektrinį virdulį, užpliko arbatos dideliame emaliuotame puode ir prisėda ant radiatoriaus, kviesdamas mane sušilti ir išgerti arbatos.

Jis ima pasakoti, kad maždaug prieš dešimt metų kelių šimtų kilometrų spinduliu aplink šį plynaukštės ežerą kalnai buvo apaugę miškais. Prieš dvidešimt metų tankūs juodi miškai siekė ežero krantus, o žmonės juose sutikdavo net tigrų. Šiandien šie kalnai plikai nuskusti, malkų trūksta net maisto ruošai, ką jau kalbėt apie šildymą. Pastarąjį dešimtmetį pavasariai ir žiemos baisiai atšalo, pirmasis speigas užeina anksti, o pavasarį užklumpa net kelios sausros. Kultūrinės Revoliucijos metu naujasis apylinkės revoliucinis komitetas nusprendė įgyvendinti naują iniciatyvą: nusausinti ežerą ir paversti jį dirbamais laukais. Jie mobilizavo šimtą tūkstančių darbininkų, išsprogdino daugybę drenažo kanalų ir pastatė atramines sienas, kad numelioruotų šitą dalį ežero ir panaudotų ją žemės dirbimui. Bet nusausinti ežero dugną, kuris per keletą milijonų metų buvo ganėtinai primirkęs, nebuvo taip lengva. Tais metais virš ežero praūžė tornadas ir vietiniai kalbėjo, kad Juodasis Caohai Drakonas buvo priverstas palikti ežerą. Iš ežero teliko trečdalis to, kas buvo, o apylinkės virto pelkėmis, kurios nebesiduoda nei galutinai nusausinamos, nei vėl paverčiamos ežeru.

Prie lango įmontuotas galingas teleskopas, per lęšį žybčioja už kelių kilometrų tyvuliuojanti balta vandens masė. Tai, kas plika akimi atrodo lyg nežymus šešėlis, pasirodo beesanti valtis, kurios pirmagaly stovi du žmonės, nors jų veidų įžiūrėti neįmanoma. Dar vienas juda laivagalyje, ir panašu, kad užmetinėja tinklus.

— Tokią milžinišką ežero teritoriją sunku sužiūrėti, jau senokai niekas nebuvo įkliuvęs, — sako jis.

— Ar ežere daug žuvies? — klausiu.

— Ištraukti šimtą ar tūkstantį dzinių žuvies yra vienas juokas. Problema ta, kad jie vis dar naudoja sprogmenis, žmonės tokie godūs, kad nėra ką daryt, — vyriausiasis rezervato prižiūrėtojas tik purto galvą.

Jis pasakoja, kad 1950-taisiais vienas užsienietis mokslininkas savanoriškai atvyko čionai iš Šanchajaus, kupinas entuziazmo. Su savimi atsivežė keturis biologijos bei marinistikos diplomantus ir ant Caohai kranto įkūrė laukinių gyvūnų veisimo stotį, kur sėkmingai veisė nutrijas, šermuonėlius, dėmėtagalves žąsis ir keleto rūšių žuvis bei vandens paukščius. Tačiau sugebėjo įžeisti keletą kaimo brakonierių, ir vieną dieną, beeinantį per kukurūzų lauką, jį iš pasalų užpuolė, užrišo akis, prie kaklo pririšo krepšį su kukurūzais, apkaltino vagyste ir daužė tol, kol šis paplūdo kraujais. Apylinkės komiteto kadriniai darbuotojai negalėjo pakęsti šalia išsilavinusio žmogaus, tad senis taip ir mirė neatgavęs sąmonės. Veisimo stotis buvo išmontuota, o nutrijos išdalintos įvairiems apylinkės komiteto skyriams ir suvalgytos.

— Ar jis turėjo šeimą? — klausiu.

— Niekas nebegali pasakyti, studentai, kurie dirbo su juo, jau seniai perkelti ir dėsto Čongčingo ir Guijango universitetuose.

— Ir niekas iki šiol šituo nesidomėjo?

Jis pasakoja, kad tik tada, kai apylinkėje buvo rūšiuojami kažkokie seni archyvai, rasta dešimt ar daugiau jo sąsiuvinių. Juose apstu ataskaitų apie Caohai ekologinę situaciją. Jo tyrimas labai smulkiai detalizuotas ir puikiai aprašytas. Jeigu tai mane sudomino, jis galėtų man juos parodyti.

Iš kažkur atsklinda duslus garsas, panašus į seno žmogaus kosulį.

— Kas čia? — klausiu.

— Gervės, — atsako jis.

Nusiveda mane žemyn į rūsį, kur įrengtoje veisykloje metaliniame aptvare jie laiko metro aukščio raudongalvę juodakaklę ir keletą pilkųjų gervių, kurios kartais dusliai klykteli. Jis sako, kad juodakaklė gervė susižeidė koją, ir jiems teko ją sugauti, kad išgydytų. Pilkosios gervės yra šiųmečiai jaunikliai, paimti iš lizdo prieš jiems išmokstant skraidyti. Vėlyvą rudenį būriai gervių atskrisdavo čia žiemoti, žmonės matydavo jas nendrynuose ir laukuose, bet vėliau jas taip intensyviai gaudė, kad šios beveik visai išnyko. Įsteigus rezervatą, užpernai grįžo daugiau nei šešiasdešimt, o pernai čia atskrido daugiau nei trys šimtai juodakaklių ir dar didesnis skaičius pilkųjų, tik vis dar nematyti gervių raudongalvių.

Klausiu, ar galima pasiekti ežerą? Jis sako, kad, jei rytoj bus saulėta, jis pripūs guminę valtį ir plauks į ežerą kartu su manimi. Šiandien vėjas per stiprus, diena per šalta.

Aš atsisveikinu su juo ir patraukiu tiesiai link ežero.

Eidamas takeliu kalno atšlaitėje, pasiekiu nedidelį septynių ar aštuonių namų kaimelį. Visos gegnės ir sutvirtinimai — akmeniniai. Aplink vos keletas medžių, ir tie auga žmonių kiemuose arba prie namų, o kamienai ne storesnį, nei ryžių dubenėlis. Vaizduojuosi, kaip prieš keletą dešimtmečių tamsus, tankus miškas plytėjo visai šalia šio kaimelio.

Nusileidžiu žemyn prie ežero ir einu per kietą žemės lopinėlį, įsiterpusį pažliugusioje purvynėje. Nusiauti batus per šalta, bet einant toliau žemė minkštėja, o purvas, limpantis man prie batų, — vis klampesnis. Toliau kieta žemė baigiasi. Prie vandens stovi berniukas ir valtis. Jis laiko mažą kibirėlį ir meškerę. Noriu jį pasiekt ir padėti įstumti jo valtį į vandenį. Šūkteliu jam:

— Ar šia valtimi galima išplaukti į ežerą?

Jis basas. Jo kelnės užraitotos aukščiau kelių ir jam tikriausiai trylika arba keturiolika. Bet jo akys nekreipia į mane jokio dėmesio, jos žvelgia į kažką tiesiai už manęs. Apsigręžiu ir matau, kaip kažkas jam mojuoja iš kaimelio. Nors ir ganėtinai toli, bet matyti, kad tas kažkas apsivilkęs spalvota palaidine ir tikriausiai yra mergaitė. Žengiu dar vieną žingsnį link berniuko. Mano batai klimpsta purve.

— A — y — ja — jo, — iš taip toli neįmanoma suprasti, ką šaukia, bet jos balsas skaidrus ir gražus. Tikriausiai šaukia jį. Berniukas su meškere praskuodžia pro pat mane.

Darosi sunku eiti toliau, bet, pasiekęs ežerą, aš juk privalau po jį pasidairyti. Valtis daugiausia per dešimt žingsnių nuo manęs, man tereikia viena koja atsistoti ten, kur stovėjo berniukas, purvas ten akivaizdžiai sausesnis, ir galėsiu pasiekti valtį. Valtis iš tuščiavidurių bambukinių stiebų visai prieš nosį, ir aš jau regiu vandens paukščius, skrodžiančius vandenį tarp nendrių. Tai greičiausiai laukinės antys ir, atrodo, lyg šauktų kviesdamos. Nuo kranto pakyla vėjas ir begirdžiu tik tolimą dviejų vaikų šauksmą, o ne čia pat esančių paukščių klykavimą.

Mąstau, kad jei galėčiau išstumti valtį iš nendryno, atsidurčiau šitoj begalinėj vandens platybėj ir galėčiau plūduriuoti visiškai vienas vidury vienišo plokščio ežero. Man nebereikėtų su niekuo kalbėtis. Būtų visai neblogai tiesiog pranykti šiame vandenų ir kalnų peizaže, kur ežeras ir dangus susilieja.

Ištraukiu koją ir žengiu dar vieną žingsnį. Ir čia pat įsmunku į purvą ligi blauzdų. Nedrįstu perkelti svorio ant priekinės kojos, nes žinau — jei įklimpčiau iki kelių, nebesugebėčiau išsikapanoti iš šito liūno. Nedrįstu pajudinti ir kitos kojos. Nebegaliu eiti nei pirmyn, nei atgal, atsidūriau visiškoje pasirinkimo aklavietėje. Tai, žinoma, juokinga situacija, bet bėda ne ta, kad tai juokinga. Aplink niekas manęs nemato, niekas nesijuokia, ir niekas manęs neišgelbės, o tai daug blogiau.

Galbūt jie pastebės mane per teleskopą ten, viršuje, prižiūrėtojo stotyje, taip kaip aš pastebėjau žmones valtyje. Tačiau aš tebusiu bereikšmė judanti figūra, jie negalės įžiūrėti mano veido. Net jei jie ir sufokusuos lęšį, greičiausiai pamanys, kad esu kaimietis, stumiantis valtį ir ketinantis užsidirbti papildomą pinigą.

Virš vienišo ežero nebematyti net vandens paukščių. Spindintis vandens paviršius nežymiai apsitraukia migla, sutemos atsiskiria nuo nendrių, ir žvarba ima kilti nuo žemės. Mane ima krėsti šaltis, negirdėti nei cikadų čirpimo, nei varlių kurkimo. Nejaugi tai ir yra ta pirmykštė vienatvė, tokia nepanaši į tą, kurios taip troškau?

19

Tokią vėsią vėlyvo rudens naktį, kaip ši, tiršta, sunki tamsa apgaubia pirmykštį visaapimantį chaosą ir dangus nebesiskiria nuo žemės, medžiai nuo uolų, ką jau kalbėt apie kelią, tu tik stovi sustingęs, palinkęs pirmyn, ištiesęs abi rankas į priekį, ir grabalioji, grabalioji šitą tirštą, tamsią naktį, klausaisi, kaip juda, juda ne vėjas, o tamsa, kuri neturi krypties viršus-apačia-kairė-dešinė, neturi sekos, esi visai pasimetęs šiame chaose, suvoki tik tiek, kad kažkada turėjai kūno kontūrus, bet tie kontūrai tavo sąmonėje sparčiai nyksta, šviesa sklinda iš tavo kūno, blausi lyg žvakė tamsoje, kurios liepsnelė šviečia, bet nešildo, šalta šviesa, pripildanti tavo kūną, peržengianti tavo kūno kontūrus, ir jo kontūrus tavo galvoje, imi ją rankomis, stengiesi apsaugoti šitą šviesos kamuolį, šitą ledinį perregimą pojūtį, tau reikia jo, tu stengiesi jį apsaugoti, priešais tave skleidžiasi nurimęs ežeras, kitame krante — miškas pilnas medžių, kurie nusibarstė visus lapus, ir medžių, kurie dar nenumetė visų savo lapų, geltoni lapai ant aukštos tuopos ir du mažyčiai blyškiai gelsvi lapeliai, virpantys ant juodų datulės šakų, skaisčiai raudoni lajiniai sapium sebiferum medžiai — vienur tankūs, kitur reti — tarsi miglos tumulai, ežero paviršiuje nė raibuliuko, tik atspindžiai, aiškūs, ryškiaspalviai, daugybė šešėlių nuo tamsiai raudonos iki skaisčiai raudonos, oranžinės, šviesiai geltonos, melsvai žalios, pilkšvai rudos, mėlynos, įdėmiau įsižiūrėjus, jie čia pat išblykšta, virsdami skirtingais pilkos, juodos, baltos atspalviais, lyg senoje, išblukusioje, nespalvotoje fotografijoje, atgiję vaizdai liejasi priešais tavo akis, bet tu nestovi ant žemės, esi visai kitoje dimensijoje, sulaikęs kvapą spoksai į savo minčių paveikslą, taip ramu, taip nejaukiai ramu, tau net atrodo, kad tai sapnas, nėra ko nerimauti, bet tu negali nurimti, nes per daug keistai ramu aplinkui.

Klausi, ar ji irgi mato tuos vaizdus?

Ji sako matanti.

Klausi, ar ji mato mažą valtelę?

Ji sako, kad valtelė virš ežero kuria dar didesnę ramybę.

Netikėtai išgirsti jos alsavimą, palieti ją, tavo ranka nuslysta per jos kūną, ji sustabdo tave, tu sugriebi jos riešą, prisitrauki ją prie savęs, ji apsisuka, apsiveja apie tavo rankas, uodi jos plaukų šilumą, ieškai jos lūpų, ji stengiasi išsprūsti, jos šiltas kūnas pilnas gyvybės, jos alsavimas greitėja, jos širdis po tavo ranka ima daužytis.

Sakai, kad nori, jog ta maža valtelė nuskęstų.

Ji sako, kad valtelė jau pilna vandens.

Tu praskiri ją ir paneri į jos drėgną kūną.

Žinojau, kad taip ir bus, atsidūsta ji, o jos kūnas suglemba, lyg ji nebeturėtų kaulų.

Nori, kad ji sakytų, jog yra žuvis!

Ne!

Nori, kad ji sakytų, jog yra laisva.

O ne.

Nori, kad ji nuskęstų, kad viską pamirštų.

Ji sako bijanti.

Klausi, ko gi ji bijanti?

Ji sako nežinanti, po to sako bijanti tamsos, bijanti nuskęsti.

Išraudusius skruostus ir šokčiojančias liepsnas staiga nuryja tamsa, kūnai vyniojasi ir raitosi, ji sako, kad tu visai negrabus, ji šaukia, kad tu sukeli jai skausmą! Ji priešinasi, išvadina tave gyvuliu! Ji persekiojama, medžiojama, draskoma ir ryjama. Ai... šita tiršta apčiuopiama tamsa, pirmykštis chaosas, nei dangaus, nei žemės, nei erdvės, nei laiko, nei būties, nei nebūties, nei būties su nebūtim, o jei yra būties nebūtis, tai yra ir nebūties būtis, ir nebūties nebūtis, degančios medžio anglys, drėgnos akys, kylantys garai, degančios lūpos, agonijos gelmė, geismas, šokančios liepsnos, ji šaukia ir kūkčioja, žvėrys kandžiojasi, riaumoja ir, apsėsti dvasių, šokinėja, sukdami ratus aplink ugnį, kuri dega vis ryškiau ir ryškiau efemeriška beforme liepsna. Miglos pilname urve įsisiaučia įnirtinga kova, staigus puolimas, klyksmas, atšokimas, staugimas, užsmaugimas ir sudorojimas... Ugnies vagis pradingsta, deglas pranyksta tolumoje, panyra į tamsą, darosi vis mažesnis ir mažesnis, kol liepsna, dydžio sulig pupele, pasisūpuoja šaltame vėjyje ir visiškai išnyksta.

Aš bijau, sako ji.

Ko tu bijai? Klausi.

Aš nieko nebijau, bet noriu sakyti, kad bijau.

Kvailas vaikas.

Kitas krantas.

Ką sakai?

Tu nesuprasi.

Ar tu myli mane?

Nežinau.

Ar tu manęs nekenti?

Nežinau.

Ar tu niekada?

Aš tik žinojau, kad anksčiau ar vėliau ši diena ateis.

Ar tu laiminga?

Aš tavo, kalbėk man ką nors švelnaus, kalbėk man apie tamsą.

Pangu50 turėjo dangų perskeliantį kirvį.

Nekalbėk apie Pangu.

Tai apie ką kalbėti?

Kalbėk apie tą valtį.

Valtis jau beveik skendo.

Beveik skendo, bet nenuskendo.

Ar galiausiai ji vis dėlto nuskendo?

Nežinau.

Tu visai kaip vaikas.

Pasek man pasaką.

Kai išsiliejo Didysis Tvanas, pasaulyje liko tik ši mažytė valtelė, valtelėje buvo brolis ir jo jaunesnioji sesuo, jiedu negalėjo tverti vienatvės, todėl prisiglaudė vienas prie kito, nes tik kito kūnas bebuvo realus ir galėjo patvirtinti savo paties egzistavimą.

Tu myli mane.

Mergaitę suvedžiojo gyvatė.

Gyvatė buvo mano brolis.

20

Vienas ji dainius nusiveža mane į keletą ji tautos stovyklaviečių kalnuose už Caohai. Kuo giliau į kalnus, tuo kalnai apskritesnį ir miškai vešlesni, viskas tarsi persmelkta pirmykščio moteriškumo.

Ji tautos moterų oda tamsi, nosis aukšta ir tiesi, akys siauros, visos nepaprastai gražios. Jos labai retai tepakelia akis į svetimą, net siaurutėje kalnų perėjoje kaktomuša susidūrusios su žmogumi, nudelbia akis žemyn, netardamos nė žodžio ir laukdamos, kol šis praeis.

Mano gidas dainuoja man gausybę ji dainų, jos visos atrodo nepaprastai gilios ir spaudžiančios ašarą, net ir tos, kurios apie meilę.

Mėnesienai nakčia pasirodžius

Keliaudams nedeki žibinto

Nes jei eidams žibintą uždegsi

Mėnesiena sielvartaus

Ir kai žiedais apsipils daržovės

Neimk su savimi pintinės

Nes jei nešinas pintine ateisi

Daržovių žiedai sielvartaus

Ir jei nuoširdžiai myli mergaitę

Nebūki jai abejingas

Nes jei abejingas jai būsi

Mergaitė sielvartaus.

Jis pasakoja, kad santuokas tarp ji žmonių vis dar suplanuoja tėvai. Jauniems įsimylėjėliams belieka tik slapčia susitikinėti kalnuose. Jeigu tėvai juos suseka — parvaro namo, o anksčiau būdavo kad ir nužudydavo.

Balandėlis ir vištelė kartu ieško lesalėlio,

Višta turi šeimininką, bet balandis jo netur,

Jeigu vištos šeimininkas parsivestų ją namo,

Vienišas, oj, vienišas balandėlis liktų.

Mergužėlė ir bernelis žaidžia kartu būdami,

Merga turi šeimininką, bet bernelis jo netur,

Jeigu mergos šeimininkas parsivestų ją namo,

Vienišas, oj, vienišas bernužėlis liktų.

Jis negali dainuoti tokių meilės dainų namie savo žmonos ir vaikų akivaizdoje, todėl ateina į kaimelio nakvynės namus, kuriuose aš esu apsistojęs. Užvėręs kambario duris, jis dainuoja švelnia ji kalba ir čia pat iš karto man verčia.

Jis vilki ilgą mantiją, perjuostą per liemenį, veidas siauras, o akys liūdnos. Tai jo paties dainų vertimai į bendrinę kinų kalbą, o žodžių nuoširdumas plaukia tiesiai iš širdies. Tikras poetas iš prigimties.

Jis tvirtina, kad yra senas, nors tarp mūsų ne toks jau didelis amžiaus skirtumas. Tvirtina, kad šiame gyvenime jau nieko nebepasieks, ir tai mane labai stebina. Jis sakosi esąs dviejų vaikų — dvylikametės dukters ir septyniolikmečio sūnaus — tėvas, privaląs dirbti vaikų labui. Vėliau apsilankau ir jo namuose kalnuose. Kiaulidė, kurioje jie augina dvi kiaules, sujungta su pagrindiniu kambariu. Viduryje — krosnis, o pasieny stovinti lova užklota senu, suodinu, pradilusiu medvilne kimštu, dygsniuotu užtiesalu. Žmona kažkuo pasiligojusi, tad gyvenimas jam — tik sunki našta.

Jis nusiveda mane pasižiūrėti bimo, ji žynio. Pereiname keletą tamsių, siaurų perėjų ir pasiekiame nediduką kiemelį su vienais varteliais ir vienom durim ant vieno vyrio. Jis stumteli vartelius, šūkteli ir, vyriškam balsui atsiliepus, atidaro duris, kviesdamas mane eiti vidun. Nuo stalo prie lango pakyla vyras ilga mėlyna mantija. Jis apsijuosęs liemenį plačia juosta, o galvą pridengęs juodu turbanu.

Ji kalba jis papasakoja apie mane bimo, o tada papasakoja man apie jį. Bimo kilęs iš plačios giminės, gyvenusios aukštai kalnuose, vietovėje, kuri vadinama Kele. Jam buvo liepta nusileisti į kaimelį, kuriame gyvena ji žmonės, ir atlikinėti jiems ritualus. Jam penkiasdešimt treji. Jo akys žiūri į mane nemirksėdamos. Tačiau, taip įdėmiai stebeilydamas į mane, jis iš tikrųjų regi kitką, kažkokį kitą mišką ar dvasinį pasaulį.

Atsisėdu už stalo priešais bimo. Dainius paaiškina jam mano vizito tikslą. Jis perrašinėja šventą ji tekstą kaligrafiniu teptuku taip, kaip rašydavo kinai Han dinastijos laikais. Išklausęs jis linkteli, nusausina teptuką į tušinės kraštą, uždengia teptuko galiuką ir užsuka tušo buteliuką. Tada tiesiai priešais save pasideda gelsvo grubaus popieriaus knygą, išrašytą teptuku, atverčia skyriaus pradžią ir čia pat pradeda skardžiu balsu giedoti. Jo balso per daug tokiam mažam kambarėliui. Jis pradeda aukštai, tada vingiuoja tai žemyn, tai aukštyn, akimirksniu nunešdamas mintis į aukštikalnių tyrus. Jo balsas tikrai pajėgia sklisti labai toli.

Už jo, anapus nejaukaus kambario lango, atsispindėdama ant purvinos kiemo žemės, skaisčiai šviečia saulė. Gaidys kilsteli galvą, tarsi mėgintų įdėmiau įsiklausyti, bet apsipranta su garsu ir šis jo nebegąsdina, vėl nuleidžia galvą ir toliau lesinėja žemę, tarsi patvirtindamas, kad šventųjų tekstų giedojimas toks ir turėtų būti.

Klausiu dainiaus, apie ką gieda žynys? Jis sako, kad tai laidotuvių giesmė, parašyta senąja ji kalba, ir jis nelabai suprantąs. Esu anksčiau teiravęsis jo apie vestuvių ir laidotuvių ritualus, ypač — ar nepasitaikytų galimybė man pačiam išvysti tokių laidotuvių, apie kokias jis man pasakojo, nes šiandien tatai retenybė. Stačiai kylantis ir smingantis bimo giedojimas atsklinda iš jo gerklės, atsimuša į gomurį, pereina per nosies ertmes, sukeldamas rezonansą, ir pasklinda pro kaktą. Jo gyvybinė či energija puikiai išlavinta, nors ir išduoda senatvę. Klausydamasis jo giedojimo, beveik regiu laidotuvių procesiją: žmonės muša gongus ir būgnus, pučia suona51, neša vėliavas, popierines žmonių ir arklių figūras. Moterys joja raitos ant žirgų, o vyrai nešasi šautuvus ir, eidami pakeliui, retkarčiais iššauna.

Ant karsto regiu dvasių namelį, supintą iš bambukų ir apklijuotą spalvotu popieriumi, ir tvorelę iš šakelių. Kapą apsupę daugybė laužų, aplink kuriuos sėdi atskiros šeimos, priklausančios mirusiojo giminei. Ir kai jie gieda laidotuvių giesmes, liepsnos kyla vis aukščiau ir aukščiau į nakties orą. Žmonės šoka, muša būgnus ir gongus, šaudo iš šautuvų.

Žmonės ateina į Žemę raudodami ir aimanuodami, o išeidami stengiasi kelti dar didesnį triukšmą — tokia ta žmogaus prigimtis.

Šitokius ritualus praktikuoja ne tik ji tautelė aukštikalnėse. Tokių ritualų užuominų aptinkama visoje plačioje Jangdzės deltoje, tačiau daugeliu atvejų jie jau vulgarizuoti ir praradę pirminę šių triukšmingų susibūrimų prasmę. Pavyzdžiui, Fengdu, esančiame Sičuanio provincijoje, žinomame kaip Dvasių Miestas, ir kuriame gyvena ba tauta, neseniai universalinės parduotuvės valdytojo tėvo laidotuvėse apylinkės centre ant karsto taip pat pūpsojo dvasių namelis, išpuoštas popieriaus juostelėmis. Vienoje pusėje buvo išrikiuoti dviračiai, kuriais žmonės atvažiavo į laidotuves, kitoje prikrauta vainikų, popierinių žmonių ir žirgų. Palei kelią prie trijų stalų sėdėjo muzikantai, kurie grojo paeiliui visą naktį, bet liūdintys artimieji, draugai ir pažįstami laidotuvių giesmių negiedojo ir laidotuvių šokių nešoko, vietoj to lošė pokerį ant kieme sustatytų staliukų. Kai mėginau nufotografuoti tuos šiuolaikinių laidotuvių papročius, valdytojas išplėšė man iš rankų fotoaparatą, reikalaudamas parodyti akreditacinį raštą.

Visgi dar esama nemažai žmonių, mokančių giedoti laidotuvių giesmes. Dzingdžou ir Dzianglingo regione, kur gyvena ču tauta, laidotuvių giesmės išliko iki pat mūsų dienų. Dar jos vadinamos kubilų mušimo dainomis, ir jas atlieka kaimo daoistai kartu su vyno aukojimu. Gana dokumentiškai tai aprašyta „Džuang zi“. Kai Džuang zi dalyvavo savo žmonos laidotuvėse, jis mušė kubilą ir dainavo, laikydamas laidotuves džiaugsmingu įvykiu. Įsivaizduoju, kad jis dainavo labai garsiai.

Neseniai atliktas ji tautelės tyrimas pateikė įrodymų, kad Fusi52, pirmasis hanių žmonių protėvis, ji tautelėje turėjo tigro totemą. Tigro totemo pėdsakų esama ba tautoje ir Ču regione. Han dinastijos laikų plytoje, atkastoje Sičuanio provincijoje, yra iškalta Vakarų Karalienė Motina, kuri neabejotinai yra tigrė su žmogaus veidu. Čia, ji dainiaus kalnų priebėgoje, susipynusių neįmantrių medžių šakų paunksmėje pamatau du vaikus, bešliaužiojančius aplink ir kažką bežaidžiančius, abu dėvi kepuraites su išsiuvinėtomis raudonomis tigro galvomis, kurios labai panašios į pietų Dziangsu ir pietų Anchui provincijų kalnų regionuose matytas vaikų kepurėles. Net tarp protingų ir išmintingų Čiangsu ir Džedziang žmonių, kilusių iš senųjų U ir Jue karalysčių Jangdzės žemupyje, išlikusi pagarbi tigrės baimė. Ar gali būti, kad tigro totemo garbinimas matrilinijinėse visuomenėse egzistuoja pasąmoninėje tautos atmintyje? Istorija dažnai glumina — ir tik bimo giedojimas yra garsus ir aiškus.

Klausiu dainiaus, ar jis galėtų man bent apytiksliai išversti skambantį tekstą. Jis pasakoja, kad tekstas nurodo kelią į žemutinį mirusiųjų, dvasių pasaulį, pasakoja apie dangaus dievybes ir dievybes keturių pasaulio pusių, pasakoja apie kalnų dievybes ir upių dievybes, ir galiausiai atskleidžia, iš kur atsirado mūsų protėviai. Sekdama nurodytu keliu, mirusiojo dvasia galės sugrįžti į protėvių žemes.

Klausiu bimo, Įdek buvo panaudota šautuvų didžiausiose jo rengtose laidotuvėse? Jis akimirką pagalvoja ir per dainių atsako — šimtas. Tačiau jam yra tekę matyti ir laidotuvių, kuriose būta dvylikos šimtų šautuvų. Tai valdovo šeimos laidotuvės — jas rengęs jo tėvas. Tuo metu jam tebuvę penkiolika, ir jis nuvykęs padėti tėvui. Jų šeimoje bimo statusas yra paveldimas.

Kadrinis ji kaimo darbuotojas entuziastingai pasirūpina nedideliu džipu, kuriuo nuveža mane į Jancangą pasižiūrėti milžiniško senovinio „Veidu Į Dangų“ kapo, kuriame palaidotas ji valdovas. Tai penkiasdešimties metrų aukščio apvali kalva su įdubusia viršūne. Tais laikais, kai visa šalis kraustėsi iš proto, bandydama išplėšti kuo daugiau dirbamos žemės Revoliucijos labui, žmonės išardė trijų aukštų akmeninę sieną, juosusią kapavietę, ir susmulkino akmenis, paversdami juos kalkėmis. Jie netgi atkasė ir sudaužė visas molines urnas, kuriose ilsėjosi palaikai, ir apsodino pliką kalvą kukurūzais. Visa, kas iš to šiandien beliko — keli sunykę žemaūgiai krūmokšniai ir vėjas. Ji mokslininkas įrodė, kad senosios Ba karalystės kapai, aprašyti Han dinastijos laikų tekste „Užrašai apie Huanjango Karalystę“, yra panašūs į vadinamuosius „Veidu Į Dangų“ ji tautos kapus.

Abiem atvejais jų kilmė siejama su protėvių garbinimu ir dangaus kūnų stebėjimu.

Jo nuomone, ji tautelės protėviai atėjo iš Abo regiono šiaurės vakarinėje Sičuanio provincijoje ir dalijasi tais pačiais protėviais su senąja čiangų tauta. Būtent čia gimė Ju Didysis, čiangų tautos įpėdinis. Ir aš su juo sutinku. Oda, veido bruožai ir ūgis tiek čiangų, tiek ir ji žmonių labai panašūs, kaip tik neseniai atvykau iš to regiono, sakau, ir galiu tai patvirtinti. Jis patapšnoja man per petį, kviesdamas į savo namus išgerti, ir mes tampame draugais. Pasiteirauju, ar, sutvirtindami draugystę, ji žmonės geria alkoholį, sumaišytą su krauju? Taip, atsako jis, tam užmušamas gaidys ir jo kraujo įlašinama į alkoholį. Tačiau kadangi gaidys jau verda puode, man teks palaukti, kol šis išvirs, ir tiesiog suvalgyti jį su alkoholiu. Jis turi dukrą, kuri ką tik įstojo į Pekino universitetą, ir jis paprašo manęs ja pasirūpinti. Be to, yra parašęs filmo scenarijų, paremtą senoviniu, žodžiu perduodamu ji tautelės epu, beje, ta istorija labai tragiška. Jis užsimena, kad jei padėčiau jam rasti filmo režisierių, jis galėtų suorganizuoti būrį ji raitelių filmavimams. Drįstu spėti, kad jis yra juodasis ji: juodieji ji buvo vergvaldžiai aristokratai. Jis to nepaneigia. Sako, kad pernai jam nuvykus į Daliango kalnus, vietiniam kadriniam ji darbuotojui pavyko išsiaiškinti, kad jie turėję dešimt, o gal ir keliasdešimt bendrų protėvių, tik nebeprisiminė, kiek kartų atgal.

Klausiu jo, ar praeityje genčių susiskirstymas ji bendruomenėje buvo labai griežtas? Pavyzdžiui, jei vyras ir moteris iš tos pačios genties susituokdavo arba kas nors sužinodavo apie jų seksualinius ryšius, ar juos pasmerkdavo mirčiai? Jei pusbrolis ir pusseserė iš motinos pusės susituokdavo arba kas nors sužinodavo apie jų seksualinius ryšius, ar juos pasiųsdavo į mirtį? O jei paaiškėdavo apie baltojo ji vergo ir juodosios ji aristokratės seksualinius ryšius, ar vyrą nužudydavo, o moterį priversdavo nusižudyti?

— Taip, bet negi tarp jūsų, hanių žmonių, niekada nebuvo tokių dalykų? — atsako jis.

Gerai pagalvojus — taip.

Esu girdėjęs, kad priverstinė savižudybė dažniausiai būdavo pasikarti, nusinuodyti, persipjauti pilvą, nusiskandinti arba nušokti nuo uolos. O mirties bausmė — pasmaugimas, uždaužymas, akmens parišimas po kaklu ir nuskandinimas, nustūmimas nuo uolos arba nudūrimas kardu ar ietimi. Klausiu jo, ar taip ir būdavo?

— Daugmaž taip. Bet argi tarp hanių žmonių ne taip buvo? — sako jis.

Tiesą sakant — taip.

Klausiu jo, ar tiesa, kad būdavo ir labai žiaurių bausmių, pavyzdžiui — kulnų nukapojimas, pirštų nupjaus tymas, akių išlupimas, akių išdūrimas, ausų nupjaustymas ir nosies perdūrimas.

— Taip, tiesa, bet taip būdavo praeityje. Beje, tai ne ką tesiskiria nuo bausmių, taikytų Kultūrinės Revoliucijos metu, — atsako jis.

Pagalvoju, kad tikrai, taip ir yra, ir tai manęs jau nebešokiruoja.

Jis pasakoja, kad Daliango kalnuose jis sutiko Nacionalistų karininką, kuris jam papasakojęs, kad tokiais ir tokiais metais, tokioj ir tokioj laidoj jis baigęs Huangpu Karo akademiją, tokiam ir tokiam daliny, tokioj ir tokioj divizijoj Nacionalistų Armijoje tarnavęs lauko karininku. Prieš keturiasdešimt metų genties valdovas paėmęs jį į nelaisvę ir padaręs savo asmeniniu vergu. Jam pavykę pabėgti, bet vėl buvęs sugautas, surakintas, nuvežtas į turgų ir parduotas kitam vergvaldžiui už keturiasdešimt sidabrinių liangų53. Vėliau atėjus Komunistų partijai, jis jau turėjęs vergo statusą ir niekas nebežinoję apie jo praeitį, taigi jam pavykę išvengti keleto politinių kampanijų. Ir tik dabar, kai visi ėmę kalbėti apie Nacionalistų partijos ir Komunistų partijos bendradarbiavimą, jis prabilęs apie savo praeitį. Apylinkės pareigūnai norėję suteikti jam komiteto nario statusą už politinį bendradarbiavimą, bet jis atsisakęs. Jam jau daugiau kaip septyniasdešimt ir jis turįs penkis vaikus — juos jo šeimininkas jam leidęs turėti ir jie gimę nuo dviejų vergių, jam dar būnant vergu. Iš viso jis turėjęs devynis vaikus, bet keturi mirę. Jis vis dar gyvenąs kalnuose ir nenorįs sužinoti, kas nutikę jo anksčiau buvusiai žmonai ir vaikui. Jis pasiteirauja, ar aš nerašau knygų? — galėtų atiduoti man savo istoriją už dyką.

Kai po vakarienės išeinu iš jo namų, atsiduriu visiškai tamsioje siauroje gatvelėje. Nė vieno gatvės žibinto, tik tarp stogų matyti siauras pilko naktinio dangaus rėžis. Jeigu tai būtų buvusi turgaus diena, gatvę būtų užplūdę ji turbanai ir miao skarelės. Ji nelabai kuo tesiskiria nuo kitų mažų miestelių gatvelių.

Grįždamas į nakvynės namus, praeinu pro kino teatrą. Nežinau, ar šiuo metu kaip tik rodo kokį filmą, bet ryškūs šviesos spinduliai apšviečia plakate putlią krūtinę ir gundančias akis. Filmo pavadinime tikriausiai yra žodis „moteris“ arba bent jau „meilė“. Vis dar gana anksti, ir aš visai nenoriu grįžti į tuščią kambarį su keturiomis lovomis, todėl išlenkiu lankstą, kad užsukčiau pas bičiulį, su kuriuo susipažinau atvykęs čia. Jis studijavo universitete archeologiją, bet dėl kažkokių priežasčių buvo atsiųstas čia. Nepaklausiau, dėl kokių. O jis nesivargino skųstis, tik pridūrė, kad nebaigė doktorantūros.

Pasak jo, ji tautelė daugiausia įsikūrusi Dzinša upės deltoje ir palei jos intaką upę Jagong. Jų seniausieji protėviai yra čiangą tauta. Šangų ir Džou dinastijų laikais, kada vergovinė santvarka Centrinėje lygumoje subyrėjo, jų protėviai po truputį kėlėsi į pietus ir apsistojo čia. Vėliau, Kariaujančių Valstybių laikais, kada Čin ir Ču karalystės įsivėlė į karą ir užgrobė Čiandžong žemes, šeši protėviai susiskirstė į grupes ir patraukė toliau į pietus, į Junanį. Apie tai parašyta senajame ji tekste „Užrašai apie Ji pietvakariuose“ ir negali būti paneigta. Tačiau pernai Caohai jis aptiko virš šimto paleolitinių akmens dirbinių. Vėliau toje pat vietoje atrado neolitinių dirbinių, kurių forma labai priminė dirbinius iš akmens, atkastus Hemudu, Jangdzės žemupyje. Kaimyninėje Hedžango teritorijoje jis taip pat rado senovinę vietovę su kryžminio stiliaus pastatu. Taigi, jis tvirtina, jog neolito laikotarpiu ši vieta buvo susijusi su baltųjų ji žmonių protėvių kultūra.

Nusprendęs, kad atėjau pasižiūrėti akmeninių dirbinių, jis iš po vaiko lovos ištraukia pilną uolienų krepšį. Mes susižvalgom ir pratrūkstam juoktis.

— Aš atėjau ne dėl uolienų, — sakau.

— Tu teisus, yra dalykų, svarbesnių ir už uolienas, ateik, ateik! — Jis tuoj pat padeda krepšį už durų ir šūkteli savo žmonai: „Atnešk mums vyno!“

Sakau, kad ką tik gėriau. Bet jis atsako:

— Visai nesvarbu, gali gerti kiek nori, o tada pernakvoti pas mane ant sofos!

Panašu, kad jis iš Sičuanio. Jo sičuanietiškas akcentas man pasirodo labai savas, ir aš pradedu su juo kalbėtis Sičuanio dialektu. Jo žmona akimirksniu pagamina keletą patiekalų, kurie išskleidžia visą vyno skonių puokštę. Jo nuotaika labai pakili, ir jis pradeda postringauti įvairiausiomis temomis: nuo drakono kaulų, kuriuos pirkęs iš žuvininko gatvės prekeivio ir kurie, pasirodo, buvę stegodono54 fosilijos, iškastos Caohai pelkynuose iki vietinių kadrinių darbuotojų, kurie galį visą rytą diskutuoti — pirkti ar nepirkti skaitytuvą.

— Prieš pirkdami, jie būtinai turėdavo padeginti ir patikrinti, ar tai jaučio ragas, ar dažytas medis!

— Įsitikinti, ar daiktas autentiškas!

Mudu plyštam iš juoko, kol pradeda skaudėti pilvus. Tai nuostabi, laiminga akimirka.

Išėjęs iš jo namų, pėdose pajuntu lengvumą, o tai taip reta šitose aukštumų vietovėse. Žinau, kad išgėriau tinkamą kiekį vyno, kad tai tik aštuntadalis to, ką pajėgčiau išgerti. Po to prisimenu, kad pamiršau iš krepšio pasiimti akmeninį kirvuką, kurį kažkada naudojo palikuonis, vardu Juan. Tuo metu jis rodė į krepšį už durų ir šaukė:

— Pasiimk tiek, kiek nori, šiaip ar taip — tai mūsų protėvių palikimas!

21

Ji sako bijanti žiurkių, vien girdint, kaip jos bėgioja po grindis, ją apimąs siaubas. Ji bijanti ir gyvačių. Šiuose kalnuose jų pilna, ji bijanti dėmėtųjų gyvačių, atšliaužiančių gegnėmis ir įsirangančių į lovą, ji norinti, kad tu ją laikytum, laikytum stipriai, nes ji bijanti vienatvės.

Ji sako norinti girdėti tavo balsą, nes tavo balsas ramina. Ji norinti padėti galvą tau ant peties, ji norinti į ką nors atsiremti. Ji norinti girdėti tave kalbant, tęsk, nenustok kalbėti, kad ji nebebūtų vieniša.

Ji sako norinti, kad tu pasakotum jai istorijas, ji norinti sužinoti, kaip Antrasis Vadas sugebėjo gauti merginą, kurią paupy prie jos namų pagrobė plėšikai. Ir kaip mergina pakluso Antrajam Vadui ir tapo plėšikų vado žmona. Ir kaip po to Antrasis Vadas žuvo nuo jos rankos.

Ji sako nenorinti klausytis istorijos apie merginą, kuri šoko į upę. Nebekalbėk apie išpurtusį nuogą kūną, ištrauktą iš vandens, nes ji daugiau nebegalvojanti apie savižudybę. Ir ji nebenorinti klausytis istorijos apie sutryptus ir sulaužytus šonkaulius drakono žibintų varžybose. Ligoninės operacinėje ji prisižiūrėjusi per daug kraujo. Ji sako norinti klausytis įdomių istorijų, kaip, pavyzdžiui, apie džuhuapo, o ne kokių nors žiaurybių.

Ji klausia, ar tu taip darei ir su kitomis merginomis? Ji klausia ne apie tai, ką tu darei su kitomis merginomis, bet apie tai, ar tu irgi suviliodavai kitas merginas eiti su tavimi į kalnus, ar ji visgi pirmoji? Prašai, kad ji pati atsakytų, bet ji atsako, kad iš kur jai žinot? Tu nori, kad ji atspėtų. Bet ji sako, kad nesugebės atspėti, o net jeigu ir atspėtų, tu juk to jai nepasakytum. O, be to, ji visai nenorinti žinoti, ji suprantanti, kad ėjo savu noru, ir jeigu ji bus sugundyta, taip atsitiks jai pačiai to geidžiant. Ji sako nieko šią akimirką iš tavęs nenorinti, tik kad suprastum ją, rūpintumeisi ja, mylėtum ją.

Ji pasakoja, kad tas, kuris į ją pirmą kartą įsiskverbė, buvęs labai grubus. Ji kalbanti ne apie tave, o apie savo vaikiną, kuris ja visai nesirūpinęs. Tą kartą ji buvusi visiškai pasyvi, nieko nereikalavusi ir nejutusi visiškai jokio pasitenkinimo. Jis kaip paklaikęs plėšęs nuo jos sijoną... visą tą laiką ji viena koja rėmusis į grindis, kita — į lovos kraštą. Jis buvęs visiškas savanaudis, kiaulė, kuri tenorėjusi ją išprievartauti. Žinoma, ji tam nesipriešinusi. Bet tai buvę baisiai nepatogu, ir jis sukėlęs jai skausmą. Ji žinojusi, kad skaudės, tai buvo tarsi pareigos atlikimas tam, kad paskui jis mylėtų ją ir vestų ją.

Ji pasakoja, kad jai tai darant su juo nebuvę jokios ekstazės ir, išvydusi jo sėklą, tekančią jos šlaunimis, ji apsivėmusi. Po to, kaskart, kai užuosdavo tą kvapą, ją supykindavę. Ji sako tebuvusi jam kažkas’, kas padėdavęs patenkinti geismą, ir kaskart, kai jo daiktas ją liesdavęs, jos pačios kūnas keldavęs jai šleikštulį.

Ji sako, kad tai buvo pirmas kartas, kai ji leido pati sau pajusti malonumą, pirmas kartas, kai ji panaudojo savo kūną, mylėdamasi su vyru. Jos nesupykino, ir ji tau dėkinga, dėkinga už tai, kad suteikei jai pasitenkinimą. Ji sako, kad taip galės jam atkeršyti, atkeršyti tam vaikinui, ji pasakys jam, kad permiegojo su kitu vyru. Su daug vyresniu vyru, kuris žinojo, kaip suteikti jai malonumą.

Ji sako žinojusi, kad taip bus, kad ji galiausiai leis tau įsiskverbti į ją. Ir ji žinojusi, kad visa jos gynybinė strategija tėra saviapgaulė. Bet kam ji save šitaip baudžianti? Kodėl ji negalinti tiesiog tuo mėgautis? Ji sako, kad tu suteikei jai gyvenimą, suteikei jai viltį, ji vėl norinti gyventi ir vėl turinti aistrą.

Ji sako, kad, kai buvo maža, jos šeima turėjusi šunį, kuris mėgdavęs pažadinti uostinėdamas ją savo šlapia nosimi, kartais netgi įšokdavęs į jos lovą. Ji mėgdavusi apsikabinti šunį, bet motina, tada dar būdama gyva, perspėjusi, kad šunys turį blusų ir kad ji neleidžianti vestis šuns į miegamąjį. Kartą ją visą raudonai išbėrę, ir motina kalbėjusi, kad tai šuns blusos ją sukandžioję. Po to žmonėms mieste buvę uždrausta laikyti šunis ir kartą, kai jos nebuvę namie, šungaudžių būrys paėmęs šunį ir jį užmušęs. Ji labai verkusi ir nevalgiusi vakarienės. Tada ji jautėsi labai įskaudinta. Ji nesuprantanti, kodėl žmonės pasaulyje tokie niekšai. Kodėl aplink tiek mažai tarpusavio supratimo? Ji sako nesuprantanti, kodėl visa tai pasakoja.

Tu prašai ją tęsti.

Ji sako nesuprantanti, kaip tai atsitiko, bet toks jausmas, lyg užtvankos vartai atsidarė, ir ji nebegalinti nustoti kalbėjusi.

Tu sakai, kad tai labai gerai.

Ji sako niekada nenorėjusi užaugti, bet tuo pačiu ji ir norinti užaugti. Ji norinti būti mylima, norinti, kad visi į ją žiūrėtų, bet bijanti vyrų žvilgsnio. Ji mano, kad vyrų žvilgsniai visada nepadorūs. Kai jie į ką nors žiūri, jie nežiūri į žmogaus grožį, jie žiūri kažkur visai kitur.

Sakai, kad tu taip pat esi vyras.

Tu išimtis, sako ji, tu leidi jai atsipalaiduoti, ji norinti būti tavo glėbyje.

Klausi, ar ji nemananti, kad ir jis esąs nepadorus?

Nekalbėk taip, sako ji. Ne, ji nemananti, tu jai patinki. Viskas, kas susiję su tavimi, yra miela, ji sako dabar žinanti, ką reiškia gyventi. Bet buvo laikas, kai ji labai bijojusi, ir gyvenimas jai atrodęs begalinė skylė.

Ji mano, kad niekas iš tikrųjų jos nemyli, o jei niekas jos nemyli, tai kokia tada prasmė yra gyventi? Ji sako, kad tai ją ypač gąsdina. Vyrų meilė tokia savanaudiška, jie visada nori tave turėti, bet ar už tai ką duoda?

Taip, duoda, sakai.

Bet tik tai, ką patys nori.

Bet argi vyras nėra moteriai būtinas? Sakai, Dangaus valia sujungė vyrą ir moterį kaip dvi girnapuses, tai yra žmogaus prigimtyje. Sakai, kad visiškai nėra ko bijoti.

Ji sako, kad tu ją jaudini.

Tu klausi, ar jai tai malonu?

Tol, kol tai natūralu, atsako ji.

Ateik, priimk tai visu savo kūnu ir visa širdim, kurstai ją.

Ei, ji sako norinti dainuoti.

Klausi, apie ką ji norinti dainuoti?

Dainuoti apie mane ir tave, sako ji.

Tada dainuok, dainuok garsiai, ragini ją.

Ji nori, kad tu ją glamonėtum.

Sakai, kad ji turinti atsipalaiduoti.

Ji nori, kad tu bučiuotum jos spenelius...

Tu imi ją bučiuoti.

Ji sako, kad jai patinka tavo kūnas, ir niekas jame jos daugiau nebebaugina, ji darysianti viską, ko tik tu panorėsi, ach, ji sako norinti matyti, kaip tu įsiskverbi į jos kūną.

Tu sakai, kad ji tampa tikra moterimi.

Taip, pritaria ji, vyro moterimi. Ji sako nebežinanti, kokias nesąmones kalbanti, ji sako, kad dar niekada nejautusi tokio malonumo, kaip dabar, ji sako, kad yra valtyje, kuri plaukia į nežinią, ji daugiau savęs nebekontroliuojanti. Tegul plaukia juodu jūros paviršiumi, ji ir tu, ne, ten tik ji, jai nebaisu, tik ji jaučiasi siaubingai tuščia, ji norinti mirti, mirtis irgi yra pagunda, ji norinti pasinerti į jūrą, leistis apsemiama juodo jūros vandens, jai reikia tavęs, tavo kūno šiluma, netgi tavo niūrumas sukuria jai saugumo jausmą, ji klausia, ar tu suprantąs, kad ji beprotiškai norinti!

Norinti vyro? Bandai ją gundyti.

Taip, norinti vyro meilės, priklausyti jam. Ji sutinka, ji norinti kažkam priklausyti, ji norinti pamiršti save, pamiršti viską, ach, ji jaučianti tau tokį dėkingumą, tiesa, pirmą kartą ji sumišusi, ji norėjusi, ji žinojusi, kad nori, bet pasimetusi, nežinojusi, kaip elgtis, ji norėjusi apsiverkti, ji norėjusi klykti, ji norėjusi, kad viesulas nuneštų ją į tyrus, nuplėštų jos drabužius ir tol plaktų ją šakomis, kol suplyštų oda, ir ji mirtų iš skausmo, būtų sudraskyta laukinių žvėrių! Ji sakosi mačiusi ją, tą juodai apsirengusią, pasileidusią moterį, kuri gniaužė savo krūtis, mačiusi tą šypsnį jos veide, ir kaip ji ėjo, siūbuodama klubais, pasileidusi moteris, sako ji, tu nesupranti, tu to nesupranti, tu nieko nesupranti, mulki.

22

Sėdu į autobusą ir iš ji tautos žmonių gyvenamo rajono Junanio ir Guidžou pasienyje atvykstu į Šuičengą ir beveik visą dieną pralaukiu traukinio. Stotis yra šiek tiek atokiau nuo apylinkės centro, kuris neatrodo nei tikras miestas, nei ūkininkų kaimas, ir kelia nestabilumo pojūtį, ypač perskaičius užrašą ant vieno namo, pajuodusiomis nuo senumo gegnėmis, palangės: „Jei už lango žaidžia vaikai, vadinasi, žmonės ir viduj, ir lauke jaučiasi saugūs Rodos, lyg nebekeliaučiau pirmyn, bet grįžčiau atgal į savo vaikystę, sekdamas sau pačiam iš paskos. Rodos, lyg nebūčiau perėjęs karo, nebūčiau išgyvenęs revoliucijos, nebūčiau ištvėręs begalinių posėdžių, nebūčiau atlaikęs kritikos ir kritikos kritikos, visiško ir ne visiško dabartinių reformų apsivertimo. Tarsi mano tėvai nebūtų mirę, o aš nebūčiau patyręs jokios kančios. Tiesą sakant, esu toje erdvėje, kuri buvo prieš man užaugant ir pasiekiant ašarų pakrantę.

Vėliau, prisėdus ant rąstų krūvos, išverstos palei geležinkelio bėgius, pamąstyti apie įvykius savo gyvenime, prie manęs prieina susijaudinusi maždaug trisdešimties metų moteris ir prašo padėti jai nusipirkti traukinio bilietą. Greičiausiai tik tada, kai paprašau stotyje prie langelio bilieto, ji susiprotėja, kad esu nevietinis. Ji sako norinti nuvykti į Pekiną, paduoti ieškinį, bet neturinti pinigų bilietui. Pasiteirauju, kokį ieškinį ji ketinanti pateikti. Ji pasakoja ištisą pusdienį, bet aišku tik tiek, kad tai susiję su neteisingu nuosprendžiu, dėl kurio buvo nužudytas jos vyras. Iki šiol niekas neprisiėmęs už tai atsakomybės, o ji negavusi nė cento kompensacijos. Duodu jai vieną juanį ir pasiunčiu, tada paeinu tolėliau prie upės ir prisėdęs kelias valandas stebeiliju peizažą kitame krante.

Gerokai po aštuntos vakaro pagaliau pasiekiu Anšunį. Pirmiausia turiu susirasti saugojimo kamerą savo kuprinei, nes ji baisiai pasunkėjo nuo Han dinastijos laikų dekoruotos plytos. Suradau ją Hedžange, kur vietiniai ūkininkai statė kiaulių gardus iš Han dinastijos plytų, surastų kapuose. Saugojimo kameros lange dega šviesa, tačiau viduje nieko nematyti. Kelis kartus pabeldus į langą, pasirodo darbuotoja, išrašo mano kuprinei kvitą, paima pinigus, padeda kuprinę į tuščią lentyną ir vėl dingsta kažkur viduje. Didžiulė laukimo salė visiškai tuščia ir vargiai teprimena stotį. Stotyse dažniausiai pilna žmonių, triukšmingai besimalančių aplink, sėdinčių parietus kojas palei sienas, gulinčių ant suolų, sėdinčių ant lagaminų, ar tiesiog besiblaškančių aplink, visada pilna žmonių, kurie pardavinėja ir perpardavinėja daiktus, norėdami užsidirbti truputį pinigų. Palikdamas šitą apleistą stotį, išgirstu savo paties žingsnius.

Tamspilkiai debesys plaukia viršum galvos, bet nakties dangus šviesus. Saulėlydžio žara ir žemi debesys nusidažę įvairiausiomis spalvomis. Tiesiai priešais iš lygumos dygsta apvalaini kalnai ir jų viršūnės primena putlias moterų krūtis. Tačiau iš arčiau jie atrodo labai dideli ir slegiantys. Nežinau, ar tai dėl tų debesų, slenkančių viršum galvos, bet mane apima jausmas, tarsi žemė būtų pasvirusi, o aš turėčiau vieną ilgą ir vieną trumpą koją, nors tikrai nesu išgėręs, matyt, tai naktinis Anšunis man sukelia tą keistą jausmą.

Priešais traukinių stotį aptinku nedidelius užeigos namus. Prieblandoje negaliu įžiūrėti, kokia namo konstrukcija, bet kambarys primena balandžio narvelį, ir mano galva įsiremia į lubas, šiame kambaryje tik taip ir įmanoma gulėti.

Išeinu į gatvę, kurios šaligatviai nustatyti staliukais, plieskia elektrinė šviesa, keista, tačiau nėra nė vieno kliento. Baugi naktis, imu varžytis ir nebegaliu čia valgyti. Maždaug už dvidešimties ar trisdešimties metrų prie kvadratinio staliuko sėdi du klientai. Prisėdu netoliese ir užsisakau dubenį ryžinių makaronų su jautiena ir paprika.

Abu vyriškiai prie staliuko ganėtinai liesi, vienas laiko skardinį indą su vynu, kitas sėdi vieną koją užsikėlęs ant suolo. Rankose abu turi po mažą išmargintą dubenėlį vynui, bet nepanašu, kad būtų užsisakę ko valgyti. Abu laiko po vieną valgomąją lazdelę ir tą pačią akimirką, sudurdami jas galais, sako: „Džiovintos krevetės!“ ir „Naščiai!“ Nė vienas nelaimi, ir abu atitraukia lazdeles. Jie žaidžia išgertuvių žaidimą-skaičiuotę, abiems susikaupus, jų lazdelės vėl susiliečia. Vienas sako „naščiai“, kitas — „šuo“. Naščiai primuša šunį, todėl tas, kuris pasakė „šuo“, — pralaimėjo. Laimėtojas atsuka skardinio indo kamštį ir įpila šiek tiek vyno į išmargintą vyno dubenėlį priešininko rankoje. Pralaimėjusysis išgeria vienu mauku ir lazdelės vėl susiliečia. Stebėdamas jų lėtus ir tikslius judesius, pradedu galvoti, ar jie kartais nėra nemirtingieji. Įsižiūrėjęs atidžiau pamatau, kad jie visiškai paprasti žmonės. Šiaip ar taip, įsivaizduoju, kad nemirtingieji išgertuvių žaidimą-skaičiuotę žaidžia būtent taip.

Baigiu valgyti ryžių makaronus su jautiena, pakylu ir išeinu. Vis dar girdžiu juos žaidžiant, jų balsai garsiai aidi tuščioje gatvėje.

Iš čia pakliūnu į seną gatvelę. Ilgaamžiai namai abipus tuoj ims griūti, o jų stogai baigiasi tiesiai viršum gatvės. Kuo toliau einu, tuo gatvelė darosi siauresnė, ir stogai beveik susiliečia. Ženklai aiškiai byloja apie neišvengiamą griuvimą. Kiekvieno namo tarpduryje — prekystalis su parduodamais daiktais: keli buteliai vyno, keletas greipfrutų, šiek tiek džiovintų vaisių arba pora drabužių, kyburiuojančių čia pat ir besisūpuojančių tarsi pakaruokliai. Gatvelė pasitaiko be galo ilga, tarsi vestų į patį pasaulio galą. Mano mirusi močiutė iš motinos pusės, regis, bus čia mane atsivežusi, nes užsispyriau, kad nupirktų sukutį. Vyresnis kaimynų berniukas turėjo sukutį, ir aš jam baisiausiai pavydėjau, tačiau tokie sukučiai buvo parduodami tik Pavasario šventės metu, ir netgi žaislų skyriai didelėse parduotuvėse jų neturėjo. Mano močiutė iš motinos pusės pasiėmė mane į Miesto Dievo šventyklą miesto pietuose, nors ten buvo tik vaidinančios beždžionėlės ir žmonės, praktikuojantys kovų menus. Sukučių buvo galima rasti nebent tokiose vietose, kur pardavinėjami gydomieji šuns odos pleistrai. Pamenu, kai keliavau į Miesto Dievo šventyklą pirkti sukučio, kaip tik ir ėjau tokia gatve. Prabėgo daug laiko nuo tada, kai žaidžiau šituo paprastu žaislu — kuo daugiau jį paspaudi, tuo greičiau jis sukasi. Bet nė vienas žmogus šioje gatvėje nebeparduoda sukučių, prekės beveik visos vienodos, ir kuo ilgiau žiūriu, tuo viskas darosi nuobodžiau. Įdomu, kas čia perka? Ar jie tikrai užsiima prekyba, ar visa tai tėra demonstravimasis? Ar jie turi normalius darbus? O gal kiekviena šeima atsidaro po parduotuvėlę, kaip kad prieš keletą metų kiekviena šeima turėjo prisiklijuoti senio Mao posakius, kad įspūdingiau atrodytų jų durys?

Vėliau kažkur įsuku ir patenku į didelę gatvę. Joje pilna valstybinių parduotuvių, tačiau jos jau uždarytos nakčiai — kaip tik tada, kai galėtų padaryti didžiausią apyvartą, jos dažniausiai nedirba. Tačiau gatvė vis tiek pilna žmonių. Akį ypač traukia moterys — visos pasidažiusios lūpas, triukšmingai kaukši aukštakulniais ir dėvi berankovėmis, kūną aptempiančiomis, neskoningomis Honkongo stiliaus suknelėmis giliomis iškirptėmis, kurios buvo arba kontrabanda atvežtos, arba daugybę kartų pelningai perparduotos. Ne, jos išsiruošusios ne į naktinį klubą, tačiau atrodo taip, lyg eitų į pasimatymą.

Sankryžoje dar didesnė spūstis, tarsi visi miestelio gyventojai išėjo laukan ir paprasčiausiai vaikštinėja gatvės viduriu. Nematyti nė vienos mašinos, ir atrodo, lyg šita gatvė būtų tyčia nutiesta ne mašinoms, o pėstiesiems. Sprendžiant iš sankryžos dydžio ir čia stovinčių namų stiliaus, spėju, kad esu centrinėje miesto sankryžoje. Šioje aukštikalnėje miesto centrą dažnai vadina „Didžiuoju dešimt“55, tačiau jame visgi yra ganėtinai tamsu, palyginti su skaisčiomis parduotuvėlių šviesomis siauruose, vingiuotuose skersgatviuose. Kas žino, gal šioje vietoje jaučiamas elektros stygius, o gal pamaininiai darbuotojai pamiršo įjungti gatvės lempas? Pasinaudoju šviesa, sklindančia pro langą, ir nueinu pasižiūrėti į kelio ženklą. Tiesą sakant, ten taip ir parašyta: „Didysis dešimt“, tad čia ir yra miesto centras, ceremonijų ir paradų veiksmo vieta.

Šaligatviu iš tamsos atsirita tylus juokas. Nustebęs prieinu pasižiūrėti ir palei sieną pamatau žmones, sėdinčius vienas šalia kito. Geriau įsižiūrėjęs, pastebiu, kad tai senukai, keli šimtai senukų, kurie nei medituoja, nei piketuoja. Jie tiesiog čiauška, juokiasi ir dainuoja. Kažkam ant kelių cypia išderintas hučin56, nors su tuo skuduru ant kelių anas hučin meistras labiau primena puskvailį batsiuvį. Šalia jo guli senyvas žmogus, atsirėmęs į sieną, ir niūniuoja dainą „Penki sargybiniai muša būgnus“, kurioje kasnakt iki ryto išvardijami visi penki sargybiniai ir pasakojama apie apsvaigusią mergaitę, laukiančią savo mylimojo. Senukai aplink klausosi lyg pakerėti. Įdomiausia, kad čia ne tik vyrai, esama ir senų moterų, iškraipytais pečiais ir kuprotom nugarom, primenančių šešėlius. Ir nors jie garsiai košėja, bet atrodo, lyg tai būtų popierinių žmonių kosulys. Kažkas tyliai šneka, lyg kalbėtų per miegus arba kalbėtųsi pats su savimi. Tačiau kad ir kaip būtų keista, į jo kalbėjimą atliepia juokas. Slapta pasiklausius, paaiškėja, kad tai — senukas, uoliai flirtuojantis su senute. Kokios medienos vyresnysis brolis parnešė iš kalnų? Kokius batukus jaunesnioji sesuo išsiuvinėjo savo rankomis? Vienas klausia, o kitas atsako, lyg dainuotų kalniečių meilės dainą. Galbūt, prisidengdami nakties tamsa, „Didįjį dešimt“ perkeičia į jaunystės dainų slėnį, galbūt čia ir buvo ta vieta, kur jie jaunystėje flirtavo ir prisipažino meilėje. Yra ir daugiau porų, dainuojančių meilės dainas, ir daugiau nuoširdaus plepėjimo bei juokavimo. Nesuprantu, ką jie kalba ir kodėl jiems taip linksma, nes tik jie tegali suprasti šnypštimą, sklindantį pro jų išretėjusius dantis. Imu įtarti, kad sapnuoju, todėl atidžiau apžiūrinėju tuos žmones, kad įsitikinčiau, jog jie tikri. Įsižnybu sau į šlaunį ir pajuntu skausmą — vadinasi, neapsirikau. Pasiekęs šitą aukštikalnę, turėčiau keliauti iš šiaurės į pietus, rytoj pasigausiu tolimojo reiso autobusą ir keliausiu toliau į pietus, į Huangguošu, kur yra krioklys, jo vandeniu nuplausiu šituos keistus vaizdinius ir abejonę mane supančia aplinka ir mano paties realumu.

Pakeliui į Huangguošu krioklį užsuku į Longgongą. Miniatiūrinės spalvotos apžvalginės valtelės lėtai supasi ant neišmatuojamo gilumo veidrodinio vandens paviršiaus. Ekskursantai, ropšdamiesi į valteles, nepastebi angos apžėlusioje stačioje uoloje, ir jiems priartėjus prie tos vietos, galinga vandens srovė kliokteli tiesiai ant jų. Ir tik pasiekus kalno papėdę, kur prasiveržia kunkuliuojanti kalnų upė, paaiškėja, kaip vis dėlto tai pavojinga. Nepaisant to, apžvalginės valtelės kartais priartėja per tris-penkis metrus nuo angos, tarsi prieš nuskęsdamos žaistų kažkokį nesuprantamą žaidimą. Visa tai vyksta skaisčioje dienos šviesoje, bet kol aš sėdžiu valtelėje, negaliu nustoti stebėjęsis šita realybe.

Pakelės srovė neša pirmyn baltus kalnų upokšnio purslus, apvalios kalnų viršūnės ir giedras dangus tiesiog akina savo skaistumu, saulės šviesoje mirguliuoja šiferiniai stogai. Linijos aiškios ir ryškios, tarsi spalvotoje gongbi57 tapyboje. Kratymasis aukštyn žemyn kalnų keliais greitį akivaizdžiai viršijančiame autobuse sukelia nesvarumo būseną, pakylu ir imu plaukti, nežinia nei kur, nei ko ieškodamas.

23

Sakai, kad susapnavai sapną, ką tik, užsnūdęs ant jos. Ji sako — tai tetrukę akimirką, ji netgi su tavimi kalbėjosi, tu, regis, net nebuvai visiškai užmigęs, jį sako glosčiusi tave, kol tu sapnavai, ir jautusi tavo pulsą — tai tetruko vieną minutę. Taip, sakai, prieš akimirką viskas buvo taip gyva, tu jauti jos krūtų šilumą, jos pilvo kilnojimąsi. Ji sako laikiusi tave ir jautusi tavo pulsą. Tu sakai, kad matei kylant juodąją jūrą, kylant jos lygų paviršių — lėtai ir nenumaldomai. Kai ji pakilo virš tavęs, horizontas tarp dangaus ir jūros buvo visiškai suspaustas, ir juodoji jūra užliejo visą vaizdą. Ji sako, kad tu tiesiog užmigai, prisispaudęs prie jos krūtų. Tu sakai, kad jautei jos krūtis banguojant, tarsi juodos bangos, tarsi kylantis potvynis, tarsi kylantis geismas, vis labiau ir labiau augantis, besikėsinantis tave praryti, sakai, kad tave tai baugino. Ji sako, kad tu, tarsi mažas vaikas, jaukiai gulėjai jos glėbyje, bet staiga pradėjai smarkiai virpėti. Tu sakai, kad kažkodėl pasijutai prislėgtas banguojančio, nenumaldomai plintančio potvynio, virstančio milžinišku lygut lygutėliu, be menkiausios bangelės, kylančio virš tavęs, lygaus ir glotnaus, kaip juodas satinas, neturinčio nei pradžios, nei pabaigos, tamsiu kriokliu, kuris srūva iš kaži kur aukštai, krenta žemyn nevaržomai į bedugnę prarają. Ji sako: kvailuti, leisk, aš tave paglamonėsiu. Tu sakai, kad matei juodą jūrą, matei lygų paviršių, virstantį potvyniu, banguojantį, plūstantį, užliejantį visą vaizdą, nubloškiantį bet kokį pasipriešinimą. Juk tu buvai mano glėbyje, sako ji, tai aš tave apglėbiau savo šiluma, juk žinai, kad tai buvo mano krūtys, mano krūtys, kurios bangavo. Tu sakai — ne. Ji sako — taip, ji laikė tave, jausdama, kaip tu vis labiau ir labiau virpėjai. Tu sakai, kad kylančiame juodame potvynyje buvo sidabrinis ungurys, šlapias, slidus, nardantis kaip žaibo blykstelėjimas, jis irgi buvo visiškai prarytas juodojo potvynio. Ji sako mačiusi jį ir pajutusi jį. Po to ant kranto, atslūgus potvyniui, teliko vien begalinė platybė, lygi ir užpilta smėliu. Potvyniui atsitraukus ir pasilikus tik putoms, tu išvydai juodus žmonių kūnus: klūpančius, tįsančius, susipynusius, susirietusius, susikūprinusius vienas ant kito, kartu besiverčiančius ir mėginančius pasisukti, badančius vienas kitą be garso tuščiame paplūdimyje, kur net vėjo nebuvo girdėti, krypuojančius ir susipinančius, besikeliančius ir parkrintančius, neatskiriamai persipynusiomis galvomis ir pėdomis, rankomis ir kojomis, tarsi juodi jūrų vėpliai, bet ne visai, besiritančius — kylančius ir krintančius, vėl besiritančius, kylančius, krintančius. Ji sako jautusi tave smarkiai suvirpėjus ir nurimus, tada vėl suvirpėjus ir vėl nurimus — ji visa tai jautė. Tu sakai, kad matei į žmones panašių jūros gyvūnų kūnus, o gal į gyvūnus panašių žmonių, juodus, žvilgančius kūnus, blizgančius juodu satinu, o gal drėgnu kailiu, besiritančius, kylančius ir krintančius, visą laiką besivoliojančius, visą laiką neatskiriamai persipynusius, todėl nebuvo įmanoma pasakyti, ar jie badė ragais, ar žudė vienas kitą peiliais, nebuvo jokio garso, nė menkiausio garso, visa tai buvo taip gyva visiškai apleistame paplūdimyje, kur net vėjo nebuvo girdėti, toli toli besiritantys, besivoliojantys kūnai — visiškai be garso. Ji sako, kad tai tu virpėjai, blaškeisi, nurimai, atsikvėpei ir vėl blaškeisi, ir vėl rimai. Tu sakai, kad matei juodus, žvilgančius į žmones panašių jūros gyvūnų kūnus, o gal į gyvūnus panašių žmonių, spindinčius, blizgančius juodu satinu, o gal drėgnu kailiu, judančius ir besivoliojančius, kylančius ir krintančius, visą laiką neatskiriamai persipynusius, lėtai, tingiai besibadančius ragais ar bežudančius viens kitą peiliais, visa tai buvo taip gyva, visiškai lygiame paplūdimyje, kažkur toli toli jie tikrai voliojosi. Ji sako, kad tu, tarsi mažas vaikas, gulėjai ant jos, prisispaudęs prie jos krūtų, ir visas išprakaitavai. Tu sakai, kad susapnavai sapną, ką tik, užsnūdęs ant jos. Ji sako, kad tai tetruko akimirką, ji girdėjo tave kvėpuojant jai į ausį. Tu sakai, kad tai buvo taip gyva, tu vis dar gali tai matyti, juodas kylantis jūros paviršius, nenumaldomai kylantis virš tavęs — tave tai baugino. Ji sako — kvailuti, vaikuti, tu nieko nesupranti. Bet tu sakai, kad matai jį visiškai aiškiai, kylantį virš tavęs, užliejantį visą tavo regėjimo lauką, begalinį juodą potvynį, kylantį nenumaldomai, be garso, glotniai tarsi juodas satinas, išsiliejantį tarsi krioklys, juodą, nesulaikomą, be purslų, kliokiantį į tamsos gelmes — tu matei visa tai. Ji sako, kad tai jos krūtys taip smarkiai į tave rėmėsi, tavo nugara žliaugė prakaitas. Ta glotni juoda siena, grėsmingai pakylanti ir srūvanti žemyn, tave baugino, tu instinktyviai užsimerkei ir, sąmoningai atsitraukęs nuo savo paties egzistencijos, neturėdamas nė menkiausios vilties, leidai jai netrukdomai srūti, tu viską matei, tu nematei nieko, jūra pasviro, tu panirai ir vėl iškilai į paviršių, juodi gyvūnai, badantys vienas kitą ragais, o gal peiliais, amžinai besivoliojantys, apleistas paplūdimys, jokio vėjo. Jos rankų supimas, fizinis artumas verčia tave prisiminti kiekvieną tos minutės detalę, bet tu nebegali vėl viso to išgyventi. Ji sako norinti vėl pajusti tave virpant, ji norinti, ir dar ji norinti to begarsio besivartančių žmonių-gyvulių mūšio, judėjimo susipynus, tuščiame paplūdimyje, kur tėra tik smėlis ir putos, ji nori dar. Kai juodas potvynis atsitraukia, kas lieka ant kranto?

24

Drožinėta medinė žvėries kaukė žmogaus veidu, viršugalvyje kyšo du ragai, o po jais kiti du mažesni, aštresni ragiukai — tikrai negalėtų vaizduoti jaučio, avies ar kokio kito naminio gyvulio. Greičiausiai tai koks laukinis žvėris, jo demoniškai nuožmioje išraiškoje nėra nė lašelio elniško romumo, o vietoj elniškai švelnių akių — dvi apvalios skylės, iš kurių išsišovusios akiduobės. Po antakių keterom — gilios raukšlės, kakta atsikišusi, raukšlės, einančios aukštyn iš centro ir akiduobės — dar labiau išsišovusios. Būtent akys baugina priešą, nes jis puikiai žino, kas atsitinka žmogui, susidūrus su pabaisa.

Užsidėjus kaukę, jos akys pro kiauras iššokusias akiduobes tamsoje ima švytėti žvėrišku įkarščiu, tyčia pažemintos akiduobės, išskaptuotos tarp dviejų juodų pusmėnulio formos vertikalių raukšlių, atrodo dar baugiau. Nosis, lūpos, skruostikauliai ir smakras išdrožti kruopščiai ir atidžiai, primena senį įdubusia burna. Įtrūkimas ant smakro pasiliko tikrai ne dėl užmaršumo, o sausa, susiraukšlėjusi oda aiškiai atskleidžia kaulų struktūrą. Gerai matomos kaulų linijos išdrožinėtos paprastai, bet įtaigiai, taigi tai ne šiaip senis, o toks, kuris spinduliuoja nepalaužiamą gyvybinę energiją. Abiejuose kietai sučiauptų lūpų kampuose išdrožta po aštrią iltį, kylančią tiesiai iki šnervės. Šnervės liepsnoja, ir tai sukuria paniekos ir pajuokos kupiną išraišką. Dantys nuo senatvės neišbyrėję, tačiau priekiniai išlupti, kad būtų galima įkomponuoti iltis. Iš dviejų nedidelių skylučių kietai sučiauptos burnos kampuose tikriausiai kažkada kyšojo tigro ūsų kuokštai. Šis ganėtinai intelektualus žmogaus veidas tuo pat metu turi ir žvėriško žiaurumo.

Šnervių kraštai, lūpų kampučiai, viršutinė ir apatinė lūpa, skruostikauliai, kakta rodo drožėją puikiai išmanius žmogaus galvos struktūrą. Žiūrint į ją dar kartą iš arti, tik akiduobės ir nusmailinta kakta perdėtai išdidintos, o visas kitas kūniškumas išdrožinėtas taip, kad sukurtų savotišką įtampą. Be tigro ūsų ji primena pirmykštį žmogų išpaišytu veidu. Pirmykščių žmonių gamtos ir paties savęs suvokimas visiškai išreikštas apvaliose juodose akiduobių skylėse. Dvi skylės burnos kampuose atskleidžia gamtos panieką žmogui ir žmogaus gamtos baimę. Veidas taip pat kruopščiai perteikia žmonėse glūdinčią žvėriškąją prigimtį ir tuo pačiu šios žvėriškosios prigimties baimę.

Žmogus negali tokios kaukės pamesti, ji yra jo kūno ir jo sielos projekcija. Jis nebegali tokios kaukės nusiplėšti nuo veido, nes ši priauga prie jo kaip oda ir mėsa, ir jis yra nuolatinės apstulbimo būsenos, tarsi negalėdamas patikėti, jog tai jis, nors iš tiesų ir yra jis. Jis negali tokios kaukės nusiimti, jį ištinka agonija. Tačiau parodydamas save kaip savo kaukę, jis negali atmesti ir jos egzistavimo, nes kaukė yra tiksli jo paties kopija, bet neturi savo valios, galbūt kažkas sakys, kad ji turi valią, bet tikrai neturi išraiškos priemonių, todėl geriau renkasi valios neturėjimą. Taigi, galiausiai lieka žmogus su savo vidiniu veidu, kurio dėka jis gali tyrinėti save, pasitelkdamas nuostabą.

Ji — tikrų tikriausias šedevras. Aptinku ją tarp Guijango muziejaus eksponatų tuo metu, kai jis uždarytas renovacijai. Draugų dėka mane pasiekia rekomendaciniai laiškai, vėliau — pažįstamo skambutis nepaaiškinamu pretekstu, kuris galų gale sujaudina muziejaus direktoriaus pavaduotoją. Šis pasirodo besąs geraširdiškas kadrinis darbuotojas, ganėtinai apkūnus ir visą laiką rankoje laikantis arbatos puodelį. Manau, jam jau gerokai metų ir turbūt nebe toli iki pensijos. Jis išsikviečia kažką, kas atrakina man du milžiniškus sandėlius, kad galėčiau pasivaikštinėti tarp lentynų, pilnų bronzinių ginklų ir įvairiausių molinių puodynių. Tai, be abejonės, didžiadvasiškas gestas, bet aš neaptinku nieko įsimintino. Taigi, pasinaudodamas jo geranoriškumu, apsilankau antrą kartą. Jis sako, jog jie turį tokią gausybę eksponatų, kad nė nenutuokiąs, ką aš iš tikro norėčiau pamatyti, ir pasiūlo man peržvelgti katalogus. Laimei, prie kiekvienos kortelės yra prisegta mažulytė nuotraukėlė. Byloje, skirtoje religiniams ir ritualiniams pavyzdžiams, randu egzorcistinių kaukių komplektą. Jis sako, kad jos paslėptos ir niekada viešai nebuvo eksponuotos, jeigu aš tikrai pageidauju jas pamatyti, teksią pereiti keletą procedūrų ir iš anksto sutarti laiką. Apsilankau trečią kartą. Geraširdis direktoriaus atitempia man didžiulę dėžę. Traukiant vieną kaukę po kitos, mane sukausto siaubas.

Iš viso čia esama virš dvidešimties kaukių, tikriausiai jas konfiskavo Visuomeninio saugumo tarnyba penkiasdešimtųjų pradžioje kaip prietaringus objektus. Kažkas atliko gerą darbą. Jos nebuvo sukapotos ir sunaudotos prakuroms, o atiduotos į muziejų ir taip išvengė naikinančios Kultūrinės Revoliucijos rankos. Pasak muziejaus archeologų, jos buvo pagamintos Čingų dinastijos pabaigoje. Dažai daugelyje vietų buvo jau nusilupusios, o spalvoto lako likučiai pajuodę ir išblukę. Kortelėse nurodyta, jog kaukės surinktos Huangping ir Tiandžu rajonuose, Ušui ir Čingšui aukštupiuose, regione, kuriame apsigyvenę han, miao, tong ir tudzia tautų žmonės. Vėliau į tas vietas aš dar nukeliausiu.

25

Oranžiniai geltonoje ankstyvo rytmečio šviesoje — toks šviežias kalnų peizažas ir toks skaidrus oras, kad net nepanašu, jog naktis praėjo be miego. Tavo ranka apsivijusi jos minkštus, švelnius pečius, o jos galva ilsisi ant tavosios. Nežinai, ar tai ta pati moteris, kurią sapnavai naktį, negali pasakyti, kuri iš jų realesnė, tiesiog žinai, kad ji noriai eina su tavimi ir nė kiek nesirūpina, kur tu ją nuvesi.

Einant tolyn kalnų keliu, atsiveria nuokalnė, išsluoksniuota plačių terasinių laukų. Čia pat stovi dvi akmeninės kolonos, anksčiau greičiausiai tarnavusios kaip vartai, o netoliese matyti akmeninių liūtų ir būgnų liekanos. Sakai, kad čia kažkada gyventa impozantiškos šeimos. Praeidamas pro menamus vartus, aptinki vieną kiemą po kito, ištisą kiemų sistemą, besidriekiančią daugiau kaip vieną li, tiesa, dabar visa tai paversta nesibaigiančiais ryžių laukais.

— Kažin, ar tai sukilėliai Ilgaplaukiai Taipingai atėjo iš Uidženio ir viską sudegino? Klausia ji.

Sakai, kad gaisro būta vėliau. Pirmiausia Antrasis Vadas, kaip įtakingos šeimos atstovas, tapo rūmų tarnautoju. Jį paskyrė ministro atstovu, atsakingu už bausmes, o tada nejučia įpainiojo į druskos kontrabandos bylą. Tiesą sakant, taip nutiko ne dėl korupcijos ar įstatymų laužymo, o dėl paties imperatoriaus pasimetimo ir kvailo įsitikinimo, jog eunuchai kartu su našlės imperatorienės šeima rengią sąmokslą, siekdami uzurpuoti valdžią. Po to visa šeima buvo išgabenta ir nukirsdinta. Dalis šio didžiulio, tris šimtus asmenų siekusio, namų ūkio moterų buvo priskirtos valdininkams kaip tarnaitės, o likusios, netgi kūdikiai, išžudytos. Tai buvo patikimiausias būdas apsisaugoti nuo nepageidaujamų palikuonių, tačiau kaip vis dėlto giminė sugebėjo išvengti visiško sunaikinimo?

Šitą istoriją galima papasakoti ir kitaip: jeigu akmeninis vėžlys, pusiau užkastas ana ten, priklauso tai pačiai pastatų grupei, kaip ir akmeniniai vartai, būgnai ir liūtai, tada ši teritorija yra ne gyvenamosios patalpos, bet kapai. Aišku, kapavietė, besitęsianti ištisą li, turėjo būti ganėtinai didinga. Tačiau tai įrodyti sunku, kadangi epitafiją akmenyje iš vėžlio nugaros Žemės reformos laikais išlupo valstiečių šeima ir suskaldžiusi panaudojo vietoj girnapusių. Akmeninis pamatas paliktas gulėti laukuose: buvo per masyvus ir per sunkus, kad pavyktų panaudoti geram daiktui, nes vien jį pakelti būtų reikėję daug jėgų. Akivaizdu, kad ši kapavietė nebuvo skirta laidoti paprastai liaudžiai, kaimo gyventojai, turintys net daug didesnius žemės plotus, nebūtų drįsę demonstruoti šitokios ekstravagancijos, nebent turėtų kilmingo kraujo arba priklausytų aukštiems valdininkams.

Taigi, tai turėjo būti žmogus, suvaidinęs svarbų vaidmenį kuriant Mingų dinastiją, kažkas, kas prisijungė prie Džu Juandžango sukilimo, kad atmuštų totorius. Tačiau daugelis nusipelniusių valdininkų, padėjusių įkurti dinastiją, prarado teisę į ramią mirtį. Sugebėti numirti sulaukus garbaus amžiaus ir būti palydėtam į amžiną poilsį prašmatniomis laidotuvėmis reikalavo išskirtinio talento. Šio kapo savininkas matė, kaip vienas po kito buvo išžudyti ištikimi imperatoriaus generolai, ir gyveno nuolatinėje baimėje. Jis rado drąsos pateikti imperatoriui prašymą išeiti į pensiją, sakydamas: „Taika ir gerovė imperijoje pasiekta, Imperatoriškoji Šviesybė turi aukščiausią valdžią, o valdininkai ir generolai atlieka savo pareigas rūmuose. Šis nežymus pavaldinys stokoja talento ir jau sulaukė pusšimčio metų. Jo senutė motina nugyveno gyvenimą vienui viena, ir metai sunkaus darbo sukėlė gausybę ligų. Nebe daug metų belikus, jis nusiima savo kepurę ir palieka savo postą, kad atliktų savo sūnišką pareigą.“ Tuo metu, kai prašymas pasiekė imperatorių, jis jau buvo palikęs sostinę. Imperatorius buvo sujaudintas ir, žinoma, gausiai jį apdovanojo, o jam pasimirus, pats asmeniškai pasirūpino šios milžiniškos kapavietės statyba, kad išsaugotų jo atminimą ateities kartoms.

Ši istorija gali turėti ir dar vieną versiją. Ji keičiasi priklausomai nuo istorinių faktų ir ima panėšėti į literatūrinius eskizus. Pagal šią versiją, kapo savininkas, pamatęs, kaip imperatorius atsikrato senųjų sargybinių, neva norėdamas išgryninti rūmų politiką, pasinaudojo dingstimi, kad skuba į tėvo laidotuves, atsisakė pareigų ir pabėgo į savo kaimą. Vėliau apsimetė bepročiu ir atsisakė su bet kuo matytis. Imperatorius, negalėdamas nuslopinti įtarimo, pasiuntė vieną iš rūmų sargybinių, kuris, perėjęs daugybę kalnų, atsitrenkė į užsklęstus vartus. Jis pranešė atvykęs perduoti imperatoriaus nurodymų ir įsiveržė vidun. Staiga iš kambario keturiomis išrėpliojo žmogus ir ėmė loti ant jo šuns balsu. Pasiuntinys pažvelgė į jį nepatikliai ir paliepė jam apsirengti ir prisistatyti sostinėje. Tačiau vyras tik nusisuko, šnarpštelėjo virš šuns išmatų krūvelės prie sienos ir, maktelėjęs galva tiesiai į ją, ketino tai suvalgyti. Rūmų sargybiniui neliko nieko kito, kaip tik visa tai raportuoti imperatoriui. Tik tada imperatorius pagaliau atsikratė įtarimų, ir kai žmogus pasimirė, surengė jam prašmatnias laidotuves. Tiesą sakant, šuns išmatos tebuvo sezamo sėklos, sumaišytos su sirupu, kurias buvo paruošusi jo mylima tarnaitė, bet iš kur imperatorius galėjo tai žinoti?

Rajone buvo vienas kaimo valdininkas, kuris pasiryžo išgarsėti. Pusę savo gyvenimo praleidus egzaminų salėse ir sulaukus penkiasdešimt dvejų, jam pagaliau pavyko pakliūti į geriausiai pasirodžiusių kandidatų sąrašą, tiesa, į patį sąrašo galą, bet tai ne taip jau svarbu. Po šio įvykio jis ištisas dienas laukė susitikimo ar bent trumpo pasimatymo su biurokratinio aparato atstovais. Jam nežinant, jo netekėjusi duktė įsivėlė į romaną su dėde iš motinos pusės ir pastojo. Kvaila mergina galvojo, kad prisirijusi karvės plaukų gniutulų58 sukels sau persileidimą, bet vietoj to du mėnesius viduriavo, ir nors visai sublogo, tačiau pilvas toliau augo. Galiausiai jos tėvai sužinojo, ir kilo siaubingas chaosas. Gelbėdamas šeimos reputaciją, vyras nusprendė su ja susidoroti taip pat, kaip imperatorius susidorodavo su korumpuotais valdininkais ir sukilėliais — užkalė savo dukrą gyvą karste. Ši žinia pasklido toli bei plačiai ir pasiekė net rajono centrą. Teisėjas, nerimavęs dėl šioje vietovėje puolusios moralės ir gyvenęs nuolat baimindamasis prarasti savo juodosios satino kepurėlės postą, nusprendė, kad tai vienas iš tipiškų atvejų, ir pranešė apie tai provincijos valdžiai, kuri savu ruožtu pranešė apie tai Rūmams.

Apsuptas mylimiausių sugulovių, imperatorius jau senokai nekvaršino sau galvos niekingais rūmų reikalais. Tačiau vieną dieną nuobodžiaudamas jis užklausė apie paprastų žmonių gyvenimą. Teismo atstovai ta proga ir raportavo jam apie šį įvykį, o tai išgirdęs, imperatorius nevalingai atsiduso: „Štai tikroji išmintis šeimoje.“ Imperatoriaus žodžiai skubiai buvo perduoti provincijos valdžiai. Valdytojas tuojau pat parašė nurodymus: „Negalima vilkinti to, ką įsakė imperatorius. Aukštai iškelkite ir pakabinkite šią lentelę, kad būtų informuoti gyventojai visomis keturiomis kryptimis.“ Eiklus žirgas nunešė pranešimą į rajono jamen59. Teisėjas greitai apskalambijo gongais ir sėdo į savo palankiną, kurio priekyje bėgo tarnautojas, šaukdamas žmonėms trauktis iš kelio. Argi šis senas konfucionistas parsidavėlis galėjo nesusijaudinti iki ašarų, kai parklupęs ant kelių klausėsi imperatoriaus dekreto? Teisėjas griežtai pareiškė: „Šiame imperatoriaus sakinyje „Tikroji išmintis šeimoje“ kiekvienas žodis yra vertas tūkstančio auksinių, todėl paskubėkite greičiau pastatyti atminimo arką, kurioje jie būtų įrašyti amžinai ir niekada nepasimirštų! Jo dorybingas poelgis sujaudino dangų ir žemę bei atnešė garbę ir gerą vardą jo palikuonims ir visai giminei.“ Vyras tuoj pat kreditan užstatė keliasdešimt pintinių grūdų, kad galėtų pasamdyti darbininkus, kurie paruoštų akmens plokštes, ir dieną naktį sergėjo, kad kiekvienas hieroglifas būtų iškaltas ypač skrupulingai. Jis triūsė visą pusmetį ir prieš žiemos saulėgrįžą, kai darbas buvo baigtas, surengė kaimynams šventę, taip išreikšdamas dėkingumą. Nereikia ir sakyti, kad metų gale, kai buvo suvesti galai, visų metų pajamas reikėjo skirti skoloms apmokėti, ir jam vis dar trūko keturiasdešimties uncijų antspauduotų sidabro luitų ir septyniolikos vėrinių grynųjų už palūkanas. Tada jis persišaldė, atgulė į lovą, šiaip ne taip ištempė pirmąjį naujųjų metų mėnesį ir pasimirė prieš pat sėją.

Ši atminimo arka vis dar stovi prie rytinio įvažiavimo į kaimą, ir tingūs piemenys, kai nori paslampinėti, visada čia pririša karves. Tačiau kai čia atvyko Revoliucinio komiteto direktorius inspektuoti kaimo apylinkių, formuluotė ant horizontalios memorialinės lentos tarp kolonų jam pasirodė visai netinkama, todėl liepė savo sekretoriui apie tai informuoti kaimo sekretorių. Užrašas buvo pakeistas į „Mokykimės žemdirbystės iš Dadžai“, o kupletai ant akmeninių kolonų — „Ištikimybė ir sūniškas nuolankumas paveldimi iš šeimos į šeimą“ ir „Poezija bei istorija tęsiasi iš kartos į kartą“ buvo pakeisti į „Apsodinkime Revoliucijos laukus“ ir „Bendram labui, o ne sau“. Kas galėjo įsivaizduoti, kad Dadžai modelis pasirodys besąs fikcija, kad laukai bus grąžinti valstiečių nuosavybėn, kad tie, kurie dirbs daugiau, ir gaus daugiau, ir kad nič niekas nebekreips dėmesio į memorialines lentas? Protingesnieji įpėdiniai įsitraukė į verslą ir praturtėjo, nešvaistydami laiko mąstymams, kaip visa tai sugrąžinus.

Už atminimo arkos prie pirmo namo durų sėdi senutė ir daužo į medinį kibirą lazda. Atbėga smėlio spalvos šunėkas ir ima maltis aplinkui, šen bei ten uostinėdamas. Senutė iškelia lazdą ir ima jį baisiausiai plūsti: „Aš tave su pipirais išvirsiu, jei tu nesinešdinsi lauk!“

Šiaip ar taip, tu nesi smėlio spalvos šunėkas, taigi eini toliau ir kreipiesi į ją:

— Gerbiamoji senole, ar jūs darote pipirinę dešrą?

Senutė neatsako nei taip, nei ne, tik dėbteli į tave, o tada nuleidžia galvą ir toliau daužo pipirus kibire.

— Gal jūs galėtumėte pasakyti, ar čia kur nors yra vieta, vadinama Linjaniu? — Žinai, kad klausti jos apie tokią tolimą vietą, kaip Lingšanis, būtų grynas laiko švaistymas. Sakai, kad atėjai iš apačioje esančio Mengcia kaimelio ir kad tenykščiai žmonės sakė eiti į Lingjanį tiesiai aukštyn šiuo keliu.

Ji pagaliau nustoja daužyti, kad pasižiūrėtų į judu atidžiau, ypatingai nužiūrinėdama ją ir tik tada pereidama prie tavęs.

— Ar tamstos norite susilaukti sūnaus? — keistai paklausia ji.

Reikšminga tyla. Kvailai susimovei, todėl klausi toliau:

— O ką Lingjanis turi bendro su norėjimu susilaukti sūnaus?

— Ką turi bendro? — senutė pakelia balsą. — Tai vieta, į kurią traukia moterys. Jos eina ten uždegti smilkalų, kai negali susilaukti sūnaus! — Senutė nesiliauja kudakavus, lyg kas ją iš vidaus kutentų.

— Tai ši jauna moteris taip pat nori susilaukti sūnaus? — senutė kandžia veido išraiška pastoja jai kelią.

— Mes keliaujam ir norim viską pamatyti, — esi priverstas pasiaiškinti.

— Ką čia žiūrėti šitame kaime? Lygiai taip buvo ir prieš kelias dienas, du vyrai bei dvi moterys atkeliavo iš miesto ir sukėlė visame kaime tokią sumaištį!

— O ką jie darė? — negali nepaklausti.

— Jie atsitempė tokią elektrinę dėžę ir privertė visus kalnus skambėti nuo demonų aimanų ir vilkų staugimo. Jų rankos buvo apsivyniojusios vienas kitą ana ten, kur kuliami grūdai, ir jie visaip kraipė užpakalius. Tikras siaubas!

— Ar jie irgi ieškojo Lingjanio? — pasidomi.

— Lingjanis yra apsėstas demonų. Argi aš tamstai nesakiau? Ten eina moterys kūrenti smilkalų, kai nori susilaukti sūnaus.

— O kodėl ten negali eiti vyrai?

— Jeigu nebijai demonų dūmų, tai eik. Kas gi tave laiko?

Ji tave užčiaupia, bet tu vis tiek nesupranti.

— Apsitaškyk krauju! — neaišku, ar senutė tave įspėja, ar prakeikia.

— Ji sako, kad tai vyrams tabu, — paaiškina ji tau.

Sakai, kad nėra jokių tabu.

— Ji kalba apie menstruacijų kraują, — ji šnibžda tau į ausį, liepdama tuojau pat pasitraukti.

— O kas čia tokio ypatingo, tas menstruacijų kraujas? — sakai, net šuns kraujas tau nerūpi. — Einam pasižiūrėti, kas tas Lingjanis yra iš tikrųjų.

Ji sako — pamirškim tai, ji sako nenorinti ten eiti. Klausi, kodėl ji bijanti, ji sako, kad ją išgąsdinę senutės žodžiai.

— Nėra jokių taisyklių, nagi einam! — sakai jai ir paklausi senutės, kaip ten pakliūti.

— Niekingi žmonės, kad jus demonai pagautų! — šūkteli senutė tau į nugarą, šį kartą tikrai prakeikdama.

Ji sako bijanti, nujaučianti kažką blogo. Tu klausi, ar ji bijanti susitikti šamanę? Sakai, kad šiame kalnų kaimelyje visos senos moterys — šamanės, o visos jaunos moterys — suvedžiotojos.

— Tai aš irgi? — klausia ji tavęs.

— O kodėl ne? Argi tu ne moteris?

— Tada tu esi demonas! — atkerta ji.

— Visi vyrai moterų akyse demonai.

— Tada aš esu demono palydovė? — klausia ji, pakeldama į viršų smakrą.

— Demonas ir suvedžiotoja, — atsakai.

Ji sukikena ir atrodo laiminga, bet ir toliau maldauja tavęs neiti į tą vietą.

— Kas gi atsitiks, jei mes ten nueisim? — sustoji ir klausi jos. — Ar tai pritrauks nesėkmę? Ar tai prišauks nelaimę? Ko būtent reikia bijoti?

Ji prisiglaudžia prie tavęs ir sako, kad kol ji su tavimi, viskas bus gerai, bet atsimink, kad jos širdyje nuo šiol yra juodas šešėlis. Tu nusprendi jį išsklaidyti ir tyčia pradedi garsiai kalbėti.

26

Aš nežinau, ar tu kada esi bandęs stebėti šitą keistą objektą — save. Dažniausiai kuo ilgiau žiūri, tuo labiau jis tampa nebepanašus į save, kuo ilgiau žiūri, tuo labiau jo išvis nebelieka. Taip būna, kai guli ant žolės ir spoksai į dangumi plaukiantį debesį — iš pradžių jis primena kupranugarį, vėliau ima panėšėti į moterį, o dar sykį užmetus akį, pavirsta ilgabarzdžiu senuku, bet ir tai nėra tikslus įvaizdis, nes debesis transformuojasi akies mirksniu.

Įsivaizduok, kad tu naudojiesi tualetu, kuris yra sename name, ir stebi vandens dėmes ant sienos — kiekvieną dieną nuėjus į tualetą vandens dėmės būna pasikeitusios. Visų pirma įžiūri žmogaus veidą, vėliau matai dešrą velkantį šunėką, po to tai virsta medžiu, o po medžiu ant lieso arklio sėdi moteris. Praeina dešimt dienų, pora savaičių, o gal net keletas mėnesių, ir vieną ankstų rytą, kai tave užklumpa vidurių užkietėjimas, netikėtai aptinki, kad tos vandens dėmės vis dėlto yra žmogaus veidas.

Kai tu, gulėdamas ant lovos, žiūri į lubas, šviesa, krintanti ant baltų lubų, taip pat gali pereiti daugybę transformacijų. Jeigu susikauptum ir pažiūrėtum į save, pastebėtum, kad tavo aš palaipsniui atsiskiria nuo to tavęs, kurį tu pažįsti, ir išsidaugina į daugybę keisčiausių formų. Taigi, jeigu man reikia trumpai apibūdinti save, mane visada apninka baimė. Aš nežinau, kuris iš tų daugybės veidų mane atspindi geriausiai, ir juo įdėmiau įsižiūriu, juo aiškesnės darosi transformacijos, ir galiausiai lieku visiškai susipainiojęs.

Žinoma, tu gali laukti, laukti tol, kol dėmės ant sienos vėl virs žmogaus veidu, arba gali tikėtis, tikėtis, kad vieną dieną tai įgaus įprastą formą. Tačiau iš patirties žinau, kad tai tik augs ir augs, ir dažniausiai ne taip, kaip tu norėtum, o kaip tik priešingai tam, ko tu norėtum. Taigi vaikas monstras, kurio tu nesugebi pripažinti, bet kuris galiausiai visgi gimė iš tavęs, turi būti pripažintas.

Kartą įsižiūrėjau į savo nuotrauką ant mėnesinio autobuso bilieto, kurį buvau numetęs ant stalo. Iš pradžių pagalvojau, kad mano žavi šypsena, po to pagalvojau, kad šypsantis akių kampučiuose matyti panieka, arogancija ir abejingumas, kylantys iš savimeilės, savigarbos ir pranašumo jausmo. Bet buvo matyti ir nerimas, išduodantis aštrų vienatvės jausmą ir trumpalaikius baimės protrūkius — akivaizdžiai ne laimėtojas — ir kartėlis, kuris slopino neišmąstytos laimės šypseną, ir netgi abejojimas tokia laimės rūšimi. Tai buvo labai baisu, tai buvo tarsi vakuumas, jausmas lyg kristum nejausdamas kryčio. Daugiau į nuotrauką žiūrėti nebenorėjau.

Vėliau ėmiausi stebėti kitus žmones, bet kai tik įsižiūrėdavau į kitus, pajusdavau įsiterpiant šitą šlykštų visažinį savąjį aš, ir iki šios dienos nesu radęs nė vieno veido, kuriame jis nebūtų įsiterpęs. Tai labai rimta problema, nes kai aš atidžiai apžiūrinėju kažką kitą, tuo pačiu metu aš apžiūrinėju savąjį aš. Aš ieškau veidų, kurie man patiktų, arba išraiškų, kurias galėčiau pakęsti, vadinasi, aš negaliu nusikratyti savęs. Negaliu rasti žmonių, kuriuos galėčiau sutapatinti su savimi, nesėkmingai ieškau jų visur: traukinių laukimo salėse, vagonuose, laivuose, maisto parduotuvėse ir parkuose, ir netgi vaikštinėdamas gatvėmis, aš visada stengiuosi pagauti panašų veidą ar kūno sudėjimą arba ieškau kokio nors ženklo, kuris užkabintų ir ištrauktų laiko apsemtus prisiminimus. Kai stebiu kitus, visada laikau juos veidrodžiais, pro kuriuos galiu pažvelgti į savo vidų. Stebėjimai neišvengiamai veikiami mano proto būsenos konkrečiu laiku. Netgi man stebint moterį, mano pojūčiai reaguoja į ją, ir mano išraiškos ir vaizduotė yra aktyvuotos, kad priimtų sprendimą. Manasis kitų suvokimas iš tikrųjų yra paviršutiniškas ir abejotinas, tarp jų ir moterų. Moterys, kurios man patinka, neišvengiamai yra iliuzijos, kurias susikūriau, kad pats save apgaučiau, tai ir yra mano tragedija. Dėl to mano santykiai su moterimis neišvengiamai žlunga. Kitu atveju, jeigu šitas aš būtų moteris ir gyventų su vyru, tai rūpesčių sukeltų ne ką mažiau. Problema yra proto gelmėse nubudęs manasis aš, šitas be paliovos mane kankinantis monstras. Žmonės yra save įsimylėję, bet tuo pačiu metu žaloja save, o iš to kyla arogancija, puikybė, pasipūtimas ir liūdesys, pavydas ir neapykanta. Iš tikrųjų savasis aš yra žmonijos kančių šaltinis. Taigi, ar ši nelinksma išvada reiškia, kad nubudusį aš reikia nužudyti?

Buda sako Bodisatvai: „miriadai reiškinių yra tuštybė, reiškinių nebuvimas irgi yra tuštybė.“

27

Ji sako norinti grįžti atgal į vaikystę, į tą laiką, kai nebuvę nei rūpesčių, nei problemų. Kasdien ruošiantis į mokyklą, jos mamos mama šukuodavusi jai plaukus ir pindavusi kasas, ir visi sakydavę kokios ilgos, kokios gražios kasos. Močiutei mirus, ji daugiau nebesipynusi kasų ir netgi protestuodama nusikirpusi plaukus taip trumpai, kad jų netgi nebebuvę galima surišti į dvi kaseles, madingas Raudonosios Gvardijos60 laikotarpiu. Tuo metu kaimynas paskundęs jos tėvą, ir šis buvęs užrakintas tame pastate, kuriame dirbo, be teisės grįžti namo. Jos motina kas dvi savaites nešdavusi jam švarių rūbų pamainą, tačiau jai ten eiti buvę uždrausta. Vėliau ją ir jos motiną priverstinai išsiuntę į kaimą dirbti žemės, kadangi būti raudongvardiete ji neturėjusi tinkamos kvalifikacijos. Ji sako, kad laimingiausias laikas jos gyvenime buvęs tada, kai ji turėjusi ilgas kasas. Jos močiutė panėšėdavo į seną katę, visada snaudžiančią jai prie šono, tuo metu ji jautusis labai saugi.

Ji sako, kad jaučiasi sena, kad jos širdis paseno, ir niekas jos nebegali sujaudinti. Anksčiau galėdavusi dėl visiško menkniekio išlieti gausybę ašarų, tiesiai iš širdies, tam nereikėdavę nė menkiausių pastangų ir buvę taip tikra.

Ji sako turėjusi draugę vardu Lingling, jos buvusios geriausios bičiulės nuo pat vaikystės. Ji buvusi tokia miela, jai tereikėdavę tik pasižiūrėti ir jos skruostuose atsirasdavusios duobutės. Dabar ji jau motina, visiškai apatiška, kalba monotoniškai, tarsi pusiau miegodama. Tačiau būdama maža mergaitė, ji čirkšdavusi kaip žvirblis, ir drauge juodvi galėdavusios visą dieną nesustodamos taukšti visokiausius niekus. Ji pasakoja, kad Lingling visada norėdavusi žaisti lauke. Bet kai prapliupdavęs lietus, ji paniurdavusi ir sakydavusi — noriu tave pasmaugti: ji taip stipriai spausdavusi kaklą, kad iš tikrųjų skaudėdavę.

Vieną vasaros vakarą juodvi sėdėjo prie ežero ir žiūrėjo į žvaigždes, ir ji pasakė, kad norėtų prie jos prisiglausti, o Lingling atsakė, kad norėtų būti mažąja mama. Jos kikeno ir stumdėsi. Mėnuo dar nebuvo patekėjęs. Ji paklausė: ar tu žinai, kad prieš pat patekant mėnuliui nakties dangus būna žaliai mėlynas, ach, ar esi kada mačiusi mėnulį, grakščiai slenkantį savuoju ratu, ar esi mačiusi kaip jis pakyla ir išsipučia, o tada išsiploja tarsi iškočiotas rūkas. Ji pasakoja, kad jos netgi girdėjo, kaip mėnulis plaukė medžių viršūnėmis, panašiomis į upėje vilnijančius vandens augalus, ir abidvi apsiverkė. Jų ašaros tryško lyg šaltinio vanduo, lyg mėnesienos šviesa, ir jų širdys išgyveno katarsį. Lingling plaukai — ji net dabar juos jaučianti — švelniai krito jai ant veido, jų skruostai buvo prisiglaudę vienas prie kito ir išmušti raudonio. Yra toks lotosas, sako ji, ne vandens lelija ar paprastas lotosas, jis mažesnis už paprastąjį lotosą, o už vandens leliją didesnis. Jis prasiskleidžia nakčia, ir jo auksiniai bei raudoni kuokeliai švyti tamsoje. Rausvi žiedlapiai tokie mėsingi, tarsi Lingling ausys, kai ji dar buvo jaunutė ir neturėjo nuostabiųjų plaukų, tokie žvilgantys, tarsi jos mažyčių rankelių nagučiai, ach, tais laikais jos išpuoselėti nagai atrodę kaip jūros kriauklelės. Vis dėlto rausvi žiedlapiai nėra blizgantys, jie drūti ir skleisdamiesi šiugžda.

Tu sakai, kad gali tai matyti, kad matai, kaip šiugžda lėtai besiskleidžiantys žiedlapiai, aksominiai aukso spalvos kuokeliai viduryje irgi šiugžda. Taip, sako ji. Tu paimi jos rankas. Ne, nereikia, sako ji, ji norinti, kad tu klausytumeisi jos. Ji sako, kad jaučiasi kažkaip didingai, tai kažkas tokio, ko tu nesupranti. Bet tai nereiškia, kad tu nenori to suprasti ar kad tu nenori suprasti jos. Ji sako, kad šitą didingumo jausmą lydinti šventa tyra muzika. Ji dievinanti Šventąją Motiną, tai, kaip Šventoji Motina laikanti Kūdikį, jos žvelgiančias žemyn akis, jos tokius trapius švelnių rankų pirštus. Ji sako irgi norinti būti motina, globoti kūdikį, tyrą, šiltą, putnią gyvybę, žįstančią jos pieną. Tai toks tyras jausmas, ar tu supranti? Tu sakai, kad mėgini suprasti. Tai reiškia, kad nesupranti, tu toks kvailas, sako ji.

Štai plonas užuolaidos sluoksnis, aiškina ji, ėjimas į vidų, sluoksnis po sluoksnio, yra tarsi slydimas, lyg kas lengvai praskleistų minkštučio šilko žaliai mėlynas užuolaidas ir praeitų pro jas, nebūtinai ką nors susitikdamas, tiesiog prasiskverbdamas savo keliu tarp vilnijančių užuolaidų. Negirdėti nė menkiausio garso, visus garsus sugeria užuolaidos. Tik vienintelė nata, vienintelė skaisti nata lėtai prasiskverbia pro užuolaidų tinklelį, kad neliktų jokių priemaišų. Tamsoje tvyro tarsi švelnios šviesos šaltinis, nušviečiantis kelią.

Ji sako turėjusi nuostabaus grožio tetą iš tėvo pusės, kuri dažnai vaikštinėdavusi po namus, prieš ją dėvėdama tik liemenėlę ir mažytes kelnaites. Ji vis norėdavusi prieiti ir paliesti jos nuogas šlaunis, bet niekada neišdrįsdavusi. Tuo metu ji tebuvusi liesa mergaitė ir galvojusi, kad niekada neišaugs tokia graži, kaip jos teta. Toji teta buvusi nuolat apsupta vaikinų ir meilės laiškų sulaukdavusi reguliariai, po kelis iš karto. Ji buvusi aktorė ir turėjusi gana daug gerbėjų, ji visad sakydavusi, kaip jie jai atsibodę, bet iš tikrųjų juos mėgusi. Galiausiai ji ištekėjusi už karininko, kuris ją budriai stebėjęs — jei ji grįždavusi namo kiek vėliau, jis surengdavęs jai tardymą ir netgi mušdavęs. Ji sako tada niekaip nesuprasdavusi, kodėl teta jo nepaliekanti ir nepadaranti galo šitai prievartai.

Ji pasakoja, kad kartą buvo įsimylėjusi mokytoją, jis mokė jų klasę matematikos, taip, tai buvusi tyra vaikiška meilė. Ji dievinusi jo balso skambesį, kai jis dėstydavęs pamoką. Matematika buvusi sausa ir nuobodi, bet kadangi buvo įsimylėjusi jo sodrų balsą, tai labai sąžiningai ruošdavusi ir pamokas. Kartą už egzaminą ji gavusi aštuoniasdešimt devynis ir pravirkusi. Ji prapliupusi raudoti vos tik prirašyti popieriai buvę grąžinti. Mokytojas paėmęs jos darbą ir pasakęs, kad dar kartą peržiūrėsiąs. Jis ištaisęs ir parašęs jai keliais balais daugiau, bet ji atsakė nenorinti tų kelių balų, tėškusi egzamino popierius ant grindų ir negalėjusi liautis sriūbavus prieš visą klasę. Tai buvusi tikra gėda, ir ji ėmusi jo vengti, nenorėdama su juo netgi sveikintis. Po vasaros atostogų jis daugiau jos klasei nebedėstęs, bet ji vis dar apie jį pagalvodavusi, jai patikęs jo balsas, tas stiprus sodrus balsas.

28

Nuo Šičian iki Dziangkou magistralės raitosi serpantinas, primenantis raudoją kaspiną. Autobusui, kuriame sėdžiu, kelią pastoja nedidukas raudonas furgonas, iš jo išlipa vyras ir moteris, abu su raudonais raiščiais ant rankų: raudono raiščio nešiojimas suteikia žmonėms ypatingą statusą, ir jie netgi gali kelti baimę. Jau pamanau, kad jie kažką seka ar ketina areštuoti, bet, laimei, pasirodo, kad tiesiog ketina patikrinti, ar keleiviai turi bilietus — tai Kelių valdybos departamento kontrolieriai.

Bilietus vairuotojas patikrino vos autobusui išjudėjus, pačioje pirmoje stotelėje. Vienas valstietis mėgino prasprukti nesusimokėjęs, bet vairuotojas durimis privėrė jo drobinį maišą, priversdamas jį susimokėti dešimt juanių už bilietą, o po to, išsviedęs maišą lauk ir nekreipdamas dėmesio į valstiečio maldavimus bei prakeiksmus, nuspaudė akseleratorių. Autobusas pradėjo važiuoti, ir valstiečiui teko iššokti. Kadangi kalnuose autobusai važiuoja retai, sėdintysis prie vairo mėgaujasi aukščiausia valdžia, o kiekvienas keleivis neslėpdamas rodo jam savo priešiškumą.

Nė vienas iš mūsų negalėjome net įtarti, kad tiedu, ryšintys raudonus raiščius, bus dar valdingesni nei vairuotojas. Vyriškis čiupinėja keleivių bilietus ir lenkia pirštus, šaukdamas vairuotojui:

— Išlipk, išlipk!

Vairuotojas klusniai išsiropščia iš autobuso. Moteris išrašo jam trijų šimtų juanių baudą, šimtą kartų didesnę, nei trijų juanių vertės bilietas, nuo kurio jis pamiršo nuplėšti kraštelį. Vienas gožia kitą — šis principas veikia ne tik gamtoje, jis tinka ir žmonių pasauliui.

Pirmiausia išgirstame, kaip vairuotojas lauke aiškina nepažįstantis keleivio ir jokiu būdu negalėjęs jam perparduoti bilieto, tada pradeda ginčytis su kontrolieriais. Galbūt todėl, kad vairuotojo pajamos pagal naująją darbo kontraktų sistemą yra didesnės už jų, o gal tiesiog norėdami parodyti raudonųjų raiščių galią, jie išlieka griežti ir teisingi ir nė neketina apeiti taisyklių. Po vingrių frazių ir garsių šūkavimų vairuotojas nutaiso beviltišką žvilgsnį ir ima desperatiškai maldauti. Visa tai trunka jau valandą ir autobusas vis dar nejuda. Žmonės, kurie skyrė baudą, ir žmogus, kuriam ta bauda buvo skirta, visiškai pamiršo žmones, kurie, užrakinti autobuse, visą šį laiką buvo pasmerkti kepti saulės liepsnose. Jų priešiškumas vairuotojui pamažu virsta neapykanta raudoniesiems raiščiams. Ir tik tada, kai visi ima baladoti į langus ir šaukti, moteris kontrolierė pastebi, kad šie žmonės kreipiasi būtent į ją. Ji greitosiomis suplėšo bilietą ir įbruka jį vairuotojui į saują, o vyras ima signalizuoti nedidele vėliavėle kontrolierių furgonui, padėdamas apvažiuoti autobusą. Galiausiai jie sulipa ir nuvažiuoja, paskui save palikdami dulkių debesį, savotišką galios išraišką.

Tuo tarpu vairuotojas atsitupia ir nė nemano keltis. Keleiviai kaišioja galvas pro langus ir, žinoma, kalba jam gražius žodžius, bandydami jį paguosti. Praeina dar pusvalandis, jie pamažu praranda kantrybę ir ima ant jo šaukti. Nebeapsikęsdamas jis pagaliau įlipa atgal į autobusą.

Netrukus mes privažiuojame kaimą. Niekas nei įlipa, nei išlipa, bet autobusas trūkteli, atsidaro priekinės ir užpakalinės durys, vairuotojas iššoka lauk ir išrėžia:

— Išlipkite, išlipkite! Autobusas toliau nevažiuos, reikia užsipilti kuro.

Ir nueina. Iš pradžių pasilikę autobuse keleiviai bando reikšti nepasitenkinimą, bet kadangi jų niekas nesiklauso, vienas po kito išlipa lauk.

Be mažyčio restoranėlio, palei kelią tėra nedidelė krautuvėlė, prekiaujanti cigaretėmis, alkoholiu ir visokiais niekniekiais. Joje taip pat galiam rasti pavėsį ir nusipirkti arbatos.

Saulė krypsta vakarop, bet net pavėsyje svilina karštis. Išgeriu vieną po kito du dubenėlius šaltos arbatos, bet autobusas vis dar nepripildytas degalų ir vairuotojo nematyti nė ženklo. Keisčiausia, kad visi keleiviai, gėrę pavėsyje arbatą ar ilsėjęsi po medžiais, nuklydo kas kur.

Nueinu jų ieškoti į restoranėlį, bet ten tik tušti kvadratiniai staliukai ir mediniai suolai. Niekaip nesuprantu, kur visi pasidėjo. Ieškodamas užeinu į virtuvę ir randu ten vairuotoją, sėdintį priešais dvi lėkštes keptų daržovių ir butelį vyno. Greta sėdi savininkas ir kažką tauškia.

— Kada autobusas ketina išvažiuoti? — paklausiu, nedovanotinai priešišku tonu.

— Rytoj šeštą ryto, — atsako jis, irgi ne ypatingai draugiškai.

— Kodėl?

— Negi nematai, kad aš geriu vyną? — klausia jis.

— Klausykit, gi ne aš jums tą baudą išrašiau. Suprantu, kad jūs pykstat, bet nereikėtų to išlieti ant keleivių, suprantat? — sakau susitvardydamas.

— Tu ką, nežinai, kad už vairavimą išgėrus skiriama bauda?

Nuo jo trenkia alkoholiu ir visišku neatsakingumu. Žiūrint, kaip jam valgant iš po raukšlėtos kaktos blizga mažytės akutės, mane apima nenusakomas įniršis, todėl stveriu butelį, sudaužau jam į galvą ir skubiai išeinu iš restoranėlio.

Grįžęs ant kelio ir pamatęs tuščią autobusą, staiga suprantu, kad žmonių pasaulyje iš tikrųjų nėra jokio racionalumo. Jeigu nebūčiau sėdęs į šitą autobusą, argi/ nebūčiau išvengęs viso šito streso? Nebūtų buvę jokio vairuotojo, jokių keleivių, jokių bilietų kontrolierių ir jokios baudos. Tačiau bėda ta, kad man vis tiek reikia susirasti, kur pernakvoti.

Grįžtu prie arbatos prekystalio ir pastebiu ten vieną iš keleivių.

— Prakeiktas autobusas neketina važiuoti, — sakau.

— Žinau, — atsako jis.

— Kur ketinat nakvoti?

— Vis dar ieškau.

— Kur išsivaikščiojo visi kiti keleiviai? — klausiu.

Jis sako, kad jie vietiniai, jie visada turi pas ką nueiti, o laikas jiems mažai ką tereiškia, diena anksčiau ar diena vėliau — visai nesvarbu. Tačiau jam būtinai reikią pasiekti apylinkės centrą iki šio vakaro, kad ryt iš pat ryto galėtų keliauti į kalnus. Jis siunčiamas iš Guijang zoologijos sodo, kurį pasiekė telegrama iš Jinhongo apylinkės, pranešanti apie kalnuose valstiečių pagautą pusiau paukštį, pusiau žuvį. Jeigu jis ten nusigaus bent kiek vėliau, šitas padaras gali nugaišti.

— Nugaiš, tai nugaiš, — sakau, — argi jie tave už tai nubaus?

— Ne, — sako jis, — tu nesupranti.

Atsakau, kad šio pasaulio suprasti neįmanoma.

Jis sako omenyje turintis šitą pusiau paukštį, pusiau žuvį, o ne pasaulį.

Atsakau, kad nėra didelio skirtumo tarp šito pusiau paukščio, pusiau žuvies ir pasaulio.

Jis išsitraukia telegramą ir rodo ją man. Ten parašyta: „Šios apylinkės valstiečiai gyvą pagavo keistą padarą, pusiau paukštį ir pusiau žuvį. Atvykite, kaip galima greičiau, ir nustatykite jo tapatybę.“ Jis sako, kad į zoologijos sodą kartą buvo atėjusi telegrama, kurioje buvo pranešama apie kalnų srovės nuplautą keturiasdešimties-penkiasdešimties dzinių svorio salamandrą, bet kol siųstasis žmogus atvykęs, gyvis ne tik kad nugaišęs, bet buvęs pasidalytas kaimiečių ir suvalgytas. Buvę nebeįmanoma atkurti kūno, todėl nebuvę galima padaryti pavyzdžio. Šį kartą jis geriau palauksiąs kelkraštyje, gal kokia pakeleivinga mašina galėsianti jį pametėti.

Kurį laiką pastoviu su juo kelkraštyje. Keletas sunkvežimių pralekia pro šalį, jis kaskart sumojuoja telegrama, bet niekas nekreipia į jį dėmesio. Šiaip ar taip, tai visai ne mano misija — gelbėti pusiau paukštį, pusiau žuvį ar net pasaulį, tai kokio velnio aš čia ryju tas dulkes? Juk galėčiau nueiti į restoranėlį ir ko nors užkąsti.

Maistą atnešusios moters pasiteirauju, ar negalėčiau čia pernakvoti. Ji, matyt, pagalvoja, kad klausiu, ar ji aptarnauja klientus, ir pervėrusi mane žvilgsniu atrėžia:

— Gal tu aklas? Čia gi restoranas!

Tyliai sau prisiekiu, kad į tą autobusą daugiau nebelipsiu, tačiau dar likę apie šimtas kilometrų, tai pėsčiomis užtruktų dvi dienas. Grįžtu atgal ant kelio, bet žmogaus iš zoologijos sodo nebematyti. Negi jam tikrai pavyko kažką susistabdyti?

Saulė greitai pasislėps už kalnų, prie arbatos prekystalio buvę suolai sunešti vidun. Nuo kelio apačioje atsklinda būgnų dundėjimas — ten turėtų kažkas vykti. Pažvelgiu žemyn nuo šlaito ir man prieš akis atsiveria čerpėmis dengti namų stogai, o tarp jų akmenimis išgrįsti tarpai. Tolėliau matyti ryžių laukai, ankstyvieji pasėliai jau pasodinti ir kai kur laukuose matyti suartas juodas dirvožemis...

Žengiu žemyn nuo šlaito paskui būgnų dudenimą. Pylimu eina valstietis atraitotom kelnių klešnėm, jo blauzdos aplipusios purvu. Kiek tolėliau vaikas veda už virvės buivolą link tvenkinio, telkšančio prie pat kaimo. Žvelgiu į dūmus, kylančius iš kaminų, styrančių virš apačioje kūpsančių stogų, ir mano širdį užplūsta ramybė.

Nebesiklausau būgnų, atsklindančių iš kaimo. Nebėra jokio vairuotojo, jokių kontrolierių su raudonais raiščiais ant rankų, jokio įniršusio autobuso ir jokios telegramos atvykti kaip galima greičiau ir nustatyti pusiau paukščio, pusiau žuvies tapatybę — viskas priklauso gamtai. Grįžtu mintimis į tuos laikus, kai buvau priverstas dirbti laukuose kaip valstietis, juk jeigu laikai nebūtų pasikeitę, argi aš nebūčiau ir toliau dirbęs laukuose, visai taip kaip jie? Irgi murksočiau iki kelių purve, po darbo nebesivarginčiau nusiprausti, ir šitas nerimas manęs tikrai nekankintų. Ir nebūtų nieko natūralesnio už šitą vakaro vaizdą, iš kamino kylančius dūmus, čerpių stogus ir tokį artimą tolumoje aidinčių būgnų dudenimą.

Būgnų dundėjimas vis nesiliauja, nan nan na na, tarsi kažkas be žodžių pasakotų legendą. Vandens spalva ir dangaus žara, pajuodavę stogai, išblukę papilkėję grindinio akmenys vos įžiūrimi kiemuose tarp namų, saulėje įšilusi dirva, buivolų šnarpštimas, pokalbių nuotrupos, atsklindančios iš namų, vakaro vėjelis, lapų šlamėjimas aukštai medžiuose, išdžiūvusių ryžių laukų ir karvių pašiūrių kvapas, skalaujamo vandens garsas, durų vyrių ar medinio šulinio skridinio girgždėjimas, žvirblių čirškimas ir kažkur lizdelį susisukusios balandžių porelės burkavimas, šaižūs moterų ir vaikų balsai, liūdesys ir sparnuotų vabzdžių zirzimas, žemė po kojomis iš paviršiaus sausa ir kieta, bet viduje trupanti ir minkšta, užliejantis geismas ir laimės troškulys, virpesiai mintyse, sukelti būgnų garso, noras atsisėsti basomis ant slenksčio, nutrinto iki blizgesio visų tų žmonių, kurie ant jo sėdėjo, — viskas staiga sukyla ir atgyja.

29

Šamanas iš Tianmenguanio atsiuntė žmogų į dailidės kiemą perduoti, kad senukas turi išdrožti deivės Tianluo galvą. Dvidešimt septintąją dvylikto mėnesio dieną šamanas atvyks pats asmeniškai pakviesti deivės priimti aukų nuo jo altoriaus. Kaip užstatą pasiuntinys atnešė gyvą žąsį. Darbas turėjo būti atliktas laiku — tada senukas gaus puodynę ryžių degtinės ir pusę kiaulės galvos, šito jam puikiausiai užteks pratraukti iki naujųjų metų. Senukas suakmenėja supratęs, kad jam nedaug belikę. Deivė Guanjin valdo gyvuosius, o deivė Tianluo — mirusiuosius, ir štai ji ateina paskubinti jo gyvenimo galo.

Keletą pastarųjų metų greta sau įprasto dailidės darbo jis buvo pradėjęs nemažai drožinėti: žmonėms jis išdrožė turtų dievą, besijuokiantį arhatą, vienuolį vegetarą, dorąjį teisėją; egzorcistinių ritualų atlikėjams jis išdrožė visą rinkinį kaukių: pusiau žmogų, pusiau dievą Džangą — kalnų kūrėją, pusiau žmogų, pusiau gyvulį žirgų vadą, pusiau žmogų, pusiau demoną nykštuką; žmonėms pasilinksminti jis drožė kreivaburnius berniukus Cinius, žmonėms iš slėnio — deivės Guanjin skulptūrą, bet dar niekada niekas nebuvo prašęs jo išdrožti nuožmiosios deivės Tianluo, kuriai paklūsta žmonių likimai. Deivė atėjo pasiimti jo gyvybės. Kaipgi jis galėjo būti toks bukagalvis ir sutikti? Keikė save, kad taip nuseno, kad pasidarė toks godus. Jeigu tik žmonės mokėdavo pinigą, jis droždavo viską, ko tik šie užsigeisdavo. Žmonės šneka, kad jo drožiniai visai kaip gyvi, kiekvienas vos pažvelgęs gali pasakyti, kad tai — turtų dievas, tai — besijuokiantis arhatas, tai — vienuolis vegetaras, tai — dorasis teisėjas, tai — karštakraujis kalnų kūrėjas, tai — žirgų vadas ir nykštukas, o tai — deivė Guanjin. Jis niekada nematė deivės Guanjin, jis tik žino, kad ji padeda motinoms susilaukti sūnų. Kartą iš slėnio atkeliavo moteris nešina dviem atraižom raudonos medžiagos ir ryšulėliu smilkalų. Ji pasakojo girdėjusi, kad uola, prie kurios kalnų žmonės aukoja aukas savo protėviams, turinti nepaprastų galių, todėl atkeliavusi į kalnus melsti sūnaus. Sužinojusi, kad jis galįs išdrožti dievų skulptūrėles, toji paprašiusi išdrožti jai Guanjin ir praleidusi naktį jo namuose. Rytą anksti nubudusi ir labai apsidžiaugusi Guanjin, kurią šis per naktį išdrožęs. Tačiau drožti deivės Tianluo jam niekada neteko, kadangi to niekas nebuvo prašęs, o dar ir dėl to, kad jos nuožmi dvasia yra garbinama tik ant šamanų altorių. Jį vis dar krėtė drebulys ir mušė šaltas prakaitas: jis žinojo — deivė Tianluo jau įsitaisė jo kūne, lūkuriuodama, kada galės atimti jo gyvastį.

Jis užsikabaroja ant malkų rietuvės, kad pasiimtų buksmedžio pliauską, džiūstančią ant balkių. Šito medžio pluoštas labai geras, nesiraito ir neplyšta, jau keletą metų saugojo šią pliauską, nenorėdamas jos sunaudoti kažkam paprastam. Pasiekęs pliauską, jis staiga paslysta ir visa malkų rietuvė išsprūsta. Jį apima dar didesnė baimė, nors protas išlieka aiškus. Nešinas pliauska, jis nueina į pašiūrę ir prisėda ant gumbuotos klevo šaknies, ant kurios smulkina šieną. Kokiam nedideliam darbui jam tereikėdavo šiek tiek susikaupti, ir jis jau galėdavo pradėti. Drožlės imdavo raitytis aplink ašmenis, ir kai jis nupūsdavo jas, pasirodydavo veidas, sekdavosi labai lengvai. Tačiau deivės Tianluo jis niekada nedrožė, tad sėdi apdujęs, spausdamas prie savęs pliauską, drebėdamas ir tampomas mėšlungio. Galiausiai pastato pliauską, nueina į namus ir prisėda greta ugnies ant apskrito kelmo, nuo taukų bei dūmų pajuodusio ir blizgančio nuo sėdėjimo. Jis įsibaimina, kad jam jau paskutinioji, ir kaži, ar besulauksiąs metų galo. Lygiai dvidešimt septintą dvylikto mėnesio dieną, taip ir nesulaukęs penkioliktos pirmo mėnesio dienos, jis liaujasi kvėpavęs, sulaukti naujųjų jam nebebuvo leista.

Jis pridarė per daug blogo, sako ji.

Ar taip sako deivė Tianluo?

Taip, sako ji, jis nebuvo geraširdis senukas, jis nebuvo pareigingai savąjį gyvenimą nugyvenęs senukas.

Galbūt.

Širdyje jis žinojo, kiek blogo yra padaręs.

Ar jis suvedžiojo tą moterį, kuri atėjo melsti sūnaus?

Ta moteris buvo ganėtinai pasileidusi, ji pati to geidė.

Tada to galima neskaičiuoti kaip nusikaltimo?

Galima neskaičiuoti.

Tada jo nusikaltimas buvo...

Jis išprievartavo mergaitę nebylę.

Savo pašiūrėje?

Jis nebūtų drįsęs, tai nutiko, kai jis buvo išvykęs dirbti kitur.

Tokie keliaujantys dailidės dirba patys sau ir per metus užsidirba gana nemažai. Jiems nekyla sunkumų susirasti moterį nakčiai, kadangi aplink pilna ištvirkusių moteriškių, tik ir tykančių pinigo. Bet pasinaudoti mergaite nebyle jam nederėjo. Jis išprievartavo ją, pažaidė su ja ir numetė.

Ar deivei Tianluo atėjus pasiimti jo gyvybės, jis prisiminė aną mergaitę nebylę?

O taip. Ji iškilo prieš jo akis, ir jis niekaip nepajėgė atsikratyti jos vaizdo.

Ar tai vadinama atpildu?

Abejoji? Bet kuri moteris, kuria buvo prievarta pasinaudota, trokšta keršto! Jei ji lieka gyva ir jei sugeba susekti tą žmogų, ji išpjauna jam akis ir siaubingai jį prakeikia, išsikviečia demonus, kad šie nutemptų jį į aštuonioliktąjį pragaro ratą, kur šis būtų baisingai nukankintas! Bet toji mergaitė buvo nebylė, ji negalėjo kalbėti, o kai apsunko, ją išvijo iš namų ir jai teko kekšės ir elgetos, rodančios visiems savo pūvančias mėsas, dalia. Prieš tai ji buvo ganėtinai graži ir galėjo ištekėti už doro valstiečio, galėjo gyventi ramų vedybinį gyvenimą, turėti namus, saugančius nuo vėjo ir lietaus, duoti gyvybę sūnums bei dukterims ir būti palaidota karste.

Jis negalvojo apie visa tai, jis galvojo apie save.

Bet jos nepermaldaujamos akys stebeilijo tiesiai į jį.

Deivės Tianluo akys.

Mergaitės, kuri negalėjo kalbėti, akys.

Akys pilnos siaubo, kai jis ją prievartavo?

Keršijančios akys!

Maldaujančios akys.

Ji negalėjo maldauti, ji tik verkė, ašarom suliedama savo pačios plaukus.

Ji buvo apstulbus ir apkvaitus...

Ne, ji šaukė...

Bet niekas negalėjo suprasti jos ji-ji-ja-ja, visi tik juokėsi iš jos. Jis irgi juokėsi, įsimaišęs į minią.

Nieko sau.

Tuo metu jis nejautė baimės ir netgi didžiavosi savimi, jis netikėjo, kad bus kada nors susektas.

Jo likimas apsivertė!

Ji ateina, toji deivė Tianluo, jis pabaksnoja anglis, ir ji pasirodo žarijose ir dūmuose. Jo akys užmerktos, senučiukės ašaros teka skruostais žemyn.

Nepagražink jo!

Nuo dūmų kiekvienas galėtų apsiašaroti. Grubia, kaip išdžiūvus malka, ranka jis nusibraukia snarglį nuo lūpų ir nukrypuoja į pašiūrę. Paima buksmedžio pliauską bei kirvį ir, pritūpęs ant gumbuotos klevo šaknies, drožia, kol sutemsta. Tada parsineša pliauską į namus ir prisėda ant apvalaus kelmo prie ugnies. Suspaudžia ją tarp kojų ir čiupinėja sudiržusiais delnais — jis žino, kad tai paskutinis jo drožinys, ir baiminasi, kad nespės laiku jo pabaigti. Jis žino, kad būtinai turi spėti iki aušros, nes vos prašvitus, atvaizdas jo galvoje išnyks, o pirštai praras jautrumą. Jos akys, jos lūpos, jos viršutinė lūpa įsitempusi, kai purto galvą. Jos ausų speneliai minkšti ir putlūs, ji būtinai turi turėti didžiulius auskarus, jos kūnas stangrus, tačiau prinokęs ir elastingas, jos veidas glotnus ir grakštus, nosis tiesi, neužriesta, jo ranka tiksliai drožia kaklą standžiai apsivijusį vėrinį.

Anksti iš ryto eidami pro jo namus į parduotuvę Luofengpo miestelyje šio to naujamečiam stalui, kaimiečiai pašaukė jį, bet niekas neatsiliepė. Paradinės durys buvo atlapotos iki galo, o iš vidaus sklido keistas degėsių kvapas. Užėję vidun, jie rado jį parkritusį ant ugniakuro, mirusį. Vieni kalbėjo, kad jį ištikęs insultas, kiti — kad jis gyvas sudegęs. Ant jo šlaunies gulėjo išdrožta deivės Tianluo galva, kurią puošė paprasto medžio šakelių karūna, iš keturių karūnos skylučių kyšojo po vėžlio galvą, kuri priminė urve susigūžusį žvėrį, iškišusį lauk galvą. Jos akių vokai nusvirę taip, kad atrodė, lyg ji miegotų, grakštus nosies tiltas, sujungtas su elegantiškais antakių lankais, o tarp antakių palikta nežymi raukšlelė. Plonytės lūpos kietai sučiauptos, lyg reikštų panieką žmogiškajai būčiai, o vos įžiūrimos akutės spindėjo šaltu abejingumu. Jos antakiai, akys, nosis, lūpos, skruostai, apatinis žandikaulis ir netgi ilgas grakštus kaklas spinduliavo trapiu jaunutės mergaitės grožiu, ir tik ausų speneliai, nuo kurių sviro variniai auskarai, savo forma primenantys ietis, atrodė dideli, putlūs ir geidulingi. Vėrinys, taip gražiai krentantis ant krūtinės, buvo standžiai apvyniotas aplink ilgą kaklą. Vėliau deivė Tianluo buvo pašventinta Tianmenguanio šamano altoriuje.

30

Apie vadinamąją mirtinai nuodingą gyvatę čičun esu nuo mažens girdėjęs daugybę istorijų. Kaimo žmonės dažniausiai ją vadina „Penkių žingsnių drakonu“, nes tokios gyvatės įkąstas žmogus ar gyvulys krinta negyvas, nespėjęs žengti net penkių žingsnių, arba todėl, kad, pamatęs tokią gyvatę ir žengęs penkis žingsnius, greičiausiai neliks gyvas. Tai, matyt, kilo iš posakio: „Galingasis drakonas nepajėgia įveikti žemėje besirangančios gyvatės.“ Žmonės kalba, kad ji ne tokia, kaip kitos nuodingosios gyvatės. Netgi mirtinai nuodingą kobrą galima lengvai pastebėti — tą akimirką, kai ketina kirsti, ji išriečia galvą, ištempia kūną į viršų ir ima šnypšti, gąsdindama savo priešininką. Todėl tai pastebėjęs žmogus gali apsiginti, mesdamas į jos pusę bet ką, ką tuo metu laiko rankose, arba, jei rankose nieko neturi, gali nusiplėšti nuo galvos kepurę ar batą nuo kojos. Tuo metu, kai kobra puola į ją mestą daiktą, žmogus turi galimybę pasprukti. Tuo tarpu aštuonis ar net devynis kartus iš dešimties gyvatė čičun puola, dar prieš ją pastebint.

Ypač daug mitų ir legendų apie gyvatę čičun girdėjau Anhui provincijoje. Kalbama, kad ji turi savitą puolimo strategiją: savo teritorijoje tarp augalų ji supina tinklą, tankesnį už voratinklį, ir vos tik į jį atsitrenkia koks nors gyvūnas, gyvatė smogia tarsi žaibas. Taigi, visai nekeista, kad tose vietovėse, kur aptinkama gyvačių čičun, paplitę įvairiausi užkalbėjimai, kurie, sakoma, apsaugo, pašnibždomis juos sukalbėjus. Tačiau prašalaičiams jų kalniečiai neišduoda. Susiruošę į kalnus malkų, kalniečiai visada apsiriša kojas antblauzdžiais arba užsimauna storos drobės kojines. Miestiečiai, kurie į kalnus keliauja labai retai, pasakoja dar šiurpesnes istorijas. Jie įspėjo mane, kad susidūrus su gyvate čičun, net jei avėčiau odinius batus, ji sugebėtų kiaurai juos prakirsti; turėčiau pasiimti su savimi priešnuodžių, nors paprasti gyvačių priešnuodžiai gyvatės čičun neveikia.

Keliaudamas iš Tunči į Ančingą, stabteliu Šitai. Netoli autobusų stoties prie prekystalio su maistu susiduriu su valstiečiu, kuris neturi rankos. Jis sako, kad pats ją nusikirtęs, kai jam įgėlusi gyvatė čičun. Pasirodo, jis besąs vienas iš tų retų egzempliorių, sugebėjusių išgyventi po įkandimo. Ant galvos užsimaukšlinęs šiaudinę skrybėlę tokio pat stiliaus, kokios dėvimos prie oficialių drabužių, ir kurios siauri bryliai išpinti iš ypač minkštų šiaudelių. Tokias skrybėles dažniausiai dėvi valstiečiai, dirbantys prieplaukose, tokias skrybėles dėvintys dažniausiai yra daug gyvenime matę ir daug žinantys. Iš prekeivių po baltu medvilniniu tentu prie pat kelio užsisakau dubenį lakštinių sriubos. Valstietis sėdi priešais mane ir laiko lazdeles kairėje rankoje. Jo dešiniosios rankos strampas maskatuoja man prieš veidą ir valgyti darosi sunku. Pastebėjęs, kad jis linkęs pasišnekučiuoti, jį pakalbinu:

— Vyresnysis brolau, aš sumokėsiu už tavo lakštinių dubenį, gal gali man papasakoti, kaip susižeidei ranką?

Jis ima pasakoti apie tai, kas jam buvo nutikę. Sako, kad išsiruošė į kalnus ieškoti ei medžio.

— Ieškoti ko tokio?

— Ci medžio, jo suvalgius, galima apsisaugoti nuo pavydo. Mano žmona varo mane iš proto, jei kokia moteriškė su manim švelnesnė, maniškė tuoj ir daužo dubenis. Taigi, iškeliavau ieškoti ci medžio, kad iš jo išvirčiau jai sriubą.

— Ar tas ei medis naudojamas liaudies medicinoje?

— Ne, — jis sukikena, iš po šiaudinės skrybėlės matyti pravira burna, o joje švysčioja auksinis dantis, tik tada suprantu, kad mane mausto.

Jis pasakoja, kaip jie, keli seni bičiuliai, išėję kirsti medžių, kad galėtų apsirūpinti anglimis. Tais laikais nebuvę taip paprasta, kaip dabar, kai verslu užsiimti mados reikalas. Tuo tarpu tada, norėdami užsidirbti šiek tiek papildomų pajamų, kalniečiai dažniausiai užsiimdavo anglimis. Galėjai vogti medieną ir pelningai parduoti, tačiau mediena buvo akylai saugoma gamybos brigados žmonių ir, jei tave pagaudavo, pripaišydavo kriminalinį nusikaltimą. Jis tokių dalykų nedarydavo. Juk reikėjo žinoti kaip tas anglis paruošti. Jis pats mokėjo paruošti tik ąžuolą: jo anglys dega sidabrine liepsna, ir kai mediena sutrupa, ant jos atsiranda blizgantys ratilai. Jeigu sugebi tokių paruošti, tai krepšys blizgančių anglių kainuoja dvigubai. Leidžiu jam kalbėti, juk, šiaip ar taip, tokia sutarta kaina už dubenį lakštinių.

Jis pasakoja, kad paėmęs kirvį ir nuėjęs pirmyn, tuo tarpu jo draugai vis dar rūkę ir plepėję apačioje. Tik spėjęs pasilenki, jis staiga pajutęs šaltą drebulį kylant nuo padų aukštyn ir iškart supratęs, kad kažkas ne taip. Jis sako, kad vyrai — kaip šunys. Jeigu šuo užuodžia leopardą, jis staiga sustoja vietoje ir iš išgąsčio ima šnirpšti kaip kačiukas. Jis pasakoja, kad tuo metu jam pakirtę kojas: nesvarbu koks tvirtas vyras bebūtų, susidūręs su gyvate čičun, jis iškart supranta, jog jam galas. Kaip tik tada jis ją ir pastebėjęs susirangiusią ant uolos po kaži kokiu medžiu. Ji buvusi beveik visai pilka, susisukusi į kamuolį, kurio viduryje styrojusi galva. Greičiau, nei užtruktų tai pasakyti, jis smogęs į ją, bet jo ranka akimirksniu sustingusi ir veriantis mėšlungis perėjęs per visą kūną, tarsi būtų trenkusi elektra. Akyse aptemę, net saulė pasidariusi tamsi, tai buvęs klaikus jausmas. Vėjo, paukščių ir vabzdžių keliamas triukšmas išnykęs, rūškanas dangus visai sutemęs, o saulė ir medžiai apsitraukę šalta šviesa. Galbūt taip nutikę dėl to, kad jo smegenys vis dar dirbusios, gal kad jis greitai sureagavęs, gal jam tiesiog dar nebuvę lemta mirti, o gal tiesiog pasisekę, taigi jis stvėręs kirvį kaire ranka ir nusikirtęs sau dešiniąją. Tada ištiesęs nugarą viena iš čigongo pozų, atsiklaupęs ir kairės rankos nykščiu prispaudęs dešinės rankos arteriją aukščiau alkūnės. Jis pasakoja, kaip kraujas pliūptelėjęs ant akmenų ir ėmęs spirgėti, akimirksniu netekęs raudonumo ir virtęs blyškiai geltonomis putomis! Vėliau jo draugai parnešę ji atgal į kaimą. Kartu jie parnešę ir jo nukirstą ranką. Ji buvo patamsėjusi, nagai, oda ir mėsa įgavę juodą spalvą su violetiniais dryžiais. Tai, kas dar buvo likę iš jo rankos, irgi ėmę juoduoti, ir tik suleidus visus įmanomus gyvačių priešnuodžius, pavykę nuodus sustabdyti.

— Tu labai stiprios valios, — sakau.

Jis atsako, kad jei būtų buvęs lėtesnis arba jei žaizda būtų bent porą centimetrų aukščiau, jis būtų miręs.

— Prarasti ranką ar gyvybę — kas galėtų dėl to ginčytis? Netgi vabzdys maldininkas nusiplėštų savo sparną, kad išsaugotų save.

— Bet juk jis vabzdys, — sakai.

— Na ir kas, kad vabzdys? Žmonės juk nėra menkesni už vabzdžius. Varlės gali nusikąsti sau koją, kad ištrūktų iš spąstų, o žmogus juk tikrai turi daugiau proto už varles.

Jis numeta dešimties juanių banknotą ant stalo, nenori, kad aš mokėčiau už jo lakštinius. Jis sako, kad šiuo metu užsiima pirkimais ir pardavimais ir uždirba ne mažiau nei tokie išsilavinę žmonės, kaip aš.

Pakeliui vis klausinėju apie gyvatę čičun, kol pagaliau kelyje į Fandzingo kalną, kaimelio, kuris vadinasi kažkaip panašiai į Vensiao ar Šičangą, prekių sandėlyje saulės svilinamame kieme pastebiu džiūstančias gyvačių čičun išnaras. Jos atrodo visiškai taip, kaip jas apibūdino Tangų dinastijos intelektualas Liu Zongjuanis: „Juodas kūnas baltais raštais.“ Tai ypač vertinamas ir kinų medicinoje naudojamas vaistas, puikiai atpalaiduojantis raumenų įtampą, pagerinantis kraujo apytaką, padedantis atsikratyti reumato ir persišaldymo. Kainuoja didelius pinigus, todėl visada atsiranda drąsių vaikinų, rizikuojančių savo gyvybe.

Liu Zongjuanis manė, kad šis gyvis pavojingesnis už tigrą, ir tęsė pamąstymus, kad griežtos vyriausybės irgi kartais būna žiauresnės už tigrus. Jis buvo provincijos valdytojas, tuo tarpu aš tesu paprastas žmogus. Jis buvo intelektualas valdininkas ir visą savo gyvenimą pirmiau rūpinosi pasaulio reikalais, tuo tarpu aš blaškiausi po pasaulį, rūpindamasis tik savo paties gyvenimu.

Vien pamatyti apdorotą ir išdžiovintą šitos gyvatės išnarą negana, man rūpi išvysti ją gyvą, sužinoti, kaip ją atskirti, sužinoti, kaip nuo jos apsiginti.

Tik pasiekęs Fandzingo kalno, laikomo šių gyvačių karalyste, prieigas, pagaliau išvystu dvi iš jų. Jos buvo atimtos iš brakonierių ir laikomos metaliniame narve rezervato prižiūrėtojų stotyje. Pagaliau pasitaiko proga jas įdėmiau apžiūrėti.

Mokslinis jų pavadinimas — duobagalvės skydasnukės angys. Abi ilgesnės, nei dviejų metrų, apimtimi nestoresnės už riešą, o nedidelė dalis uodegos dar siauresnė, kūnas nenusakomos pilkšvai rudos spalvos su pilkšvai baltais trikampiniais raštais, todėl jos taip pat dar vadinamos šachmatinėmis gyvatėmis. Jos neatrodė pavojingos, susirangiusios kur ant uolos panėšėtų į gniužulą žemių. Bet įsižiūrėjus įdėmiau, grublėta, buka trikampė galva turėjo į viršų išriestą žvynuotą nosį ir porą smulkių, graudžių, blausių akučių. Jų juokingai godūs žvilgsniai priminė Septintos Eilės Sezamo Valdininką — juokdarį iš tradicinės kinų operos. Tačiau jos puola ir kerta ne akimis, tarp akių ir šnervių yra įpjova su unikaliu temperatūros jutikliu, jaučiančiu net infraraudonuosius spindulius ir galinčiu atskirti temperatūros pokytį iki vienos dvidešimtosios laipsnio trijų metrų spindulio atstumu. Jei pasirodo gyvūnas, kurio temperatūra šiltesnė už jų pačių, jos gali prišliaužti ir kirsti labai tiksliai. Visa tai sužinau iš rezervato gyvačių įkandimų tyrinėtojo, prieš pat išsiruošdamas į Ui kalnus.

Kaip tik šiame kelyje, kuriuo traukiu toliau, greta Juanio upės intako Čenio ištakų, vis dar neužterštoje Dzinio upėje — tobulai skaidrus vanduo. Galinga srovė nusineša besišlapinančius karves ganiusius berniukus, girdėti jų klyksmai, ir tik už kelių šimtų metrų juos pagaliau ištraukia į krantą, nors viskas girdėti, lyg būtų čia pat. Žemiau, palei krantą, maudosi nuoga mergaitė. Pamačiusi keliu pravažiuojančius dviračius, ji sustingsta, lyg būtų didysis baltasis garnys, nuseka žvilgsniu judindama tik kaklą. Plieskiant kaitriai vidurdienio saulei, spinduliai mirguliuoja vandens paviršiuje, ir visa tai neturi nieko bendra su gyvatėmis čičun.

31

Ji garsiai juokiasi, klausi, ko ji juokiasi, ir ji sako esanti laiminga, nors iš tikrųjų visiškai nesanti laiminga, tiesiog stengiasi apsimesti laiminga, ji nenorinti, kad kiti žinotų, jog ji nelaiminga.

Ji sako kartą ėjusi pagrindine gatve ir pamačiusi vyrą, besivejantį nuvažiuojantį troleibusą. Jis pusiau bėgo, pusiau strykčiojo ant vienos kojos pirštų galų ir iš visų jėgų šaukė. Pasirodo, jam išlipant, troleibuso durys privėrė jo batą. Greičiausiai tai buvo iš kažkur atvykęs valstietis. Nuo mažens mokytoja mokiusi, kad iš valstiečių negalima juoktis, kai ji paaugusi, jos motina ją perspėjusi, kad vyrų akivaizdoje negalima krizenti, tačiau ji niekaip negalėjusi liautis garsiai juoktis. Kai ji taip pratrukdavusi, žmonės imdavę į ją spoksoti, ir tik vėliau ji supratusi, kad jos juokas buvo suprantamas kaip kvietimas, vyrai, pilni nedorų ketinimų, galvodavo, kad ji flirtuoja. Vyrai į moteris visada žiūri kažkaip kitaip, net jei šios neduoda tam jokio pagrindo, jie vis tiek klaidingai viską interpretuoja.

Ji sako, kad jos pirmas kartas buvęs su vyru, kurio ji nemylėjusi. Kai jis įsiskverbė į ją, nežinojo, kad ji dar buvo nekalta, ir paklausė, ko ji verkianti. Ji atsakiusi, kad ne iš skausmo, kurio nebegalėjusi pakelti, bet dėl to, kad jai buvę gaila savęs. Jis pamėgino nušluostyti jos ašaras, bet jos nebuvę skirtos jam, ir ji jį atstūmusi. Ji užsisagsčiusi palaidinę ir bandžiusi prieš veidrodį susitvarkyti išsitaršiusius plaukus, jai nereikėję jo pagalbos, jis būtų viską tik dar labiau sugadinęs. Jis su ja pasismagino, silpnumo akimirką ja pasinaudojo.

Ji nesako, jog jis ją privertė jėga. Jis pakvietė ją į savo kambarį pietų, ji užėjusi, išgėrusi taurę vyno, pasijutusi truputį laiminga, bet ne iš tikrųjų laiminga, ir pradėjusi juoktis, visai kaip dabar.

Ji sako nekaltinanti vien jo. Tuo metu ji pati norėjusi to, kas būtų galėję nutikti, ir vienu atsikvėpimu išgėrusi pusę taurės. Ji pasijutusi lengvai apsvaigusi, ji neįsivaizdavusi, kad vynas gali būti toks stiprus. Ji supratusi, kad jos skruostai liepsnojo, ir ėmusi kvailai kikenti. Tada jis ją pabučiavo, parvertė ją ant lovos, ne, ji nesipriešinusi, ji supratusi tai, kai jis nutraukė sijoną.

Jis buvo jos dėstytojas, ji — jo studentė, taip neturėjo atsitikti. Ji girdėjusi žingsnius, nutolstančius ir priartėjančius koridoriuje anapus kambario sienos, žmonės nesiliovė šnekėti, žmonės visada aptarinėja tiek daug visiškai bereikšmių dalykų. Buvo pusiaudienis, ir žmonės grįždavo į savo bendrabučius, papietavę valgykloje, ji aiškiai juos girdėjusi. Šitoje aplinkoje ji jautusis lyg vagis, ji baisiai susigėdusi. Gyvulė, gyvulė, sakiusi ji sau mintyse.

Po to ji atidariusi kambario duris ir išėjusi atstatyta krūtine ir aukštai iškelta galva. Vos pasiekus laiptus, kažkas pašaukė ją vardu, ir ji pasakoja, kad tuo metu ją išmušęs karštis, tarsi jos sijonas būtų pasikėlęs, o po juo ji nebūtų nieko apsimovusi. Laimei, laiptinėje šviesos būta visai menkos. Pasirodo, ją šaukė jos grupiokė, kuri buvo ką tik įėjusi į koridorių ir norėjo, kad ji ją palydėtų pas tą patį dėstytoją užsirašyti į kito semestro kursus. Ji atsakiusi neva skubanti į kiną, neturinti laiko ir išbėgusi lauk. Bet vis dar atsimenanti tą akimirką, kai išgirdo savo vardą, ji sako, kad jos širdis vos neiššokusi iš krūtinės. Netgi tada, kai ji jam atsidavusi, jos širdis taip baisiai nesidaužiusi, kaip tą akimirką. Galiausiai ji atkeršijusi, atkeršijusi už visus tuos nerimo ir baimės metus, ji atsikeršijusi sau. Ji sako, kad tą dieną stadione akinamai spindėjusi saulė ir jos šviesoje pasigirdęs širdį veriantis klyksmas, tarsi skustuvo ašmenys rėžtų stiklą.

Tu klausi, kas ji.

Ji sako, kad ji yra ji, ir prapliumpa garsiai kvatotis.

Tu suglūmi ir išsigąsti.

Ji prašo, kad nebūtum toks. Ji sako, kad tiesiog pasakojanti tau istoriją, kurią sužinojusi iš savo draugės. Ji buvo medicinos koledžo studentė. Ji atėjo į operacinę pasisemti praktinių žinių. Taip jos tapusios draugėmis ir kalbėdavusios apie viską, kas užeidavę ant liežuvio.

Tu ja netiki.

Kodėl tu gali pasakoti istorijas, o ji negalinti?

Tu prašai, kad ji tęstų toliau.

Ji sako jau baigusi.

Tu sakai, kad jos istorija baigėsi per daug greitai.

Ji sako nemokanti pasakoti tokių paslaptingų istorijų kaip tu, ir, be to, tu papasakojai labai daug istorijų, o ji dar tik pradedanti.

Tai pasakok toliau, sakai.

Ji sako, kad jai nebeįdomu, ir ji daugiau nebenorinti pasakoti.

Kiek pagalvojęs, tu sakai, kad ji turi lapės sielą.

Geisti gali ne tik vyrai.

Žinoma, moterims tai lygiai taip pat būdinga, sakai.

Kodėl tai, ką gali daryti vyrai, negali daryti moterys? Tai juk įgimta kiekvienam žmogui.

Tu sakai, kad nė kiek nesmerki moterų, tu tik sakai, kad ji turinti lapės sielą.

Turėti lapės sielą — nėra nieko blogo.

Tu sakai, kad visai neketini jos kritikuoti, tu tiesiog kalbi.

Tai kalbėk.

Apie ką?

Jeigu nori kalbėti apie lapės sielą, tai kalbėk apie lapės sielą, sako ji.

Tu imi pasakoti, kad mirus vienam lapės sielos vyrui, nepraėjo pilnas septynetas...

Kas tas pilnas septynetas?

Anksčiau, mirus vyrui, moteris turėdavo prie jo kūno sėdėti septynis kartus po septynias — keturiasdešimt devynias dienas.

Ar septyni yra bloga lemiantis skaičius?

Septyni yra dvasioms ir šmėkloms palankus skaičius.

Nepasakok apie šmėklas.

Tada papasakosiu apie tą, kuris nemirė. Dar nespėjusi nusirišti baltų gedulo juostelių, ji jau atrodė kaip paleistuvė iš Pavasario Džiaugsmų Namų, esančių Uidženyje, visada parimusi ant vartų, rankomis išraitydavo viliojančią pozą ir apsimesdavo, kad nežiūri, tuo dar labiau gundydama vyrus.

Ji sako — tu nori sumenkinti moteris.

Ne, sakai, moterys irgi negalėjo to pakęsti ir greitai praeidavo pro šalį. Vienintelė vaidingoji Sunio Ketvirtojo žmona nusispjovė jai į veidą.

Bet kai vyrai ėjo pro šalį, argi jie visi, kaip vienas, nežiūrėjo godžiai į ją?

Neįmanoma buvo nežiūrėti. Visi alkanais žvilgsniais smaigstė ją per petį, net ir Kuprius. Jų buvo daugiau nei penkiasdešimt, ir visų galvos buvo pasuktos į tą pačią pusę. Tik dabar nesijuok.

O kas juokiasi?

Jos kaimynystėje gyveno Senio Lu žmona, kuri kaip tik po pietų sėdėjo tarpdury, adydama batų padus, ir, visa tai matydama, šūktelėjo: „Kupriau, įmaknojai į šuns šūdą!“ Kuprius baisiausiai susigėdo. Tokiomis karštomis dienomis, kai visi kaimiečiai sėdi gatvelėse, valgydami pavakarius, ji vis matydavo ją, einant nešiną dviem tuščiais kibirais, pamautais ant naščių, ir prie kiekvienų durų kraipančią savo užpakalį. Maozi motina bakstelėjo savo vyrą lazdelėm ir sulaukė už tai nakčia tokios pylos, kad net kaukė iš skausmo. Šitai pernelyg seksualiai lapės sielai visos kaimo moterys, turinčios vyrus, norėjo nuplėšti ausis. Jei tik Maozi motina būtų galėjusi, būtų nuplėšusi jai drabužius, stvėrusi ją už plaukų ir sukišusi jos veidą į naktipuodį.

Tai šlykštu, sako ji.

Bet būtent taip ir buvo, sakai. Visų pirma Senio Lu žmona išsiaiškino, kad Džu Vyresnysis, kaimiečių pramintas Bukagalviu ir nesugebantis susirasti sau žmonos, nuolat lankėsi jos melionų pašiūrėje. Jis sakė, kad padėdavo jai laistyti trąšas. Tai vietai tikrai reikėjo trąšų. Jeigu nebūtų viskas užgriuvę ant Sunio Ketvirtojo žmonos galvos, įvykiai nebūtų taip tragiškai susiklostę. Prieš patekant saulei, Šunis Ketvirtasis pasakė, kad kelsis anksčiau ir eis į kalnus kirsti malkų. Užsimetęs ant peties nusmailintą naščių lazdą, jis apsuko ratą aplink kaimą ir akimirksniu peršoko tos moters kiemo sieną. Sunio Ketvirtojo žmona įtarė, kas vyksta, ir nelaukdama, kol jos vyras išeis, ėmė baladoti su lazda į vartus. Moteris atidarė duris, tarsi niekur nieko vis dar sagstydamasi palaidinės sagas ties juosmeniu. Sunio Ketvirtojo žmona neketino jos taip lengvai paleisti. Greičiau nei truktų tai ištarti, ji puolė ant tos moters ir jiedvi ėmė muštis, verkdamos ir šaukdamos, kol galiausiai visi susikėlė. Visos moterys palaikė Sunio Ketvirtojo žmoną, tuo tarpu vyrai stebėjo muštynes tylėdami. Moters rūbai buvo suplėšyti į skutelius, o veidas sudraskytas. Vėliau Sunio Ketvirtojo žmona kalbėjo, tyčia norėjusi subjauroti tos moters išvaizdą. Moteris raudojo, užsidengusi veidą rankomis ir raitydamasi iš skausmo. Žinoma, tai buvo akivaizdus amoralaus elgesio pavyzdys, bet, šiaip ar taip, tai buvo bobų reikalas, todėl Didysis Šeštasis Dėdė ir kaimo galva — abu atsistojo toje pačioje pusėje ir tik reikšmingai kosčiojo. Kaip sakoma, ištekėjusios moters širdis yra pati nuodingiausia. Moterys nusprendė ją nubausti, viską aptarė, ir kai ji ėjo kalnų takeliu parsinešti malkų, kelios stipresnės moteriškės ją apsupo, nuplėšė nuo jos drabužius, surišo ir pakabino ant naščių lazdos. Ji vis šaukėsi pagalbos, bet net ir tos, kurios su ja sutarė ir išgirdusios atbėgo į pagalbą, vien pamačiusios įsiutusias ir kam nors nulupti odą tetrokštančias moteris, pabūgo net arčiau prieiti. Tos nunešė ją į kalnus, Persikų Žiedų Lygumą. Kadangi kažkada iš šitos Persikų Žiedų Lygumos kilo daug pasileidusių moterų, tai šita vieta buvo paversta raupsuotųjų kaimu. Jos numetė ją kartu su visa lazda ant kelio, spjaudė, trypė ją, iškeikė ir paliko.

O tada?

O tada prapliupo lyti, ir lijo kelias dienas ir kelias naktis be atvangos. Apie vidurdienį žmonės matė ją grįžtančią į kaimą. Ji mūvėjo sulopytom kelnėm, o jos nuoga viršutinė kūno dalis buvo pridengta šiurkščia ašutine, jos lūpos buvo sumuštos ir netekusios spalvos. Ją pamatę, prieangyje žaidę vaikai bėgo nuo jos šalin, ir vienos po kitų užsidarinėjo namų durys. Po kelių dienų ji vėl pasirodė, atrodė atsigavusi ir netgi dar patrauklesnė — jos lūpos buvo švelniai raudonos, o skruostai rausvi tarsi persikai. Bet vaikštinėti po kaimą ji daugiau nebedrįso ir eidavo tik iki upelio parsinešti vandens bei išsiskalbti drabužių anksti ryte, dar neišbrėškus arba jau užslinkus sutemoms, visada paskubomis, nuleidusi galvą ir palei pat sieną. Vaikai, vos ją pamatę, iš tolo pradėdavo šaukti „Raupsuotoji, raupsuotoji, tavo nosis nupus, o po to ir burna!“, o tada išsilakstydavo. Galiausiai žmonės ją užmiršo. Kiekviena šeima buvo užsiėmusi derliaus nuėmimu, kūlimu, po to — arimu, sėja, sodinimu. Kai pagaliau baigėsi intensyvus ankstyvojo derliaus nuėmimo ir vėlyvojo sodinimo metas, žmonės pastebėjo, kad moters laukuose niekas nebuvo padaryta, o ir jos pačios jau ganėtinai seniai niekas nebematė. Žmonės nusprendė, kad reikia kažką pasiųsti pažiūrėti, bet niekas nenorėjo ten eiti. Galiausiai buvo liepta eiti Senio Lu žmonai. Grįžusi ji pasakė: „Atrodo, šita paleistuvė susilaukė atpildo, jos veidas nusėtas žaizdomis, ne dyvai, kodėl ji nedrįsta išeiti iš namų!“ Girdint šiuos žodžius, visai moteriškajai giminei palengvėjo ant širdies, nes daugiau nebereikėjo nerimauti dėl savo vyrų.

O tada?

O tada buvo laikas nuimti vėlyvąjį derlių. Vos buvo nupjautas paskutinis laukas, užėjo šalna. Kaimo žmonės ėmė ruoštis Naujiesiems metams ir šveisti girnas ryžiams malti. Maozi motina pastebėjo žaizdas ant savo vyro nugaros, kai šis malė, bet nedrįso niekam apie tai prasitarti, išskyrus vyro jaunėlei seseriai. Tepraėjo viena diena, kai ši pabudusi ryte pastebėjo atsivėrusias žaizdas ant savo vyro krūtinės. Užteko tik prasitarti, viena persakė kitai, ir paslapties nebebuvo įmanoma išlaikyti, ypač turint omeny, kad Sunio Ketvirtojo žaizdos dabar jau persimetė ir į kojas. Dėl to, aišku, Naujieji buvo labai liūdni. Kiekvienuose namuose moterys buvo baisiai susirūpinę, o moterų vyrai vaikščiojo apsivynioję arba galvas, arba veidus. Šiaip ar taip, buvo žiema, todėl tai nelabai krito į akis. Tada vėl atėjo metas pavasariniam arimui, ir buvo jau visai nebepatogu dirbti, apsimuturiavus galvas ir veidus. Vyrai per daug neišgyveno, kaip ten kuris atrodo, nes, jei vieniems luposi oda, tai kitiems krito plaukai arba pūliavo žaizdos. Net Didysis Šeštasis Dėdė aptiko žaizdelę ant nosies galo. Taip nutiko su visais, todėl niekas nieko negalėjo niekuo apkaltinti ir tiesiog pureno dirvą. Kai pagaliau visos sėklos buvo subertos ir žmonėms atsirado šiek tiek laisvo laiko, jie prisiminė paleistuvę, ir jiems pasidarė smalsu, ar ji vis dar gyva. Tačiau buvo kalbama, kad tam, kuris atsisės ant kėdės, ant kurios prieš tai sėdėjo paleistuvė, ant užpakalio išdygs šunvotės, taigi niekas nedrįso net prie jos durų prisiartinti.

Tie vyrai to nusipelnė, sako ji.

Vis dėlto, pirmoji ravėti laukų su skarele ant veido išsiruošė Sunio Ketvirtojo žmona. Seniai kalbėjo: „Už nusikaltimą reikia atsakyti šiame pasaulyje.“ Tačiau kaip? Tai neaplenkė net Senio Lu žmonos — ją užpuolė mastitas ir jos krūtys visai nupuvo. Šitokio likimo išvengti galėjo tik netekėjusios merginos ir vaikai, kurie buvo išvežti į kitą kaimą.

Baigei pasakoti? Paklausė ji.

Baigiau.

Ji sako, kad jai ši istorija šlykšti.

Nes tai vyriška istorija.

Bet argi istorijoje nebuvo ir vyrų, ir moterų?

Žinoma, sakai, esama vyriškų istorijų, kurias vyrai pasakoja moterims, ir vyriškų istorijų, kurių moterys mėgsta klausytis. Klausi, kurią iš šių ji norėtų išgirsti?

Ji sako, kad kuo toliau, tuo tavo istorijos baisesnės ir žiauresnės.

Tu sakai, kad toks jau tas vyrų pasaulis.

O koks gi tada tas moterų pasaulis?

Tik moterys ir žino, koks tas moterų pasaulis.

Vadinasi, ryšys neįmanomas?

Yra dvi skirtingos perspektyvos.

Bet juk meilė gali būti tas ryšys.

Tu klausi, ar ji tikinti meile.

Jeigu aš netikėčiau meile, kam tada jos ieškočiau? Į klausimą klausimu atsako ji.

Tai todėl, kad tu vis dar nori ja tikėti.

Jeigu būtų tik aistra, bet nebūtų meilės, kokią prasmę turėtų žmogaus gyvenimas?

Tu sakai, kad tai moteriška filosofija.

Liaukis sakęs „moteris, moteriška“, moteris — irgi žmogus.

Visus mus iš molio nulipdė Niuva61.

Ar toks tavo požiūris į moteris?

Tu sakai, kad tai tik tavo teiginys.

Teiginys irgi yra požiūris.

Tu sakai, kad nebenori ginčytis.

32

Sakai, kad tavo istorijos jau išsibaigė, kad visos jos vienodos, kad vulgarios, kad primena gyvatės čičun nuodus. Jau mieliau pasiklausytum moteriškų istorijų, arba istorijų, kurias moterys pasakoja vyrams.

Ji sako nesugebanti pasakoti istorijų, kitaip nei tu, kuris gali jas tiesiog čia pat išgalvoti. Ji geidžianti tiesos, absoliučiai atviros tiesos.

Moteriškos tiesos.

Kodėl būtinai moteriškos tiesos?

Todėl, kad vyriška tiesa neatitinka moteriškos tiesos.

Tu kuo toliau, tuo daraisi keistesnis.

Kodėl?

Todėl, kad jau turi mane, o kai turi — nebevertini, tai jums, vyrams, labai būdinga.

Bet juk tu pripažįsti, kad šalia vyriško pasaulio egzistuoja ir moteriškas pasaulis?

Nebekalbėk man daugiau apie moteris.

Tai apie ką kalbėti?

Kalbėk apie savo vaikystę, kalbėk apie save. Ji nenorinti klausytis tavo istorijų, ji norinti sužinoti apie tavo praeitį, vaikystę, tavo motiną, tavo senelį, tavo pačias pirmąsias minutes, tavo prisiminimus nuo pat lopšio, ji norinti sužinoti viską iš eilės, net pačius slapčiausius tavo jausmus. Tu sakai, kad jau pamiršai. Ji sako norinti padėti tau prisiminti, ji norinti padėti tau prisiminti pamirštus žmones ir įvykius, ji norinti kartu klaidžioti po tavo prisiminimus, nuklysti giliai giliai iki pačios tavo sielos, patirti kartu tą gyvenimą, kurį tu jau patyrei.

Tu sakai, kad ji nori turėti tavo sielą. Taip, sako ji, ne tik tavo kūną, nes norėdama turėti tave, ji privalanti turėti visą tave. Ji norinti klausytis tavo balso, kai klaidžios po tavo prisiminimus, ji norinti įsivaizduoti juos kartu su tavimi, susirangyti tolimiausiame tavo sielos kamputyje ir kartu su tavimi žongliruoti tavo prisiminimais, ji sako norinti irgi tapti tavo siela.

Štai tikroji suvedžiotoja, sakai. Taip, sako, ji norinti virsti tavo nervų galiukais, ji norinti, kad liestum jos pirštais, matytum jos akimis, kartu su ja įsivaizduotum, kartu su ja įkoptum į Lingšanį, o nuo Lingšanio viršūnės ji norinti pažvelgti žemyn į visą tavo sielą, netgi į tas paslaptis, kurių tu gėdijiesi ir slepi tamsiausiam šešėly. Ji negailestingai tęsia, kad netgi tavo juodžiausi poelgiai neturėtų būti nuslėpti, ji norinti matyti viską kaip įmanoma aiškiau...

Klausi, ar ji nori, kad tu išpažintum jai savo nuodėmes? Oi, nesureikšmink visko taip smarkiai. Juk dar lieka ir tavo paties valia, pavyzdžiui, meilės galia, sako ji, ar ne?

Tu sakai, kad jai neįmanoma pasipriešinti, ir klausi, nuo kur ji nori, kad tu pradėtum. Ji sako, kad pradėtum nuo kur tik nori, tėra vienintelė sąlyga — tu turi kalbėti apie save.

Pasakoji, kad vaikystėje nuėjei pas būrėją, tik nebepameni, kas tave pas jį nuvedė — mama ar močiutė.

Nesvarbu, sako ji.

Tu labai aiškiai prisimeni, kad tas būrėjas turėjo baisiai ilgus nagus ir sudarinėjo tavo horoskopą, stumdydamas mažytes žalvarines šachmatų figūrėles po aštuonių trigramų lentelę ir sukiodamas kompasą. Klausi, ar ji yra girdėjusi apie senovinę mokyklą, kuri gali išpranašauti žmogaus gyvenimą, mirtį ir ateitį iš Zivei žvaigždyno? Pasakoji, kad, pastumdamas žalvarinę figūrėlę, jis garsiai spragteldavo nagais, buvo baisu, o jis monotoniškai niūniavo užkalbėjimus: „ba ba ka ka, ka ka ba ba, šitas vaikas gyvenime turės daug bėdos su demonais, jo tėvai iš praeito gyvenimo nori jį susigrąžinti, todėl jam bus sunku išgyventi, praeitame gyvenime jis turi per daug įsiskolinimų.“ Tavo mama, o gal tavo močiutė paklausė, ar esama kokio būdo šitą pražūtį išsklaidyti? Jis atsakė, kad šitas vaikas turi pakeisti savo išvaizdą, kad, kai įsižeidusios dvasios išsikvies jo sielą, jo nebeatpažintų. Labai aiškiai prisimeni, kaip tavo močiutė, nutaikiusi progą, kai šalia nebuvo tavo mamos, tau vėrė auskarą. Ausies spenelį ji įtrynė žalia sojos pupele ir žiupsneliu druskos, sakydama, kad neskaudės, tačiau, jai dar betrinant, ausies spenelis ištino ir ėmė vis labiau ir labiau skaudėti. Vis dėlto, kai ji jau pasiėmė adatą ir ketino durti, grįžo mama ir kilo didelis triukšmas. Ji ilgai bambėjo, tačiau šitos idėjos buvo priversta atsisakyti, tuo tarpu tu dėl ausies vėrimo dar nebuvai tvirtai apsisprendęs.

Klausi, ką dar ji norėtų išgirsti? Sakai, kad negalima būtų teigti, jog tavo vaikystėje nebūta laimingų akimirkų. Kartą tu plaukiojai prausimosi kubilu po vandeniu užlietas gatveles, irdamasis senelio lazda. Taip pat prisimeni, kaip vienais metais, per Duanvu šventę, mama ištepliojo tavo ausis kažkokia oranžine arseniko rūda, sumaišyta su spiritu, ir ant kaktos užrašė hieroglifą „karalius“, sakydama, kad tai apsaugos nuo vasarą plintančių šunvočių ir opų. Tau tai atrodė šlykštu, ir jai nespėjus užbaigti hieroglifo, tu išsprūdai ir pabėgai. Dabar ji mirusi, seniai mirusi.

Ji sako, jog jos mama irgi mirusi, ji mirė nuo ligos Gegužės septintosios kadrų mokykloje. Važiuodama į kaimą, ji jau sirgo. Tuo metu visas miestas buvo karinėje parengtyje, žmonės evakuojami. Buvo kalbama, kad ketina pulti ilgaplaukiai rusai. Taip, sako ji, jai yra tekę būti pabėgėle. Traukinių stoties perone stovėjo išsirikiavusi sargyba, ne tik kareiviai su raudonais skiriamaisiais ženkleliais ant apykaklių, bet ir milicininkai civiliai, apvilkti tokiomis pat uniformomis su raudonais raiščiais ant rankų. Grupė nusikaltėlių, kurie turėjo būti perauklėti darbo ūkiuose, marširavo po platformą, apsupti kareivių palydos. Jie vilkėjo skarmalais ir priminė būrelį elgetų. Pagyvenę vyrai ir moterys, kiekvienas ant kupros prisirišęs po ritinį patalynės, nešini emaliuotais puodeliais ir ryžių dubenėliais, garsiai visi kartu dainavo: „Sąžiningai, galvas nuleidę, savo nusikaltimus mes pripažįstam. Tas, kas priešinsis Reformai, mirtį prisišauks.“ Ji pasakoja, kad jai tuo metu buvę vos aštuoneri, ir ji ėmusi verkti bei kvailai užsispyrusi nelipti į traukinį. Ji gulėjusi ant žemės ir klykusi: noriu namo. Jos motina mėginusi ją įkalbėti, sakydama, kad kaime yra daug smagiau, nei drėgnoje oro pavojaus slėptuvėje, ir jeigu ji toliau raitysis, jos nugara perlūšianti pusiau. Į kaimą važiuoti buvę iš tikrųjų geriau, oras buvęs šviežesnis ir motinai nebereikėję daugiau prašyti, kad ji kasnakt padaužytų jai nugarą. Kadrų mokykloje su motina ji būdavusi kasdien. Kai suaugusieji mokėsi Pirmininko Mao posakius ir gausybę laikraščių vedamųjų, ji sėdėdavusi motinai ant kelių, o kai šie eidavę dirbti laukų, ji eidavusi drauge ir žaisdavusi kur nors netoliese, kai jie nuiminėdavę derlių, ji netgi padėdavusi rinkti ryžių varpas. Jiems patikdavę ją juokinti, ir tai buvęs laimingiausias laikas jos gyvenime. Tiesą sakant, jai visai patikusi Kadrų mokykla, išskyrus tas muštynes, kai buvęs iškritikuotas dėdė Liangas. Jie nuvertę jį nuo taburetės, ant kurios jis stovėjęs, ir šis išsikūlęs priekinius dantis, o iš burnos ėmęs žliaugti kraujas. Aplink Kadrų mokyklą augę galybė arbūzų, visi jų prisipirkdavę ir kaskart valgydami kviesdavęsi ją. Gyvenime jai daugiau niekada nėra tekę šitaip prisivalgyti arbūzų.

Tu sakai, kad prisimeni Naujųjų metų vakarėlį tais metais, kai baigei vidurinę mokyklą. Tada tu pirmą kartą šokai su mergaite ir vis lipai jai ant kojos. Tau buvo baisiai nepatogu, bet ji sakė, kad nieko tokio. Tą naktį lengvai snyguriavo ir snaigės tirpo tau ant veido. Vakarėliui pasibaigus, tu bėgai visą kelią iki namų, norėdamas pasivyti tą mergaitę, su kuria šokai...

Nepasakok apie kitas moteris!

Tu pasakoji apie senąją katę, kuri buvo tokia tingi, jog nesiteikdavo net pelės pagauti.

Nepasakok apie senas kates.

Tai apie ką papasakoti?

Papasakok, ar matei ją, tą mergaitę?

Kokią mergaitę?

Tą, kuri nuskendo.

Tą studentę, kuri buvo išsiųsta į kaimą? Tą, kuri nusiskandino įšokusi į upę?

Ne.

Tai apie kurią tada?

Apie tą, kurią jūs išviliojot nakčia pasimaudyti upėje, o tada ją išprievartavot!

Tu sakai, kad tada nėjai.

Ji sako, kad tu turėjai eiti.

Tu sakai, kad galėtum prisiekti!

Bet tu lietei ją.

Kada?

Po tiltu tamsoje tu irgi ją lietei, jūs, berniukai, visi tokie nedori. Tu sakai, kad tada dar buvai per mažas, tu neišdrįsai.

Ji sako, kad tu tikrai į ją žiūrėjai.

Žinoma, žiūrėjai, ji nebuvo tik daili, ji buvo labai graži.

Ji sako, kad tu ne šiaip sau žiūrėjai, tu žiūrėjai į jos kūną.

Tu sakai, kad tik norėjai pažiūrėti.

Netiesa, tu į ją žiūrėjai.

Tu sakai: tai neįmanoma.

Žinoma, kad įmanoma! Tu krėsdavai visokias niekšybes, tu dažnai užeidavai į namus.

Nori pasakyti — į jos namus?

Į jos kambarį! Tu privertei ją pasikelti marškinėlius.

Kokiu būdu?

Ji stovėjo prie sienos.

Tu sakai, kad ji pati juos pasikėlė.

Šitaip? Klausia ji.

Šiek tiek aukščiau, sakai.

Nejaugi po jais ji nieko nedėvėjo? Netgi liemenėlės?

Jos krūtinė dar tik buvo pradėjusi bręsti, jos krūtys jau kyšojo, bet speneliai vis dar buvo susiraukšlėję.

Liaukis apie tai kalbėjęs!

Tu sakai, kad tai ji norinti, jog tu kalbėtum.

Ji sako nenorinti, kad tu apie tai kalbėtum, ji sako nenorinti to klausytis.

Tai apie ką kalbėti?

Tiesiog kalbėk apie bet ką, tik nekalbėk apie moteris.

Klausi jos, kodėl.

Ji sako, kad mylėdamasis tu nesi su ja.

Nesąmonė! Tu sakai, kad ji tai išsigalvoja.

Ji sako nenorinti girdėti, nieko nebenorinti žinoti.

Atsiprašau, pertrauki ją.

Nebekalbėk daugiau apie nieką.

Tada, sakai, klausysiesi jos.

Ji sako, kad tu nuo pat pradžių nesiklausai, ką ji sako.

Tu klausi, ar Kadrų mokykloje ji visą laiką tik ir valgė arbūzus? Tu toks nuoboda, sako ji.

Tu maldauji, kad ji tęstų pasakojimą toliau, ir žadi daugiau nebepertraukinėti.

Ji sako, kad daugiau nebeturinti, ko pasakyti.

33

Iš Dziangkou miestelio plaukiant Taipingo upe aukštyn, pro Dzindziango šaltinį, kalnų išsidėstymas abiejuose krantuose darosi vis keistesnis. Praplaukus aptvertą Panči gyvenvietę, kurioje susimaišę drauge gyvena miao, tudzia ir han tautelės, patenkama į gamtos rezervatą. Čia tankiai miškais apžėlę kalnai susiglaudžia, upė irgi susiaurėja ir ima gilėti. Rezervato prižiūrėtojo stotis — dviaukštis plytinis pastatas, įsitaisęs Heivanio upės vingyje. Pats prižiūrėtojas — aukštas, tamsus, lieknas pusamžis vyras trumpai kirptais plaukais ir lieso, tamsaus veido, apžėlusio barzda. Tai jis iš brakonierių atėmė tas dvi mano matytas čičun gyvates. Jis sako, kad gyvatės čičun labai dažnai sutinkamos tarp laukinių kanapių abiejuose upės krantuose.

— Tai gyvačių čičun karalystė, — sako jis.

Mąstau, kad tik dėl čičun gyvačių šis gabalėlis pirmykščio subtropinio miško ir amžinai žaliuojančių plačialapių pomiškio augalų ir buvo išsaugotas.

Iš pradžių jį buvo paėmę į armiją, vėliau jis tapo kadriniu darbuotoju, teko daug keliauti, bet sako, kad dabar niekur nebenorėtų išvykti. Ne taip seniai jis atsisakė užimti Visuomeninio saugumo departamento poskyrio viršininko ir Rezervato botanikos skyriaus ūkio dalies direktoriaus postus, nes jam geriau vienam prižiūrėti kalną, kuris jį pavergė.

Jis pasakoja, kad dar prieš penkis metus į kaimą ateidavo tigrai ir pjaudavo galvijus, bet šiandien niekam net menkiausių pėdsakų nebepasitaiko aptikti. Pernai, kai valstiečiai užmušė leopardą, jis konfiskavo jo kūną ir išsiuntė į rezervato administracijos skyrių mieste. Griaučiai iš pradžių buvo išmirkyti arsenike, ir tik po to iš jų padarytas pavyzdys bei užrakintas ekspozicinėje salėje, tačiau jį vis tiek pavogė. Kažkas užsliuogė lietaus vamzdžiu ir įsibrovė pro langą. Jeigu arseniko prisigėrę kaulai buvo palaikyti tigro kaulais, parduoti, ir kažkas išmirkė juos spirite bei jį išgėrė, tai ilgaamžiškumas jam buvo garantuotas greitai ir su visam.

Jis sako, kad nėra aršus ekologijos agitatorius ir nesiima organizuoti tyrimų, jis tiesiog prižiūri kalnus. Kai buvo pastatyta šita stotis, jis nusprendė pasilikti. Antrame aukšte yra keletas kambarių, taigi jis gali priimti specialistus ir mokslininkus, taip prisidėdamas prie jų tyrinėjimų ir įvairių rūšių pavyzdžių rinkimo.

— Nejaugi ištisus metus būdamas pats sau vienas kalnuose nepasijuntate vienišas? — klausiu, matydamas, kad jis neturi nei šeimos, nei vaikų.

— Moteris yra labai sunkus reikalas.

Čia jis pradeda pasakoti apie tuos laikus, kada dar buvo kareivis. Kultūrinės Revoliucijos metais moterys taip pat prisidėjo prie bendros sumaišties. Buvo tokia civilinės milicijos apmokyta devyniolikmetė, provincijoje pagarsėjusi kaip viena geriausių šaulių. Per ginkluotą susirėmimą ji kartu su būriu pasitraukė į kalnus ir penkiais šūviais iš eilės nudėjo penkis kareivius iš juos apsupusios kuopos. Kuopos vadas baisiausiai įsiuto ir įsakė paimti ją gyvą. Kai jai pasibaigė šoviniai, jie ją sugavo, išrengė, ir vienas iš kareivių suvarė iš automato visą apkabą jai į vaginą. Jam teko šiek tiek padirbėti personalo skyriuje nedidukėje kasykloje. Kai vyrai susimušdavo dėl moters, peiliai nusidažydavo krauju, ir tai tik viršūnėlės visų tų kasdieninių komplikacijų, kurias sukelia moterys. Jis taip pat kažkada turėjo žmoną, bet jie išsiskyrė, ir jis daugiau nebeketina vesti.

— Tu gali čia pasilikti ir rašyti savo knygą, gerai turėti su kuo išgerti. Valgydamas aš visada išgeriu, nedaug, bet truputį — visada.

Priešais namą per rąstą, permestą per upės linkį, eina kaimietis, nešinas nedidelių žuvyčių vėriniu. Stoties prižiūrėtojas šūkteli jam pavymui, sakydamas, kad turi svečių, ir liepdamas nešti jas čionai.

— Aš tau pagaminsiu žuvies su sezamu ir čili pipirais, labai tiks prie vyno.

Užsinorėjęs šviežios žuvies, jis gali paprašyti kaimiečių, kad parneštų jam iš turgaus. O gyvenvietėje, dvidešimt li nuo čia, neseniai įsisteigė nedidukė krautuvėlė, kurioje galima įsigyti alkoholio ir cigarečių. Be to, jis nuolat gauna sojų varškės, nes kaimiečiai ją gamindami visada dalį atiduoda jam. Dar jis laiko keletą vištų, taigi vištiena ir kiaušiniai taip pat ne problema.

Popiet tamsžalio kalno papėdėje jis ir aš geriame vyną ir vaišinamės žuvimi su sezamais bei čili pipirais ir garuose virta pasūdyta mėsa.

— Štai kur tikrasis nemirtingųjų gyvenimas, — sakau.

— Mirtingųjų ar nemirtingųjų — nežinau, tačiau čia tikrai ramu ir nekankina jokie rūpesčiai. Mano darbas paprastas: į kalnus veda vienas vienintelis takas, ir jis visada man prieš akis, man belieka tik atlikti savo pareigą ir prižiūrėti šitą kalną.

Keliaudamas iš miesto, girdėjau kalbant, kad jo kalnas geriausiai prižiūrimas visame Heivanio upės regione. Man regis, tam pasitarnavo jo filosofija, išvadavusi jį nuo garbės ir turtų siekimo. O, jo nuomone, taip yra dėl jo puikių santykių su vietiniais kaimiečiais. Naujųjų metų rytą senas kaimietis visada dovanų atneša jam krepšį džiovintų šaknų.

— Jeigu išeisi į kalnus, kramtydamas gabalėlį tos šaknies, visos gyvatės tavęs šalinsis. — Tai sakydamas jis atsistoja ir iš kambario atsineša šiaudinį krepšį, iš kurio ištraukia rudą šaknį ir paduoda man. Klausiu, koks tai augalas, bet jis sako, kad nežino ir niekada neklausia. Tai paslaptingas kalniečių vaistas, jie perduoda tai iš kartos į kartą ir turi savas taisykles.

Jis sako, kad kelionė iki Auksinės viršūnės ir atgal užtruks tris dienas. Reikia pasiimti ryžių, aliejaus, druskos, o taip pat sojų varškės, žalių daržovių ir kiaušinių. Kalnuose užėjus nakčiai, galima apsistoti urve — ten visada yra vata kimštų patalų, kuriuos anksčiau naudojo mokslininkai-tyrinėtojai, tai apsaugos nuo šalčio. Kalnuose didelis vėjas ir labai šalta. Jis sako, kad nueis į kaimą pasidairyti ir jei ras žmogų, aš galėsiu išeiti dar šiandien. Jis mosteli galva į rąstą, permestą per upę ir naudojamą vietoj tilto.

Vėliau išeinu pasidairyti po upės vingį. Ties sekluma upės srovė greita ir žaižaruoja saulėje tarsi krištolas, bet tose vietose, kur krenta šešėliai, ji atrodo ganėtinai grėsmingai. Pakrantėse tiršti miškų sąžalynai tokie tankūs, kad atrodo visai juodi: juose tvyro kažkokia tamsi bauginanti drėgmė ir ten tikriausiai knibždėte knibžda gyvačių. Miško pakraštyje — nedidelis penkių šešių šeimų kaimelis. Matyti aukšti seni mediniai trobesiai pajuodusiomis sienomis ir gegnėmis, tikriausiai nuo viską čia kiaurai permerkiančio lietaus.

Kaimelyje visiškai tylu, nė gyvos dvasios, negirdėti jokio žmogaus keliamo garso. Visos durys atlapotos, o tarp neuždengtų gegnių prikaišiota džiovintos žolės, ūkio padargų, medžio pliauskų ir bambukų. Jau ketinu užeiti vidun pasidairyti, kai staiga pilkai juodas aviganis pradeda grėsmingai urgzti ir artėti link manęs.

Atsitraukiu ir grįžtu prie rąsto. Priešais mane milžiniškas juodai žalias kalno masyvas, stūgstantis saulėkaitoje už miniatiūrinės prižiūrėtojo stoties.

Už nugaros pasigirsta linksmas juokas ir atsigręžęs pamatau moterį, einančią per rąstą, rankose laikančią lazdą, ant kurios užvyniota didžiulė penkių ar šešių pėdų ilgio gyvatė, krutinanti uodegą. Ji aiškiai kviečia mane, bet tik priėjęs prie pat upės išgirstu jos žodžius:

— Ei, pirksi gyvatę?

Nė kiek nesijaudindama, kikendama ji artėja link manęs, viena ranka laikydama kokių dvidešimties centimetrų ilgio gyvatę, o kitoje — lazdą su ją apsivijusiu žalčiu.

Laimei, prižiūrėtojas pasirodo kaip tik laiku ir iš kitos upės pusės ima jai šaukti:

— Eik šalin! Girdi? Tuojau pat eik šalin!

Moteris paklusniai grįžta į kitą upės pusę.

— Toji moteris — pamišėlė, vos pamačiusi prašalaitį, vis taikosi iškrėsti kokią šunybę.

Jis sako, kad rado kaimietį, kuris sutiko būti man nešiku ir palydovu. Jis dar užbaigs keletą reikalų savo kabinete, o tada paruoš man maisto kelioms dienoms. Aš galiu eiti jau dabar, palydovas mane pasivys, kalniečiai pratę vaikščioti kalnų takeliais, taigi jis pasivys mane su visu maistu. Į viršūnę veda tik vienas takas, taip kad aš tikrai nesugebėsiu pasiklysti. Už septynių ar aštuonių li nuo čia yra vario rūdos kasykla, kuri pastaruoju metu visai nebenaudojama, jeigu jis iki tol nepasirodys, galiu ten trumpam stabtelti.

Jis liepia man palikti savo kuprinę — kaimietis galės ją atnešti. Jis taip pat įbruka į rankas lazdą, sakydamas, kad tai padės taupyti energiją, kopiant į kalną, ir baidyti gyvates. Ir dar liepia kramtyti gabalėlį tos šaknies, kurią prieš tai įdavė. Atsisveikinu su juo. Jis man pamojuoja, apsisuka ir įeina vidun.

Galvoju apie jį ir jo natūralų garbės ir turtų atsisakymą, ir apie niūrų kitą krantą, į kurį veda per upės vingį permestas vienintelis rąstas, apie pajuodusius kaimelio trobesius, laukinį aviganį pilkšvai juodu kailiu ir apie pamišėlę su gyvate ant lazdos. Visa tai atrodo lyg užuominos, nuorodos į kažką, kaip ir tas milžiniškas, rūškanas kalnas už mažyčio namelio nugaros. Už viso to yra kažkas daugiau, kažkas, ko aš taip niekada ir nepajėgsiu suvokti.

34

Maknoji per purvą, krenta smulkus lietus, kelyje visiškai tylu, tik girdėt, kaip žliugsi į purvą klimpstantys tavo batai. Sakai, kad ji eitų ten, kur purvas kietesnis, bet tą pačią sekundę išgirsti šleptelint. Apsisuki ir pamatai, kad ji paslydo, ir, nepatogiai viena ranka remdamasi į purvą, mėgina išsilaikyti, kad visa neišsiteptų. Ištiesi ranką, kad padėtum jai atsistoti, bet jos koja slysteli, ir ji visa apsitaško purvu. Sakai, kad dabar ji tikrai turės nusiauti tuos aukštakulnius batus. Ji gailiai apsiverkia ir atsisėda tiesiai į purvynę. Sakai: na taip, tu truputį išsipurvinai, bet nėra taip blogai, mes tuoj prieisim kokį namą ir tu galėsi viską išsiskalbti, bet ji atsisako toliau eiti.

Štai tau ir moterys, sakai, užsimano keliauti į kalnus, o bijo paragauti sunkumų.

Ji sako, kad jai iš pat pradžių nereikėję sutikti eiti su tavimi į tuos šlykščius kalnus.

Kalnai — ne tik gražūs peizažai, kalnai — tai ir vėjas, ir lietus. Juk jau esi čia, tai geriau nustok graužtis.

Ji sako, kad tu ją apkvailinęs, pakeliui į šitą prakeiktą Lingšanį ji dar nesutikusi nė vieno turisto.

Sakai, jeigu ji nori pasižiūrėti į žmones, o ne į kalnus, tai ko neatsižiūrėjo į juos sausakimšose miestų gatvėse? Jeigu jai taip to reikia, ji gali nukeliauti į universalinę parduotuvę, kur ras visko, ko reikia moterims — nuo saldumynų iki kosmetikos.

Ji užsidengia veidą purvinomis rankomis ir pravirksta gailiai, kaip vaikas. Nebegali daugiau šito tverti ir padedi jai atsistoti ant kojų.

Sakai, kad ji negali pasilikti purve ir lietuje, ten, priekyje, tikriausiai bus koks namas, o jei bus namas, bus ir ugnies, o jei bus ugnies, bus ir šiluma, ir ji nebebus tokia vieniša, ir jai bus jaukiau.

Bet tu žinai, kad už tų aptrupėjusių sienų lietuje tėra tik krosnies griuvėsiai, o puodai seniai surūdiję. Ant šitos kalvos tarp besistiebiančių krūmokšnių, anapus popierinėm vėliavėlėm išpuoštų kapų nėra net raudančių moterų vaiduoklių. Šią akimirką labai norėtum surasti kalnų namelį, kuriame būtų galima pasikeisti šlapius drabužius, išsiskalbti ir, švariam, pailsėjusiam, sėdėti prie ugnies ant bambukinės kėdės su karštos arbatos dubenėliu delne, žiūrėti į lietų, varvantį nuo stogo, ir pasakoti jai vaikiškas pasakas, kurios neturi nieko bendra nei su ja, nei su tavimi, nei su visu tuo chaotišku žmonių pasauliu, o ji, kaip tų kalnuose pasimetusių namų mergaitė, sėdėtų tau ant kelių, glausdamasi prie tavęs.

Pasakoji, kad ugnies dievas yra išdykęs, nuogas, raudonas berniukas, kuris pasirodo miško kirtavietėse, trypdamas sudžiūvusius lapus, švytruodamas nuogu užpakaliuku ir karstydamasis per nupjautas medžių šakas.

Ji pradeda tau pasakoti apie savo pirmąją meilę, jaunutės mergaitės romaną dar tada, kai nieko apie tai nesuprato: tai buvęs labiau pačios meilės ilgesys. Ji pasakoja, kad jis buvo ką tik grįžęs į miestą iš perauklėjamojo darbo ūkio, įdegęs, sulysęs, susenęs ne pagal metus, raukšlių išvagotu veidu. Nežiūrint to, ji vis tiek jį įsimylėjusi ir klausydavusi pakerėta jo pasakojimų apie vargus, kuriuos jam teko patirti.

Sakai, kad šita istorija apie tavo prosenelį yra labai sena. Giminaičiai pasakojo, kad jis matęs raudonąjį berniuką, besiropščiantį nuo ąžuolo, kurį jis pernai nukirto, ir peršokantį ant kalnų arbatmedžio. Jis papurtė galvą, manydamas, kad tai jo senos akys krečia jam pokštus. Jis grįžo iš kalnų, vilkdamas gudobelės rąstą valčių skaptuotojui iš Garmančių Vandenų Pakrantės. Gudobelė yra lengva, neprisigeria vandens, ir jos mediena puikiai tinka valčių gamybai.

Ji pasakoja, kad tuo metu jai buvę šešiolika, o jam — jau keturiasdešimt septyneri ar aštuoneri, ir peržiūrėjus jo bylą, jam buvo leista grįžti į miestą, jis neturėjo daug draugų, todėl nuolat gerdavo su jos tėvu jos namuose ir pasakodavo, ką jam teko per tuos metus patirti darbo ūkyje, kai jį apkaltino esant dešiniuoju. Besiklausant ašaros riedėdavo jos skruostais. Tuo metu jis buvo labai liesas, dar neatsigavęs, visai ne toks, kokiu tapo paskirtas vyriausiuoju inžinieriumi, kai vilkėjo prašmatnų, raštuotą, vilnonį kostiumą ir baltus marškinius iškrakmolyta ir išlyginta apykakle, kurios niekada neužsisegdavo. Taigi tuo metu ji buvo visai dėl jo pametusi galvą, ji norėjusi jį apverkti, norėjusi guosti jį, kad jis visą likusį gyvenimą būtų laimingas. Jeigu tada jis būtų priėmęs jos, jaunutės mergaitės, meilę, tai ji tikrai nebūtų nieko bijojusi.

Pasakoji, kad tavo prosenelis leidosi nuo kalnų, ant peties užsimetęs gudobelės rąstą, dviem rankom vos apglėbiamą, kai pamatė ugnies dievą, besiropščiantį kalnų arbatmedžio kamienu. Jis negalėjo taip staiga imti ir sustoti, o per ilgai užsižiūrėti irgi bijojo. Parėjęs namo, jis atrėmė rąstą prie durų ir, prieš įeidamas vidun, ištarė: „nelaimė!“ Visi namiškiai puolė jį klausinėti. Pasakoji, kad tuo metu dar buvo gyvas tavo senelis, ir jis paklausė: „tėvai, kas atsitiko?“ Tavo prosenelis atsakė, kad matė raudonąjį berniuką, ugnies dievą Džužongą, ir kad baigėsi geros dienos!

Tačiau jis nekreipė dėmesio, jis buvo visiškas neišmanėlis, pasakoja ji. Ji prisipažinusi jam tik studijuodama kažkuriame universiteto kurse. Jis atsakė, kad turi žmoną ir sūnų, ir kad jam išvykus į perauklėjamojo darbo ūkį, žmona laukė jo visus tuos dvidešimt metų, ir kad jo sūnus ne ką jaunesnis už ją. Ir kad jis su jos tėvu jau šitiek metų draugai, kaipgi jam tai atrodys? Bailys! Bailys! Ji sako tada iškeikusi jį pro ašaras. Ji sako, kad net pasimatymas tąkart buvo jos idėja. Jis tuo metu tarpdury atsisveikino su jos tėvu, kai ji susigalvojusi pretekstą ir pasakiusi tėvui, norinti aplankyti mergaitę, su kuria vaikystėje gyveno tame pačiame name, ir jiedu išėję kartu. Paprastai ji į jį kreipdavosi dėde Cai, ir tąkart nebuvo išimtis. Ji pasakiusi: „dėde Cai, turiu su jumis apie kai ką pasikalbėti.“ Jis atsakė: „gerai, galim eiti ir kalbėtis.“ Ji atsakiusi: „negerai“, ji negalinti tiesiog taip gatvėje. Jis truputį pagalvojo ir atsakė, kad galima pasikalbėti parke. Jis sakė, kad prie parko vartų yra kavinė, ir pakvietė ją kartu pavalgyti.

Tu pasakoji, kad po to nelaimės iš tikrųjų ėmė griūti viena ant kitos. Sakai, kad tuomet dar buvai per mažas, kad paneštum šautuvą, ir todėl dar negalėjai eiti su tėvu į medžioklę, bet galėjai panešti kauptuką, todėl eidavai su juo į bambukų giraitę pasikasti žieminių ūglių. Tavo prosenelio nugara jau buvo susimetusi į kuprą, o ant kaklo jis turėjo mėsingą auglį, atsiradusį vaikystėje tampant rąstus. „Kai tavo prosenelis buvo jaunas, — sakė tavo tėvas, — jis buvo didis medžiotojas, jam nebuvo lygių, bet nespėjo praeit ir dvi dienos po to, kai pamatė raudonąjį berniuką, ir jį ištiko mirtis — kulka iš nugaros pataikė jam į galvą ir išdraskė kairę akį. Jis gulėjo šalia namo durų kraujo klane. Jei būtų ištiesęs ranką, būtų galėjęs pasiekti slenkstį. Kieme augusio senutėlio kamparo medžio šaknys buvo aptaškytos tamsiai purpurinėm kraujo dėmėm. Jis šliaužė per šaknis, nes eiti aplinkui ir nusileisti akmeniniais laipteliais būtų per ilgai užtrukę. Jis šliaužė visą kelią, kol prie pat slenksčio liovėsi kvėpuoti. Tavo prosenelė, išėjusi šerti kiaulių, rado jį kitą rytą, ji negirdėjo nakčia jo šaukiant.“

Ji pasakoja, kad pietaujant apie tai visai neužsiminusi ir kalbėjusi tik apie nereikšmingus universiteto reikalus. Pavalgius jis pasiūlė pasivaikščioti po parką, medžių paunksmėje jis, kaip ir bet kuris kitas vyras, apsvaigęs nuo alkoholio, norėjo ją pabučiuoti, bet ji nesileidusi. Ji pasakiusi, vis dar kreipdamasi dėde Cai, norinti tik, kad jis žinotų, kaip ji kažkada jį mylėjusi ir kaip nubaudusi save — atsidavusi vyrui, kurio nemylėjusi. Tai buvusi pasimetimo akimirką, ji leidusi kažkam žaisti su ja, taip, ji sako panaudojusi žodį žaisti impulsyviai. Jis neištarė nė žodžio, norėjo ją apkabinti, bet ji jį atstūmusi.

Tu pasakoji, kad buvo dar neišbrėškę, kai tavo močiutė, tuo metu besilaukianti tavo tėvo, parklupo, suklykė ir nualpo. Tavo senelis parvilko tavo prosenelį į trobą ir pasakė, kad senolis buvo nužudytas ir kad šauta iš nugaros metaliniais šratais, skirtais šaudyti šernus. Tavo tėvas pasakojo, kad iškart po prosenelio mirties kalnuose užsiliepsnojo miškas ir degė daugiau nei dešimt dienų keliose vietose vienu metu, ir buvo neįmanoma jo užgesinti. Liepsnos šovė aukštyn į dangų, nušviesdamos Huži viršukalnę, tarsi ji būtų virtusi ugnikalniu. Tavo senelis sakydavo, kad gaisras įsiplieskė kaip tik tada, kai buvo nužudytas tavo prosenelis. Vėliau tavo tėvas pasakodavo, kad tavo prosenelio mirtis neturėjo nieko bendro su raudonuoju berniuku, kuris sukėlė gaisrą. Tavo senelis iki pat mirties norėjo surasti tėvo žudiką. Tačiau kai tavo tėvas tau apie tai papasakojo, visa tai jau buvo sena istorija, tu sunkiai atsidūsti.

Ji pasakoja, kad jis irgi atsakė jai, kad myli ją, bet ji atrėžusi, kad tai melas! Jis sakė, kad geidęs jos ir anksčiau, bet ji atsakiusi, kad per vėlu. Jis paklausė, kodėl? Ji atsakiusi, negi jis dar gali klausti? Jis paklausė, kodėl negali jos net pabučiuoti? Ji atsakiusi, kad galėtų lengvai permiegoti su bet kuriuo vyru, bet tik ne su juo. Ir dar ji pasakiusi: išeik! Tu niekada nesuprasi. Ji išrėžusi, kad nekenčia jo ir niekada daugiau nenorinti jo matyti, nustūmusi jį šalin ir pabėgusi.

Tu sakai, kad ji iš tikrųjų visai ne medicinos seselė ir kad viskas, ką ji pasakojo, buvo melas — ji nepasakojo apie savo draugę, ji pasakojo apie save, apie savo išgyvenimus. Ji sako, kad tu pasakojai visai ne apie savo prosenelį, senelį, tėvą ir save, tu paprasčiausiai išgalvojai istoriją, kad ją įbaugintum. TU sakai, kad minėjai, jog tai bus vaikiška istorija. Ji sako, kad ji — ne vaikas ir nenorinti klausytis kažkokios vaikiškos istorijos, ji tiesiog norinti nugyventi sąžiningai savo gyvenimą, ji daugiau nebetikinti meile, jai nuo jos bloga, visi vyrai vienodi ir jie tetrokšta tik sekso. O moterys? Perklausi tu. Jos irgi tokios pat amoralios, sako ji, ji visko jau prisižiūrėjusi, gyvenimas jai keliąs šleikštulį, ji daugiau nebenorinti tiek kančios, ji teprašanti tik akimirkos džiaugsmo. Ji klausia, ar tu vis dar geidi jos?

Čia, lietuje ir purve?

Argi taip nebūtų kur kas įdomiau?

Tu sakai, kad ji per daug nusipigina. Ji sako: argi vyrams tai nepatiktų? Taip paprastai, be jokios įtampos, vien malonumas, o kai jis baigsis — tiesiog nueiti, be jokių rūpesčių, be jokių komplikacijų. Tu klausi, kiek yra vyrų, su kuriais ji permiegojo? Ji sako: mažiausiai šimtas. Tu netiki.

O kuo čia netikėti? Tai labai paprasta, kartais tereikia vos kelių minučių.

Lifte?

Kodėl lifte? Tu prisižiūrėjai vakarietiškų filmų. Po medžiais, prie sienų — kur tik nori.

Su visiškai nepažįstamais?

Taip tik geriau, netenka atsidurti keblioje situacijoje, netyčia susitikus.

Tu klausi, ar ji tai dažnai daro?

Kai tik užsigeidžianti.

O jei nepavyksta rasti tinkamo vyro?

Jie visai nesunkiai surandami, tereikia duoti ženklą akimis, ir jie prisistato.

Tu sakai, kad jei ji duotų akimis ženklą, tu nebūtinai eitum.

Ji sako, kad tu nebūtinai išdrįstum, bet yra daugybė tokių, kurie išdrįsta. Argi ne to nori visi vyrai?

Bet juk tu žaidi su vyrais?

Negi tik vyrai gali žaisti su moterimis? Kas čia tokio keisto?

Tu sakai, kad tokiu atveju ji žaidžianti ir su savimi.

O kodėl gi ne?

Šitoj purvynėj!

Ji pradeda kikenti ir sako, kad tu jai patinki, bet tai ne meilė. Ji sako, kad tu turėtum pasisaugoti, nes jei ji iš tikrųjų tave įsimylėtų...

Tai būtų katastrofa.

Ji klausia, kam būtų katastrofa — jam ar jai?

Tu sakai, kad katastrofa būtų ir tau, ir jai.

Tu protingas, ir tavo aštrus protas jai labiausiai patinka.

Tu sakai: gaila, kad ne kūnas.

Ji sako: kiekvienas turi kūną, ji nebenorinti daugiau kalbėti apie gyvenimą ir padaro ilgą pauzę. Gal papasakok kokią linksmą istoriją, sako ji.

Ar tęsti apie gaisrą? Ir raudonąjį berniuką nuogu užpakaliuku?

Jeigu nori.

Tu toliau pasakoji apie raudonąjį berniuką, ugnies dievą Džužongą, kuris buvo šių devynių kalnų dvasia. Senoji ugnies dievo šventykla Huži viršukalnės papėdėj buvo jau seniai sugriuvus, žmonės ilgainiui pamiršo aukoti aukas ir tik patys linksminosi, valgydami mėsą ir gerdami vyną. Visų apleistas ugnies dievas už tai baisiai įsiuto ir atkeršijo, viską nuniokodamas. Tavo proseneliui...

Kodėl nebepasako ji toliau?

Tą naktį, kai jis mirė, o visi aplink saldžiai pūtė į ūsą, miške pasirodė ugnies juosta, kuri skaisčiai liepsnojo, slinkdama juodais kalnų šešėliais. Vėjas atpūtė degėsių kvapą, ir žmonės, kurie buvo kietai įmigę, ėmė dusti ir pabudo. Jie pamatė liepsnojantį mišką, bet tik spoksojo apstulbę. Dienai išaušus, tiršti dūmai nusileido tiesiai ant jų, ir buvo jau per vėlu tai sustabdyti ar pabėgti. Persekiojami svilinančių liepsnų, baisiausiai išgąsdinti laukiniai žvėrys — tigrai, leopardai, šernai ir šakalai — visi kaip beįmanydami skuodė link upės. Nes tik gili, siautulinga srovė neleido ugniai plėstis. Kitoje upės pusėje gaisrą stebinti minia matė raudoną paukštį su devyniom galvom, spjaudančiom ugnies liežuvius. Jis pakilo į dangų, plazdendamas ilga auksine uodega, ir klykdamas kaip naujagimė mergaitė. Milžiniški tūkstantmečiai medžiai kilo į dangų tarsi didžiulės plunksnos, garsiai sproginėdami ir lengvai krisdami atgal į ugnies jūrą...

35

Sapnuoju, kad už manęs girgždėdama prasiveria akmeninė siena, ir pro plyšį matyti dangus — baltas kaip žuvies papilvė, o po dangumi — siaurutis skersgatvis, vienišas ir apleistas, vienoje pusėje yra šventyklos durys, žinau, tai šoninės durys, ir jos niekada neatsidaro, o tarpduryje kabo nailoninė virvė su ant jos pririštais vaikiškais drabužėliais, ir man atrodo, lyg būčiau čia buvęs, Dviejų Karalių šventykla Guansianyje, Sičuanio provincijoje, aš einu užtvanka, dalijančia upę, ir vanduo teliūskuoja po mano kojom, kitoje pusėje irgi yra šventykla, kurią jėga nusavino kariuomenė, mėgindavau į ją pakliūti, bet taip niekada ir nesugebėjau ir tik žiūrėdavau į žuvis ir gyvates, šliaužiojančias aukštais, juodais, riestais stogais, kyšančiais virš sienos, — laikausi įsikibęs lyno ir po truputį slenku į priekį virš putotos srovės, ten žvejoja žmonės, ir aš norėčiau priartėti prie jų pasižiūrėti, bet srovė ima kilti ir esu priverstas atsitraukti. Aplink vien banguojanti srovė, ir aš — viduryje — dar visiškai vaikas, dabartinis aš stoviu prie galinių durų, apžėlusių piktžolėm, ir žiūriu į save vaikystėje, aš aviu medžiaginiais batukais ir jaučiuosi baisiausiai nepatogiai — mano batukai su sagutėm, padarytom iš mazgelių, ir aštrialiežuvės pradinės mokyklos mergaitės sako, jog tai mergaitiški batukai, ir verčia mane susigėsti, pirmųjų keiksmažodžių prasmes aš išmokstu iš sulaukėjusių gatvės berniūkščių, jie sako, kad visos moterys yra šliundros ir kad toji storulė, ant kampo prekiaujanti sezamu sėklų pyragėliais, lipdo juos iš vyrų sėklos, ir aš žinau, kad taip kalbėti negražu, ir kad tai susiję su vyrų ir moterų kūnais, bet teturiu tik miglotą nuojautą, kaip būtent tai susiję, jie sako, kad man patinka tamsiaodė mergaitė iš tos pačios klasės, kuri man davė iškvėpinto popieriaus, ir aš raustu, kai netyčia sutinku juos specialioje vasaros mokyklos kino programoje, kai baigiau pradinę ir perėjau į vidurinę mokyklą, jie sako, kad ji nebe tokia tamsi, kokia buvo anksčiau, ir ji labai patraukli, ji klausinėjusi jų apie mane, ir jie klausia, kodėl aš nekviečiu jos į pasimatymą, vėliau imu skverbtis į moters kūną, dar besipriešinantį, prasibraunu ir užčiuopiu ranka drėgną slapstį, prieš tai nebuvau toks įžūlus, suprantu, kad žemai nusiritau, bet tai mane slapta džiugina, galbūt žinau, kad tai dėl moters, kurios geidžiu, bet negaliu turėti, negaliu matyti jos gražaus veido, bučiuoju ją, bet mane bučiuoja kitos moters lūpos, giliai širdy žinau, kad jos nemyliu, tačiau, nepaisant to, ji man sukelia pasitenkinimą, ir tada aš išvystu susirūpinusias savo tėvo akis, jis tyli, žinau, kad jis miręs ir kad tai netiesa, sapne aš galiu leisti sau mėgautis tiek, kiek noriu, išgirstu, kaip vėjas baladoja duris, ir prisimenu, kad miegu oloje kalnuose, keisti susiraukšlėję iškilimai man virš galvos pasirodo besą akmeninės sienos, apšviestos aliejinio žibinto, miegu ant suplėkusio čiužinio, su visais rūbais, kurie irgi sudrėkę ir limpa prie kūno, kojos šaltos kaip ledas ir niekaip nesušyla, nuožmus kalnų vėjas stūgauja anapus besitrankančių medinių durų, tarsi kraujais pasruvęs laukinis žvėris, tūnantis ties uolos anga, atsargiai klausausi vėjo, nusiritančio žemyn nuo uolos ir pasileidžiančio šuoliais per krūmokšniais apžėlusią pelkę.

Nebegalėdamas daugiau nulaikyti šlapimo, išslenku iš lovos, susirandu žibintą, nuleidžiu jį žemyn ir įsispiriu į batus. Man pastūmus šaką, ant kurios prikaltos durų lentos, vėjas su didžiausiu trenksmu atlapoja duris iki pat galo. Lauke matyti tik juoda, lyg degutas, nakties uždanga, ir žibintas temeta nedidelį šviesos ratilą man ant kojų. Žengiu kelis žingsnius, atsisegu kelnes ir staiga priešais save išvystu milžinišką juodą šešėlį. Rikteliu iš siaubo ir vos neišmetu iš rankų žibinto. Didžiulis pavidalas siūbuoja kartu su manimi, ir aš akimirksniu suprantu, kad tai ir yra „demono šešėlis“, apie kurį skaičiau „Fandzingo kalno užrašuose“. Pasiūbuoju žibintą, jis irgi susiūbuoja, tiesą sakant, tai mano paties šešėlis naktyje.

Mano kaimietis gidas, kuris atkeliavo į kalnus kartu su manimi, išgirdęs mano klyksmą, išgriūna lauk su kirviu rankoje. Ištiktas šoko, negaliu pratarti nė žodžio, tik žiopčioju, siūbuoju žibintu ir rodau. Jis irgi suklinka ir stveria žibintą man iš rankų. Juodoje, lyg degutas, nakties uždangoje du didžiuliai pavidalai šuoliuoja, lyg pašėlę, kartu su dviem šokinėjančiais ir klykiančiais žmonėmis. Keista taip išsigąsti ir suprasti, kad išsigandai savo paties šešėlio! Mudu, kaip vaikai, šlapindamiesi šokinė jam, versdami juoduosius demonų šešėlius irgi šokinėti kartu su mumis — reikia juk kažkaip nuraminti nervus ir parsikviesti atgal į kūną iš baimės iššokusią savo sielą.

Grįžęs į olą, esu toks susijaudinęs, kad nebegaliu užmigti, o jis irgi blaškosi ir vartosi. Todėl paprašau jo papasakoti kokių istorijų apie kalnus. Jis pradeda burbuliuoti vietiniu dialektu ir aštuonių sakinių iš dešimties išvis neįmanoma suprasti. Atrodo, kad jis pasakoja apie tolimą pusbrolį, kurį apdraskė meška ir kuris neteko akies, nes neparodė deramos pagarbos kalnų dievui, ir aš nežinau, ar jis tai pasakoja, kad mane pasmerktų, ar tiesiog šiaip.

Anksti pakirdę, patraukiam Devynių Drakonų Ežero link. Aplink tirštas rūkas, jis eina priekyje, už trijų žingsnių iš jo telieka blankus siluetas, o dar už penkių jis sunkiai išgirstų mano šauksmą. Jeigu kalnuose toks tirštas rūkas, tai visai nekeista, kad šiąnakt žibintas metė keistus šešėlius. Patiriu tai pirmą kartą, iškvepiu, ir baltas garas užpildo ertmę, kurią mano kūnas palieka rūke. Tačiau mums nenuėjus ir šimto žingsnių nuo olos, jis sustoja ir apsigręžęs sako, kad toliau eiti nebegalime.

— Kodėl? — klausiu.

— Pernai irgi buvo toks bjaurus oras, šešių žmonių grupė išėjo į kalnus vogti gydomųjų žolių ir grįžo tik trise.

— Nesistenk manęs įbauginti, — sakau.

— Jei tu nori eiti, tai ir eik, bet nesitikėk, kad ir aš eisiu.

— Bet juk tu čia tam ir esi, kad eitum su manimi, — akivaizdžiai susinervinu.

— Mane pasiuntė prižiūrėtojas.

— Jis pasiuntė tave dėl manęs, — nesakau jam, kad už nešiko paslaugas moku aš.

— Jeigu kažkas atsitiks, man bus sunku pasiaiškinti prižiūrėtojui.

— Tau nereikės pasiaiškinti, nes jis nėra mano prižiūrėtojas ir jis nėra už mane atsakingas. Aš pats atsakau už save ir aš noriu pamatyti Devynių Drakonų Ežerą!

Jis sako, kad tai ne ežeras, tai tik keletas gilių ežerėlių.

Sakau, kad man nesvarbu, ežeras tai ar ežerėliai, aš tik noriu pamatyti ten augančias auksaplaukes samanas, užsikoriau ant šito kalno tik tam, kad savo akimis pamatyčiau pėdos dydžio auksaplaukes samanas, noriu persiversti ant tankių auksaplaukių samanų kūliavirsčia.

Jis sako, kad ten negalima gulėti, nes aplink vien vandens augalai.

Noriu jam pasakyti, kad tai prižiūrėtojas pasakojo, jog voliotis ant jų minkščiau negu ant kilimo, bet bandyti jam išaiškinti, kas yra kilimas, pasirodo visai beviltiška.

Jis liaujasi kalbėti ir, nunarinęs galvą, eina pirmyn. Aš vėl kelyje, ir tai mano pergalė. Galiu savo valios jėga veikti vedlį, už kurio kojas sumokėjau, nors to visai nereikia. Tiesiog paprasčiausiai noriu įrodyti, kad turiu savo paties valią, dėl kurios atkeliavau ten, kur net dvasios nekeliauja.

Vos pabandau atsikvėpti ir atsilieku nuo jo per porą žingsnių, jis pradingsta bekraštėj, baltoj migloj. Suskumbu vytis jo neryškų siluetą, bet, priėjęs arčiau, suprantu, kad tai kalnų ąžuolas. Nebežinau, kur galiu nuklysti, beieškodamas kelio atgal per šitą žolėmis apaugusią pelkę, visiškai prarandu orientaciją ir imu šaukti jį taip garsiai, kaip tik pajėgiau.

Pagaliau jis išnyra iš miglos, kažką smarkiai gestikuliuodamas, ir tik priėjęs prie pat, išgirstu, kad jis šaukia. Viskas per tą prakeiktą miglą.

— Ar tu pyksti ant manęs? — paklausiu manydamas, kad turėčiau atsiprašyti.

— Aš nepykstu, net jeigu ir pykčiau, tai ne ant tavęs, bet tu pyksti ant manęs! — jis vis dar audringai gestikuliuoja ir šaukia, bet garsą slopina tanki migla. Suprantu, kad esu neteisus.

Privalau sekti jam iš paskos, veik mindamas jam ant kulnų. Daugiau atitolti nepatartina, o taip eiti baisiausiai nepatogu. Juk lipau į šitą kalną ne tam, kad žiūrėčiau į jo kulnus. Tai ko tada aš lipau? Matyt, tai kažkaip susiję su sapnu ir demono šešėliu, ir mano permirkusiais drabužiais, ir nemigo naktimi, ir šita bloga nuojauta. Įkišu ranką į marškinių kišenę, prilipusią prie mano odos, ieškodamas šaknies, saugančios nuo gyvačių, tačiau jos nerandu.

— Geriau grįžkime.

Jis neišgirsta ir aš turiu šūktelti garsiau:

— Grįžkime!

Visa tai atrodo ganėtinai juokinga, tačiau jis nesijuokia, tik sumurma:

— Jau seniai reikėjo grįžti.

Taigi dabar aš klausau jo, ir mes drauge grįžtame atgal. Vos pasiekus olą, jis iškart užkuria laužą. Oro slėgis toks žemas, kad dūmai neišeina lauk, ir ola ima taip skęsti dūmuose, kad mes vos galim pramerkti akis. Jis sėdi prie pat ugnies ir pradeda monotoniškai dainuoti nan-nan na na.

— Ką tu sakai ugniai? — klausiu.

— Sakau, kad žmogus negali įveikti savo likimo.

Tada jis užsiropščia ant iš lentų sukaltos lovos ir po akimirkos išgirstu jį garsiai knarkiant. „Jis — paprastas, ištvermingas sutvėrimas, nesuvaržytas proto pančių“, — galvoju sau. Mano bėda ta, kad stengiuosi nuolat užsiiminėti saviaktyvizacija ir vis mėginu surasti savo sielą, ir jei mano siela turi savo išraišką, tai ar aš galėčiau ją suvokti? Ir jeigu galėčiau ją suvokti, kur tai mane nuvestų?

Šitoje drėgnoje kalnų oloje su limpančiais prie kūno šlapiais ir šaltais apatiniais esu visiškai beviltiškas. Viskas, ko man dabar labiausiai reikėtų — tai lango, šviečiančio lango, o viduje — šilumos ir kažko, ką aš mylėčiau ir kas mylėtų mane. To visiškai pakaktų, visa kita tebūtų pramanas. Betgi tas langas irgi tėra iliuzija.

Šitą sapną sapnuoju jau nebe pirmą kartą: ieškau tų namų, kuriuose kažkada vaikystėje gyvenau, ieškau tų šiltų prisiminimų, o kiemai su siaurais, vėjuotais ir tamsiais koridoriais vienas po kito veda kažkur gilyn, tarsi labirintas, ir man niekaip nepavyksta grįžti tuo pačiu keliu, kuriuo įėjau. Kaskart sapne į kiemus patenku vis kitu keliu, kartais mano šeimos vidinis kiemas yra koridorius šeimų, gyvenančių priešais mus ir už mūsų, ir viskas, kuo užsiimu, yra jiems žinoma, niekada neturiu galimybės pasimėgauti intymiu buvimo su savimi jausmu, net mano kambario pertvaros arba nesiekia lubų, arba popierinėse sienose žiojasi skylės, arba viena iš sienų yra visai nugriuvusi. Užlipu kopėčiomis iki antro aukšto kambario ir pažvelgiu į namo vidų — vieni griuvėsiai. Šalia namo kažkada būta moliūgų darželio, ir kartą belandžiodamas tarp moliūgų ir begaudydamas svirplius, nusibrozdinu kaklą ir rankas į gauruotus ūglius, ir ima baisiausiai visur niežėti, tada ir ten švietė saulė, dabar ir čia — šalta bei lyja. Tuščias sklypas, kuris nuolat būdavo užverstas šiukšlėm, dabar užstatytas svetimų žmonių namais. Neturiu supratimo, kada juos čia pastatė, bet visi langai aklinai užkalti, apatiniame kambaryje be sienų mano senelė iš motinos pusės traukia skalbinius iš raudonos medinės dėžės, tokios pat senutės, kaip ir ji pati, jau daug metų, kaip ji mirusi. Vis ieškau šilumos, grįždamas atgal į praeitį, į vaikystės sapnus, arba tiksliau — į sapnus apie savo vaikystę, vis noriu surasti savo vaikystės draugus, mažuosius žaidimų bendrininkus, kurių nebeatmenu nei vardų, nei pavardžių. Menu, buvo vienas berniukas su randu ant apatinės lūpos, jis buvo švelnus bei geras ir turėjo tamsiai raudoną molinę puodynėlę savo svirpliams, sakė, jam ją palikęs senelis. Man taip pat patiko jo vyresnioji sesuo. Ji buvo labai švelni mergina, tačiau aš niekada su ja nesikalbėjau. Žinau, kad vėliau ji ištekėjo, ir net jei būčiau nuėjęs į jos namus, neturėčiau progos pamatyti vaikystės draugo su randu ant apatinės lūpos ir išeičiau nieko nepešęs. Einu siaurutėmis gatvelėmis tarp namų, susispietusių vienas prie pat kito, žemai nukarusiais stogų kraštais, išsikišusiais beveik iki paties gatvės vidurio. Turiu skubėti namo valgyti, nes manęs laukia senelė, tėvo motina. Kaskart paruošusi valgyti, ji imdavo mane šaukti ir atrodydavo, lyg su kažkuo ginčytųsi. Dažniausiai ji ginčydavosi su mano motina, buvo gan ūmaus būdo, o sulig metais darėsi vis bjauresnė. Ji nesutarė su savo pačios dukra ir įsižeidusi išsikraustė prižiūrėti mano pusbrolių iš motinos pusės, vėliau jie sakė, kad ji mirė senelių prieglaudoje. Turiu sužinoti, kur tai atsitiko, vardan savo mirusios motinos. Pastaruoju metu nuolat galvoju apie mirusius žmones, tikriausiai todėl, kad šiaip jau apie juos niekada negalvoju, nors man jie yra patys artimiausi, šitoj kalnų oloj spragantis laužas ir šokčiojantys liepsnų liežuviai prabudina atsiminimus. Pasitrinu dūmų graužiamas akis ir atsimerkiu.

Atsistoju ir išeinu laukan, rūkas darosi po truputį lengvesnis ir jau įmanoma įžiūrėti, kas yra už dešimties žingsnių. Orą virpina dulksna. Randu keletą nudegusių smilkalų lazdelių, kyšančių iš plyšio uoloje. Mąstau, kad tikriausiai tai ir yra vieta, kurioje moterys meldžia sūnų ir kurią kalniečiai vadina Lingjaniu.

Milžiniškos dangų remiančios akmeninės kolonos viršūnėje visiškai pranyksta rūkuose, einu kalno ketera, ir staiga iš miglos man prieš akis atsiveria miręs miestas.

36

Ar gali dar ką nors papasakoti?

Tu sakai, kad piktžolėm apžėlę griuvėsiai dabar apipulti kalnų vėjų, samanos ir kerpės dengia suskilusias akmenines pakopas, kuriomis prabėga driežas gekonas.

Sakoma, kad tais laikais ore tvyrojo varpų gausmas auštant, būgnų dundėjimas ir smilkalų dūmų spiralės temstant, stovėjo tūkstantis budistų vienuolių celių ir devyni šimtai devyniasdešimt devyni vienuoliai buvo pasišventę atsiskyrėliškam gyvenimui, o šventyklai vadovavo iškilus vienuolis, ir jam mirus, buvo surengtos grandiozinės budistinės laidotuvės.

Sakoma, kad smilkalai degė visose vienuolyno smilkalinėse, ir jų aromatas pasklido kelių šimtų li spinduliu aplink, ir tikintieji, užuosdami jį vėjyje, kiekvienas pats savo akimis matė, kaip senasis mokytojas transformavosi ir, pakilo į dangų. Visi keliai ir takeliai į šią miškais apaugusią budistinę vietovę buvo sausakimši nuo maldininkų vyrų ir moterų.

Sakoma, kad sutrų giedojimas įsigėrę į orą ir plaukė pavėjui kalnų takeliais. Salėse nebuvo nė vienos laisvos maldų pagalvėlės, ir pavėlavusieji meldėsi, klūpodami tiesiog ant grindų. Tie, kurie atėjo dar vėliau, laukė lauke. Nesibaigianti srovė vis plūdo, nors jau nebebuvo įmanoma net pakliūti pro vienuolyno vartus. Tai buvo tokios laidotuvės, kokių dar niekas iki tol nebuvo regėjęs.

Sakoma, kad visi maldininkai laukė senojo vienuolio malonės, o didžiulis būrys jo mokinių laukė jo dharmos tiesų paaiškinimo. Prieš iškeliaudamas iš šio pasaulio, Didysis mokytojas turėjo išdėstyti dharmos tiesas Sutros menėje, kuri buvo aukštu žemiau nei Sutrų biblioteka ir į kairę nuo Didžiųjų Brangenybių menės.

Sakoma, kad kieme priešais Sutrų menę tuo metu žydėjo du saldžiai kvepiantys azalijų krūmai: vienas — aukso raudonumo, kitas — mėnesienos baltumo žiedais. Pagalvėlės buvo greitai perneštos iš Sutrų menės į kiemą, ir vienuoliai, klūpodami švariomis širdimis šiltuose rudeninės saulės spinduliuose, ramiai lūkuriavo senojo vienuolio paskutinio dharmos aiškinimo.

Sakoma, kad išsiprausęs ir pasninkavęs septynias dienas ir septynias naktis, jis meditavo užmerktomis akimis ant lotoso formos drožinėto juodo sandalmedžio pakylos, platus abitas klostėmis krito jam nuo pečių, sandalmedžio skiedrelės smilko bronzinėje smilkalinėje priešais altorių, skleisdamos Sutrų menėje tyrą kvapą. Du vyresnieji jo mokiniai stovėjo jam iš kairės ir iš dešinės, o būrys vienuolių, kuriuos jis pats asmeniškai nuskuto ir įšventino į vienuolius, tyliai su derama pagarba laukė susibūrę žemiau. Kairėje rankoje jis laikė Budos rožančių, o dešinėje — Budos varpelį. Vos švelniai suduodavo per varpelį metaline lazdele, didingas garsas nuraibuliuodavo salėje kabančiomis budistinėmis vėliavomis.

Sakoma, kad tuo metu daugybė vienuolių girdėjo jo švelnų, minkštą balsą: „Buda sako, kad laukiantieji nušvitimo negalės jo suvokti savo fiziniu kūnu. Buda sako, kad visi egzistuojantys reiškiniai tėra fizinio kūno iliuzijos. Ir jeigu iliuzijos yra klaidingos iliuzijos, tai tuo pačiu jos nėra neklaidingos iliuzijos. Aš mokau, kad tai, ką kalbėjo Budos protėviai ir ką kalbėjo pats Buda, negali būti suprasta ir negali būti nesuprasta, kaip ir negali būti žodiškai perduota. Tai, ko negalima perduoti žodžiais, ir kas negali būti suprasta, ir yra tai, ką aš jums visiems perduodu, tai ir yra Didžioji Dharma, perduota Budos, ar dar norite ko nors paklausti?“

Sakoma, kad iš daugybės Budos mokinių nė vienas nei suprato, nei išdrįso paklausti. Skaudžiausia buvo tiems dviem mokiniams, kurie budėjo kartu su juo septynias dienas, septynias naktis, nedrįsdami nė akimirką atsipūsti, vis laukdami ir tikėdamiesi, kad jis duos nurodymus laidotuvėms ir perduos savo mantiją ir aukų dubenėlį. Tačiau smilkalinėje jau baigė degti paskutinė smilkalų lazdelė, o jis daugiau nebeištarė nė žodžio. Galiausiai vienas iš vyresniųjų mokinių priklaupė, sudėjo delnus, išreikšdamas pagarbą, ir sukniubo ant žemės sakydamas: „Šis mokinys nori paklausti, bet nedrįsta.“

Sakoma, kad senasis vienuolis pramerkė akis ir paklausė, ko jis norįs paklausti? Vyresnysis mokinys pakėlė galvą, apsidairė ir paklausė, ar jis perduos kam nors prieš mirtį savo mantiją ir aukų dubenėlį? Visi suprato, ką jis turįs omenyje — nejau visame didžiuliame pasekėjų būryje neatsirado nė vieno, kuris būtų tinkamas tapti jo mantijos ir dubenėlio perėmėju bei sugebėtų valdyti šį milžinišką, klestintį vienuolyną su gausybe vienuolių ir šventyklų turtų?

Sakoma, kad senasis vienuolis linktelėjo galva ir išsitraukė iš po mantijos skverno dubenėlį, ir jam betariant žodžius „Imkite dubenėlį...“, užgeso paskutinė smilkalų lazdelė. Dūmas lėtai pakilo į viršų, suvirpėjo, išsirietė nepilnu apskritimu ir išnyko. Didžiųjų Brangenybių menėje sugaudė tūkstančio dviejų šimtų cinių svorio metalinis varpas, vienuoliams prižiūrint, pagamintas dar Tangų dinastijos laikais, valdant Džengjuaniui. Tą pačią akimirką pasigirdo būgnų dundėjimas ir daugybė vienuolių Sutrų menėje ėmė mušti medines tarškykles ir bronzinius skambalus. Pastebėjus, kad senasis vienuolis jau atidavė savo mantiją ir dubenėlį, į orą pakilo Namo Amitofu sutra.

Sakoma, kad abu vyresnieji mokiniai buvo gana nesupratingi ir nė vienas iš jų neišgirdo, kad senasis vienuolis po žodžių „Imkite dubenėlį“ nebeištarė „ir eikite prašyti išmaldos“. Pamatę, kad senojo vienuolio lūpos kažką vapa, nebesiklausė tikrojo mokymo, tik stvėrė dubenėlį ir tol nepaleido, kol jis suskilo. Jiedu išsigando ir, supratę, kad tokia buvo senojo vienuolio valia, nebedrįso nieko sakyti. Ir tik vienintelis senasis vienuolis žinojo, kad tai diena, kai vienuolynas bus sunaikintas. Nebegalėdamas daugiau to matyti, jis užmerkė akis ir nustojo kvėpuoti, vis dar sėdėdamas lotoso soste, vieną ranką uždėjęs ant kitos ir vidiniu žvilgsniu tyliai regėdamas, kaip pro gyvenimo vartus nutolsta jo paties gyvenimas.

Sakoma, kad Sutrų menės viduje ir prieigose garsiai aidintys varpai bei būgnai ir vienuolių giedamos sutros pasiekė kiemą, kur susirinkusios vienuolių minios taip pat ėmė giedoti, ir jų giesmės pasklido aplink po tris didžiules šalimais esančias menes ir po dvi šonines menes, o tada išplaukė pavėjui į priekinį vienuolyno kiemą, kuriame grūdosi palankinai, asilai, arkliai ir maldininkai. Tie vyrai ir moterys, kurie nesugebėjo prasibrauti pro kalnų perėją, nė neketino nuo jų atsilikti ir irgi giedojo Namo Amitofu taip garsiai, kaip tik pajėgė, užliedami visą kalnų perėją galinga energija.

Sakoma, kad vienuolius, nešančius pakylą, ant kurios sėdėdamas senasis vienuolis perkeitė save, dengė siuvinėtas atlasinis baldakimas, priekyje du vienuoliai, mosuodami skepetomis ir šlakstydami protą ir kūną apvalančiu Budos vandeniu, šlavė jiems kelią, maldininkai vyrai ir moterys, įkalinti kalnų perėjoje, iš paskutiniųjų grūmėsi, kad galėtų bent akies krašteliu žvilgtelti į senąjį vienuolį. Tie, kuriems pavyko jį pamatyti, taip liaupsino jo malonią veido išraišką, kad nemačiusieji dar beviltiškiau brovėsi jį išvysti. Aplink chaotiškai bangavo žmonių minia, stovinti ant pirštų galų ir ištempusi kaklus. Visiškoj spūsty buvo numindžioti ne tik batai, bet ir kepurės, smilkalų kūrento jai pargriauti, o švenčiausios šventyklų vietos išniekintos.

Sakoma, kad pakyla buvusi uždengta ir pastatyta ant žabų krūvos priešais Didžiųjų Brangenybių menę. Prieš uždegant laužą, turėjo būti sugiedotos dar kelios sutros, negalėjo būti praleista nė viena ritualo dalis, budizmo mokymas netoleravo nė menkiausio neapsižiūrėjimo, tačiau net didesnis vienuolynas nebūtų pajėgęs atlaikyti dešimties tūkstančių žmonių spaudimo ir grūsties. Tie, kurie buvo pargriauti ir sužeisti, nesiliovė klykti bei šaukti, ir visame šitame sąmyšyje atsitiko baisus dalykas! Niekas nebegali tiksliai pasakyti, kaip tas gaisras prasidėjo, nei kiek sudegė ar buvo negyvai sutryptų, taip niekada ir nepaaiškėjo ar daugiau sudegė, ar daugiau buvo sutryptų negyvai. Šiaip ar taip, pragariška ugnis siautėjo tris dienas ir tris naktis, kol pagaliau Dangaus Valdovas pasigailėjo ir pasiuntė lietų, palikusį po savęs pelenų plynę.

37

Anapus šios apgriuvusios sienos mano miręs tėvas, motina ir senelė iš motinos pusės sėdi prie padengto stalo, laukdami manęs grįžtančio valgyti. Mano klajonės tęsiasi be galo, ir aš jau seniai besėdėjau kartu su visa šeima. Trokštu sėdėti su jais prie stalo ir kalbėtis apie paprastus šeimos reikalus taip, kaip kai man buvo diagnozuotas plaučių vėžys, sėdėdavau prie savo jaunesniojo brolio stalo ir kalbėdavausi apie dalykus, kurių niekada neaptarinėjame su svetimais, kurie visada lieka šeimos rate. Tomis dienomis, atėjus laikui valgyti, mano dukterėčia užsigeisdavo žiūrėti televizorių. Ji buvo per maža, kad suprastų, jog televizijos programa tėra dvasinė tarša ir propaganda, prasiskverbianti į visas visuomenės grupes, o kultūros veikėjai pasirodantys vienas po kito skelbia visuotinę nuomonę ir kartoja tuos pačius lozungus. Tai tikrai nebuvo laidos, skirtos vaikams, ir tikrai netiko prie valgio. Man per akis užteko televizijos žinių ir laikraščių, aš tiesiog norėjau grįžti į savo paties gyvenimą, kalbėtis apie pamirštus šeimos reikalus, kad ir apie mano prosenelį, kuris, užsigeidęs tapti tarnautoju, išdovanojo ištisą gatvę namų. Jis neišgalėjo gauti nė pusės tarnautojo posto, ir supratęs, kad jį apgavo, įsiuto ir padegė visus namus, net ir tą, kuriame pats gyveno. Jis buvo daug jaunesnis, nei kad aš dabar, ir mirė vos sulaukęs trisdešimties. Konfucijus sako, kad iki trisdešimties žmogus turi įsikurti, tačiau tokio amžiaus esi dar pakankamai jaunas ir netvirto būdo, ir patyręs nesėkmę, gali smarkiai palūžti. Nei aš, nei mano jaunėlis brolis niekada nesam regėję šio prosenelio fotografijų. Tuo metu fotografijos menas turbūt dar nebuvo pasiekęs Kinijos, o gal tik imperatoriaus giminė tegalėjo sau leisti fotografuotis. Šiaip ar taip, mudu su jaunėliu broliu valgydavome nuostabius senelės patiekalus, puikiai pamenu jos „girtas krevetes“: jų kūneliai dar trūkčiodavo ir praeidavo nemažai laiko, kol išdrįsdavome suvalgyti bent vieną. Aš taip pat prisimenu savo paralyžiuotą senelį. Slėpdamiesi nuo japonų lėktuvų atakų kaime, iš ūkininko mes nuomojome seną namą, ir jis per dienų dienas sėdėdavo pintame krėsle kambaryje, durys būdavo pravertos, o į kambarį įsprūdęs vėjelis vis judindavo jo baltutėlius plaukus. Užkaukus oro pavojaus sirenoms, jis netekdavo galvos, ir mano motina tegalėdavo, pasilenkusi prie pat jo ausies, vis kartoti ir kartoti, kad japonai neturi tiek daug bombų, ir jeigu jau mėto, tai mėto jas virš miestų. Tuo metu buvau mažesnis, nei mano dukterėčia, ir dar tik mokiausi vaikščioti, pamenu, kad norint nueiti iki galinio kiemo man reikėdavo įveikti aukštą slenkstį, o už jo buvo statūs laiptai, taigi pats aš ten nušliaužti nesugebėdavau, tad galinis kiemas visada išliko paslaptinga vieta. Priešais pagrindines duris buvo kūlimo vieta ir aš pamenu, kaip voliodavausi ant šieno su kitais kaimiečių vaikais. Visai šalia tekančioje ramioje, gražioje upėje nuskendo mažytis šuniukas, galbūt jį nuskandino koks niekingas žmogus, o gal jis pats įkrito ir prigėrė, nors tai ne taip svarbu, tiesiog jo kūnelis ilgą laiką gulėjo pakrantėje. Mano motina griežtai draudė man žaisti prie upės, ir tik kai vyresnieji eidavo pasisemti vandens, aš galėdavau eiti drauge ir pasikapstyti smėlyje, kol jie kasdavo jame duobes ir semdavo į jas prasisunkiantį švarų vandenį.

Suprantu, kad šią akimirką esu apsuptas mirusiųjų pasaulio ir kad už šitos sienos yra mano mirę artimieji. Noriu vėl būti su jais, vėl sėdėti drauge prie padengto stalo ir klausytis, kaip jie kalba apie visus tuos nereikšmingus dalykus, noriu girdėti jų balsus, matyti jų akis, iš tikrųjų sėdėti su jais prie stalo, net jei jis ir nebūtų padengtas. Žinau, kad valgymas ir gėrimas dvasių pasaulyje yra savotiškai simboliškas ritualas, kuriame gyvieji neturi teisės dalyvauti, ir vien galimybė sėdėti šalia ir klausytis staiga man atrodo didžiausia laimė. Imu artėti link jų, bet vos peržengus sienos griuvėsius, jie pakyla ir tyliai pranyksta už kitos sienos. Girdžiu jų nutolstančius žingsnius, šnabždesius, netgi matau jų paliktą stalą, kuris po akimirkos apsitraukia aksominėmis samanomis, su trūkinėja, perlūžta ir subyra, virsdamas nuolaužų krūva, iš kurios ima stiebtis krūmokšnių ūgliai. Žinau, dabar jie kalba apie mane kitame apgriuvusiame kambaryje, jie nepritaria tam, kaip aš gyvenu, ir nerimauja, išgyvena dėl manęs, nors nėra jokio reikalo, galvoju, gal mirusiesiems tiesiog patinka išgyventi ir nerimauti dėl gyvųjų. Jie šnibždasi tarpusavyje, bet vos tik priglaudžiu ausį prie drėgnos apsamanojusios sienos, jie liaujasi ir ima bendrauti akimis, jie sako, kad aš neturėčiau toliau taip gyventi, kad man reikėtų normalios šeimos, jie būtinai užsigeidžia surasti man protingą žmoną, kuri rūpintųsi tuo, ką aš valgau ir geriu, kuri rūpintųsi namais, nes mano užsitęsusios ligos priežastis — neteisinga mityba. Jie rengia sąmokslą, kaip sutvarkyti man gyvenimą, turėčiau pasakyti jiems, kad nesirūpintų, nes pragyvenau jau pusę amžiaus ir turiu savo gyvenimo būdą, ir šitas gyvenimo būdas yra mano pasirinkimas, kad neketinu grįžti ir gyventi tą gyvenimą, kurį jie man nupiešė. Negaliu gyventi tokių gyvenimų, kokius gyveno jie, tuo labiau, kad jų gyvenimai toli gražu nebuvo tokie jau tobuli, tačiau negaliu liautis apie juos galvoti ir trokšti juos pamatyti, išgirsti jų balsus, pasikalbėti su jais apie praeities įvykius, užsilikusius mano atmintyje. Noriu paklausti savo motinos, ar ji tikrai pasiėmė mane į valtį, plaukusią Siango upe? Prisimenu siaurą bambukinę valtį su pintu bambukiniu tentu, o iš abiejų pusių ant medinių lentų sėdėjo susispaudę žmonės, keliais įsirėmę į priešais sėdinčiųjų kelius. Vanduo buvo iki pat kraštų, valtis vis labiau sviro į šoną, bet niekas nieko nesakė, visi stengėsi to nepastebėti, nors kiekvienas tai puikiai matė, perpildyta valtis galėjo nuskęsti kiekvieną akimirką, bet niekas nenorėjo to pripažinti. Aš irgi apsimečiau, kad to nesuprantu, neverkiau ir neparodžiau, kad bijau, stengiausi negalvoti apie galinčią ištikti nelaimę, noriu paklausti jos, ar tai nutiko, kai mes buvome pabėgėliai? Jeigu surasčiau tokią valtį, kaip toji Siango upėje, patikėčiau, kad taip iš tikrųjų buvo. Noriu paklausti jos, ar mes tikrai slėpėmės kiaulių garde nuo plėšikų? Tą dieną oras buvo toks, kaip šiandien, dulkė lietus, ir bevažiuojant kalnų keliu, staigiame posūkyje įkalnėje sugedo sunkvežimis. Vairuotojas kaltino save — jei būtų pasukęs vairą stipriau, priekiniai ir galiniai vienos pusės ratai nebūtų įklimpę minkštame šalikelės purve. Pamenu, tai buvo dešinės pusės ratai, nes po to visi išlipo ir iškrovė bagažą kairėje kelio pusėje prie uolų sienos ir mėgino stumti sunkvežimį, tačiau ratai purve paprasčiausiai sukosi vietoje. Sunkvežimyje buvo įtaisyta akmens anglimis kūrenama krosnelė, kadangi karo metais benzino gauti galėjo nebent karinės mašinos. Kaskart užvedant reikėdavo įnirtingai sukti rankeną, kol pasigirsdavo drioksėjimas ir sunkvežimis užsivesdavo. Tais laikais mašinos buvo visai kaip žmonės ir nepajudėdavo iš vietos, kol neišleisdavo susikaupusių dujų, tačiau nors sunkvežimis ir drioksėjo, ratai sukosi vietoje, taškydami purvą į stumiančiųjų veidus. Vairuotojas mojavo visoms pravažiuojančioms mašinoms, tačiau niekas nestojo padėti — tokią dieną, kaip ši, ir dar temstant, jie visi buvo pabėgėliai, sprunkantys nuo gresiančios nelaimės. Paskutinė mašina geltonais prožektoriais tarsi laukinis žvėris spruko pro šalį. Galiausiai apgraibomis tamsoje ir lietuje ėmėme ropštis į kalną, kiekvienas įsitvėręs į priekyje einančio žmogaus drabužius, vis slysčiodamas purviname kalnų takelyje. Tai buvo senukai, moterys ir vaikai, todėl ūkininko trobą pasiekėme baisiai išvargę. Tačiau viduje žmonės neturėjo žibinto, ir net jei būtume mirę, nebūtų atidarę durų. Slepiantis nuo lietaus, mums teko susigrūsti į kiaulių gardą. Vidurnaktį iš juodų, kaip tušas, kalnų šešėlių atsklido šautuvų pokšėjimas, ir buvo galima įžiūrėti keletą liepsnojančių deglų. Visi šnibždėjo, kad tai plėšikai, ir iš baimės nedrįso net sukrebždėti.

Perlipu per sienos griuvėsius, kitoje pusėje auga siauralapis buksmedis, kurio plonas, lyg mažasis pirštelis, kamienas šito bestogio namo griuvėsių vidury dreba nuo vėjo. Kitoje pusėje išlikusi dalis lango, į kurį atsišliejęs, apsidairau aplink. Tarp žydinčių krūmų ir saujelės bambukų matyti keletas apsamanojusių juodo akmens pakopų, kurios iš toliau atrodo minkštos, tarsi gulinčių žmonių kūnai, sulenktais styrančiais į viršų keliais ir ištiestomis į šalis rankomis. Tais laikais tūkstantis šventyklų menių ir vienuolių namelių Auksinėje viršukalnėje buvo dengti metalinėmis čerpėmis, saugojusiomis nuo kalnų vėjų antpuolių. Mingų dinastijos laikais gausus būrys vienuolių vyrų ir vienuolių moterų praktikavo budizmo mokymą kartu su devintąja Imperatoriaus Vanli tėvo sugulove. Negali būti, kad nieko nebeliko iš varpų gausmo auštant ir būgnų dundėjimo temstant. Ieškau tų laikų liekanų, bet aptinku tik sudaužytos akmeninės lentelės nuolaužą. Nejaugi per penkis šimtus metų visiškai sudūlėjo net metalinės čerpės?

38

Ką dar papasakoti?

Pasakoju apie tai, kas vyko po penkių šimtų metų, kai, šiam vienuolynui virtus griuvėsiais, juose įsikūrė plėšikai. Dienos metu jie miegodavo urvuose, o nakčia nusileisdavo nuo kalnų su deglais ir plėšikaudavo. Kaip tyčia tuo metu kalno papėdėje esančiame moterų vienuolyne gyveno valdininko duktė, kuri, nors plaukų ir nenusiskutusi, bet pasišventė budistinėms praktikoms ir prižiūrėjo senovinį Juodąjį Budos žibintą už savo praėjusio gyvenimo nuodėmes. Tačiau merginą užmatęs plėšikų vadas ją pagrobė, nusinešė į kalnus ir bandė priversti tapti stovyklos šeimininke. Mergina atsisakė, net grasinama mirtimi, todėl buvo visų pirma išprievartauta, o tada nužudyta.

O ką dar papasakoti?

Sugrįžtu tūkstantį penkis šimtus metų atgal, kai vienuolyno vietoje tebuvo vienintelė šiaudinė trobelė, kurią pasistatė žymus intelektualas, pakabinęs savo tarnautojo kepuraitę ant vinies ir atsikraustęs gyventi čia kaip atsiskyrėlis. Kiekvieną rytą prieš pat brėkšmą jis atsisukdavo veidu į Rytus ir praktikuodavo daoistinius kvėpavimo pratimus, skirtus prailginti gyvenimą, įkvėpdamas purpurinės šviesos energijos. Tada iškeldavo galvą ir ilgai nepertraukiamai švilpdavo, skaidrus garsas nuskambėdavo tuščiame slėnyje ir besikarstančios stačiomis uolomis beždžionės aidu jį atkartodavo. Kartais jį aplankydavo draugai, ir jie gerdavo arbatą vietoj vyno arba žaisdavo šachmatais, arba kalbėdavosi mėnesienos šviesoje. Ir nors buvo jau senas, jis apie tai negalvojo, ir medkirčiai, eidami pro šalį, iš tolo rodydavo į jį su nuostaba. Štai kodėl ši vieta vadinama Nemirtingojo Uola.

Ir ką dar papasakoti?

Pasakoju apie tai, kaip prieš tūkstantį penkis šimtus ir keturiasdešimt septynis metus anapus šito kalno gyveno karo vadas. Pusę gyvenimo praleidęs kariuomenėje, jis pagaliau tapo armijos vadu ir grįžo į gimtąjį kaimą aukomis pagerbti savo protėvius. Ten jis įsimylėjo savo motinos vergę, ir sėkmingą jungtuvėms dieną ir valandą paskubomis paėmė ją į suguloves — o kad neštų sėkmę, ėmė ją septintąja. Šimtas ir vienas stalas buvo nuklotas valgiais ir gėrimais, puikuojantis prieš kaimiečius didinga prabanga. Draugai ir giminės užsėdo stalus, nepamiršdami atsiųsti vežimų, pilnų dovanų, nes viskas turi savo kainą. Taip visiems besilinksminant, į duris pasibeldė elgeta — visas skarmaluotas, raupsuotas ir grybeliu aptraukta galvos oda. Vartų sargybiniai davę jam dubenėlį ryžių, mėgino nuvyti šalin, bet šis užsispyrė norįs užeiti į salę prie pagrindinio stalo ir pasveikinti jaunikį. Pasipiktinęs armijos vadas įsakė savo pavaldiniui gerai užvožti šautuvo buože ir nuvyti jį šalin. Tą naktį, kai visi jau buvo sumigę, o jaunikis atsidavė palaimingam sapnui, iš visų keturių pusių namą apgaubė liepsnos, sunaikinusios didžiąją dalį senojo protėvių namo. Ėjo kalbos, kad tai Gyvasis Buda Dzigongas62 panaudojo magiją, kad nubaustų nedorėlius Dangaus vardan. Kiti gi kalbėjo, kad tasai elgeta buvo ne kas kitas, kaip žiaurumu ir kerštingumu liūdnai pagarsėjęs Dėmėtoji Galva. Aplink per šimtą li visi nuo mažiausio iki seniausio elgetos buvo jam atsidavę, todėl šitoks elgesys negalėjęs jo neįžeisti. Jam nebuvę jokio skirtumo — divizijos ar armijos vadas. Jeigu kas neparodydavo jam deramos pagarbos, jis susikviesdavo savo bendrus, kurie pririšdavo sprogmenis prie smilkalų lazdelių ir vidurnaktį švysteldavo jas per aukščiausias tvoras ant sausos žolės ir malkų rietuvių. Net generolas su tūkstantiniais pulkais ir dešimčia tūkstančių žirgų bejėgis apsiginti nuo šitų nematomų žmonių. Visai kaip tame sename posakyje: „galingiausias drakonas neprilygsta žeme šliaužiojančiai gyvatei.“

Ką dar galima būtų papasakoti?

Dar po pusės amžiaus, irgi šiuose kalnuose — nesvarbu, kad jie atrodo didingi ir ramūs, visgi dėl sumaišties žmonių pasaulyje šie kalnai irgi nepatyrė taikos ir ramybės — naujai išrinkto Revoliucinio komiteto direktoriaus negražioji duktė įsimylėjo buvusio žemvaldžio anūką ir pasiryžo prieš tėvo valią už jo ištekėti. Pora pavogė iš stalčiaus maisto kuponus trisdešimt aštuoniems dziniams grūdų ir šimtą septynis juanius grynais ir pabėgo iš namų. Jiedu pasislėpė kalnuose, manydami, kad sugebės išgyventi, dirbdami žemę. Suprantama, kad tėvas, kuris diena iš dienos postringavo apie klasių kovą ir kurio dukrą pagrobė žemvaldžio atžala, jautėsi teisėtai pasipiktinęs. Jis tuojau pat paliepė Viešojo saugumo tarnybai išplatinti vaikino fotografiją ir įspėti visą apylinkę būti pasirengus jį areštuoti. Jaunai porai nebebuvo įmanoma pasislėpti nuo kalnus naršančios ginkluotos liaudies milicijos, ir kai urvas, kuriame jie slapstėsi, buvo apsuptas, persigandęs jaunuolis pirmiausia kirviu nužudė savo mylimąją, o po to nusižudė pats.

Ji sako irgi norinti pamatyti kraują. Ji norinti įsidurti adata vidurinįjį pirštą. Visi dešimt pirštų yra tiesiogiai susiję su širdimi, todėl ir skausmas iškart pasiektų širdį. Ji norinti žiūrėti, kaip kraujas sunkiasi, plūsta, liejasi nudažydamas visą pirštą raudonai, varva žemyn, teka tarpupirščiais, delno linijomis į patį vidurį, aplašindamas ir kitą rankos pusę...

Klausi jos, kodėl?

Ji sako, kad tu ją slėgi.

Sakai, kad ji pati save slegianti.

Tai irgi tavo dėka.

Sakai, kad tu tiesiog pasakoji istorijas, tu nieko nedarai.

Ji sako, kad viskas, ką tu kalbi, ima ją smaugti, jai darosi sunku kvėpuoti.

Klausi, ar ji serganti kokia patologiška liga?

Tu jai ir sukėlei šitą patologiją!

Sakai, kad nesupranti, ką tokio padarei.

Ji sako, kad tu veidmainis! Ir ima juoktis, kaip pamišus.

Jos žvilgsnis tave gąsdina, prisipažįsti, kad norėjai ją sujaudinti, bet moters kraujas tau kelia pasibjaurėjimą.

Ji sako norinti, kad tu matytum kraują. Ji norinti, kad jos kraujas tekėtų žemyn jos riešu, per visą ranką, pažastimi, ant krūtinės. Ji norinti, kad kraujas tekėtų jos baltomis krūtimis, skaisčiai raudonas su violetiškai juodu atspalviu. Ji būtų apsipylusi violetiškai juodu krauju, ir tu negalėtum nežiūrėti...

Visiškai nuoga?

Visiškai nuoga, sėdinti kraujo klane, tarpkojis, vidinė šlaunų pusė — visur kraujas, kraujas, kraujas! Ji sako norinti nuskęsti, giliai giliai panirti, ji nežinanti, kodėl trokštanti, kad į ją įsisunktų potvynio vandenys, ji matanti save gulinčią smėlėtoj pakrantėj, jūroje kyla potvynis, vogčia žindžiantis smėlio krantą, bet nespėjus jam pasisotinti, užlieja antroji potvynio banga, ji norinti, kad tu įsiskverbtum į jos kūną, minkytum ir draskytum ją be jokio gailesčio, ji sako daugiau nebe jaučianti gėdos, nebe jaučianti baimės, anksčiau ji bijojusi, vėliau tik sakiusi, kad bijo, nors baimes nebe jutusi, bet ji bijanti kristi į šią juodą bedugnę, amžinai kristi žemyn, ji norinti nuskęsti, bet bijanti skęsti, ji sako reginti juodą potvynį lėtai lėtai kylant nežinia iš kokių gelmių, paslaptingas juodas vakaro potvynis ją praryja, ji sako brendanti labai lėtai, bet vos įbridus, ji jau nebegalinti sustoti, ji nežino, kodėl ji tapusi tokia godi, ach, ji norinti, kad tu sakytum, jog ji ištvirkusi, ji norinti, kad tu sakytum, jog ji visai neištvirkusi, ji tik tavęs, tik tavęs šitaip trokštanti, ji sako mylinti tave, ji norinti, kad ir tu sakytum, kad ją myli, tačiau tu niekada to nesakai, tu visai bejausmis, tai, ko tu trokšti — moteris, tai, ko ji trokšta — meilė, jaučiama visu kūnu ir visa širdimi, su tavimi ji nebotų net į pragarą nusileisti, ji maldauja tavęs dešimt milijonų kartų jos neatstumti, nepalikti, ji bijanti vienatvės, bijanti pačios tuštumos baimės, ji taip pat žinanti, kad tai laikina, bet ji norinti save apgauti, ar tu negalėtum papasakoti ko nors, kas ją pralinksmintų? Papasakoti kokią linksmą istoriją?

O! Kaimiečiai ganėtinai įsitriukšmauja, sėdėdami vienas priešais kitą, sukryžiavę kojas ant demblio. Juodas kiaulės kraujas, baltas sojų toju, aštrieji raudonieji pipirai, žali sojų ūgliai, šlaunelės sojų padaže, troškinti kiaulienos šonkauliukai, kepta riebi mėsa, visa virtinė vienas prie kito surikiuotų dubenėlių su vynu. Šėlsta visas kalnų kaimelis, papjautos devynios kiaulės, trys jaučiai, atkimšta dešimt didžiulių ąsočių subrandinto vyno. Visų veidai įraudę ir blizgantys, nosimis varva prakaitas. Luošas kaimo vyresnysis atsistoja ir ima šaukti gergždžiančiu gaigalo balsu, kad ši Gėlių Viršukalnė karta iš kartos priklausė jiems, tai kodėl jie turėtų leisti atėjūnams deginti mišką ir sodinti kukurūzus? Jis nebeturėjo nė vieno priekinio danties ir kalbėdamas drabstėsi putomis. Nereikia manyti, kad iš pirmųjų gretų tebuvo likęs tik šis nukaršęs senis, primenantis saujelę šiaudų, nereikia manyti, kad pirmosios gretos taip lengvai pralaužiamos. Galbūt jis šiandien ir nebepakelia nusmailintų naščių, galbūt nebeišlaiko muškietos, bet jauni priekinių gretų vyrai tikrai ne bailiai. „Didžiojo Lobio motin, tu juk negali iš naujo pagimdyti savo sūnaus?“ Sidabrinės apyrankės ant moters rankų lėtai pakyla į viršų. „Senoli, ir jūs, garbingo amžiaus sulaukusieji, argi paprieštarausite — visas kaimas matė, kaip Didysis Lobis augo, nors svetimi jo negerbė, ir jis tapo kaimo pajuoka, bet juk ne tik manasis Didysis Lobis, mano šeima ne vienintelė iš priekinių gretų, esama šeimų, turinčių tik dukteris ir neturinčių nė vieno sūnaus.“ Akimirksniu moterys atsitraukia viena nuo kitos: „Didžiojo Lobio motin, kodėl kreipi kalbą į šoną? Jeigu priekinės gretos tvirtai nestos prieš atėjūnus, kaipgi mes neprarasime garbingo savo veido jų akyse?“ Išraudę nuo alkoholio, jauni vyrai atsilapoja marškinius ir ima muštis į krūtines. Kaimo vyresnysis rikteli: „Muškietos mūsų rankose nėra žolėdės! Garbingas senoli, jei dar turi ką pasakyti, greičiau sakyk, tik neklausyk marčių, o vyresnėlį ir jaunėlį sūnus užrakink namuose, leisk mums, jauniems, kovoti priekinėse gretose.“ Tai išgirdusios, marčios supyksta ir puola ginčytis: „Jums veidai dar neapžėlė, o jūsų žodžiai jau spygliuoti, jūsų tėvai ir motinos su jumis ginčijasi, tai kodėl gi mes negalėtume su jumis pasiginčyti?“ Staiga atsistoja jaunas vaikinas išsprogusiomis akimis: „Mažoji Antroji, tu trukdai, priekinės gretos — ne ta vieta, kur tau derėtų kištis!“

Ar dar klausaisi?

Pasakok toliau, ji sako norinti klausytis tavo balso.

Taigi susikaupi ir pasakoji, kad žmonės pakelia triukšmą, o jis atmeta galvą, išsižergia kaip arklys, stveria gaidį, nusuka jam kaklą, ir sparnams dar besidaužant, pliūpteli karštą kraują į dubenėlį su vynu ir aukštu balsu išrėžia: „Tie, kas negers — prakeikti šunsnukiai! Tik prakeikti šunsnukiai gali negerti!“ Vyrai visi, kaip vienas, pasiraitoja rankoves, nusispjovę įmina seiles į žemę, rodydami į dangų, duoda priesaiką ir krauju pasruvusiomis akimis atsigręžę stveriasi ginklų. Peiliai pagaląsti, šautuvai išvalyti. Šeimų senoliai įžiebia žibintus ir greta protėvių kapų ima kasti naujus. Moterys lieka saugoti namų ir žirklėmis, kuriomis ištekėjusios kirposi kasas, o pagimdžiusios kūdikius — virkšteles, kerpa ilgus popierinius kaspinus kapams. Brėkštant rytui ir pakilus tirštam rūkui, kaimo vyresnysis nušlubuoja ir ima mušti didįjį būgną. Žmonos, nubraukusios ašaras, išeina iš namų saugoti kaimo vartų ir pasižiūrėti į peiliais ir šautuvais ginkluotus vyrus, mušančius gongus ir, besileidžiant nuo kalnų, vienu balsu šaukiančius. Vardan protėvių, vardan savo klano, vardan žemės ir kalnų miško, vardan vaikų ir provaikaičių išsižudo vietinės reikšmės susirėmime, po to tylėdami parsineša lavonus. Po to moterys raudodamos šaukiasi dangaus ir žemės. Po to įsivyrauja ramybė. Po to ateina laikas arti, sėti, sodinti, nuimti derlių, kulti. Pavasaris praeina, ateina ruduo, ir taip po daugelio žiemų, kapams apžėlus žole, našlėms nuviliojus likusius vyrus, našlaičiams išaugus į žmones, gedulas galiausiai pasimiršta, ir atminty lieka tik garbingas protėvių vardas, kol vieną vakarą prieš šventę, aukojant protėviams aukas, senimas pradeda kalbėti apie senus genties priešus, ir vyno išgėrusiam jaunimui vėl užverda kraujas...

Lietus nesiliauja visą naktį, ugnies liežuviai bežiūrint sumažėja, susitraukia iki pupelės žiedo, pupelės žiedas susitraukia iki mėlynai žalio, tarsi nefritas, pumpuro, kuris dar labiau traukdamasis keičiasi nuo švelniai geltono iki tamsiai oranžinio, staiga nušokančio ant degančio kuokelio, ir stoja klampi ir tiršta, kaip žibalas, tamsa, sutirpdydama šią vos vos virpančią švieselę. Išsprūsti iš tave tvirtai apsikabinusios karšto prakaito išpiltos ir akimirksniu užmigusios moters glėbio, klausaisi, kaip lietus garsiai barbena į medžių lapus, kaip slėnyje dejuoja kalnų vėjas, ridinėdamasis eglių viršūnėmis. Nendrinis stogas, po kuriuo kabo žibalinė lempa, prisigeria vandens ir ima lašėti tau ant veido. Susigūžęs kalnų apžvalgos trobelėje, sulipdytoje iš nendrių, užuodi pūvančios žolės ir tuo pačiu kažko saldaus kvapą.

39

Privalau palikti šitą urvą. Guidžou, Sičuanio, Hubei ir Hunanio provincijų pasienyje stūksantis Ulingo kalnynas siekia tris tūkstančius du šimtus metrų virš jūros lygio, metinis kritulių kiekis viršija tris tūkstančius keturis šimtus mililitrų, kasmet tepasitaiko vos viena dvi giedros dienos, o kai pakyla sulaukėję vėjai, jie dažnai pasiekia trijų šimtų kilometrų per valandą greitį, tai — amžinai apsiniaukusi, šalta, prakeikta vieta. Privalau grįžti prie žmogiškojo pasaulio ugnies bei dūmų ir ieškoti saulės šviesos, ieškoti šilumos, ieškoti laimės, ieškoti žmonių minios, kad visa tai sukeltų manyje triukšmą ir jaudulį, net jei tai ir vėl pažadintų nerimą — galų gale toks jau tas žmonių pasaulio skonis.

Keliauju pro Tongženį, kurio siaurose senovinėse gatvelėse namų stogai dengia gatvę, o pėstieji nuolat susiduria su tais, kurie tempia krepšius, kabaluojančius ant naščių. Ilgai neužsibūnu, iškart sėdu į autobusą ir temstant privažiuoju sustojimą, kuris vadinasi Jubing. Šalia geležinkelio stoties gausiai pridygę nedidelių, privačių nakvynės namų, taigi pasiimu vienvietį kambarį, kuriame vos telpa gultas vienam žmogui, vabzdžiai nenuilsdami kėsinasi mane išprievartauti, o nuleidus tinklelį, darosi baisiausiai tvanku. Už lango besiliejančiai mašinų signalų muzikai akompanuoja monotoniškas ašaringas pokalbis, iššaukdamas manyje žąsies odos reakciją — panašu, kad jis sklinda iš filmo, rodomo krepšinio aikštelėje, girdžiu tą pačią seną sielvartingo išsiskyrimo ir džiaugsmingo susitikimo istoriją, tik kitame laike.

Antrą valandą ryto jau sėdžiu traukinyje, važiuojančiame į Kaili, ir po kelių valandų pasiekiu autonominio miao rajono sostinę.

Girdėjau, kad prie Šidongo ir Miao sienos vyksta drakono valčių festivalis, o sutiktas kadrinis apskrities komiteto darbuotojas patvirtina, kad šitoks didelis renginys nebuvo rengiamas jau kelis dešimtmečius, ir, jo paskaičiavimais, turėtų susirinkti apie dešimt tūkstančių miao žmonių ne tik iš pasienio, bet ir iš tolimų kalnų, o taip pat aukščiausi provincijos ir autonominio rajono valdininkai. Pasiteirauju, kaip ten nusigauti, ir jis atsako, kad ta vieta yra už dviejų šimtų kilometrų, ir be mašinos aš ten niekaip nenukaksiu. Klausiu, ar negalėčiau važiuoti kartu su jais apskrities komiteto mašina, jis susiraukia, bet, ilgai prašomas, galiausiai nusileidžia ir sako ateiti rytoj septintą ryto pažiūrėti, gal jų mašinoje atsiras laisva vieta.

Iš ryto prie komiteto kontoros ateinu dešimčia minučių anksčiau, tačiau dar prieš dieną greta pastato stovėjusių didžiulių mašinų nelikę nė pėdsako, vienintelis darbuotojas, kurį man pavyksta surasti tuščiame pastate, sako, kad mašinos jau seniai išvažiavo. Suprantu, kad esu apgautas, tačiau kritiškose situacijose gimsta išmintingos idėjos, išsitraukiu niekada niekur man nepasitarnavusį, tik kėlusį nemažai problemų Rašytojų asociacijos nario pažymėjimą ir bandau blefuoti, jog specialiai atvykau iš Pekino parengti reportažo apie renginį žurnalui ir reikalauju tuojau pat susisiekti su valdžios organais. Smulkmenų apie mane jis nesiaiškina, bet po kažkelinto telefono skambučio jam pagaliau pavyksta sužinoti, kad apskrities viršininko mašina dar neišvažiavusi. Vienu atsikvėpimu nubėgu iki jo kontoros, ir man nusišypsojo laimė, apskrities viršininkas jau informuotas, todėl, daug neklausinėdamas, leidžia man įsigrūsti į jo mažytį duonvežį furgonėlį.

Palikę miestelį, dardame duobėtu keliu, aplink tvyro pilka dūmų migla, kylanti nuo sunkvežimių ir sausakimšų lengvųjų mašinų srauto — kadriniai apskrities kontorų darbuotojai, darbininkai, įmonių, mokyklų, fabrikų darbininkai — visi skuba į šventę. Šitas žmogus, kažkada buvęs miao karaliumi, o dabar tapęs apskrities galva, tikriausiai atsakingas už kažkokią ceremoniją, darbuotojas, sėdintis šalia vairuotojo, atsidaręs langą iki galo, šaukia duoti mums kelią, ir mes sėkmingai lenkiame mašinas ir įveikiame nemažai įtvirtinimų bei du apylinkės miestelius, bet galiausiai esam priversti sustoti, nes prie kelto priekyje susidariusi ilga mašinų eilė. Didžiuliam autobusui nepavyko užvažiuoti ant kelto, ir jo priekiniai ratai nuslydo į vandenį. Įspūdinga juodos spalvos volga, kuri, pasak jų, priklauso apskrities komiteto partijos sekretoriui, ir kuria važiuoja aukštesnieji provincijos valdininkai, irgi įstrigusi mašinų kamštyje, negali net pajudėti. Prieplaukoje daugybė milicininkų nesustodami keikiasi ir reguliuoja eismą, kol po kankinamai ilgos valandos pagaliau eismą trukdęs autobusas visai nustumiamas į vandenį, taip atlaisvinant vietos ant liepto, vėl sujungusio žemę su keltu, mažasis duonvežis furgonėlis prisispaudžia prie pat volgos, o už furgonėlio įsispraudžia patrulių mašina, kelto lynai suvyniojami, ir jis atsiplėšia nuo kranto.

Dvyliktą dienos šis galingas ir nesuvaldomas srautas pasiekia miao miestelį, įsikūrusį plačiame Čingšui upės slėnyje. Saulės šviesoje akinamai žaižaruoja skaidrus vandens paviršius. Abipus kelio driekiasi įvairiaspalviai gėlėti skėčiai ir aukšti sidabriniai miao moterų galvos papuošalai. Upės pakrantėje šalia kelio stovi naujas dviejų aukštų plytinis pastatas, kuriame apsistoja valdžios atstovai, o žemyn iki pat upės nusidriekia mediniai miao žmonių namai ant polių. Žemiau valdininkų pastato verandos matyti šurmuliuojančių galvų minia pramaišiui su apskritais gėlėtais skėčiais ir paulonijų aliejumi išblizgintomis bambukinėmis skrybėlėmis, lėtai slenkanti tarp pakrantėje baltais tentais apdangstytų prekystalių eilių. Skaisčiai žaliu plokščiu upės paviršiumi grakščiai slysta keliasdešimt raudonais kaspinais papuoštų drakono valčių išriestomis galvomis.

Sekdamas apskrities viršininkui įkandin, prasmunku į pastatą pro pagarbą atiduodančius milicininkus, ir mane aptarnauja taip pat šiltai, kaip ir likusią kadrinių darbuotojų grupę. Pilnu, šventiniu, tradiciniu kostiumu pasipuošusi jauna miao mergina kiekvienam svečiui atneša po dubenį karšto vandens ir po naują kvepiantį rankšluostį nusimazgoti rankoms ir veidams. Moterys skaisčiomis akimis ir baltutėliais dantimis pavaišina mus šviežia nosį maloniai kutenančio aromato arbata, lygiai taip, kaip vaišinami aukšto rango pareigūnai, rodomi per televizorių. Registratūroje kadrinio darbuotojo pasiteirauju, ar jos — rajoninio šokių ir dainų ansamblio šokėjos? Jis atsako, kad tai pavyzdinės apylinkės centro vidurinės mokyklos moksleivės, kurias surinko ir apmokė specialus apylinkės liaudies komitetas. Vėliau dvi iš jų svečiams sudainuoja miao meilės dainą. Dainai pasibaigus, vyriausi valdininkai mesteli keletą padrąsinančių replikų, ir kiekvienas palydimas į savo vietą restorano salėje. Alaus ir mineralinio vandens padėta po lygiai, trūksta tik servetėlių. Mane be didelių ceremonijų pristato partijos sekretoriui ir miestelio valdytojui, kurie šiek tiek kalba kiniškai, ir jie paspaudžia man ranką, kaip ir visiems kitiems. Susirinkusieji liaupsina apylinkės administracijos siųsto vyriausio virėjo kulinarinius gebėjimus, o jis, kaskart pristatydamas naują patiekalą, sudeda rankas ir nuolankiai lankstosi. Po to mes dar kartą nusiplauname rankas bei veidus ir dar kartą išgeriame arbatos, jau antra valanda po pietų ir drakono valčių lenktynės turėtų greitai prasidėti.

Miestelio valdytojas ir partijos sekretorius eina priekyje, braudamiesi pro žmonių minią, susigrūdusią ant akmeninių laiptų. Namų ant polių pavėsyje iš įvairiausių vietų suvažiavusios miao moterys klostuotais sijonais dar dažosi, bet pamačiusios grupę, lydimą milicijos, tuoj pat liaujasi žiūrėjusios į mažyčius veidrodėlius bei šukavusios plaukus ir smalsiai įsispitrija į atvykėlius. Šie aukšto rango procesijos dalyviai taip pat negali atitraukti akių nuo kiekvieną moterį puošiančių ir po kelis kilogramus sveriančių įmantrių sidabrinių galvos papuošalų, sidabrinių antkaklių ir sidabrinių apyrankių, kol galiausiai nebeaišku, kas ką labiau tyrinėja.

Prie upės ant polių sukaltoje aikštelėje sustatytos kėdės ir suolai, apsupti liaudies milicininkų, visiems susėdus išdalijami nedideli gėlėti skėčiai, kokius nešioja jaunos miao moterys ir kurie kadrinių darbuotojų rankose nebeatrodo tokie gražūs. Svilinanti saulė krypsta link horizonto, bet net ir po skėčiu imu baisiausiai prakaituoti, todėl nusileidžiu žemyn prie upės ir įsimaišau į šurmuliuojančią ir besistumdančią žmonių minią.

Tabako, raugintų daržovių, žmonių prakaito, jautienos, avienos, kiaulienos, žuvies bei šlapimo kvapai tvyro vasaros karštyje ir kylančiuose garuose. Aplink įvairiausi prekystaliai, siūlantys nuo universalinių parduotuvių drabužių iki sausainių, žemės riešutų, želė, melionų sėklų ir panašių užkandžių, derėjimasis dėl kainos, koketiškas juokas ir žmonių minioje pirmyn atgal zujantys vaikai.

Žmonių srautas mane lengvai nuneša upės link ir beveik įstumia į vandenį, todėl įšoku į valtelę pakrantėje. Tiesiai priešais — iš vientiso medžio kamieno išskaptuota drakono valtis su vandens paviršiuje prie šono pritaisyta plokščia medžio lentele valties pusiausvyrai išlaikyti. Valtyje viena eile sėdi maždaug trisdešimt irkluotojų, visi tos pačios spalvos — indigo mėlynumo — kelnėm, kurių krintančios klostės spindi suteptos jaučio kaulų klijais, ant galvų — iš plonyčių bambuko juostelių originaliai išpintos skrybėlės, kiekvienas su juodais akiniais nuo saulės, juosmenį apsijuosęs blykčiojančiu metaliniu diržu.

Valties viduryje sėdi mergaite perrengtas berniukas, išpuoštas sidabriniu mergaitišku vėriniu ir galvos apdangalu, jis retkarčiais suduoda per kabantį priešais gongą. Gongo garsas skaidrus ir aiškus. Iš medžio išdrožta ir spalvotais raštais išpiešta drakono galva, išriesta aukštai valties pirmagalyje sulig puse žmogaus, apklijuota daugybe mažyčių vėliavėlių ir raudonų medžiaginių vimpelų, vis dar nutūpta gyvų gagenančių žąsų ir ančių.

Pliūpteli fejerverkai — ką tik atvyko aukotojai. Valties pirmagalyje vienas vyresnysis ima mušti būgną ir šūkteli visiems irkluotojams atsistoti. Pusamžis vyriškis, abiejose rankose nešinas dideliais moliniais vyno ąsočiais, net neatsiraitojęs klešnių žengia tiesiai į gilų vandenį ir įteikia po vieną vyno ąsotį drąsuoliams. Vyrai juodais akiniais nuo saulės vienu metu tuština vyną, dainuoja ir dėkoja, o tada plačiu mostu praskalauja likučius upės vandenyje.

Senis su keliais kitais vyrais, nešinas gyva kiaule, įbrenda į vandenį, išgąsdintos, aukštyn kojom bemataruojančios kiaulės žviegimas dar labiau padidina aplink tvyrantį triukšmą. Moliniai vyno ąsočiai ir gyva kiaulė sudedami kartu į mažytę aukų valtelę, pririštą prie drakono valties galo.

Penktą valandą grįžtu į apžvalgos aikštelę ant polių, upės paviršiuje aidi būgnų dundėjimas: tai iš vienos pusės, tai iš kitos, tai intensyvesnis, tai lėtesnis, daugiau nei trisdešimt drakono valčių plaukioja pirmyn atgal savo malonumui — ir tai nė kiek neprimena varžybų. Keletas valčių susigretina, bet greitai vėl išsiskiria. Apžvalgos aikštelėje kantrybė trūksta, visų pirma išsikviečiamas apskrities komiteto narys, o netrukus sporto komiteto kadrams pranešama, kad yra pasiūlymas iš viršaus kiekvieną drakono valtį, dalyvausiančią varžybose, apdovanoti šimtu juanių grynais ir talonu dviem šimtams cinių grūdų. Po kurio laiko saulė ima leistis vakaruose, karštis atslūgsta, skėčių nuo saulės jau nebereikia, tačiau valtys vis dar nesirenka — upėje vis dar nė kiek nepanašu į varžybas. Kaip tik tada žmonės ima šnekėti, kad šiandien varžybų nebus, norintieji pasižiūrėti valčių varžybas turės rytoj nukeliauti trisdešimt li žemyn upe iki kito miao miestelio. Atvykusieji lieka baisiai nepatenkinti, apžvalgos aikštelėje kyla bruzdesys, ir nusprendžiama tuojau pat pasišalinti.

Greitkelyje mašinų drakonas — virtinė nosimis į užpakalius įsibedusių mašinų, lėtai besivelkančių viena paskui kitą. Po dešimties minučių viskas pranyksta kunkuliuojančių geltonų dulkių tumuluose, priešinga kryptimi grupelėmis ir būriais vis dar traukia jauni miao vaikinukai ir merginos — matyt, įspūdingi šios šventės renginiai vyks ir naktį.

Kai pagaliau apsisprendžiu pasilikti, kadrinis darbuotojas, drauge su manimi važiavęs apskrities viršininko mašina, perspėja mane, kad rytoj mašinos nebus. „Jei nepavyks susistabdyti pakeleivingos, — sakau, — galėsiu pareiti pėsčias.“ Jis pasirodo besąs geros širdies, iškviečia du kadrinius darbuotojus iš miao kaimelio, palieka juos už mane atsakingus ir perspėja: „Jeigu kils kokių problemų, jūs už tai atsakysit!“ Sekretorius ir miestelio vyriausiasis kelis kartus linkteli galvomis, sakydami: „Nusiraminkit, nusiraminkit, viskas bus gerai.“ Man sugrįžus prie nedidelio miestelio administracijos pastato, jame nebėra nė vieno žmogaus, o visos durys užrakintos. Anie du — sekretorius ir miestelio vyriausiasis — po šios nakties išgertuvių, tikiuosi, nubus nežinantys, kur besą, o po kurio laiko aplink nebematau nė vieno žmogaus, vilkinčio kadrinio darbuotojo švarku su keturiomis kišenėmis ir galinčio kalbėti kiniškai. Staiga pasijuntu laisvas ir tiesiog pasileidžiu miestelio gatvelėmis.

Senovinėse gatvelėse ir skersgatviuose palei upę šeimos namuose priiminėja gimines ir draugus, o tie, pas kuriuos susirinko ypač daug svečių, susistatė stalus su maistu palei gatvę ir išsinešė į lauką kibirus su ryžiais, dubenėlius ir lazdeles, aplink visi patys apsitarnauja, ir niekas nieko neprižiūri, o aš irgi išalkęs, todėl pamirštu visus mandagumus, ir, kadangi vis tiek negaliu susikalbėti, tiesiog pasiimu dubenėlį bei lazdeles ir paklustu nesiliaujančiam žmonių raginimui valgyti. Tikriausiai tai iš senų laikų atėjęs miao paprotys, šitokią laisvę retai kada pajuntu.

Sutemus pasigirsta meilės dainos, pirmiausia atsiritančios iš ano upės kranto, priešais stūksančio kalno bambukų giraitės maudosi užsilikusių saulės spindulių aukse, tuo tarpu šį krantą jau gaubia prieblanda. Merginos grupelėmis po penkias šešias ateina į paupį, kai kurios sustoja ratu, kai kurios susikimba už rankų ir pradeda šaukti mylimuosius. Melodingos dainos greitai užpildo nakties tuštumą, priešais mane kur pažvelgsi — visur merginos, rankose gniaužiančios nosinaites, laikančios mažytes vėduokles ir skėčius nuo saulės, matyti ir kelios pirmą kartą įsimylėjusios trylikos keturiolikos metų mergaitės.

Kiekvienoje grupelėje viena mergina veda, o kitos jai choru pritaria, ir pastebiu, kad toji, kuri veda dainą, yra beveik visada pati dailiausia ir žaviausia iš grupės — grožis visada turi natūralią pirmenybės teisę.

Pagrindinės dainininkės balsas kyla aukštyn, visos kitos pritaria jai skaidriu aukštu dainavimu. Pavadinti tai dainavimu ne visai tinka, tas skaidrus, šviesus, veriantis skambesys atsklinda iš pačių gelmių, o visas kūnas ir širdis jam atliepia, garsai, regis, kyla nuo kojų padų, kol pasiekia antakius ir kaktą, prieš išsiverždami lauk, todėl nekeista, kad tai vadinama skrendančiomis dainomis, jos natūraliai kyla iš prigimties, visiškai instinktyviai, be jokių suvaržymų ar padailinimų, neturi nieko bendra su tuo, kas vadinama drovumu, nes kiekviena mergina visu kūnu ir visa širdimi stengiasi suvilioti savo mylimąjį.

Vyrai elgiasi visiškai nerūpestingai, eina tiesiai prie merginų ir išsirenka tą, kuri labiausiai patinka, tarsi rinktųsi melioną. Tuo metu merginos ima mojuoti nosinaitėmis ir vėduoklėmis, ir kuo įdėmiau jas apžiūrinėja, tuo daugiau širdies jos įdeda į dainavimą. Jeigu tarp poros užsimezga pokalbis, vaikinas paima merginą už rankos, ir jie išeina drauge. Turgavietė su prekystaliais, tarp kurių dienos metu grūdosi dešimt tūkstančių žmonių galvų, dabar virto nesibaigiančių dainų aikšte. Staiga atsiduriu meilės bei aistros apsupty ir mąstau, kad žmonijos meilės paieška pradžioje taip ir atrodė, tačiau taip vadinamoji civilizacija vėlesniais amžiais atskyrė seksualinius impulsus nuo meilės ir sukūrė tokias sąvokas — statusas, pinigai, religija ir vadinamuosius kultūrinius suvaržymus, tikrą žmonijos kvailystę.

Naktis vis labiau ir labiau tirštėja, nuo juodo upės paviršiaus išnyksta būgnų dundėjimas, tik valčių švieselės ištaškuoja tamsą. Staiga išgirstu, kaip kažkas kiniškai šūkteli „vyresnysis brolau“, ir atrodo, kad tas balsas visai šalia manęs. Atsisuku ir matau pakalnėje keturias ar penkias merginas, ir jos visos dainuoja man, viena iš jų dar sykį skaidriu balsu šūkteli „vyresnysis brolau“, ir aš suprantu, kad tai tikriausiai vienintelė kinišką frazė, kurią ji žino, ir to visai užtenka, ieškant meilės. Matau tamsoje jos laukiantį žvilgsnį, visai nemirksėdama ji įsistebeilija į mane, širdis ima daužytis ir šokinėti, atrodo, lyg būčiau grįžęs į tuos aistringus jaunystės metus, seniai pamirštas baimingas virpulys vėl mane uždega. Gal paveiktas čionykščių vaikinų elgesio, o gal tamsos, nejučia prieinu prie jos, matau jos šiek tiek judančias lūpas, nors negirdžiu, ar ji ką sako, ji nekalba, tik laukia, o jai pritariančių merginų dainavimas vis labiau švelnėja. Ji dar vaikas, veidas nepraradęs vaikiškų bruožų: aukšta kakta, riesta nosytė, mažytė burna. Jei duosiu bent menkiausią ženklą, žinau, kad ji iškart eis su manimi, prisiglaus prie manęs, didžiai patenkinta išskleis savo skėtį. Nebegaliu atlaikyti tokio intensyvaus žvilgsnio, greitai nusijuokiu, ir tas juokas nuskamba visiškai kvailai, paskubomis ryžtingai papurtau galvą, droviai nusisuku ir nueinu, nedrįsdamas atsigręžti.

Niekad nebuvau susidūręs su tokia meilės išraiška, nors visada apie tai svajojau, o kai tai pagaliau realiai įvyko, nebuvau jai pasiruošęs.

Turiu prisipažinti, kad šitos miao merginos ypatingai plokščias nosies tiltas ir riesta nosytė, aukšta kakta, mažytė burna ir laukiančios skaisčios akys pažadino mano atmintyje seniai išblukusį, skausmingą švelnumą, tačiau iškart supratau, kad į šį nuoširdų meilės jausmą aš negaliu sugrįžti. Turiu pripažinti, kad pasenau, ne tiktai su amžiumi, bet ir dėl daugybės įvairių pasikeitusių reiškinių. Net jei ji būtų čia pat, ir aš galėčiau pasiekti ją ranka bei pasiimti ją su savimi. Svarbiausia tai, kad suseno mano širdis, negaliu visu kūnu ir širdimi ignoruoti esamos tvarkos ir įsimylėti jaunos merginos, mano santykiai su moterimis jau seniai pasikeitę, iš natūralios jaunatviškos meilės likęs tik geismas. Bijau siekti akimirkos džiaugsmo, bijau prisiimti atsakomybę. Nesu vilkas, bet norėčiau juo tapti, grįžti į gamtą, pabėgti iš tremties, tačiau nesugebu išsinerti iš žmogaus odos, esu monstras žmogaus odoje. Ir nėra tokios vietos, į kurią galėčiau grįžti kaip į namus.

Pasigirsta nendrinės dūdos. Upės pakrantėje, tankmėje po mažyčiais skėčiais, apsikabinę įsimylėjėliai, poromis jau ne tiek gulintys tarp dangaus ir žemės, kiek skęstantys savo pačių pasauliuose. Tačiau šie pasauliai nuo manęs nutolę taip pat toli, kaip ir senovinės legendos, ir todėl aš vangiai palieku upės pakrantę.

Ten, iš kur palei greitkelį sklinda nendrinių dūdų garsai, aukštai ant bambukinio stiebo kabo ryškiai šviečiantis žibalinis žibintas. Jos galvą dengia juoda skara, o jos plaukai susegti ant viršugalvio sidabriniu žiedu, sidabrinė segė, kuri blykčioja jai sujudėjus, išpuošta drakonu ir feniksu viduryje, kuriuos iš šonų supa penkios fenikso plunksnos iš kalinėto sidabro. Plunksnos kairėje pusėje perrištos margaspalviais šilko kaspinais, krintančiais jai ant krūtinės ir, jai šokant, pabrėžiančiais jos švelnų kūną. Jos juoda suknelė suraukta per liemenį, o plačios rankovės atidengia sidabrines apyrankes, ant juodos skarelės ir suknelės matyti tik pora didžiulių, sunkių, sidabrinių kaklo žiedų, o virš šiek tiek pakeltų krūtų — daili ilgaamžiškumo grandinėlė, sunerta iš sidabrinių grandžių ir krentanti ant krūtinės.

Ji žino, kad tai, ką ji dėvi, ją išskiria iš visų kitų moterų, drabužius išsisiuvinėjusių penkiomis spalvomis, o sidabrinių papuošalų gausa ant jos kūno pakankamai aiškiai rodo jos vertę. Jos basos kojos irgi labai gražios, o jai šokant pagal dūdeles, dvi sidabrinės apyrankės ant kulkšnies skimbčioja tarsi krištolas.

Ji atkeliavo iš Juodojo Miao kalnų miestelio, būtent šiame miestelyje auginamos įstabaus grožio baltosios orchidėjos, skaisčiai raudonos jos lūpos — tarsi ankstyvi pavasariniai kalnų žiedai, o dantys — tarsi mažyčiai perlai. Jos plokščia, vaikiška nosytė ir apskrita veido forma, jos akys visada besišypsančios, o žybčiojančios juodos akių lėliukės papildo ypatingą jų spindesį.

Jai nereikia eiti į paupį ieškoti meilužio, kiekvieno miestelio ryžtingiausi jaunuoliai, nešini dvigubai už juos didesnėmis nendrinėmis dūdomis, apraišiotomis įvairiaspalviais kaspinais, žemai prieš ją nusilenkia, išpučia žandus, ima linguoti ir trepsėti koja, ragindami moteris klostuotais sijonais plevėsuoti jiems priešais. Bet užtenka tik jai kilstelti aukščiau dailią kojytę, ir visi vaikinai ima pūsti taip smarkiai, kad galiausiai sulaužo savo nendrines dūdas ir prisitrina kruvinas pūsles ant lūpų, būtent iš jos sklindanti energija suteikia jai teisę būti tokiai arogantiškai.

Ji nežino, ką reiškia pavydas, ji nesupranta kitų moterų pagiežos, nesupranta, kodėl jos ruošia gėrimus iš šimtakojų, vapsvų, nuodingų gyvačių, skruzdžių, įmaišo savo plaukų sruogų kartu su menstruacijų krauju ir seilėmis, sudeda visa tai į puodynę drauge su į skutelius suplėšytais vyro marškiniais ir kelnėmis, visa tai užantspauduoja ir pakasa trys pėdos po žeme.

Ji tik žino, kad aname upės krante yra vyras, o šiame upės krante yra moteris, jaunystėje juos aplankė meilė, jie nebegali nurimti, todėl susitinka nendrinių dūdų aikštėje, krenta vienas kitam į akį savo išvaizda, ir meilės sėklos suleidžia šaknis į širdį.

Ji tik žino, kad, atėjus nakčiai ir ugniakure belikus pelenams, kai senimas knarks, o jaunimas kalbės pro miegus, ji atsikels, atidarys galines duris ir basomis išeis į sodą. Už bambukinės tvoros pasirodys jaunas vaikinas su sidabriniais ragais ant skrybėlės ir tyliai jai švilptels. Anksti atsikėlęs jos tėvas šauks ją tol, kol jos motina įpykusi atlapos duris, ketindama ją pamokyti lazda, bet jos lova bus tuščia.

Pusę nakties praguliu ant medinių lentų po išsikišusia stogo atbraila, žiburiai virš upės užgeso nežinia kada, žvaigždžių nėra, o upė ir priešais stūksančio kalno šešėlis susilieja į vieną visumą, nakties vėjas atpučia šaltą orą ir vilko staugimą. Išsigandęs prabundu iš sapno ir, gerai įsiklausęs, išgirstu, kad tai — beviltiškas rujojančio patino staugimas, beveik daina, trūkinėjanti ir baisiai liūdna.

40

Ji sako nežinanti, kas vadinama laime, ji sako turinti viską, ką privalu turėti: vyrą, sūnų, tai, kas kitų žmonių akimis atrodo nedidelė laiminga šeima, jos vyras — kompiuterių inžinierius, jaunas ir perspektyvus, žmonės kalba, kad kai tik jis kažką užpatentuos, tuoj pat uždirbs krūvas pinigų. Tačiau ji visai nesijaučianti laiminga. Jau treji metai, kaip ji ištekėjusi, meilė ir jaunavedžių aistra jau seniai išgaravusi, kartkartėm net sūnus jai atrodo tik papildomas vargas, tiesa, pradžioje tai ją sukrėtę, tačiau ji prie to pripratusi, ji vis dėlto mylinti savo sūnų, nes tik šis nedidelis sutvėrimas suteikiąs jai paguodą. Ji nemaitinusi jo krūtimi, nes saugojusi savo kūno formas, ji sako, kad, kai tyrimų instituto bendrabutyje maudydamasi po dušu nusivokdavusi baltą chalatą, vaikus pasigimdžiusios kolegės žiūrėdavusios į ją su pavydu.

Dar vienas baltas chalatas, sakai.

Jos draugė, sako ji, visada ateinanti pas ją išsikalbėti apie tai, kas ją slegia. Ji sako nesugebanti, kaip kitos vaikų turinčios moterys, ištisą dieną tik ir pliaukšti apie savo vaikus, pertraukose tarp darbų megzti vaikams ir vyrams megztinius. Moteris nėra vaikų ir vyro vergė, žinoma, ji irgi numezgė sūnui megztinuką, tai ir buvusi visko pradžia, ji sako, kad visi jos rūpesčiai prasidėję būtent nuo to megztinuko.

Ir kuo čia dėtas megztinukas?

Ji norėtų, kad tu klausytumeisi jos pasakojimo, nepertraukinėtum, ji klausia, apie ką ji kalbėjusi?

Apie megztinuką ir megztinuko sukeltas problemas.

Ne, ji sako, kad tik klausydamasi bažnyčioje mišių metu skambančių vargonų ir giesmių, trumpam pajuntanti ramybę. Kartais sekmadieniais ji einanti į mišias ir trumpam paliekanti vyrui prižiūrėti vaiką — jis juk irgi privaląs bent kažką padaryti dėl vaiko, visa našta negalinti kristi tik ant jos pečių. Ji netikinti dievu, tiesiog vieną kartą ėjusi pro bažnyčią, o kadangi šiais laikais bažnyčios yra atviros visuomenei, galima laisvai užeiti ir išeiti, tai ji ir užėjusi pasiklausyti, nuo to laiko ji užeina, kai tik turi laisvo laiko. Jai ypač patinka Bachas, tikrai, jai patinka klausytis Bacho „Rekviem“, ji negalinti pakęsti šiuolaikinės populiariosios muzikos, ji ją trikdanti, ji nebesugebanti susikaupti ties savo rūpesčiais, ji klausia, ar ji kalbanti per daug sudėtingai?

Ji sako pradėjusi vartoti vaistus, kiekvieną dieną gerianti migdomuosius. Ji lankėsi pas gydytoją, ir šis nustatė jai neurasteniją, ji nuolat jaučianti nuovargį, nuolat neišsimieganti, tačiau negalinti užmigti, kol neišgeria migdomųjų. Ji nėra seksualiai nusivylusi, nesuprask klaidingai, ji patirianti orgazmą su savo vyru, nėra taip, kad jis nesugebėtų jos patenkinti, neturėtum šitaip manyti, jis už tave daug jaunesnis, tačiau turi savo darbą, siekia karjeros aukštumų, yra baisiai ambicingas, vyrui turėti šiek tiek ambicijų nėra nieko blogo, jis kasnakt užsidaro laboratorijoje ir dirba viršvalandžius, nes namuose jam trukdo vaiko keliamas triukšmas. Jai nereikėję susilaukti vaiko taip anksti, tai jis taip norėjo, jis mylėjo ją, ir norėjo, kad ji jam pagimdytų vaiką, visos problemos ir kilo, atsiradus kūdikiui.

Viskas buvo taip: ji sako numezgusi savo vaikui megztinuką su gėlių aplikacija, ir tą aplikaciją ji sukomponavusi pati, ir daug gražiau už tuos vaikiškus rūbelius, kurie pakliūna į parodas, bent jau ji taip mananti. Ji lankėsi eksportui skirtų drabužių parodoje su naująja bendradarbe, žiūrėjo, ar ten yra ko nors vertingo. Tas kelias dienas jų bandomosios mašinos buvo sugedusios ir teko laukti, kol pataisys, todėl nebuvo darbo ir todėl jie darbo metu nuėjo pasidairyti po parodą bei pažiūrėti, ar ten yra kas nors, ką verta būtų nusipirkti. Jis ėjo kartu, sakydamas, kad galbūt nupirks ką nors savo žmonai. Galiausiai jie nieko nenusipirko. Tačiau jis jai pasakė, kad megztinukas, kurį ji numezgė vaikui, pranoksta visus tuos vaikiškus drabužėlius eksporto parodoje ir kad ji puikiai galinti pati kurti drabužius. Nuo to laiko ji pradėjusi tobulintis: nusipirkusi madingų drabužių knygą, kad galėtų pasinaudoti sukirpimo pavyzdžiais, tada panaudojusi anksčiau pirktą ir nepanaudotą šiurkščios mėlynos medvilnės atraižą bei nedėvimą skarą, sukarpiusi, sudėliojusi, susiuvusi kartu ir gavusi suknelę be rankovių, tinkamą eiti į darbą. Jis pamatė ją, prieš jai persirengiant ir einant į mašinų aikštelę, visaip ją išgyrė ir pasakė, kad ji turinti dėvėti tik savo pačios kurtus drabužius. Nepraėjo ir dvi dienos, o jis jau gavo du bilietus į madų šou ir pakvietė ją eiti drauge.

Viskas prasidėjo nuo drabužių modelių.

Ji nori, kad tu jos klausytumeisi toliau, ji pasakoja, jog jis sakė, kad jeigu ji apsivilktų savo mėlyną šiurkščios medvilnės suknelę be rankovių ir pereitų podiumu, ji lengvai užgožtų šituos modelius, ir kad jos labai graži figūra. Bet ji atsakiusi, kad yra nepakankamai gražių formų. „Modeliams nebūtina turėti didelę krūtinę, — kalbėjo jis, — svarbiausia ilgos kojos ir figūra“, o jos kūnas labai grakštus, ypač kai ji apsirengia tą mėlyną šiurkščios medvilnės suknelę. Ji sako, kad ir jai patikę dėvėti darbe suknelę, nes ji pati ją pasisiuvusi. Bet kaskart jai taip apsivilkus, jis nužiūrėdavo ją nuo galvos iki kojų. Kartą jai atėjus persirengti, jis ypatingai ją nužiūrėjo ir pakvietė kartu pavalgyti.

Ir ji nuėjo.

Ne, ji atsisakė, ji turėjusi eiti į vaikų lopšelį, ji atsakė „ne“, jeigu ji einanti pasivaikščioti, tai beveik visada pasiimanti su savimi ir vaiką, bet ilgai vakaroti negalinti, nes vaikui reikią anksti gultis. Žinoma, ji išeinanti ir viena naktį, palikusi vaiką vyrui, tačiau negalinti eiti su juo kartu vakarieniauti. Kartą jis pakvietė ją per pietų pertrauką pas save į namus bent sykį paragauti jo gamybos Keturių Džiaugsmų mėsos rutuliukų, jo ypatingojo patiekalo.

Ji vėl atsisakė.

Ne, ji sutiko. Bet jis dar pasakė, kad labai norėtų, jog ji apsivilktų tą mėlyną suknelę.

Ji sutiko?

Ne, ji nesutiko, pasakė, kad tikriausiai negalės ateiti. Tačiau kitą dieną darbe ji vilkėjusi mėlyna suknele. Per pietų pertrauką drauge su juo nuėjusi pas jį. Ji nesupratusi, kuo ta suknelė ypatinga, tiesiog susiuvusi dvi atraižas, ta šilkinė gėlėta skara atrodžiusi gan neskoningai, tad ji iškirpusi gėles ir užsiuvusi jas ant krūtinės ir juosmens, tik tai ir tebuvo šis tas ypatingesnio. Ji nemaniusi, kad jos kūno formos pakankamai gražios, jos vyras vis juokdavosi, kad per daug plokščia, kad trūksta seksualumo, ar gali būti, kad dėvėdama tą suknelę ji atrodžiusi taip ypatingai?

Sakai, kad tai ne suknelė.

O kas? Ji sako žinanti, ką tu nori pasakyti.

Sakai, kad dar nepasakei kas, bet tikrai ne suknelė.

Tai jos vyro abejingumas tam, ką ji dėvi, tas jo ignoruojantis požiūris! Ji sako neketinusi nieko suvedžioti.

Stengiesi paneigti, kad nieko panašaus nesakei.

Ji sako, kad daugiau nieko nebesakys.

Klausi, argi ji nenori kažkam išsikalbėti? Papasakoti apie savo rūpesčius? Papasakoti apie savo draugės rūpesčius? Tu nori, kad ji toliau kalbėtų.

Ji nebežinanti, apie ką dar kalbėti.

Apie Keturių Džiaugsmų mėsos rutuliukus, jo ypatingąjį patiekalą.

Ji sako, kad jis viską buvo gerai suplanavęs, jo žmona buvo išėjusi į darbą.

Tu primeni jai, kad pirma mintis juk buvo papietauti, o ne susitikti su jo žmona, ji tikrai turėjo numatyti, kad jo žmonos nebus, ir jai nereikia teisintis.

Ji sutinka, kad taip ir buvo, ir kuo ji smarkiau bandžiusi mintyse pasiteisinti, tuo didesnis buvęs spaudimas.

Tuo sunkiau jai buvo susivaldyti?

Ji nepajėgė priešintis.

Kai jis žiūrėjo į jos suknelę?

Ji užsimerkė.

Nes nenorėjo matyti, kaip pati netenka proto?

Pasinaudoti sukirpimo pavyzdžiais, tada panaudojusi anksčiau pirktą ir nepanaudotą šiurkščios mėlynos medvilnės atraižą bei nedėvimą skarą, sukarpiusi, sudėliojusi, susiuvusi kartu ir gavusi suknelę be rankovių, tinkamą eiti į darbą. Jis pamatė ją, prieš jai persirengiant ir einant į mašinų aikštelę, visaip ją išgyrė ir pasakė, kad ji turinti dėvėti tik savo pačios kurtus drabužius. Nepraėjo ir dvi dienos, o jis jau gavo du bilietus į madų šou ir pakvietė ją eiti drauge.

Viskas prasidėjo nuo drabužių modelių.

Ji nori, kad tu jos klausytumeisi toliau, ji pasakoja, jog jis sakė, kad jeigu ji apsivilktų savo mėlyną šiurkščios medvilnės suknelę be rankovių ir pereitų podiumu, ji lengvai užgožtų šituos modelius, ir kad jos labai graži figūra. Bet ji atsakiusi, kad yra nepakankamai gražių formų. „Modeliams nebūtina turėti didelę krūtinę, — kalbėjo jis, — svarbiausia ilgos kojos ir figūra“, o jos kūnas labai grakštus, ypač kai ji apsirengia tą mėlyną šiurkščios medvilnės suknelę. Ji sako, kad ir jai patikę dėvėti darbe suknelę, nes ji pati ją pasisiuvusi. Bet kaskart jai taip apsivilkus, jis nužiūrėdavo ją nuo galvos iki kojų. Kartą jai atėjus persirengti, jis ypatingai ją nužiūrėjo ir pakvietė kartu pavalgyti.

Ir ji nuėjo.

Ne, ji atsisakė, ji turėjusi eiti į vaikų lopšelį, ji atsakė „ne“, jeigu ji einanti pasivaikščioti, tai beveik visada pasiimanti su savimi ir vaiką, bet ilgai vakaroti negalinti, nes vaikui reikią anksti gultis. Žinoma, ji išeinanti ir viena naktį, palikusi vaiką vyrui, tačiau negalinti eiti su juo kartu vakarieniauti. Kartą jis pakvietė ją per pietų pertrauką pas save į namus bent sykį paragauti jo gamybos Keturių Džiaugsmų mėsos rutuliukų, jo ypatingojo patiekalo.

Ji vėl atsisakė.

Ne, ji sutiko. Bet jis dar pasakė, kad labai norėtų, jog ji apsivilktų tą mėlyną suknelę.

Ji sutiko?

Ne, ji nesutiko, pasakė, kad tikriausiai negalės ateiti. Tačiau kitą dieną darbe ji vilkėjusi mėlyna suknele. Per pietų pertrauką drauge su juo nuėjusi pas jį. Ji nesupratusi, kuo ta suknelė ypatinga, tiesiog susiuvusi dvi atraižas, ta šilkinė gėlėta skara atrodžiusi gan neskoningai, tad ji iškirpusi gėles ir užsiuvusi jas ant krūtinės ir juosmens, tik tai ir tebuvo šis tas ypatingesnio. Ji nemaniusi, kad jos kūno formos pakankamai gražios, jos vyras vis juokdavosi, kad per daug plokščia, kad trūksta seksualumo, ar gali būti, kad dėvėdama tą suknelę ji atrodžiusi taip ypatingai?

Sakai, kad tai ne suknelė.

O kas? Ji sako žinanti, ką tu nori pasakyti.

Sakai, kad dar nepasakei kas, bet tikrai ne suknelė.

Tai jos vyro abejingumas tam, ką ji dėvi, tas jo ignoruojantis požiūris! Ji sako neketinusi nieko suvedžioti.

Stengiesi paneigti, kad nieko panašaus nesakei.

Ji sako, kad daugiau nieko nebesakys.

Klausi, argi ji nenori kažkam išsikalbėti? Papasakoti apie savo rūpesčius? Papasakoti apie savo draugės rūpesčius? Tu nori, kad ji toliau kalbėtų.

Ji nebežinanti, apie ką dar kalbėti.

Apie Keturių Džiaugsmų mėsos rutuliukus, jo ypatingąjį patiekalą.

Ji sako, kad jis viską buvo gerai suplanavęs, jo žmona buvo išėjusi į darbą.

Tu primeni jai, kad pirma mintis juk buvo papietauti, o ne susitikti su jo žmona, ji tikrai turėjo numatyti, kad jo žmonos nebus, ir jai nereikia teisintis.

Ji sutinka, kad taip ir buvo, ir kuo ji smarkiau bandžiusi mintyse pasiteisinti, tuo didesnis buvęs spaudimas.

Tuo sunkiau jai buvo susivaldyti?

Ji nepajėgė priešintis.

Kai jis žiūrėjo į jos suknelę?

Ji užsimerkė.

Nes nenorėjo matyti, kaip pati netenka proto?

Taip.

Nes nenorėjo matyti, kad ji pati tokia pat nesuvaldoma?

Ji sako visai pasimetusi, ji nemaniusi, kad viskas taip susiklostys, nesvarbu, kaip bežiūrėtum, bet tuo metu ji jo nemylėjusi. Jos vyras buvęs už jį geresnis.

Tu sakai, kad iš tikrųjų ji nieko nemylinti.

Ji sako mylinti tik savo sūnų.

Tu sakai, kad ji mylinti tik save.

Gal taip, gal ne, ji sako, kad po to ji išėjusi ir nebenorėjusi daugiau su juo susitikti.

Bet susitiko?

Taip.

Ir dabar jau pas ją namuose?

Ji sako norėjusi su juo išsiaiškinti...

Tu sakai, kad kalbomis to neišsiaiškinsi.

Taip, ne, ji nekentė jo ir nekentė savęs.

Ir vėl ištiko aistrų protrūkis?

Liaukis taip kalbėti! Ji pyksta, ji nežino, kodėl norėjusi tai aiškintis, tiesiog norėjusi, kad viskas kuo greičiau baigtųsi.

Tu klausi jos, kaip tai baigėsi?

Ji sako nežinanti.

41

Atvykstu čia dveji metai po jo mirties. Tarp šimto miao gyvenviečių jis buvo paskutinis gyvas Aukojimo Ritualų Mokytojas, tačiau tokio masto aukojimo protėviams ceremonijų nebuvo rengiama jau keliasdešimt metų. Jis žinojo, kad netrukus — ta diena, kai jis apleis šią žemę, ir kad sulaukė šio garbaus amžiaus tik todėl, jog aukojo protėviams aukas ir daugybė piktųjų dvasių nedrįso taip paprastai jam pakenkti. Jis būgštavo, kad vieną ankstų rytą tiesiog nebeprabus, kad nebesulauks kitos žiemos.

Naujųjų metų išvakarėse, dar pavilkdamas kojas, jis užsikelia ant kupros kvadratinį kambario stalą, nusineša jį akmeniniais laiptais į lauką ir pasistato šalia namo. Visoj plačioj upės pakrantėj — nė gyvos dvasios, namų vartai užverti ir durys užsklęstos, visi valgo Naujųjų metų vakarienę. Jei šiandien žmonės ir aukoja protėviams aukas, tatai niekuo nesiskiria nuo įprastos Naujųjų metų vakarienės, kuo toliau, tuo labiau tai supaprastinama, atsisakant papildomų pagražinimų. Žmonės su kiekviena karta tampa vis silpnesni ir šito niekas nebesustabdys.

Ant stalo jis pasistato dubenėlį vyno, skiesto vandeniu, dubenėlį tofu, Naujametinio rafinuotų ryžių pyrago bei lėkštelę kaimyno atneštų sukapotų ir išvirtų jaučio žarnų, o po stalu pririša lipnių ryžių kotelių gniužulėlį, tada priešais stalą prikrauna malkų bei medžio anglių ir uždusęs stabteli atsikvėpti. Po to užlipa akmeniniais laiptais atgal į kambarį ir iš židinio nustveria degančią žariją, lėtai lėtai pritūpia ir remdamasis į žemę ima pūsti, dūmai graužia jo išdžiūvusias, aptemusias senas akis, versdami jas ašaroti. Galiausiai šokteli liepsnos, o jį ištinka kosulio priepuolis, atslūgstantis, jam tik gurkštelėjus vandeniu atskiesto vyno nuo aukojimų stalo.

Virš tamsžalių kalnų viršūnių užsilikę saulės spinduliai išnyksta, ir upės paviršiuje ima raudoti vakaro vėjas. Šnopuodamas jis atsisėda ant aukšto suoliuko priešais stalą, prispaudžia koja po stalu pririštą lipnių ryžių kotelių gniužulėlį, nusiramina ir, žvelgdamas į juodą kalnų virtinę, pajunta, kad gleivės, tekančios jam iš nosies, šaltos kaip ledas.

Tais metais, kai dar aukodavo protėviams aukas, jam patarnaudavo dvidešimt keturi žmonės: du mokytojai, du meistrai, du indų laikytojai, du ceremonmeisteriai, du kardininkai, du vyno pilstytojai, du maisto aukotojai, dvi drakono mergaitės, du pasiuntiniai, keletas žmonių, pirštais formuodavusių ryžių pyragėlius — kokia prabanga! Būdavo papjaunama nuo trijų iki devynių jaučių.

Aukojančiosios šeimos galva, norėdama išreikšti jam dėkingumą, turėdavo septynis kartus vaišinti jį ryžiais: pirmą kartą — už kelionę į kalnus kirsti medžių būgnams — septynias puodynes, — antrą kartą — už būgnų nešimą į kapus — aštuonias puodynes; trečią kartą — už būgnų kvietimą į gyvenvietę — devynias puodynes; ketvirtą kartą — už būgnų įtempimą — dešimt puodynių; penktą kartą — už būgnam paaukoto jaučio skerdimą — vienuolika puodynių; šeštą kartą — už būgnams skirtą šokį — dvylika puodynių, — septintą kartą — už būgnų palydėjimą — trylika puodynių. Tokia tvarka atėjo iš protėvių laikų.

Jam atliekant aukojimo ritualą paskutinį kartą, aukojančios šeimos galva pasiuntė dvidešimt penkis žmones, kurie nešė ryžius, vyną ir daržoves — koks įspūdingas tatai buvo reginys! Tos nuostabios dienos jau baigėsi, tačiau jis tai dar mena: prieš skerdžiant aukojamą jautį, plaukų pašalinimui atlikti ant žemės iškilo gėlėmis išpuoštas stulpas, visa šeima persirengė naujais drabužiais, buvo pučiamos nendrinės dūdos, mušami gongai ir būgnai. Jis dėvėjo ilgą purpurinę mantiją, jo galvą dengė raudona veltinio kepurė, iš apykaklės kyšojo paukščio Peng63 plunksnos, dešine ranka jis tilindžiavo varinį varpelį, kairėje laikė vėduoklę iš platano lapų, o...

O jauti jauti,

Tu iš ramių vandenų gimei,

Smėlėtose pakrantėse augai,

Su motina vandenis perbridai,

Su tėvu į kalnus įkopei,

Kovojai su skėriais-keleiviais dėl aukojimų būgno,

Koveisi su vabalais-maldininkais dėl aukojimų dūdų,

Keliavai į Tris Šlaitus kovoti,

Puolei Septynių Lygumų Įlanką,

Nugalėjai skėrį-keleivį,

Nužudei vabalą-maldininką,

Pagrobei ilgąją dūdą,

Pavogei didįjį būgną,

Ilgoji dūda — auka motinai,

Didysis būgnas — auka tėvui,

O jauti jauti,

Tu ant nugaros neši keturis sidabro indus,

Tu ant kupros neši keturis aukso indus,

Tu eini šalia motinos,

Tu seki paskui tėvą.

Eini į juodąjį kapą,

Žengi pro būgno vartus,

Drauge su motina saugai kalnų olą,

Drauge su tėvu prižiūri kaimo vartus,

Neleidi blogosioms dvasioms kenkti žmonėms,

Neleidi piktiesiems demonams pakliūti į protėvių kapus,

Už tai tavo motina gyvens ramybėje tūkstantį metų,

Už tai tavo tėvas jaus dar šimto kartų malonę.

Tada žmonės pririšo jaučiui prie nosies kanapinę virvę, apvyniojo jo ragus bambuko šakelėm ir išvedė jį lauk, naujais drabužiais apsirengę šeimos nariai tris kartus priklaupė ir devynis kartus nusilenkė priešais jautį, o jam aukštu balsu giedant šią panegiriką, šeimos galva paėmė ietį ir pervėrė jautį. Po to jauni stiprūs šeimos klano vyrai, dundant būgnams, paeiliui ėmė ietį ir badė jautį. Apsipylęs kraujais, jautis paklaikęs lakstė ratais aplink gėlėmis išpuoštą stulpą, kol išleido paskutinį kvapą ir krito negyvas žemėn, žmonės nukirto jaučio galvą ir padalijo mėsą, o jam, kaip aukojimų meistrui, atiteko visa jaučio krūtinė. Geros dienos tikrai baigėsi!

Dabar jo dantys visi iki vieno išbyrėję, vienintelis jo maistas — košė. Žinoma, nugyveno daug gerų dienų, bet šiandien jau niekas nebeateina jam patarnauti. Jaunikliai dabar turi pinigų, įsigudrino rūkyti cigaretes su filtru, nešiojasi triukšmą keliančias dėžes, dėvi tuos juodus demonų akinius — kur jau čia jiems begalvoti apie protėvius? Ir jis gieda, ir kuo toliau gieda, tuo vienišesnis pasijunta.

Jis prisimena, kad pamiršo pastatyti smilkalinę, tačiau, norint paimti ją iš kambario, reikėtų dar du kartus užlipti ir nulipti akmeniniais laiptais, todėl tiesiog pridega smilkalus nuo laužo ir paprasčiausiai susmaigsto juos į smėlį priešais stalą. Anksčiau ant žemės jis būtų patiesęs šešių či64 ilgio žalsvai mėlyną audinį, o ant audinio būtų pribarstęs ryžių šiaudų.

Jis vėl prispaudžia koja ryžių šiaudų kuokštą, užsimerkia ir mato priešais dvi drakono mergaites, ne vyresnes nei šešiolikos metų, gražiausias visoje gyvenvietėje mergaites, jų akys protingos ir skaisčios tarsi skaidrus upės vanduo, žinoma, ne tada, kai siaučia bangos kaip šiandien, ypač lyjant, upė darosi siaubingai dumblina, o abiejuose krantuose dešimties li atstumu nerastum nė vieno didesnio medžio, tinkančio aukojimų ritualui. O tam juk reikia dvylikos porų skirtingų medžių, vienodo ilgio ir vienodo storio, baltasis medis — eglė, raudonasis medis — klevas, sukapojus eglę, ji virsta sidabru, sukapojus klevą, jis virsta auksu.

Eik, Kleve, būgno tėve,

Eik, Egle, būgno motin,

Paskui Klevą,

Kartu su Egle,

Ten, kur laukia karaliai,

Ten, kur protėvių vieta,

Palyda atneša būgnus,

Aukojimų Meistras ištraukia kardą iš makštų, o!

Ištraukia kardą, kad nukirstų medį,

Ir atneštų būgną,

Dong ka dong dong veng

Dong ka ka dong veng

Ka dong ka veng veng

Veng ka dong dong ka

Keliasdešimt kardų ir kirvių visą naktį pokšėdavo nepailsdami, po tam tikro kirčių skaičiaus pasirodydavo pora drakono mergaičių dailiais veido bruožais ir grakščiomis figūros linijomis.

Žmonoms reikia sutuoktinių,

Vyrams reikia moterų,

Eikite vidun gimdyti,

Tyliai tyliai darykit žmones,

Neleiskit kaulams ir šaknims sutrūkinėti,

Neleiskit sėklai išsekti,

Pagimdykit septynias vikrias, dailias mergaites,

Pagimdykit septynis protingus, gražius berniukus.

Pora drakono mergaičių, dvi poros nejudančių akių. Juodas spindintis akių švelnumas, jis žvelgė tiesiai į savo širdį, vėl grįžo jėgos, užplūdo energija, Dangus žavėjosi jo dainavimu, užgiedojo gaidys, Dievas Griausmavaldis iš dangaus švystelėjo žaibą, galvas pametę demonai ir piktosios dvasios nesustodami strykčiojo ant būgno odos, kaip į viršų mėtomos pupelės, iškilo sidabrinės galvos puošmenos, sunkūs sidabriniai auskarai, karšti garai, besiveržiantys iš varinio anglių katilo, numazgotos rankos ir išprausti veidai, džiaugsmas širdyse, Dangaus Viešpats irgi patenkintas, Dangaus Kopėčios nuleistos, Motina ir Tėvas jau leidžiasi, juos vilioja puikus būgnų garsas, klėtys atvertos, plūsta tokia daugybė sėklų ir ryžių, kad į devynias statines devynias puodynes nesutalpinsi, viryklė žvilga, anglys dega, šeimoje klesti gerovė ir garbė, kai tik nusileidžia Motinos protėvių dvasios, viskas išbrinksta, garuoja devynios medinės statinės karš tūtelių, baltutėlių ryžių, visi supuola ruošti ryžių rutuliukų, muškit būgnus, muškit būgnus, pirmas pradeda būgnų šeimininkas, iškart po to seka protėvių palikuonys, nuo pirmo iki paskutinio, visi — vienas prie kito, o iš paskos — būgnų mokytojas.

Maudykitės gerovės ir garbės vandenyse!

Laistykitės karštais turtų vandenimis!

Gerovės ir garbės vandenys augina sėklas,

Gėles laistantis lietus gimdo sūnus,

Vaikai ir vaikaičiai panašūs į vijoklius, apsivijusius palmes,

Ateities kartos panašios į žuvies jauniklius,

Visa lai ateina į būgnų šeimininko namus,

Išgerkit devynis ragus vandeniu atskiesto vyno,

Paimkit ryžius, kaip auką,

Paimkit vyną, nuliekite žemei,

Kvieskit dangaus dievus tai priimti,

Kvieskit žemės demonus vaišintis,

Būgnų šeimininkas mosuoja kirviu,

Protėviai apnuogina kardus,

Kad pranoktų ankstesnius giminės protėvius,

Besiilgėdami savo motinų,

Išpjaukite porą bambukinių dūdelių,

Padarykit porą būgnų,

Sukaupęs paskutines jėgas, jis aukštu balsu gieda aukojimų giesmę, o jo susenęs balsas, tarsi sulaužyta bambukinė dūdelė, kūkčiojo vėjyje. Jo gerklė išdžiūvo, jis dar gurkšteli vyno, atskiesto vandeniu, žinodamas, kad tai jau paskutinis kartas, ir jo siela išsiveržia pro gerklę paskui nuplaukiantį ir išsisklaidantį jo balsą.

Kas gi galėtų jį išgirsti toje tamsioje visų apleistoje upės pakrantėje, laimei, viena močiutė atidaro duris, kad šliūkštelėtų pamazgas, ir jai pasirodo, kad girdi žmogų raudant, o tada upės pakrantėje pastebi liepsnas, todėl pagalvoja, kad tai hanis brakonieriauja. Šiomis dienomis haniai lenda visur, kur tik galima gauti pinigo. Uždariusi duris, ji pagalvoja, kad Naujųjų metų išvakares vienodai švenčia ir haniai, ir miao, nebent yra visiškai nuskurdę, o gal tai keliaujantis elgeta? Taigi, ji prikrauna dubenėlį to, kas liko nuo Naujųjų metų stalo, išeina laukan, ir tik priėjusi prie pat laužo, prie stalo atpažįsta senąjį Aukojimo Ritualų Meistrą ir sustoja, kaip stabo ištikta.

Jos vyras pamato atlapas duris, pro kurias į vidų veržiasi ledinis vėjas, atsistoja, ketindamas jas uždaryti, bet prisimena, kad žmona sakė nunešianti vargetai dubenėlį maisto, nesulaukęs jos grįžtant, išeina ieškoti ir, priėjęs prie laužo, taip pat sustoja, kaip įbestas. Vėliau viena po kitos išeina visos šeimos dukterys ir sūnūs, bet niekas nežino, ką daryti. Galiausiai jauniausias vaikas, kelis metus pasimokęs kaimelio pradinėje mokykloje, prieina ir taria:

— Toks senas žmogus kaip tu neturėtų tokią naktį lauke šalti, leisk, mes parsivesime tave į kambarį.

Senoliui varva nosis, tačiau jis visiškai nekreipia į tai dėmesio ir toliau gieda vis dar užmerktomis akimis, o jo kimus balsas perdžiūvusioje gerklėje virpa silpnai ir nesuprantamai.

Vėliau vienos po kitų prasiveria aplinkinių namų durys, ima rinktis senos motinos ir šeimų vyrai drauge su mažais vaikais, kol galiausiai visa gyvenvietė jau kuris laikas stovi pakrantėje. Kažkas sugalvoja grįžti namo ir pasiimti ryžių pyragėlių, kažkas atsineša antį, kažkas — ąsotį vyno, skiesto vandeniu, ir artipilnį dubenį jautienos, o kažkas netgi atneša pusę kiaulės galvos — visa tai sukraunama priešais jį.

— Pamiršti protėvius yra baisus apsileidimas... — suvapa senolis.

Viena iš Šui seserų taip susijaudina, kad parbėga namo, atneša kraitinę vilnonę antklodę, apgaubia ja senolį, gėlėta nosinaite nušluosto jam nosį ir sako:

— Seneli, einam vidun!

— Koks vargšas senolis!

Atitaria jai jaunimas.

— Klevo motin, Eglės tėve, kas pamiršo savo protėvius, tas užsitraukė sau nemalonę! — senolio balsas užstringa išdžiūvusioje gerklėje už besikaupiančių ašarų ir gleivių.

— Seneli, greičiau, nebekalbėk.

— Greičiau grįžkim vidun.

Jaunimas padeda jį prilaikyti.

— Aš mirsiu čia... — senolis priešinasi, o galiausiai pradeda šaukti, tarsi aikštingas vaikas.

Tada viena senyva moteris taria:

— Pakluskit jo reikalavimui, jis juk neišgyvens ilgiau negu iki šio pavasario.

„Aukojimo būgnų giesmių“ kopiją, kurią laikau rankose, užrašė ir į kinų kalbą išvertė vienas mano draugas iš miao tautos žmonių, o ši mano parašyta istorija — atsidėkojimas jam.

42

Tai viena iš tų giedrų dienų, kai danguje — nė vieno debesėlio, o dangaus skliautas tave stulbina savo aukštumu ir švarumu. Po dangumi — vieniša gyvenvietė tvirtovė, kuri sluoksnis po sluoksnio buvo lipdoma ant pavojingai kyšančios uolos ir, žiūrint iš toliau, primena dailų, ant prarajos pakibusį vapsvų lizdą. Taip atrodo sapnų pasaulis — klaidžioji pirmyn atgal apačioje palei stačią uolą ir niekaip negali surasti kelio, vedančio aukštyn, regis, kad jau imi artėti, bet paaiškėja, kad tiesiog eini ratu. Pavaikščiojęs taip pirmyn atgal kurį laiką, pagaliau liaujiesi ir pasiduodi, tiesiog leidiesi vedamas kojų vienu iš kalnų takų, atrodytu, vedančiu tiesiai į gyvenvietę, bet galiausiai ir jis pranyksta už stačios uolos, ir tave neišvengiamai apima nusivylimas. Nebeturi jokio supratimo, kur link veda šitas takas po tavo kojom, nes akivaizdžiai pametei kryptį.

Eini tiesiai pirmyn, o kalnų kelias veda ratais aplink. Tavo gyvenimas iš esmės irgi neveda tiesiai į tikslą. Tie tikslai, kuriuos turi, bėgant laikui ir keičiantis aplinkybėms nuolatos kinta. Geriau pagalvojus, žmogus kaip ir neturi vadinamojo galutinio tikslo, visai kaip tas vapsvų lizdas — lyg ir nesinori jo palikti, bet vos pamėginus jį nuplėšti, tenka patirti vapsvų sugėlimą, todėl geriau tiesiog leisti jam ten kabėti ir tiesiog grožėtis juo. Taip begalvojant, tavo kojos tampa daug eiklesnės, ir kur jos benuves, ten bus gerai, svarbu, kad matytųsi peizažas.

Abu šlaitai apaugę sotvarynais, tačiau uogas raškyti dar ne laikas, tu nė nežinai, kur bus tavo kūnas, kai uogos pagaliau prisirps. Kurie kurių laukia — uogos žmonių ar žmonės uogų — metafizinis galvosūkis. Ir šis galvosūkis turi daugybę sprendimo variantų, buvo sprendžiamas begalybe būdų, bet uogos — vis dar uogos, o aš — vis dar aš. Žinoma, galima teigti, kad šiųmetės uogos nėra tos pačios, kurios užderės kitais metais, o žmogaus, kuris yra šiandien — rytoj nebebus. Klausimas tik tas, ar egzistuoja dabartis? Ar jos visgi nėra? Ir kokiais kriterijais remiantis galima tai nustatyti? Tegu metafizika lieka metafizikams, o tu tiesiog eik savo keliu.

Tiesiog aklai kopi kalnų keliu visas žliaugdamas prakaitu, kai netikėtai atsiduri anos tvirtovės papėdėje ir, bežiūrint į tvirtovės šešėlį, tavo širdį taip pat užlieja vėsa.

Visai netikėtai po mediniais namų poliais ir kolonom susiduri su didžiule minia, susėdusia ant ilgų akmeninių laiptų, tad turi brautis vinguriuodamas tarp jų kojų. Niekas nežiūri į tave, visi nunarinę galvas ir švelniais balsais nan-nan-na-na iš atminties gieda klasikinius tekstus, regis juos prislėgęs sielvartas. Palipi akmeniniais laiptais aukštyn ir pasuki už kampo į skersgatvį, abiejose pusėse mediniai namai pakrypę į šlaito pusę, atsirėmę vienas į kitą, neleidžia vienas kitam nuvirsti, tačiau vieną dieną, užėjus žemės drebėjimui ar nuošliaužai, vienas iš jų griūdamas nugriaus visus likusius.

Senukai, susėdę vienas prie pat kito, irgi atrodo panašiai: pastumk vieną, ir paeiliui sugrius visi, — kaip tame vaikiškame domino. Nedrįsti stumtelt, bijodamas sukelti katastrofą.

Atsargiai statai pėdas tarp sulenktų kojų. Visi apsimuturiavę, apsiraišioję drobinėm kojinėm vištos kojas primenančias savo pėdas, kaskart jiems sudejavus, sugirgžda ir mediniai namai, ir galiausiai jau nebesupranti, ar tai mediniai namai, ar jų kaulai girgžda. Visus kankina senatvinis paralyžinis drebulys, jų galvos, giedant ir visu kūnu linguojant, taip pat nesiliauja tirtėti.

Skersgatvis vingiuoja ir sukinėjasi be pabaigos, abiejose pusėse ant akmeninių laiptelių taip pat sėdi daugybė žmonių, visi apsivilkę pelenų spalvos, sulopytais, labai senais, tradiciniais drabužiais, vos išskalbus, šie iškart suirtų. Nuo aukštų pastatų turėklų nukarę, saulėje džiūsta paklodės ir tankaus audeklo tinkleliai nuo gausybės vabzdžių, dar labiau sustiprindami ir paskandindami tave šių senų žmonių skleidžiamame liūdesyje.

Jiems begiedant, veriantis garsas grybšteli tave tarsi katė, pagriebia ir nebepaleidžia, traukia tave eiti nesustojant pirmyn. Nepajėgi suprasti, iš kur sklinda šis garsas, bet virš vieno namo durų pamatai kabant kelis geltonų dvasių pinigų vėrinius, smilkalų dūmai grakščiai raičiojasi, prasiskverbę pro tarpduryje pakabintą užuolaidą. Tikriausiai čia mirė kažkoks žmogus.

Kuo toliau eini, tuo sunkiau darosi, žmonės susėdę vienas prie pat kito, vis labiau ir labiau susigrūdę, kol nebelieka kur pastatyti kojos, neužmynus kam nors ant kulkšnies, kuri beregint sulūžtų. Neturi jokios kitos išeities, kaip tarp kojų ir pėdų, primenančių išsirangiusias senų medžių šaknis, dar atsargiau ieškoti bent nedidelio tarpelio, kur galėtum pastatyti koją ir, sulaikęs kvėpavimą, stypčioti nuo vienos kojos ant kitos.

Brauniesi pro juos, bet nė vienas nepakelia į tave galvos. Vieni apsirišę galvas turbanais, kiti prisidengę medžiaginėmis nosinėmis, ir tu negali įžiūrėti jų veidų. Štai jie ima giedoti unisonu, gerai įsiklausęs, pamažu pamažu jau gali suprasti žodžius.

Ateikit visi,

Viena diena apsuka šešis ratus,

Vienas ratas apeina šešis kartus,

Požemių pasauly ryžių pribarstyta,

Jūsų pagalbos reikia darbui nudirbti.

Tą veriantį garsą skleidžia visai šalia tavęs ant akmeninio slenksčio krašto sėdinti sena moteris. Ji atrodo šiek tiek neįprastai, nuo pečių krenta juodos drabužio klostės, galva visiškai uždengta, drebančia ranka plekšnoja sau per kelį, o jos kūnas lėtai linguoja pirmyn atgal, pritardamas giedojimui. Šalia jos ant žemės — dubenėlis skaidraus vandens, ryžių prikimštas, perpjautas bambuko kamienas ir pluoštas keturkampių šiurkštaus popieriaus lapų su pradurtomis skylučių eilėmis. Ji vis pasišlapina pirštus dubenėlyje su vandeniu, paima popierinį dvasių pinigą ir paleidžia jį į orą.

Nežinia, prieš kiek laiko jūs atėjote,

Nežinia, už kiek laiko jūs išeisite,

Ten, kur žemės pabaiga,

Ten, kur Rytinis Šlaitas,

O, neganda, o, nelaimė,

Žmogui nužudyti nereikia nė pusės ryžio grūdo,

Žmogui išgelbėti nereikia nė pusės sruogos plaukų,

Ateikit padėkit, nes kančia ir nelaimė ištiko,

Meldžiam, visi ateikit!

Norėtum apeiti ratu, nes bijai, kad tau atsitrenkus į jos petį, jos kūnas čia pat sugrius, mėgini pastumti į šalį jos koją, bet staiga ji ima veriančiu balsu spiegti:

Viskas raudona, skendi raudonoj šviesoj,

Valgomųjų lazdelių laibumo kojelės,

Bambukinio ančių gardo didumo galva,

Jam atėjus, iškart bus taip, kaip pridera būti,

Jam prabilus, bus į tai atsižvelgta,

Maldaukit jo paskubėti,

Prašykit jo nebegaišti!

Giedodama veriančiu balsu, ji netikėtai pradeda stotis ir gestikuliuoti, krutindama alkūnes, vištos koją primenančiais pirštais bauginamai artėti link tavo akių. Nežinia iš kur atsiradusios drąsos apimtas, sulaikai jos rankas, pakeli galvą dengiančią juodą skarą — viduje susiraukšlėjęs mažytis veidelis, pora nereginčių, tuščių akiduobių, gili kaip akivaras burna, o pro praviras lūpas matyti vienintelis dantis, atrodo, lyg šypsotųsi, bet tai tikrai ne šypsena. Bešaukdama ji pradeda šokti.

Penkiaraštės raudonosios gyvatės įsikūrė upėje,

Tigrai ir leopardai sėlina aplink,

Kalnų Vartai girgžda praviri,

Keturiose pusėse aštuoniom kryptim girdėti verksmai,

Vienas po kito visi drauge šaukia,

Greičiau ateikit į pagalbą nelaimės ištiktajam!

Mėgini ištrūkti iš jos pinklių, tačiau lėtai lėtai vienas po kito pradeda stotis visi tie sudžiūvę tarsi malkos senukai, apsupa tave ratu ir drebančiais balsais visi kaip vienas ima šaukti:

Viskas raudonoj šviesoj, viskas raudona,

Greičiau, greičiau atverkit vartus, kviesdami visomis kryptimis,

Tik pakvieskit — ir jie atvyks,

Kvieskit Griausmų Viešpatį ir Motiną Perkūniją,

Ir jei bus žirgai — jie kartu atjos,

Ir jei bus atsisveikinimo vakarienė — jie kartu valgys!

Minia puola tave, užlieja tave savo baubimu, kuris užstringa jų gerklėse. Esi priverstas stumti juos šalin, jie vienas po kito linksta ir krinta ant žemės, lyg būtų lengvi ir plevenantys vėjyje, lyg padaryti iš popieriaus, nė garso, nė atsidūsėjimo, aplink mirtina tyla. Ir tada staiga supranti, kad už tos tarpduryje pakabintos užuolaidos ant lentų gulintis žmogus esi tu. Ne, tu nesutinki tiesiog šitaip imti ir numirti, privalai apsisukti ir tuojau pat grįžti atgal į žmonių pasaulį.

43

Palikęs miao gyvenvietę tvirtovę, nuo pat ryto iki vėlyvos popietės keliauju atšiauriu ir visų užmirštu kalnų keliu. Tais retais kartais, kai kas nors pravažiuoja pro šalį, nesvarbu, ar tai būtų tolimųjų reisų turistinis autobusas, ar bambukų ir rąstų pilnos sunkvežimių vilkstinės, vairuojamos man mojančių vairuotojų, aš vis pakeliu ranką, tačiau niekas nestoja.

Saulė jau ima ristis už priešais stūksančios kalnų virtinės, iš slėnio pakyla šešėliai ir vėjas, o keliui vingiuojant tolyn nematyti jokios gyvenvietės, jokio žmogaus, ir kuo toliau einu, tuo niūriau darosi aplink. Nė nenumanau, kiek dar liko eiti iki apylinkės centro, ar pasieksiu jį prieš sutemstant. Jei tuojau pat nesustabdysiu mašinos, teks susirasti kokią vietą, kur galėčiau pratraukti naktį. Prisimenu kuprinėje turįs fotoaparatą, galiu trumpam apsimesti esąs reporteriu, galbūt tai padės.

Pagaliau išgirstu už nugaros mašiną, tad užtverdamas kelią paprasčiausiai atsistoju viduryje ir, iškėlęs fotoaparatą, imu juo mosuoti. Tentu dengtas sunkvežimis, besikratantis keliu, lekia pirmyn nė kiek nemažindamas greičio ir likus vos sekundei iki nelaimės, jis pagaliau sustoja.

— Po paraliais, kas taip mašinas stabdo? Ar tau gyvent atsibodo? — nusikeikia vairuotojas, iškišęs galvą pro mašinos langą.

Pasirodo, jis — hanis, vadinasi, susišnekėsime.

— Šefe, esu reporteris iš Pekino, renku informaciją apie miao gyvenvietes, turiu skubių reikalų, kol dar nesutemo, privalau sugrįžti į apylinkės centrą, kad išsiųsčiau telegramą! — aiškinu paskubomis, prišokęs prie durelių.

Platus veidas, kvadratinis žandikaulis, didžiulė burna — tokio tipo žmonės dažniausiai būna gana lengvai sukalbami. Jis tiriančiai pažvelgia į mane iš aukšto, suraukia kaktą ir sako:

— Šitas sunkvežimis prigrūstas kiaulių, jis neskirtas vežioti žmonėms. Be to, aš į apylinkės centrą nevažiuoju.

Sunkvežimio būdoje iš tikrųjų girdėti kiaulių kriuksėjimas.

— Svarbu, kad tik ne į skerdyklą, visur kitur man tinka, — sakau, nutaisęs besišypsantį veidą.

Jo veidas vilties nesuteikia, tačiau galiausiai jis visgi dureles atidaro. Tuojau pat padėkoju ir įšoku vidun.

Pasiūlau jam cigaretę, jis atsisako. Kurį laiką važiuojam nepratardami nė žodžio, o kadangi sėdžiu patogiai, tai nebematau reikalo daugiau nieko aiškinti. Tačiau jis retsykiais vis paskersuoja į mano fotoaparatą, tyčia paliktą kabėti ant krūtinės. Žinau, kad Pekinas tokių vietovių žmonėms reiškia centrinę valdžią, o centrinės valdžios siųsti reporteriai privalo atrodyti ypatingai ir, visų pirma, turėtų būti lydimi apylinkės centro kadrinio darbuotojo, o visų antra, turėtų būti nuvežti ir parvežti specialiai tam skirtu džipu. Kad ir ką besakyčiau, jo įtarimų tai nesumažins.

Manau, kad jis įtaria mane esant sukčių. Esu girdėjęs, kad vis dar pasitaiko tokių išdaigininkų, kurie pasiima tuščius fotoaparatus ir apsimetinėja fotografais, susiranda kalnuose valstiečių ir eina iš trobos į trobą neva fotografuodami, sakoma, kad surinktas mokestis būna gana menkas, tačiau dykai pasilinksminus kalnuose už išviliotus pinigus dar galima ir smagiai pašėlti miesto restorane. Žmogus gi turi pats save palinksminti, nes kitaip ši ilga kelionė gali labai prailgti. Staiga jis dėbteli į mane ir nei iš šio, nei iš to paklausia:

— O kur tu tiksliai keliauji?

— Atgal į apylinkės centrą!

— Į kurį apylinkės centrą?

Tuo metu, kai važiavau miao valdytojo mašina, neatkreipiau dėmesio, ir todėl dabar negalėjau nieko atsakyti.

— Man tinka bet kurio didesnio miesto komiteto svečių namai! — sakau.

— Tada lipk iš mašinos.

Priešais matyti kryžkelė, aplink vis dar taip pat niūru ir nepanašu, kad čia gyventų žmonės. Nesuprantu, ar jis blefuoja, ar juokauja.

Sunkvežimis primažina greitį ir sustoja.

— Aš čia suku, — priduria jis.

— O kur toliau važiuosi?

— Į kiaulių supirkimo punktą, — jis pasilenkia ir atidaro dureles, aiškiai parodydamas, kad turiu išlipti.

Jis visai nejuokauja, ir man nebepatogu ilgiau čia sėdėti. Iššokdamas iš mašinos nesusilaikau nepaklausęs:

— Ar jau išvažiavome iš miao regiono? — Jau seniai išvažiavome, iki artimiausio miesto ne daugiau kaip dešimt li, iki tamsos tikrai pasieksi, — šaltai atkerta jis.

Durelės su trenksmu užsidaro, sunkvežimis pasuka į šalutinį kelią, o jam nutolstant, pakyla dulkių debesis.

Galvoju, kad jeigu būčiau vieniša moteris, šis vairuotojas turbūt nebūtų su manimi taip šaltai pasielgęs. Tačiau taip pat žinau, kad tokiuose kalnų keliuose pasitaiko, kad vairuotojai moteris išprievartauja, nors vieniša moteris į šitą sunkvežimį tikriausiai nebūtų taip lengvai lipusi. Žmogus žmogaus dažniausiai pasisaugo.

Saulė pasislėpė už kalnų, danguje liko tik vakaro žaros nurausvinti debesėliai, tarsi žuvies žvynai, priešais, kiek akys užmato, driekiasi pilkšva pakalnė. Man paskausta blauzdas, nugara žliaugia prakaitas, jau nebesitikiu sulaukti pravažiuojančios mašinos, todėl tiesiog ropščiuosi į viršūnę, kad šiek tiek atsipūsčiau ir pasirengčiau ėjimui pernakt.

Visiškai netikėtai kalno viršūnėje kaktomuša susiduriu su tokiu pat žmogumi, kaip aš, ir viršūnę jis pasiekia beveik tą pačią akimirką. Jo plaukai susivėlę tarsi žolių kuokštai, barzda taip pat daug dienų neskusta, ir jis irgi turi kuprinę, tačiau, priešingai negu manoji, jo kuprinė — ne ant pečių, o rankoje. Jis mūvi pelenų spalvos darbines kelnes, tokias nešioja anglies kasyklų arba cemento gamyklų darbininkai, beje, džinsai, kuriuos užsimovęs aš, išėjęs pro duris į kelią, jau keli mėnesiai neskalbti.

Mūsų akims susidūrus pajuntu, kad jis — žmogus ne iš gerųjų, panašu į susidūrimą su vilku, tik priešingai negu vilkai, kurie medžioja kitą, kaip maistą, žmonės medžioja kitą, kaip pinigų šaltinį. Aš irgi nesiliaudamas instinktyviai tyrinėju jį akimis, užmetu žvilgsnį į jo rankoje laikomą kuprinę, kaži ar joje kartais nėra kokių pavojingų ginklų? Jeigu aš eisiu pirmyn, ar jis staiga nepuls manęs iš nugaros? Sustoju.

Mano kuprinė nėra lengva, ypač kai joje dar yra ir fotoaparatas, pakaktų tik gerai užsimoti. Nusiimu kuprinę nuo pečių, suspaudžiu rankose ir prisėdu ant žemės šalia kelio. Ką tik užkopiau į viršūnę, todėl bandau atgauti kvapą ir pasiruošti susidūrimui su juo. Jis irgi giliai kvėpuodamas atsisėda kitoje kelio pusėje ant uolos, tarp mudviejų — ne didesnis nei dešimties žingsnių atstumas.

Jis akivaizdžiai stipresnis už mane, tikrose grumtynėse aš jam — ne varžovas. Tačiau prisimenu, kad kuprinėje dar turiu lenktinį peiliuką, išsiruošęs į kelionę visada jį pasiimu, jį galima panaudoti ir kaip ginklą savigynai. Panašu, kad jis neturi jokio didelio ginklo, o jei išsitrauktų didelį peilį, tai dar nebūtinai būtų pranašesnis. Jeigu jo neįveikčiau, galėčiau apsigręžti ir bėgti, bet tai dar labiau jį masintų, nes reikštų, kad aš iš tikrųjų turiu pinigų, o mano baimė suveiktų kaip padrąsinimas apiplėšti. Iš jo akių suprantu, kad man už nugaros niekas neateina ir neatvažiuoja ir kad ten taip pat atšiauru ir tuščia, kaip ir už jo nugaros. Privalau parodyti, kad budriai stebiu jį ir kad ginsiuos, bet turiu leisti suprasti, kad nesijaudinu.

Prisidegu cigaretę ir apsimetu, kad ilsiuosi. Jis irgi išsitraukia cigaretę iš užpakalinės kelnių kišenės, prisidega. Nė vienas iš mudviejų nežiūri tiesiai, tačiau abu stebime vienas kitą akies krašteliu.

Neįsitikinęs, kad turiu kokių vertingų daiktų, jis neturėtų rizikuoti savo gyvybe, bet visiškai išvengti grumtynių, manau, nepavyks. Plytą primenantis ir garsą iškraipantis kasetinis diktofonas mano kuprinėje baisiai senas, būčiau turėjęs pinigų — būčiau seniai juo atsikratęs, gerai veikia tik importinis japoniškas fotoaparatas, tačiau dėl jo rizikuoti gyvybe tikrai neverta. Kišenėje dar turiu šimtą juanių grynais, bet dėl tokios sumos paleisti kraują dar labiau neverta. Pažvelgiu į dulkių sluoksnį, nugulusį batų paviršių, ir nupučiu sukeldamas debesį. Sėdėdamas jaučiu, kaip prakaitu permirkę marškinėliai prilimpa prie nugaros, dar po akimirkos išgirstu kaukiant kalnų vėją.

Jis paniekinamai šypsosi, rodydamas priekinius dantis. Visai galimas daiktas, kad aš irgi lygiai taip šypsausi paniekos kupina šypsena, ir tikriausiai mano dantys taip pat matyti, o veido išraiška neabejotinai tokia pat grėsminga, kaip ir jo, pravėręs burną, galėčiau iškošti keletą nešvankių žodelių, galėčiau įžeidinėti žodžiais, galėčiau durti peiliu į žmogų, bet tuo pat metu galėčiau pats pasitraukti iš gyvenimo. Tas jo įžūlus žvilgsnis, kai spaudžia tarp pirštų cigaretę, — argi ne tokias pačias mintis jis atliepia? Ar jis irgi gintųsi?

Šitie batai, kuriuos nusipirkau ilgai kelionei, atlaikė ir lietų, ir purvą, mirko upės vandenyje, senokai neteko formos, pajuodo, susipurvino, niekas net neįtartų, kad kažkada tai buvo brangi ir madinga turistinė prekė, nuo galvos iki kojų visiškai niekuo nepanešiu į potencialų apiplėšimo taikinį. Stipriai įtraukiu paskutinį dūmą, numetu nuorūką ant žemės ir priminu koja. Jis taip pat nukrečia cigaretę ir numeta ją ant žemės, tarsi atsakydamas į mano judesius, aišku paniekinamai, bet tuo pačiu tarsi saugodamasis.

Po to abu atsistojame nė nemėgindami vienas kito vengti, abu išeiname į kelio vidurį ir ramiai praeiname vienas pro kitą. Žmonės vis dėlto ne vilkai, jie greičiau neprijaukinti šunys — apsiuosto apsiuosto, įvertina varžovą ir puola vienas kitą gainioti.

Tiesiai priešais driekiasi pakalnė. Pradėjęs eiti, nebegaliu sustoti, kol kelias nepradeda kilti. Atsigręžęs matau, kaip už nugaros niūriais ir apleistais kalnais driekiasi dulkėtas, lygut lygutėlis kalnų kelias, dar vienišesnis po temstančiu dangumi.

44

Ji sakosi senstanti, ryte prausdamasi prieš veidrodį matanti raukšles akių kampučiuose, kurių joks makiažas nebegali paslėpti. Ir tas veidrodis jai aiškiai išduodantis, kad gražiausi jos metai jau praeity. Kas rytą ji būnanti prislėgta, ir nėra nė lašo energijos. Kai nereikia eiti į darbą, ji dažniausiai nenorinti keltis, nenorinti matyti žmonių. Ir tik nuėjusi į darbą, kuriame yra priversta bendrauti su žmonėmis, ji pradedanti plepėti ir juoktis, užsimirštanti ir šiek tiek prasiblaškanti.

Tu sakai, kad supranti.

Ne, tu negali suprasti, — ji sako, — tu negali suprasti nevilties, apimančios moterį, kai ji suvokia, jog vis dar nėra žmogaus, kuris ją iš tikrųjų mylėtų. Tik atėjus vakarui, ji tampa šiek tiek gyvesnė. Kas vakarą ji susiplanuoja programą, būtinai turi kur nors išeiti arba pas ją turi kas nors ateiti, ji negali pakęsti vienatvės. Ji trokšta gyventi, argi tu supranti šitą būtinybę? Nieko tu nesupranti.

Ji sako, kad tik šokiuose, jusdama partnerio rankos prisilietimą, užmerkusi akis ji pajuntanti, kad dar gyvena. Ji žinanti, kad nėra ją iš tikrųjų mylinčio žmogaus, ji negalinti pakęsti, kai kas ją nužiūrinėja, ji bijanti raukšlių akių kampučiuose, to senėjimo diena iš dienos. Ji žinanti, kad jūs, vyrai, užsigeidę moters, kalbate medumi pateptus žodžius, tačiau vos tik pasitenkinate, jums pasidaro nebeįdomu ir einate ieškoti naujos mylimosios, vos pamatę jauną, gražią moterį, tuoj pat imat kalbinti ir juokauti, tačiau kiekgi metų moters jaunystė tetrunka? Tokia jau moters lemtis. Tik nakčia, tavo lovoje, kai tu neįžiūri raukšlių jos akių kampučiuose ir kai ji suteikianti tau malonumą, tu dar gali pasakyti jai kelis dėkingumo žodžius, paklausyk, ką ji norinti tau pasakyti! Ji sako žinanti, kad tu ketini ją palikti, visa tai tėra tik pasiteisinimai, kuriais pasinaudojęs galėtum lengviau ja atsikratyti, nieko daugiau nebesakyk.

Nusiramink, ji sako esanti ne iš tų moterų, kurios mirtinai apsiveja vyrą ir nebepaleidžia, ji juk irgi dar galinti susirasti kitą vyrą, ji galinti pati save paguosti. Ji žinanti, ką tu nori pasakyti, nekalbėk jai apie darbą, jei ji nesugebėsianti susirasti vyro, ji lengvai galėsianti susirasti kokį darbą. Bet ji nesikišanti į kitų žmonių asmeninius reikalus, neketinanti tampyti žmonių už virvučių, būti jų tarpininke ar klausytis, kaip kiti aptarinėja jos kančią. Ji negalėtų būti budistų vienuole, kam tas tavo apsimestinis juokas, šventyklos šiais laikais irgi ima tik jaunas merginas, tai dabar madinga, skirta užsieniečiams. Tos, kurios šiandien užverbuojamos į budistų vienuoles, išteka ir gyvena visavertį šeimyninį gyvenimą. Ji galinti pati savimi pasirūpinti, pasigimdyti sau vaiką, nesantuokinį, klausykis, ką ji sako!

Tu juk galėtum padovanoti jai vaiką? Tu juk leistum jai gimdyti? Ji norėtų vieno nuo tavęs, ar duotum? Tu nedrįsti, tu bijai, nusiramink, ji nesakytų, kad tai tavo vaikas, jis neturėtų tėvo, jis būtų savo motinos ištvirkimo vaisius, jis niekada taip ir nesužinotų, kas jo tėvas, ji kiaurai tave permatanti, tu gali suvedžioti tik jaunas mergeles, bet ar jos iš tikrųjų supranta meilę? Ar galėtų iš tikrųjų mylėti tave? Rūpintis tavimi, kaip tikra žmona?

Moters kūnas nėra tik moteriškai seksualus, jis nėra tik įrankis jūsų seksualiniams potraukiams malšinti. Sveika moteris, žinoma, nori ir kūniškos meilės, tačiau vien kūniškos meilės nepakanka, moters prigimtis taip pat yra būti žmona, trokšti darnaus šeimyninio gyvenimo. Ką besusirastum, kiekviena jų neišvengiamai norės būti priklausoma nuo tavęs, moterys visada nori būti priklausomos nuo vyrų, ir ką gi tu čia bepadarysi? Tačiau nebūtinai kitos mylės tave taip, kaip ji, taip, kaip motina kad myli savo vaiką, jos glėbyje tu tik vargšas vaikas. Tu nepasotinamas, bet tik negalvok, kad esi stiprus, tu taip pat labai greitai pasensi, ir virsi niekuo. Eik, žaisk su jaunom merginom, bet galiausiai vis tiek būsi jos, galiausiai tu grįši pas ją, tik ji galės tau atleisti, tik ji galės pakelti tavo silpnybes, kurgi tu rasi tokią moterį, kaip ji?

Ji jaučiasi tuščia, ji sako, kad joje nelikę jausmų, kad visus išeikvojusi malonumams, kad likęs tik tuščias kūnas, ji jaučiasi, tarsi kristų į bedugnę, neturinčią nei pradžios, nei pabaigos, tarsi būtų plevenantis sudraskytas tinklas, lėtai lėtai krentantis žemyn, ji nieko nesigailinti, ji tiesiog gyveno, nieko daugiau, dar mylėjo, ir gali sakyti, kad buvo mylima, o tai, kas likę, panašu į neišgertą beskonę arbatą, išpylei — ir viskas, tai ne kas kita, kaip toji pati vienatvė, ji nebe jaučianti malonumo, o jei šiek tiek susijaudinanti, tai tėra pareigos atlikimas, ji tarsi sužeista, kraujuojanti gyvatė, kurią tu sukapojai, tavo ginklai žiaurūs, bet ji nieko nesigailinti, kaltinanti tik save pačią, kas prašęs ją gimti moterimi? Ji negalinti vidury nakties kaip išprotėjusi išlėkti į gatvę, atsisėsti viena po žibintu ir kvailai raudoti, kaip ir nebegalinti blaškytis vidury gatvės klykdama lietuje, priversdama susidaužti mašinas, vairuotojams apsipilant šaltu prakaitu, ant pavojingos uolos ji nebejaučianti mirties baimės, jos kūnas jos nebeklauso, jis jau krinta, niekas nebepakeis šito tinklo, likusios dienos nebetekusios spalvų, tiesiog krinta plevendamos vėjyje, kol vieną dieną pasieks dugną, ir ji paklusniai numirsianti, ji ne tokia, kaip tu, kuris šitaip bijai mirties, ne tokia, kaip jūs, kurie tokie silpnavaliai, jos širdis mirė daug anksčiau, moterys kenčia daug daugiau, nei jūs, vyrai, nuo pat pirmos dienos jūs minkote mūsų kūnus ir širdis, ko tu dar nori?

Jeigu nori ją palikti — palik! Liaukis kalbėjęs šituos meilius žodžius! Jie jos nė kiek neguodžia, juk ne ji nusprendusi skirtis, kai nori, moterys būna daug žiauresnės nei vyrai, moterys kenčia daug daugiau, nei jūs! Ji galinti tik ištverti, kokiu gi dar būdu ji galėtų atkeršyti? Moterys nori atkeršyti, ji sako neturinti omenyje keršto tau, ji tiesiog turinti iškęsti, ji turinti viską iškęsti, ne taip, kaip jūs, kurie dėl menkiausio skausmo iškart šaukiat, ir vis tik moterys yra daug jautresnės nei vyrai. Ji tikrai nesigailinti, kad gimė moterimi, moterys irgi turi moterišką savigarbą, ir tai nėra arogancija, ji visiškai nesigailinti, kitame gyvenime ji vėl norėtų atgimti moterimi, ir vėl norėtų patirti visas šias kančias, kurios skirtos moteriai, ir vėl norėtų patirti pirmojo gimdymo skausmą, džiaugsmą pirmą kartą tapus motina, tą perveriančio skausmo saldumą, vėl pirmą kartą patirti nekaltos mergaitės virpėjimą, tą ištisą dieną kankinančią nežinią, tą nerimastingą žvilgsnį, tą sumišimą, sutikus vyro žvilgsnį, nesustabdomą ašarų tekėjimą, patyrus pirmojo karto skausmą, ji norėtų dar kartą visa tai patirti, jeigu iš tikrųjų yra kitas gyvenimas, prisimink ją geruoju, prisimink meilę, kurią ji tau dovanojusi, ji žinanti, kad tu jos nebemyli, todėl bus geriau, jeigu ji išeisianti.

Ji sako norinti išeiti pati sau viena į tyrus, ten, kur juodi debesys susilieja su keliu, ten, kur baigiasi kelias, ji eitų iki galo, kol įsitikintų, kad nėra jokio galo. Kelias tęsiasi be galo, visada yra taškas, kuriame dangus susiliečia su žeme, bet kelias visada jį įveikia, ji tiesiog sektų apleistu keliu po debesų šešėliu, eitų ten, kur kojos neštų. O kai ji, ištvėrusi visus sunkumus, pagaliau pasieksianti begalinio kelio galą, jis tęstųsi toliau, ir ji eitų toliau nesustodama, ir jos kūnas būtų tuščias, ir širdis būtų tuščia. Ji galvojusi apie mirtį, galvojusi tiesiog imti ir viską baigti, tačiau savižudybei taip pat reikia aistros, o ji jau išsekusi, žmonės žudosi dėl kažkokio kito žmogaus arba dar dėl ko nors, tačiau ji jau nebegyvenanti nei kažkam, nei dėl kažko, ir ji nebeturinti fizinių jėgų nusižudyti, pažeminimai ir skausmai, kuriuos ji išgyvenusi, užgrūdino jos širdį.

45

— Išeini? — klausia ji.

— Argi rytinis autobusas ne septintą? — atsakau į klausimą klausimu.

— Taip, bet dar yra šiek tiek laiko, — atrodo, lyg ji kalbėtųsi pati su savimi.

Susikraunu kuprinę, sukišu vidun gerokai pagrūsdamas visus nešvarius drabužius. Planavau šiame mieste pabūti bent porą dienų ilgiau, išsiskalbti, atgauti jėgas. Žinau, kad ji stovi man už nugaros ir tiesiog žiūri į mane, neatsisuku, bijau neatlaikyti jos žvilgsnio, bijau, kad nebesugebėsiu išeiti, už ką sau daug labiau neatleisčiau.

Mažytė svetainė visiškai tuščia, tik viena viengulė medinė lova ir nedidelis staliukas prie lango, ant lovos išbarstyti visi mano daiktai. Mudu ką tik atėjome iš jos kambario, praleidome naktį pas ją, gulėdami ant jos lovos ir stebėdami drauge pro langą, kaip brėkšta diena.

Užvakar temstant nusileidęs autobusu iš kalnų, atsidūriau šiame apylinkės centre ir vienintelėje ilgesnėje miestelio gatvėje tiesiog prie lango susidūriau su ja. Parduotuvių žaliuzės buvo pakeltos, gatvėje buvo nedaug žmonių. Ji ėjo tiesiai priešais mane, aš ją pasivijau ir paklausiau, kur yra Kultūros centras? Uždaviau bet kokį klausimą, nes norėjau susirasti, kur apsistoti. Ji pasuko galvą, nepasakyčiau, kad ji buvo graži, bet turėjo mielą, baltą ir skaistų veidą, putlias, raudonas lūpas stangriais, gražiai išlenktais kampučiais.

Ji pasakė, kad eičiau su ja, ir paklausė, su kuo iš Kultūros centro norėčiau susitikti? Atsakiau, kad tiktų bet kas, bet būtų gerai, jei pavyktų surasti centro direktorių. Ji paklausė, kam man reikalingas centro direktorius? Atsakiau, kad renku medžiagą. Kokią medžiagą? Ji dar paklausė, ką aš dirbu? Ir iš kur esu? Atsakiau, kad turiu įgaliojimą ir kad galiu parodyti savo dokumentą.

— Gal galėčiau tavo įgaliojimą pamatyti? — ji provokuojamai kilstelėjo antakius, tarsi norėtų iškvosti iki galo.

Iš marškinių kišenės išsitraukiau mėlynu plastiku laminuotą Rašytojų asociacijos nario pažymėjimą ir parodžiau jai. Žinojau, kad mano vardas jau seniai įtrauktas į dokumentus, kuriuos centrinės valdžios organai perdavė provincijų miesteliams, o politinių partijų ir kultūrinių centrų valdžia jau galėjo būti juos mačiusi. Taip pat žinojau, kad visur esama žmonių, puikiai rašančių ataskaitas, galinčių panaudoti mano žodžius ir veiksmus, juos aprašyti ir perduoti tą medžiagą aukštesnėms instancijoms. Mano draugai, kurie patyrė panašius išgyvenimus, perspėjo mane būti atsargesnį, apeiti tokius žmones iš tolo, taip išvengiant bėdos. Tačiau mano asmeninė patirtis miao gyvenvietėje parodė, kad kartais šį pažymėjimą rodyti gali būti labai paranku. Ypač turint reikalą su tokia jauna mergina. Juk nebūtinai turiu būti sekamas.

Ji iš tikrųjų įdėmiau mane nužiūrėjo, tikrindama, ar pažymėjime esančioje nuotraukoje tikrai aš.

— Ui rašytojas? — paklausė ji, atsipalaiduodama ir nuleisdama antakius.

— Labiau tas, kuris ieško Laukinio žmogaus, — mėginau juokauti.

— Aš esu iš Kultūros centro, — paaiškino ji.

Labai pasisekė. Paklausiau jos:

— Kuo jūs vardu?

Ji atsakė, kad jos vardas nėra svarbu, ji pasakė, kad yra skaičiusi mano darbus, ir jai labai patiko. Jos Kultūros centre yra atskiras svečių kambarys, skirtas apsistoti atvykusiems mažesnių miestelių kadriniams kultūros darbuotojams, o palyginti su miestelio nakvynės namais — čia pigiau ir švariau. Šiuo metu jau niekas nebedirba, bet ji galinti nuvesti mane tiesiai į centro direktoriaus namus.

— Centro direktoriui stinga kultūros, — ji nužiūrėjo mane, — bet jis labai geras žmogus, — pridūrė.

Nebe pirmos jaunystės žemas, apkūnus centro direktorius visų pirma paprašė mano pažymėjimo, tada labai atidžiai jį apžiūrėjo, ant fotografijos uždėto antspaudo praktiškai nebūtų buvę įmanoma padirbti, erzinančiai ilgai pamąstęs, nutaisė šypseną per visą veidą ir, grąžindamas man pažymėjimą, pasakė:

— Aukštesniosios valdžios siųstus rašytojus ir žurnalistus dažniausiai priima apylinkės Komitetas ir apylinkės Propagandos departamentas, ir tik kartais — Kultūros centro direktorius.

Žinau, kad būti Kultūros centro direktoriumi reiškia vartytis kaip inkstui taukuose, kadriniai darbuotojai, paskirti į tokius postus, yra tarsi žmonių apleisti senukai, išsiųsti į senelių prieglaudą. Net jeigu jis ir buvo matęs tuos dokumentus, dar nebūtinai turėjo tokią gerą atmintį, kad tai prisimintų. Man pasisekė susidurti su senu geru žmogumi, net jei jis ir stokoja kultūros, todėl nedelsdamas atsakiau:

— Aš nesu garsus rašytojas, nėra reikalo trukdyti tiek daug žmonių.

— Mūsų Kultūros centras vykdo tik keletą vietinių saviveiklinių programų, skirtų kultūros populiarinimui, — aiškino jis, — pavyzdžiui, ekspedicijos į kaimus, kurių metu renkamos liaudies dainos...

Aš jį pertraukiau:

— Mane kaip tik ir domina liaudies dainos, būtent šios srities medžiagą aš ir renku.

— Ar tik viršuje esantis svečių kambarys nėra šiuo metu laisvas? — ji priminė jam labai laiku ir mirktelėjo man žvilgančiomis protingomis akimis.

— Mes čia turime tik tai, kas būtiniausia, deja, nėra valgomojo, tad teks gatvėje pasiieškoti kur pavalgyti, — atsakė centro direktorius.

— Tiesą sakant, man taip netgi patogiau, galvoju dar aplankyti keturis aplinkinius kaimelius, — pridūriau aš.

— Jeigu tik galime būti jums naudingi, — labai maloniai pridūrė jis.

Čia ir apsistojau. Ji nuvedė mane į viršų, atrakino greta laiptų esančio kambario duris, palaukė, kol pasidėjau daiktus, ir pasakė, kad jos kambarys koridoriaus gale, ir pakvietė užeiti.

Tai nedidukas kambarėlis, pilnas pudros ir lūpdažių kvapo, ant knygų lentynos prie lango pastatytas mažas apvalus veidrodis bei keletas flakonėlių ir indelių, šiais laikais be tokių priemonių neapsieina net kaimo merginos. Sienos nuklijuotos daugybe plakatų, tikriausiai su jos dievinamomis kino filmų žvaigždėmis. Vienas jų — iš iliustruoto žurnalo iškirptas filmo kadras, kuriame permatoma lengvute šilkine skraiste prisidengusi basakojė aktorė vaidina indų šokėją. Po tinkleliu nuo vabzdžių ant lovatiesės vienas prie kito sėdėjo surikiuotos nedidelės juodai baltos pliušinės pandos, tai dabar irgi labai populiaru. Ir tik medinis, lakuotas, skaisčiai raudonas, dailus kibirėlis vandeniui kambaryje turėjo šiam mažam miesteliui būdingo prieskonio. Kelis mėnesius keliavau po kalnus drauge su miestelių kadriniais darbuotojais ir valstiečiais, miegojau ant šiaudinių demblių, vartojau vulgarų žodyną, gėriau vimdantį ugninį vandenį, todėl pakliuvęs į šį nediduką šviesų kambarėlį, pilną pudros ir lūpdažių kvapo, iškart lengvai apsvaigau.

— Mano rūbuose tikriausiai pilna blusų, — pasakiau atsiprašinėdamas.

Ji nepatikėjo ir prapliupo juoktis, o po to pasakė: „Išsimaudyk, puode dar turėtų būti likę karšto vandens, kurį buvau užkaitusi vidury dienos, gal net ir du puodai, gali praustis šiame kambaryje, čia rasi viską, ko reikia.“

— Kad man kažkaip nepatogu, — pasakiau, — geriau eisiu į savo kambarį, tik gal galėčiau pasiskolinti dubenį?

— Koks skirtumas? Kibire dar liko šalto vandens, — tai sakydama ji iš po lovos ištraukė skaisčiai raudoną, medinį, lakuotą kibirėlį prausimuisi, padavė kvepiantį muilą ir rankšluosčius. — Nesijaudink, aš einu į kabinetą truputį paskaityti, gretimos durys — Kultūros archyvas, toliau — kabinetas, o pačiame gale — tavo kambarys.

— Ką laikote tuose archyvuose? — ieškojau, ką čia pasakius.

— Aš ir pati nežinau. Norėtum pamatyti? Aš turiu raktą.

— Žinoma, būtų nuostabu!

Ji pasakė, kad apačioje yra knygų ir periodinių leidinių skaitykla, taip pat poilsio kambarys, skirtas nedideliems renginiams, vėliau ji galėsianti viską man parodyti.

Nusiprausus nuo mano kūno sklido toks pats kvapas, kaip ir nuo jos. Ji grįžo ir paruošė man dubenėlį žalios arbatos. Sėdėdamas jos nedideliame kambarėlyje, visai nebetroškau apžiūrinėti jokių Kultūros archyvų.

Paklausiau, ką ji čia dirbanti. Ji atsakė, kad yra baigusi vietinę pedagogikos mokyklą, studijavusi muziką ir šokį. Senoji Centro bibliotekos darbuotoja apsirgusi, todėl jai tenką prižiūrėti skaityklą ir tikrinti knygų išdavimą. Greitai bus metai, kaip ji čia dirbanti, o jai beveik dvidešimt vieneri.

— Galėtum padainuoti vietinių liaudies dainų? — paklausiau.

— Kad nedrįsčiau, — atsakė.

— Ar čia esama senų vietinių dainių? — pakeičiau temą.

— Kaipgi nebus? Už keturiasdešimties li nuo čia yra nedidelis kaimelis, kuriame gyvenantis senolis galėtų padainuoti daugybę dainų.

— Ar galima būtų jį aplankyti?

— Nuvažiavęs rytiniu autobusu, galėtum grįžti tą pačią dieną, jis gyvena Liupu, šis kaimas mūsų apskrityje pagarsėjęs savo dainomis.

Ji apgailėjo negalėsianti palaikyti man draugijos, baiminosi, kad viršininkas jos neišleis, nes neras žmogaus, kuris ją pavaduotų, jeigu būtų sekmadienis — būtų daug lengviau. Tačiau nepaisant to, ji galinti paskambinti, tas kaimas — jos tėviškė, ji galinti paskambinti kaimo valdžiai, ji juos puikiai pažįstanti, ir paprašyti jų, kad perspėtų dainių laukti tavęs namuose. Autobusas atgal yra ketvirtą dienos, ji norėtų, kad grįžęs užeičiau pas ją pietų. Ji sakė, kad vis tiek sau gaminsianti.

Po to ji pradėjo kalbėti apie miestelio siuvėją, jos pradinės mokyklos klasiokės vyresniąją seserį, ypatingo, išskirtinio grožio merginą, oda tokia balta ir skaisti, tarsi būtų išdrožinėta iš jaspio, vos pamatytum, iškart...

— Iškart?

Ji sako pajuokavusi, ji tik norėjusi pasakyti, kad toji mergina turinti siuvyklą nedidelėje Liupu gatvelėje ir pati ten dirbanti, galėčiau pamatyti ją, tiesiog eidamas gatve. Žmonės kalba, kad jai raupsai.

— Kokia tragedija, niekas nedrįsta jos vesti, — pasakojo ji.

— Jei jai tikrai raupsai, ji turėtų būti izoliuota, — pasakiau.

— Visa tai tėra žmonių užgauliojimai ir įžeidinėjimai, — kalbėjo ji, — aš tuo netikiu.

— Ji galėtų galų gale pati nueiti į ligoninę ir gauti medicininę pažymą, — pasiūliau.

— Žmonės linkę į paskalas, jeigu ne tai, jie vis tiek rastų, kaip ją apšmeižti. Tai kokia nauda iš tos medicininės pažymos?

Ji dar papasakojo, kad yra labai artima su savo pussesere, jai ištekėjus už kažko iš mokesčių inspekcijos, jos kūnas nuolat nusėtas mėlynai violetinėm mėlynėm.

— Kodėl? — paklausiau.

— Todėl, kad vestuvių naktį jos vyras sužinojęs, jog ji nebėra nekalta! Čionykščiai žmonės labai grubūs, širdys kaip vilkų, ne taip, kaip jūsų, didmiesčių žmonių.

— O tu buvai ką nors įsimylėjusi? — išdrįsau paklausti.

— Mokytojų seminarijoje buvo toks bendramokslis, studijų metais mes labai gerai sutarėme, baigę mokslus toliau susirašinėjome. Tačiau ne taip seniai jis netikėtai vedė, man tai buvo smūgis. Tačiau tarp mūsų nieko nebuvo, tiesa, mes patikome vienas kitam, bet apie tai nekalbėdavome. Vis dėlto gavusi laišką, kuriame jis parašė, kad vedė, apsiverkiau. Tau neįdomu?

— Priešingai, — atsakiau, — tačiau būtų sunku iš to parašyti romaną.

— O aš ir neleidžiu tau apie tai rašyti. Bet juk jūs, romanų rašytojai, viską išgalvojate?

— Galime ir išgalvoti, jeigu norisi.

— Gaila jos, — atsiduso ji, tačiau buvo neaišku, ar tas atodūsis skirtas siuvėjai iš to paties kaimo, ar jos pusseserei.

— Taip, — negalėjau nepareikšti užuojautos.

— Kiek dienų ketini pasilikti? — paklausė ji.

— Dieną, dvi pailsėsiu ir keliausiu.

— Dar daug vietų ketini aplankyti?

— Dar daug vietų, kurių neaplankiau.

— Tu aplankei tiek vietų, kiek aš per visą savo gyvenimą neaplankysiu.

— Argi tau neteko keliauti darbo reikalais? Be to, tu gali pasiprašyti atostogų ir pati sau pakeliauti.

— Norėčiau nukeliauti ir pasidairyti po Šanchajų ir Pekiną, jeigu susitiksiu tave, ar tu mane atpažinsi?

— Kodėl turėčiau nepažinti?

— Iki to laiko tu būsi jau seniai mane pamiršęs.

— Iš to, ką sakai, akivaizdu, kad mane labai nuvertini.

— Aš kalbu tiesą, tu juk pažįsti galybę žmonių?

— Tokia jau mano profesija, kad esu priverstas susidurti su daugybe žmonių, tačiau malonių žmonių tarp jų labai nedaug.

— Jūs, rašytojai, visi labai gražiai kalbate. Ar tu negalėtum pasilikti keletą dienų ilgiau? Mūsų apylinkėse dainomis garsus ne tik Liupu.

— Net neabejoju, — atsakiau.

Mane supo jos mergaitiška šiluma, jaučiau, kaip ji rezga aplink mane tinklą, nors šitaip ją įtarinėti ir buvo labai negražu.

— Pavargai?

— Šiek tiek, — pagalvojau, kad reikėtų jau eiti iš jos kambario ir išsiaiškinti, kuriuo laiku rytoj ryte išvyksta autobusas į Liupu.

Negalvojau, kad viskas bus taip, kaip ji suplanavo, kad taip ir nenusnūdęs, neišsiskalbęs nešvarių rūbų, iš ankstyvo ryto lėksiu į Liupu, pralakstysiu visą dieną, negalėdamas sulaukti, kada pagaliau grįšiu ir vėl ją pamatysiu.

Kai temstant parsiradau, ji jau buvo padengusi stalą. Ant žibalinės krosnelės dar troškinosi nedidelis puodas. Pamatęs, kad ji tiek visko prigamino, pasakiau, kad einu nupirkti kokio alkoholio.

— Aš turiu, — atsakė ji.

— Ar tu irgi geri? — paklausiau.

— Geriu, bet nedaug.

Išsitraukiau mažoje krautuvėlėje priešais autobusų stotį pirktą, į lotoso lapus suvyniotą, sūdytą kiaulieną ir keptą žąsieną — šiame miestelyje dar išlaikyta tradicija į lotoso lapus vynioti sūdytą maistą. Pamenu, vaikystėje kavinukėse mėsinius patiekalus visada vyniodavo į lotosų lapus, tai suteikdavo ypatingai gaivų kvapą. Girgždančios grindys vaikštant, paslaptingos nuotaikos jos kambariui suteikiantis tinklelis nuo vabzdžių ir kampe stovintis skaisčiai raudonas, medinis, lakuotas kibirėlis — visa tai sugrąžino mane atgal į vaikystę.

— Ar matei senąjį dainių? — paklausė ji, pildama vyną, kuris pasirodė besąs puikiai išlaikytas.

— Mačiau.

— Ar jis padainavo?

— Padainavo.

— Ar jis dainavo ir tas dainas?

— Kokias tas dainas?

— Jis tau jų nepadainavo? O, tiesa, jis nedainuoja jų nepažįstamiems.

— Ar tu turi omenyje nešvankias meilės dainas?

Ji sutrikus nusijuokė.

— Jeigu šalia yra moterų, jis tokių dainų irgi nedainuoja, — paaiškino ji.

— Tai priklauso nuo žmonių, jeigu tarp draugų, net jei dalis jų moterys, jis dainuoja su didžiausiu malonumu, bet jaunoms merginoms to girdėti nevalia, tą aš žinau, — pasakei.

— Ar gavai naudingos medžiagos? — ji pakeitė pokalbio temą. — Kai tu išvažiavai, aš iškart paskambinau kaimelio valdžiai, kad jį įspėtų, pasakiau, kad rašytojas iš Pekino atvyko paimti iš jo interviu. Ką? Jie jo neperspėjo?

— Jis buvo išvykęs su reikalais, aš susitikau su jo žmona.

— Vadinasi, be reikalo suvažinėjai! — sušuko ji atsistodama.

— Visai ne be reikalo, aš pusę dienos prasėdėjau arbatinėse ir daug ką sužinojau. Nemaniau, kad kaimuose dar esama tokių arbatinių, per abu aukštus pilnų iš aplinkinių kaimų į turgų suvažiavusių valstiečių.

— Aš į tokias vietas einu labai retai.

— Buvo tikrai įdomu, žmonės sprendė reikalus ar tiesiog ištisą dieną gyvai šnekėjosi, aš irgi su jais apie viską šnekėjausi, ten verda atskiras gyvenimas.

— Visi rašytojai yra keistuoliai.

— Susipažinau su visokiausiais žmonėmis, skirtingų religijų ir profesijų, vienas netgi paprašė manęs, ar galėčiau nupirkti jam mašiną. Paklausiau, kokios tu mašinos norėtum? Išsivadavimo laikų sedano? Ar nedidelio dviejų su puse tonų sunkvežimio?

Čia ji prapliupo juoktis.

— Buvo ir tokių, kurie krovėsi nemenkus pinigus, vienas valstietis pradėdavo derėtis tik nuo dešimties tūkstančių. Dar mačiau žmogų, kuris laikė vabzdžius, jis turėjo keliasdešimt stiklainių su vabzdžiais, vienas šimtakojis kainavo mažiausiai penkis fenius, jeigu jis parduotų dešimt tūkstančių šimtakojų...

— Tuoj pat liaukis kalbėjęs apie šimtakojus, aš jų paniškai bijau!

— Gerai, nebekalbėsiu apie šimtakojus, kalbėsiu apie ką nors kita.

Prisipažinau, kad visą dieną praleidau arbatinėje. Tiesą sakant, autobusas buvo vidurdienį, grįžau anksčiau, kad išsiskalbčiau nešvarius rūbus, tačiau pabijojau ją nuvilti, būtų buvę daug geriau grįžti vakare, kaip ji ir buvo suplanavusi, todėl likusį pusdienį sukau ratus po miestelį, tačiau šito jai, žinoma, nepasakiau.

— Aptariau keletą reikalų, — kalbėjau, kas užėjo ant seilės.

— Ką nors susitarei?

— Ne, nieko, aš tik šiaip pasikalbėjau, jokių verslo sandėrių nesudariau, nes neturiu tam sugebėjimų.

— Išgerk, tai padės tau atsipalaiduoti, — paragino ji.

— O tu paprastai irgi geri baltą? — paklausiau.

— Ne, čia mano bendramokslė nupirko, kai buvo užsukusi manęs aplankyti prieš keletą mėnesių. Kai pas mus apsilanko svečių, negalime nepasiūlyti taurelės.

— Tokiu atveju ganbei65

Ji ryžtingai pakelia, susidaužia su manimi stiklais ir vienu mauku išgeria iki dugno.

Už lango girdėti liūdnas šniokštimas.

— Lyja? — paklausiau.

Ji atsistojo, žvilgtelėjo pro langą ir atsakė:

— Laimei, grįžai, būtų ne kas, jei taip užkluptų lietus.

— Kaip gera taip sėdėti mažam kambarėly, kai už lango lyja.

Ji šiek tiek šyptelėjo, o jos veidas nuraudo. Už lango garsiai lijo, vanduo barbeno į namo stogą ir kaimyninio stogo čerpes.

— Kodėl nieko nebekalbi? — paklausiau.

— Klausausi lietaus, — atsakė ji.

Po kiek laiko ji paklausė:

— Aš uždarysiu langą, gerai?

— Žinoma, taip bus jaukiau, — pritariau.

Ji pakilo uždaryti lango, ir aš staiga pajutau jos artumą. Tai dėl šito keisto lietaus viskas taip neįtikėtina. Uždariusi langą, ji pasisuko į rytų pusę ir prisilietė prie mano rankos, aš suėmiau ją už liemens ir prisitraukiau prie krūtinės. Jos kūnas, šiltas ir lankstus, pasidavė man.

— Ar aš tikrai tau patinku? — tyliai paklausė ji.

— Ištisą dieną apie tave galvojau, — tik taip tegalėjau atsakyti, ir tai buvo tiesa.

Ji atsisuko į mane veidu, aš suradau jos akimirksniu atsipalaidavusias, minkštas, praviras lūpas, tada parverčiau ją ant lovos, jos kūnas bandė išsisukti, rangėsi taip energingai, kaip ką tik iš vandens ant kranto išmesta žuvis. Nebegalėjau susivaldyti, ji staiga ėmė maldauti, kad pasiekčiau lempos jungiklį ir išjungčiau šviesą ir kad nuleisčiau tinklelį nuo vabzdžių.

— Nežiūrėk į mane, nežiūrėk... — tamsoje šnibždėjo ji man į ausį.

— Aš juk nieko nematau! — paskubomis čiuopiau jos besirangantį kūną.

Ji staiga išsitiesė, suėmė mano riešą, švelniai užsikišo už prasegtos palaidinukės ir uždėjo ant smarkiai besikilnojančios krūtinės, jos kūnas sudrebėjo, bet ji nepratarė nė žodžio. Ir ji, ir aš vienodai troškome šito netikėto fizinio artumo ir glamonių, tai alkoholis, tai lietus, tai ši tamsa, šitas tinklelis nuo vabzdžių suteikė jai saugumo jausmą. Ji jau nebesidrovėjo, paleido mano ranką, ramiai leido man ją nurengti. Išbučiavau ją visą nuo kaklo iki spenelių, jos drėgnos kojos lengvai prasiskyrė, tyliai jai sukuždėjau:

— Aš noriu tavęs...

— Ne... nereikia... — bet, regis, ji atsiduso.

Tą pačią akimirką ją užguliau.

— Aš noriu tavęs! — nežinau, kodėl taip pareiškiau, gal kad sužadinčiau susijaudinimą? O gal kad sumažinčiau savo atsakomybę?

— Aš dar nekalta... — išgirdau ją pravirkstant.

— Ar po to tu gailėsiesi? — čia pat sudvejojau.

— Tu juk neveši manęs, — ji puikiai tai suprato, todėl ir verkė.

Deja, bet negalėjau jos apgaudinėti, aš ir pats supratau, kad man tiesiog reikėjo moters, iš liūdesio, trumpalaikiam malonumui, nieko daugiau, jokios didesnės atsakomybės už ją juk negalėčiau prisiimti. Nuslydau nuo jos ir visiškai abejingai bučiuodamas paklausiau:

— Ar tu tai brangini?

Ji vos vos papurtė galvą.

— Ar tu baiminiesi, kad, kai ištekėsi, tavo vyras, tai sužinojęs, irgi tave muš?

Jos kūnas ėmė drebėti.

— Ar tu pasiryžusi dėl manęs mokėti tokią didelę kainą?

Susiradau jos prikąstą lūpą, ji palingavo galva, nebegalėjau numaldyti gailesčio jai, laikiau jos galvą rankomis, bučiavau drėgną jos veidą, skruostus ir kaklą, o ji tyliai verkė.

Negalėjau su ja taip žiauriai pasielgti ir versti ją mokėti tokią kainą už trumpą mano geismo patenkinimą. Bet ji man vis tiek patiko, žinojau, kad tai — ne meilė, tačiau kas tada — meilė? Jos kūnas gaivus ir jausmingas, ir aš, vėl apimtas aistros, dariau viską, ką galėjau, neperžengdamas tik paskutinės ribos. O ji laukė, ramiai, švelniai pildydama viską, ko geidžiau, ir tai mane jaudino labiau už viską, norėjau prisiminti kiekvieną mažiausią jos kūno virptelėjimą, norėjau, kad jos kūnas ir siela ilgai prisimintų mane. Ji visą laiką drebėjo purtoma ašarų, jos visas kūnas — nuo galvos iki kojų — buvo permirkęs. Ir aš nežinojau, ar nebuvo tai dar žiauriau. Ir tik anapus pusiau nuleisto tinklelio lange pasirodžius pirmiesiems ryto spinduliams, ji pagaliau nurimo.

Gulėjau ant lovos, žiūrėdamas į blankioje šviesoje išryškėjusį, pusiau atloštą, nė kiek nepridengtą, išbalusį jos kūną.

— Aš tau nepatinku?

Neatsakiau, negalėjau atsakyti.

Tada ji atsikėlė, išlipo iš lovos, parimo prie lango, ir jos kūno šešėlis bei veido profilis lange draskė man širdį.

— Kodėl tu nepasiimi manęs su savimi? — iš skausmo jos balse buvo galima justi savigraužą.

Ką gi galėjau atsakyti?

— Žinoma, tu esi daug matęs.

— Netiesa! — atsisėdau pagautas impulso.

— Nesiartink! — ji tuoj pat piktai mane sustabdė ir apsivilko drabužius.

Gatvėje pasigirdo skubūs žingsniai ir balsai, matyt, į rytinį turgų traukiantys valstiečiai.

— Aš nebūsiu tau ištikima, — pasakė ji veidrodžiui, šukuodamasi plaukus.

Norėjau pasakyti, kad baiminausi, jog ji kentės mušama, baiminausi užtraukti jai nelaimę, baiminausi, kad ji galės netyčia pastoti, juk žinojau, ką reiškia netekėjusiai merginai tokiame miestelyje pasidaryti abortą, norėjau pasakyti:

— Aš...

— Nieko nesakyk, paklausyk manęs, aš žinau, ko tu bijai, galėčiau labai greitai susirasti, kas mane vestų, ir tavęs nekaltinčiau.

Ji giliai giliai atsiduso.

— Aš manau...

— Ne! Nejudėk! Jau per vėlu.

— Aš manau, kad turėčiau išvykti šiandien, — pasakiau.

— Žinau, kad tau netinku, bet tu esi geras žmogus.

Argi tikrai taip?

— Tavo mintys nesisuka tik apie moters kūną.

Norėjau pasakyti, kad yra visai ne taip.

— Ne! Nieko nebesakyk.

Tą sekundę tikrai turėjau ką nors pasakyti, bet nieko taip ir nepasakiau.

Susišukavusi plaukus, ji paduoda man vandens nusiprausti veidui, o tada atsisėda ant kėdės ir tyliai laukia, kol baigsiu praustis ir šukuotis. Visai prašvinta.

Grįžtu į savo kambarį baigti krautis daiktų. Po kurio laiko užeina ir ji. Žinau, kad ji man už nugaros, bet nedrįstu atsigręžti. Tik susigrūdęs visus savo daiktus ir užsegęs užtrauktuką, pagaliau apsisuku.

Tarpduryje ją apkabinu, ji nusuka veidą, užmerkia akis, skruostu prisiglaudžia prie mano krūtinės. Noriu ją dar kartelį pabučiuoti, bet ji išsprūsta.

Iki autobusų stoties ganėtinai ilgas kelias. Šio miestelio gatvės pilnos nuo pat ryto pirmyn atgal zujančių žmonių klegesio. Ji laikosi nuo manęs per atstumą, eina labai greitai, tarsi mudu būtume du vienas kito nepažįstantys praeiviai.

Ji nulydi mane į pačią autobusų stotį. Stotyje sutinka daug pažįstamų, su kiekvienu atskirai pasilabina, su kiekvienu randa daug kalbos, atrodo laisva ir atsipalaidavusi, tik vengia žiūrėti į mane, aš irgi nedrįstu pagauti akimis jos žvilgsnio. Girdžiu, kaip mane pristatinėja, sako, kad esu rašytojas, atvykęs čionai rinkti liaudies dainų. Ir tik autobusui pajudėjus, aš akimirkai sutinku jos žvilgsnį, tokį nepakeliamą savo skaidrumu, nepakeliamą savo tyru troškimu.

46

Ji sako nekenčianti tavęs!

Kodėl? Seki akimis jos ranką, žaidžiančią su peiliu.

Ji sako, tu palaidojęs jos gyvenimą.

Tu sakai, ji dar jauna.

Bet tu sugadinęs jos pačius gražiausius metus, tai tu, sako ji, tu! Sakai, galima pradėti gyvenimą iš naujo.

Tu gali, bet jai jau per vėlu, sako ji.

Nesupranti, kodėl per vėlu.

Todėl, kad ji moteris.

Betgi juk moterys ir vyrai — tokie patys.

Tai, ką tu sakai, skamba labai gražiai, pašiepia ji.

Matai, kaip ji pakelia peilį ir tuoj pat atsisėdi.

Ji sako taip lengvai tavęs nepaleisianti, ji norinti tave nužudyti!

Už žmogaus nužudymą teks užmokėti savo gyvenimu, sakai atsitraukdamas ir su nerimu ją stebėdamas.

Šis gyvenimas nevertas, kad jį gyvenčiau.

Klausi, ar anksčiau ji gyveno dėl tavęs? Tikiesi, kad taip nuraminsi ir atvėsinsi kaistančią atmosferą.

Niekam neverta gyventi! Nukreipia peilio smaigalį į tave.

Padėk peilį! Įspėji ją.

Bijai mirties? Ji ima kvatoti.

Visi bijo mirties, esi pasiryžęs pripažinti, kad bijai mirties, kad tik ji padėtų tą peilį.

O ji nebijanti, taip toli nuėjus, ji sako jau nieko nebebijanti.

Nedrįsti jos įsiutinti, bet privalai išlikti aštrus savo žodžiais, kad ji nepastebėtų, jog tu iš tikrųjų bijai.

Neverta taip mirti, sakai, geriausias būdas mirtį sava mirtimi.

Tu taip ilgai negyvensi. Jai kalbant, peilio geležtė blykčioja jos rankoje.

Atsitrauki ir stebi ją iš šono.

Staiga ji prunkšteli iš juoko.

Klausi, ar ji jau kraustosi iš proto?

Jeigu ir kraustosi, tai todėl, kad tu ją iki to privedei, sako ji.

Privedžiau iki ko? Tu sakai, kad nebegali daugiau su ja kartu gyventi, todėl geriausia išsiskirti. Juk abi pusės laisva valia yra kartu, todėl abi pusės ta pačia laisva valia gali ir išsiskirti. Stengiesi kalbėti kaip begalėdamas ramiau.

Nėra taip lengva.

Tada einam į teismą.

Neinam.

Tada išsiskiriam patys.

Ji sako negalinti tavęs taip lengvai paleisti, pakelia peilį ir artėja link tavęs.

Tu atsikeli iš lovos ir atsisėdi tiesiai priešais ją.

Ji irgi atsikelia, o jos nuoga viršutinė kūno dalis, jos nusvirusios krūtys, rūstus žvilgsnis taip tave gundo.

Negali pakęsti tokių jos isterijų, negali pakęsti tokio jos nepastovumo. Tu jau apsisprendei ją palikti ir, vengdamas toliau ją provokuoti, sakai, geriau pakalbėkime apie ką nors kita.

Sugalvojai išsisukti?

Išsisukti nuo ko?

Išsisukti nuo mirties, ji tyčiojasi iš tavęs, varto peilį rankoje, o kūnas dreba, ji panaši į skerdikę, dar nelabai įgudusią, virpančiais speneliais.

Sakai, kad nekenti jos! Šie žodžiai galiausiai išsprūsta tau pro sukąstus dantis.

Jau seniai jos neapkentei, bet kodėl iki šiol to nepasakei? Ji ima klykti, tarsi kas būtų jai trenkęs, ir jau ne tik speneliai — visas kūnas virpa.

Pradžioje dar nebuvę taip blogai, tu sakai negalvojęs, kad ji pasidarys tau tokia šlykšti, sakai, kad neapkenti jos iš visos širdies, svaidai į ją pačius bjauriausius žodžius.

Tau reikėjo pasakyti tai anksčiau, reikėjo pasakyti anksčiau, ji pravirksta, ir peilio ašmenys nusileidžia žemyn.

Sakai, kad toks jos elgesys tave pykina! Esi pasiryžęs galutinai ją įžeisti.

Ji numeta peilį šaukdama, kad turėjai tai pasakyti anksčiau, o dabar per vėlu, per vėlu, kodėl tu nesakei anksčiau? Kodėl tu nesakei anksčiau? Ji ima isteriškai klykti ir daužyti kumščiu grindis.

Norėtum ją paguosti, tačiau visos tavo pastangos ir apsisprendimas nebetektų prasmės, viskas vėl prasidėtų iš naujo, ir tau būtų dar sunkiau ją palikti.

Ji rauda, nuoga voliodamasi ant žemės, nekreipdama dėmesio, kad visai šalia guli peilis.

Pasilenki ir ištiesi ranką, ketindamas paimti peilį, tačiau ji stveria už ašmenų. Pamėgini atlenkti jos pirštus, bet ji tik dar tvirčiau suspaudžia.

Persipjausi delną! Šaukdamas suki jos ranką tol, kol ji paleidžia peilį. Pasipila tamsiai raudonas kraujas. Paimi jos delną ir stipriai pirštais užspaudi arteriją, ji griebia peilį kita ranka. Trenki jai delnu per veidą, tuo ją priblokšdamas, ir peilis iškrinta iš rankos.

Ji žiūri į tave kvailai, tarsi vaikas, akimis, pilnomis nevilties, dusdama nuo raudos.

Negali liautis jos gailėjęs, paimi sužeistą ranką ir nulaižai kraują.

Tada ji verkdama apsiveja tave rankomis, mėgini išsilaisvinti, bet jos rankos dar tvirčiau apglėbia, spausdamos tave prie krūtinės.

Ką tu darai? Tu visai pasiunti.

Ji nori, kad su ja pasimylėtum, dabar! Ji sako norinti su tavimi pasimylėti!

Tau pagaliau vargais negalais pavyksta nusnūsti, ir, gaudydamas orą, iškoši, kad nesi gyvulys!

Esi! Tu esi tikras naminis gyvulys! Ji klykia, kaip išprotėjus, o jos akių lėliukėse įsižiebia keistos liepsnelės.

Bandai ją guosti, bet tuo pat maldauji jos taip nebesielgti, maldauji jos nusiraminti.

Ji žliumbdama ir kūkčiodama sako, kad myli tave, ir šitas nesusivaldymo priepuolis irgi iš meilės, iš baimės, kad tu ją palieki.

Sakai, kad negali taikytis su moters nesivaldymu, negali tokiame šešėlyje gyventi, ji dusinanti tave, tu negali būti niekieno tarnas, nepasiduodi niekieno galios ar įtakos spaudimui, nesvarbu, kokiais metodais jis daromas, ir tu nepasiduosi moteriai, darančiai iš tavęs moters vergą.

Ji sako duosianti tau laisvę, tik mylėk ją, tik nepalik jos, tik būk šalia, tik patenkink ją, tik geisk jos, ji apsiveja aplink tavo kūną, kaip pamišus bučiuoja tave, šlapi bučiniai gula tau ant veido ir kūno, ir ji laimi, o tu nebesugebi pasipriešinti ir vėl paskęsti geisme, nebepajėgdamas išsilaisvinti.

47

Besileisdamas šešėline kalno puse, pakliūnu į liūtį, nei už manęs, nei priešais mane nematyti nė vieno žmogaus. Iš pradžių lietus visai nestiprus, netgi smagu jausti jį dulkiant į veidą. Tačiau kuo toliau, tuo jis ima labiau stiprėti, priversdamas mane bėgti, mano plaukai bei drabužiai permirksta, ir pakelėje pamatęs olą, negaišdamas įpuolu vidun, o ten randu didžiulę stirtą malkų. Olos lubos gana aukštos, viena įstriža siena eina gilyn, o iš ten atsklinda šviesa. Ant grubiai tašytų laiptų suręstas akmeninis ugniakuras, ant kurio pastatytas metalinis puodas, o šviesa skverbiasi iš kampo pro plyšį uoloje viršum jo.

Apsisuku, už manęs — negrabiai sukalta medinė lova, užklota patalais, o ant jos sėdi daoistų vienuolis ir skaito knygą. Labai nustembu, tačiau nedrįstu jo trukdyti, todėl tiesiog žiūriu pro plyšį į pilkšvas be perstojo tystančias lietaus čiurkšles. Lyja taip stipriai, kad nesinori net trumpam išlįsti.

— Neskubėk, gali čia šiek tiek pabūti, — tai jis prabyla pirmas, padėdamas knygą.

Jo plaukai siekia pečius, jis dėvi plačius, pilkus baltinius ir pilkas kelnes, atrodo maždaug trisdešimties.

— Ar tu šių kalnų daoistų vienuolis? — klausiu.

— Dar ne. Aš kertu daoistams malkas, — atsako jis.

Ant jo lovos viršeliais aukštyn guli „Mėnesio skaitiniai“.

— Domiesi? — pasiteirauju.

— Skaitau, kad užmuščiau laiką, — nerūpestingai atsako jis, — tu visas permirkęs, imk, nusišluostyk, — tai sakydamas iš puodo pasemia karšto vandens ir ištiesia man rankšluostį.

Padėkoju jam, tada tiesiog išsirengiu iki pusės, apsiprausiu, nusišluostau ir iškart pasijuntu daug geriau.

— Čia tikrai puiki vieta! — sakau, sėsdamasis priešais jį ant rąsto. — Tu šioje uoloje ir gyveni?

Jis atsako esąs iš kaimelio kalno papėdėje, tačiau negali jų visų — savo vyresnio brolio ir jo žmonos, kaimynų ir kaimelio kadrinių darbuotojų — pakęsti.

— Visi vertina tik pinigus, žmogus iš žmogaus siekia tik naudos, — sako jis, — nebeturiu su jais nieko bendra.

— Todėl kerti malkas, kad pragyventum?

— Greit bus metai, kaip atėjau į bendruomenę, tik jie vis dar nesurengia iniciacijos ritualo.

— Kodėl?

— Senoji daoistų galva nori patikrinti, ar esu sąžiningas ir ar turiu ištvermės.

— O tada jau galės priimti?

— Tada galės.

Matyti, kad jis tvirtai įsitikinęs, kad yra sąžiningas.

— Argi ne liūdna taip visai vienam visą laiką kalnuose?

Klausiu, užmesdamas akį į literatūrinį žurnalą.

— Palyginti su kaimu, čia daug ramiau, — atsako jis, nė neįtardamas, kad ketinu jį išprovokuoti. — Be to, aš kasdien mokausi, — priduria jis.

— Ar galiu paklausti, ką mokaisi?

Iš po patalų jis ištraukia akmenyje iškalto teksto atspaudą „Kasdienės daoistinės praktikos“.

— Tokią lietingą dieną, kaip ši, negaliu dirbti, todėl skaitinėj au apsakymus, — paaiškina jis, pastebėjęs mano įdėmų žvilgsnį į ant lovos gulintį atverstą žurnalą.

— Ar šitie apsakymai netrukdo mokymuisi? — man truputį maga sužinoti.

— Cha, jie apie įprastas vyrų ir moterų problemas, — nusijuokia ir sako, kad vidurinėje mokykloje šiek tiek studijavo literatūrą, todėl, kai neturi kuo užsiimti, šiek tiek paskaitinėja, — tiesą sakant, žmonių pasaulis tuo ir apsiriboja.

Nebedrįstu klausti, ar jis buvo kada vedęs merginą, negražu klausinėti ir apie vidinį jų bendruomenės gyvenimą. Monotoniškas lietus visai nuramina.

Nedera daugiau jo trukdyti, todėl, šniokščiant lietui, tiesiog sėdžiu drauge su juo tylėdamas, medituodamas ir visai užsimiršdamas.

Nepastebiu, kada liaujasi lietus. Kai pagaliau atsitokėju, atsikeliu, padėkoju jam ir atsisveikinu, o jis atsako:

— Nedėkok, visa tai likimas.

Tai nutinka Čingčengo kalnuose.

Vėliau Ou upės salelėje prie akmeninės pagodos sutinku budistų vienuolį plikai skusta galva, apsivilkusį skaisčiai raudoną vienuolio mantiją, kuris, sudėjęs delnus, klaupiasi ir puola kniūbsčias priešais budistinę pagodą, o turistai spiečiasi aplink spoksodami. Jis lėtai, neskubėdamas užbaigia savo apeigas, nusimeta mantiją, įsideda ją į dirbtinės juodos odos krepšį, pasiima į lazdą panašų skėtį išlenkta rankena, apsisuka ir nueina. Seku jam įkandin, įveikęs galą kelio ir palikęs už nugaros minią turistų, stebėjusių, kaip jis atlikinėja ritualines apeigas, pasiveju ir pasiteirauju:

— Garbingasis Mokytojau, ar galėčiau pakviesti jus puodeliui arbatos? Norėčiau jūsų paklausinėti apie budizmo doktriną.

Jis trumpam susimąsto, bet galiausiai sutinka.

Jo veidas liesas, pats gana energingas ir iš pažiūros jam galima būtų duoti maždaug penkiasdešimt, kelnių klešnės aprištos, žingsnis skubrus, todėl turiu skubėti, kad spėčiau drauge su juo.

— Garbingasis Mokytojas, regis, išsiruošęs į tolimą kelionę? — klausiu.

— Pirmiausia traukiu į Dziangsi aplankyti keleto senų vienuolių, o po to turiu pasiekti dar keletą vietų.

— Aš irgi esu vienišas keliautojas, tačiau nesu toks tvirtas savo žinojimu, kaip Mokytojas, kuris turi šventą tikslą, — tenka ieškoti, ką jam pasakyti.

— Tikras keliautojas niekada neturi išankstinio tikslo, tas, kuris neturi tikslo ir yra tikrasis keliautojas.

— Garbingasis Mokytojau, ar jūs iš šių kraštų? Ar ši kelionė — atsisveikinimas su gimtine? Nejau neketinate grįžti?

— Vienuolio namai yra ten, kur jis, nesvarbu, kur bebūtų jo gimtinė.

Jam tai pasakius, kuriam laikui nutylu. Tada pakviečiu jį į arbatinę parko vidury ir pasiūlau prisėsti ten, kur ramiau. Pasiteirauju jo budistinio vienuoliško vardo, pasisakau savo vardą ir pavardę, o tada sudvejoju.

— Nesivaržyk, klausk ko nori paklausti, nėra nieko, apie ką negalėtų kalbėti tas, kuris atsiskyrė nuo visuomenės, — jis prabyla pirmas.

Tada jau aš puolu prie reikalo:

— Jeigu jūs ne prieš, Garbingasis Mokytojau, norėčiau paklausti, kodėl jūs atsiskyrėte nuo visuomenės?

Jis vos vos šypteli, nupučia paviršiuje plaukiojančius arbatos lapelius, gurkšteli ir, žiūrėdamas į mane, sako:

— Įtariu, kad tu irgi ne šiaip sau keliauji, kokia tavo misija?

— Aš tikrai nieko netyrinėju, tiesiog kai pamačiau Jus, Garbingasis Mokytojau, tokį ramų, tai labai susižavėjau. Tačiau pats neturiu jokio konkretaus tikslo, bet vis tiek negaliu atsisakyti.

— Atsisakyti ko? — jo veide vis dar liko nežymi šypsena.

Atsisakyti šio žmonių pasaulio, — man tai pasakius, abu prapliumpame juoktis.

— Šio žmonių pasaulio atsisakyti galima tiesiog garsiai tai pasakius, — jo ėjimas visiškai paprastas.

— Tas tiesa, — pritariamai linkteliu galva, — tačiau norėčiau sužinoti, kaip Garbingasis Mokytojas sugebėjo jo atsisakyti?

Nė neketindamas išsisukinėti, jis papasakoja savąją patirtį.

Pasakoja, kad būdamas šešiolikos ir dar besimokydamas vidurinėje mokykloje, jis pabėgo iš namų, prisijungė prie Revoliucijos ir metus kovojo kalnuose kaip partizanas. Septyniolikos drauge su visa armija įsiveržė į miestą, buvo paskirtas vadovauti bankui ir galėjo tapti partijos galva, bet apsisprendė baigti medicinos mokslus. Baigus mokslus, jį paskyrė į Visuomenės sveikatos departamentą, nors jis troško dirbti gydytoju. Vėliau susiginčijo su ligoninės partijos skyriaus sekretoriumi, buvo išmestas iš partijos, apšauktas prijaučiančiu dešiniesiems ir išsiųstas į kaimą dirbti žemės. Ir tik tada, kai kaimo bendruomenė pasistatė ligoninę, jis galėjo keletą metų padirbėti gydytoju. Per tą laiką vedė vietinę kaimo merginą ir paeiliui susilaukė trijų vaikų. Nežinia, kodėl staiga įtikėjo į krikščionišką dievą, o išgirdęs, kad į Guangdžou atvyko kardinolas iš Vatikano, specialiai nuvyko į Guangdžou pasiklausti tikrosios krikščionybės esmės. Tačiau galiausiai ne tik vyskupo nepamatė, bet netgi buvo apkaltintas įtartinais ryšiais su užsieniečiais, už tuos ryšius jį išbraukė iš bendruomenės ligoninės darbuotojų sąrašų, ir jam beliko pačiam pramokti tradicinės kinų medicinos, kad galėtų pramisti, derindamas šarlatanavimą ir gydymą žolelėmis. Vieną dieną staiga suprato, kad Popiežius yra labai toli Vakaruose ir nepasiekiamas, todėl geriau pasikliauti senuoju Budizmo pradininku, pasaulietiškos visuomenės jam taip pat nereikėjo, todėl įstojo į budistų vienuolių bendruomenę. Baigęs pasakoti jis nusijuokia.

— Ar jūs vis dar galvojate apie savo artimuosius? — paklausiu.

— Jie visi patys save išsilaiko.

— Nejaugi jūs nejaučiate jiems jokio prieraišumo?

— Budistai nejaučia nei prieraišumo, nei neapykantos.

— O jie jūsų neapkenčia?

Jis sako nelinkęs klausinėti, tačiau prabėgus daugybei metų nuo jo įstojimo į vienuolyną, jo vyresnysis sūnus kartą atvyko pas jį ir papasakojo, kad jį atleido nuo kaltinimų priklausius dešiniesiems ir turėjus įtartinų ryšių su užsieniečiais, jeigu jis grįžtų — būtų laikomas vyresniuoju kadriniu darbuotoju ir Revoliucijos veteranu, galėtų vėl dirbti savo senojoje darbo vietoje ir netgi gautų didžiulę sumą neišmokėto bei jam teisėtai priklausančio atlyginimo. Jis atsakė, kad jam tų pinigų nereikia, kad jie gali juos pasidalyti, juk jo žmona ir vaikai nenukentėjo nuo to, kad jis atsivertė į budizmą, todėl neturėtų daugiau jo ieškoti. Nuo to laiko jie pametė jo pėdsakus.

— Ar šiandien pragyvenate iš pakelyje surinktų aukų?

Jis sako, kad žmonių širdys surambėjo, rinkti aukas ne ką geriau nei kaulyti išmaldos — vis tiek nieko negauni. Daugiausia verčiasi iš gydytojo praktikos, gydydamas vilki pasauliečio drabužius, nenorėdamas pakenkti budistų vienuolių įvaizdžiui.

— Ar budizmas leidžia tokį lankstumą? — klausiu.

— Buda yra tavo širdyje.

Tikiu, kad jo širdis išsilaisvino nuo visokiausių rūpesčių, jo veidas dvelkia ramybe. Jis rengiasi į tolimą kelionę ir net tai jį džiugina.

Klausiu, kaip jis pakeliui susiranda prieglobstį nakčiai? Jis sako, kad pasiekus bet kokią šventyklą, tereikia parodyti vienuolio pažymėjimą, ir visos durys jam būna atviros, ir visi jį įsileidžia. Tačiau šiandien sąlygos blogos visur, budistų vienuolių nedaug, patys turi vargti, kad pramistų ir turėtų kuo apsivilkti, ilgai apsistoti vienoje vietoje neįmanoma, nes nebelikę žmonių, kurie išlaikytų, valdžia šiek tiek materialiai paremia tik didžiąsias šventyklas, bet ir ta parama beveik nežymi. Jis tikrai nenori tapti kitiems papildoma našta. Jis sako esąs keliaujantis vienuolis ir jau yra apkeliavęs daugelį žymiausių kalnų, sveikata dar nesiskundžia, dar galėtų pėsčiomis nukeliauti kokį dešimtį tūkstančių li.

— Ar galėčiau pamatyti tą vienuolio pažymėjimą? — susimąstau, kad jis už manąjį pažymėjimą žymiai veiksmingesnis.

— Tai nėra jokia paslaptis, budistai neturi jokių paslapčių, visa atvira kiekvienam.

Jis išsitraukia iš užančio didelį sulankstyto plonyčio popieriaus paketėlį, ant kurio atspaustas tušo atspaudas, vaizduojantis Budą, sėdintį jogo poza ant lotoso žiedo sosto, atspaudas skaisčiai raudonas, didelis, kvadratinis, jame įrašytas jo tonzūros vardas ir tikrasis budistų vienuolio vardas, akademinis laipsnis ir statusas, jis jau turi abato vardą, gali aiškinti sutras ir tvarkyti budistinius reikalus.

— Nežinia, galbūt vieną dieną aš paseksiu jūsų pavyzdžiu, — pats nesuprantu, ar juokauju, ar kalbu rimtai.

— Tada mūsų susitikimas buvo iš anksto nulemtas, — jis labai nuoširdus, tai sakydamas atsistoja ir atsisveikindamas su manimi suglaudžia delnus.

Jis eina labai greitai, kurį laiką jį seku, kol jis staiga pranyksta žioplinę į ančių turistų būryje, ir aš suprantu, kad vis dar nesu nutraukęs šaknų su pasaulietišku gyvenimu.

Vėliau, stovėdamas priešais budistinių relikvijų pagodą, pastatytą Sui dinastijos šalia Guodzingo šventyklos Tiantai kalno papėdėje, netyčia nugirstu pokalbį.

— Geriau grįžk su manimi, — iš už plytų sienos girdėti vyriškas balsas.

— Ne, keliauk vienas, — taip pat vyriškas balsas, tik, palyginti su anuo, daug aiškesnis.

— Tai ne dėl manęs, pagalvok apie motiną.

— Pasakyk jai, kad man viskas gerai.

— Tai tavo motina paprašė manęs atvykti, ji serga.

— Kuo?

— Ji vis skundžiasi skausmais paširdžiuose.

Sūnus nieko neatsako.

— Tavo motina prašė perduoti tau batus.

— Aš turiu batus.

— Tai sportiniai bateliai, kurių tu taip norėjai, kad galėtum žaisti krepšinį.

— Jie labai brangūs, kam reikėjo juos pirkti?

— O tu pasimatuok.

— Aš nebežaidžiu krepšinio, neturėsiu kur jų apsiauti. Neškis juos atgal, čia niekas tokių batelių neavi.

Ankstyvas rytas, miške linksmai čirškauja paukščiai. Tarškant daugybei žvirblių, girdėti vienišo strazdo treliavimas, tačiau jį slepia šalia augančio ginkmedžio66 lapija, ir aš negaliu įžiūrėti, ant kurios šakos jis tupi. Tada atskrenda kelios šarkos ir ima triukšmauti, tuo tarpu anapus plytinės pagodos jau kuris laikas stojusi tyla. Pamanęs, kad jie jau nuėjo, apeinu aplink ir pamatau jaunuolį, stebintį čiulbančius paukščius, jo plikai skusta, tamsi galvos oda dar nepažymėta iniciacijos smilkalo lazdelės įdagu, jis dėvi trumputį budistų vienuolio rūbą, jo veido bruožai švelnūs, skruostai rausvi, nė iš tolo neprimenantys pageltusio, ilgai pasninkavusio vienuolio veido. Jo tėvas dar pakankamai jaunas, matyt, ūkininkas, sunkiai šnopuodamas laiko rankoje ką tik iš batų dėžutės ištrauktus, baltapadžius raudonom ir mėlynom juostom dryžuotus naujutėlius krepšinio batelius, spėju, kad sūnus greit bus verčiamas tėvo vesti. Kaži, ar sugebės vaikis priimti vienuolio įžadus?

48

Tu nori papasakoti jai bidzi67 istoriją iš Dzin dinastijos laikų apie galingą ir įtakingą valdingąjį Didįjį Karo Ministrą, prie kurio rūmų ateina budistų vienuolė, renkanti aukas. Vartų sargyba, kaip įprasta, praneša šeimininkui, šeimininkas perduoda tūkstančio monetų vėrinį, tačiau toji vienuolė atsisako jį priimti, reikalaudama pamatyti tą, kuris jį paaukojo. Šeimininkas liepia ūkvedžiui, kad šis per tarną atiduoti jai sidabro gabalą ir taip jos atsikratytų. Tačiau vienuolė ir vėl atsisako priimti auką, jeigu negalės pamatyti paties Didžiojo Karo Ministro, sakydama, kad generolas turįs bėdų, o ji tuo tikslu čia ir atvykusi. Ūkvedžiui nelieka nieko kito, kaip persakyti tai Didžiajam Karo Ministrui, o šis įsako atvesti vienuolę į prieškambarį.

Didysis Karo Ministras mato, kad vienuolės veidas, nors apdulkėjęs ir purvinas, iš tiesų yra dailių bruožų ir nė kiek neprimena kitų apsimetėlių, sąmokslininkų, gašlūnų ir kitokio plauko iškrypėlių, todėl pasiteirauja, koks tikslas, dėl kurio ji atvykusi. Vienuolė sudeda delnus jį pasveikindama, o tada atsako, kad ilgą laiką girdėjusi apie generolo širdies gailestingumą, todėl atvykusi iš toli specialiai tam, kad pasninkautų septyniskart septynias, keturiasdešimt devynias, dienas už jo velionės motinos sielą ir kad išmelstų iš bodhisatvų jam geresnę lemtį. Didysis Karo Ministras paliepia ūkvedžiui paruošti kambarį vidiniame kieme, o tarnams — pastatyti salėje altorių su smilkalais.

Paskui namuose kelias dienas iš eilės nuo ryto iki vakaro nenutyla medinio muji būgnelio68 dundėjimas, Didžiojo Karo Ministro širdis vis labiau minkštėja, ir su kiekviena diena jis vis labiau ima tą vienuolę gerbti. Tačiau kaskart vidurdienį, prieš pakeisdama smilkalus, ji vis nori išsimaudyti, o tai užtrunka dvi valandas, ir taip kasdien. Didysis Karo Ministras ima sau galvoti: vienuolės juk skutasi galvas plikai, joms, priešingai nei paprastoms moterims, nereikia nei šukuosenų, nei makiažo, o prausimasis prieš smilkalų keitimą juk tėra tik ritualas, skirtas apvalyti širdį, tai kodėl tai atima šitiek daug laiko? Be to, jai maudantis girdėti nesiliaujantis vandens teškenimas, ar gali būti, kad ji tiesiog plaka vandenį, visai nesimaudydama? Abejonė įsėlina į jo širdį.

Vieną dieną jam vaikštinėjant po kiemą, medinio būgnelio dundėjimas nutyla. Po akimirkos pasigirsta tekančio vandens garsas, jis žino, kad vienuolė rengiasi pakeisti smilkalus, todėl nueina į salę ir ima pagarbiai laukti. Kuo toliau, tuo vandens teškėjimas darosi garsesnis ir vis nesiliauja. Jis nebegali suturėti įtarumo, nejučiomis užbėga laiptais aukštyn ir prieina jos kambarį, durys ne visai lygiai sueina su stakta, tad jis tiesiog žvilgteli pro plyšį. Viduje išvysta budistų vienuolę — ji atsisukusi į duris, išsirengusi nuogai, sėdi sukryžiavusi kojas kubile, semia abiem delnais vandenį ir prausiasi veidą, kuriame per kelias akimirkas visai nebelieka ankstesnio pilkumo, jos veidas spinduliuoja, jos dantys baltutėliai, skruostai rausvutėliai, kaklas kaip iš nefrito, glotnūs pečiai, apskriti sėdmenys, vienu žodžiu — tikras brangakmenis.

Teškančio vandens garsas iš jos kambario vis nesiliauja akivaizdžiai gundydamas jį dar sykį žvilgtelti, tad jis vėl sėlina ant pirštų galų koridoriumi atgal prie durų. Sulaikęs kvapą, apmirusia dvasia, prisiklijavęs prie pat durų plyšio, jis mato, kaip jos dailūs pirštai trina ir gniaužo pilnas krūtis, skaisčiai baltas tarsi sniegas, išpuoštas besiskleidžiančiais gėlių pumpurais. Jos drėgna oda banguoja, žemyn nuo bambos driekiasi gyvybės linija, Didysis Karo Ministras parpuola ant kelių ir sustingsta. Jis mato, kaip baltos rankos paima iš kubilo žirkles, kaip iš visų jėgų smeigia ašmenis sau į pilvą, kaip akimirksniu iš bambos plūsteli tamsiai raudonas kraujas. Ištiktas šoko, jis nedrįsta net krustelėti ir užsimerkia, negalėdamas daugiau to pakelti.

Po kurio laiko vėl pasigirsta vandens teškėjimas, jis įsižiūri atidžiau ir mato vienuolę plikai skusta galva, mirkstančią kraujyje, jos rankos nesustodamos traukia vieną po kito vidinius organus ir deda juos į kubilą!

Didysis Karo Ministras kilęs iš garsios karvedžių šeimos, vadovavęs šimtams mūšių, todėl nepraranda sąmonės, tik giliai įkvepia, suraukia kaktą ir pasiryžta viską pamatyti aiškiai iki galo. Tuo metu vienuolės veidas visiškai netenka spalvos, akių vokai nusvyra, blakstienos sulimpa, lūpos pamėlsta, po to išbąla ir ima vos vos palengva krutėti, tarsi dejuotų, tačiau atidžiau įsiklausius girdėti tik vandens teškėjimas.

Kruvinomis rankomis ji ima minkštas žarnas, patrina jas pirštų galiukais, nuplauna ir po truputį vynioja ratu nuo delno iki alkūnės, tai užtrunka gan ilgai. Galiausiai baigusi plauti, ima vieną po kito vidinius organus ir kiša tvarkingai atgal į pilvą. Tada paima samtį ir ima mazgoti rankas, krūtinę, pilvą, šlaunis, tarpkojį, kojas, pėdas ir netgi kiekvieną kojos pirštelį, kol galų gale vėl tampa tokia pat graži, kokia buvo. Didysis Karo Ministras paskubomis atsistoja, užlipa aukštyn į salę ir lieka laukti stovėdamas.

Po kurio laiko durys prasiveria ir vienuolė, rankoje laikydama budistinį rožančių bei persirengusi budistiniu drabužiu, įeina į salę kaip tik tą akimirką, kai smilkalai baigia degti. Pakilus paskutinei tamsių dūmų sruogai, ji neskubėdama įsmeigia naujas smilkalų lazdeles.

Didysis Karo Ministras tarsi atsibunda iš sunkaus sapno ir, nors visai pasimetęs, paklausia jos apie tai, ką regėjęs. Vienuolė, nekeisdama nei balso intonacijos, nei veido išraiškos, atsako: jeigu jūs, pone, ketinate užimti valdžią, tai viskas atrodys būtent taip. Išdidusis Generolas, kuris iš tiesų rengė sąmokslą, ketindamas užgrobti valdžią, išgirdęs tai baisiai nusivilia, tačiau vis dėlto eiti prieš įstatymą neišdrįsta ir lieka ištikimas ir sąžiningas ministras. Ši istorija — tai politinio perspėjimo pavyzdys.

Sakai, kad pakeitus šios istorijos pabaigą, ji galėtų būti puikus pamokymas žmonėms apie ištvirkimą ir geidulius.

Ši istorija taip pat galėtų būti transformuota į religinį pasakojimą, skirtą atversti žmonėms į budizmą.

Ši istorija galėtų tarnauti kaip elgesio visuomenėje filosofija, paaiškinanti, kaip svarbu doram žmogui kasdien triskart save permąstyti, arba kad žmogaus gyvenimas yra kančia, arba kad gyvenimo kančia kyla iš savęs paties, bet gali būti ir dar daugiau įmantrių ir giliamintiškų teorijų, kadangi viskas galiausiai priklauso nuo pasakotojo interpretacijos.

Šioje istorijoje veikiantis personažas — Didysis Karo Ministras — turi ir vardą, ir pavardę, istorinių įrašų ir senovinių knygų tyrinėtojai pateikia puikų sūniškojo nuolankumo įrodymą. Kadangi nesi istorikas, neturi politinių ambicijų, nesijauti esąs labai išsilavinęs, nesiruoši skelbti jokios religijos, neketini tapti aukštos moralės žmogumi, tau lieka tik grynoji šios istorijos dalis, tiesą sakant, visi tie paaiškinimai su pačia istorija neturi nieko bendra, ir tu paprasčiausiai norėjai ją perpasakoti šnekamąja kalba.

49

Senojoje šio apylinkės centro gatvėje, priešais bakalėjos krautuvėlę, ant dviejų iš tos pačios parduotuvės paimtų lentų išdėlioti jo kaligrafijos ritinėliai. Juostos su raudonais laimę nešančiais kupletais ant blizgančio popieriaus, aukojamos mėnulio metų gale, sukabintos ant lentos. „Drakonas ir Feniksas dovanoja sėkmę — džiaugsmas beldžiasi į duris“, „Išėjus iš namų, smagūs dalykai nutinka — sidabras iš žemės išdygsta“, „Verslas klesti tarp keturių jūrų, pajamos tarpsta palei visas tris upes“ — tai senoviniai posakiai, kuriuos keliasdešimt metų buvo pakeitę revoliuciniai lozungai ir Mao citatos. Yra ir dar dvi juostos su užrašu „Sutikęs žmogų, nusišypsok — ir būsi triskart laimingesnis; susidūręs su rūpesčiais, numok į juos ranka — ir jie savaime išnyks“, tik neaišku, ar čia jo paties kūryba, ar protėvių sukaupta elgsenos visuomenėje patirtis. Šis kupletas užrašytas kaligrafiniu žolės stiliumi, hieroglifai neblogai suguldyti, netgi primena slaptą daoistų raštą, naudojamą ant talismanų.

Jis sėdi už prekystalio, susenęs, vilkintis senoviniu švarku, susagstomu nugaroje, ant pakaušio užtupdyta nuskalbta, išblukusi kareiviška kepurė — atrodo ganėtinai juokingai. Pastebiu, kad ant prekystalio jis prispaudęs popierių aštuonių trigramų kompasu, todėl prieinu arčiau ir pradedu pokalbį:

— Garbingas senoli, kaip prekyba?

— Neblogai.

— Kiek kainuoja kupletų rinkinys?

— Po du, po tris juanius, visokių turiu, kuo daugiau hieroglifų — tuo brangiau.

— O jei užrašyti tik vieną — „laimės“ — hieroglifą?

— Būtų vienas juanis.

— Bet tai juk tik vienas hieroglifas?

— Užtai turėčiau jį tau specialiai rašyti.

— O gal galėtumėt nupiešti magišką daoistinį talismaną, malšinantį uždegimus ir saugantį nuo piktųjų dvasių?

Jis pažvelgia aukštyn į mane ir sako: „Negalėčiau.“

— Kodėl?

— Tu gi kadrinis darbuotojas, negi pats nežinai kodėl?

— Aš nesu kadrinis darbuotojas, — sakau.

— Juk valstybė tave maitina, — pareiškia jis kategoriškai.

— Garbingasis senoli, — noriu palenkti jį savo pusėn, eidamas arčiau reikalo, — ar jūs daoistų šventikas?

— Jau seniai nebesu.

— Suprantu, — atsakau, — senoli, norėjau sužinoti, ar jūs negalėtumėt atlikti daoistinio ritualo?

— Ar negalėčiau atlikti? Valdžia neleidžia praktikuoti jokių religinių ritualų.

— Kas gi prašo tikro religinio ritualo? Aš renku dainų įrašus, gal jūs galėtumėt tiesiog sugiedoti? Šiandien Čingčengo kalno daoistų asociacija vėl įsiregistravo ir vėl veikia, ko jūs baiminatės?

— Tai didžiulė šventykla, o mes, šeimos židinį sukūrę daoistai šamanai, neturime teisės užsiimti praktika.

— Būtent tokių liaudies šamanų daoistų aš ir ieškau, — mano susidomėjimas ima augti. — Ar jūs negalėtumėt pagiedot keleto ištraukų? Pavyzdžiui, iš daoistinių laidotuvių apeigų arba kokį senovinį piktųjų dvasių išvarymui skirtą tekstą?

Jis paniūniuoja keletą frazių, bet tuojau pat liaujasi ir sako:

— Negalima tiesiog taip trukdyti dvasias ir dievus, kviečiant reikia pirmiausia uždegti jiems smilkalų.

Jam begiedant, aplink nejučia susiburia nemažai žmonių, o vienas iš jų šūkteli:

— Seni, skelk kokią nešvankią dainušką!

Aplinkiniai pratrūksta juoktis.

— Aš jums geriau padainuosiu vieną kalniečių meilės dainą, — pasiūlo visai pralinksmėjęs senukas.

Ir staiga garsiai užplėšia:

Jauna mergaitė ant kalno arbatos lapelius skabo

Jaunas bernelis pakalnėj nendreles kerta

Dvi antelės tik purptelėjo ir nuskrido

Kaip mergelė su berneliu tik šast ir sukrito.

Minia unisonu šaukia „bravo“, o kažkas vėl mėgina išprovokuoti:

— Nagi, padainuok vieną nešvankią dainelę!

— Nors vieną, seni.

Senolis ima mosikuoti rankomis: „Ne, ne, ne, tai juk baisus nusikaltimas.“

— Padainuoti vienui vieną dainelę — argi tai didelis nusikaltimas?

— Seni, nesimandražink, padainuok, mes norim išgirsti!

Minioje vienas po kito ima švilpti, siaurutė gatvelė jau sausakimša, negalėdami pravažiuoti, dviratininkai mygia signalus.

— Jūs patys prisiprašėt! — įkvėptas minios senukas atsistoja.

— Padainuok apie tai, kaip Arkliabeždžionė su arbūzine šlike įsliūkino į mergelės miegamąjį.

Keletas žmonių padainuoja pradžią, minia šūkteli „bravo“, pasigirsta plojimai. Senolis nusišluosto ranka burną, nutaiso balsą, bet staiga sustoja ir žemu balsu perspėja:

— Milicija!

Visi grįžteli atgal pasižiūrėti ir netoliese už susirinkusiųjų galvų pastebi besisukinėjant raudonai apsiūtą baltakraštę skrybėlę. Minioje viens po kito ima replikuoti:

— Kas čia tokio?

— Kam rimtai žiūrėti į norą pasilinksminti?

— Argi milicija gali viską sužiūrėti?

— Jums lengva kalbėti — eisit ir nueisit, o ar aš galėsiu toliau prekiauti? — senolis, nenusileisdamas miniai, atsisėda.

Liaudies milicininkas prieina, ir minia pasipiktinusi išsiskirsto. Sulaukęs, kol milicininkas nueis, sakau:

— Garbingasis senoli, ar galėčiau pakviesti jus į savo būstą padainuoti keletą dainų? Aš palaukčiau, kol jūs baigtumėte prekiauti ir susirinktumėte prekes, tada pakviesčiau į kavinę vakarienės, kartu išgertume, ar tinka?

Senukas vis dar susijaudinęs ir nusiteikęs dainuoti, jo nebereikia įtikinėti — jis iškart sutinka:

— Gerai. Nebeprekiausiu, jau daugiau nebeprekiausiu, tuoj susirinksiu savo prekes, tik palauk, kol grąžinsiu lentas.

— Aš trukdau jūsų prekybai, — noriu išreikšti apgailestavimą.

— Tai gali palaukti, draugystė svarbiau. Aš negyvenu iš to, atvykęs į miestą parduodu keletą darbų ir taip užsidirbu šiek tiek pinigėlių smulkioms išlaidoms, jei norėčiau pramisti tik iš teptuko ir tušo, kaži, ar nebūčiau jau miręs iš bado?

Patraukiu į kavinę kitapus gatvės, užsakau gėrimų ir maisto. Netrukus jis pasirodo nešinas pora bambukinių pintinių, pririštų ant karties.

Atneša karštus patiekalus, imam valgyti ir šnekučiuotis. Jis pasakoja, kad kai jam buvo maždaug dešimt metų, jo senis išsiuntė jį į daoistų vienuolyną patarnauti prie puodų ruošiant maistą, tai buvo jo sergančio tėvo troškimų išsipildymas. Senas daoistas švietė jį knyga „Kasdienės daoizmo pamokos“, kurią vis dar galėtų pacituoti iš atminties. Senajam daoistui mirus, jam teko rūpintis vienuolynu, todėl nėra tokio daoistinio ritualo, kurio jis nemokėtų atlikti. Po žemės reformos laukai buvo išdalyti, daoistų šventiko praktikos tęsti jis nebegalėjo, valdžia įsakė jam grįžti į kaimą, kur jis vėl turėjo dirbti laukuose. Klausinėju jo apie in-jang, fengšui, penkių griaustinio pirštų techniką, žvaigždynų šokio žingsnius, fizionominę praktiką69, jis viską aiškina su tokiu užsidegimu, kad širdyje imu baisiausiai džiūgauti. Tačiau kavinėje pilna dienos reikalus pabaigusių ir pinigų užsidirbusių valstiečių, jie geria, žaidžia pirštų spėliojimo žaidimą, keldami baisų triukšmą, ir nesiliaudami ginčijasi. Sakau, kad kuprinėje turiu diktofoną, kad tai, ką jis pasakoja, yra labai vertinga medžiaga, kad, kai baigsime valgyti, norėčiau, jog jis eitų drauge su manimi į viešbutį ir padarytų keletą įrašų, jei jis ketina dainuoti, ten bus daug tyliau. Jis kreipiasi į mane:

— Pasiimk su savimi vyno, galėsime išgerti mano namuose, nes ten turiu daoistinius drabužius ir visus reikalingus indus bei apeiginius daiktus.

— Net ir demonų išvarymo kardą?

— O kaipgi be jo.

— O nurodymų lentelę, dvasių išdėstymo ir karvedžių siuntimo lentelę?

— Ir būgnų, ir gongų, ir viso kito, be ko daoistiniai ritualai neįmanomi, aš surengsiu tau parodomąjį ritualą.

— Puiku! — pliaukšteliu per kėdę, atsistoju ir kartu su juo išeinu į lauką. — Ar jūsų namai čia, apylinkės centre? — pasiteirauju.

— Netoli, netoli, aš tik pas ką nors paliksiu kartį, o tu eik į priešais esančią autobusų stotį ir palauk manęs ten.

Nepraėjus ir dešimčiai minučių, jis atskuba, rodydamas į išvažiuojantį autobusą, šaukdamas, kad šokčiau į vidų! Nesitikėjau, kad autobusas pakely taip niekur ir nestabtels, pro autobuso langą matau, kaip už kalnų blykšta ir nyksta paskutiniai saulės spinduliai. Pagaliau autobusas atvyksta į nedidelį miestuką už dvidešimties kilometrų nuo apylinkės centro, čia pat iškart apsisuka ir išvažiuoja — tai paskutinis reisas.

Miestuke tėra viena gatvelė, daugių daugiausia penkiasdešimties metrų ilgio, ir visai neaišku, ar čia esama kokių nakvynės namų. Jis liepia man palaukti, o pats pas kažką užeina. Galvoju, kad jei jau esu čia, tai turiu tiesiog atsipalaiduoti, juk susidurti su tokiu personažu, tokiu entuziastu, yra laimingas atsitiktinumas. Jis išlenda pro duris abiem rankom laikydamas dubenį, puspilnį sojų varškės, ir liepia sekti iš paskos.

Išėję už miestuko, patraukiam žvyrkeliu, dangus visai aptemsta.

— Ar jūsų namai kaime netoli šio miestuko? — klausiu.

Jis tik atsako:

— Netoli, netoli.

Mums taip beeinant, sodybų pakelėse jau darosi nebeįmanoma įžiūrėti, nusileidžia nakties sutemos, ryžių laukuose iš visų keturių pusių užkurkia varlės. Esu šiek tiek susierzinęs, bet nedrįstu daug klausinėti. Už nugarų staiga pasigirsta variklio ūžimas, ir mus aplenkia buldozeris. Jis iškart garsiai rikteli ir puola vytis, aš bėgu jam pavymui vis pasišokinėdamas, kol galiausiai įsikabaroju vidun. Šiuo kaimo keliu mus krato ir sijoja, tarsi džiovintas pupas, maždaug dešimt li, dangus visiškai juodas, tik vienintelė geltona buldozerio lempa, tarsi vienaakis drakonas, apšviečia dešimt dvidešimt žingsnių duobėto žvyrkelio, o aplink nematyti nė gyvos dvasios. Jis nesustodamas pakeltu balsu rėkaujasi su vairuotoju vietiniu dialektu, jų balsus gožia kurtinantis motoro ūžimas, ir aš negaliu suprasti nė vieno sakinio. Jeigu jie tariasi mane papjauti, aš tegaliu ramiai laukti, kol dangus išpildys mano likimą.

Sunkiai, bet galų gale pasiekiam kelio galą, priekyje pasirodo namas be menkiausios švieselės — vairuotojas parvažiavo namo. Atidaręs namo duris, senukas atiduoda keletą didelių gabalų toju. Einu šalia jo tamsoje, jausdamas siaurą taką, išsiraičiusį tarp ryžių laukų.

— Dar toli? — klausiu.

— Netoli, netoli, — vėl tą patį pakartoja jis.

Laimei, jis eina priekyje ir turi padėti praustuvę su toju, kad pademonstruotų keletą kungfu70 judesių, žinau, kad nėra nė vieno seno daoisto, kuris nemokėtų kungfu, jei apsisukčiau ir norėčiau bėgti atgal, greičiausiai įvirsčiau į ryžių lauką ir visas išsimurkdyčiau purve. Varlių kurkimas praretėja ir tampa kažkoks liūdnesnis, terasinių ryžių laukų paviršiuje atsispindintys šviesos žiburėliai leidžia suprasti, kad mes esame ant kalno. Suku galvą, ko čia paklausus, kad jis pradėtų kalbėti. Iš pradžių pasiteirauju apie derlių, tada sakau, kad dirbti žemę yra varginantis darbas. Jis pritaria, jeigu užsiimi ūkininkavimu — nesitikėk praturtėti. Šiemet jis išleido tris tūkstančius juanių, keisdamas du kvadratinius mu ryžių lauko į žuvų tvenkinį. Klausiu, ar jis veisia gėlavandenius vėžlius? Miestuose dabar labai madinga juos valgyti, vieni sako, kad jie apsaugo nuo vėžio, kiti — kad stiprina sveikatą, juos pardavinėja už didelę kainą. Jis sako, kad tvenkiny prileidęs tik mailiaus, tad jei užveistų gėlavandenių vėžlių, argi šie nesuėstų viso mailiaus? Jis sako, kad pinigų jam netrūksta, tik sunku gauti medienos. Jis turi septynis sūnus, ir tik vyriausiasis jau vedęs, likusieji šeši laukia, kol galės pasistatyti atskirus namus, va tada ir jis galės nusiraminti, spoksoti į žvaigždes ir grožėtis nakties dangumi.

Priekyje tarp sunkių pilkų kalnų šešėlių sublykčioja neryškus žiburėlis. Jis sako, kad mes ten ir einame.

— Aš gi sakiau, kad netoli.

Kaimo žmonės turi tikrai savitą atstumo suvokimą.

Dešimtą valandą vakaro mes pagaliau pasiekiam nedidelį kalnų kaimelį. Jo namų viduje smilksta smilkalai ant daugybės iš medžio ir akmens iškaltų dirbinių, daugelis jų suniokoti, tikriausiai rado juos užsilikusius šventyklose ir daoistiniuose vienuolynuose po „Keturių gaujos“ prieš keletą metų organizuotos šventyklų griovimo kampanijos ir parsinešė, laiko juos atvirai išdėliojęs, o ant gegnių priklijuoti kabo daoistiniai maginiai užrašai. Pasirodo visi šeši sūnūs, vyriausiam aštuoniolika, jauniausiam — vienuolika, ir tik vyriausio, vedusiojo, nėra. Jo žmona — nedidukė moterėlė, jo motina — dar gana judri aštuoniasdešimtmetė. Jo žmonai ir vaikams sukrutus, iškart tampu ypatinguoju svečiu, man atneša karšto vandens nusiprausti ne tik veidui, bet ir kojoms, paduoda senuko šliures ir užpliko stiprios arbatos.

Netrukus šeši sūnūs atvelka gongus, būgnus, cimbolus, net didįjį ir mažąjį debesų gongus, kabančius ant medinio rėmo. Laikas sustoja, pasigirsta būgnai, senukas, apsigaubęs sena nušiurusia purpurine daoistine mantija su išsiuvinėtais in-jang, žuvų ir aštuonių trigramų atvaizdais, rankose nešinas nurodymų lentele, kardu ir jaučio ragu, leidžiasi laiptais žemyn, visiškai pasikeitęs, nusiteikęs iškilmingai, net žingsniai kažkokie pabrėžtinai lėti. Visų pirma jis uždega smilkalų lazdeles ir pasmilko jais kambaryje stovintį baldakimą. Būgnų garsų išgąsdinti kaimelio vyrai, moterys, seniai, vaikai ima grūstis pro duris ir tuojau pat prasideda gyvas daoistinis ritualas, jis manęs neapgavo.

Pradžioje jis paima dubenį skaidraus vandens ir giedodamas pašlaksto keturis namo kampus, tada apšlaksto susigrūdusiųjų palei duris kojas, ir visi ima juoktis. Tik jo vienintelio veidas nė kiek nesukruta, akys vos pramerktos, lūpos prasiviepę, atrodo labai rimtas, tarsi bendrautų su dievybėmis, minią tai dar labiau juokina. Staiga jis papurto savo daoistinės mantijos rankovę ir trenkia nurodymų lentele per stalą, juokas akimirksniu liaujasi. Jis atsisuka ir klausia manęs:

— Galiu sugiedoti: Didžiosios metų kelionės giesmę, Devynių žvaigždžių sėkmių ir nelaimių giesmę, Sūnų ir anūkų giesmę, Perkeitimo giesmę, Keturių nelaimių žvaigždžių nukenksminimo formulę, Uošvių namų durų dievybės vardų litaniją, Pasveikinimo tekstus, skirtus Žemės dievo aukojimams, Šiaurinių Grįžulo ratų dievybės iškvietimą — kurią norėtum išgirsti?

— Pradėkit nuo Šiaurinių Grįžulo ratų dievybės iškvietimo, — sakau.

— Jis skirtas apsaugoti mažus vaikus nuo ligų ir blogos lemties. Kuris iš vaikų pasakysit savo vardą, gimimo metus, mėnesį, dieną ir valandą?

— Gal Mažasis Gou71? — įsiterpia kažkas.

— Ne aš.

Ant slenksčio sėdėjęs mažas berniukas pašoka ir tuojau pat puola už žmonių nugarų. Susirinkusieji pratrūksta kvatoti.

— Ko tu išsigandai? Kai senelis sužinos tavo gimimo dieną, tu daugiau nebesirgsi, — tarpduryje atsiliepia vidutinio amžiaus moteris.

Mažasis berniukas slepiasi už žmonių nugarų, pasiryžęs geriau mirti, negu nusileisti.

Senukas sumosuoja rankovėmis ir sako:

— Nesvarbu, — o tada kreipiasi į mane, — paprastai reikia paruošti dubenį ryžių, gerai išvirtą vištos kiaušinį, jį pastatyti vertikaliai ant ryžių, uždegti smilkalus ir širdingai pasisveikinti. Vaikas turi pulti kniūbsčias, paliesti galva grindis, o po to melstis, kad jo aukas priimtų Keturių pasaulio pusių tikrasis valdovas, Imperatorius Zivei, Šiaurinės žvaigždės valdovas, devyniais supurtymais galintis išsklaidyti blogį, Pietinių Grįžulo ratų ilgaamžiškumo dievas iš Didžiosios protėvių šventyklos, abi kaimą serginčios dievybės, ankstesniųjų dinastijų giminės protėviai, Namų židinio dievybės vaikai ir provaikiai...

Tai sakydamas jis paima ritualinį kardą, iškelia jį aukštyn ir pradeda giedoti:

— Dvasia, Dvasia, jau pažaidei, dabar paskubėk grįžti atgal! Rytuose berniukas, vilkintis mėlynai, Pietuose berniukas, vilkintis raudonai, Vakaruose berniukas, vilkintis baltai, Šiaurėje juodai vilkintis berniukas parves tave atgal. Pasiklydusio ji dvasia, liaukis žaidusi, tavęs laukia ilgas ir sunkus kelias namo. Aš išmatuosiu tau kelią nefritiniu metru, kad tu pargrįžtum ten, kur tamsu ir niūru. Jeigu tu įsipainiosi Dangaus tinkle, Žemės tinkle, mano žirklės juos prakirps. Jeigu tu išalkusi, ištroškusi, pavargusi, aš turiu tau ryžių aukų. Nepasilik miške klausytis giedančių paukščių, nepasilik prie gilaus ežero stebėti plaukiojančių žuvų, Dvasia, Dvasia, greičiau grįžk namo! Nuo šiol siela saugos kūną, dvasia gins namus, šaltas vėjas nebeįsiverš vidun, vanduo ir žemė nebeperžengs ribos, kas vaikystėj tvirtas, tas senatvėj energingas, todėl nugyvenk šimtą metų ir būk stiprios sveikatos!

Jis sumosuoja ritualiniu kardu, nupiešia ore didžiulį ratą, išpučia kiek begalėdamas žandus ir ima triūbyti į jaučio ragą. Po to atsisuka į mane ir sako:

— Dabar turėčiau nupiešti talismaną, kuris, nešiojamas ant juosmens, atneštų didelę laimę!

Nesuprantu, ar jis pats iš tikrųjų tiki savo magijos menu, tačiau jo rankų gestai, kojų judesiai, lengvi žingsneliai ir veido išraiška rodo jį esant įsijautus. Juk tai, kad jis atlieka daoistinius ritualus savo paties namuose, padedamas šešių sūnų, supamas kaimo žmonių giliausios pagarbos ir įvertintas tokio supratingo svečio, negali jo nedžiuginti.

Toliau jis atlieka užkalbėjimą, šaukiasi Dangaus ir Žemės, ir kuo toliau, tuo neaiškesni darosi jo žodžiai, tuo sudėtingesni ir beprotiškesni darosi jo judesiai, sukdamas ratus aplink pailgą stalą, jis pademonstruoja įvairiausias kovų menų su kardu technikas. Šeši jo sūnūs, sekdami jo balso aukštumą ir šokio žingsnelių kombinacijas, vis energingiau muša gongus ir būgnus, demonstruodami vis naujas variacijas. Ypač akį patraukia būgnus mušantis jauniausias vaikinukas, kuriam nusimetus švarkelį matyti tamsi oda, virpantys raumenys ir kaulai. Lauke susirinkusiųjų vis daugėja, stumiami minios stovėjusieji priekyje peržengia slenkstį ir būriuojasi kampuose palei sienas, kai kurie susėda ant žemės.

Sulig kiekvieno ritualo pabaiga susirinkusieji drauge su manimi puola ploti ir pritarti šūksniais, tai dar labiau džiugina senolį, kuris nė kiek nesivaržydamas iššaukia vieną po kitos visas jo širdyje tūnančias dievybes, po truputį įeidamas į savotišką apsvaigimo ir pamišimo būseną. Ir tik kai mano diktofone pasibaigia juostelė, ir aš jį išjungiu, kad apsukčiau kitą pusę, jis irgi stabteli. Kambaryje ir lauke susirinkę vyrai ir moterys nepaprastai įsijautę, vieni per kitus šneka, juokauja, eiliniai kaimo susirinkimai tokie smagūs tikrai nebūna.

Senolis, nusibraukęs rankšluosčiu prakaitą, baksteli pirštu į keletą šalia sėdinčių mergaičių ir sako:

— Jūs irgi padainuokit šiam mokytojui kokią dainą.

Mergaitės pradeda kikenti bei čiauškėti ir, kiek pasiginčijusios, išstumia į priekį vieną, vardu Maomei. Ši laiba kaip šakelė mergaitė tėra vos keturiolikos ar penkiolikos, tačiau jai visai netrūksta pasitikėjimo savimi, mirksėdama didelėmis akimis ji paklausia:

— Ką man padainuoti?

— Padainuok kalniečių meilės dainą.

— Padainuok „Dvi sesulės tekėjo“.

— Padainuok „Gėlelės keturių metų laikų“.

— Padainuok „Kaip dvi sesulės tekėdamos raudojo“, ši daina labai graži, — pasiūlo pusamžė moteris prie durų.

Mergaitė žvilgteli į mane, nusisuka, labai aukštu moterišku balsu prasiveržia pro aplinkinių keliamą šurmulį spirale aukštyn, akimirksniu perkeldama mane iš lempos šešėlio į kalnų tyrus. Kalnų vėjas ir romūs šaltiniai, tekančios srovės čiurlenimas primena liūdesį — nusidriekusį tolumoje, bet nepaprastai skaidrų. Prisimenu nakties keleivių deglą, blykčiojusį kalnų šešėliuose, ir man prieš akis vėl iškyla tada regėtas vaizdas: senis, nešinas pušies deglu, ir išstypus mergaitė, panašaus amžiaus su dainuojančiąja, vilkinti gėlėtu švarkeliu ir kelnėm, jie praėjo pro kalnų kaimelio pradinės mokyklos mokytojo namą, kurio svetainėje aš tuo metu sėdėjau, nežinojau, nei iš kur jie atėjo, nei kur jie eina, o priešais stūksojo juodas tarsi rašalas kalnas. Jie žvilgtelėjo kambario vidun, pastebėjo mane, tačiau nė nestabtelėjo ir tą pat sekundę paniro į juodą kaip derva kalno šešėlį, po savęs palikdami keletą mirkčiojančių žiežirbų. Akimis vėl susiradau deglą, pasirodžiusį iš už medžių bei uolų ir virtusį mažyčiu, virpčiojančiu ugnies liežuvėliu, slystančiu juodutėliais kalnų šešėliais ir paliekančiu neryškų žiežirbomis nubarstytą pėdsaką. O tada nebeliko nieko — nei mažyčių, virpčiojančių ugnies liežuvėlių, nei tamsiai raudonų žiežirbų pėdsako — visa ištirpo, tarsi tyro ir skaidraus liūdesio sklidina daina, tarsi melodija, virptelėjusi lyg pupelės dydžio žvakės liepsnelė tarp kambario šešėlių. Tada aš buvau toks pat, kaip jie, basas dirbdavau ryžių laukuose, nusileidus sutemoms, neturėdavau, kur nueiti, pradinės mokyklos mokytojo namai buvo vienintelė vieta, kur galėdavau pasišnekėti, išgerti arbatos, tiesiog pasėdėti, išbūti savo vienišą būtį.

Šitas liūdesys apima visus susirinkusius viduje ir lauke, niekas daugiau nebesišneka. Ji nustoja dainuoti, ir tik po kurio laiko vos už ją vyresnė, bet jau tikriausiai laukianti, kol bus ištekinta, mergina, rymojusi prie durų, sunkiai atsidūsta:

— Kaip liūdna!

Tada jau atkunta ir kiti:

— Padainuok kokią linksmesnę dainą!

— Dėde, padainuokit tą, apie „Penktosios nakties sargybos dangų“.

— Geriau „Aštuonioliką smūgių“.

Šūkauja daugiausia jauni vyrai.

Kiek atsipūtęs, senolis nusivelka daoistinę mantiją, pakyla nuo medinio suolo ir ima vaikyti neseniai dainavusią merginą bei ant slenksčio sutūpusius vaikiščius.

— Vaikai, eikit visi miegot! Eikit miegot, dainų daugiau nebus, niekas nebedainuos.

Niekas nė neketina išeiti. Pusamžė moteris, stovinti anapus durų, ima šaukti juos vieną po kito vardais ir išsitempia juos lauk. Senolis trepteli koja, nutaiso piktą veido išraišką ir ima garsiai šaukti:

— Eikit visi lauk! Ir uždarykit duris, duris uždarykit, aš noriu miego!

Pusamžė moteris peržengia slenkstį, išsiveda mergaites, tuo pačiu šūkteldama berniūkščiams:

— Jūs irgi marš iš čia!

Vaikigaliai ima kaišioti liežuvius ir atžagariai atsikirtinėti:

— Jo jo.

Pagaliau dvi vyresnės merginos susipranta ir išeina. Tada visiems paeiliui niukinant ir raginant, mergaitės ir berniūkščiai irgi išsigrūda lauk. Ta pati moteris nueina uždaryti durų, suaugusieji, stovėję lauke, pagaliau turi galimybę prasibrauti vidun. Durys užsklendžiamos skląsčiu, viduje darosi tvanku ir trenkia prakaitu. Senolis prasiskalauja gerklę, nusispjauna ir mirkteli susirinkusiems. Jo išvaizda vėl pasikeitusi — dabar jis atrodo gudrus ir šelmiškas. Katės žingsniu praslenka pro minią ir ją nužvelgęs gergždžiančiu balsu užtraukia:

Vyrai puoselėja, jie puoselėja ką!

Puoselėja lazdą,

Moterys prižiūri, jos prižiūri ką!

Prižiūri vamzdį.

Minioje pasigirsta gausybė pagyrimų. Senukas ranka nusibraukia burną.

Ir kai lazda lenda vamzdžiu,

Ji virsta šokinėjančiu unguriu.

Susirinkusieji pratrūksta kvatotis, raitydamiesi iš juoko ir trypdami kojom.

— O dabar „Kaip senas kvailys žmoną ėmė“! — šūkteli kažkas.

Jaunimas ima unisonu šaukti palaikydamas.

Senolis atsigauna ir nustumia tolyn stalą, kad kambario vidury būtų daugiau vietos. Jis pritupia, bet tą pačią sekundę pasigirsta beldimas į duris. Senukas nieko gera nežadančiu balsu sugriaudi:

— Kas?

— Aš, — anapus durų pasigirsta vyriškas balsas. Durys tuojau pat atidaromos ir vidun įeina jaunas vyras su sklastymu plaukuose ir ilgu paltu.

— Kaimo seniūnas atėjo, kaimo seniūnas atėjo, kaimo seniūnas atėjo, kaimo seniūnas atėjo.

Senolis atsistoja. Atėjusysis pradžioje prisimerkęs šypsosi, tačiau pastebėjęs ant stalo diktofoną, dar sykį visus nužvelgia, pastebi mane ir jo šypsena akimirksniu išnyksta.

— Mano svečias, — sako senukas.

Atsisukęs į mane, pristato:

— Tai mano vyriausiasis sūnus.

Ištiesiu jam ranką, jis nusivelka paltą, bet rankos man nepaspaudžia, tik pasiteirauja:

— Iš kur atvykai?

Senukas puola aiškinti:

— Jis — mokytojas iš Pekino.

Jo sūnus suraukia antakius ir klausia:

— Turi oficialų raštą?

— Turiu pažymėjimą, — sakau, traukdamas Rašytojų asociacijos nario pažymėjimą su nuotrauka.

Jis, kelis kartus pavartęs, apžiūri pažymėjimą iš abiejų pusių ir tik tada grąžina sakydamas:

— Jeigu nėra oficialaus rašto — negerai.

— O kokio oficialaus rašto reikia? — klausiu.

— Tokio, ant kurio būtų miestelio arba apylinkės valdžios antspaudas.

— Bet juk mano pažymėjimas taip pat su antspaudu! — sakau.

Jis iš dalies tikėdamas, iš dalies abejodamas, paima mano pažymėjimą, dar kartą atidžiai ištyrinėją, bet vėl grąžina sakydamas:

— Sunku įžiūrėti...

— Aš atvykau iš Pekino specialiai rinkti liaudies dainų!

Neketinu nusileisti ir nesivarginu būti mandagus. Matydamas, kad tvirtai laikausi savo pozicijos, jis atsisuka į tėvą ir ima piktai priekaištauti:

— Tėve, tarsi nežinai, kad tai yra nusižengimas taisyklėms!

— Jis mano naujasis draugas, — senukas dar bando aiškintis, tačiau sūnaus, kaimo seniūno, akivaizdoje jo drąsa akivaizdžiai išblėsta.

— Eikit visi namo miegot, tai nusižengimas taisyklėms.

Jis dar sykį tai pakartoja susirinkusiems. Dalis žmonių jau buvo išslinkę, o jaunesnieji broliai tylomis išneša gongus, būgnus ir kitus instrumentus. Esu ne vienintelis nusivylęs, tačiau labiausiai nuliūsta senolis, jis atrodo toks pasimetęs, tarsi kas būtų jam ant galvos užpylęs kubilą šalto vandens, akyse nelikę spindesio, o pats taip susigūžęs, kad man pasidaro jo gaila. Nebeturėdamas kitos išeities, mėginu paaiškinti:

— Jūsų tėvas — unikalus liaudies menininkas, aš atvykau specialiai tam, kad iš jo mokyčiausi. Jūsų taisyklės nėra blogos taisyklės, tačiau yra kai kas aukščiau, yra aukštesnės taisyklės...

Tačiau šitas aukštesnes taisykles aš sunkiai galiu įvardyti.

— Nueik rytoj ryte pas kaimo valdžią, jei jie palaimins — gauk jų antspaudą ir galėsi vėl ateiti.

Jo tonas tampa švelnesnis, jis pasiveda tėvą į šalį, žemu balsu kažką jam pasako, užsimeta ant pečių paltą ir išeina.

Visi jau išsivaikščiojo, senukas užsklendžia paradines duris ir išeina į virtuvę. Netrukus į kambarį įeina jo liesa, mažutė žmona, nešina didžiuliu dubeniu sūdytos mėsos troškinio ir įvairiausių marinuotų daržovių. Sakau, kad nesu alkanas, bet senolis užsispiria, kad būtinai šiek tiek užkąsčiau. Prie stalo niekas neprataria nė žodžio. Po to jis pakloja man guolį šalia savęs kambaryje prie virtuvės, kuris sujungtas su kiaulių gardu, jau visa valanda po pusiaunakčio.

Vos užpūtus žibintą, į ataką stoja uodai. Ranka nesiliauju daužyti sau per veidą, per galvą, per ausis. Kambaryje tvyro karštis ir siaubingas dvokas. Iš to džiaugsmo, kad namuose yra svetimas žmogus, šeimininkų šuo nebesitveria savam kaily ir šmirinėja pirmyn atgal, neduodamas ramybės kiaulėms, kurios nesiliaudamos kriuksi ir rausia šnipais žemę. Po lova kelios vištos, kurias užmiršo uždaryti vištidėje, baidomos šuns, niekaip negali užmigti ir kartkartėmis puola plasnoti sparnais. Nors esu labai pavargęs, bet užmigti taip ir nepavyksta. Netrukus po lova kakarinę paleidžia gaidys, o senukas knarkia taip, kad net dangūs dreba. Nesuprantu, ar tie uodai visiškai jo nekanda ir siurbia tik svetimų kraują, ar vos užmigęs jis prarado sąmonę? Visiškai nusikamavęs, išsiropščiu iš lovos, atsidarau duris ir prisėdu ant slenksčio.

Pūsteli šaltas vėjas ir aš liaujuosi prakaituoti. Aplink stūkso niūrus, tankus miškas, pro kurį prasišviečiančiame pilkame danguje nematyti nė vienos žvaigždelės. Prieš aušrą šiame mažame kalnų kaimelyje po pilkų čerpių stogais visi dar giliai įmigę. Anksčiau nebūčiau net įsivaizdavęs, kad galiu atsidurti tokioje vietoje kaip ši, kad tokiame mažame, vos kiek daugiau nei dešimt šeimų teturinčiame, kaimelyje taip smagiai praleisiu vakarą. Vėjas nupučia slogią nuotaiką dėl nutraukto vakaro. Tai dažniausiai ir vadinasi gyvenimo nenuspėjamumu.

50

Ji sako, kad jai jau gana, liaukis kalbėti!

Judu einate stačiu upės krantu, sraunus upės vanduo sūkuriuoja verpetais. Priešais matyti gilus, tykus užutekis. Toliau upės įlanka virsta tamsžalia gelme, kurios paviršius toks ramus, kad nelikę nė menkiausios raukšlelės, kelias darosi vis siauresnis. Toliau su tavimi eiti ji nebenori.

Ji sako norinti grįžti, bijanti, kad tu nustumsi ją į upę.

Tu nebesusivaldai ir klausi, ar ji išsikraustė iš proto?

Ji atsako, kad būdama šalia tokio monstro kaip tu ji pavirtusi visiška tuštuma, o jos širdis tapusi šalta ir apleista, ji negalinti nesikraustyti iš proto. Ji žino, jog tu ją atsivedei į šią pakrantę tik tam, kad, radęs tinkamą progą, nustumtum žemyn, ir ji nuskęstų, nepalikdama nė menkiausios žymės.

Eik tu po velnių! Nusikeiki nebeištvėręs.

Matai, matai, sako ji, štai ką iš tikrųjų kalba tavo širdis, štai koks tu žiaurus, tu iš tikrųjų visiškai nemyli, na, nemyli — tai nemyli, bet kam ją suvedžiojai? Kam klasta atsivedei čia prie šios bedugnės?

Matai, kad jos akys sklidinos baimės, norėtum prieiti ir ją nuraminti.

Ne! Ne! Ji neleis tau daugiau nė žingsnio žengti! Ji maldauja tavęs eiti šalin ir leisti jai toliau gyventi. Ji sako, vos jai pažvelgus žemyn į šią bedugnę, ją apimanti panika. Ji norinti kuo greičiau grįžti atgal, grįžti į savo ankstesnį gyvenimą, ir už tai, kad jį neteisingai apkaltino, ją į šią visiškai žmonių apleistą vietą atvedė toks monstras, kaip tu. Ji trokštanti grįžti pas jį, grįžti į jo mažytį kambarėlį, ir nesvarbu, kad sueities metu jis būna jai grubus ir nepakantus, ji galinti jam tai atleisti. Ji sako tik dabar supratusi, kad toks jo impulsyvumas kildavo iš meilės jai, jo apnuogintas geismas tam tikra prasme ir jai sukeldavęs aistrą, ji nebegalinti daugiau tverti tokio tavo abejingumo, jis palyginti su tavimi — šimtą kartų nuoširdesnis, o tu palyginti su juo — šimtą kartų didesnis veidmainis, tu jau seniai nuo jos pavargai, tik nepasakai to garsiai, kankini jos sielą žiauriau, nei jis kankino jos kūną.

Ji sako galvojanti apie jį, su juo ji jautusis visiškai laisva, jai reikią saugių namų, ji norinti būti namų šeimininke, jis sakė norintis ją vesti, ji tikinti jo žodžiais, tuo tarpu tu nesi sakęs nieko panašaus. Ir kai jis besimylėdamas su ja kalbėdavo apie kitas moteris, tai tik tam, kad sužadintų didesnę jos aistrą jam, o tai, ką kalbi tu, ją vis labiau ir labiau atšaldo, tik dabar ji pagaliau supratusi, kad iš tikrųjų jį mylinti, ir kad būtent toji meilė kėlusi jai nervinę įtampą. Ji pabėgusi, kad ir jam sukeltų šiek tiek kančios, bet dabar jį kankinti jau užteks. Ji jaučiasi atkeršijusi, bekeršydama ji nuėjusi netgi per toli. Tai sužinojęs jis tikrai pašėls, bet ji žinanti — jis vis tiek jos norės, jis sugebės jai atleisti.

Ji sako pasiilgusi šeimos, ir nors jos pamotė nėra gera, ji vis tiek esanti jos šeima. Jos tėvas tikrai baisiai jaudinasi ir visur jos ieško, senukas jau amžiuje, jei netausos savęs, rūpesčiai gali sugriaužti jam sveikatą.

Dar ji pasiilgusi savo bendradarbių iš laboratorijos, nepaisant to, kad jos lėkštos, nedidelio protelio ir viena kitai pavydi, tačiau jei kada kuri nors iš jų nusiperka madingą drabužį, visada nusivelka ir leidžia joms visoms pasimatuoti.

Ji norėtų tų nuolatinių triukšmingų šokių vakarėlių, kai avėdavo naujais bateliais, išsikvėpindavo, o muzika ir šviesos virpindavo pačias širdies gelmes.

Na ir kas, kad nuo jos daug stipriau trenkdavę operacine, už tai viskas būdavo švaru, viskas būdavo tvarkinga, ir kiekvienas vaistų buteliukas turėdavo savo konkretų stalčiuką, taip patogiau jį surasti — visa tai jai taip pažįstama, visa tai jai taip miela. Ji privalanti palikti šitą prakeiktą vietą, koks dar Lingšanis — visos tos kalbos visiška nesąmonė, skirta žmonių mulkinimui.

Ji sako, tai — tavo žodžiai, jog meilė tėra tik fantomas, kuriuo žmonės patys save apgaudinėja. Tu nuo pat pradžių netikėjai esant tikrąją meilę — jeigu ne vyras naudojasi moterimi, tada moteris naudojasi vyru, o tu tiesiog kuri visokias gražias pasakas, prisijaukindamas trapią žmogaus sielą. Tai vis tavo žodžiai, tiesiog tu pasakai ir iškart pamiršti, gali neigti viską, ką sakei, bet jos širdyje liko tavo šešėlis, jo neįmanoma paslėpti. Ji ima šaukti, nebegalinti toliau su tavimi eiti! Vanduo užutekyje atrodo ramus, nors dugno visai nematyti, ir ji nebegalinti toliau su tavimi eiti link tos bedugnės, jei tu pajudinsi bent ranką, ji įsikibsianti į tave ir nugarmėsianti žemyn kartu su tavimi, kad kartu susitiktumėte Pragaro valdovą!

Ji sako neturinti už ko laikytis, todėl būtų geriau, jei tu leistum jai eiti savo gyvenimo keliu, ji neketinanti tavęs apsunkinti, todėl ir tu savęs neapsisunkink, keliauk sau sveikas į Lingšanį ar į patį Pragarą, vienam juk daug patogiau. Tau visai nereikia jos nustumti, ji pati išeisianti, kuo toliau nuo tavęs, kad tu daugiau jos nebematytum, kad ji nebematytų tavęs, ir tu apie ją nebegalvok, nesijaudink dėl jos, juk tai ji tave paliekanti, todėl neturėtum jausti kaltės, neturėtum jausti gailesčio, neturėtum jaustis atsakingas, tiesiog įsivaizduok, kad jos niekada nebuvo, ir sąžinė tavęs netrukdys. Tu gi matai, kad negali net žodžio ištarti, tai todėl, kad ji palietusi skaudžią vietą, ji pasakiusi tai, kas sukosi tavo galvoje, ji išdėjusi tau viską, ko pats sau pasakyti nedrįsai.

Ji sako grįšianti atgal, grįšianti pas jį, į tą mažytį kambarėlį, grįšianti į savo operacinę, į savo namus, atnaujinsianti santykius su pamote. Ji gimusi būti vidutinybe, todėl vėl grįšianti į vidutinybės būvį ir kaip kitos vidutinybės ištekėsianti už vidutiniško jo, ir sukursianti nediduką vidutinybių lizdelį, ji daugiau nė žingsnio nebežengsianti drauge su tavimi, su tokiu monstru, kaip tu, ji tik prasmegtų skradžiai Pragaran!

Ji sako bijanti tavęs, tu kankini ją, todėl ir ji tave kankino, daugiau nebereikia nieko sakyti, ji daugiau nieko nebenorinti žinoti, ji jau viską žinanti, ir to žinojimo jai per daug, geriau jau būtų nieko nežinoti, ji norėtų visa tai pamiršti, anksčiau ar vėliau ji vis tiek viską pamirš, ir jeigu pabaigai dar reikėtų kažką pasakyti, tai ji norėtų tau padėkoti, padėkoti, kad dalį kelionės tu keliavai drauge su ja, kad išgelbėjai ją nuo vienatvės. Tačiau dabar ji dar vienišesnė, ta vienatvė vis labiau auga ir ji nebesugebanti su ja susidoroti.

Galiausiai ji nusisuka ir nueina, tu sąmoningai į ją nežiūri. Žinai, kad ji laukia, kol tu atsisuksi. Bet jeigu tik pasuksi galvą ir pažvelgsi į ją — ji neišeis, ji įsistebeilys į tave akimis, sklidinomis ašarų, ir tu kapituliuosi, maldausi jos pasilikti, prasidės guodimas ir bučiniai, ji puls prie tavęs entuziastingai proverksmiu berdama neaiškią liūdnų meilės žodžių virtinę, rankom ir kūnu, tarsi gluosnio šakom, apsivys tave ir vėl grąžins į tą patį senąjį kelią.

Neatsisuki ir nueini savo keliu — stačiu upės skardžiu. Pasiekęs vingį, nebegali susilaikyti ir grįžteli atgal, tačiau jos nebematyti. Širdyje staiga prasiveria didžiulė tuštuma, tarsi būtum kažką praradęs, tačiau tuo pačiu tai panašu į palengvėjimą, apimantį kažko atsikračius.

Prisėdi ant akmens, tarsi ketintum laukti jos grįžtančios, nors žinai, kad ji nebegrįš.

Juk tai tu esi žiaurus, o ne ji, tu tiesiog atkakliai mąstei, tikėjaisi, kad ji pasirodys beesanti tokia pat žiauri, kad galėtum ją visiškai ištrinti iš savo širdies, nepalikdamas nė menkiausio sąžinės priekaišto.

Jūs tarsi dvi vandens plūdenos, atsitiktinai susidūrę vietovėje, vardu Uidženis, tu — todėl, kad buvai vienišas, ji — todėl, kad buvo nusiminusi.

Taip ir nesupratai jos iki galo, ar tai, ką ji pasakoja, yra tiesa ar fantazija, pusiau tiesa ar pusiau fantazija? Jos fantazijos ir tavo istorijos susimaišė ir jų nebeįmanoma atskirti.

Ji taip pat nesuprato tavęs, nes ji — moteris, o tu — vyras, nes prietemoje pasiklydęs žibintas šiek tiek apšvietė palėpės kambarėlį, kuriame taip kvepėjo šienu, nes buvo naktis, tokia panaši į sapną nepažįstamoje vietoje, nes ankstyvoje rudens nakties vėsoje ji pažadino tavo prisiminimus, tavo svajones, svajones apie ją ir geismą.

Jai judu atrodėte vienodi.

Iš tiesų tu suvedžiojai ją, bet lygiai taip pat ji sugundė tave, tik ar yra prasmės pasverti, kiek atsakomybės esti moterų gundyme ir vyrų geisme?

Ir kurgi rasti tą Lingšanį? Čia tėra tik ši kvaila uola, prie kurios kalnų moterys ateina prašyti sūnaus. Ar ji buvo džuhuapo? O gal ta mergaitė, kurią berniukai išviliojo nakčia pasimaudyti? Iš tiesų ji jokia ne mergaitė, o tu visai ne berniukas, prisimindamas judviejų santykius, staiga supranti, kad nebegali išskirti jos veido bruožų, nebegali atkurti jos balso skambesio, ir nors atrodo, kad esi tai patyręs, bet tuo pat metu daug panašiau į susikurtą iliuziją, tik kur iš tiesų eina toji demarkacinė linija, skirianti prisiminimus nuo susikurtų iliuzijų? Kaip juos atskirti vieną nuo kito? Kuris iš dviejų yra realesnis, ir kaip tai nustatyti?

Argi ne tame mažame miestelyje, autobusų stotyje, perkėloje, gatvėje, pakelėje tu netikėtai sutikai merginą, kuri tavyje pažadino daugybę svajonių? Tačiau sugrįžęs atgal į tą miestelį, į tą autobusų stotį, į tą perkėlą, į tą gatvę, į tą pakelę, argi berasi jos pėdsaką?

51

Ant pavojingai stataus Jangdzės upės kranto stūkso Baltojo Imperatoriaus šventykla, glostoma įkypų besileidžiančios saulės spindulių. Apačioje grėsmingai sūkuriuoja upės vandenys, skalaujantys uolą, ir jų keliamas triukšmas girdėti labai toli. Tiesiai priešais akis kyla Kuimenio72 uola, tokia lygi, tarsi būtų atkirsta kirtikliu. Žvelgiant žemyn pro metalinius turėklų virbus, raibuliuojantis krištolinio skaidrumo upelio vanduo susilieja su purvinai geltonu Jangdzės upės srautu.

Nuo upelio kalno šlaitu aukštyn per brūzgynus ir krūmynus moteris, nešina violetiškai raudonu skėčiu nuo saulės, lipa akims neįžiūrimu takeliu iki pat pliko uolos viršugalvio, kol jos visai nebematyti. Net ir ant tokių plikų uolų esama žmonių namų.

Stebiu, kaip spindinti geltona saulės šviesa blunka ant stačių uolų ir kaip staiga abi tarpeklio sienos pasineria į tamsą, kaip abiejuose Jangdzės krantuose palei vandenį stūksančias uolas vieną po kitos nudažo raudonos navigacinės šviesos. Trijų denių garlaivis, sausakimšas turistų, traukia aukštyn upe į rytus, o jam įplaukus į tarpeklį, dar ilgai ataidi sirenos ūkimas.

Sakoma, kad Džuge Liangas73 Jangdzės upėje anapus Kuimenio iš akmenų išdėliojęs strateginį mūšio planą pagal Aštuonias Trigramas. Esu kelis kartus laivu praplaukęs pro Kuimenį, prisigrūdusiuose deniuose žmonės labai entuziastingai gestikuliuodavo, rodydami tą vietą, tačiau dabar, vėl atvykęs į šį senovinį Baltojo Imperatoriaus miestą ant Jangdzės kranto, vis dar nesu tikras, kur tiksliai tai yra. Būtent čia Liu Bei savo sūnų, sosto paveldėtoją, greitai tapsiantį našlaičiu, patikėjo Džuge Liangui, tačiau kas galėtų pasakyti, kas istoriniuose romanuose tiesa, o kas prasimanymas.

Baltojo Imperatoriaus šventykloje vietoj išdaužytų akmeninių dievybių skulptūrų išstatyti nauji moliniai, ryškiaspalviai šiuolaikinių istorinių operų personažai, tarsi tai būtų tapę scena, o šventykla paversta išvis nežinia kuo.

Eidamas ratu aplink senąją šventyklą, užtinku šviežiai pastatytus svečių namus, aplink kur pažvelgsi — vien nuogi kalnai su vos keliais užsilikusiais krūmais. Pusiaukelėje į kalno viršūnę dar galima pamatyti daugiau nei pusės apvalios senovinio Han dinastijos miesto sienos griuvėsius, šen bei ten išsimėčiusius ir iš viso besitęsiančius iki kelių kilometrų. Šią vietą man užrodo vienas valstybės tarnautojas. Jis — archeologas, visa širdimi atsidavęs savo darbui. Pasakoja parengęs ataskaitą ir paprašęs atitinkamo vyriausybės departamento skirti lėšų sienos išsaugojimui, tačiau man atrodo, geriau palikti taip, kaip yra dabar. Jeigu bus skirta lėšų, jie neabejotinai pastatys čia ryškiaspalvį daugiaaukštį bei restoraną, kurie subjauros visą gamtovaizdį.

Jis demonstruoja man šiose vietose iškastą daugiau nei keturių tūkstančių metų senumo akmeninį kardą, taip nušlifuotą, kad blizga tarsi būtų iš jaspio, o rankenoje išgręžta skylutė leidžia manyti, kad jį rišdavosi prie diržo. Abiejose Jangdzės pakrantėse jie yra iškasę daugybę dailių vėlyvojo neolito periodo akmeninių įnagių ir raudonosios keramikos likučių. Viename krante esančiame urve jie aptikę gausybę bronzinių ginklų. Jis pasakoja, kad šiek tiek tolėliau už Kuimenio, urvuose, kur, sakoma, Džuge Liangas paslėpęs savo karo meno knygą, prieš keletą mėnesių kurčnebylys ir kuprius virvėmis žemyn nuleido ir į šipulius dviese sudaužė paskutinį kabantį karstą. Vėjyje išdžiūvusius kaulus jie pardavė tradicinės kinų medicinos krautuvei kaip drakono kaulus. Apklausus krautuvės savininką, apie tai buvo pranešta viešosios tvarkos skyriui. Milicija neseniai sugavo kurčnebylį, tačiau visą pusdienį kvotę, nieko neišsiaiškino, kol galiausiai kelis kartus jam užvožė ir tas juos ten nuvedė — priplaukė maža valtele prie pat uolos ir čia pat pademonstravo karstymosi uolomis sugebėjimus. Vietoje jie rado išdžiūvusio medžio nuolaužų ir nustatė, kad tai Kariaujančių valstybių laikotarpio74 kapavietė. Mediniame karste neabejotinai turėjo būti bronzinių dirbinių, kurie negalėjo sudužti, tačiau kur jie dingo — iškvosti nepavyko.

Kultūros centro ekspozicijų salėje gausu molinių verpsčių, kiekvienos verpstės ratas išpieštas juodais ir raudonais raštais, ir, man regis, yra iš to paties laikotarpio kaip ir keturių tūkstančių metų senumo molinės verpstės, atkastos Čudzia Linge, Hubei provincijoje — abiem atvejais tai panašu į in ir jang žuvų stilių. Kai ratas ima suktis, tuštuma ir pilnuma ima augti ir nykti vis iš naujo, kilmė ta pati, kaip ir daoistinės taiči diagramos. Drįstu teigti, kad tai ir yra ankstyviausia taiči diagramos forma, vienas kitą papildančių in ir jang ištakos, nuolatinės laimės ir nelaimės kaitos pirminė išraiška, pamatinė gamtos filosofijos idėja, atėjusi į daoizmo mokymą iš „Permainų Knygos“. Pirmąsias žmonijos idėjas išreiškė totemai, vėliau jas jungiant su garsu, formavosi kalba ir semantika.

Iš pradžių verpsčių rato žiede jai atsitiktinai įmaišė į molį kitokių medžiagų, po to moterys, kurios suko verpstes, pastebėjo, kad ratas apsisukęs grįžta į pradžią, o vyras, kuris tai įprasmino, buvo vardu Fu Ši75. Tačiau gyvenimą ir išmintį Fu Ši gavo iš moters, ir tos moters, sukūrusios vyro išmintį, vardas yra Niuva. Pirmoji vardą turinti moteris Niuva ir pirmasis vardą turintis vyras Fu Ši atstovauja kolektyvinei vyrų ir moterų sąmonei.

Han dinastijos laikų plytoje Fu Ši ir Niuva atvaizdai — gyvatės kūnas ir žmogaus galva — kilo iš pirmykščio žmogaus seksualinių impulsų; žvėrys-pabaisos virto demoniškomis būtybėmis, o po to pakilo iki dieviškųjų protėvių — tai irgi įkūnija pamatinius seksualinio geismo ir geismo gyventi instinktus.

Tais laikais individas dar neegzistavo, dar nebuvo atskirties tarp Aš ir TU. Aš gimimas susijęs su mirties baime, ir tik vėliau kito kūnas buvo pavadintas Tu. Tais laikais žmogus dar nepažino savęs paties baimės, savęs pažinimas ateidavo per kito pažinimą, per suvokimą, kad egzistuoja valdytojas ir pavaldinys, užkariautojas ir užkariautasis. Vėliau ėmė ryškėti tai, kas tiesiogiai nebuvo susiję nei su Aš, nei su Tu — trečiasis asmuo Jis. Dar vėliau Aš ėmė suvokti, kad Jis egzistuoja dideliais kiekiais visur aplink, ir štai tada Aš ir Tu sąmonė atsitraukė į antrą planą. Individo kovoje už būvį prieš Juos Aš buvo palaipsniui ištrintas iš atminties ir išsviestas į miriadų visatų chaosą, tarsi smėlio smiltelė.

Nakties tyloje klausydamas tolimo Jangdzės bangų teškenimo, susimąstau, ką turėčiau veikti antrąją savojo gyvenimo pusę? Ar ir toliau turėčiau keliauti Jangdzės pakrante, rinkdamas dasi žmonių akmeninius žvejybinių tinklų svarelius? Jau turiu vieną tokį nuzulintą akmenuką, kurio viduryje akmeniniu kirvuku išgremžta skylutė, jį man užvakar davė draugas iš aukštupyje esančio Vansianio, sakė, upei atslūgus, jų galima prisirinkti pakrantės smėlyje. Dumblas kaupiasi, upės vaga metai iš metų vis labiau seklėja, todėl žmonės nori Trijų Tarpeklių gale pastatyti užtvanką. Kai ši gigantiška užtvanka bus pastatyta, net ir Han dinastijos laikų miesto siena bus užlieta, tai kokia prasmė rinkti prisiminimus apie žmones iš tokių tolimų laikų?

Nuolat ieškau prasmės, bet kas gi iš tiesų yra toji prasmė? Argi aš pajėgus sustabdyti žmones nuo šitos milžiniškos užtvankos — kenotafo savo pačių susinaikinimui — statybos? Aš tik galiu ieškoti to mažo mažutėlio tarsi smėlio kruopelė savęs savyje. Aš tik galiu parašyti savo knygą apie žmogų, nesijaudindamas ar ją išleis. Bus parašyta daugiau ar mažiau knygų — koks skirtumas? Ar dar nepakankamai kultūros sunaikinta? Ar žmogui tikrai taip labai tos kultūros reikia? O ir kas gi yra toji kultūra?

Atsikeliu anksti, kad pagaučiau nediduką garlaiviuką. Tokie laiveliai, kurių bortus beveik semia vanduo, yra ypač greiti. Vidurdienį pasiekiam U kalną76, vietą, kur Ču77 valstybės valdovas Huai susapnavo save besimylintį su deive. Miesto gatvėse U moterys iš pažiūros visai nepatrauklios, tuo tarpu valtyje septynių ar aštuonių merginų ir vaikinų grupelė pekinietišku akcentu nerūpestingai ir laisvai šnekučiuojasi, juokauja, flirtuoja, kivirčijasi dėl pinigų ir pasiklausius atrodo, kad būtent jie savo būgnais ir elektrinėm gitarom atliekamomis pop ir disko dainomis (rokenrolas šiuo metu vis dar uždraustas) užkariavo Jangdzės krantus.

Iškarpa iš vietinio laikraščio, priklijuota ant rudo popieriaus skelbia:

„Tang dinastija: valdant imperatoriui Jao78, kalnas U79 buvo taip pavadintas U Sianio — įvaldžiusio šamanavimo meną ir tapusio imperatoriaus Jao gydytoju — garbei; gyvenime buvęs valdininku, po mirties tapo garbinga dievybe, taip jo vardas buvo suteiktas kalnui (žiūrėti Guo Pu „Kalnas U Sian, Fu80 poema“).

— Ju dinastija81: Šun Dianis užsimena — „Kalnas U priklauso Dzingliango apygardai“.

— Šia dinastija: Ju Gongas teigia, kad įsteigus Devynias apskritis82, „Kalnas U liko ribotis su trimis apskritimis“.

— Šang dinastija83: „Dainų Knygos“ skyriuje Dziuįou dziuvei paaiškinta taip — „Kalnas U ir toliau yra administruojamas taip, kaip Šia dinastijos laikais“.

— Džou dinastija84: U buvo Jong karalystėje, kuri Pavasario ir Rudens laikotarpiu85 tapo Kuizi karalyste, Rudens laikotarpiu trisdešimt šeštaisiais Valdovo Ši valdymo metais Ču žmonės pavergė Kui, prijungė prie Ču ir taip U atiteko Ču.

— Kariaujančių valstybių laikotarpis86: Ču priklausė U apskričiai. Džanguo ce sakoma — „Su Čin tarė Ču valdovui Vei: Pietuose esti U apygarda“. Kuodi dzi sakoma — „teritorija, plytinti už šimto li nuo Kui, vėliau tapo Pietų apygardos sostine“.

— Čin dinastija87: Istorijos Kanone esančiuose Čin analuose sakoma — „Trisdešimtaisiais valdovo Džao Siango metais Ču priklausanti U apygarda buvo pervadinta U rajonu ir priskirta Pietinei apygardai“.

— Han dinastija88: kaip ir Čin dinastijoje, tai ir toliau buvo vadinama U rajonu ir priklausė Pietinei apygardai.

— Vėlyvasis Han laikotarpis: Dziananio laikais pirmieji valdovai priskyrė ją Jidu apygardai, dvidešimt penktaisiais metais Sundzuanis priskyrė ją Gulingo apygardai, dar vėliau Usunsiu priskyrė ją Dzianpingo apygardai.

— Čin dinastija89: kadangi visų pirma U rajonas yra U ir Šu valstybių pasienyje, todėl buvo valdomas Dzianpingo apygardos karinės vadovybės ir priskirtas Pekino rajonui. Ketvirtaisiais Sianhe metais karinė vadovybė persikraustė į Dziangpingo apygardą; o tai tapo Nanlingo rajonu.

— Pietinė Song90: Ci91 ir Liang92 liko nepakeista.

— Šiaurinė Džou93: pirmaisiais Juan He metais U rajoną administravo Dzianpingo apygarda ir tai vadinosi Dziangino rajonu.

— Sui dinastija94: Kaihuango periodo pradžioje Dzianpingo apygarda buvo panaikinta, pervadinta Kalno U rajonu ir pavaldi Badongo apygardai.

— Tang95 ir Penkių dinastijų96 laikotarpis: priklauso prefektūrai.

— Song dinastija97: priklauso Kuidžou prefektūrai.

— Juan dinastija98: kaip ir prieš tai.

— Ming dinastija99: pavaldus Kuidžou prefektūrai.

— Čing dinastija100: devintaisiais Kangsi metais Kalno U rajonui priskirtas Dačangas...

— Apleisti griuvėsiai plyti penkiasdešimt li į pietus.

— Kviečių Sėlenų Vienuolis, kurio tikrasis vardas Venkongas, o slapyvardis Venvenis101, buvo kilęs iš Dzianio prefektūros, šiauriniame Dzidongo kalno šlaite pastatęs šventyklą, būtent ten, kalne, jis sėdėjo medituodamas, kol po keturiasdešimties metų nušvito, misdamas vien kviečių sėlenomis, todėl jis ir buvo taip pavadintas. Po daugelio meto, kai šventykloje nebebuvo likę nė vieno žmogaus, gyvenantieji kito kalno šlaite tris metus nakčia matydavo besiblaškančias liepsneles.

— Legenda pasakoja, kad Raudonojo Imperatoriaus duktė Jaodzi nuskendo keliaudama upe, ją palaidojo pietinėje šio kalno pusėje ir pastatė šventyklą, kur šamanai šoka, kviesdami jos dvasią.

— Anpingo miestas yra devyniasdešimt li į pietryčius nuo... (trūksta dalies teksto), anksčiau minėtų miestų vietoje dabar plyti dykros, vėlyvuoju Ming dinastijos laikotarpiu, pro čia praėjus ginkluotiems būriams, miestai ir kaimai ištuštėjo, dauguma dabartinių gyventojų atsikraustė iš kitų provincijų, todėl ir vietovės pavadinimas nuolat keičiasi...

Kaži, ar dar beesama šiandien visų šitų miestelių?

52

Tu juk žinai, kad aš kalbuosi pats su savimi tik tam, kad palengvinčiau savąją vienatvę. Tu juk žinai, kad šios rūšies vienatvė neišgydoma, nėra žmogaus, galinčio mane išgelbėti, galiu tik pats kreiptis į save, kaip į pašnekovą.

Šiame užsitęsusiame monologe tu esi mano pasakojimo objektas, aš pats, besiklausantis savęs, tu tiesiog esi manęs refleksija.

Klausydamasis savęs paties tavyje, aš leidžiu tau sukurti ją, kadangi tu ir aš esame identiški, nepajėgiame ištverti vienatvės ir vis norime susirasti pašnekovą.

Tu kalbiesi su ja lygiai taip pat, kaip kad aš kalbuosi su tavimi.

Ji kilo iš tavęs, bet tuo pačiu yra manęs įrodymas.

Tu, kuris esi mano pašnekovas, transformuoji mano patirtis ir vaizduotę į savo santykius su ja, kol galiausiai nebeįmanoma vaizduotės atskirti nuo patirties.

Net aš pats negaliu atskirti, kiek mano prisiminimuose ir pojūčiuose yra mano asmeninės patirties ir kiek kliedėjimo, tai kaipgi tu galėtum atskirti mano patirtį nuo vaizduotės? Ir išvis — ar būtinai reikalingas toks atskyrimas? Juk, tiesą sakant, tai praktiškai neturi jokios prasmės.

Ji, kuri yra patirčių ir vaizduotės kūrinys, transformuojasi į skirtingus atvaizdus, kurie tave nuolat gundo, nes ir tu, kuris esi mano sukurtas, taip pat geidi jos, abu juk netveriame savosiose vienatvėse.

Aš esu kelyje, žmogaus gyvenimas — geras ar blogas — irgi yra kelionė, todėl savo vaizduotėje aš pasimėgaudamas keliauju drauge su tavimi gilyn į savąjį vidų, o tas gluminantis amžinasis klausimas — kas gi svarbiausia? — gali virsti į diskusiją apie tai, kas iš tikrųjų yra realu, ir su laiku peraugti į tai, kas vadinama debatais, bet gal geriau apie tai ginčijasi ir diskutuoja kiti, nes man, nugrimzdusiam į savąją kelionę, arba tau, tavojoje dvasinėje kelionėje, tokios diskusijos neturi nė menkiausios prasmės.

Savo dvasinėje kelionėje tu, kaip ir aš, eini ten, kur liepia širdis, atstumui mažėjant, aš ir tu artėjame, kol galiausiai neišvengiamai susiliejame į sunkiai beperskiriamą vienį, štai šioje vietoje būtina atsitraukti per žingsnį ir sukurti atstumą, šis atstumas yra jis, jis yra mane palikusio ir nuo manęs nusigręžusio tavęs siluetas.

Nei aš, nei mano refleksija negali regėti jo veido, užtenka vien žinojimo, kad esama silueto.

Tu, kuris esi mano kūrinys, sukūrei ją, ir josios veidas natūraliai irgi yra iliuzija, tai kam gi reikėtų jį aprašyti? Ji tėra ne kas kita, kaip prisiminimų sukeltos miglotos asociacijos, nuolat besikeičiančios, todėl ir jos atvaizdas yra gana padrikas ir persidengiantis, tad palikim ją ramybėje.

Taip vadinamosios jos daugiskaita yra tau ir man, galima sakyti, tiesiog įvairiausių jos vienaskaita atvaizdo variantų rinkinys.

Jie irgi atitinkamai yra įvairiausi jo atvaizdai. Begalinėj visatoj pilna keisčiausių būtybių, kurios nėra tu ir nėra aš. Kitais žodžiais sakant, visa tai yra mano silueto projekcijos, kurių negaliu nusikratyti, o jeigu negaliu — tai kam stengtis?

Nežinau, ar pastebėjai, bet kai aš kalbu apie save, tave, jį, ją, juos, jas — visada sakau aš, tu, jis, ji, jie, jos, tačiau beveik niekada — mes. Mano įsitikinimu, tai yra daug konkrečiau nei tuščiaviduris mes, kuris yra absoliučiai bereikšmis.

Net jei tu, jis, ji, jie, jos tėra iliuzoriniai vaizdiniai, man jie yra daug labiau apčiuopiami, nei taip vadinamasis mes. Vos tik užsiminęs apie mus, aš iškart sudvejoju, kiekgi galų gale tame esama manęs? Arba kiek esama manęs paties atspindžio — tavęs, arba tavo ir mano nusisukusio silueto — jo, arba iš manęs ir tavęs atsiradusios jos iliuzijos, arba begalinės visatos būtybių, atsispindinčių juose ir jose? Nėra nieko labiau klaidingo, nei mes.

Tačiau aš naudoju įvardį jūs: kai priešais mane yra daug žmonių, nesvarbu, ar noriu įsiteikti, ar pakritikuoti, ar esu įsiutęs, ar laimingas, ar nusižeminęs, aš visada išlaikau tvirtą poziciją, tuo metu aš labiau nei bet kada esu svarbus. Tai kokia gi prasmė iš mes, išskyrus tą neišgydomą dirbtinumą? Todėl aš dažniausiai palieku nuošaly tą baisiai išpūstą dirbtiną mes, o jei kokį kartą iš tūkstančio ir pasakau mes, tai tik kai būnu nenuoširdus arba apimtas silpnumo.

Aš pats susikūriau šitokią tvarką, kuri gali būti suvokiama ir kaip tam tikra logika ar priežasties ir pasekmės dėsnis. Šiame begaliniame nesutvarkytame pasaulyje tvarką, logiką ir priežasties ir pasekmės dėsnį žmonės išgalvojo tam, kad patvirtintų patys save, tai kodėl gi aš negalėčiau susigalvoti savo tvarkos, logikos ir priežasties ir pasekmės dėsnio? Savo tvarkoje, logikoje ir priežasties bei pasekmės dėsnyje, aš galiu pasislėpti ir gyventi ramiai bei užtikrintai.

Tačiau visos mano nelaimės, išbudintas nelaimių demonas egzistuoja tavyje, iš tiesų tu nesi apsėstas nelaimių, tas nelaimes tau prišaukiu aš, visos jos kyla iš manosios savimeilės, ir tasai aš su savo į kapus varančia savimeile myliu tik save patį.

Nežinau, ar egzistuoja dievai ir demonai, bet jie yra tavo prikelti, tu esi manosios sėkmės ir manųjų nelaimių įkūnijimas, tada, kai tu išnyksi, dievai ir demonai tą pat sekundę irgi ramiai išsisklaidys.

Aš turėčiau atsikratyti tavęs, kad galėčiau atsikratyti savęs. Tačiau kartą sukūręs tave, jau nebegaliu tavimi atsikratyti. Galvoju, kas būtų, jei aš su tavimi susikeisčiau vietomis? Kitaip sakant, aš tebūčiau tavo atspindys, o tu, priešingai, — virstum tikruoju manimi. Įdomus būtų žaidimas. Jei manimi dėtas, tu įsiklausytum į mane, aš galėčiau tapti konkrečia tavo norų išraiška, tai būtų puiki pramoga, be to, ir dar viena filosofinė mokykla, bet tada tektų viską perrašyti iš naujo.

Filosofija iš esmės juk yra intelektualinis žaidimas, matematikos ir empirinių mokslų paribiuose ji konstruoja įvairiausias sudėtingas struktūras. Vos tik struktūra sukonstruojama, žaidimas baigiasi.

Grožinė literatūra nėra tapati filosofijai, nes kyla iš suvokimo. Juk jeigu tuščias paties susikurtas ženklas, išmirkytas geisme, tam tikru laiku sugeba transformuotis į gyvą ląstelę, galinčią daugintis ir augti, tai yra daug įdomiau nei intelektualų žaidimai, tuo labiau, kad tai panašu į gyvenimą ir irgi neturi galutinio tikslo.

53

Minu išsinuomotą dviratį, vidurdienį saulei svilinant tiesiai virš galvos temperatūra siekia keturiasdešimt laipsnių, naujai išasfaltuotas kelias į senąjį Dzianglingo miestą darosi minkštas. Važiuojant pro Trijų Karalysčių miesto Dzingdžou vartus, vėjas irgi karštut karštutėlis. Greta arbatos ir vandens prekystalio bambukiniame krėsle ilsisi senutė. Jos nuskalbta, išblukusi palaidinė nerūpestingai atsilapojusi, apnuoginusi susiraukšlėjusias, tuščias krūtis, išgeriu butelį gaivinančio gėrimo, kuris akimoju atvėsina delną, ji nė nežvilgteli, ar aš padedu reikiamą sumą pinigų. Šuva nukarusiu liežuviu tįso prie vartų po arka, šnopuodamas ir seilėdamasis.

Už sienos plyti ryžių laukų lopinėliai: dar nenuimtų, prinokusių ryžių — gelsvi, naujai, antrą kartą, užsodintų — ryškiai žali. Kelias ir laukai visiškai tušti, tokiu laiku visi ilsisi namuose ir stengiasi atsivėsinti, net mašinų nė vienos nematyti.

Riedu dviračiu kelio viduriu, nuo kelio dangos, tarsi permatomos karšto oro liepsnos, kyla garai. Nugara taip žliaugia prakaitas, kad tiesiog nusivelku permirkusius marškinėlius ir apsirišu jais galvą, kad bent kiek apsisaugočiau nuo saulės kaitros. Minant greičiau, marškinėliai ima plazdėti, ir aplink ausis pajuntu šiokią tokią drėgno vėjelio užuominą.

Išdžiūvusioje dirvoje medvilnė jau sužydėjusi dideliais rausvais ir gelsvais žiedais, o vėriniai baltų žiedų — tai sezamas. Akinančioje vidurdienio saulėje neįprastai tylu, keista, kad negirdėti net cikadų ir varlių.

Bevažiuojant mano šortai irgi permirksta ir ima lipti prie šlaunų, geriau jau būtų važiuoti visai be jų. Nejučia prisimenu, kaip vaikystėje matydavau nuogai išsirengusius žemdirbius, dirbančius prie vandens rato, sunkiai sukamo įdegusiomis rankomis. Pamatę iš namų į laukus ateinančias moteris, jie užtraukdavo nešvankias populiarių melodijų dainuškas, tačiau jos būdavo dar palyginti ne tokios bjaurios, tad jas išgirdusios moterys tiesiog nusijuokdavo, o dainuojantieji tokiu būdu atsipalaiduodavo, juk argi ne tokia ir buvo pirminė šių liaudies dainelių paskirtis? Šiose vietovėse gimė darbo dainos, dar vadinamos „gongai ir būgnai nendryne“. Tačiau šiandien vandens ratai jau nebenaudojami, juos pakeitė elektra varomi drėkinimo įrenginiai, ir tokių vaizdų pamatyti nebeįmanoma.

Žinau, kad senojoje Ču karalystės sostinėje nėra ką žiūrėti ir kad važiavimas ten tėra laiko švaistymas. Tačiau kelionė pirmyn atgal tėra dvidešimt kilometrų, todėl, jei išvykčiau iš Dzianglingo ten neapsilankęs, tikrai gailėčiausi. Archeologų stotyje iš popiečio snaudulio pabudinu jaunų sutuoktinių porelę. Jie tik prieš metus pabaigė universitetą ir atvažiavo čionai saugoti ir prižiūrėti po žeme miegančių griuvėsių, kuriuos nežinia kada kas imsis atkasinėti. Gal kad yra visai neseniai susituokę ir niekad iki tol nesijautę tokie vieniši — jie priima mane ypač šiltai. Jaunoji žmona pripila man du didelius dubenėlius šiek tiek karstelėjusios šaltos vaistažolių arbatos karščiui numalšinti. Neseniai vyru tapęs jaunuolis nusiveda mane ant kalvos ir rodo jau nuimtus ryžių laukus ir į tolį besitęsiančią kalvą, apsodintą medvilne ir sezamu.

— Šiame Dzinanio mieste, cinams užkariavus Ču karalystę, — pasakoja jaunuolis, — niekas nebegyveno, jokių kultūrinių radinių, vėlesnių nei Kariaujančių valstybių laikotarpio, nerasta, tačiau mieste buvo atkasta Kariaujančių valstybių laikotarpio kapaviečių, šis miestas greičiausiai pastatytas Kariaujančių valstybių laikotarpio viduryje. Istoriniuose šaltiniuose minima, kad sostinė, dar iki karaliui Huai pradedant valdyti Ču, buvo perkelta į Jingą. Taigi, jeigu skaičiuotume nuo Ču karaliaus Huai, tuomet Jingas buvo Ču sostine keturis šimtus metų. Žinoma, tarp istorikų esama žmonių, kurie laikosi kitokios nuomonės ir teigia Jingą buvus ne šioje vietoje. Tačiau mes labiau linkę remtis archeologiniais faktais — šiose vietose žemdirbiai, dirbdami žemę, nuolat aptinka daugybę keramikos liekanų ir bronzinių indų. Jeigu čia būtų surengti kasinėjimai, jie galėtų puikiai tai patvirtinti.

Jis mosteli ranka, rodydamas kryptį, ir sako:

— Didieji Čin generolai apiplėšė Jingą ir paliko, užtvenkę upes ir nukreipę jų vandenis link sostinės. Šis miestas tuo laiku turėjo vandens vartus iš trijų pusių, Džu upė tekėjo rytų link nuo Pietinių vartų iki Šiaurinių vartų, rytuose, ši supilta kalva po mūsų kojomis buvo didžiulis ežeras, įsiliejantis į Jangdzės upę. Jangdzė tuo metu tekėjo pro pat Dzingdžou miestą, dabar ji atsitraukė į pietus per du kilometrus. Priešais stūksančiame Dzi kalne esama Ču karalystės didikų kapų. Vakaruose, Balingo kalne, būta kapaviečių iš ankstesnių nei Ču dinastijų, tačiau visos jos išgrobstytos.

Tolumoje matyti kažkas panašaus į nedideles kalveles, literatūriniuose šaltiniuose toje vietoje pažymėti kalnai, tikriausiai tokie kažkada ir buvo.

— Kadaise čia būta miesto vartų bokšto, — jis vėl rodo į ryžių laukus, besitęsiančius po mūsų kojomis, — kai upė išsilieja iš krantų, čia kaskart užsineša bent dešimties centimetrų storio dumblo sluoksnis.

Tikriausiai taip ir yra, nes, sprendžiant iš to, kaip guli žemė, archeologiniais terminais kalbant, laukas, esantis po mūsų kojomis, yra šiek tiek aukščiau iškilęs nei laukai tolumoje, jeigu neskaičiuosime tarp jų įsispraudusios užtvankos.

— Pietryčiuose plytėjo rūmai, amatininkų dirbtuvėlės buvo šiaurinėje pusėje, pietvakariniame rajone atkastos lydymo krosnies liekanos. Pietų pusėje gruntinių vandenų lygis aukštas, todėl ir griuvėsiai, palyginti su šiaurine puse, ne taip gerai išsilaikę.

Jam rodant, aš tik pritardamas linksiu galva, nors vargiai teįžiūriu miesto kontūrus. Jeigu ne ta svilinanti vidurdienio saulė, tuoj iššliaužtų visi vaiduokliai, ir naktinis turgus prisipildytų neįprasto šurmulio.

Nusileidom kalvos šlaitu žemyn, jis sako, kad mes jau išėjom už miesto. Iš didžiulio ežero, tais laikais tyvuliavusio už miesto, šiandien telikęs nedidukas tvenkinys, vis dar pilnas lotosų lapų, iš vandens stiebiasi rausvi, jau išsiskleidę žiedai. Kai Trijų Apylinkių valdytojas Ču Juanis102 buvo išvarytas už rūmų vartų, jis greičiausiai praėjo šiuo slėniu ir tikriausiai nusiskynė lotoso žiedą bei užsikišo jį už diržo. Prieš didžiajam ežerui susitraukiant iki nediduko tvenkinio, aplink natūraliai augo daugybės rūšių augalai, iš jų jis greičiausiai nusipynė sau skrybėlę, būtent čia, upėmis ir ežerais turtingoje žemėje, jis vaikštinėjo dainuodamas ir paliko ateities kartoms daug unikalių dainų. Jeigu jo nebūtų ištrėmę už rūmų vartų, gali būti, kad jis ir nebūtų tapęs didžiuoju poetu.

Lygiai taip pat jei Li Bo nebūtų buvęs ištremtas iš Tang dinastijos valdovo Suanzongo rūmų, jis tikriausiai nebūtų tapęs nemirtinguoju poetu, nes turbūt nebūtų sėdęs girtas į valtį ir nebūtų išplaukęs žvejoti mėnulio. Sakoma, kad jis nuskendo Jangdzės žemupyje prie Spalvotosios Uolos, šiandien iš ten upė tolokai atsitraukusi, ir viskas virtę dumblina smėlio sekluma. Net ir šis senovinis Dzingdžou miestas šiandien atsidūrė po upės vaga, ir jeigu ne dešimties metrų aukščio užtvanka, jis seniai būtų virtęs Valdovo Drakono rūmais.

Vėliau patraukiu į Hunanio provinciją pro Miluo upę, į kurią įšokęs nusiskandino Či Juanis, tačiau neužsuku prie Dongtingo ežero krantų, kad pasekčiau jo pėdomis, kadangi keletas mano klausinėtų ekologų minėjo, kad iš aštuonių šimtų li vandens ploto, pažymėto žemėlapyje, šiandien belikę vos trečdalis, jie taip pat išpranašavo, kad dėl klimato atšalimo, susikaupusio dumblo sluoksnio ir laukų melioracijos per dvidešimt ateinančių metų didžiausias gėlo vandens ežeras šalyje išnyks, nepaisant to, kad žemėlapiuose vis dar bus pažymėtas.

Nežinau, ar tame Linglingo kaime iš mano vaikystės, toj upėj prie valstiečio trobos, kur mano motina slėpė mane nuo japonų lėktuvų, vis dar skandinami šuniukai. Dar ir šiandien regiu tuos šlapius, varvančius prigėrusių šuniukų kailiukus, išmestus ant smėlio. Mano motina irgi nuskendo. Tuo metu ji atsiliepė į kvietimą ir savanoriškai išėjo dirbti ūkiuose, kad pakeistų savo įsitikinimus. Kartą, baigusi naktinę pamainą, ji nuėjo prie upės išsiskalbti ir nusiprausti, švietė mėnesiena, o prašvitus ant kranto buvo rastas jos kūnas, ji mirė nesulaukusi keturiasdešimties. Esu vartęs jos, septyniolikmetės, atminimo albumą, kur buvo surašyti jos ir jos bendraminčių — aistringų jaunuolių nacionalinio išsivadavimo judėjimo dalyvių — eilėraščiai, tiesa, ne tokie talentingi kaip Či Juanio.

Jaunesnysis motinos brolis irgi nuskendo. Nežinia, ar iš jaunatviško heroizmo, ar iš aistringo patriotizmo jis sugalvojo laikyti stojamuosius egzaminus į oro pajėgų mokyklą, ir tą dieną, kai buvo priimtas, nesitverdamas džiaugsmu su grupele vaikinų nuėjo prie Gan upės pasimaudyti. Kai jis nuslydo nuo lentos, jau buvo atsidūręs upės vidury, kur srovė srauniausia, o jo vadinamieji draugai dalijosi jo kelnių kišenėse rastas monetas ir, vos pastebėję, kad kažkas negerai, išsilakstė į skirtingas puses. Tikriausiai jis pats prisišaukė mirtį, tada jam tebuvo vos penkiolika, ir mano močiutė iš motinos pusės liejo gedulo ašaras.

Jos vyresnysis brolis, mano dėdė, buvo nusiteikęs ne taip patriotiškai, būdamas garbingos valdininkų giminės palikuonis, nesilinksmino su prostitutėmis ir nesidomėjo šunų pjautynėmis, užtat buvo labai modeng, tais laikais viskas, kas atklysdavo iš užsienio, būdavo be išimties laikoma modeng, išvertus šis žodis reikštų modernus. Jis vilkėjo vakarietišką švarką, ryšėjo kaklaraištį ir atrodė pakankamai šiuolaikiškai, tik džinsai tuo metu dar nebuvo populiarūs. Jo hobis buvo fotografija, o gerų fotoaparatų kainos tuo laiku buvo irgi „modernios“, jis fotografuodavo visur, pats ryškindavo nuotraukas, jis neketino tapti laikraščio fotoreporteriu, tad nuolat fotografavo svirplius. Jo darytos nuotraukos, vaizduojančios besikaunančius svirplius, kažkaip stebuklingai nesudegusios išliko iki šių dienų. Tačiau jis pats pasimirė gana jaunas nuo vidurių šiltinės, pasak mano motinos, jis jau buvo pradėjęs taisytis, kai iš godumo sušveitė visą dubenį keptų ryžių su vištos kiaušiniais ir liga staiga paūmėjo. Jo domėjimasis tuo, kas modernu, buvo beprasmis, nes jis neturėjo jokio supratimo apie modernius vaistus.

Mano močiutė iš motinos pusės mirė po mano motinos, palyginti su jos anksti išėjusiais vaikais, ją galima būtų laikyti ilgaamže, pragyvenusia savo dukrą ir abu sūnus. Ji mirė senelių namuose. Nebūdamas Miao-Ču karalystės palikuonis ir nepabijojęs vidurvasario karščio, aš tikrai sumokėjau savąją duoklę senajai Ču karalių sostinei, ir nebėra jokios priežasties, kodėl neturėčiau surasti vietos, kur ilsisi mano močiutė, nusivedusi mane į Dangiškųjų Rūmų Šventyklos mugę pirkti vilkelio? Apie jos mirtį man pranešė mano teta, tėvo sesuo. Tiesa, ji taip pat nenugyveno viso amželio ir irgi jau yra mirusi. Kaip čia taip nutiko, kad visi mano giminaičiai yra mirę? Nesuprantu, ar tai aš jau pasenau, ar šis pasaulis toks senas?

Kai dabar apie tai galvoju, man atrodo, kad mano močiutė tikrai buvo tarsi iš kito pasaulio. Ji tikėjo dvasiomis bei demonais ir baisiausiai bijojo pakliūti į pragarą, todėl visą gyvenimą kaupė gerus darbus, tikėdamasi kitame pasaulyje būti už tai atlyginta. Ji anksti tapo našle, mano senelis mirdamas paliko šiek tiek turto, nuo tada aplink ją nuolat tarsi musės sukiodavosi būreliai „dvasių mediumų“. Jie susimokė prieš ją ir sukurstė atsisakyti savo turto, nes tik taip išsipildysią jos norai, liepė jai naktį išbarstyti sidabrinius juanius į šulinį. Iš tikrųjų į šulinį jie įmetė metalinį sietą ir sidabras, kurį ji sumetė į šulinio dugną, atsidūrė jų piniginėse, prisigėrę jie prasitarė, ką iškrėtę, ir tai virto anekdotu. Galiausiai ji išpardavė visus namus ir pasiliko tik skrynią nuomos sutarčių, pagal kurias kadaise nuomodavo žmonėms laukus, iš jų abi su dukra ir gyveno. Vėliau, išgirdusi apie žemės reformą, mano motina prisiminė sutartis ir liepė močiutei tuoj pat surasti tą skrynią. Jos viduje rado ryšulėlį, suvyniotą į susiraukšlėjusį geltoną popierių ir įsuktą į medvilnės popierių, skirtą kamšyti langams, persigandusios, nieko nelaukdamos stvėrė ryšulėlį ir, įmetusios į krosnį, sudegino.

Mano močiutė buvo bjauraus būdo, jai kalbantis su žmonėmis vis atrodydavo, kad ji ginčijasi, su mano motina ji taip pat nesutarė, išvykdama į senelių prieglaudą, pasakė lauksianti, kol jos anūkas, tai yra aš, užaugs ir išsimokslins geriausioje šalies mokykloje, ir atvažiuos su automobiliu jos išsivežti, ir pasirūpins ja senatvėje. Tačiau vargu ar ji sužinojo, kad tas jos anūkas ne tik kad netapo tarnautoju, nesugebėjo gauti tarnybos sostinėje, bet netgi galiausiai buvo išsiųstas dirbti į kaimą perauklėjimo tikslais. Tais laikais kažkuriuose senelių namuose ji ir pasimirė. Tais visuotinio sąmyšio septyniasdešimtaisiais nieks nežinojo, ar ji gyva, ar mirusi, mano jaunesnysis brolis apsimetė turįs pažįstamų tarp revoliucionierių ir sugebėdavo važinėtis traukiniais nemokamai, todėl buvo specialiai nuvykęs jos ieškoti. Apklausė keletą senelių namų, tačiau tokio žmogaus ten nebuvo. Tada jo pasiteiravo: „ar ji turėtų būti garbingų senolių namuose, ar vienišų senelių prieglaudoje?“ Mano brolis perklausė: „o koks skirtumas tarp garbingų senelių namų ir vienišų senelių prieglaudų?“ Jie atrėžė jam labai piktai: „garbingų senolių namuose gyvena tie senoliai, kurie neturi klasinių problemų ir kurių istorija visiškai švari, o tie, kurių istorija kelia problemų arba nėra visai aišku, kur juos paskirti — keliauja į vienišų senelių prieglaudą.“ Tada jis paskambino į vienišų senelių prieglaudą. Balsas telefono ragelyje dar rūsčiau paklausė: „koks tavo ryšys su ja? kodėl apie ją teiraujiesi?“ Tuo laiku jis buvo tik baigęs mokyklą ir dar negaudavo atlyginimo, už kurį galėtų prasimaitinti, todėl išsigando, kad jo leidimas gyventi mieste bus anuliuotas, ir skubiai padėjo ragelį. Praėjo keleri metai, mokyklos ėmė vykdyti karinį instruktažą, fabrikai ir akademinės institucijos perėjo kariuomenės žinion, tie, kurie negerbė įstatymų, dabar juos jau gerbė, o ką tik iš perauklėjamojo darbo ūkio grįžusi ir mieste įsidarbinusi mano teta iš tėčio pusės laiške pranešė girdėjusi, jog mano močiutė jau dveji metai kaip mirusi.

Pagaliau išsiaiškinu, kad už dešimties kilometrų šiose apylinkėse taip vadinamame Persikų Žiedų Kaime kaip tik yra vienišų senelių prieglauda. Saulei svilinant tiesiai virš galvos, maždaug po valandos mynimo dviračiu pastebiu ligoninę su iškaba „Senelių namai“, namas visai šalia medienos apdirbimo fabriko, o aplink nematyti nė vieno persikų medžio. Kieme stovi keletas paprastos konstrukcijos dviaukščių pastatų, tačiau nematyti nė vieno senuko. Tikriausiai jie jautresni karščiui, todėl visi išsislapstė po kambarius, kur šiek tiek vėsiau.

Randu praviras kabineto duris, darbuotojas vienais marškinėliais sėdi nendrinėje kėdėje, sukryžiavęs ir pasidėjęs ant stalo kojas, įdėmiai skaito naujienas. Pasiteirauju, ar čia yra vienišų senelių prieglauda? Jis padeda laikraštį ir paklausia:

— Laikai pasikeitė, dabar nebėra prieglaudų vienišiems seneliams, visos prieglaudos vadinamos tiesiog senelių namais.

Nebeklausiu, ar dar esama garbingų senolių namų, tiesiog pasiteirauju, ar toks ir toks žmogus, kuris jau miręs, yra čia gyvenęs. Jį lengva įkalbėti, net nepaprašęs mano tapatybės pažymėjimo, paima registracijos knygą, atsiverčia pagal metus, sustoja ir dar sykį perklausia manęs velionės vardo.

— Moteris? — paklausia jis.

— Taip, — patvirtinu.

Jis pastumia arčiau registracijos knygą, kad aš galėčiau pats pasižiūrėti. Tai aiškiai mano močiutės vardas ir pavardė, amžius irgi daugmaž atitinka.

— Jau dešimt metų kaip mirusi, — su užuojauta atsidūsta.

— Taip, — pritariu, — ar jūs tada dirbote?

Jis linkteli galva. Pasiteirauju, ar pamena kaip velionė atrodžiusi?

— Leiskite pagalvoti, — jis atlošia galvą ir atsiremia į krėslo atlošą, — ar ji buvo nedidukė, liesa senutė?

Linkteliu galvą. Bet čia pat prisimenu namuose kabėjusią seną fotografiją, kurioje nufotografuota apkūni ponia. Fotografuota prieš keliasdešimt metų, jai prie šono — aš, žaidžiantis su vilkeliu, tikriausiai vėliau jos niekas nebenufotografavo. Per keliasdešimt metų žmonės gali visiškai pasikeisti, nepaisant to, kad jų kaulų struktūra lieka nepakitusi. Mano motina nebuvo aukšta, tad ir ji tikriausiai buvo nedidelio ūgio.

— Ar kalbėdama ji visada šaukdavo?

Jos amžiaus sulaukusi moteris reta kuri kalbėdama nešaukia, tačiau svarbiausia, kad vardas sutampa.

— Ar ji kada minėjo turinti du anūkus? — klausiu.

— Ar jūs jos anūkas?

— Taip.

Jis linkteli ir sako:

— Man regis, tikrai minėjo turinti anūkų.

— Ar sakydavo, kad jie vieną diena atvažiuos ir ją išsiveš?

— Sakydavo, sakydavo.

— Aš negalėjau, nes buvau tuo metu išsiųstas į kaimą.

— Buvo Kultūrinė Revoliucija, — už mane paaiškina jis. — Ji mirė sava mirtimi, — priduria.

Nepaklausiu, kaip mirė tie, kurie mirė ne sava mirtimi, tiesiog pasiteirauju, kur ji palaidota.

— Ji buvo kremuota. Mes čia visus kremuojame. Ne tik vieniši senukai, bet net ir mes po mirties būsime kremuoti.

— Miestuose sausakimša gyvų žmonių, mirusiems nebėra vietos, — padedu jam pabaigti sakinį. Dar paklausiu, — kur jos pelenai?

— Kartu su visų kitų. Žmonės čia seni, neturintys artimųjų, todėl ir pelenus jų supilame kartu.

— Ar čia yra bendros kapinės?

— E... — jis susimąsto, kaip čia geriau man atsakius.

Kaltinti reikėtų mane, sūniško nuolankumo principų nesilaikantį anūką, o ne jį, jam galiu tik padėkoti.

Išėjęs iš senelių namų, sėdu ant dviračio, galvodamas, kad net jei tas bendras kapas ir būtų, ateityje vis tiek neturėtų jokios archeologinės reikšmės. Tačiau aš pagaliau aplankiau savo mirusią močiutę iš motinos pusės, kuri kadaise nupirko man vilkelį.

54

Tu nuolat ieškai savosios vaikystės, tai jau tapo liguistu apsėdimu. Tau būtina surasti kiekvieną vaikystės vietą, kiekvieną atminties kiemą ir skersgatvį.

Tu prisimeni, kaip kartą gyvenai viršutiniame apleisto namo aukšte, apačioje buvo vieni griuvėsiai, nežinia, ar čia būta bombos sprogimo, ar gaisro, tačiau po to namas nebebuvo atstatytas. Tarp griuvėsių ir išgriuvusių sienų žėlė daugybė šėryčių103, atkėlęs sudužusią plytą ar suskilusią čerpę, visada galėdavai rasti svirplių. Buvo ypatingai protingų svirplių rūšis, vadinama Juodaisiais šilkakremiais, spaustuvinio tušo juodumo lengvutėliai sparneliai virpėdami skleisdavo keistą garsą. Dar buvo vadinamieji Geltonieji vikšrai, jie buvo dideli, dideliais dantimis ir gerai kaudavosi, vaikystės metais ant tos griuvėsių krūvos išgyvenai nuostabių akimirkų.

Tu taip pat prisimeni, kaip gyvenai labai giliame vidiniame kieme su didžiuliais juodais dvivėriais vartais, metalinius vartų žiedus pasiekdavai tik pasistiebęs ant pirštų galiukų. Pravėrus didžiulius sunkius vartus, tekdavo apeiti aplink vadinamąją šešėlinę sienelę, toji sienelė iš abiejų šonų turėjo po vienaragio galvą, iškirstą iš akmens ir visad blizgančią, nes maži vaikai, kaskart įeidami ir išeidami, būtinai turėdavo pačiupinėti. Už šešėlinės sienelės buvo drėgnas galinis kiemelis, pilnas priaugęs samanų, kadangi ten nuolat būdavo pilamas vanduo, neatsargiai bėgdamas, galėdavai paslysti ir pargriūti. Tuo metu tu laikei porelę baltakailių, raudonakių triušių. Vieną metaliniame narve sudraskė geltonoji žebenkštis. Kitas tiesiog kažkur dingo, ir tik po kelių dienų nuėjęs pažaisti į galinį kiemelį, radai jį prigėrusį šlapimo kubile, visas kailiukas buvo išmirkęs purve. Paėjęs į šoną dar ilgai žiūrėjai, bet po to, kiek save pameni, į galinį kiemelį kojos niekada nebekeldavai.

Taip pat prisimeni, kaip gyvenai kieme su apvaliais vartais, jame augo aukso geltonumo chrizantemos ir purpurinio raudonumo gaidžio skiauterėlės104, kas čia žino, gal būtent dėl tų žiedų tame kieme nuolat būdavo ypatingai šviesu ir saulėta. Kiemo gale buvo nedideli varteliai, juos pravėrus, akmeniniai laipteliai leidosi tiesiai į ežerą. Rudens vidurio šventės metu, naktį, suaugusieji atsidarydavo tuos vartelius, nukraudavo stalą mėnulio pyragėliais, moliūgų sėklomis, sėdėdavo, valgydavo, gerdavo arbatą ir grožėdavosi mėnulio atspindžiu ežero paviršiuje. Gilus ir ramus ežeras būdavo visiškai tuščias, virš jo kybodavo skaisti pilnatis, o jame virpėdavo ištįsęs jo atspindys. Kartą nakčia tu nuėjai ten vienas ir atstūmei vartelių sklendę — tykūs, juodi ežero vandenys tave labai išgąsdino, jo grožis buvo per daug gilus, mažam vaikui nepakeliamas, todėl iškart sprukai atgal. Vėliau sutemus eidamas pro šalį niekada nebedrįsdavai tos sklendės net paliesti.

Dar prisimeni, kaip gyvenai name su sodu, bet iš atminties iškyla tik tavo didelio kambario pirmame aukšte plytelių grindys, ant kurių galėdavai žaisti stiklo karoliukais, nes motina neleisdavo tau žaisti sode. Tuo metu tu sirgai, beveik visą laiką praleisdavai gulėdamas lovoje, daugiausia ką galėdavai veikti — tai savo kambaryje žaisti su dėžute, pilna įvairiausių stiklinių rutuliukų. Kai motinos nebūdavo, tu atsistodavai ant lovos, įsitverdavai į lango rėmą ir žiūrėdavai į garlaivių prieplaukoje plevėsuojančias visų vaivorykštės spalvų signalines vėliavėles, virš Jangdzės nuolat pūsdavo stiprūs vėjai.

Tu sugrįžti aplankyti šitų senų vietų, bet nieko neberandi. Nebėra tos griuvėsių krūvos, nebėra to dviaukščio namelio, nebėra tų didingų juodų vartų su kabančiais metaliniais žiedais, už vartelių nėra tylaus skersgatvio palei namą, ką jau kalbėti apie galinį kiemą už šešėlinės sienelės. Tikriausiai ta vieta, tas kiemas jau virto asfaltuotu keliu, pilnu krovininių sunkvežimių, mygiančių garso signalus, keliančių nuo žemės dulkes ir popierines ledo pakuotes, tarpmiestinių autobusų su išdužusiais langais, ant stogo vežančių lagaminus, didelius ryšulius ir mažus ryšulėlius, pilnus iš čia į kitur, ir iš kitur į čia gabenamų parduoti vietinių produktų, gatavų drabužių ir kitokių prekių, viską aplink nuklojant pro langus spjaudomomis arbūzų sėklomis ir cukranendrių žievėmis. Nebėra samanų, nebėra apvalių vartų, nebėra aukso geltonumo chrizantemų, nė purpurinio raudonumo gaidžio skiauterėlių, nebėra ežero paviršiuje ištįsusio mėnulio atspindžio, nebėra taip bauginusios tykios gelmės ir vienatvės, vietoj to — vienodi, standartiniai, paprastos konstrukcijos raudonų plytų namai, kurių koridoriai užgriozdyti ekonomiškomis krosnelėmis prie kiekvienos šeimos durų — po vieną, tarsi sargybinį. Jangdzės krantinėje daugiau nebegirdėti vėjyje besiplakančių signalinių vėliavėlių, vien tik sandėliai, sandėliai, sandėliai, krautuvėlės, sandėliai, krautuvėlės, cementas storuose popieriniuose maišuose, cheminės trąšos plonuose plastikiniuose maišuose ir triukšmingas rėkavimas ar riaumojantis dainavimas, atsklindantis iš garsiakalbių.

Taip ir klaidžioji be vietos, iš miesto į miestą, iš apylinkės centro į rajono centrą, tada į provincijos centrą, tada iš kito provincijos centro į kitą rajono centrą, tada į kitą ir dar kitą apylinkės centrą, vėliau pravažiuoji pro tokį ir tokį rajono centrą, tada grįžti į tokį ir tokį provincijos centrą. Kartais, visai be priežasties, kokiame siaurame skersgatvyje, kurį miesto planuotojai pražiūrėjo arba nesuko sau dėl jo galvos, arba net neketino nieko daryti, arba negalėjo nieko padaryti, net jei ir ketino, tu staiga pamatai atlapotus seno namo vartus ir sustoji, žvelgdamas į kieme ant bambukinių karčių išdžiaustytus skalbinius, tarsi tereiktų žengti dar vieną žingsnį, ir galėtum grįžti atgal į savo vaikystę, o išblukę prisiminimai vėl atgytų.

Įžengęs vidun, supranti, kad kur beeitum, visur įmanoma aptikti tavo vaikystės pėdsakų: plūdenų prižėlę tvenkiniai, mažų miestukų alkoholio krautuvėlės, žemyn į gatvę besidairantys mansardų langai, akmeniniai arkiniai tiltukai, po tiltukais praneriančios dengtos valtys, nuo namų link upės vedantys akmeniniai laipteliai, seni, nebenaudojami, išdžiūvę šuliniai — visa tai susiję su tavo vaikystės prisiminimais ir sužadina neįveikiamą liūdesį, ir jau nebesvarbu, ar tu, būdamas vaikas, iš tikrųjų esi buvęs tose vietose. Pavyzdžiui, nedideliame miestelyje prie jūros tie seni namai pajuodusiom čerpėm ir kvadratiniai staliukai prie kiekvienų durų, kur geriama atvėsinta arbata, sukelia tau nostalgiją. Arba, pavyzdžiui, Tang dinastijoje gyvenusio Lu Guimengo kapas, kuriame greičiausiai telikę tik jo drabužiai ir kepurė, kažkokios senos tau negirdėtu pavadinimu mokyklos galiniame kieme visas apaugęs vynuogienojais ir laukinių kanapių lapais, šalia — dirbamas laukas ir keli medžiai, besileidžianti vidurdienio saulė — visa tai užkrečia tave nenusakoma melancholija. Anksčiau net sapne nesapnuota, apleista, tuščia budistinė pagoda apylinkėse, mediniai miao kaimelio namai ant polių pusiaukelėje į kalno viršūnę — visa tai mėgina tau kažką pasakyti. Nenusikratai įtarimo, kad esi gyvenęs praeitą gyvenimą, iš kurio kai kuriuos prisiminimus atsinešei į šį gyvenimą, arba galbūt tai yra namai, į kuriuos sugrįši ateinančiame gyvenime? Ar gali būti, kad prisiminimai — tarsi vynas, kuris po fermentacijos proceso virsta aromatingu skysčiu ir vis tave svaigina?

Kas iš tikrųjų yra vaikystės prisiminimai? Kaip juos patikrinti? Tiesiog saugok juos savo širdy, kam gi juos tikrinti?

Staiga tau pasidaro aišku, kad ta vaikystė, kurios tu ieškai, neprivalo turėti konkrečios vietos. Juk argi ne taip pat yra ir su vadinamąja gimtine? Todėl visai nekeista, kad melsvi dūmai, virstantys iš mažo miestelio čerpiniais stogais kaminų, dumplės, dūsaujančios palei krosnį, tie mažyčiai ryžių gelsvumo vos vos permatomi vabzdžiai trumpom užpakalinėm ir ilgom priekinėm kojelėm, kalniečių namuose žemėje iškasti ugniakurai ir ant sienų kabantys moliu užklijuoti mediniai kubilai-aviliai — visa tai kelia nostalgiją ir pavirsta tavo susapnuota gimtine.

Ir nesvarbu, kad tu gimei mieste, užaugai mieste ir didžiąją gyvenimo metų dalį praleidai mieste, tau vis tiek galvoj netelpa, kaip milžiniškas metropolis galėtų būti tavo širdies gimtine. Galbūt dėl to, kad jis toks milžiniškas, jame įmanoma susirasti tik konkrečią vietą, konkretų kampą, konkretų kambarį, konkrečią akimirką, konkrečius prisiminimus, kurie priklausytų tik tau vienam, ir tik tuose prisiminimuose tu dar galėtum išlikti savimi, nesužalotu, nesuluošintu. Galiausiai šitoje neaprėpiamoje žmonijos jūroje tu tik šaukštelis žydro jūros vandens, menkas ir trapus.

Turėtum žinoti, kad šiame pasaulyje daug neįgysi, tad neturėtum būti toks godus, nes tai, ką vis dėlto galų gale įgijai, tėra blankūs, neapčiuopiami, panašūs į sapnus prisiminimai, kurių neįmanoma išreikšti. Tą akimirką, kai vis tik mėgini juos aprašyti, jie tampa tik sakiniais, nuosėdomis, išbyrėjusiomis pro kalbos struktūros rėtį.

55

Įvažiuoju į ryškiai apšviestą bruzdantį miestą: gatvės pilnutėlės pėsčiųjų, mašinų srovė nesiliauja tekėjusi, persijunginėjant šviesoforo signalams nesuskaičiuojama daugybė dviračių plūsteli, tarsi vanduo pakėlus šliuzo vartus, marškinėliai, neoninės lempos ir plakatai su dailių moterų atvaizdais.

Iš pradžių ketinau susirasti padorų viešbutį netoli traukinių stoties, išsimaudyti po karštu dušu, pavalgyti normalaus maisto, palepinti save, be to, labai gerai išsimiegoti ir nusikratyti nuovargio, susikaupusio per dešimt pastarųjų dienų. Eidamas viena gatve po kitos, galutinai įsitikinu, kad visi vienviečiai kambariai užimti, regis, žmonės pradėjo daugiau uždirbti. Kadangi apsisprendžiu šiąnakt daug neišlaidauti, o miegoti bendrame prakaitu pradvisusiame kambaryje arba koridoriuje ant sulankstomos lovelės, kurią tektų apleisti iš pat ankstaus ryto, miegoti neketinau, man neliko nieko kita, kaip tik laukti viešbučio vestibiulyje, kol koks nors turistas, pasigavęs naktinį traukinį, atlaisvins kambarį. Laukimas baisiai varginantis dalykas, ir aš staiga prisimenu turįs seno, gero draugo iš Pekino bičiulio, kuris gyvena šiame mieste, telefono numerį, jis sakė būtinai jį susirasti, jei kada važiuočiau pro šalį.

Nusprendžiu, kad nieko bloga nenutiks, todėl surenku numerį, balsas ragelyje neatrodo per daug mandagus, liepia palaukti, o telefono ragelyje pradeda ūžti. Man niekada nepatiko skambinti telefonu, visų pirma aš pats neturiu savo asmeninio telefono, visų antra — žinau, kad tam tikrus postus užimantys žmonės, kuriems leidžiama turėti telefoną, dažnai šitaip elgiasi su nepažįstamais skambintojais: kai kitoje laido pusėje nebetenkama kantrybės, jie pasako, kad žmogaus nėra, arba tiesiog padeda ragelį. Vos keli mano draugai turi asmeninius telefonus, taigi šitas draugo bičiulis garantuotai dirba valstybės tarnautoju. Nesu nusistatęs prieš visus valstybės tarnautojus iš anksto, nesu visai kritiškas esamos situacijos visuomenėje atžvilgiu, tiesiog toks daiktas, kaip telefonas, mano nuomone, trukdo tikram žmogiškam santykiui, todėl nesinaudoju juo, išskyrus kritinius atvejus. Ragelyje vis dar ūžia, jeigu dabar padėčiau — vis tiek turėčiau toliau laukti šito viešbučio vestibiulyje, todėl klausausi toliau, šiaip ar taip, tai irgi būdas laikui prastumti.

Ragelyje netikėtai pasigirsta nelabai draugiškas balsas, perklausia mano vardo bei pavardės ir šūkteli iš netikėtumo. Paklausia, kur aš šiuo metu esu? Tuojau pat atvažiuojąs manęs paimti! Kaip matyti, jis tikrai geras mano seno draugo draugas, jeigu yra toks draugiškas man, nors iki šiol net nebuvome pažįstami. Galutinai atsisakau minties apsistoti viešbutyje, pasiteirauju, į kokį autobusą sėsti, užsimetu ant peties kuprinę ir išeinu.

Belsdamas į jo duris, truputį sudvejoju. Duris atidaręs namo šeimininkas iškart išvaduoja mane nuo mantos ir, net nepaspaudęs rankos ar kaip kitaip dirbtinai neparodęs mandagumo, apkabina mane per pečius ir įsiveda.

Butas tikrai jaukus, koridorius veda į du skoningai pintomis kėdėmis, stiklo kubais — arbatos staliukais apstatytus kambarius ir antikvariniais meno kūriniais bei užsienietiškais papuošimais dekoruotą kabinetą, ant kurio sienų prikabinėta ištapytų porcelianinių lėkščių, o tamsiai rudos lakuotos grindys taip nupoliruotos, kad nebežinau, kur pastatyti koją. Pirmiausia pastebiu savo siaubingai purvinus batus, o po to veidrodyje pamatau susivėlusį plaukų kaltūną ir apdulkėjusį veidą, jau gerus kelis mėnesius nesikirpau, net pačiam sunku save pažinti.

— Grįžau iš kalnų, tai atrodau kaip laukinis, — sakau, susigėdęs dėl savo nereprezentatyvios išvaizdos.

— Jeigu ne ši proga, turbūt būtume tavęs visai neprisikvietę, — sako šeimininkas.

Jo žmona paspaudžia man ranką ir puola ruošti arbatos. Jo dukrytė, kuriai dar nėra dešimties, glaustydamasi apie duris, pasisveikina su manimi, kaip su dėde, ir nužiūrinėja mane, nedrąsiai šypsodamasi.

Šeimininkas sako nuo savo draugo iš Pekino gavęs laišką, todėl jau žinojo, kad aš kažkur aplink klajoju ir jau kuris laikas manęs laukė. Po to pradeda pasakoti daugybę politinio ir literatūrinio gyvenimo naujienų: kas toks iškilo, kas toks nebeteko įtakos, kas kokią kalbą paviešino, kas kokią teoriją savaip perinterpretavo. Jis net ištraukia straipsnį, kuriame vėl minimas mano vardas ir kurio pagrindinė mintis — jei šio autoriaus darbai visgi ir yra ydingi, autoriaus vis dėlto gal nereikėtų mirtinai uždaužyti lazdomis. Sakau, kad manęs tokie dalykai jau nebe jaudina, aš noriu tiesiog gyventi, ir, pavyzdžiui, šią akimirką labiausiai už viską norėčiau išsimaudyti karštoje vonioje. Jo žmona nusijuokia ir sako tuoj pat užkalsianti vandens.

Nusiprausus šeimininkas nuveda mane į dukters kambarį, kuris tuo pačiu yra ir jo studija, ir sako, kad jei esu pavargęs, galiu prigulti, kol pakvies valgyti. Virtuvėje girdėti kepamo maisto čirškėjimas, matyt, žmona kažką gamina.

Guliu ant mažos, švarios jo dukters lovos, galvą padedu ant pagalvės su gėlėtu katinuku ir galvoju, kad gerai, jog vis dėlto paskambinau ir kad telefonas vis tik daiktas neblogas. Pasiteirauju, ar jis kartais ne valstybės tarnautojas, priklausantis telefonus turinčiųjų sluoksniui? Jis atsako, kad apačioje, kontoroje, yra bendro naudojimo telefonas ir budi žmogus, kuris visiems praneša, kai kas nors skambina. Jis turi keletą jaunesnių draugų, kurie ypatingai norėtų tave pamatyti, tokiomis karštomis vasaros naktimis žmonės gulasi labai vėlai, kai kurie iš jų gyvena gretimame aukšte, kai kuriems jis galėtų paskambinti ir pasikviesti, jeigu tik tu norėtum. Daug negalvodamas, sutinku ir netrukus išgirstu, kaip jis atidaro duris, kaip lipa laiptais, girdžiu, kaip kalbasi pro uždarytas duris, diskutuoja apie tavo kūrybą, tave persekiojančius sunkumus, tarsi tu būtum kovos su socialine nelygybe čempionas, tu sakai, kad su niekuo nekovoji, tu sakai, kad absurdas netaikomas tik tiems valstybės tarnyboje — pasaulis ir žmonija kuo toliau, tuo darosi keistesni, tu nebegalvojai, kad dar esama tokių draugų, kuriems tu taip rūpėtum, ir imi galvoti, kad gyventi vis tik verta, tada jie pradeda diskutuoti apie tai, kad rytoj pasikvies moterų, ir galėsit visi kartu nueiti į šokius, kodėl ne? sakai, moterys pasirodo beesanti grupelė neužsičiaupiančių jaunučių aktorių ar neseniai mokslus baigusių studenčių, jų pakurstyti visi išsirengiate į pušyną rinkti grybų, tai, žinoma, puiki mintis, tik ar nebijot prisivalgę apsinuodyti? tu ragauji pirmas, po to valgo visi likusieji, kas prašė tavęs būti didvyriu? didvyriai visada aukojasi dėl moterų! jos tau to neatleistų, tu sakai, kad geriausia mirti būtent dėl moterų, jos sako, kad nėra tokios žiaurios, jos ne tokios, kaip imperatorė U Zetian ar Dziang Čing, ir ne tokios kaip imperatorė našlė Cisi, joms nė motais, ar šitos senos gundytojos gyvos, ar mirę, jos nori tave pasilikti sau, todėl dėl jų geriau grybus būtų išvirti, tai sakydamos jos atneša katiliuką, šiek tiek kruopų, tu atsiguli ant žemės ir mėgini įpūsti ugnį išdžiūvusiuose pušų spygliuose ir lapuose, dūmai iki raudonumo išgraužia akis ir ugnies liežuviai šokteli viršun, visi šūkteli iš džiaugsmo, pradeda šokti aplink laužą, kažkas ištraukia gitarą, tu persiverti ant žolės kūlvirsčia, visi ima ploti ir šaukti bravo, jaunas vaikinukas atsistoja ant galvos, tada viena iš merginų, atlikusi salto mortale ore, sakosi galinti sušokti bet kokį šokį, kokio tik norėtumėte ir kokį žmogus apskritai gali sušokti, o juk jūs norėtumėte pamatyt kažką unikalaus, tačiau ji dėvi sijoną, bet juk žmonės žiūrės ne į jos sijoną, tai kokia problema? jeigu žmonės žiūrėtų į ją be sijono, jie turėtų galimybę pamatyti nevaržomus judesius, vaikinai nebeketina jos paleisti, kažkas prasitaria, kad ji yra laimėjusi aukso medalį! merginos irgi paerzina skatindamos, ir ji apsiverčia kelis kartus ore iš eilės, kol pritrūksta oro, tada tu sakai, kad kalnuose pramokai šamanistinių praktikų, gali priversti gyvą žmogų numirti, o numirėlį prisikelti, visi šaukia, kad tu apsimetinėji, kuris iš nepatikėjusių norėtų pamėginti? visi rodo į ją, mergina guli užmerktomis akimis ir apsimeta mirusia, tu nusiskini gluosnio šaką, imi mojuoti ja, išverti akių baltymus, imi kažką nerišlaus dainuoti ir šokti aplink ją, vis mojuodamas gluosnio šaka ir į visas keturias puses baidydamas demonus, visi vaikinai suklumpa aplink ją ratu ir sudeda maldai delnus, moterys, didžiai pavydėdamos, ima šaukti, greičiau atmerk akis, pažiūrėk, kiek daug žmonių tave įkalbinėja! tu garsiai suklyki, išsirengi iki pusės, iškiši liežuvį, imi šūkauti ir šokinėti, likusieji irgi ima siausti aplink ją, iškelia ją aukštyn, aukoja ją dievams! aukoja, atiduodami ją upės dievui į žmonas! ji ima klykti, pasigailėkite! pasigailėkite manęs! ji sako šoksianti, šoksianti, kiek tik galėsianti, tik nemeskite jos į upę, vaikinai paskelbia nuosprendį, ji turi būti suplėšyta, jie nesvyruodami laiko iškėlę jos rankas, sadistai! sadistai! — merginos pradeda protestuoti, ir tada viskas baigiasi, visi griūna ant žolės ir raitosi, plyšdami iš juoko, kol paskausta pilvus, gerai jau gerai, papasakok mums, papasakoti ką? papasakok, ką keliaudamas matei ir girdėjai, tu sakai, kad keliavai, ieškodamas laukinio žmogaus, oho, tai ar pamatei jį? sakai, kad pamatei pandą, panda — nieko keista, pilni zoologijos sodai, sakai, kad tavo sutikta panda atėjo į palapinę, ieškodama maisto, ir įkišo galvą į tavo miegmaišį, meluoji, meluoji! tu sakai, kad norėtum nukeliauti į Šennongdzia, kalbama, kad ten esama laukinių žmonių, tu taip pat ketini pasigauti vieną iš jų, parsivežti ir išmokyti žmonių kalbos, nelaikyk mūsų vaikais, sakai, kad pats mėginai būti vaiku ir tau nepavyko, dar mėginai sugrįžti į vaikystę, keliaudamas visur ieškojai vaikystės pėdsakų, jos visos irgi pritaria, kad vaikystė gerai, visiems ji — gražiausias prisiminimas, tik ne man, pasigirsta balsas, mano vaikystė buvo visai neįdomi, aš noriu gyventi tik čia ir dabar, štai šitaip žvelgdama į žvaigždes virš galvos, papasakok apie savo kūrybą, sako kitas moteriškas balsas, viskas, kas parašyta, jau išleista, o kas neišleista, tas ir nebuvo parašyta, tu visai nerimtas, sakai, kad esi per daug rimtas ir norėtum bent trumpam pabūti nerimtas, ak, koks vargšelis, užjaučia kitas balselis! lalalalala, paklausykit, aš noriu dainuoti! tu pasipūtėlis, o tu plepys, o jūs imkit ir susikaukit, pažiūrėsim, kuris iš jūsų gražesnis, nenoriu, kad tu būtum teisėjas, sakai, kad visi žmonės kaip tik nori teisti tave, o kas liepė tau būti žymiam? tu prisipažįsti, kad šiek tiek troškai būti žymus, tačiau nemanei, kad tai prišauks tiek daug sunkumų, visi ima juoktis, kažkas pasiūlo, einam į kitą upės pusę? visi susikimba už rankų ir lenda į urvą kalne, staiga vedlys baisiausiai surinka, atsitrenkė galva į sieną, tai visus baisiausiai prajuokina, urvas juodas kaip smala, bijodami prasiskelti galvas, visi lenkiasi žemyn ir atsitrenkia į priešais einančiojo užpakalį, šitas urvas puikiai tinka bučiuotis! nieko nesimato! gali bučiuoti ką tik nori, tai visai ne linksma, geriau eikim maudytis, visi drauge sušokate į nedidelę upę, atsargiai, neleiskite jam nieko blogo daryti! o kas čia ką blogo daro? kas daro — tas žino! gal geriau visi kartu padainuokim kokią dainą? padainuokim „Palmes“, tik ne „Palmes“, kiekgi galima vis tą patį, geriau padainuokim „Drakono pasiuntinį“! kas kam siųs? tu patriotas, tu mane erzini, tai tu mane erzini, ar jūs nebaigsit vieną kartą ginčytis? tėvai ir bendražygiai — aš skęstu! kas gi čia toks niekšas? anapusybės upės gelmėse grybus renka — kas? kas? ten nieko nėra, ten nieko neprisirinksi, nebent liūdesio, geriau suloškim bridžą! ne, tam reikia daug mąstyti, geriau suloškim kortomis vėžlį, kas ištraukė... aš ištraukiau karalių! turi laimingą ranką, tie, kurie negalvoja apie sėkmę, tiems visada sekasi, tai likimas, ei, ar jūs tikite likimu? likimas tyčia erzina žmones, kad jį demonai, tą likimą! neminėk demonų, kai naktį kalba apie demonus, man darosi baisu, tu braidai po anapusybės upės gelmes, ar nesi buvęs Fengduo, demonų mieste? kaži ar tame demonų mieste smagu? šiandien ant demonų miesto vartų kabo dvieilis, raginantis atsisakyti visų prietarų: tai, kuo tiki — tas yra, — tai, kuo netiki — nėra, — kas čia per dvieilis? eilutės būtinai turi būti absoliučiai lygiagrečios — tik tada bus dvieilis? o jeigu ne lygiagrečios — tai jau ir ne dvieilis? tau būtinai reikia viską laužyti, ar ir teisybę laužysi? negąsdink žmonių su tokia didžiule skrybėle, argi tu ne ateistas, kuris nieko nebijo? tu sakai, kad bijai, bijai ko? bijai vienatvės, toks didelis vyras, toks herojus! herojus ar ne herojus, bet bijai gražių moterų, o ko būtent gražiose moteryse bijai? bijai pasimesti, visiškai beviltiškas! ei, tautiečiai! kam jūs pasiryžę? ar galėtumėte išgelbėti Motiną Tėvynę? tu galėtum išgelbėti tik save, visiškai nepagydomas individualistas! tu taip išsigąsti, kad tave išmuša šaltas prakaitas, tu nori, tu nori, tu nori grįžti atgal pas juos, bet neberandi nė vieno žmogaus...

56

Ji nori, kad tu paskaitytum iš jos delno. Ji turi švelnias mažas, dailias ir labai moteriškas rankas. Tu ištiesi jos ranką, pasidedi sau ant delno ir sakai, kad jos prigimtis nerūpestinga, kad ji — labai švelni mergina. Ji linkteli pritardama.

Sakai, kad tai labai jausmingas delnas, ji švelniai nusijuokia.

Išoriškai tokia švelni, bet širdies gelmėse liepsnoja ugnimi, geismu. Dėl to ji piktai suraukia antakius.

Jos geismas kyla iš meilės ilgesio ir negalėjimo rasti tinkamo žmogaus, kuriam galėtų atsiduoti kūnu ir siela. Ji per daug atsargi, ir ją sunku patenkinti, taip parašyta jos delne, sakai. Ji suraukia lūpas ir nutaiso grimasą.

Ji mylėjo daugiau negu vieną kartą...

O kiek? Ji nori, kad tu atspėtum.

Tu sakai, kad ji pradėjo dar būdama maža.

Kelių metų? Klausia ji.

Sakai, kad ji labai jausminga, nuo pat mažens jau svajojo ir ilgėjosi meilės, ji ima juoktis.

Perspėji ją, kad gyvenime princų ant baltų žirgų nebūna ir kad ji ne kartą nusivils. Ji išvengia tavo žvilgsnio.

Sakai, kad ji ne kartą buvo apgauta ir ne kartą pati apgavo kitą žmogų... ji prašo, kad tu tęstum.

Sakai, kad jos delno linijos labai susipynusios, kad ji vienu metu susijusi iškart su keliais žmonėmis.

Netiesa, sako ji.

Tu nutrauki jos protestą, sakai, kad ji būdama su vienu jau galvoja apie kitą, kad susiranda naują mylimąjį dar neišsiskyrusi su prieš tai buvusiu.

Tu perdedi, sako ji.

Sakai, kad kartais ji tai daro sąmoningai, kartais nesąmoningai, tu nesakai, kad tai blogai, tu tik sakai, kad tokios jos delno linijos. Ar yra kažkas, apie ką negalima kalbėti? Tu žvelgi jai į akis.

Ji iš pradžių sudvejoja, o tada ryžtingai sako, kad gali sakyti viską.

Sakai, kad jai neskirta būti ištikimai savo meilei. Tu apčiuopi jos rankos kaulus ir sakai, kad skaitai ne tik iš jos delno linijų, bet ir iš kaulų struktūros. Sakai, kad laikydamas šitą švelnią mažą rankelę bet kuris vyras galėtų ją nusivesti.

Tik pamėgink nusivesti! Ji bando ištraukti ranką, bet tu jos nepaleidi.

Jai lemta kentėti, tu kalbi tai, kas yra jos delne.

Kodėl? Klausia ji.

Ji turinti pati savęs to paklausti.

Ji sako, tiesiog visa širdimi norinti mylėti vieną žmogų.

Tu žinai, kad ji to nori, bėda ta, kad ji to negalės padaryti.

Kodėl?

Sakai, kad ji turi to klausti savo delno, delnas juk priklauso jai, ir tu negali už ją atsakyti.

Tu išsisukinėji, sako ji.

Sakai, kad tai ne tu išsisukinėji, tai jos maža rankelė per daug daili, per daug švelni, per daug nepasiduoda perskaitoma.

Ji atsidūsta ir prašo kalbėti toliau.

Sakai, kad jeigu tu kalbėsi toliau, ji nusimins.

Nenusiminsiu.

Sakai, kad ji jau dabar pyksta.

Ji sako visai nepykstanti.

Sakai, kad ji visiškai nežinanti, ką mylėti.

Nesupratau, ji sako nesuprantanti, ką tu pasakei.

Tu nori, kad ji truputį pagalvotų.

Ji sako pagalvojusi, bet vis tiek nesuprantanti.

Na, tu tiesiog sakai, kad ji ir pati nesuprantanti, kas yra tai, ką ji nori mylėti.

Mylėti žmogų, kuris būtų labai ypatingas!

O ką tu vadini labai ypatingu?

Kažką, kas priverstų ją įsimylėti, kuriam ji galėtų atiduoti visą savo širdį, paskui kurį sektų bet kur, kad ir į pasaulio kraštą.

Sakai, kad tai tik trumpalaikė romantiška aistra.

Tada ji norinti aistros!

Jai atvėsus, viskas baigsis.

Ji tvirtina, kad nesibaigs.

Kai viskas nurims, ji visai kitaip galvos.

Ji sako, kad jeigu iš tikrųjų įsimylėtų, tai niekada nebesibaigtų.

Na, vadinasi, ji dar niekada nebuvo įsimylėjusi. Tu įsistebeiliji jai į akis, ji stengiasi išvengti akių kontakto ir sako nežinanti.

Ji nežinanti, ar buvo iš tiesų įsimylėjusi, nes per daug myli save.

Nekalbėk taip baisiai, perspėja ji.

Taip visada nutinka dėl to, kad ji per daug graži ir nuolat galvoja, kokį įspūdį daro kitiems.

Ką dar pasakysi?

Ji pyksta, tu sakai, kad ji to nežino, bet taip nutinka instinktyviai.

Ką tu tuo nori pasakyti? Ji suraukia antakius.

Tu tuo nori pasakyti tai, kad šitas instinktas jos atveju labai ryškus, nes ji ypatingai žavi, todėl šitiek daug žmonių ją myli, ir todėl tai yra jos nelaimė.

Ji purto galvą ir sako, kad tu nepataisomas.

Sakai, kad tai ji norėjo, kad jis pažiūrėtų į jos delnus, ir dar prašė, kad sakytų tiesą.

Bet tu prikalbėjai per daug, žemu balsu prieštarauja ji.

Tiesa negali būti tokia patogi ir gera, kokios tu norėtum, daugiau ar mažiau, bet ji būtinai turi būti skaudi, kitaip kaipgi galėtum susitaikyti su savo likimu? Klausi, ar ji nori klausyti toliau?

Greičiau sakyk, ir baigiam.

Liepi jai ištiesti pirštus, praskiri juos sakydamas, kad turi pažiūrėti, ar tai ji kontroliuoja savo likimą, ar likimas kontroliuoja ją.

Ir kas gi tavo nuomone ką kontroliuoja?

Tu liepi jai stipriai sugniaužti kumštį, sugriebi jos ranką, iškeli aukštyn ir šūkteli visiems pasižiūrėti!

Visi prapliumpa juoktis, ir ji išsilaisvina.

Sakai, kokia nelaimė, tai per tave, ne per ją. Tada ji irgi ima juoktis.

Klausi, ar dar yra norinčių būti perskaitytais? Visos moterys tyli. Tada pasirodo ranka ilgais pirštais ir drovus balsas sako, pažiūrėk į mane.

Atsakai, kad žiūri į delnus, ne į žmones.

Prašau tavęs pažiūrėti į mano likimą, ji pataiso tave.

Tai stipri ranka, sakai jaučiantis tai.

Nekalbėk apie kitką, tik pasakyk, ar aš padarysiu karjerą?

Sakai, kad tu tik gali pasakyti, kad ši ranka rodo esant stiprią asmenybę.

Tu paprastai pasakyk, ar mano karjera bus sėkminga, ar ne?

Tu tik gali pasakyti, kad ši ranka padarys karjerą, bet padaryti karjerą dar nereiškia būti sėkmingu.

Kokia karjera be sėkmės? Atremia ji.

Karjera gali būti tiesiog kažkas, kas palaiko.

Ką tu turi omeny?

Kad ji nesiekia tikslo bet kokia kaina.

Ji atsidūsta, jos pirštai atsipalaiduoja. Ji sutinka, kad tai tiesa.

TU sakai, kad ji stipri, bet jai trūksta tvirto tikslo siekimo, ir ji nenori kontroliuoti kitų.

Štai kaip, ji prikanda lūpą.

Dažnai karjera ir tvirtas tikslo siekimas yra neperskiriami, pavyzdžiui, jeigu sakai, kad vyras tvirtai siekia tikslo, tai tas pats, kaip sakyti, kad jis yra karjeristas, tikslo siekimas yra karjeros pagrindas, siekiantis tikslo neišvengiamai atsiduria aukščiau kitų.

Taip, tiesa, ji nenorinti būti aukščiau kitų.

Tu sakai, kad ji tiesiog nori sau įrodyti, ji nėra graži, bet yra geros širdies. Karjeroje sėkmė neišvengiamai susijusi su rungimusi, o tam ji per daug geros širdies ir nesugebės sumušti oponento, todėl natūraliai jai niekada nepavyks atsidurti aukščiau kitų.

Ji tyliai atsako žinanti tai.

Turėti karjerą, bet nebūtinai sėkmingą, irgi gali būti laimė, sakai.

O ji nesutinka, kad tai galima laikyti laime.

Nesėkminga karjera nėra tas pats, kas nelaimė, pakartoji.

Tai apie kokią laimę tu kalbi?

Apie emocinę laimę.

Ji su palengvėjimu atsidūsta.

Sakai, kad kažkas slapta ją myli, tačiau ji rimtai į tai nežiūri, netgi visai nekreipia dėmesio.

Kas jis?

Tu paleidi jos ranką, sakydamas — gerai gerai apie tai pagalvok.

Ji plačiai atsimerkia ir visi, kurie susikaupę klausėsi, ima kvatotis, iš pradžių ji pasijunta nepatogiai, bet, nuleidusi galvą, irgi ima juoktis.

Tai nuostabi naktis, merginos apsupusios tave ratu, viena po kitos tiesia delnus, prašydamos, kad į juos pažiūrėtum. Tu sakai nesąs likimo pranašautojas, tik šamanas.

Šamanas, kaip baisu, kaip baisu! Merginos ima klykti.

Tik ne man, man šamanai kaip tik patinka, aš juos myliu! Mergina apsiveja tave rankomis ir ištiesia savo putlų delną. Pažiūrėk, ar aš turėsiu pinigų? Stumdama šalin kitų rankas, ji sako, man nesvarbu jokios ten meilės nei karjeros, man tik reikia vyro, turtingo vyro.

Gal tu tiesiog susirask sau kokį senį? Pajuokauja kita mergina.

Kodėl būtinai senį? Perklausia mergina putliomis rankomis.

Juk seniui mirus, visi pinigai atiteks tau. O tada galėsi susirasti sau jauną mylimąjį. Sarkastiškai mesteli ji.

O jeigu nemirs? Argi tai ne tragedija? Nebūk tokia niekinga! Paprieštarauja putliarankė anai merginai.

Ši minkšta, putli ranka yra labai erotiška, sakai.

Visi ima ploti, švilpti ir rėkauti.

Skaityk mano delną! Liepia ji, o jūs visi liaukitės pertraukinėti!

Sakydamas, kad ši ranka labai erotiška, tu kalbi rimtai, tai reiškia, kad ši ranka pritraukia daug gerbėjų, todėl sunku išsirinkti ir sunku perprasti, kas yra gerai.

Turėti daug gerbėjų nėra blogai, bet kaip su pinigais? Sumurma ji.

Visi prunkšteli iš juoko.

Tie, kurie nesiekia pinigų, bet siekia meilės — neturi meilės, o tie, kurie siekia pinigų — neturi pinigų, bet turi daug įsimylėjusių gerbėjų, toks likimas, griežtai konstatuoji.

Visai neblogas likimas! Šūkteli viena iš merginų.

Moteris putliomis rankomis užriečia nosį, jeigu neturėsiu pinigų, kaipgi aš apsirengsiu? Kol rengiuosi gražiai, tol galiu nesijaudinti, kad neliks, kas manęs geidžia?

Gerai pasakyta! Įsiterpia kitos merginos.

O tu tik ir nori, kad visos merginos aplink tave sukinėtųsi, tikras goduolis! Sako mergina tau už nugaros, ar tu mylėsi jas visas?

Bet juk tu taip trokšti tokios nuostabios nakties, sakai, kad myli kiekvieną ranką ir kiekvienos iš tų rankų geidi.

Ne, ne, ne, tu myli tik save patį! Visos ima mojuoti rankomis ir prieštaraudamos šaukti.

57

Į Šennongdzia patenku iš šiaurinės pusės per Fangsianį, kur dar ir šiandien sklando gandai apie Laukinį žmogų. Čingų dinastijos pabaigos „Jun Jangfu analuose“ minima, kad šiame aštuonis šimtus li iš pietų į šiaurę nusidriekusiame miške „visą dieną riaumoja tigrai ir šūkauja laukiniai orangutangai.“ Visai neketinu čia atlikinėti tyrimo apie Laukinį žmogų, tiesiog noriu pažiūrėti, ar tas pirmykštis miškas dar egzistuoja. Nesu ypatingai užsidegęs misionieriška aistra išsaugoti miškus, žinoma, tai svarbu, bet aš tiesiog ilgai ir sunkiai leidausi nuo Jangdzės aukštupyje esančios plynaukštės bei aukštų kalnų, ir būtų tikrai labai apmaudu nepasinaudoti proga ir pusiaukelėje nepamatyti šio kalnų regiono. Tikslo neturėjimas irgi yra tikslas, savęs paties paieškos tampa tam tikru tikslu, kai nebesvarbu, ko ieškoma. Bet juk ir pats gyvenimas iš esmės neturi tikslo, jis yra tiesiog keliavimas tolyn.

Naktį lietus pila kaip iš kibiro, iki ryto apmąžta, bet visai nesiliauja. Abiejose kelio pusėse nieko panašaus į mišką: kalno šlaitas apsirangęs vijokliais ir aktinidijomis, upė ir kalnų upokšnis virtę purvinai geltona srove. Į apylinkės centrą atvykstu vienuoliktą valandą dienos ir iškart patraukiu į miškų ūkio nakvynės namus, tikėdamasis rasti, kas pavežtų gilyn į mišką, bet pataikau tiesiai į trijų lygių kadrinių darbuotojų pasitarimą. Nelabai žinau, kokių trijų lygių, tik suprantu, kad pasitarimas susijęs su mediena.

Vidurdienį kadriniai darbuotojai susėda papietauti, išgirdęs, kad esu rašytojas iš Pekino, atsakingasis skyriaus viršininkas pakviečia mane prisėsti kartu, suorganizuoja man mašiną, kurios vairuotojas prisėda šalia ir ima raginti mane gerti.

— Nėra tokio rašytojo, kuris negertų! — šis skyriaus viršininkas ganėtinai apkūnus ir tiesmukas.

Karšta ryžių degtinė iš didelių molinių dubenėlių maloniai slenka gerkle, visų veidus išmuša raudonis. Negaliu jų nuvilti, todėl geriu, kiek galėdamas. Pavalgius ir tiek išgėrus, mano galva apsvaigsta, o vairuotojas — išvis nebepajėgus vairuoti.

Susirinkusieji toliau tęsia posėdį, vairuotojas nusiveda mane į vieną iš svečių kambarių, kur susirandame lovas ir išmiegame iki pat vakaro.

Vakarienei liko sočiai maisto ir gėrimų, todėl mes vėl prisigeriame. Man belieka pasilikti svečių namuose per naktį. Atėjęs vairuotojas sako, kad kalnų upės nuplovė kai kuriuos kelius, todėl sunku pasakyti, ar rytoj galėsime važiuoti. Puiki proga atsigauti, ir jis tuo labai patenkintas.

Naktį skyriaus viršininkas ateina su manimi pasišnekėti, klausia, kokius patiekalus valgo banketuose sostinėje? Kas patiekiama pirmiausia? Kas patiekiama po to? Jis sako, kad buvusieji Pekino Imperatoriškuose rūmuose pasakoja, jog ruošiant valgį Imperatorei Našlei būdavo nušaunama šimtas ančių, ar tiesa? Ar senoji Pirmininko Mao rezidencija Džongnanhai vis dar atvira lankytojams? Ar esu matęs sulopytas Pirmininko pižamas, kurias rodė per televizorių? Aš irgi pasinaudoju proga paklausinėti jo vietinių istorijų.

Jis pasakoja, kad iki Išsivadavimo čia nebuvo daug žmonių, medžius kirto ir leido į upę, kur juos rišdavo tik viena šeima Nanhe ir viena Douhe, medienos eksportas siekė 150 kubinių metrų per visus metus. Nuo čia iki pat Šennongdzia gyveno vos trys šeimos. Iki pat šešiasdešimtųjų miškas išliko nesuniokotas. Po to nutiesė greitkelį ir viskas pasikeitė, eksportas dabar išaugęs iki 50 000 kubinių metrų medienos kasmet, padidėjus gavybos apimtims, padidėjo ir gyventojų skaičius. Anksčiau kiekvienais metais nugriaudėjus pirmajam pavasariniam griaustiniui, kalnų upėse atsirasdavo žuvies, užtvenkus bambukiniais krepšiais upių žiotis, vienu kartu būdavo galima pasigauti pilną krepšį, o šiandien žuvies net neparagausi.

Pasiteirauju, kokia šio miestelio istorija. Jis nusiauna batus, sukryžiuoja kojas ant lovos ir sako:

— O dėl istorijos, tai ji labai sena, ne per toliausiai nuo čia, sename kalnų urve, jie atrado pirmykščio žmogaus dantis!

Jis pastebi, kad pirmykštis žmogus mane nelabai domina, ir pradeda pasakoti apie laukinį žmogų.

— Susidūrus su šiuo padaru, jis puola tave už pečių ir ima purtyti tol, kol tau visiškai apsisuka galva, tada ima garsiai kvatotis, nusisuka ir nueina sau.

Įtariu, kad jis tai išskaitė senosiose knygose.

— O jūs esat sutikęs laukinį žmogų? — klausiu.

— Jau geriau jo nesusitikti. Šitas padaras yra didesnis už žmogų, dažniausiai virš dviejų metrų, kūnas apaugęs raudonais gaurais, o galva — ilgais plaukais, kalbėti apie jį yra viena, bet realiai susitikti — tikrai baisu. Vis dėlto jis šiaip jau žmonių nepuola, jeigu jie nepuola jo, dar jis gali ištarti jijijaja, o pamatęs moterį — smarkiai nusiviepia.

Visa tai jis yra girdėjęs, tikriausiai tai pasakojama jau kelis tūkstančius metų, jo istorijos man nėra negirdėtos, todėl jį pertraukiu:

— Ar kas nors iš jūsų darbuotojų yra jį matę? Aš nekalbu apie kaimiečius ir kalniečius, turiu galvoje jūsų miškų ūkio skyriuje dirbančius žmones, ar jie yra matę?

— Kaipgi nebus matę. Songbodženio Revoliucinio komiteto pirmininkas su keletu kitų žmonių sėdėjo nedideliame džipe, kai jiems kelią pastojo laukinis žmogus, tuo metu jie buvo taip persigandę, kad tik sėdėjo ir sekė akimis, kaip jis nutolsta. Visi jie — kadriniai mūsų miškų ūkio darbuotojai, mes juos visus pažįstame, su visais puikiai sueiname.

— Tas įvykis su Revoliucinio komiteto pirmininku nutiko prieš keletą metų, o pastaruoju metu ar yra kas jį matęs?

— Ieškoti laukinio žmogaus atvyksta labai daug žmonių, kasmet po kelis šimtus, iš skirtingų šalies vietovių, iš Centrinės socialinių mokslų akademijos, dėstytojai iš Šanchajaus universiteto, netgi kažkas iš Karinių pajėgų politinio komiteto, o pernai buvo atvykę du iš Honkongo — verslininkas ir gaisrininkas, bet mes jų neįleidome.

— Ar kuris nors iš jų matė laukinį žmogų?

— O kaipgi. Mano minėtas Politinio komiteto atstovas, atvykęs tyrinėti laukinio žmogaus, buvo kariškis, mašinoje su savimi atsivežė du apsauginius. Naktį užėjo baisi liūtis, visą kelią nuplovė, antros dienos rytą pakilo tirštas rūkas ir tik tada jie jį pamatė!

— Nepagavo?

— Mašinos žibintai apšvietė vos du tris metrus, kol jie iššoko iš mašinos pasistvėrę šautuvus, tas padaras sugebėjo pabėgti.

Palinguoju galva, kad išreikščiau apmaudą.

— Neseniai jie specialiai įsteigė Laukinio žmogaus tyrimų institutą ir vietinio Partijos komiteto buvęs Propagandos departamento pirmininkas pats asmeniškai jam vadovauja, jie ten tūri laukinio žmogaus pėdsakų fotografijų, laukinio žmogaus gaurų ir plaukų.

— Esu matęs, — sakau, — lankiausi vienoje ekspozicijoje, tikriausiai ji ir buvo organizuota šito Laukinio žmogaus tyrimų instituto. Ten buvo eksponuojamos išdidintos laukinio žmogaus pėdsakų fotografijos, dar jie buvo išleidę knygą apie laukinį žmogų, kurioje sudėta medžiaga nuo seniausių tekstų, kuriuose paminėtas laukinis žmogus iki užsienio šalyse pasirodžiusių pranešimų apie sniego žmogų ir didžiapėdį monstrą bei nemažai liudininkų pasakojimų, — leidžiu suprasti, kad man tai atrodo pakankami įrodymai. — Viename vietiniame laikraštyje netgi esu matęs nukirstos laukinio žmogaus kojos nuotrauką.

— Kaip ji atrodė? — jis atsilošia ir nori mane patikrinti.

— Panaši į džiovintą lokio leteną.

— Netiesa, — jis papurto galvą, — lokio letena yra lokio letena, laukinio žmogaus koja už lokio leteną ilgesnė ir labiau primena žmogaus koją. Kodėl aš pradžioje užsiminiau tau apie tuos beždžionžmogio dantis? Mano manymu, šitas laukinis žmogus tiesiog yra evoliucionavęs beždžionžmogis! O ką tu manai?

— Na, nebūtinai, — sakau žiovaudamas, matyt, ryžių degtinė veikia.

Jis pajunta nuovargį ir irgi pradeda žiovauti, visą dieną trukęs posėdis ir nuolatinis valgymas jį ganėtinai išvargino.

Kitą dieną jie toliau posėdžiauja. Užsukęs vairuotojas pasako, kad kelias vis dar nepataisytas ir kad man teks prakiurksoti dar vieną dieną. Susirandu skyriaus viršininką ir paklausiu:

— Jūs labai užsiėmęs susirinkimu, nenoriu jūsų trukdyti. Ar čia nėra kokio į pensiją išėjusio buvusio darbuotojo, kuris žinotų apylinkės istoriją? Galėčiau nueiti su juo pasikalbėti.

Jis prisimena iš perauklėjamojo darbo stovyklos grįžusį, anksčiau — Guomindango laikais — apylinkės seniūnu dirbusį žmogų:

— Šis senukas viską žino, tikras intelektualas. Apylinkės komitetui subūrus Apylinkės duomenų rinkimo grupę, šios nariai nuolat prašo jo patikrinti faktus.

Tamsiame, drėgname skersgatvyje beldžiuosi iš eilės į visas duris, teiraujuosi kiekvienos šeimos, kol pagaliau pataikau.

Skvarbaus žvilgsnio liesas senukas pakviečia mane prisėsti pagrindiniame kambaryje, nuolat kosčioja ir nesiliaudamas siūlo tai arbatos, tai moliūgo sėklų, ir atrodo, kad jį drasko abejonės, nes jis niekaip nesupranta, kokiu aš čia tikslu.

Sakau, kad noriu parašyti istorinį apsakymą, kuris neturėtų nieko bendra su dabartimi, ir specialiai atvykau pas jį prašyti patarimo. Jis iškart nusiramina, liaujasi kosčioti ir rankomis čiupinėti daiktus, prisidega cigaretę, išsitiesia, nugara atsiremia į medinės kėdės atkaltę ir ima laisvai ir atvirai kalbėti.

— Valdant Vakarų Džou ši teritorija priklausė Peng valstybei, Pavasario ir Rudens laikotarpiu priklausė Ču valstybei, atėjus Kariaujančių valstybių laikotarpiui, ją buvo užkariavusios Čin ir Ču valstybės. Karo metais žuvo daugybė žmonių, išgyvenusi tokią istoriją didžiulė teritorija liko retai apgyvendinta, tada užėjo mandžiūrai ir masinėmis skerdynėmis trijų tūkstančių žmonių populiaciją sumažino, palikdama vos dešimtadalį. Be to, nuo Raudonųjų turbanų sukilimo Mongolų Juan dinastijoje aplink nesiliauja siautėti plėšikai.

Man lieka neaišku, ar, jo nuomone, vietiniai plėšikai ir yra Raudonieji turbanai.

— Paskutinės Ming dinastijos karinės pajėgos, vedamos Li Zičengo, buvo galutinai sumuštos antraisiais Čing dinastijos imperatoriaus Kang Ši valdymo metais. Pirmaisiais imperatoriaus Dzia Čingo valdymo metais visa ši teritorija priklausė Baltojo Lotoso sektai. Po to ją užpuolė ir okupavo Džang Siandžongas ir Nian armija. Dar vėliau čia siautėjo Taipingų armija, o Kinijos Respublikos105 laikotarpiu — biurokratinių, vietinių ir karinių plėšikų būriai.

— Tai, vadinasi, šios vietos nuolat buvo plėšikų prieglobstis? — klausiu.

Jis nusišypso, bet neatsako.

— Taikos metais žmonės susikraustė čia iš kitur arba jau gimė čia ir populiacijos skaičius padidėjo, netgi labai išaugo. Istoriniuose šaltiniuose minima, kad Džou valdovas Ping atvyko į šias vietas rinkti liaudies dainų, tai reiškia, jog 700 metais prieš Kristų liaudies dainos čia buvo labai populiarios.

— Visa tai nutiko per daug seniai, — sakau, — ar galėčiau paprašyti jūsų papasakoti kažką iš savo asmeninės patirties? Pavyzdžiui, kokios žalos pridarė Guomindango laikotarpiu jūsų minėti biurokratiniai, vietiniai ir kariniai plėšikai?

— Galiu duoti vieną pavyzdį apie biurokratinius plėšikus: vienas žmogus su dviem tūkstančiais jam pavaldžių vyrų sukėlė maištą, išprievartavo kelis šimtus moterų ir pagrobė virš dviejų šimtų žmonių — tiek suaugusių, tiek ir vaikų — jų žargonu taip vadinamųjų „lapų“ — įkaitų, pagrobtų dėl išpirkos, kuri galėjo būti ginklai, amunicija, rūbai, elektriniai žibintuvėliai; vienas žmogus buvo įvertinamas nuo vieno iki dviejų tūkstančių sidabrinių juanių ir nustatomas konkretus terminas. Žmonės privalėjo atnešti išpirką pintinėse į sutartą vietą, o jeigu šeima bent pusdienį pavėluodavo, vadinamieji „lapai“ būdavo suplėšomi tiesiogine to žodžio prasme ir grąžinama, pavyzdžiui, tik ausis, net jeigu tai būdavo vaikas. O dėl vietinių plėšikų, tai jų žala palyginti maža: jie žmogų tiesiog nužudydavo, apiplėšdavo ir pabėgdavo.

— O kaip taikos ir klestėjimo laikotarpiai? Ar esate kurį nors iš tokių išgyvenęs? — teiraujuosi.

— Taikos ir klestėjimo... — jis kurį laiką pamąsto, o tada linkteli galva, — buvo ir toks laikas, tais metais trečiojo mėnesio trečiąją dieną religinės šventės proga šioje apylinkėje buvo pastatytos devynios operos scenos su ištapytais karnizais ir išdrožinėtomis kolonomis, kur dieną naktį nesustodami turėjo vaidinti daugiau nei dešimt operos kolektyvų. Po 1911 metų Revoliucijos, penktaisiais Kinijos Respublikos metais šios apylinkės mokyklose berniukai ir mergaitės mokėsi kartu ir būdavo rengiamos didelės sporto varžybos, kuriose merginos dalyvaudavo mūvėdamos šortus. Dvidešimt šeštaisiais Kinijos Respublikos metais liaudies papročiai iš esmės pasikeitė, kiekvienų metų pradžioje šešiolikai dienų prie kiekvienos sankryžos būdavo pastatomi lošimų stalai, vienas stambus žemvaldys kartą per naktį pralošė šimtą aštuonias vietinės reikšmės šventyklėles, taigi gali įsivaizduoti, apie kokius dirbamos žemės ir kalnų miškų plotus kalba! Veikė daugiau nei dvidešimt viešnamių, jie neturėjo iškabų, bet tai buvo realus verslas, žmonės suplūsdavo iš arti ir iš toli kelių šimtų li spinduliu, svečiai būdavo aptarnaujami dieną ir naktį. Vėliau prasidėjo mūšiai tarp trijų karo vadų šeimų — Dziangų, Fengų ir Guanių, o karo su Japonija106 metais dar kartą kilo didžiulė žmonių naikinimo banga. O po to valdžią paėmė banditų gaujos, jos ypač išplito prieš pat Liaudies Respublikos įkūrimą, tuo laiku iš aštuonių šimtų Čengguango miesto gyventojų keturi šimtai priklausė Žaliųjų gaujai, jie buvo įsiskverbę visur — nuo aukščiausių visuomenės sluoksnių, pavyzdžiui, apylinkės sekretorių, iki žemiausių visuomenės sluoksnių, pavyzdžiui, elgetų; nuotakų grobimas, plėšikavimas, prekyba našlėmis — jiems nebuvo jokių tabu. Smulkūs vagišiai irgi turėdavo tarnauti gaujos vadui. Per vestuves ir laidotuves prie žymiausių šeimų vartų susirinkdavo šimtai elgetų, ir jeigu elgetų gaujos vadas jų nebūtų prižiūrėjęs, parako statinės tikrai sproginėtų. Žaliųjų gaujai daugiausia priklausė dvidešimtmečiai jaunuoliai, tuo tarpu Raudonųjų gaujoje buvo truputį vyresnio amžiaus, tad daugumoj gaujų vadais būdavo Raudonųjų nariai.

— Kokius slaptus ženklus gaujų nariai naudodavo, kad susikalbėtų vienas su kitu? — susidomiu.

— Žaliųjų gaujos viduje visi vadinosi Li, o visuomenėje — Pan, susitikę jie vienas į kitą kreipdavosi „Broli“ ir tai buvo vadinama „Burna ištikima Pan, ranka ištikima trejetui“. Žmogus suglausdavo nykštį ir rodomąjį pirštą ratu, o likusius tris pirštus ištiesdavo, rodydamas slaptą gestą. Šis gestas būdavo užuomina, vyrai vieni į kitus kreipdavosi „Didysis Broli Penki“, „Didysis Broli Devyni“, o moterys viena į kitą kreipdavosi „Didžioji Seserie Keturi“, „Didžioji Seserie Septyni“. Jeigu statusas gaujoje skirdavosi, tada vieni kitus vadindavo „Tėvu“, „Sūnum“, „Mokytoju“ ar „Mokytojo Žmona“. Raudonųjų gaujoje vieni į kitus kreipdavosi „Dėde“, Žaliųjų — „Broli“. Jeigu kažkas iš jų užeidavo į arbatinę ir padėdavo skrybėlę kraštais į viršų, tai reikšdavo, kad sąskaitą už jo arbatą ir cigaretes turės apmokėti kiti.

— Ar jūs priklausėte gaujai? — atsargiai pasiteirauju.

Jis nusišypso, gurkšteli arbatos.

— Jeigu tais laikais nebūčiau turėjęs ryšių, nebūčiau galėjęs dirbti apylinkės seniūnu, — jis papurto galvą, — bet visa tai jau praeitis.

— O ar jūs nemanote, kad Kultūrinės Revoliucijos laikų frakcijos buvo kažkas panašaus?

— Tai vyko tarp Revoliucijos bendražygių, todėl yra visai netinkama analogija, — jis kategoriškai atmeta mano prielaidą.

Stoja nejauki tyla. Jis atsistoja ir vėl puola man siūlyti meliono sėklų bei arbatos, tęsdamas:

— Valdžia teisingai pasielgė, uždarydama mane į kalėjimą, toks nusikaltėlis, kaip aš, pradėjęs tuos masių bruzdėjimus šiandien neturėtų gyventi.

— Taikos ir klestėjimo laikotarpiai tokie reti.

— Dabar kaip tik vienas iš tokių! Juk visa šalis dabar klesti ir žmonės saugūs? — jis budriai klausia manęs.

— Turim maisto, galim ir išgerti.

— O ko daugiau reikia? — klausia jis.

— Tikrai, — atsakau.

— Džiaugiuosi, galėdamas skaityti knygas, susitikimai su žmonėmis mane išvargina, todėl labiau mėgaujuosi laisvu laiku, — sako jis, žvelgdamas į kiemelį.

Ima dulkti lietus.

58

Niuva, kurdama žmones, iškart kūrė ir jų kančias. Žmonės, sukurti Niuvos žarnose, gimsta iš moters įsčių skysčių ir niekada negalės viso to nusiplauti.

Neverta ieškoti dvasių ir demonų, neverta ieškoti priežasties ir pasekmės dėsnio, neverta ieškoti prasmės — viskas randasi chaose.

Žmonės ima šaukti tik tada, kai nesutinka, bet visai nesupranta, ką šaukia. Žmonės esti tokie sutvėrimai, kurie patys save smaugia prisišauktais sunkumais.

Tavo viduje esantis tavasis Aš yra ne kas kita, kaip atvaizdas veidrodyje, atvirkščias gėlės atspindys vandens paviršiuje, tu negali į jį įsigauti, negali nieko iš ten pasiimti, tik žiūrėti į jį, grožėtis savimi ir nė kiek nebesigailėti.

Tu gali ir toliau būti įsimylėjęs šią savo fizinę formą, skęstančią geismų jūroje, o vadinamieji dvasiniai poreikiai tėra masturbacija, tu išsiviepi.

Išmintis irgi yra tam tikros rūšies prabanga, daug sąnaudų reikalaujanti prabanga.

Tavo troškimas tik vienas — aprašinėti, naudojantis logika ir priežasties ir pasekmės dėsnį paneigiančia kalba. Žmonės jau prikalbėjo tiek daug bereikšmių žodžių, todėl nėra jokių trukdžių tau prikalbėti dar šiek tiek.

Tu kuri iš nieko, žaidi žodžiais, kaip vaikas kad žaidžia kaladėlėmis. Tačiau iš kaladėlių gali sukomponuoti tik tam tikras konstrukcijas, kurios slypi pačiose kaladėlėse, kad ir kaip jas daugiau bestumdytum — negali sukurti nieko naujo.

Kalba yra tarsi lipnus praeities gniutulas, kurį suskaldyti įmanoma tik sakiniais. Jeigu atsisakytum sakinių, imtum skęsti giliam liūne, vos vos beviltiškai besikapstydamas.

Būti užspeistam kampe yra kančia, o visa žmonija yra daugybė Aš. Kai tu įkrenti — turi pats ir išsikapstyti, nes Gelbėtojas dėl tokio menkniekio nesivargins.

Vilkdamas sunkias mintis, šliaužioji po kalbą, vis tempdamas už siūlo ir tikėdamasis už jo ištraukti save, bet kuo toliau, tuo labiau tai sekina, įsipainiojus į kalbos voratinklį, tu tarsi šilko siūlą audžiantis šilkverpis, pats sau nusimezgi spąstus, susivyniodamas į vis tirštesnę tamsą, širdies gelmėse rusenanti švieselė vis labiau silpsta, kol galiausiai tinklas virsta ne kuo kitu, o visaapimančiu chaosu.

Netekti atvaizdo — tai netekti erdvės. Netekti garso — tai netekti kalbos. Veblenant ar tik krutinant lūpas, tai, kas mėginama išreikšti — negali būti suprasta, tačiau sąmonės užkaboriuose lieka troškimo išreikšti likučiai. Jeigu šitų troškimo likučių nebeliktų — būtų pasiekta nirvana.

Kaip surasti visiškai gryną kalbą, kurios garsai nesibaigtų ir būtų ilgesni už melodiją, kuri peržengtų žodžių ir sakinių struktūros ribas, kurioje nebūtų skirtumo tarp objekto ir subjekto, nebūtų įvardžių, iš kurios būtų išmesta logika, kuri tiesiog tęstųsi neribojama įvaizdžių, metaforų, asociacijų, simbolių? Ar ji pajėgtų išreikšti gyvenimo kančią ir mirties baimę, rūpestį ir džiaugsmą, vienatvę ir paguodą, pasimetimą ir lūkesčius, dvejonę ir ryžtą, silpnavališkumą ir drąsą, pavydą ir sąžinės graužatį, ramybę, nekantrumą ir pasitikėjimą savimi, dosnumą ir susivaržymą, geraširdiškumą ir neapykantą, užuojautą ir nusiminimą, asketiškumą ir švelnumą, nuolankumą ir bjaurumą, garbingumą ir žiaurumą, kietaširdiškumą ir nuoširdumą, aistrą, šaltumą ir visišką abejingumą, žavėjimąsi ir ištvirkimą, tuštybę ir godumą, panieką ir pagarbą, teisuoliškumą ir neužtikrintumą, atvirumą ir aroganciją, atkaklumą ir nusivylimą, apmaudą ir gėdą, nuostabą ir netikėtumą, ir nuovargį, ir kvailumą, ir staigų nušvitimą, ir amžiną nesuvokimą, ir nesupratimą, ir visišką atsidavimą — kaip bus, taip?

59

Drybsau ant švaria paklode užklotos lovos, sienos išklijuotos standartiniais, raštuotais, blyškiai geltonais tapetais, ant lango — baltos, nertos užuolaidos, ant grindų — tamsiai raudonas kilimas, priešais — pora dideliais rankšluosčiais uždengtų sofų, o vonios kambaryje — stovi vonia. Jeigu ne rankoje laikoma mimeografijos būdu atspausta lauko darbų dainų rinktinė „Gongai ir būgnai vestuvėms palydėti“, sunkiai patikėčiau esąs Šennongdzia miške. Šis naujutėlis dviaukštis buvo pastatytas amerikiečių mokslininkų grupei, tačiau kadangi ji dėl kažkokios priežasties taip ir neatvyko, buvo paverstas kadrinių darbuotojų, vykdančių tyrimus, viešbučiu. Gerai prižiūrimas skyriaus viršininko, aš ir čia gaunu ypatingą dėmesį, žemiausias kainas nakvynei ir maistui, net alaus prie kiekvieno patiekalo, nors galvoju, kad ryžių degtinė būtų kur kas geriau. Besimėgaujant švara ir komfortu, galiausiai mane apima ramybės jausmas, galėčiau ramiai sau pasilikti čia dar keletą dienų, juk nėra jokios būtinybės taip skubėti į kelią.

Kambaryje sklinda keistas garsas, iš pradžių pagalvoju, kad tai tikriausiai vabzdys zvimbia, bet, pasidairęs po kambarį, suprantu, kad ant sniego baltumo lubų ir kreminės spalvos lempos gaubto jo nėra. Garsas nesiliauja ir sklando ore, sunkiai pagaunamas. Geriau įsiklausius tai ima panėšėti į moters dainavimą, kuris apsiveja aplink mane ratu, tačiau vos tik padedu rankose laikytą knygą, jo nebelieka. Paimu ją skaityti — garsas vėl pasigirsta. Įtariu, kad man spengia ausyse, todėl atsistoju, pavaikštau aplink ir atidarau langą.

Priešais pastatą — saulės nutviekstas žvyruotas skveras. Beveik vidurdienis, aplink — nei žmogaus, nei šešėlio, ar gali būti, kad visa tai tik mano galvoje? Melodija sunkiai pakartojama, be žodžių, regis kažkada jau esu ją girdėjęs, panaši į kalnų valstiečių moterų laidotuvių raudas.

Nusprendžiu pasidairyti, išeinu iš kambario ir pro pagrindines duris patenku į priešais pastatą esantį skverą, prie šlaito tekantis sraunus upeliūkštis saulės šviesoje atrodo žalsvai mėlynas. Iš visų keturių pusių stūgsantys žali kalnai nors ir ne miškingi, bet apaugę vešlia augmenija, porą kilometrų šlaitu žemyn driekiasi kelias, skirtas motorinėms transporto priemonėms ir vedantis į rezervato viduryje įsikūrusį nedidelį miestelį. Kairėje pusėje stačių, žalių kalnų papėdėje stovi mokykla, stadione nė vieno moksleivio, greičiausiai visi sėdi pamokose. Šio kalnų miestelio mokytojai negalėtų mokyti vaikų laidotuvių raudų. Aplink visiška tyla, girdėti tik vėjo ūžavimas kalnuose ir upės gurgėjimas. Paupyje laikinai pastatyta darbininkų pašiūrė, tačiau lauke prie jos žmonių nėra. Dainavimas nejučia nutyla.

Grįžtu į kambarį ir atsisėdu už darbo stalo priešais langą, ketindamas išsirinkti ir nusirašyti keletą liaudies dainų, bet vėl išgirstu dainuojant, tarsi po didžiulės kančios ramiai ir nesulaikomai lašėtų liūdesys. Labai keista, privalau išsiaiškinti, kas čia galų gale dedasi: ar iš tikrųjų kažkas dainuoja, ar man jau nebegerai su galva? Pažvelgiu aukštyn — garsas sklinda kaip tik man už nugaros, apsigręžiu, jis virpa ore, tarsi šilko gija. Vėjyje plevenantis voratinklis — ir tas turi formą, o čia jokios formos, neįmanoma pagauti. Sekdamas paskui garsą, užsilipu ant sofos ranktūrių ir aptinku, kad jis sklinda pro ventiliacijos langelį virš balkono durų. Prisitraukiu kėdę ir atsistoju ant jos, stiklas gražiai nupoliruotas, tik per dulkių sluoksnį sunku ką nors įžiūrėti. Atidarau langelį, garsas nusklinda į balkoną. Nulipu nuo kėdės ir atidarau duris — garsas nuvinguriuoja balkono lubomis. Išsinešu kėdę, vėl atsistoju ant jos, bet taip aukštai nepasiekiu. Anapus balkono — nedidukas saulės nušviestas cementinis kiemelis, perkirstas vielos, ant jos džiūsta mano rūbai, kuriuos ryte išsiskalbiau, jie tikrai negalėtų dainuoti. Toliau ant kalno šlaito matyti tvora, už tvoros stūkso žolynais ir beverčiais medžiais apžėlęs kalno šlaitas ir jokio takelio. Nusileidžiu iš balkono į saulėkaitą, garsas pasidaro šiek tiek aiškesnis, regis, sklinda tiesiai iš saulės. Prisimerkiu ir įsistebeiliju į saulės šviesą, ten girdėti aštrus metalo dunksėjimas. Iš pradžių negaliu nieko įžiūrėti, po kurio laiko akinanti saulė virsta melsvai juodu apskritimu, prisidengiu akis ranka ir pamatau kalno viduryje ant plikos uolos judant keletą labai mažų žmonių siluetų, metalinis garsas atsklinda iš tos tolimos vietos. Patraukiu ten ir po kurio laiko jau įžiūriu keletą akmenskaldžių, vienas, regis, apsivilkęs raudoną liemenę, o kiti išsirengę iki pusės ir sunkiai skiriasi nuo rudos skaldomos uolos paviršiaus. Jų dainavimas, nešamas vėjo, sklando saulėkaitoje tai garsiau, tai tyliau.

Mane aplanko mintis, kad galėčiau geriau juos įžiūrėti per savo fotoaparato objektyvą, todėl grįžtu į kambarį jo pasiimti. Pasirodo, iš tikrųjų dainuoja žmogus su raudona liemene, mojuodamas milžinišku kūju, ir jo aukštas balsas primena moters raudą, jis išlaiko pauzę, skaldant uolą, o tada kiti pusnuogiai vyrai, ritmingai skaldydami, jam atitaria.

Greičiausiai jie pastebi mano fotoaparato lęšyje atsispindintį saulės blyksnį ir liaujasi dainavę. Akmenskaldžiai nustoja dirbti ir sužiūra mano pusėn. Negirdėti visiškai jokio garso, mirtina tyla ima deginti. Džiaugiuosi įsitikinęs, kad man nepasimaišė galvoj ir kad mano klausa normali.

Grįžtu atgal į kambarį, ketinu ką nors parašyti, bet ką? Gal galėčiau aprašyti akmenis skaldančių vyrų dainą, bet paėmęs rašiklį, nebegaliu išspausti nė žodžio.

Galvoju, kad būtų visai neblogai susirasti juos ir pasikviesti kartu išgerti bei pasišnekėti, būtų puikus būdas atitrūkti nuo savo paties minčių, todėl padedu rašiklį ir išskubu į miestelį.

Išėjęs iš nedidelės krautuvėlės, nešinas buteliu degtinės ir pakeliu žemės riešutų, susiduriu su draugu, paskolinusiu man atspaustą knygą, jis sako turįs sukaupęs daugybę ranka rašytų kalniečių liaudies dainų, kaip tik tai, ko aš taip ieškojau, todėl pakviečiu jį užeiti pasišnekėti. Jis sako dabar turįs darbų, bet sutinka užeiti po vakarienės.

Vakare laukiu jo iki dešimtos valandos, viešbutyje esu vienintelis svečias, aplink tvyro bauginanti tyla. Jau imu gailėtis, kodėl nepasikviečiau anų akmentašių, kai staiga išgirstu beldimą į langą. Atpažįstu jo balsą ir atidarau langą. Jis sako niekaip negalėjęs įeiti pro pagrindines duris, apačioje budinčios registratūros merginos užrakino duris ir greičiausiai nuėjo miegoti. Paimu iš jo žibintuvėlį ir popierių ryšulį, jis įsiropščia pro langą vidun ir mane apima džiugus jaudulys. Skubiai atidarau ryžių degtinės butelį ir įpilu po pusę arbatinio puodelio kiekvienam.

Nebeatpažįstu jo veido bruožų, tik prisimenu jį buvus liesą ir žemą, atrodydavo drovus ir silpnavalis, bet, pradėjus kalbėti, atsiskleisdavo gyvenimo nesutriuškintas entuziazmas. Jo išvaizda visai nesvarbi, mane džiugina tos brangenybės, kurias jis praskleidžia man prieš akis. Jis nuvynioja laikraščius, viduje, be keleto sąsiuvinių, daugybė baisiausiai sutrintų lapelių su ranka užrašytomis liaudies dainos, kurie keliaudavo iš rankų į rankas. Puolu skaityti vieną po kito, pastebėjęs mano pasigėrėjimą, jis kilniadvasiškai sako:

— Jeigu kas nors patinka, gali nusirašyti. Šiuose kalnuose buvo daugybė liaudies dainų, jeigu būtum susiradęs kokį seną dainių, jis nebūtų galėjęs išdainuoti jų visų, net jei dainuotų ištisai kelias dienas ir naktis.

Tuo pačiu užklausiu jo apie dainą, kurią dainavo kalnuose dirbę akmenskaldžiai.

— O, jie dainuoja falcetu, atkeliavo iš Badongo, miškai šioje kalno pusėje buvo visai iškirsti, todėl jie buvo priversti eiti skaldyti akmenų.

— Ar esama skirtingų melodijų ir tekstų?

— Melodijų yra keletas, bet tekstai dažniausiai improvizuojami, jie dainuoja, kas tuo metu ateina į galvą, daugiausia tai grubūs tekstai.

— Naudoja daug vulgarių žodžių ir keiksmažodžių?

— Šie akmenskaldžiai ištisus metus būna iškeliavę į tokias vietas, kur nėra moterų, todėl išsilieja ant uolų, — sako jis šypsodamasis.

— O kodėl melodija, kurią girdėjau, buvo tokia liūdna ir slegianti?

Jis pakraipo galvą:

— Tokia jau jų struktūra, neįsiklausius į žodžius, gali priminti graudžią raudą, bet pasiklausius geriau, paaiškėja, kad žodžiai neturi jokios prasmės. Štai pažiūrėk.

Iš popierių ryšulio jis ištraukia sąsiuvinį, atverčia konkrečią vietą ir duoda man perskaityti. Po dainos pavadinimu „Sutemų užrašai“ eina tekstas:

Laimingą dieną laimingu laiku Dangus ir Žemė prasiveria.

Jaunavedžių šeimos ir draugų būrys prašo dainininko ir būgnininko

Vesti į aikštę, giesmių dainą pradėjus.

Vienas du trys keturi penki, metalas medis vanduo ugnis ir žemė,

Vesti dainą nėra taip jau lengva,

Nė burnos nepravėrėm, o jau prakaituojam.

Naktis gili ir žmonės nurimę, mėnesiena ir prorečiui žvaigždės,

Mes pasiruošę dainą pradėti.

Pradėti ilgą — naktis per gili,

Pradėti trumpą — iki aušros neužteks.

Nei ilgą, nei trumpą reikia pradėti,

Kad pritariantys dainininkai laiko negaištų.

Vienas atveria Dangų, Žemę ir Vandenį,

Du atveria Saulės, Mėnulio ir Žvaigždžių šviesą,

Trys atveria Penkias pasaulio puses,

Keturi atveria Žaibų Deivę,

Penki atveria Pangu, atskyrusį Dangų nuo Žemės,

Šeši atveria Tris Imperatorius,

Penkis Karalius ir visus buvusius valdovus,

Septyni atveria Juodąjį Liūtą, Baltąjį Dramblį, Geltonąjį Drakoną ir abu Feniksus,

Aštuoni kviečia vartus saugančius piktuosius šunis,

Devyni kviečia Če, Liangą ir Vangą — kalnų ir miškų piktąsias dvasias,

Dešimt kviečia tigrus, leopardus, vilkus ir šakalus,

Prašom jūsų pasislinkti ir sustot iš šonų,

Leiskit pritariantiems dainininkams įžengti į aikštę giesmių!

— Kaip nuostabu! — aikteliu iš susižavėjimo, — iš kur tu tai gavai?

— Tai dar iš tų laikų, kai pradinėje kalnų mokykloje dirbau mokytoju, ten paprašiau vieno seno dainiaus padainuoti ir užrašiau.

— Kalba tikrai labai graži, plaukia tiesiai iš širdies ir visiškai nesuvaržyta vadinamos penki septyni struktūros, kuri privaloma vadinamajam liaudies dainų žanrui!

— Tiesą sakai, tai juk autentiška liaudies daina.

Jis išgeria ir jo veide nebelieka nė pėdsako ankstesnio drovumo.

— Tai juk liaudies daina, kuri nebuvo literatų išniekinta! Daina, trykštanti tiesiai iš pačios sielos! Ar tu supranti? Tu juk išgelbėjai kultūrą! Pasirodo, ne tik tautinės mažumos, bet ir hanių tauta turi tikrą liaudies kultūrą, kuri nebuvo užteršta etiniu Konfucijaus mokymu! — negaliu susitvardyti iš jaudulio.

— Tu ir vėl teisus, nusiramink ir pasižiūrėk štai čia!

Jis nušvinta, ir tas paviršutiniškas eilinio kadrinio darbuotojo nuolankumas išnyksta, paima iš manęs sąsiuvinį ir, mėgdžiodamas tikro dainiaus povyzą, aukštu balsu uždainuoja:

Sudedu rankas ir iškeliu sveikindamas į viršų,

Iš kur jūs, dainiai! Iš kur jūs!

Iš kokios provincijos, kokios apylinkės

Kokie reikalai judu čionai atnešė!

Mudu atsakom į sveikinimus tavo:

Aš būgnininkas iš Jangdžou,

O aš dainius iš Liudžou,

Mes keliaujam per šalį, dainuodami aikštėse ir burdami draugus,

Ir šioje dosnioje Jūsų žemėje

Prašome svetingumo.

Ką neši, prisirišęs krepšyje ant lazdos,

Ką ten rankoje savo laikai?

Sunkūs nešuliai spaudžia nugaras ir pečius,

Ko gi jūs norite iš dainų meistro!

Ant mano lazdos — knygos dainų,

Mano rankose — knyga reta,

Kaži, ar meistras dainų kada nors tai regėjo!

Nepaisant to, mes jūsų pamokymų čia atkeliavom.

Regiu tuos žmones, girdžiu jų balsus, gongo garsą, būgno garsą, nors už lango tik kalnų vėjas ūžauja ir teška vanduo.

Yra trys šimtai šešiasdešimt dainų krepšių,

Ant savo lazdos kurį iš jų neši!

Yra trisdešimt šeši tūkstančiai knygų dainų,

Savo rankose kurią iš jų laikai?

Klauskit dainų meistro, nes jis žino,

Pirmoji knyga yra įgimta knyga,

Pirmoji knyga yra įgimti ženklai,

Vos išgirsiu — iškart suprasiu,

Dainų meistras yra žinovas,

Žinoti dalykus, kurie yra įgimti,

Reiškia žinoti Žemės sandarą ir Dangaus ženklus.

Štai noriu paklausti,

Kokių metų kokį mėnesį gimė daina ši

Kokio mėnesio kokią dieną gimė daina ši

Liūdnas senovės aidas tamsoje pritaria vėjo ūžavimui bei būgnų dundėjimui, ir aš, regis, tikrai visa tai girdžiu.

Fusi sukūrė činį107,

Niuva sukūrė šengą108,

Kai yra in — yra kalba,

Kai yra jang — yra garsas.

In ir jang suderinus — yra žmogus,

Kai yra žmogus — yra balsas,

Kai yra balsas — yra daina,

Kai dainų daug — galima surašyti knygą.

Vienais metais Konfucijus knygas uždraudė,

Laukuose už miesto išbarstė.

Vieną vėjas į dangų nupūtė,

Taip iš jos atsirado Piemuo ir Audėja109.

Antrą nupūtė į jūrą,

Senis žvejys sugavo ir dainavo iš jos supykdytoms dvasioms.

Trečią nupūtė į šventyklą,

Budistų ir daoistų vienuoliai iš jos giedojo šventuosius raštus.

Ketvirta nukrito kaimo gatvelėj,

Mergaitės dainavo iš jos meilės ilgesį,

Penkta nukrito į ryžių lauką,

Valstiečiai dainavo iš jos kalnų dainas.

Šeštoji ir yra „Sutemų užrašai“,

Kai dainų meistras iš jos dainuoja, jo siela išsilaisvina.

— Bet juk tai tik įžanga, o kur patys „Sutemų užrašai“? — liaujuosi vaikščiojęs po kambarį ir sustojęs jo klausiu.

Jis sako, kad tai laidotuvių giesmė, kurią anksčiau kalnuose giedodavo sūnūs, prieš guldant velionį į kapą, ją giedodavo giesmių aikštėj priešais dvasios namus110 ištisas tris dienas ir tris naktis. Tačiau jos negalima giedoti tiesiog taip, paviršutiniškai, pradėjus ją giedoti, visos kitos dainos turi būti nutrauktos. Jis spėjęs užrašyti tik mažą dalį, o po to staiga senasis dainius apsirgo ir pasimirė.

— Kodėl neužrašei kol sirgo? — klausiu, žiūrėdamas į jį.

— Senasis dainius smarkiai sirgo ir sėdėdavo visas apmuturiuotas antklodėmis ant mažutės medinės kėdutės, — paaiškina jis, atrodo, kad jaučiasi dėl to kaltas ir ankstesnė drovi išraiška vėl sugrįžta.

— Ar šiuose kalnuose nėra kito žmogaus, mokančio tai sugiedoti?

— Galinčių sudainuoti įžangą yra, tačiau mokančių visą variantą — neatsirastų.

Jis pasakoja pažinojęs seną dainių, kuris turėjo žalvarinę dainų knygų skrynią, tarp jų buvę ir „Sutemų užrašai“. Tais laikais, kai senosios knygos būdavo tikrinamos ir atimamos, „Sutemų užrašai“ buvo laikomi reakcingu prietarų objektu ir konfiskuojami. Senasis dainius žalvarinę skrynią tada užkasė į žemę. Po kelių mėnesių ją iškasė ir pamatė, kad knygos apipelijo, todėl išdėliojo kieme, kad pradžiūtų, žmonės užmatė ir paskundė. Miškų rajono galva išsikvietė viešosios tvarkos palaikymo darbuotojus ir senukas buvo priverstas atiduoti visą kolekciją. Neilgai trukus, jis mirė.

— Kur dar galima būtų aptikti tiek daug pagarbos sielai? Kur dar galima būtų aptikti dainų, skirtų klausytis, sėdint pagarbioj tyloj ar net gulint parkniubus? Tai, kas turėtų būti gerbiama — negerbiama, užtai garbinami visokiausi daiktai! Sielas apleidusių jų ir jas praradusiųjų rasė! Sielų atsisakiusiųjų rasė! — išrėžiu giliai susijaudinęs.

Iš to, kaip jis žiūri į mane, — susirūpinęs ir nepratardamas nė žodžio, — suprantu, kad per greit išgėriau savo ryžių degtinę ir kad mane apėmęs įniršis.

Ryte priešais pastatą sustoja džipas, ir kažkoks žmogus atėjęs sako, kad keletas miškų ūkio vadovų ir kadrinių darbuotojų sukvietė specialų susirinkimą ir kviečia mane pasiklausyti ataskaitų apie jų darbą — tai mane baisiausiai sutrikdo. Matyt, būsiu prisigyręs kai tąkart apylinkės centre gėriau iki negalėjimo, jie turbūt mano, kad esu iš sostinės atvykęs inspektorius, ir nori, kad perduočiau jų vyresnybei kokia čia padėtis. Mašina laukia prie paradinių durų, o aš neturiu jokio pasiteisinimo.

Miškų ūkio administraciniame pastate konferencijų salėje visi darbuotojai jau susirinkę, kiekvienam pastatyta po puodelį arbatos. Sulaukę, kol atsisėsiu, man irgi tuojau pat atneša puodelį, visa tai man primena Rašytojų asociacijos „Mokykimės iš realaus gyvenimo“ grupės organizuotus vizitus į gamyklas, karinius dalinius, fermas, kasyklas, liaudies amatų tyrimų centrus ir revoliucijos atminimo ekspozicijas. Tokiais atvejais, kaip įprasta, Rašytojų asociacijų pirmininkai ar rašytojų rašytojai sėdėdavo prie pagrindinio stalo ir rėždavo kalbas, tuo tarpu smulkieji rašytojai, tokie, kaip aš, paimti dėl skaičiaus, galėdavo susirasti kokį ne taip gerai matomą kampą, gerti arbatą ir tylėti, bet kadangi jie šį susirinkimą paskyrė mano garbei, negalėjau net pagalvoti apie tai, kad išvengsiu kalbėjimo.

Darbuotojas, atsakingas už konferenciją, pirmasis apžvelgia rezervato istoriją ir formavimą. 1907 metais anglas, vardu Vilsonas, atvyko čia ir surinko pirmuosius pavyzdžius, tuo metu tai buvo gana izoliuota teritorija, todėl jam pavyko prasibrauti tik į pačius pakraščius. Iki 1960 metų čia nebuvo įmanoma įžiūrėti nei dangaus, nei saulės, buvo girdėti tik vandens čiurlenimas — toks tankus ir vešlus buvo pirmykštis miškas. Trisdešimtaisiais Guomindango metais valdžia kūrė planus, kaip iškirsti medžius, bet kadangi nebuvo kelių, jie negalėjo prasibrauti gilyn.

— Šešiasdešimtaisiais Miškų ministerija parengia vietovės žemėlapius, juose esama 3250 kvadratinių metrų kalnų miško.

— Šešiasdešimt antraisiais imama eksploatuoti, pradedant nuo tolimiausių pietinių ir šiaurinių pakraščių, šešiasdešimt šeštaisiais per šią teritoriją nutiesiamas kelias.

— Septyniasdešimtaisiais suformuojamas administracinis rajonas su 50 000 valstiečių ir 10 000 kadrinių ir miško darbuotojų bei jų šeimos narių. Šiuo metu valstybei sukaupta 900 000 kubinių metrų medienos.

— Septyniasdešimt šeštaisiais mokslininkai parašo peticiją už Šennongdzia išsaugojimą.

— Aštuoniasdešimtaisiais paskelbiama saugoma teritorija.

— Aštuoniasdešimt antraisiais provincijos valdžia 80 040 hektarų priskiria rezervatui.

— Aštuoniasdešimt trečiaisiais įkuriamas rezervatas, medienos perdirbimo pramonė saugomoje teritorijoje uždaroma, pastatomi ketveri vartai su ženklais ir įkuriamas skyrius, atsakingas už patruliavimą. Tai sustabdo mašinas, bet ne žmones. Pernai metais nuo trijų iki keturių šimtų žmonių kas mėnesį ateidavo pasirinkti tradicinėje kinų medicinoje naudojamų vaistinių augalų, išsikasti kininio kopčio šaknų, nusilupti žieminių jazminų žievės, slapta kirsti medžių ir nelegaliai medžioti. Buvo ir tokių, kurie atkeliavo su palapinėmis ieškoti laukinio žmogaus.

— Moksliniais tikslais tyrinėtojų grupė dirbtinai išaugino septynis hektarus puošniojo skepetenio medžių, sėkmingai išpopuliarėjo vegetatyviniu būdu besidauginantis prieskoninis krūmas, buvo sukultūrinti keli laukiniai vaistiniai augalai: Viršūninis perliukas, Paupinis vandens dubenėlis, Karaliaus Ven teptukas, Septynlapė gėlė ir Mirštantis ir prisikeliantis augalas (mokslinių pavadinimų nėra)...

— Taip pat veikia laukinės gamtos sekcija, tyrinėjanti Laukinį žmogų, Auksines beždžiones, Dėmėtuosius leopardus, Baltąsias meškas, Palminius musangus, Kiniškąsias kabargas, Mėlynąsias ožkas, Kiniškąsias antilopes, Auksinius fazanus, Didžiąsias salamandras bei kitus dar neturinčius pavadinimų žvėris, pavyzdžiui, Kiauliameškę ir Asilgalvį vilką, apie kuriuos praneša valstiečiai skųsdamiesi, kad šie pjauna jų paršelius.

— Po aštuoniasdešimtųjų žvėrys ėmė grįžti atgal į savo gyvenamas teritorijas, ir štai praeitais metais buvo užfiksuotas Pilkojo vilko ir Auksinės beždžionės susidūrimas, buvo girdėti Auksinės beždžionės riksmai — pasirodo, Karališkoji auksinė beždžionė pastojo Pilkajam vilkui kelią... Po trijų mėnesių buvo sugauta nedidėlė Auksinė beždžionė, tačiau ji atsisakė ėsti ir pastipo. Saulės paukštis, mintantis azalijų medumi, turintis raudoną kūną, orchidėjišką uodegą, smailą snapą, irgi buvo pastebėtas.

— Egzistuojančios problemos — nuomonės apie gamtos apsaugą išsiskiria. Jeigu darbininkai protestuoja — negauna priemokų. Jeigu medienos tiekimas sumažėja — aukštesnioji valdžia pareiškia nusiskundimą. Finansuojančios organizacijos nebeskiria pinigų. Rezervato teritorijoje yra keturi tūkstančiai valstiečių, kuriuos sunku sukontroliuoti. Dvidešimt kadrinių darbuotojų ir darbininkų rezervate vis dar gyvena laikinose darbinėse pašiūrėse, žmonės reiškia nepasitenkinimą, nes neturi jokių patogumų. Taigi, didžiausia problema — realybės neatitinkantis finansavimas, tiek kartų kreiptasi...

Kadriniai darbuotojai ima kalbėti vienas per kitą, atrodo, tarsi aš galėčiau kreiptis, prašydamas finansavimo jų vardu, liaujuosi įrašinėjęs.

Nesu tas, kuris vadovauja rašytojams, nesu ir iš tų rašytojų, kurie veda kitus rašytojus, kuris gali kalbėti su užsidegimu ir įsitikinimu, ekspromtu pasireikšti visomis įmanomomis temomis ir dalyti nieko nereiškiančius pažadus, pavyzdžiui, kad ir taip: dėl šios problemos aš pasikalbėsiu su skyriaus viršininku ir informuosiu apie susidariusią padėti atitinkamus departamentus, sukelsiu daug triukšmo ir paskatinsiu viešosios opinijos diskusijas, mobilizuosiu visus šalies gyventojus į ekologinį žygį už mus maitinančios gamtos išsaugojimą! Aš net savęs paties nesugebu apsaugoti, tai apie ką kalba? Galėčiau tik pasakyti, kad gamtosauga yra rimtas reikalas, turėsiantis įtakos mūsų vaikų ir anūkų kartoms, kad Jangdzė pasidarė visai ruda, plukdo purvą ir dumblą, o ant Trijų Tarpeklių vis tiek numatyta užtvankos statyba! Visgi geriau šito nesakyti, geriau pakreipti kalbą apie Laukinį žmogų:

— Tas Laukinis žmogus visoje šalyje kelia tikrą sujudimą...

Visi tuojau pat pradeda kalbėti apie Laukinį žmogų.

— O kaipgi, Centrinė mokslų akademija organizavo net keletą ekspedicijų. Pirmoji įvyko 1967 metais, po to 1977 metais, 1980 metais, ir kaskart tam buvo specialiai siunčiami žmonės. 1977-ųjų ekspedicija buvo didžiausia, taip pat ir žmonių skaičiumi, jau vien tyrinėtojų grupę sudarė šimtas dešimt žmonių, neskaičiuojant mūsų rezervato siųstų kadrinių darbuotojų ir darbininkų, beje, didžiąją ekspedicijos dalyvių dalį sudarė kariuomenė, vadovavo karininkas...

Jie vėl pradeda skaityti pranešimus.

Ieškau, kokia tema galėčiau kalbėtis su jais laisvai? Pasiteiraučiau, kaip jiems čia gyventi? Garantuotai pradėtų kalbėti apie materialinį aprūpinimą, kainas, atlyginimus, o juk mano paties finansiniai resursai nuolat eina į minusą. Juk argi ne tai ir būtų šito pokalbio pagrindas? Negaliu kalbėti ir apie tai, kad šis pasaulis kuo toliau, tuo nesuprantamesnis darosi: žmogaus ir žmonijos elgesys visiškai nebesuprantamas, niekas apskritai nebežino, ką žmogus turi daryti ir kam jis ieško Laukinio žmogaus. Beje, apie ką dar, be Laukinio žmogaus, galima būtų pakalbėti?

Jie pasakoja, kad praeitais metais vienas pradinės mokyklos mokytojas matė šitą sutvėrimą, buvo birželis, ar tai liepa — maždaug toks metų laikas, tačiau jis nedrįso to paviešinti, pasipasakojo tik geriausiam draugui, prigrasinęs apie tai niekam neprasitarti. Tiesa, ne taip seniai kažkas Čunanio žurnale „Dongting“ išspausdino straipsnį, pavadintą „Tragiška Šennongdzia Žmogaus istorija“, kažkas gavo tą numerį, ir visi perskaitė. Laukinio žmogaus paieškos prasidėjo čia ir tęsėsi tokiose provincijose: Čunanis, Dziangsi, Džedziangas, Fudzianis, Sičuanis, Guidžou, Anhui... iš visur plūdo pranešimai (išskyrus Šanchajų)! Guangsi netgi buvo sugautas mažas Laukinis žmogus, tenykščiai jį pavadino Kalnų dvasia, bet valstiečiai nusprendė, kad tai prišauks nelaimę ir jį paleido (kaip apmaudu). Taip pat būta pranešimų apie Laukinio žmogaus mėsos valgymo atvejus, kalbėta, šnekėta, kad tai neturi jokio ryšio, tačiau mokslininkų grupė ištyrinėjo ir tai patvirtinančius faktus išleido atskira knyga. 1972-aisiais Džang Ženguanis, Vang Liangcanis ir dar dvidešimt kitų, kurių dauguma buvo mūsų rezervato darbuotojai, Saulės Šviesos Užutekio ūkio valgykloje valgė Laukinio žmogaus pėdą ir blauzdą! Pėda buvo maždaug keturiasdešimties centimetrų ilgio, nykštys — penkių centimetrų skersmens ir dešimties centimetrų ilgio. Dokumentinę medžiagą jie sudėjo kartu ir užantspaudavo. Blauzda buvo dvidešimties centimetrų skersmens, svėrė penkiolika kilogramų, ir kiekvienam kliuvo po didžiulį dubenį. Šitą Laukinį žmogų nušovė valstietis iš Panšui ir jo koją pardavė Saulės Šviesos Užutekio ūkio valgyklai. 1975-aisiais kalnų kelyje tarp Čiaošango bendruomenės ir Jusai pirmosios darbo brigados Zeng Sianguo susidūrė akis į akį su dvimetriniu raudonplaukiu Laukiniu žmogumi, krito žemėn ir pusę dienos gulėjo, kol atgavo sąmonę, o parbėgęs namo dar tris keturias dienas negalėjo pratarti nė žodžio. Šis žodinis pranešimas yra paremtas jų tyrinėjimuose naudojama lyginamąja, anatomine, statistine analize. O kaipgi Džao Kuidianis, kuris grįždamas keliu namo, vidury baltos dienos sutiko Laukinį žmogų, valgantį glėbstinio vaisius? Kurie tai buvo metai? 1977-ieji ar 1978-ieji? Tai nutiko keletas dienų prieš antrąjį Socialinių mokslų akademijos tyrimų grupės vizitą. Žinoma, visu tuo galima tikėt, galima ir netikėt, žmonės tyrimų grupėje taip pat pasidaliję į dvi stovyklas. Šiaip ar taip, pasiklausius kalniečių pasakojimų, darosi baisu — Laukinis žmogus sekioja moteris, pasigauna merginas, kad galėtų pasilinksminti ir pasantykiauti, kalbama, kad Laukinis žmogus netgi gali kalbėti, džiaugdamasis ir pykdamas jis skleidžia skirtingus garsus.

— O iš čia esančiųjų ar yra kas nors savo paties akimis jį matęs? — klausiu.

Visi prapliumpa juoktis ir sužiūra į mane, bet aš nesuprantu, ar tai reiškia, kad jie matė, ar kad nematė?

Po to nuseku paskui kadrinį darbuotoją į proskyną rezervato viduryje. 1971-aisiais motorizuotas armijos dalinys iškirto visą kalno viršūnę, teigdamas, kad mediena bus panaudota nacionaliniam saugumui, kirto dvejus metus, kol nuskuto visiškai plikai. Esu vos dviejų tūkstančių devynių šimtų metrų aukštyje, bet prieš akis atsiveria grakšti pusaukščių kalnynų pelkė, tirštame rūke ir lietuje nepaliaujamai banguojančios sodriai žalios pievos, kur ne kur prikaišytos bambukų strėlių. Ilgai stoviu žvarbiame vėjyje mąstydamas, kad šitas laukinės gamtos ruožas yra vienas paskutinių pirmykštės ekologijos pavyzdžių.

Prieš du tūkstančius metų Džiangdzi pasakė: naudingas medis žūva jaunas nuo kirvio, kai tuo tarpu prastas medis mėgaujasi sėkme. Tačiau šiandieniniai žmonės palyginti su senųjų laikų žmonėmis pasidarė godesni ir Huxley evoliucijos teorija ima kelti abejonių.

Eidamas pro kalniečių trobelę, prie būdos pamatau meškiuką, prie antkaklio pririšta virvė, jis primena nedidelį rudą šuniuką, kabarojasi malkų stirta aukštyn žemyn ir visą laiką urzgia, bet gindamasis kąsti žmogui dar nemoka. Šių namų šeimininkas sako jį tiesiog parsinešęs iš kalnų, nėra prasmės klausti, ar jis užmušė jo motiną, užtenka, kad meškiukas tikrai nepaprastai mielas. Matydamas, kaip negaliu nuo jo atsitraukti, sako: dvidešimt juanių ir galiu neštis. Neplanuoju steigti cirko, kaipgi su juo kartu galėčiau toliau keliauti? Geriau jau paliksiu jį ten, kur radau.

Prie kažkieno namų durų matau kandžių suėstą leopardo kailį, besivėdinantį gryname ore. Tigrai visiškai išnyko jau prieš dešimt metų.

Dar matau Auksinės beždžionės iškamšą, matyt, bus ta pati, kurią pagavo medyje ir kuri, atsisakiusi ėsti, padvėsė. Tai vienintelis dalykas, ką gali padaryti laukiniai žvėrys, netekę laisvės ir nepanorėję būti prijaukinti, nors tam irgi reikia pakankamai didelių valios pastangų, kurių net žmogus ne kiekvienas turi.

Ant rezervato administracijos pastato sienos pastebiu šviežiai iškabintą plakatą „Sveikiname įsteigus Pagyvenusių žmonių sporto komitetą!“, pagalvoju, kad tai — nauja politinė kampanija, apie tai čia pat pasiteirauju kadrinio darbuotojo, o jis atsako, kad iš viršaus buvo gautas nurodymas telefonu, buvo liepta pakabinti — tai ir pakabino, tačiau tai neturi nieko bendra nei su manimi, nei su juo, nes jis skirtas Revoliucijos veteranams, kuriems jau virš šešiasdešimt ir kurie gauna bent šimto juanių fizinio lavinimosi pašalpą, nors šiose vietose vyriausiam veteranui vos penkiasdešimt penkeri — tiek, kad gavo tik paguodos prizą — atminimo albumą. Vėliau susitinku jauną reporterį, kuris papasakoja, kad Pagyvenusių žmonių sporto komiteto pirmininkas — buvęs rajono Partijos komiteto sekretorius, o šito Pagyvenusių žmonių sporto komiteto įsteigimą taip iškilmingai mini todėl, kad privertė rajono valdžią skirti jam milijono juanių dotaciją. Jis pasisako rašantis slaptą rekomendacinę apžvalgą, kurią norėtų perduoti tiesiogiai Centriniam priežiūros komitetui, ir teiraujasi, ar neturiu kokių asmeninių kanalų. Suprantu jo moralinį pasipiktinimą, tačiau rekomenduoju jam geriau tą apžvalgą pasiųsti paštu, negu pasikliauti manimi.

Čia taip pat pastebiu žavią merginą, strazdanėlėmis nušlakstyta nosyte, apsivilkusią visai kitaip, negu įprasta kalniečiams — trikotažine bliuzele trumpomis rankovėmis ir atviru kaklu, dar vadinama T formos palaidine. Užklausus paaiškėja, kad ji yra iš Žigui, pietinio Jangdzės kranto, Ču Juanio gimtinės, kur baigė vidurinę mokyklą, ir atvažiavo čia, norėdama susirasti vyresnįjį pusbrolį ir tikėdamasi įsidarbinti rezervate. Ji tvirtina, kad apylinkės centre Žigui valdžia jau viešai pranešė, kad netrukus ant Trijų Tarpeklių prasidės didžiulės užtvankos statybos ir apylinkė bus visa palaidota po vandeniu. Kiekviena šeima turėjo užpildyti gyventojų evakuacijos registracijos korteles, tačiau kur gyventi — kiekvienas turės susirasti pats. Vėliau patraukiu palei Siang upę, kuri išaugino daugybę gražių moterų, prasuku pro kalno šlaite rymantį istorinės gražuolės Vang Džaodzun namą, pajuodusiomis čerpėmis ir skriejančiais kraigais, ir atvykstu į Jičangą. Vienas literatas grafomanas papasakoja man, kad šiam miesteliui skirta tapti Trijų Tarpeklių provincijos sostine ir kad netgi būsimosios provincijos Rašytojų asociacijos prezidentas jau yra aukščiausiu lygiu išrinktas, tik dar oficialiai nepaviešintas, mano nuostabai juo išrinktas man girdėtas, bet nepasakyčiau, kad mėgiamas, premijomis apdovanotas poetas.

Esu praradęs savąjį poetinį pojūtį ir nebegaliu rašyti poezijos. Nesu tikras, bet, man regis, šis laikmetis — jau nebe eilėraščių ir dainų. Turbūt viskas, ką buvo galima sudainuoti ar išrėkti, jau buvo išdainuota ir išrėkta, liko tik tekstų rinkimas ir spausdinimas, asmeninis įsivaizdavimas. Tokiu atveju Laukinio žmogaus tyrimų centre mano matyti, pagal liudininkų pasakojimus dalininko nutapyti paveikslai, vaizduojantys Laukinį žmogų nukarusiomis rankomis, pakumpusia nugara, drūtomis kojomis, ilgais plaukais, besišaipantį iš žmonių, irgi tėra asmeninis įsivaizdavimas. Tai kaip tada yra su tuo keistu vaizdu, kurį paskutiniąją naktį regėjau Medinės Žuvies Žemumoje besidriekiančiame pirmykščiame miške, vadinamame Šennongdzia — ar tai irgi laikyti eilėraščiu?

Mėnulis aukštai danguje, juodame stūksančio kalno šešėlyje skendinčioje aikštelėje pastatyta kvadratinė scena, galuose iškelti du ilgi bambukiniai stiebai, priekyje aukštai užkabinta ryški žibalinė lempa ir ištempta uždanga. Pūsdama aplamdytą, nepataikantį į toną trimitą ir mušdama didžiulį, sudrėkusį, duslaus garso būgną scenoje pasirodo akrobatų trupė. Maždaug du šimtai žmonių — šio nedidelio kalnų miestelio suaugusieji ir vaikai išlindę iš savo namų, rezervato administracijos kadriniai darbuotojai ir darbininkai bei jų šeimų nariai, strazdanotoji trikotažine bliuzele trumpomis rankovėmis ir atviru kaklu, dar vadinama T formos palaidine, vilkinti mergina, atvykusi iš Ču Juanio gimtinės — visi susispietę trimis eilėmis į vieną didelį puslankį. Esantieji pirmoje eilėje sėdi ant iš namų atsineštų medinių suolų, vidurinioji eilė žiūri stovėdama, o esantieji paskutinėje eilėje tiesia kaklus, kad ką nors matytų pro viduriniųjų galvas.

Programa įprasta — ciguno ir plytų skaldymas: viena plyta, dvi plytos, trys plytos perskeliamos vienu delno smūgiu. Virvės tempimas, metalinių rutuliukų rijimas ir atrijimas, išspjaunant juos su seilėmis. Apkūnios moteriškės užsliuogimas aukštyn bambukine kartimi ir pasikabinimas ant auksinio kablio, žongliravimas ugnimi. Apgavystė, apgavystė, iš pradžių tyliai ištaria moterys, o tada garsiai ima šūkauti vaikinai. Plikas trupės vadas rikteli:

— Gerai, o dabar iš tikrųjų pasilinksminkim!

Jis paduoda ietį metalinių rutuliukų rijikui, kuris įbeda vieną metalinį antgalį į skrandžio duobutę, o kitą įsikiša į gerklę ir stumia gilyn, kol bambukinis ieties kotas išsilenkia ratu, o ant jo skustos galvos iššoka gyslos, visi ima ploti, šį kartą žiūrovai įtikinti.

Atmosfera aikštėje darosi laisvesnė, atsimušęs į kalno šešėlį, ataidi trimitas, nepaliaujamai dunksi būgnas, žmones apėmęs pakilus jaudulys. Mėnulis pasislepia už debesų, ir pradeda ryškiau šviesti žibalinės lempos. Apkūni, tvirta moteris žongliruoja porcelianinėmis lėkštėmis ant ilgos bambukinės karties, tuo pat metu ant galvos laikydama dubenį su vandeniu. Pabaigoje ima kraipyti klubus, parodijuodama dainininkus ir šokėjus iš televizijos, šokinėti ir tūpčioti, dėkodama žiūrovams, keletas žmonių jai paploja. Trupės vadas ima vis daugiau ir daugiau malti liežuviu, kuo toliau, tuo prastesnis darosi pasirodymo lygis, aikštėje auga smagus šurmulys, ir žmonėms jau nebesvarbu, kas rodoma.

Prasideda paskutinis programos numeris — akrobatika. Iki šiol sceną prižiūrėjusi nedidukė mergina raudono šilko palaidinuke ir kelnėmis užšoka ant stalo, ant kurio stovi du mediniai suolai, o ant suolų — dar vienas stalas, ir štai aukštai juodo kalno fone iškyla jos figūra, ryškiai raudona skaisčioje lempų šviesoje, netikėtai naktiniame danguje mėnulio pilnatis patamsėja ir tampa gelsvai oranžine.

Iš pradžių ji padaro Auksinio Fenikso pozą, švelniai suimdama kojas ir iškeldama jas virš galvos. Publika ima ploti. Tada ištiesia abi kojas horizontaliai į priekį ir sėdi tiesi ant medinio suolo, nė raumenukas nevirpteli, visi ima šaukti bravo. Tada prasižergia ir lenkiasi atgal tol, kol jos pilvas atsiduria tarp jos laibų kojų. Žiūrovai sulaiko kvapą. Jos galva lėtai pasirodo tarp kojų, ir tada ji labai keistai kojomis suspaudžia savo galvą su ilga kasa, jos didelės, apvalios, juodos akys atrodo liūdnos, tarsi žvelgtų į visiškai jai svetimą pasaulį. Tada suima rankomis savo vaikišką veidelį ir atrodo tarsi žmogus-voras, tyrinėjantis publiką. Kažkas ima ploti, bet tuoj pat liaujasi. Ji atsistoja ant rankų, iškelia į viršų kojas ir apsisuka ant vienos rankos, per raudono šilko palaidinukę matyti ryškūs speneliai. Girdėti susirinkusiųjų alsavimas, ore tvyro riebaluotų plaukų ir kūno prakaito kvapas. Vaikas nori kažką pasakyti, bet jo motina užčiaupia jį, tyliai pliaukštelėdama jam delnu. Mergaitė raudono šilko drabužiais sukanda dantis, jos krūtinė švelniai kilnojasi, jos drėgnas veidas šviečia, atspindėdamas mėnesieną, už nugaros stūkso juodas, gilus kalno šešėlis, ji jau nebeturi žmogiškojo pavidalo ir tik plonos lūpos bei pora tamsių akių išduoda skausmą, ir būtent šitas skausmas sužadina žmonėms žiaurumo geismą.

Šiąnakt visi baisiai gerai nusiteikę, tarsi būtų susišvirkštę gaidžio kraujo, nors jau vėlus metas, bet aplink visų namų languose dega šviesos ir dar ilgai nesiliauja kalbos bei daiktų tampymas. Aš irgi negaliu užmigti, todėl grįžtu atgal į ištuštėjusią aikštę, kurioje nebėra nė gyvos dvasios, nuo bambukinių karčių jau nukabinti žibintai, tik mėnulis dar kabo, skleisdamas vaiskią šviesą. Sunkiai begaliu patikėti, kad štai čia, šalia tokio didingo, rūstaus, tylaus kalno žmonės ką tik sudalyvavo antgamtiškame žmogiškosios formos transformavimesi, įtariu, kad tai galėjo būti sapnas.

60

— Kai šoki, apie nieką daugiau negalvok.

Tu susipažinai su ja tik dabar ir šoki pirmąjį šokį, kai ji tai sako. Tu klausi:

— Ką turi galvoje?

— Jeigu šoki, tai ir šok, nereikia jokių pašalinių minčių.

— Surimtėk ir apkabink mane.

— Gerai, — sakai.

Ji sukikena.

— Ko juokiesi? — klausi.

— Negalėtum stipriau?

— Žinoma, galėčiau.

Tu stipriai ją apkabini ir pajunti jos standžias krūtis ir šiltą kaklo odos aromatą, sklindantį pro atvirą iškirptę, kambaryje ganėtinai tamsu, kampe pastatytą lempą dengia išskleistas juodas skėtis ir šokančių porų veidų beveik neįžiūrėt. Magnetofonas groja lengvą muziką.

— Va taip daug geriau, — sako ji prislopintu balsu.

Švelni jos plaukų sruogelė juda, tau kvėpuojant, ir vis paliečia tavo skruostą.

— Tu labai miela, — pratari.

— Ką sakai?

— Sakau, kad tu man patinki, bet tai — ne meilė.

— Taip netgi geriau, meilė per daug varginantis nepatogumas. Sakai, kad irgi taip galvoji.

— Vadinasi, tu ir aš einame tuo pačiu keliu, — sako ji juokais, nutaisiusi jausmingą intonaciją.

— Tiesiog puiki pora.

— Bet aš negaliu už tavęs tekėti.

— O kodėl turėtum?

— Nes iš tikrųjų norėčiau ištekėti.

— Kada?

— Galbūt kitais metais.

— Tai dar negreit.

— Kitais metais, bet ne už tavęs.

— Gali nesakyti, pats suprantu, klausimas tik už ko?

— Tiesiog už žmogaus, kuris mane ves.

— Tiesiog už bet kokio žmogaus?

— Na, nebūtinai. Tiesiog anksčiau ar vėliau turėsiu ištekėti.

— O po to išsiskirti?

— Galbūt.

— Tada mes vėl abu šoksime.

— Bet aš vis tiek už tavęs netekėsiu.

— O kodėl gi turėtum?

— Tu iš tų žmonių, kurie labai pagavūs, — regis, šie žodžiai eina tiesiai iš jos širdies.

Tu garsiai padėkoji.

Per suveriamą langą matyti daugybės susigrūdusių mūrinių dėžutės formos daugiaaukščių namų žiburiai, kurių vieni užsidega, kiti užgęsta, bet visi tvarkingai vienas po kito kyla į viršų. Staiga viena pora ima suktis ratu po nedidelį kambarį ir atsitrenkia tau į nugarą, tu pasinaudoji proga, stabteli ir stipriai ją apkabini.

— Tu nemanyk, kad aš pulsiu girti tavo šokimą, — ji vėl pradeda.

— Aš nesu šokėjas profesionalas.

— O kodėl tada šoki? Kad galėtum pabūti arčiau moters?

— Yra būdų, kaip būti ir dar arčiau.

— Turi aštrų liežuvį ir nepasiduodi.

— Todėl, kad tu man nenusileidi.

— Gerai, užsičiaupiu.

Ji priglunda prie tavęs, tu užmerki akis — šokti su ja nepaprastai gera.

Dar sykį ją susitinki vieną vėlyvo rudens naktį, pučiant lediniam šiaurės vakarų vėjui. Mini dviratį per baisiausią vėją, kuris kartkartėmis vis ima po kelią vaikyti nukritusius lapus ir popieriaus skiautes, keldamas jas į viršų. Nusprendi užsukti aplankyti vieno draugo dailininko ir pralaukti, kol aprims vėjas. Pasuki į siaurutį, geltonoje prietemoje skendintį skersgatvį, kuriame vienintelio sutikto praeivio persigandęs šešėlis metasi į šoną, ir staiga pasijunti velnioniškai vienišas.

Į tamsų nediduką kiemelį pro jo langą sklinda blanki šviesa. Pasibeldi į duris, viduje pasigirsta žemas balsas. Jis atidaro duris, perspėja, kad būtum atsargus, žengdamas per slenkstį tamsoje. Kambaryje tik menka virpanti šviesa, kurią skleidžia į kokoso kevalą įstatyta žvakė.

— Kaip šaunu, — tu iš tikrųjų mėgaujiesi šiluma, — ką veiki?

— Nieko ypatingo, — atsako jis.

Kambaryje tikrai labai šilta, jis apsivilkęs tik platų pūkuotą megztinį, o jam ant galvos kūpso susivėlusių plaukų kupeta. Prie krosnelės, kuria apsišildo žiemą, jau pritaisytas kaminas.

— Gal tu sergi? — klausi.

— Ne.

Kažkas sukruta prie žvakės, išgirsti, kaip sugirgžda jo sukiužusios sofos spyruoklės, ir pastebi, kad viename jos gale sėdi moteris.

— Turi svečių? — sakai apgailestaudamas.

— Nieko tokio, — ir, rodydamas į sofą, sako, — prisėsk.

Štai tada tu pagaliau supranti, kad tai ji. Ji lėtai ištiesia ranką pasisveikinti, jos ranka atrodo gležna ir minkšta. Ji pasileidusi plaukus ir vis nupučia ant akių užkrintančią sruogą. Tu pralinksmėji:

— Jeigu gerai pamenu, tavo plaukai anksčiau nebuvo tokie ilgi.

— Kartais aš juos susisegu, kartais pasileidžiu, tu tiesiog neatkreipei dėmesio, — šypteli ji.

— Jūs pažįstami? — susidomi tavo draugas dailininkas.

— Kartu šokome vieno draugo namuose.

— Tu dar atsimeni? — jos balse girdėti sarkazmo gaidelė.

— Kaipgi galima pamiršti žmogų, su kuriuo esi šokęs? — atkerti.

Jis užkuria krosnelę ir tamsios, raudonos liepsnos nušviečia popieriumi išklijuotas lubas.

— Gal ko nors išgersi?

Atsakai, kad tiesiog važiavai pro šalį, užšokai tik trumpam, ir tuoj turėsi eiti.

— Aš irgi juk nieko ypatinga nedarau, — sako jis.

— Viskas gerai... — pritaria ji tyliu balsu.

Po to jiedu vėl nutyla.

— Jūs tęskite pradėtą pokalbį, aš tik užėjau pasišildyti, nes pasidarė šaltoka. Palauksiu, kol vėjas truputį aprims, ir keliausiu sau.

— Ne ne, tu užėjai pačiu laiku, — sako ji, ir vėl stoja tyla.

— Teisingiau būtų sakyti — visai ne laiku, — galvoji, kad turėtum jau kilti.

Tačiau tavo draugas nelaukia, kol tu atsistosi, ir, suėmęs tave už pečių, pasodina atgal sakydamas:

— Kadangi tu čia, mes puikiausiai galime kalbėti apie kažką visi kartu, mudu jau savo pokalbį baigėm.

— Jūs pasikalbėkit apie savo reikalus, aš paklausysiu, — ji susirango ant sofos, matyti tik išblyškusio veido kontūrai, maža, daili burnytė ir nosytė.

Jau buvai visa tai pamiršęs, praėjo nemažai laiko, ir vieną dieną vidurdienį netikėtai ji atsiduria ant tavo namų slenksčio.

— Iš kur tu žinai, kad aš čia gyvenu?

— Ar tai reiškia, kad esu čia nepageidaujama?

— Ne, kaip tik priešingai. Užeik, užeik.

Įsivedi ją vidun ir klausi, ar tai tavo draugas dailininkas jai pasakė tavo adresą. Anksčiau tu ją matei tik blankioje šviesoje, todėl nebegali pasakyti, kad tai tikrai ji.

— Galbūt jis, o galbūt kažkas kitas, o ką, tavo adresas laikomas paslaptyje? — perklausia ji.

Sakai, tiesiog nesitikėjęs, kad ji pagerbs tave savo apsilankymu ir kad tau labai malonu.

— Pamiršai, kad tai tu mane pas save kvietei.

— Visai įmanoma.

— Ir savo adresą tu pats man davei, nebepameni?

— Sutinku, galimas daiktas, — sakai, — šiaip ar taip, labai džiaugiuosi, kad atėjai.

— Kaipgi galėtum nesidžiaugti, kai pas tave ateina modelis?

— Tu modelis? — dar labiau nustembi.

— Buvau, tiesa, dažniausiai pozuodavau nuoga.

Apgailestauji, kad nesi dailininkas, tačiau užsiimi mėgėjiška fotografija.

— Ar pas tave atėję žmonės visada turi stovėti? — klausia ji.

Tu skubiai aprodai jai kambarį.

— Jauskis kaip namie, daryk, ką nori. Apžiūrėjusi kambarį, suprasi, kad šio kambario savininkas neturi jokių taisyklių.

Ji atsisėda prie rašomojo stalo, perbėga akimis kambarį ir sako:

— Akivaizdu, kad šiam kambariui reikia šeimininkės.

— Jeigu pageidauji, bet tik su sąlyga, kad būsi ir šeimininko šeimininke, kadangi šio kambario nuosavybės teisės nepriklauso kambario šeimininkui.

Kaskart, vos judu susitinkat, iškart pradedat ginčytis, juk tu negali jai pasiduoti.

— Ačiū, — ji paima užplikytą arbatos puodelį ir nusišypso, — pakalbėkim rimčiau.

Ji ir vėl tave aplenkė. Tau telieka tik atsakyti:

— Gerai.

Užsiplikai ir sau puodelį arbatos, atsisėdi į fotelį prie rašomojo stalo, nurimsti ir atsisuki į ją.

— Galime pakalbėti apie tai, ką prieš tai sakei. Ar tu iš tikrųjų esi modelis? Aš čia tiesiog šiaip teiraujuosi.

— Anksčiau buvau dailininko modelis, bet dabar nebesu, — ji nupučia nuo veido plaukų sruogą.

— Galiu paklausti kodėl?

— Dailininkui pabodo ir jis mane pakeitė kitu modeliu.

— Dailininkai jau tokie yra, jie negali visą gyvenimą piešti to paties modelio.

Turi apginti draugą.

— Modeliai irgi tokie, negali gyventi tik dėl vieno dailininko.

Jos tiesa. Turėtum pakeisti pokalbio temą.

— O iš tiesų — ar tu tikrai modelis? Klausiu apie tavo profesiją, juk tu kažką dirbi?

— Argi tai taip svarbu? — ji nusijuokia, velniškai gudri, vis per vieną žingsnį nuo tavęs.

— Nesakau, kad labai svarbu, bet klausiu, kad žinočiau, apie ką su tavimi kalbėtis, kokia tema būtu mums abiem įdomi.

— Aš gydytoja, — ji linkteli galva. Prieš tau spėjant įsiterpti, ji paklausia: — galima užsirūkyti?

— Žinoma, aš ir pats rūkau.

Pastumi jai per stalą cigaretes ir peleninę.

Ji prisidega cigaretę ir įtraukia dūmą.

— Nepanašu, — sakai, po truputį perprasdamas jos apsilankymo tikslą.

— Todėl ir sakau, kad profesija nėra svarbu. Ar kai sakau, kad buvau modelis, tu tikrai manai, kad aš buvau? — ji atlošia galvą ir lėtai išpučia dūmus.

„O kai sakai, kad esi gydytoja — ar tikrai esi?“ — Bet šito tu garsiai neištari.

— Ar, tavo nuomone, visi modeliai yra lengvabūdžiai? — paklausia ji.

— Tikrai nebūtinai, būti modeliu irgi rimtas darbas, demonstruoti nuogą kūną nėra kažkas blogo, aš kalbu apie modelius, kurie pozuoja nuogi, jeigu gamta kažkam davė gražų kūną, tai to grožio demonstravimas yra tiesiog kilniadvasiškas pasišventimas ir su lengvabūdiškumu neturi nieko bendra. Dar galiu pridurti, kad gražus žmogaus kūnas pranoksta bet kokį meno kūrinį, palyginti su gamta, meno kūriniai yra blyškūs ir skurdūs, ir tik lunatikas gali tikėti, kad meno kūrinys prilygs gamtai.

— Tu kalbi karštai ir įtikinamai.

— Tai kodėl pats užsiimi menu? — klausia ji.

Sakai, kad neužsiimi menu, tiesiog esi rašytojas, rašantis tai, ką nori, ir tada, kada nori.

— Bet juk rašymas irgi meno rūšis.

Tu tvirtini, kad rašymas tėra technika:

— Tiesiog reikia įvaldyti tam tikrą techniką, pavyzdžiui, tu įvaldžiusi skalpelį, nežinau, ar tu chirurgė, ar terapeute, bet tai ne taip svarbu, įvaldęs techniką, kiekvienas gali rašyti ir kiekvienas gali valdyti skalpelį.

Ji nusijuokia.

Sakai nežinąs, kodėl menas taip sakralizuojamas, menas tėra vienas iš gyvenimo būdų, žmonės praktikuoja skirtingus gyvenimo būdus, menas negali atstoti jų visų.

— Tu toks protingas, — sako ji.

— Tu irgi ne kvaila, — atsakai.

— Bet esama ir kvailų.

— Pavyzdžiui?

— Pavyzdžiui, dailininkai, jie jaučia tik akimis.

— Dailininkai jaučia dailininkišku būdu, ir jie turi labiau išlavintą vizualų suvokimą negu rašytojai.

— O ar leidžia tas vizualinis suvokimas suprasti kito žmogaus vidinę vertę?

— Manau — negali, bet klausimas — kas yra ta vertė? Kiekvienas žmogus tai supranta skirtingai, atskiros vertybės yra svarbios tik tarp tų žmonių, kurie jas suvokia panašiai. Nenoriu tau įsiteigti, bet man tu atrodai graži, aš nežinau, ar tavo vidus irgi toks pat gražus, bet galiu pasakyti, kad man smagu su tavimi kalbėtis, juk argi žmogaus gyvenimas nėra laimės siekimas? Tik kvailys gali ieškoti nelaimių.

— Man su tavimi irgi labai smagu.

Tai sakydama, ji nejučia paima nuo tavo stalo raktą ir pradeda su juo žaisti, matai, kad ji visai nėra laiminga. Todėl pradedi kalbą apie raktą.

— Kokį raktą? — klausia ji.

— Tą raktą, kurį tu laikai savo rankoje.

— O kas tam raktui?

Tu sakai, kad pametei jį.

— Argi jis ne čia? — ji atgniaužia delną su raktu.

Sakai, kad buvai jį pametęs, bet dabar jis yra jos delne.

Ji padeda raktą atgal ant stalo ir staiga atsistoja, sakydama, kad jai jau reikia eiti.

— Turi reikalų?

— Turiu, — sako ji, o tada dar priduria, — aš ištekėjusi.

— Tai sveikinu, — pajunti kartėlį.

— Bet aš dar grįšiu.

Nuo to pasidaro šiek tiek lengviau.

— Kada?

— Kai būsiu laiminga. Neturėčiau ateiti, kai esu nelaiminga, ir liūdinti tavęs. Bet negaliu ateiti, ir kai esu ypatingai laiminga...

— Puikiai suprantu, daryk, kaip tau geriau.

Dar priduri, kad norėtum tikėti, jog ji sugrįš.

— Ateisiu su tavimi pasikalbėti apie raktą, kurį tu pametei!

Ji kresteli galvą ir plaukai nuvilnija jos pečiais, klastingai šypsodamasi, ji išeina pro duris ir nusileidžia laiptais žemyn.

61

Daugiau nei dešimt metų nematytas buvęs klasiokas iš stalčiaus ištraukia nuotrauką ir rodo man, joje matyti jis ir gal jaunas, gal senas, o gal kažkur per vidurį — nenusakomo amžiaus ir lyties žmogus, jis sako, kad tai — moteris daržovių lysvėje prie sugriautos šventyklos. Jis pasiteirauja, ar aš žinau „Apleistojo slėnio karę“?

Žinoma — žinau, vos pradėjus lankyti pradinę mokyklą, klasiokai tempdavo iš namų „Septynis kardus ir tryliką karių“, „Kario Ėmei kardo istoriją“, „Tryliktąją seserį“ ir panašios tematikos uždraustas senas knygas, tiems, kurie būdavo draugai, duodavo parsinešti namo nakčiai, o nedraugams tekdavo įsigrūsti į mokyklinių suolų stalčius ir vogčiomis viena akimi skaityti per pamokas.

Prisimenu, kai buvau dar mažesnis, turėjau „Apleistojo slėnio karės“ komiksų rinkinį ir, bežaisdamas stiklo rutuliukais, pralošiau kelis puslapius, dėl to vėliau baisiausiai gailėjausi.

Prisimenu ir tai, kaip Apleistojo slėnio karė, o gal Tryliktoji sesuo, o gal dar kuri nors kita moteris kovotoja pažadino mane iš vaikiško abejingumo ir sukėlė pirmuosius seksualinius pojūčius. Tikriausiai tai buvo knyga iš sendaikčių krautuvėlės, viename pirmųjų jos puslapių buvo pavaizduota žydinti persiko šaka, stipraus vėjo nudraskytais žiedlapiais, o apačioje parašyta kažkas panašaus į „Nutylėta paslaptis po lietingos ir vėjuotos nakties“, omenyje turint, kad toji moteris karė buvo jėga paimta brutalaus jauno kario, kuris irgi buvo kovos menų meistras. Kitame puslapyje vaizduojama, kaip moteris karė įgyja aukščiausią kovos menų laipsnį ir įvaldo slaptą skrajojančių durklų techniką, širdyje trokšdama keršto, ji galiausiai suranda savo priešą, josios skrajojantys durklai prazvimbia jam palei pat galvą, tačiau dėl kažkokios nepaaiškinamos priežasties ją apima gailestis ir ji tenukerta vieną jo ranką, ir paleidžia jį keliauti sau gyvenimo keliu.

— Ar tu tiki, kad šiandien dar esama moterų karių? — klausia mano buvusysis klasiokas.

— Toji moteris nuotraukoje? — nesuprantu, ar jis juokauja, ar ne.

Nuotraukoje mano bendramokslis aukštas ir su akiniais, apsivilkęs geologo lauko drabužiu, išvaizda ganėtinai grubi, man jis netgi primena knygų graužiką Pjerą iš Tolstojaus „Karo ir taikos“. Tuo metu, kai skaičiau tą knygą, jis dar buvo labai liesas, geraširdį, apskritą veidą jau rėmino akiniai, visą laiką kabantys ant nosies galo, kurie ir darė jį labai panašų į aną personažą iš Rusijos dailininkų iliustruotų Tolstojaus raštų rinkinio. Tačiau jam sulig pečiais šalimais stovinti moteris karė vilkėjo seno kaimiečio platų puspaltį priekyje su sagomis iki apačios, apsmukusias kelnes ir porą kareiviškų kaliošų, belyčiame veide dvi mažytės akys, vienintelis dalykas, išduodantis, kad ji — moteris: ties ausų galiukais plaukai, kirpti kaimo kadrinių darbuotojų moterų stiliumi, man ji nė trupučio nepriminė kungfu romanuose, paveiksluose ir komiksuose aptemptais rūbais vaizduojamų moterų karių nei herojų perjuostais liemenimis ir fenikso akimis.

— Nenuvertink jos, ji tobulai įvaldžiusi kovų menus ir yra nužudžius daugybę žmonių, — sako jis rimtai.

Važiuojant pakeliui iš Džudžou į rytus, traukinys vėluoja ir stabteli nedidelėj stotelėj tikriausiai praleisti priešpriešiais atvažiuojančio greitojo traukinio. Vos išvydęs stotelės pavadinimą, iškart prisimenu seną mokyklos laikų draugą, kuris čia dirba vienoje naudingų iškasenų tyrinėjimų grupėje ir su kuriuo jau daugiau nei dešimt metų nutrūkę ryšiai. Praeitais metais vieno žurnalo redaktorius perdavė man jo romano rankraštį, o ant voko buvo užrašytas kaip tik toks vietos pavadinimas. Tikslaus jo adreso su savimi pasiėmęs neturiu, tačiau galvoju, kad tokiame nedideliame mieste neturėtų būti kelios tyrinėtojų grupės, juk nesunku pasiklausinėti, todėl daugiau nebegaišdamas iššoku iš traukinio. Jaunystėje jis buvo geras mano draugas, šiame pasaulyje nėra tiek jau daug malonių dalykų, taigi neplanuotai aplankyti seną, gerą draugą būtų visai malonu.

Kai išvažiavau traukiniu iš Čangša su persėdimu Džudžou, visai neketinau čia stabtelti, nes šiame mieste neturiu nei giminių, nei pažįstamų, čia nėra išlikusių įdomesnių liaudies papročių nei archeologinių radinių, kuriuos būtų verta apžiūrėti, nepaisant to, praleidžiu ištisą dieną, bevaikštinėdamas palei Siango upę, po miestą ir tik vėliau supratau, kad tai galiausiai atvedė mane atgal į, sakytum, visai nereikšmingą praeities prisiminimą.

Kažkada vaikystėje buvau slapstęsis šiame kalnų rajone kaip pabėgėlis, o po dvylikos ar trylikos metų buvau išspirtas iš Pekino ir išsiųstas į vadinamąją „Gegužės septintosios kadrų mokyklą“ vadinamajam „perauklėjimui“ ir tik su miegmaišiu rankose vėl pakliuvau į šias vietoves. Organizacijose žmonių tarpusavio santykiai buvo baisiausiai įtempti dėl nuolatinės politinių judėjimų kaitos, žmonės nuolat skandavo revoliucinius lozungus ir laikėsi tvirtai įsikibę savųjų grupuočių, mirtinai bijodami savo oponentų būti išvadinti priešais. O tada — netikėtai nauji „aukščiausi nurodymai“, ir kariuomenės atstovai buvo pasiųsti į kiekvieną kultūrinę organizaciją, o darbuotojai visi masiškai išsiunčiami į šį kalnų regioną dirbti laukų.

Esu pabėgėlis nuo pat gimimo. Mano motina, dar būdama gyva, sakė, kad mane gimdė lėktuvams mėtant bombas, ligoninės gimdymo palatos langų rėmai buvo apklijuoti popieriaus juostomis, kad apsaugotų nuo sprogimo keliamų oro bangų. Laimei, bombų ji išvengė, ir aš ramiai atkeliavau į šį pasaulį, net neverkiau, tik akušerei pliaukštelėjus man per užpakalį, pagaliau suklykiau. Galbūt tai ir lėmė pabėgėlio įpročius. Įpratau gyventi nuolatiniame chaose ir išmokau mėgautis protarpiais pasitaikančiais malonumais. Taigi, kol visi siunčiamieji dirbti sėdėjo apkvaišę ant savo miegmaišių perone laukdami, aš atidaviau savo mantą pakeleiviams ir, tarsi benamis šuva, klaidžiojau šio miesto gatvėmis ir skersgatviais, kol nedidelėj užeigėlėj kaktomuša susidūriau su mirtinai ištikimu opozicinės frakcijos ideologijos atstovu. Tuo laiku kiauliena buvo skiriama normuotai, vienam žmogui per mėnesį būdavo leidžiama nusipirkti vieną dzinį. Spėjau, kad jis, kaip ir aš, norėjo mėsos. Užeigoje, pasirodo, buvo šunienos su čili pipirais, todėl ir aš, ir jis užsisakėme po porciją. Nepaisant visko, ir aš, ir jis buvom priversti atsidurti toli nuo namų, todėl susėdom prie to paties stalo ir susiginčijom, kuris pirks degtinę. Kirtom sau šunieną, užsigerdami degtine, tarsi ši gyvybės ir mirties kova tarp klasių neegzistuotų, nė vienas iš mudviejų nebuvo priešas, ir mes visiškai nelietėm politikos. Prie pietų stalo radome tiek daug pokalbio temų. Šioje senoje gatvėje galėjai, pavyzdžiui, be talonų nusipirkti šienu atsiduodančio tualetinio popieriaus, vietinių gamybos drabužių ir arbatos, netgi galėjai gauti penkių skonių žemės riešutų, kokių Pekine nebūdavo. Ir jis, ir aš — abu jų nusipirkome, išsitraukėme juos ir pasidėjome ant stalo, kaip užkandą prie degtinės. Tai ir buvo tas nereikšmingas prisiminimas, dėl kurio aš visą dieną praleidau Džudžou, kur, keliaudamas iš Čangša, turėjau tik persėsti į kitą traukinį. Taigi nėra jokios priežasties, kodėl neturėčiau suteikti šiek tiek netikėto malonumo geram jaunystės draugui.

Greta nedidukės traukinių stoties esančiuose nakvynės namuose rezervuoju kambarį ir kaip užstatą palieku ten savo kuprinę. Jeigu jo nerasiu — galėsiu bent patogiai išsimiegoti ir pasigauti rytinį traukinį.

Kioskelyje, prekiaujančiame naktiniais užkandžiais, nusiperku žalią tofu, ir nuovargio — kaip nebūta. Valstybės tarnautojo, atsilošusio fotelyje šalia mokesčių būdelės ir besimėgaujančio vėsa, užklausiu, ar čia kur nors esama naudingųjų iškasenų tyrimų grupės? Jis atsisėda ir iškart patvirtina, kad tikrai esama, iš pradžių sako, kad už dviejų li, po to, kad už trijų, daugių daugiausia už penkių li, reikia eiti tolyn iki gatvės galo, kur nebėra žibintų, ir pasukti į siaurą skersgatvį, tada prieiti ryžių lauką ir nedidelę upę, per upę bus medinis tiltas, ir štai kitame krante ne taip toli pasimatys keli naujos statybos vieniši pastatai — ten, ir apsistojusi naudingųjų iškasenų tyrimų grupė.

Išėjus už miesto, naktinis vasaros dangus sklidinas žvaigždžių, o oras — varlių kurkimo. Įsirioglinu į balą, bet tai mane jaudina mažiausiai, svarbiau — surasti jį. Pusę nakties paklaidžiojęs, pagaliau apgraibomis tamsoje susirandu ir beldžiu į jo duris.

— Po velnių! — maloniai nustebęs šūkteli senasis, gerasis jis, didelis ir storas, pusnuogis, mūvintis tik šortus, ir iš visų jėgų atsivedėjęs vožteli man delnu per petį, net vėjas pakyla. Šis įprotis atėjo iš vaikystės, kai visi sveikindamiesi turėdavo būtinai paplekšnoti per petį. Tais laikais klasėje buvau mažiausias, todėl moksladraugiai praminė mane Mažuoju Velniūkščiu, bet šiandien tikriausiai aš jau visas Velnias.

— Iš kur tu čia?

— Iš po žemių išdygau, — sakau irgi baisiausiai laimingas.

— Nešk čia degtinės, ne, nešk čia arbūzą, šiandien per daug karšta, — jis pašaukia savo žmoną, sveiką, stiprią moteriškę, kuri atrodo vietinė, daug šypsosi, bet mažai kalba. Regis, jis čia rimtai įsikūręs, bet ankstesnio savo tiesmukumo nė kiek nepraradęs.

Jis pasiteirauja, ar esu gavęs jo rankraštį, kurį jis man siuntęs, sako pastaraisiais metais vis matydavo mano straipsnius, nusprendė, kad tai tikrai aš, ir pasiuntė savo rankraštį žurnalo, kuriame buvo publikuoti mano straipsniai, redakcijai, prašydamas perduoti tai man, štai ir pavyko susitikti.

Jis prisipažįsta, kad ir jam rankos niežti, negalįs nerašyti, todėl parašęs šį kūrinį ir paleidęs kaip akmenį, kad prazonduotų priekyje kelią.

Ką aš galiu jam atsakyti? Jo apsakymas — apie kaimo berniuką, kurio senelis buvo senas žemvaldys ir kurio klasiokai už tai buvo labai šaltai nusiteikę jo atžvilgiu, kuris diena iš dienos klausydavosi mokytojo kalbų apie griežtą atsiribojimą nuo klasinių priešų. Jis juto, kad visų jo nelaimių priežastis — šitas niekaip nemirštantis senis, todėl kartą į jo gėrimą jis įmaišė ypatingai nuodingos laukinės žolės, kurios net kiaulių pašare nepalieka. Ryte visame kaime per garsiakalbius transliuojant skanduotę „Raudoni Rytai“ ir raginant valstiečius eiti dirbti laukų, vaikas atsikėlęs pamatė, kad senelis guli kniūbsčias ant grindų pilna burna juodo kraujo, išleidęs paskutinį atodūsį. Aprašinėjama vaiko psichologija, pasitelkus kaimo berniuko žvilgsnį, stebimas šis nesuprantamas pasaulis. Rankraštį parodžiau pažįstamam leidėjui. Jis atmetė jį, negražbyliavo tradiciškai apie per daug abstraktų siužetą, neišplėtotą pagrindinę mintį, nepakankamai įtikinamus charakterius ar per daug neįprastą pateikimą, tik pasakė, kad parašyta neblogai, bet autoriaus nueita per toli, kad vadovybė tikrai nepalaimins, todėl darbas nebus išspausdintas. Galėjau tik pridurti, kad autorius dirba tyrimų grupėje ir įpratęs prie kalnietiškos stilistikos, iš kurgi jam žinoti literatūrinio pasaulio kriterijus. Štai taip jam ir pasakiau.

— O tai kur tie kriterijai? — jo akyse pasirodo sumišimas, toks panašus į knygų graužiko Pjero. — Bet juk argi laikraštyje prieš keletą dienų nebuvo rašyta, kad vėl įteisinta kūrybinė laisvė ir kad literatūra turi atspindėti realybę?

— Dėl to prakeikto realybės atspindėjimo ir neatspindėjimo aš kaip tik ir atsidūriau čia, — sakau.

Jis garsiai nusijuokia ir sako:

— Tada pamiršk tą reikalą su Apleistojo slėnio kare.

Jis paima nuotrauką, įmeta ją į stalčių ir sako:

— Atlikinėdamas lauko tyrimus, buvau apsistojęs keletą dienų sugriautoje šventykloje ir susipažinau su ja, man pasisekė ją prakalbinti apie skaudžius dalykus, ir ji pasakojo man ištisą dieną. Prirašiau pusę sąsiuvinio vien jos asmeninių prisiminimų.

Jis iš stalčiaus ištraukia sąsiuvinį ir mojuodamas juo man prieš veidą sako:

— Pakaktų visai knygai, pavadinimą aš irgi jau sugalvojau „Sugriautos šventyklos užrašai“.

— Kaip istorijai apie moterį karę pavadinimas nelabai tinkamas.

— Žinoma, nelabai. Jeigu susidomėjai, gali imti paskaityti ir panaudoti kaip medžiagą romanui.

Tai pasakęs jis įkiša sąsiuvinį atgal į stalčių ir kreipiasi į žmoną:

— Visgi atnešk degtinės.

— Nebekalbėkim apie romaną, — sakau, — šiuo metu nebegaliu spausdinti net tų prozos kūrinių, kuriuos anksčiau rašiau, vos išvysta mano vardą, iškart atmeta rankraštį.

— Na, tai ir tu toliau nuoširdžiai darbuokis geologijoje, kam gi aklai lįsti į tą rašymą? — įsiterpia jo žmona, atnešusi degtinės.

— O kaipgi tu dabar laikaisi? Pasakok! — jis labai susirūpinęs.

— Klajoju iš vienos vietos į kitą, kad išvengčiau tardymų. Keliauju jau gerus kelis mėnesius, laukiu, kol kalbos aprims, ir kai tik galėsiu grįžti — grįšiu. O jei situacija pablogės, jau nusižiūrėjau keletą vietų, kur galėčiau sėkmingai pasprukti. Šiaip ar taip, nebeketinu likti su senaisiais dešiniaisiais, su kuriais buvau pastaruosius metus, leisdamasis nuolankiai vedamas per darbą į persiauklėjimą, tarsi avelė.

Abu garsiai nusijuokiame.

— Nori, aš tau papasakosiu linksmą istoriją? Kartu su nedidele grupele žmonių keliavome vykdyti užduoties — ieškoti aukso rūdos — ir visai netikėtai pagavom Laukinį žmogų, — sako jis.

— Nejuokauk, savo akimis matei? — perklausiu.

— Ką reiškia mačiau — aš jį pagavau! Keletas mūsų ėjome per kalnagūbrį, kad nukirstume dalį kelio ir dar prieš sutemstant pasiektume stovyklavietę. Kalnagūbrio slėnyje stūgsančiu mišku ėjo išdeginta ir kukurūzais užsodinta proskyna. Sudžiūvusiuose geltonuose kukurūzuose kažkas judėjo, žiūrėdami iš viršaus, aiškiai matėm, kad tai tikrai kažkoks laukinis žvėris. Išsirengę į tokius kalnus, dėl šventos ramybės kiekvienas nešėmės po šautuvą. Visa grupė nusprendė, kad jei tai ne meška, tai bent jau laukinė kiaulė, ir jeigu nerasime aukso, tai parsinešti šiek tiek mėsos būtų bent jau skrandžiui šventė. Keletas žmonių nusprendė jį apeiti iš nugaros. Tačiau jis akivaizdžiai tai išgirdo ir spruko miško kryptimi. Buvo jau po trijų, saulė krypo vakarop, bet slėnyje dar buvo pakankamai šviesu, bėgdamas tas sutvėrimas iškišo galvą iš kukurūzų, ir mes visi pamatėm, kad tai ilgaplaukis Laukinis žmogus! Kolegos jį pamatę iš susijaudinimo ėmė šaukti „Laukinis žmogus! Laukinis žmogus! Neleiskit jam pabėgti!“ Tada pasigirdo keletas šūvių. Juk mes visą dieną keliavom per kalnus ir slėnius, neturėdami progos paleisti nė šūvio. Visi puolė vytis, šaukdami ir šaudydami. Galų gale jį apsupome, jis buvo visiškai nuogas, o jo pautai švietė iš tolo, jis iškėlė rankas aukštyn ir pasiduodamas parpuolė ant kelių, jis turėjo akinius, virvute pririštus prie galvos, o apvalūs stiklai buvo taip nunešioti, kad atrodė lyg būtų apšerkšniję.

— Tu gi išsigalvoji? — sakau.

— Ar taip iš tikrųjų buvo? — klausia jo žmona iš miegamojo, irgi dar nespėjusi užmigti.

— Jeigu ir išsigalvoju, tai tikrai ne geriau už tave, juk tu dabar romanistas.

— Tikrasis romanistas yra jis, — sakau jo žmonai atsisukęs į miegamąjį, — jis istorijų pasakojimo meistras nuo gimimo, anais laikais niekas jam negalėjo prilygti pasakojimu. Vos pradėdavo, visi tuoj pat suklusdavo. Gaila, kad, pirmą kartą istoriją užrašius, buvo paskirtas mirties nuosprendis jai net nepasirodžius viešai, — man vis dar buvo jo gaila.

— Tai jau tikrai, bet tiek pasakoja tik prie tavęs, paprastai jis nė sakiniu nepasakys daugiau, negu reikia, — atsiliepia jo žmona iš kambario.

— Tu tiesiog klausykis, — savo žmonai atkerta jis.

— Pasakok toliau! — jis iš tikrųjų mane sudomino.

Jis gurkšteli degtinės, ir tai jį vėl įkvepia.

— Jie priėjo prie jo, nuėmė jam akinius, pabaksnojo šautuvais ir piktai paklausė: „Jeigu tu žmogus, kodėl bėgi?“ Jis ėmė visu kūnu drebėti ir kažką nesuprantama veblenti. Vienas iš vaikinų įrėmė jam į galvą šautuvo vamzdį ir pagąsdino, kad jei jis ir toliau vaidins čia velniai žino ką, jis jį nušaus! Tada šis prapliupo raudoti, pasisakė esąs pabėgęs iš perauklėjamojo ūkio ir nedrįstąs grįžti atgal. Pasiteiravom, už kokį nusikaltimą jis buvo ten nusiųstas? Jis atsakė, kad buvo dešinysis elementas. Mūsų vaikinai perklausė, kuriais gi metais buvo toji kampanija, nukreipta prieš dešiniuosius elementus? Juk tai jau seniai atšaukta, kodėl jis negrįžtąs atgal? Jis atsakė, kad jo šeima nedrįso jo priimti atgal, todėl jis pasislėpė šiuose didžiuliuose kalnuose. Pasiteiravom, kur jo namai? Jis atsakė, kad Šanchajuje. Vaikinai pasipiktino, kas per niekingų kvailių šeima, kodėl jie negalėjo jo priimti atgal? Jis paaiškino, kad jie bijojo tuo prisišaukti bėdą. Vaikinai atkirto, kokią dar, po velnių, bėdą? Dešinieji elementai dabar gauna didžiules kompensacijas, visi tik ir trokšta šeimoje turėti kokį dešinįjį elementą. Dar paklausė, ar jis neserga kokia psichikos liga? Jis atsakė, kad neserga, tik turi stiprią trumparegystę. Visa grupė nusprendė, kad tai baisiai juokinga.

Girdėti, kaip jo žmona juokiasi kambaryje.

— Tu velnio neštas ir pamestas, tik tu ir galėjai tokią istoriją papasakot, — aš irgi negaliu liautis juokęsis, jau seniai nebuvo taip linksma.

— 1957-aisiais jis buvo pripažintas dešiniuoju elementu, 1958-aisiais išsiųstas į perauklėjamojo darbo ūkį Čingšai. 1960-aisiais pasitaikė badmetis, valgyti nebebuvo ko, visas baisiausiai išpurto, vos nemirė, grįžo į Šanchajų, kelis mėnesius slapstėsi namuose. Jo šeima norėjo, kad jis keliautų atgal, kadangi tuo laiku grūdų davinio šeimai išmaitinti nepakako, o, be to, kaipgi jie būtų galėję ji taip ilgai slėpti namuose? Štai tada jis buvo priverstas pabėgti į kalnus, ištisiems dvidešimčiai metų. Klausinėjom, kaipgi jis visus tuos metus sugebėjo išgyventi? Jis atsakė, kad pirmaisiais metais kalnuose jį priglaudė viena šeima, kuriai jis padėjo kapoti malkas ir dirbti žemę. Vėliau gandai pasiekė slėnio bendruomenę, kuri pasišovė išsiaiškinti jo praeitį. Tada jis pabėgo į kalnus ir išgyveno padedamas anos šeimos, kuri slapčia nešdavo jam būtinų daiktų, degtukų, aliejaus ir druskos. Pasiteiravom, kaipgi jis tapo dešiniuoju elementu? Jis papasakojo, kad universitete tyrinėjo pranašystes, užrašytas vėžlių kiautuose ir žvėrių kauluose, tuo metu buvo jaunas ir karštakraujis, per susirinkimus rėžtelėjo keletą kvailų sakinių apie tuometinę politinę situaciją. Visi ėmė kviesti jį: „Grįžk su mumis ir galėsi toliau tyrinėti savo kiautus ir kaulus.“ Bet jis kvailai užsispyrė, sakydamas, kad turi nuimti kukurūzų derlių, nes tai jo vienerių metų maisto davinys, bijojo, kad jei grįžtų į miestą, tai laukinės kiaulės juos sutryptų. Mes triukšmingai pareiškėm, kad jis spjautų ant jų! Tada jis nueisiąs pasiimti savo drabužių. Paklausėm, kur tie jo drabužiai? Jis atsakė, kad urve po uola, jeigu diena ne baisiai šalta, jis paprastai linkęs jų nesirengti. Kažkas atidavė jam savo marškinius, liepė apsirišti juos aplink juosmenį ir mes parsivedėm jį į stovyklą.

— Ir viskas?

— Viskas, — sako jis, — nors aš galvoju, kad gali būti ir kitokia pabaiga, tik nesu tikras.

— Pabandyk papasakot.

— Kitą dieną, primaitintas, prigirdytas ir gerai išsimiegojęs, jis staiga ėmė balsu raudot ir mes niekaip nesupratome, kas jam negerai? Nusprendėm, kad geriausia klausti jo paties. Jis pusę dienos sriūbavo visas apsipylęs ašarom ir seilėm, kol galiausiai surezgė sakinį: „Jeigu būčiau anksčiau sužinojęs, kad pasaulyje tiek daug gerų žmonių — nebūčiau šitiek metų savanoriškai kentęs nepelnytą bausmę!“

Man tai pasirodo juokinga, bet susilaikau nesusijuokęs.

Po jo akiniais žybteli klastinga šypsena.

— Pabaiga čia nereikalinga, — sakau gerai pagalvojęs.

— Aš ją tyčia pridūriau, — prisipažįsta jis, nusiimdamas akinius ir dėdamas juos ant stalo.

Pastebiu, kad žvilgsnio nekoncentruojančios akys ne tiek klastingos, kiek liūdnos, ir jis atrodo visiškai kitas žmogus, palyginti su tuo nerūpestingu linksmuoliu, kokiu tampa užsidėjęs akinius, anksčiau to nebuvau pastebėjęs.

— Gal tu nori prigulti? — klausia jis.

— Nelabai, vis tiek manau, kad neužmigsiu, — sakau.

Už lango matyti pirmieji ryto spinduliai, vasaros karštis slūgsta, ima pūsti švelnus vėsus vėjelis.

— Ir atsigulę galime kalbėtis, — sako jis.

Paduoda man pintą bambukinį fotelį, o pats prisitraukia drobinį krėslą, užgesina šviesą ir prisėdęs išsitiesia.

— Žinai, tuo metu, kai keliavau vykdyti tyrinėjimų, toji grupė, pagavusi Laukinį žmogų, vos manęs nenušovė, kulkos prazvimbė pro pat galvą, jeigu jiems nebūtų sudrebėjusios rankos, būčiau kritęs negyvas — laimingas atsitiktinumas. Kai reikalai neliečia asmeniškumų, visi žmonės labai geri.

— Tai yra tavosios istorijos apie Laukinį žmogų įdomiausioji dalis, žmonėms smagu jos klausytis, juk iš tikrųjų visi žmonės yra žiaurūs, ir tau nėra reikalo to į kažką įvilkti.

— Tu kalbi apie grožinę literatūrą, aš kalbu apie gyvenimą. Regis, aš tikrai nepajėgus rašyti romanų.

— Vos tik prakalbus apie blusas, visi puola jas gaudyti iš baimės, kad patys yra blusos, ką čia padarysi?

— O ką, jei žmonės visai nenori jų pagauti?

— Tada bijo, kad kiti žmonės jų nepagautų.

— Ir taip ratas užsisuka?

— Gal vis tik turėtų vykti šioks toks progresas? Gal kitu atveju aš vis tik nebūčiau drįsęs tavęs susirasti, kad su tavimi išgerčiau? Būčiau jau seniai tapęs Laukiniu žmogumi.

— O aš nebūčiau galėjęs tavęs priimti. Arba gal mudu būtume abu išėję Laukiniais žmonėmis? — iš juoko jis net atsistoja. — O pabaigos čia tikrai ir nereikia, — sako pagalvojęs.

62

Sakai, kad jis pameta raktą.

Ji sako suprantanti.

Sakai, kad jis aiškiai mato raktą ant stalo, o apsisukęs jo jau neberanda.

Ji sako, taip, taip.

Sakai, kad tai plikas raktas, raktas be žiedelio, anksčiau rakto žiedelis buvo, prie jo ant grandinėlės kabėjo mažutis, garbanotas, raudonas, plastmasinis Pekino šuniukas. Dar anksčiau jis irgi neturėjo jokio pakabuko, šitą jam atnešė draugas, iš tiesu — draugė, bet ne tąja prasme.

Ji sako suprantanti.

Sakai, kad po to šuniukas sulūžo, buvo labai juokinga, nes jis lūžo per kaklą ir liko tik raudona šuniuko galvytė, jis nusprendė, kad tai atrodo žiaurokai, todėl nuėmė ją nuo rakto.

Suprantu, sako ji.

Sakai, štai taip raktas liko plikas, ir kad jis manė, jog raktą pasidėjo ant stalinės lempos stovo kartu su keliais smeigtukais, smeigtukai ten tebėra, o rakto nebėra. Jis iškilnoja visas knygas nuo vieno stalo galo iki kito, ten guli ir keli laiškai, pradėti atsakinėti, bet taip ir nebaigti, nes jis nežino kaip, todėl padeda juos į šalį prie lempos. Virš jungiklio dar yra ir vokas. Sakai, kad jis rakto tiesiog nemato.

Taip dažniausiai ir būna, sako ji.

Jam reikia išeiti su reikalais, bet jis negali palikti nerakintų durų. O jeigu užtrenktų duris, tai, neturėdamas rakto, nebegalėtų įeiti. Jam būtinai reikia rasti raktą. Ant stalo — knygos, popieriai, laiškai, smulkūs pinigai, monetos, raktą juk tarp monetų lengvai pastebėtų.

Taip.

Tačiau rakto jis neranda, todėl palenda po stalu ir šluota sušluoja dulkių gumulus, aptinka netgi autobuso bilietą. Raktui nukritus ant žemės, būtų pasigirdęs bilstelėjimas. Ant grindų guli ir kelios knygos, jis visas perverčia ir sudeda į krūvą, knyga ir raktas — visiškai nepanašūs daiktai, jis negalėtų jų supainioti.

Tai žinoma.

Taip to rakto jis ir neranda.

O stalčius?

Irgi tikrino. Jis, regis, prisimena, kaip atidarė stalčių. Anksčiau turėjo įprotį dėti raktą dešiniajame stalčiaus kampe, bet tai buvo seniai. Stalčius pilnas prigrūstas laiškų, rankraščių, dviračio numerių, medicininių kortelių, dujų tiekimo kortelių ir įvairiausių asmeninių sąskaitų. Dar ten yra keletas suvenyrinių ženkliukų, auksinio parkerio dėžutė, mongoliškas peilis bei glazūra puoštas kardas — daiktai, kurie nė skatiko neverti, bet kuriuos gaila išmesti, nes jie savyje saugo keletą prisiminimų.

Kiekvienas juos brangina.

Bet ne kiekvieną prisiminimą branginti verta.

Teisingai.

Jų atsisakymas būtų savotiškas išsilaisvinimas. Ten dar esama vargu ar bepanaudosimų senų sagų. Marškiniai, nuo kurių užsiliko šitos rašalo mėlynumo plastmasinės sagos, jau senų senovėj buvo sunaudoti skudurams, o štai sagos netyčia liko.

Taip, o paskui?

O paskui jis ištraukia stalčių ir iškrausto visus daiktus.

Vadinasi, jo ten nėra.

Žino, kad nėra, bet vis tiek iškraus to.

Taip ir yra. O kišenes tikrino?

Visas, kelnių priekines ir užpakalines iščiupinėjo po penkis šešis kartus, ant lovos numestų marškinių kišenes irgi patikrino, iščiupinėjo visų viršutinių drabužių kišenes, nelietė tik lagamine esančių drabužių.

Tada...

Tada visus ant stalo esančius daiktus jis nušveičia ant grindų, iškilnoja ant spintelės lovūgaly gulinčius žurnalus, knygų spintą — ir tą atidaro, išpurto patalus, čiužinį, patikrina palovį, ach, netgi batus! Į batus kartą buvo įkritusi penkių centų moneta, jis apsiavė, išėjo lauk ir tik tada pajuto.

Argi dabar jis nėra apsiavęs?

Buvo apsiavęs iš pradžių, bet numetus visas knygas nuo stalo ant žemės, nebeliko vietos net kur atsistoti, jis gi negalėjo lipti ant knygų su batais, tai tiesiog juos nusiavė ir atsitūpė ant knygų.

Vargšelis.

Plikas raktas be žiedelio nuskendo kažkur šiame kambaryje. Jis negali išeiti, todėl įsistebeilija į baisiai suverstą kambarį ir jaučiasi visiškai sutrikęs. O vos prieš dešimt minučių jo gyvenimas buvo tvarkingai sudėliotas. Tai toli gražu nereiškia, kad anksčiau šis kambarys buvo labai jau tvarkingas ir švarus, jis niekada toks nebuvo, bet visada buvo mielas akiai. Jis turi savo gyvenimo tvarką, žino koks daiktas kurioje vietoje turi būti, šiame kambaryje jam buvo patogu. Žinoma, jis buvo prie jo pripratęs, o kadangi buvo įprasta, tai buvo ir patogu.

Tai gerai.

Visai negerai, viskas dabar yra ne savo vietose, viskas blogai!

Nereikia karščiuotis, tiesiog gerai pagalvok.

Jis sako, kad jį tai erzina, nėra kur miegoti, nėra kur sėdėti, net nėra kur atsistoti, jo gyvenimas pavirto šiukšlių krūva. Viskas, ką jis gali — tai tupėti ant knygų. Jis nesitveria pykčiu, tačiau gali pykti tik ant savęs paties. Juk ne kažkas kitas, o jis pats pametė raktą nuo savo kambario ir įstūmė save į šitą betvarkę. Nėra būdo, kaip jam ištrūkti iš jį supančios betvarkės, iš šito sujaukto gyvenimo, jis negali iš jo išeiti, bet privalo!

Teisingai.

Jis nebenori daugiau to matyti, nebenori daugiau čia grįžti.

Argi jis neturi eiti į susitikimą?

Į kokį dar susitikimą? Tikrai, jis turėjo eiti, bet jau vėluoja ištisą valandą ir į susitikimą nebespėja. Koks kvailys lauktų visą valandą. Be to, jis nebeprisimena nei kur tas susitikimas, nei su kuo.

Tas susitikimas su drauge, sako ji švelniai.

Gali būti, o gal ir ne. Jis iš tiesų neprisimena, bet jam būtinai reikia išeiti, šitos betvarkės jis daugiau nebepakelia.

Tiesiog taip ir palieka nerakintas duris?

Taip, jis tiesiog palieka nerakintas duris ir išeina. Nusileidžia laiptais žemyn, išeina į gatvę, gatvė pilna zujančių pirmyn atgal žmonių, nesibaigiančio mašinų srauto, čia visada taip judru, tik nežinia, ko taip skubėti. Jam nusileidus apačioje ant laiptų, vedančių į pastatą, susirinkę žmonės apie kažką diskutuoja, bet niekas nežino, kad jis pametė raktą, niekas nežino, kad jo kambario durys neužrakintos, todėl niekas neateis ir neišneš jo daiktų. Ateiti gali nebent tik jo pažįstami ir draugai, kurie, pamatę, kad nėra kur kojos pastatyt, arba prisės ant knygų jo palaukti, arba nesulaukę apsisuks ir išeis, jam nėra reikalo dėl to nervintis. Tačiau jis niekaip nesiliauja nervinęsis dėl šito net apiplėšimo neverto savo kambario, be keleto knygų ten dar esama visai nevertingų paprastų drabužių ir batų, bet geriausių batų pora dabar ant jo kojų, tiesa, dar yra ir neužbaigtų, bet jam pačiam jau dabar atgrasių rankraščių. Priėjęs prie šios minties, jis pagaliau nudžiunga — nebėra reikalo nervintis dėl kambario ar dėl to prakeikto rakto, ir bastosi po gatves, kur akys veda. Paprastai jis visada visur skuba, jeigu ne dėl kokio nors reikalo ar žmogaus, tai dėl savęs, bet dabar jis to nebedaro ir pasijunta toks laimingas, koks dar niekad nesijautė. Sulėtina žingsnį, paprastai jam labai sunku lėčiau vaikščioti, ištiesus kairę koją, nereikia skubėti žengti dešine, bet tai nėra taip lengva padaryti. Jis jau nebemoka lėtai eiti, nebemoka vaikštinėti. Vaikštinėti — tai visa pėda pajusti žemę, atpalaiduojant kūną ir protą.

Taip vaikštinėdamas jis jaučiasi visiškas kvailys, einantys pro šalį žmonės, regis, visi tik ir žiūri į jį, galvodami, koks jis kvailys. Jis ima vogčiomis stebėti iš priekio ateinančius žmones ir pastebi, kad jų visų žvilgsniai nukreipti į juos pačius. Kartais jie žvilgteli į parduotuvių vitrinas, bet tada jų galvose prasideda kainų kalkuliavimas ir svarstymas, ar apsimoka, ar neapsimoka. Jis staiga pastebi, kad šioje sausakimšoje gatvėje jis vienintelis žiūri į žmones, bet niekas iš žmonių nežiūri į jį. Dar jis pastebi, kad yra vienintelis, kuris eina kaip meška, statydamas pilną pėdą, visi kiti eina kulnais atsimušdami į žemę, ir taip diena iš dienos, metai iš metų vis kratydamiesi, iš tikrųjų tampa baisiausiai nervingi, susierzinę ir nepakantūs.

Taip.

Ir kuo jis toliau eina šia didele, judria gatve, tuo vienišesnis pasijunta. Jis, tarsi lunatikas, svirduliuoja po gatvės triukšmą, nesibaigiantį mašinų ūžimą, visomis vaivorykštės spalvomis švytinčias gatvės šviesas, spaudžiamas ant šaligatvio besigrūdančios minios, net ir norėdamas nebegali sulėtinti žingsnio, nes nuolat atsitrenkia į einančius priešais ir iš paskos. Jeigu pažvelgtum iš viršaus, iš kokio nors prie gatvės esančio daugiaaukščio lango, žemyn, jis pasirodytų panašus į kamštį drauge su purvinais lapais, cigarečių pakeliais, ledų popierėliais, panaudotomis plastmasinėmis greito maisto lėkštėmis ir popieriniais įvairiausių užkandžių pakeliais plaukiantį pakelės grioviu, nešamą lietaus vandens srovės, prieš savo paties valią, nepajėgiantį net apsisukti.

Matau.

Matai ką?

Tą besigrūdančių žmonių minioje plaukiantį kamštį.

Tai jis.

Tai tu.

Tai ne aš, tai tam tikra būsena.

Supratau. Pasakok toliau.

Apie ką?

Apie tą kamštį.

Tas kamštis pamestas.

Kas jį pametė?

Jis pats save pametė. Jis mėgina prisiminti, bet prisiminti jam nepavyksta. Jis iš paskutiniųjų stengiasi ištraukti iš atminties, su kokiais žmonėmis jį siejo kokie ryšiai, kodėl jis atsibastė į šitą gatvę? Akivaizdu, kad šitą gatvę jis puikiausiai pažįsta, ir šitą pilką, bjaurios išvaizdos universalinę parduotuvę. Pastatas nuolat plečiamas, nuolat aukštinamas nuolat įtariant, kad dar per mažas, tik arbatos krautuvėlė priešais iki pat šių dienų išliko neperstatyta, vis dar išlaikiusi senovinę mansardą. Paėjėjus tolėliau, yra batų parduotuvė, o priešais batų parduotuvę — kanceliarinių prekių parduotuvė ir taupomasis bankas, jis yra visur ten buvęs. Su tuo taupomuoju banku jis, regis, yra turėjęs reikalų, dėjęs indėlius ir juos atsiiminėjęs, bet tai buvo labai seniai. Jis, regis, turėjo žmoną, bet išsiskyrė, daugiau apie ją nebegalvoja, ir to visai nebetrokšta.

Bet kartą jis ją mylėjo.

Regis, mylėjo, bet tai labai miglota. Šiaip ar taip, jis mano, kad kartą tikrai būta kažkokių ryšių su moterimi.

Ir ne viena.

Gali būti. Šiame gyvenime tikrai turėjo būti bent šiek tiek malonių dalykų, bet jie atrodo labai tolimi, likę vos keletas išblukusių įspūdžių. Jie tarsi negatyvai, kuriems pritrūko šviesos, kad ir kiek juos mirkytum ryškaluose, kontūrai vis tiek lieka neryškūs.

Bet juk turėjo būti mergina, kuri sudrebino širdį ir paliko nors keletą vertų prisiminti detalių.

Jis tik prisimena jos mažas, dailias lūpas, ir kai ji sakė ne, ją išmušė raudonis, kai ji sakė ne, jos kūnas lengvai pasidavė.

O ką dar?

Ji norėjo, kad jis išjungtų šviesą, ji sakė bijanti šviesos...

Ji taip nesakė.

Sakė.

Gerai, nesvarbu, sakė ji ar nesakė, grįžkim prie to, ar jis vis tik randa tą raktą, ar ne?

Tada jis prisimena, kad išėjo iš namų į susitikimą, tiesą sakant, jis ten gali eiti, bet gali ir neiti, jie ten susirinkę visada apšneka visą pasaulį, visus pažįstamus, kas išgyvena skyrybas, kas su kuo draugauja, kokios pasirodė naujos knygos, nauji spektakliai, nauji filmai. Kitą sykį susitikus, tos naujos knygos, nauji spektakliai, nauji filmai bus jau seni ir nebeįdomūs. Dar jie aptaria kokio nors didelio veikėjo naują kalbą, kuri iš tiesų kartojasi jau nebe žinia kiek metų ir seniai virto nugrota melodija. Jis eina ten tik dėl to, kad negali pakęsti vienatvės, o po to vėl yra priverstas grįžti į savo apverstą kambarį.

Argi kambarys ne atrakintas?

Taip, stumtelėjęs jis atidaro kambario duris, sustoja priešais visas tas knygas ir žurnalus ir, žvilgtelėjęs į rašomąjį stalą, prie sienos pamato raktą be žiedelio, kurį užstojo į lempos stovą atremtas neatsakytas laiškas, vos įžengus per visas tas knygas šiek tiek giliau į kambarį, jo jau nebesimatė.

63

Buvau suplanavęs nuvykti į Drakono Tigro Kalną aplankyti garsiojo daoisto Išmintingojo Dangaus, bet, traukiniui sustojus, Guiči iškart neišlipu. Tvankiame traukinio vagone ant praėjimo susėdę daugybė žmonių, norėdamas prasibrauti link išėjimo, turėčiau laipioti per kojas iki pat vagono galo, visas išprakaituoti ir užtrukti kelias minutes. Dabar gi sėdžiu sau laimingas vagono viduryje, kairėje pusėje, sėdynėje prie lango, priešais mane ant nediduko stalelio garuoja puodelis stiprios arbatos, ir kol dvejoju nesiryždamas, traukinys triukšmingai krusteli ir lėtai išvažiuoja iš stoties.

O tada atsiranda tolygus trūkčiojimas, ir puodelio dangtelis ima tyliai barškėti. Į veidą pučia vėjelis, todėl gana vėsu. Norėčiau nusnūsti, bet negaliu užmigti. Šis Rytų-Vakarų traukinys — nesvarbu, dieną ar naktį — visada perpildytas. Kiekvienoje net ir mažiausioje stotelėje žmonės visą laiką grūdasi įlipti ir išlipti, visi nuolat baisiausiai skuba, tik neaišku, kur. Visai tiktų perfrazuoti Li Bo eilėraščio eilutę: išėjimą pasiekti sunku, sunkiau nei mėlyną dangų. Tėra vos keli minkšti miegamieji vagonai, skirti užsieniečiams už jų užsienietišką valiutą ir tik tam tikro rango kandriniams darbuotojams, vadinamiesiems vadovaujantiesiems pareigūnams, kurie iš tikrųjų gali pasimėgauti šiokiu tokiu kelionės komfortu. O aš privalau pasiskaičiuoti, kiek daugiausia laiko galiu keliauti už turimą sumą. Mano santaupos jau seniai ištirpo, ir aš gyvenu skolon. Vienos leidyklos geraširdis redaktorius davė man avansu kelis šimtus juanių honoraro, kurio pusę jau išleidau, už knygą, kurios galbūt net už keleto metų negalės išleisti, už knygą, kurią net aš pats dar nežinau, ar parašysiu. Žinoma, tai draugystės sąskaita, tik kas gi žino, kas bus už keleto metų? Šiaip ar taip, neturėčiau visko išleisti viešbučiams, privalau susirasti nakvynę, kuri nekainuotų arba bent kainuotų nedaug. Tačiau nepasinaudojau proga išlipti Guiči, kur viena mergina man pažadėjo priimti savo namuose.

Ją sutikau vienoje keltų prieplaukoje, belaukdamas laivo: kaspinėliais perrištos dvi nedidelės kasytės, linksma, rausvais skruostais, gyvomis akimis, iš pažiūros atrodė, kad šitas painus pasaulis jai vis dar kelią smalsumą. Paklausiau, kur ji keliauja, ji atsakė — „keliauju į Geltonąją uolą“. Pasakiau, kad ten, po pilku, lygiu dangum, tik dūmai rūksta iš plieno liejyklų, kas gi ten smagaus? Ji atsakė keliaujanti aplankyti savo tetos, o tada perklausė to paties manęs. Pasakiau, kad keliauju kažkur kažko be jokio tikslo. Ji išplėtė dideles akis ir pasiteiravo, kuo aš užsiimu? Atsakiau esąs spekuliantas. Tai išgirdusi ji suprunkštė iš juoko ir sakė netikinti. Paklausiau jos:

— Argi aš nepanašus į sukčių?

Ji papurtė galvą nesutikdama:

— Nė truputėlio.

— Tai pasakyk, į ką panašus?

— Aš nežinau, — pasakė ji, — bet tikrai ne į sukčių.

— Na, tada aš esu valkata.

— Valkatos nėra blogi, — buvo įsitikinusi ji.

— Didžioji dalis valkatų yra geri žmonės, — turėjau pritarti jos įsitikinimui, — o žmonės, kurie atrodo tinkamai, dažniausiai yra sukčiai.

Ji juokėsi nesustodama, tarsi kas ją kutentų, tikrai linksma mergina.

Ji sakė, kad irgi norėtų tapti valkata, tačiau jos tėtis ir mama nesutiktų, jie tik leido jai nuvykti aplankyti tetos, jie sakė, kad kai ji pabaigs mokyklą, turės iškart eiti dirbti, tai jos paskutinės vasaros atostogos, todėl reikia gerai jas išnaudoti. Išreiškiau jai užuojautą, ji pritardama atsiduso ir pridūrė:

— Tiesą sakant, aš labai norėčiau nukeliauti į Pekiną, gaila tik, kad nieko ten nepažįstu, o tėtis ir mama manęs vienos ten neišleis. O tu pekinietis?

— Tik dėl to, kad kalbu Pekino tarme, dar nebūtinai esu ten gimęs, ir nors aš iš tiesų gyvenu Pekine, bet tame mieste gyvenantys žmonės ten dūsta.

— Kodėl? — labai nustebo ji.

— Žmonių per daug, visi labai susigrūdę, vos akimirką nepasisaugai, jau kas nors užmina kulnu tau ant kojos.

Ji susiraukė.

— O kur tavo namai? — paklausiau.

— Guiči.

— Ten, kur yra Drakono Tigro kalnas?

— Tik plikas kalnas, šventykla jau seniai sugriauta.

Pasakiau, kad noriu pamatyti kaip tik tą pliką kalną, kuo žmonės labiau vengia kokios vietos, tuo labiau aš ten veržiuosi.

— Ar ten galima spekuliuoti? — nutaisė gudrų veidą ji.

Šypsodamasis atsakiau:

— Galvoju tapti daoistu.

— Bet juk ten nebus kam tavęs priimti, anksčiau ten gyvenę daoistai arba pabėgo, arba mirė, tu neturėsi kur apsistoti, nors ten atsiveriantys kalnų vaizdai tikrai gražūs. Ta vieta yra vos už dvidešimties li nuo miestelio, galima nueiti pėsčiomis, mes esame ten ėję su klasiokais. Jeigu tu tikrai galvoji ten keliauti, galėtum apsistoti mano namuose, mano tėtis ir mama labai svetingi, — tikrai nuoširdžiai pasakė ji.

— O argi tu neturi vykti į Geltonąją uolą? Jie juk manęs nepažįsta.

— Daugiausia už dešimties dienų aš grįšiu. Argi tu neklajosi kur nors netoliese?

Taip bekalbant, prie kranto prisišvartavo laivas.

Anapus traukinio lango tiesiai iš lygumos išdygsta pilkšvai rudas kalnynas, greičiausiai tas, kur už nugaros — Drakono Tigro kalnas, vadinasi, kalnagūbris priešais greičiausiai yra Nemirtingųjų uolos. Kelionės metu, paklausęs žmogaus iš šalies patarimo, aplankiau muziejaus direktorių, kuris man parodė Nemirtingųjų uolų nuotrauką, virš upės stūksančiose Nemirtingųjų uolų olose buvo aptikta daugybė kabančių karstų — senųjų dziue žmonių iš Kariaujančių valstybių laikotarpio grupinė kapavietė. Ten betvarkydami, jie rado nedidelį juodo, lakuoto medžio būgnelį ir beveik dviejų metrų ilgio medinį činį111, kuris, kaip jie nustatė iš skylučių skaičiaus, turėjo trylika stygų. Nuvykęs ten, dabar neišgirsčiau nei žvejybinio būgnelio dudenimo, nei skaidraus, stipraus činio garso.

Tolstant Nemirtingųjų uolos mažėja mažėja, kol visai išnyksta horizonte. Išsiskirdamas su ja, laive apsikeičiau vardais ir adresais.

Gurkšteliu arbatos, pajuntu kartų apgailestavimo skonį. Galvoju, kad galbūt ji vieną dieną mane susiras, nors gal ir ne. Ši atsitiktinio susitikimo galimybė man suteikia šiek tiek džiaugsmo. Nesieksiu tokios nekaltos merginos, visai galimas daiktas, kad aš niekada taip ir nemylėsiu moters. Meilė per daug sunki, o aš noriu gyventi lengvai, noriu patirti džiaugsmą, bet nenoriu užsikrauti atsakomybės. Juk galiausiai neišvengiamai ištinka santuoka, o paskui ją — varginantis nuobodulys ir neapykanta, tai baisiai nustekena žmogų. Kuo toliau, tuo abejingesnis darausi, jau niekas nebepajėgtų įkaitinti manojo kraujo. Manau, kad senstu, liko tik trupiniai to, kas vadinama aistringu domėjimusi, aš nebesiekiu rezultato. Rezultatą nesunku įsivaizduoti, ir jis vis tiek baigsis apsisunkinimu. Jau geriau plūduriuosiu tai šen, tai ten erdvėje, nepalikdamas jokio pėdsako. Šiame plačiame pasaulyje tiek daug žmonių, tiek daug vietų, o aš niekur negaliu įleisti šaknų, susirasti nedidelio prieglobsčio, kur ramiai ir sąžiningai leisčiau dienas, ir tik nuolat susiduriu su tos pačios rūšies kaimynais, sakau tuos pačius žodžius — „labas rytas“ arba „sveikas“, įsisuku į nesibaigiančią kasdienių, bereikšmių smulkmenų painiavą. Nespėjęs kaip reikiant įsitvirtinti, aš jau spėju nuo viso to pavargti. Žinau, kad nuo to nėra vaistų.

Sutinku jauną daoistų vienuolę, jos liesas, išbalęs veidas gražiai santūrus, po plačia, patogia daoistine mantija slepiasi tvirtas kūnas, šviežias ir nesuteptas. Ji įkurdina mane svečių kambaryje prie šventyklos salės, šoniniame kieme nuo pagrindinės salės. Medinės grindys nedažytos, matyti aiški medžio rievių tekstūra ir spalva, ir nė dėmelės purvo, ant lovos čiužinio užklota švarutėlė patalynė kvepia taip gaiviai, tarsi būtų ką tik pasiūta ir iškrakmolyta — atsidūriau Aukščiausio Tyrumo rūmuose.

Kas rytą ji atneša man dubenį karšto vandens veidui nusiprausti, tada užpliko arbatos ir trumpai su manimi šnekteli. Jos skaidrus balsas primena šviežios arbatos skonį, kalbėdama ji atvirai juokiasi. Ji pasakoja baigusi universitetą, savanoriškai išsilaikiusi egzaminus ir tapusi daoistų vienuole, bet aš nepaklausiau, kokia buvo to priežastis.

Kartu su ja čia priėmė dar dešimt jaunų vyrų ir moterų, visi turi bent jau pradinį išsilavinimą. Daoistų galva — į aštuntą dešimtį įkopęs Didysis Mokytojas aiškia kalbėsena ir lengva, greita eisena. Sunkaus darbo jis nesibaido, lakstė porą metų, derėjosi su vietine valdžia ir įvairiausių lygių institucijomis, kad galėtų kelis likusius senuosius daoistus sukviesti ir ant Čingčengo kalno atkurti Aukščiausiojo Tyrumo rūmus. Ir seni, ir jauni — visi kalbasi su manimi nesivaržydami, cituojant jos žodžius, visi manimi džiaugiasi, ji sako — visi, nesako, kad ji pati.

Ji sako: „Tu gali pasilikti taip ilgai, kaip tik nori“, ir dar sako, kad Džang Dačianis čia irgi ilgai gyveno. Šalia Aukščiausio Tyrumo rūmų esančioje trijų legendinių valdovų — Fusi, Šennongo ir Suanjuanio112 — šventykloje pastebiu akmenyje iškaltą Džang Dačianio tėvo skulptūrą, vėliau sužinau, kad čia kaip atsiskyrėliai Dzin dinastijos laikais gyveno Fan Čangšengas, o Tang dinastijos laikais — Du Tingguangas, jis galėjo čia rašyti. Nesu atsiskyrėlis, vis dar noriu misti žmonių pasaulio maistu. Negaliu jai pasakyti, jog lieku čia, nes man patinka jos spontaniškas elgesys ir neapsimestinis kuklumas, tik sakau, kad man patinka šios vietos ramybė.

Iš mano kambario galima pakliūti į senovinių spalvų ir senovinių kvapų sklidiną šventyklos salę su ilgu kedro stalu, kvadratinėmis kėdėmis su atramomis rankoms ir arbatiniu staliuku. Ant sienų kabo kaligrafijos ir paveikslai, salėje esančios horizontalios lentelės su įrašais ir kolonos — stebuklingai išsaugoti ankstyvųjų medžio raižinių pavyzdžiai. Ji sako: „Gali čia skaityti ir rašyti, o kai pavargsi — gali išeiti pasivaikščioti į žemutinį kiemą už salės.“ Kvadratiniame kiemelyje stiebiasi — senoviniai kiparisai ir žalsvi, melsvi, juosvi indigo augalai, tvenkinyje stūksantys iš uolų ir akmenų padaryti kalnai, tirštai aplipę žaliomis samanomis. Ryte ir vakare iš anapus drožinėtų langų pinučių atsklinda vienuoliukių kalbos ir juokas. Čia nėra budistiškoms šventykloms būdingų žmogų slegiančių griežtų tabu ir disciplinos, užtat yra ramybė ir aromatas.

Dar man patinka Trijų Tyrumų šventyklos didinga ramybė ir rūsti tyla, kai, užslinkus prieblandai, išsivaikšto tie keli pasitaikę turistai. Prisėdu vienas ant akmens šventyklos vartų vidury ir įsistebeiliju į priešais mane esantį didžiulį keramikinį gaidį, išlietą ant stogo čerpės. Keturios apskritos kolonos centrinėje šventyklos salėje išrašytos skirtingais kupletais, išorinėje pusėje parašyta:

Dao gimė vienas; iš vieno gimė du; iš dviejų gimė trys; iš trijų visi pasauly gimė.113

Žmogus valdomas žemės, žemė valdoma dangaus, dangus valdomas Dao, Dao valdomas patsai savęs.114

Tai pagrindas to, ką pirmykščiame miške išgirdau iš senojo botaniko.

Vidinėje pusėje buvo parašyta:

Neregimas ir negirdimas, ypatingas iš tiesų yra jo nepastebimumas, susiliejęs su nefritinio tyrumo, aukščiausio tyrumo ir didžiausio tyrumo trejybe.

Žinoti jo veikimą, perprasti jo gelmę; skaidri jo ramybė, laikanti pagrindinį dangaus Dao, žemės Dao ir žmogaus Dao principą.

Senasis daoistų vyriausiasis paaiškina man tuodu kupletus:

— Dao yra visko pasaulyje šaltinis ir dėsnis, kai egzistuoja abipusė pagarba tarp subjekto ir objekto, tada gimsta vienybė. Būtis gimsta iš nebūties, o nebūtis — iš būties, šių dviejų vienybė yra natūrali, o per dangaus ir žmogaus vienybę pasiekiamas vieningas požiūris į kosmosą ir žmogaus gyvenimą. Daoistams tyrumas yra pagrindas, neveikimas yra esmė, savaimingumas yra veikimo būdas, o gyvenimas paremtas tikrumu, gyvenimas paremtas savęs atsisakymu. Trumpai tariant, tai ir yra esminiai daoizmo tikslai.

Tuo metu, kai jis man pasakoja apie daoizmą, jaunieji daoizmo vienuoliai ir vienuolės irgi susispiečia aplink pasiklausyti ir glaudžiai apsėda ratu. Viena jaunutė vienuoliukė, įdėmiai ir nuoširdžiai besiklausydama, pasideda ranką ant vieno vienuoliuko peties. Abejoju, ar aš galėčiau pasiekti šią tyrą savęs ir aistros atsisakymo būseną.

Kartą po vakarienės visi — seni, jauni, vyrai ir moterys — suguža į žemutinį kiemą pasivaržyti, kas geriau sušvilps papūtęs už šunį didesnę keramikinę varlę. Vieniems pavyksta išgauti švilpesį, kitiems nepavyksta. Kurį laiką pasilinksminę jie išsiskirsto ruošti vakarinių pamokų. Pasilieku vienas, vėl prisėdu ant akmens ir užsižiūriu į geranoriškus drakonus, gyvates, vėžlius, žuvis, puošiančius šventyklos stogo kraigą.

Skriejantys išriesti kraigai — tyriausio paprastumo linijos, už nugaros aukštai ant kalno iškilęs didžiulis miškas siūbuoja be garso nakties vėjyje. Staiga akimirkai visas pasaulis nutyla ir nežinia iš kur atsklinda tyras bambukinės fleitos garsas, lengvas ir švelnus, bet tuoj pat vėl išnyksta. O tada anapus šventyklos vartų triukšmingai po akmeniniu tiltu sugurguliuoja upė, suūkia nakties vėjas — tarsi visa tai vienu metu sklistų ir iš mano širdies.

64

Kitą kartą ji ateina trumpai nusikirpusi plaukus, ir tą kartą tu tai aiškiai pastebi. Pasiteirauji jos:

— Kam nusikirpai plaukus?

— Aš nusikirpau praeitį.

— Argi įmanoma nusikirpti praeitį?

— Net jei ir neįmanoma, tai turėjo būti nukirpta, ir man praeitis dabar yra nukirpta.

Nusijuoki.

— Ko tu juokiesi? — klausia ji švelniai, — man dar truputį gaila, žinai gi, tai buvo puikūs plaukai.

— Taip irgi labai gerai, mažiau bėdos, nebereiks kaip anksčiau nupūsti užkritusių sruogų, juk tai taip išvargindavo.

Tai ją prajuokina.

— Nebekalbėk daugiau apie plaukus, pakalbėk apie ką nors kita, gerai?

— Apie ką?

— Apie tą pamestą raktą, ar tu jo nebuvai pametęs?

— Jau radau. Nors galima būtų sakyti, kad kas pamesta — pamesta, ieškot nebereikia.

— Kas nukirpta — nukirpta.

— Ar tu apie plaukus? Aš apie raktą.

— Aš apie prisiminimus. Tu ir aš iš tikrųjų esam dangaus sukurta pora, — ji sučiaupia lūpas.

— Bet visada lieka tas menkutis skirtumas.

— Ką tu vadini tuo menkučiu skirtumu?

— Nedrįstu pareikšti, kad tu už mane geresnė, tik sakau, kad mes nuolat prasilenkiame.

— O argi aš šį kartą neatėjau?

— Ir gali vėl bet kada pakilti ir išeiti.

— Bet galiu pasilikti ir neišeiti.

— Tai, žinoma, būtų labai malonu, — bet pats manai priešingai.

— Tokie žmonės, kaip tu, tik šneka, bet nedaro.

— Nedaro ko?

— Nemyli, juk žinau, ko tau reikia.

— Ir ko gi — meilės?

— Moters, tau reikia moters, — ji ganėtinai susitvardžius.

— Na, o tau? — įsistebeiliji iš arti į jos akis.

— Lygiai taip pat, man reikia vyro, — jos akyse įsižiebia provokuojanti ugnelė.

— Vieno, bijau, neužteks, — suabejoji tu.

— Tada, sakykim, reikia vyrų, — ji daug atviresnė, nei tu.

— Čia jau daugiau tiesos, — nusiramini.

— Kai vyras ir moteris yra kartu...

— Pasaulis liaujasi egzistavęs.

— Lieka tik aistra, — ji priduria prie tavo žodžių.

— Sutinku, — sakai tai tikrai nuoširdžiai. — Štai ir dabar vyras ir moteris yra kartu...

— Tai ir būkim kartu, — sako ji. — Uždenk užuolaidas.

— Tu nori tamsoje?

— Kad galėčiau užsimiršti.

— O argi tu dar ne viską užmiršai? Kodėl tu bijai pati savęs?

— Tu tikras menkysta, nori, bet nedrįsti. Tau būtinai reikia, kad aš padėčiau.

Ji prieina prie tavęs arčiau ir ima glostyti tavo plaukus. Tu įsiremi galva jai į krūtinę ir tyliai sakai:

— Einu uždengsiu langą.

— Nėra reikalo.

Ji sudreba, pažvelgia žemyn ir viena ranka atsisega džinsų užtrauktuką. Ties gėlėtų kelnaičių krašteliu ant balto tvirto kūno pamatai verpetą, prisiglaudi veidu ir imi švelniai bučiuoti jos minkštą pilvuką. Ji sulaiko tavo ranką:

— Nebūk toks nekantrus.

— Tu pati?

— Taip, argi tai ne labiau jaudina?

Ji nusitraukia per galvą megztuką, iš įpročio kresteli galvą, nors dabar, nusikirpus plaukus, to jau nebebūtina daryti. Visa spinduliuodama — jos juodi, susiraizgę šakumos plaukeliai žvilga lygiai kaip ir galvos plaukai — stovi priešais tave vidury drabužių kaugės nuoga tik su liemenėle, dengiančia jos pilnas krūtis.

Susideda rankas sau už nugaros ir suraukusi antakį priekaištingai taria:

— Tu net ir šito negali?

Apsvaigęs nuo jos, tu kurį laiką neperpranti užuominos.

— Gal galėtum parodyt šiek tiek dėmesio!

Akimirksniu atsistoji, prieini prie jos iš nugaros ir padedi atsegti kabliuką.

— Puiku, o dabar tu, — ištaria ji su palengvėjimu ir nuėjusi atsisėdą į fotelį priešais, akimis įsisiurbdama į tave, lūpomis nuslenka lengva pašaipėlė.

— Tu šėtone! — įsiunti, vilkdamasis ir šveisdamas žemėn drabužius.

— Deivė, — pataiso ji.

Visiškai nuoga ji atrodo neįtikėtinai didingai, nė nekrusteli, laukdama, kol tu prisiartinsi. Po to užsimerkia, leidžia tau bučiuoti visą jos kūną. Tu sumurmi, norėdamas kažką pasakyti.

— Ne, nieko nesakyk!

Ji tvirtai suspaudžia tave glėbyje, tylomis susigeri į jos kūną.

Po pusvalandžio, o gal ir po valandos, ji atsisėda lovoje ir paklausia:

— Turi kavos?

— Ant lentynos.

Ji užsipliko didelį puodelį ir, maišydama kaušeliu, prisėda šalia tavęs ant lovos krašto, žiūrėdama į tave pilna burna karštos, verdančios kavos, sako:

— Argi nebuvo puiku?

Tau pritrūksta žodžių. Ji mėgaujasi sau kava, tarsi nieko nebūtų įvykę.

— Tu keista moteris, — sakai, įsistebeilydamas į kraujagysles, iššokusias jai ant krūtų.

— Nieko čia keisto, viskas labai natūralu, tau tiesiog reikia moters meilės.

— Nekalbėk man apie moteris ir meilę, ar tu su visais taip elgiesi?

— Tik su tais, kurie man patinka ir tik jeigu būnu geros nuotaikos.

Šitokios lėkštos jos kalbos tave įsiutina, norėtum rėžti jai skaudžiai atgal, bet pasakai tik:

— Tu ištvirkėle!

— O argi tu ne šito nori? Tiesiog moterims tai lengviau. Jeigu moteris yra įžvalgi, kodėl gi ir jai nepatyrus malonumo? Ar turi ką prieš?

Ji pastato puodelį, kurį laikė rankoje, atsisuka į tave savo tamsiai rudais speneliais, nutaiso užuojautos kupiną išraišką ir sako:

— Tu toks apgailėtinas, didelis vaikas, nenorėtum dar kartelį?

— Kodėl gi ne?

Tu priimi ją atgal.

— Ar dabar tu jau patenkintas? — klausia ji.

Tu tik linkteli vietoj atsakymo, apimtas malonaus mieguistumo.

— Papasakok ką nors, — paprašo ji, šnibždėdama prie pat ausies.

— Ką papasakoti?

— Bet ką.

— Nepasakoti apie raktą?

— Pasakok apie tai, apie ką nori.

— Kalbant apie tą raktą, galima sakyti, kad...

— Aš klausau.

— Kas pamesta — pamesta.

— Šitai jau sakei.

— Šiaip ar taip, jis išeina į gatvę...

— Ir kas nutinka gatvėje?

— Visa gatvė pilna skubančių žmonių.

— Pasakok toliau!

— Jis nustemba.

— Nustemba dėl ko?

— Jis negali suprasti, kodėl tie visi žmonės skuba?

— Todėl, kad tokiu būdu jie yra visą laiką užsiėmę skubėjimu.

— Bet juk tai nėra būtina?

— Jeigu jie nebūtų visą laiką kuo nors užsiėmę, jie supanikuotų.

— Taip ir yra, visų jų veiduose matyti keista išraiška, jie visiškai paskendę rūpesčiuose.

— ir labai rimti,

— rimti įeina į parduotuvę, rimti išeina, rimtai velka savo porą batų, rimtai išsitraukia smulkių, kad rimtai nusipirktų ledų,

— ir laižytų irgi rimtai,

— nekalbėk apie ledus,

— juk tu pats pradėjai,

— o tu nepertraukinėk, apie ką aš?

— Apie smulkius, kurių pilną saują išsitraukia ir ima rimtai derėtis prie prekystalio, rimtai, kodėl visą laiką rimtai? Ką su tuo rimtumu daryt?

— Nuleist jį į unitazą.

— O paskui?

— Visos parduotuvės užsidaro,

— visi žmonės nuskuba į namus,

— jis niekur neskuba, jis, regis, irgi turi kur grįžti — žmonės tai dažniausiai vadina namais — kambarį, kurį gavo gerokai susibaręs su šeimininku,

— vis tik jis turi kambarį,

— bet jis negali rasti rakto,

— bet argi kambario durys neliko atrakintos?

— klausimas tas, ar jis privalo grįžti?

— argi jis negali praleisti nakties bet kur?

— tarsi valkata? tarsi vėjo gūsis, šiame mieste naktį skriejantis bet kur?

— tiesiog įšokti į kokį traukinį ir leistis vežamam bet kur!

— anksčiau tai jam nebūtų šovę į galvą, viena kelionė po kitos, važiuoti kur tik nori, išlipti ten, kur susigalvoji,

— susirasti ką nors ir aistringai pasimylėti!

— mylėtis iki visiško išsekimo,

— net jeigu ir iki mirties — vis viena verta.

— Taip ir yra, naktinis vėjas pučia iš visų keturių pusių, jis stovi tuščios aikštės vidury, išgirsta kažką blaškantis, nesupranta, ar tai vėjas, ar jo paties širdis, staiga pajunta, kad atsikratė visų rūpesčių, jis pagaliau išsivadavo, jis pagaliau yra laisvas, ir toji laisvė sklinda iš jo paties, jis gali pradėti viską iš pradžių, tarsi nuogutėlis kūdikis, įmestas į dubenį su vandeniu, ketoj antis savo mažas kojytes, visą laiką be paliovos klykiantis, leisdamas šiam pasauliui išgirsti jo balsą, jis irgi nori gerai išsiverkti, taip išliedamas visas emocijas, bet supranta, kad teturi vieną fizinį kūną, kuris yra visiškai tuščias ir nepajėgia išleisti nė menkiausio garselio, jis spokso į tą savo fizinį kūną, stovintį ten, tuščioje aikštėje, ir nesuprantantį, kur jis pats nori eiti, jis gali jį kalbinti, plekšnoti jam per petį, pasišaipyti iš jo, tačiau supranta, kad jeigu jis šią akimirką užsigeistų jį paliesti, numirtų iš baimės,

— tai tarsi vaikščiojimas per miegus, kai siela išskrenda pro skylę,

— tada jis pagaliau supranta, kad jo ankstesnės kančios kildavo iš šito fizinio kūno,

— tu nori jį pabudinti?

— bet bijo, kad jis nepajėgs susivokti, kai tu buvo mažas, seni žmonės sakydavo, kad tereikia šliūkštelt kibirą šalto vandens lunatikui ant galvos, ir jis gali numirti, tu dvejoja, nesiryždamas net pakrutėti, jau beveik pakelia ranką, bet neišdrįsta ir nepaplekšnoja jam per petį,

— o kodėl tu jo nepažadina švelniai?

— tu tiesiog seka paskui tą fizinį kūną, kuris, regis, norėjo kažkur nueiti,

— grįžti į savo namus? į tą kambarį?

— tu negali aiškiai pasakyti, tu tiesiog jį seka, pereina ilgą plačią gatvę, įsuka į vieną skersgatvį, išlenda kitame, pasiekia didelės gatvės galą, įsuka į kitą skersgatvį ir vėl iš jo išlenda,

— ir grįžta į tą gatvę, iš kurios ir pradėjo eiti!

— žiūrėk, jau aušta,

— nagi, padarom dar kartą, dar kartelį...

65

Jau seniai pavargau nuo beprasmiškų žmonių pasaulio kovų, kaskart gražiai įvardytose diskusijose, ginčuose, debatuose, net nesvarbu apie ką — nuolat tapdavau pokalbio tema, būdavau kritikuojamas, išklausydavau plūdimą, turėdavau laukti nuosprendžio, naiviai tikėdamasis, kad dangų su žeme apversti pajėgi dievybė geranoriškai įsikiš ir į gerą pasuks mano keblią padėtį. Toji geroji dievybė galiausiai vis tik apsireiškė, bet staiga tapo man priešiška ir nuo manęs nusisuko.

Kiekvienas siekia būti mano mokytojas, mano vadovas, mano teisėjas, mano gerasis gydytojas, mano patarėjas, mano arbitras, mano vyresnysis, mano dvasinis tėvas, mano kritikas, mano vedlys, mano lyderis ir visai nesigilina, ar aš to noriu, žmonės trokšta būti mano gelbėtojai, mano ranka-žudike, kitaip sakant, nužudyti mano ranką, būti mano atgimę tėvai, kadangi mano tėvai gimdytojai jau mirę, arba kitaip išdidžiai atstovauti mano protėvių žemei, nors net nežinau, ar aš turiu tai, kas iš tikrųjų vadintina protėvių žeme, žmonės tapo mano atstovais. O manieji draugai, manieji apologetai, tie, kurie savo kalbomis mane gina, visi atsidūrė ten pat, kur ir aš, štai tokia toji mano lemtis.

Aš nevaidinu tragiškos besipriešinusio likimui ir nugalėto herojaus rolės, tačiau didžiai gerbiu tokius karius, kurie nebijo pralaimėti, kurie daužo galvas, kol pasipila kraujai, kurie vėl pakyla ir baudžia, tarsi pats dangus, galiu tik iš tolo tyliai žvelgti į juos su pagarba ir širdgėla.

Negalėčiau būti ir atsiskyrėlis, nežinia kodėl, bet palikau Aukščiausiojo Tyrumo rūmus, gal dėl to, kad nebeištvėriau nebūties tyrumo? Gal dėl to, kad pritrūkau kantrybės skaityti tuos kelis tūkstančius Ming dinastijoje užrašytų „Daoizmo šventraščių“ tomų, kurie išvengė ugnies tik vieno seno daoisto dėka ir yra laikomi Daoistinių Šventraščių paviljone? Gal dėl to, kad daugiau nebepakeliu klausytis tų visokiausias gyvenimo permainas išgyvenusių senųjų daoistų istorijų? Gal dėl to, kad vis tik bijau atrakinti paslaptis, slepiamas jaunosios daoistų vienuoliukės širdyje? Gal dėl to, kad nenoriu sužaloti savo paties širdies? Regis, geriausiu atveju esu tik grožio garbintojas.

Daugiau nei keturių tūkstančių metrų aukštyje, kelyje, vedančiame į Tibetą, šildausi trobelėje prie ugnies. Akmeninės trobelės vidus visai pajuodęs nuo dūmų, o priekyje stūkso kalnai baltutėlėm sniego viršūnėm. Kelyje pasirodo autobusas, triukšmingai išsirita grupelė žmonių, vieni tempia kuprines, kiti nešasi nedidelius geležinius kirvukus, treti ant nugarų prisitvirtinę laikiklius pavyzdžiams, panašu, kad tai universiteto studentai, vykstantys atlikti lauko tyrimų praktikos. Įkišę galvas į pajuodusios akmeninės trobelės aklinai užkaltais langais vidų, jie nueina, viduje lieka tik mergina mažyčiu, raudonu, medžiaginiu skėčiu, lauke lengvai snyguriuoja.

Ji turbūt pagalvoja, kad esu vietinis kelių darbininkas, ir vos įėjusi paprašo vandens atsigerti. Pasemiu metaliniu samčiu iš suodino puodo, stovinčio ant akmeninės plokštės prie laužavietės, ir paduodu jai. Ji stveria, puola gerti ir rikteli nusideginusi burną. Tegaliu tik atsiprašyti. Ji prieina arčiau prie ugnies, gerai įsižiūri į mane ir sako:

— Tu ne vietinis?

Jos skruostai, apmuturiuoti vilnone skara, iš šalčio dega raudoniu, pasiekęs šiuos kalnus, dar nemačiau nė vienos merginos, kurios oda šitaip ypatingai švytėtų; nutariu ją paerzinti:

— O tu manai, kad kalnų žmonės nemoka atsiprašyti?

Jos skruostai dar labiau išrausta.

— Tu irgi atvykai čia lauko tyrimų? — klausia ji.

Nenoriu prisipažinti, kad tikčiau jai į mokytojus, todėl sakau:

— Atvykau čia fotografuoti.

— Ar tu fotografas?

— Tikriausiai taip.

— Mes čia renkame pavyzdžius. Nuostabus peizažas! — jausmingai sako ji.

— Taip, ką čia ir kalbėt.

Greičiausiai aš iš tikrųjų esu grožio garbintojas, pamatęs tokią gražią merginą, negaliu nesusi jaudint, todėl pasiūlau:

— Ar galėčiau padaryti tavo nuotrauką?

— Gal galiu išskleisti skėtį? — paklausia, sukinėdama mažytį raudoną skėtį.

— Mano juostelė juodai balta, — nesakau jai, kad juostelę, kurią naudoju, pirkau sukarpytą iš daugybės brokuotų juostelių ir pats susiklijavau.

— Nesvarbu, kuriantys tikrą meninę fotografiją visi naudoja nespalvotą juostelę, — pasirodo, ji apie tai šiek tiek supranta.

Ji išeina su manimi į lauką, didžiuliame dangaus plote verpetais sukasi miniatiūrinės snaigės, gindamasi nuo vėjo, ji išsiskleidžia savo ypatingo raudonumo skėtį.

Kad šiuo metu apačioje jau pavasaris, gegužės mėnuo, sunku patikėti, tuo tarpu kalnuose sniegas vis dar nenutirpęs. Tarp užsilikusių baltų sniego lopų žydi smulkios violetinės margutės, o protarpiais matosi žemaūgiai aitrieji šilokai tamsraudoniais lapais. Po plika uola — žalias aksominis kietis kelia ant pūkuoto stiebo didžiulį geltoną žiedą.

— Štai čia, — sakau. Fone stūksantis didžiulis apsnigtas kalnas anksti ryte dar buvo skaisčiai baltas, bet dabar sniegas virto blyškiu, pilku šešėliu.

— Ar šitaip gerai? — ji pozuoja, kraipydama galvą į visas puses, bet kalnų vėjas nepaprastai stiprus, ir ji vos nulaiko skėtį.

Taip atstačiusi skėtį ir besipriešinanti kalnų vėjui, ji atrodo dar gražiau.

Priešais — vangiai srovenantis upeliukas plonu ledeliu apsitraukusiais neįprastai vešliais, geltonais kalnų vėdrynais palei krantus.

— Eik į tą pusę! — šūkteliu, rodydamas į upeliuką.

Bėgdama ji bando susidoroti su vėjo plėšiamu skėčiu, o aš priartinu ją objektyvu. Ji gaudo orą, snaigės virsta dulksna, ant jos skaros ir plaukų žybčioja lietaus lašeliai. Mosteliu jai ranka.

— Viskas? — šaukia ji prieš vėją, vandens lašeliai blykčioja jai ant blakstienų — štai taip ji atrodo gražiausiai, bet, deja, juostelė jau pasibaigė.

— Ar galėsi atsiųsti man nuotraukas? — viltingai klausia ji.

— Jeigu paliksi man savo adresą.

Prieš pat man išvažiuojant, ji pribėga prie autobuso ir per langą paduoda iš sąsiuvinio išplėštą lapą su užrašytu vardu ir namo numeriu vienoje iš Čengdu miesto gatvių, pakviečia užsukti į svečius ir pamojuoja atsisveikindama.

Grįžęs į Čengdu, pereinu ta sena gatve, prisimenu ir jos namo numerį, praeinu pro tas duris, bet neužeinu. Nuotraukų vėliau jai taip pat neišsiunčiu. Išryškinęs visą didžiulę juostelių krūvą, didžiosios dalies jų neatsispausdinau, išskyrus tik keletą, kurių labiausiai reikėjo. Nežinau, ar ateis tokia diena, kai atsispausdinsiu visą tą daugybę, nežinau, ar nuotraukose ji bus vis dar tokia pat patraukli.

Geltonajame kalne, aukščiausioje Ui kalnyno viršūnėje, priekalnių spygliuočių miške man pavyksta nufotografuoti dailią, spyglius numetusią pušį. Ties viduriu jos kamienas šakojasi į dvi beveik visiškai horizontalias šakas, tarsi sparnus išskleidęs ir skrydžiui pakilęs gigantiškas sakalas, o kamieno dalis per vidurį tarp dviejų sparnų primena galvą su nuleistu žemyn snapu.

Nuostabiai natūraliai gamta išreiškia save ne tiktai per gyvybinę jėgą, kaip kad ši, bei nuolat besikeičiantį moters grožį, bet ir kurdama bjaurumą. Kaip tik šio Ui kalnyno pietiniame šlaite esančiame draustinyje pamatau milžinišką seną ir jau bergždžią kukmedį, kurio visas vidus išpuvęs, smauglys galėtų pasidaryti sau slėptuvę, bet ant kelių šakų, išaugusių ant metalo juodumo kamieno, dar virpa keletas tamsžalių lapų. Saulei besileidžiant vakarop, kalnų slėnis panyra į šešėlį ir virš saulėlydžio melsvai oranžiniu atspalviu nudažytos švelnios bambukų jūros didingai iškyla šis senas medis, nevaržomai išskėstomis, juodomis šakomis, primindamas piktą demoną. Šitą nuotrauką išryškinau ir atsispausdinau, ir kaskart ją atsivertus, širdį nupurto šaltis, ilgai negaliu jos žiūrėti. Suprantu, kad tai iškelia į paviršių tamsiausias mano sielos gelmes, kurios mane patį gąsdina. Nepaisant to, susidūręs su grožiu ar bjaurumu, galiu jį stebėti tik per atstumą.

Udango kalnuose susitinku turbūt paskutinį seniausios daoizmo sektos vienuolį, jis yra tikras bjaurumo įsikūnijimas. Pakeliui į šį kalną vietovėje, vadinamoje Senaisiais Rūmais, išgirdau apie jį pasakojant. Karinių pajėgų sugriautuose Ming dinastijos imperatoriaus rūmuose už Akmeninių Stelų Kiemo sienos pakiužusioje lūšnelėje buvo apsigyvenusi sena daoistų vienuolė. Pasiteiravau jos apie šio garsaus daoistinio kalno senuosius klestėjimo laikus ir kalba pasisuko apie seniausią daoistinę Tyrosios Vienybės sektą. Ji papasakojo, kad iš Tyrosios Vienybės sektos likęs vienintelis vienuolis, aštuoniasdešimtmetis, nebenusileidžiantis iš kalnų, ištisus metus budintis Auksinėje viršūnėje, žmonės nebedrįsta jo trukdyti.

Paskubomis pasigaunu anksčiausią rytinį autobusą, vežantį iš čia į Pietines uolas, ir apie pusiaudienį kalnų takeliu užsikabaroju į Auksinę viršūnę. Dangus aplink apsiniaukęs, viršuje baisiausiai šalta, turistų nematyti. Tyliais ir šaltais vingiuotais koridoriais apsuku vieną ratą, visos durys, jei ne iš vidaus užremtos, tai metalinėmis spynomis apkabinėtos. Vienintelės vinimi ir virvute užkabintos sunkios, storos durys šiek tiek praviros. Stumteliu jas stipriau ir šiaip ne taip atidarau. Susivėlusiais plaukais, apšepusia barzda, mantiją vilkintis senis grįžteli nuo žarijų puodo ir atsistoja. Aukštas, platus, veidas juodai violetinis — atrodo siaubingai. Piktai paklausia:

— Ką čia darai?

— Leiskite paklausti, ar Jūs esate šios Auksinės viršūnės abatas? — mano tonas visiškai mandagus.

— Čia nėra abato!

— Žinau, kad daoistų šventykla čia dar neprikelta gyvenimui, ar Jūs esate ankstesniosios šventyklos daoistų vyriausiasis?

— Čia nėra daoistų vyriausiojo!

— Tada leiskite paklausti, garbingasis senoli, ar Jūs daoistas?

— Jeigu ir daoistas, tai ką? — jo antakiai juosvai balti ir siaubingai ilgi.

— Leiskite paklausti, ar Jūs iš Tyrosios Vienybės sektos? Girdėjau, kad tik Auksinėje viršūnėje tėra vienintelis...

— Aš nepriklausau jokiai sektai!

Nelaukdamas, kol pabaigsiu sakinį, jis atidaro duris ir išgrūda mane lauk.

— Aš esu žurnalistas, — šūkteliu paskubomis, — valdžia šiandien ima vykdyti atvirą politiką religijų atžvilgiu, aš galėčiau padėti Jums paruošti pranešimą!

— Aš nežinau, kas yra žurnalistas! — jis trinkteli durimis.

Tuo metu prie ugniakuro pastebiu senyvą moterį ir jauną merginą, galbūt tai jo šeima. Žinau, kad Tyrosios Vienybės sektos vienuoliai gali tuoktis, auginti vaikus, netgi tobulinti seksualines praktikas su skirtingais vyrais ir moterimis, todėl negaliu liautis įsivaizdavęs apie jį pačių bjauriausių dalykų. Jo akys iš po sunkių antakių švyti tarsi variniai varpai, jo balsas grubiai žemas ir skambus, visa jo povyza kelia grėsmę, akivaizdžiai kovų menus įvaldęs kūnas, visai nekeista, jog daugybę metų joks žmogus nedrįso jo trukdyti. Jeigu ir pabelsčiau dar sykį į duris, tai tikrai nebūtinai duotų rezultatų, todėl, sekdamas metaliniais turėklais, grįžtu siauručiu kalnų keliuku tarp uolų sienų, kol per aplink pasiekiu pablukusio vario spalvos Auksinę šventyklą.

Kalnų vėjas ūbauja, maišosi su dulksna. Apėjęs šventyklą, iš priekio pamatau pusamžę moterį sunkiomis didelėmis rankomis ir kojomis, stovinčią priešais bronzinę šventyklą maldai sudėtais delnais. Apsivilkusi taip lyg būtų valstietė, bet grėsminga stovėsena — panašesnė į po pasaulį klaidžiojančios moters bastūnės. Pavaikštau aplink, įsitveriu į metalinius turėklus, įtaisytus uoloje, ir apsimetu besigrožįs peizažu. Vėjas švilpauja, uolų plyšiuose netikėtai išaugusios žemaūgės pušys visą laiką dreba. Debesų ir miglos šuorai slenka, braukdami kalnų kelią apačioje, kartais ten prasišviečia juoda miško jūra.

Apsidairau aplink, ji stovi kovinėje pozoje tvirtai ant abiejų kojų, tiesiai man už nugaros, akys primerktos, atrodo nustebusi. Jie turi savo uždarą pasaulį, į kurį aš niekada nepakliūsiu, jie turi savitus išgyvenimo metodus, gynybos būdus ir klaidžioja anapus vadinamos visuomenės. Galiu tik grįžti atgal į daugeliui žmonių įprastą egzistencijos formą, neturiu kito kelio, greičiausiai tai ir yra manoji tragedija.

Kalnų keliu leidžiuosi žemyn, pusiaukelėje stovi kavinė, durys dar atviros, bet turistų nėra, tik keletas baltai apsirengusių padavėjų susėdę prie stalo pietauja. Neužeinu.

Kalno šlaite, dirvoje, guli išlindęs didžiulis — už žmogų didesnis — metalinis varpas. Padaužau jį delnu, bet negirdėti nė garso. Čia neabejotinai būta šventyklos, bet šiandien kiek akys užmato — vien žolės šiurena vėjyje, leidžiuosi kalno šlaitu žemyn, priekyje matyti status uolėtas takas.

Mano kojos eina pačios, kuo toliau, tuo greičiau leidžiuosi ir po dešimties minučių atsiduriu tyliame, ramiame kalnų slėnyje. Abipus akmeninių laiptelių miškas uždengia dangų, vėjo ūžavimas prislopsta, daugiau nebejaučiu dulkiančio lietaus, tikriausiai tas lietus buvo tik debesyse ir miglose. Miške kuo toliau, tuo tamsiau, nebežinau, ar esu tame tamsiame miške, kurį mačiau žvelgdamas žemyn pro debesis ir miglas nuo Auksinės viršūnės, kaip nepamenu, ar tai tas pats kelias, kuriuo kopiau aukštyn, atsigręžęs pažiūriu į daugybę akmeninių pakopų, kuriomis nusileidau — dar sykį tiek užkopti, kad pasidairyčiau tinkamo kelio, pareikalautų per daug jėgų, leistis žemyn yra nepalyginamai paprasčiau.

Akmeninės pakopos kuo toliau, tuo prastesnės, nepanašu į kelią, kuriuo užlipau, nes ten dalis buvo atnaujintų, suprantu, kad pasukau į šešėlinę kalno pusę ir leidžiuosi nešamas kojų žemyn, žmogui atsidūrus akistatoje su mirtimi, jo siela turbūt lygiai taip puola bėgti nesustodama tiesiai į pragarą.

Iš pradžių dar dvejoju, retsykiais grįžteliu galvą atgal, bet vėliau mane pakeri pragaro vaizdas, ir aš daugiau nebemąstau. Miško tamsoje apvalūs bumbulai ant akmeninių stulpelių abipus kalnų kelio vis labiau ima panėšėti į plikai skustas galvas. Leidžiantis gilyn į slėnį, darosi šlapia, akmeniniai stulpeliai visai išsiklaipę, jų viršus smarkiai apgadintas oro sąlygų ir labiau primena dvi eiles kaukolių, pamautų ant kuolų. Sunerimstu, ar tik nedoros mano mintys apie aną senį daoistą nebus prišaukusios jo prakeiksmo ir paskatinusios jį pasitelkti magiją, kad aš pamesčiau kelią, siaubas staiga sukyla iš pačių širdies gelmių ir mano mąstymas pakrinka.

Besirangančios miglos ir dūmai apsiveja mano kūną, miške pasidaro dar tamsiau, padrikai išmėtytos drėgnos akmeninės plytelės ir pilkai baltai švytruojantys akmeniniai stulpeliai primena griaučius. Žengiu per baltus kaulus, kojos visiškai nebeklauso, štai taip, negalėdamas sustoti, nugara žliaugiant prakaitui, puolu stačia galva į mirties bedugnę.

Privalau sustabdyti savo kojas ir kuo greičiau išsukti iš šito kalnų kelio, nekreipdamas dėmesio į gervuogių krūmynus, staigiai pasuku tiesiai į mišką, apsikabinu medžio kamieną ir pagaliau sustoju. Veidą ir rankas gelia ir degina, veidu tikriausiai teka kraujas. Apsidairau ir pastebiu iš kamieno į mane žvelgiančią karvės akį. Dar sykį apsidairau — visur aplink — ir arti, ir toli — medžių kamienai turi po didžiulę karvės akį, visiškai šaltai spoksančią į mane.

Privalau nusiraminti, tai tik laukinių medžių miškas, kalniečiai nulupa kamienus ir palieka, kad įgautų šitokį anapusinio pasaulio vaizdą. Galima sakyti, kad tai paprasčiausios haliucinacijos, sukeltos mano vidinių baimių, mano rūškana siela šnipinėja mane patį, toji daugybė pavienių akių tesu aš pats, tyrinėjantis save. Esu nuolat apimtas jausmo, tarsi kažkas mane sektų, jaučiu tą nerimą visu kūnu, nors tai tėra mano baimė manęs paties.

Grįžus atgal į kalnų kelią, vėl ima dulkti lietus, akmeninės pakopos visiškai šlapios, bet aš daugiau nebesidairau ir tiesiog aklai leidžiuosi žemyn.

66

Praėjus pirminei panikai, baimei, karštligiškam blaškymuisi, užeina juodas pasimetimas. Tu pasiklysti mirtinai tylioje pirmykščio miško tankmėje, klaidžioji tarp nudžiūvusių, plikų medžių, taip ir tykojančių, kada čia užvirtus. Tu jau kuris laikas suki ratais aplink šitą keistą žuvies skeletą, rodantį į pilką, apniukusį dangų — tai vienintelis atpažįstamas ženklas, kurį dar pameni, bent šitas ženklas liko tavo miglotoje atmintyje.

Visai netrokšti mirtinai užsispoksoti į šitą žuvies skeletą, tarsi pats būtum dehidratuojanti žuvis, vietoj to, kad švaistytum energiją, kapstydamasis po prisiminimus, kodėl gi tau nenutraukus šitos paskutinės gijos, siejančios su tokiu pažįstamu žmogiškuoju pasauliu? Žinoma, tu dar labiau pasiklysi, bet galų gale juk vis dar turi savyje gyvybę ir labai aiškiai ją junti.

Susivoki esąs tarp miško ir slėnio ir dar sykį susiduri su paskutine pasirinkimo galimybe: grįžti atgal į nesibaigiančią miško tankmę ar leistis į slėnį? Šaltas, tamsus kalnas apaugęs aukštomis žolėmis, kur ne kur išsimėtę tamsiai pilki medžių siluetai, o ana ten didingai iškilę juoduliai turėtų būti plikos uolos. Nežinia kodėl, bet srauni slėnio upės tėkmė kažkuo tave patraukia, ir daugiau nebemąstydamas didžiuliais žingsniais pasileidi nebesustodamas žemyn.

Greitai supranti, kad nebegalėsi grįžti atgal į rūpesčių, bet tuo pačiu ir šilumos kupiną žmonių pasaulį, ir tie tolimi prisiminimai tave vargina. Negali liautis šūkavęs ir lakstęs palei užmaršties upę, tekančią į anapusinį pasaulį, iš pačių širdies gelmių išsiveržia džiaugsmingas staugimas — tarsi laukinio žvėries. Vos atėjęs į šį pasaulį, klykei be jokių skrupulų, vėliau buvai slopinamas įvairiausių papročių, disciplinų, ritualų ir išsilavinimo, kol galiausiai vėl iš naujo atradai visiškai nevaržomo klyksmo malonumą, tiktai keista, kad negirdi savo balso. Bėgioji išskėtęs rankas, šauki, šnopuoji, vėl šauki, vėl bėgi, bet negirdi jokio garso.

Matai šokinėjant baltas putas, bet negali suprasti, kur šitos upės viršus, kur apačia, viskas nesiliauja liūliuoti ir tirpti miglose, tu netenki svorio, tave apima atsipalaidavimas ir iki tol dar nepatirtas laisvės jausmas ir vos juntama baimė, baimė nežinia ko, gal greičiau liūdesys.

Imi tarsi sklęsti, suskyli, pasklindi, netenki fizinio kūno, ilgai ilgai plūduriuoji giliame, tamsiame slėnyje lyg nešama pavėjui šilko gija, tu iš tiesų esi šilko gija neįvardijamoje erdvėje, viršuje, apačioje, kairėje, dešinėje tvyro mirties kvapas, šiurpas prasiskverbia į pačias tavo širdies gelmes, kūnas šaltas kaip ledas.

Pargriūni, ropoji, šauki, vėl bėgi. Žolė kuo toliau, tuo tankiau sužėlusi, kuo toliau, tuo sunkiau eiti. Įsipainioji krūmų sąžalyne, rankomis vis stumi nuo savęs šakas, ir tai atima daugiau jėgų, nei leidimasis nuo kalno, tau tikrai reikia nusiraminti.

Visiškai išsekęs stabteli atgauti kvapo ir pasiklausyti vandens teškenimo. Žinai, kad esi netoli kranto, girdi, kaip tamsoje vaga srūva pilkšvai baltas upės vanduo, tykštantys vandens purslai blykčioja tarsi sidabras. Vandens garsas nėra vientisas, geriau įsiklausius, galima išgirsti nesibaigiantį lašų kritimą, tu dar niekada taip nesiklausei upės, prieš akis iškyla jos vaizdas, švytintis tamsoje.

Jautiesi, tarsi eitum upe, po kojom — upės žolės. Tu grimzti Užmaršties Upės vidury, upės žolės susipina, tu, regis, pradedi nerimauti. Bet po akimirkos baimė prarasti paskutinę viltį išnyksta, ir tik pėdos liečia upės dugną. Mindžioji nugludintus akmenukus, kojų pirštais įsikasi tarp jų. Tai tarsi lunatikavimas juoda Anapusybės upe, toje vietoje, kur vandens purslai, matyti tamsiai mėlynas švytėjimas ir visur aplink žyrantys gyvsidabriški vandens lašiukai. Nesiliauji tuo stebėtis, ir taip stebintis, justi vos apčiuopiamas džiūgavimas.

Netrukus išgirsti sunkų atodūsį, pagalvoji, kad tai upė, bet po kurio laiko įsitikini, kad tai upėje nuskendusi moteris, netgi ne viena. Jos liūdnos, jos dūsauja, viena po kitos praplaukia, vilnydamos išdrikusiais ilgais plaukais, veidai vaško spalvos, nė lašelio kraujo. Upės viduryje, toje vietoje, kur medžių drevėse gurguliuoja vanduo, nusiskandino į vandenį įšokusi mergaitė, jos plaukai vinguriuoja vandens paviršiuje, nešami srovės. Upė braunasi pro niūrų mišką, uždengiantį saulę, nė lopinėlis dangaus nešvysteli, nuskendusios, dejuojančios moterys plaukia pasroviui, bet tu net neketini jų gelbėti, neketini gelbėti net savęs.

Suvoki klaidžiojąs po Anapusinį pasaulį, gyvenimas nebe tavo rankose, tu vis dar kvėpuoji, nes esi pasimetęs, nuo vieno tokio pasimetimo iki kito ir kybo tavasis gyvenimas. Jeigu tavo pėda paslystų, jeigu nugludinti akmenukai išriedėtų tau iš po kojų, ir žengęs kitą žingsnį nebepasiektum dugno, nuskęstum Anapusybės upėj kaip ir tie plūduriuojantys kūnai, argi tada ir pats nedūsautum? Nėra jokios prasmės. Tai ir nesistengi ypatingai saugotis, tiesiog eini tolyn. Tylos upė, juodi mirties vandenys, žemai ties upe palinkusių medžių šakos braukia paviršių ir paleidžia srovelių juostas, atrodo, lyg paklodės, kurias, beskalbiant upėje, pasigauna srovė, lyg daugybės nudvėsusių vilkų kailiai.

Tarp tavęs ir vilko nėra jau tokio milžiniško skirtumo, negandų pakanka, kitų vilkų buvai mirtinai sukandžiotas, nėra jokio logiško paaiškinimo, ir nėra didesnės lygybės už lygybę Užmaršties Upėje, juk ir žmogus, ir vilkas galiausiai sugrįš į tuos pačius — mirties namus.

Šis atradimas suteikia tau didžiulį džiaugsmą, pasijunti toks laimingas, kad nori šaukti ir šauki, tik negirdėti nė garso, tik vanduo gurguliuoja, atsimušdamas į medžių dreves upėje.

Iš kur atsirado tos drevės? Bekraščiai vandenys plačiai išsilieję, tačiau nėra gilu, nėra krantų. Yra sakoma, kad kančių jūra neturi krantų, būtent tokioje bekraštėje kančių jūroje tu ir plūduriuoji.

Matai ilgą eilę atspindžių, girdi choru giedamą laidotuvių giesmę, giesmė nėra labai liūdna, pasiklausius ji netgi šiek tiek džiugi, juk gyvenimas irgi džiugus, ir mirtis džiugi, tai nėra kažkas daugiau, nei tavo prisiminimai. Tačiau tolimuose tavo prisiminimuose nėra jokio choro, tai kas tada čia gieda tas giesmes? Geriau įsiklausęs pastebi, kad giedojimas atsklinda iš po samanų, tankių, minkštutėlių, liulančių, bangų samanų, dengiančių žemę. Praskleidi jas pasižiūrėti, daugybė besiraitančių kirmėlių pasklinda aplink, šlykštus vaizdas sukrečia, ir tu supranti, kad tai lavonkirminiai, ėdantys irstančius kūnus, tavasis kūnas anksčiau ar vėliau bus irgi taip suėstas, šitoks faktas tavęs visai nesužavi...

67

Jau trečia diena, kaip keliauju po šį vandenų tinklą, lydimas dviejų draugų. Keliasdešimt li einame pėsčiomis, gabalą kelio pavažiuojame autobusu, paplaukiame valtimi ir visiškai atsitiktinai atsiduriame šiame mieste.

Naujasis mano draugas yra advokatas, ir vietinės tradicijos, papročiai, visuomenė, valdininkija yra jam puikiai pažįstami. Mergina, kurią jis pasiėmė drauge, kalba švelniu Sudžou dialektu, taigi jųdviejų lydimas šiame upių ir ežerų regione esu visiškai ramus. Aš — šitas valkata — jų akyse virtau įžymybe, jie sako, kad keliaudami su manimi gali pasilinksminti ir atsipalaiduoti. Nors abu šeimose turi rūpesčių, bet mano draugo advokato žodžiais tariant, žmogus savo prigimtimi yra laisvas paukštis, tai argi verta neieškoti laimės?

Dar tik pora metų, kaip jis advokatas, kai tik ši, žmonių primiršta, profesija vėl buvo prikelta, jis išsilaikė egzaminus ir atsisakė ankstesnių pareigų. Ateityje apsisprendė atidaryti savo individualią advokato kontorą, sako, jo profesija panaši į rašytojo, iš esmės tai laisvės profesija, norint kažką ginti, tenka kažką pripažinti, ir čia yra šiek tiek tavo paties valios. Jis apgailestauja, kad šiuo metu negali manęs ginti, bet sako, kad ateis ta diena, kai teisinė sistema patobulės, jei aš norėsiu iškelti ieškinį teisme, būtinai turėčiau susirasti jį, kaip gynėją. Sakau, kad manasis atvejis nėra teisminis, pirma — tai nesusiję su pinigais, antra — nenukrito nė plaukas nuo niekieno galvos, trečia — nebuvo sugriauta niekieno reputacija, ketvirta — nebuvo jokios vagystės ar apgavystės, penkta — nebuvo prekybos narkotikais, šešta — nebuvo išprievartavimo, taigi nėra reikalo eiti į teismą, o net ir nuėjus nebūtų įmanoma laimėti. Jis sumosikuoja rankomis, sakydamas, kad žino, kad tiesiog taip pasakė.

— Nežadėk to, ko negalėsi padaryti, — sako jo mergina.

Jis pasižiūri į ją, mirkteli akį ir atsisukęs man sako:

— Ar tu nemanai, kad ji ypatingai graži?

— Neklausyk jo, jis turi daugybę merginų, — sako man jo mergina.

— O kas čia blogo, kad pasakiau, jog tu graži?

Ji ištiesia ranką ir apsimeta, kad jį muša.

Jie išrenka šalia gatvės esantį keliaaukštį restoraną ir pavaišina mane vakariene. Valgyti baigiame tik dešimtą valandą vakaro, kaip tik tuo metu pasirodo keturi jaunuoliai, kiekvienas užsisako po didelį butelį degtinės, pilną stalą patiekalų, ir panašu, kad anksčiau, nei pusiaunaktį, nebaigs.

Nusileidus žemyn į gatvę, kai kuriose parduotuvėse ir kavinėse-valgyklose vis dar ryškiai plieskia lempos, jos dar neuždarytos nakčiai, į šį miestą grįžo ankstesnis bruzdesys. Diena eina į pabaigą, dabar svarbiausia susirasti švarų viešbutėlį, nusiprausti, užsiplikyti arbatinį arbatos, nusimesti nuovargį, atsipalaiduoti ir susėdus arba ir sugulus laisvai neskubant pasišnekučiuoti.

Pirmą dieną apibėgom kelis dar išsaugotus Ming dinastijos senuosius bendruomeninės architektūros kaimus, apžiūrėdami senąsias operų scenas, ieškodami senovinių šventyklų, fotografuodamiesi prie memorialinių vartų, studijuodami akmeninių stelų liekanas, lankydami senus žmones, apžiūrėjom kelias šventyklas, atstatytas ar pastatytas už vietinių kaimo žmonių surinktus pinigus, ta proga netgi išsibūrėme traukdami aštuonių trigramų burtus. Vakare atsidūrėm nedidelio kaimelio pakrašty ir naktį praleidome vienoje šeimoje, naujame tik tik stogu uždengtame name. Šeimininkas — atitarnavęs kareivis — leido mums laikinai apsistoti ir netgi paruošė valgyti, prisėdo prie mūsų ir pasakojo apie herojiškus įvykius, nutikusius jam dalyvaujant plėšikų numalšinimuose. Po to pasakojo apie plėšikų veiklą šiose apylinkėse ankstesniais laikais. Pastebėjęs, kad visi jau pavargo, nuvedė laiptais į viršų, kur dar nebuvo įrengtos pertvaros, pabarstė šviežio šieno, patiesė keletą vatinių čiužinių ir pasakė, kad jeigu naudosimės žibintu — būtume atsargūs ir nepadegtume. Tačiau žibinto mums nereikėjo, leidom jam neštis jį žemyn ir sugulėm visi tamsoje. Jiedu abu dar kurį laiką kalbėjosi, o aš nejučia užmigau.

Antrą naktį virš galvų spindint žvaigždėms, atvažiavome į apylinkės centrą, prisibeldėm į nedidelius nakvynės namus, kuriuose tebuvo vienintelis budintis senukas ir nė vieno svečio. Tų kelių kambarių durys buvo visos atidarytos, tad visi trys išsirinkome sau po vieną. Mano draugas advokatas atėjo pas mane į kambarį pasišnekėti, o jo draugė irgi pareiškė, kad būti didžiuliame tuščiame kambaryje vienai baisu, ir irgi išsirinko laisvą lovą, palindo po užklotais ir klausėsi jo ir mano šnekų.

Jis žinojo daugybę keisčiausių istorijų, nė kiek nepanašių į tas aštrumą praradusias senojo kareivio pasakas. Jis naudojosi advokato padėtimi ir prieidavo prie bylų, žodinių ir raštiškų liudininkų parodymų, su kai kuriais nusikaltėliais netgi bendraudavo, pasakodamas būtinai patirštindavo spalvas, ypač jeigu tai būdavo seksualinių nusikaltimų atvejai. Jo mergina, tarsi katė, susirangė lovoje ir vis pertraukinėjo, klausinėdama, ar taip iš tikrųjų buvo?

— Kaip tai ne iš tikrųjų? Aš asmeniškai iš tardžiau daugybę nusikaltėlių. Pereitais metais buvo organizuotas reidas prieš chuliganus, nusikaltėlius vienoje apylinkėje buvo sugauta aštuoni šimtai, dauguma jų — seksualiai nepasitenkinę jaunuoliai, kurie nenusipelnė jokios bausmės, būtų pakakę ir to, kad nedidelei grupelei iš jų būtų skyrę mirties bausmę. Tačiau kaskart iš viršaus gavus valdžios nurodymą, vienu ypu būdavo nuteisiama po keliasdešimt, net viešojo saugumo biure blaiviau mąstantys kadriniai darbuotojai jautėsi sutrikę.

— O tu juos gynei? — paklausiau.

— O kokia būtų buvusi nauda iš mano gynybos? Nusikaltėlių sunaikinimas — irgi puikus politinis būdas plėstis, nėra būdų to sustabdyti.

Jis atsistojo nuo lovos ir prisidegė cigaretę.

— Papasakok apie tą nuogalių reikalą, — priminė jo mergina.

— Miesto pakrašty buvo svirnas, dabar visi laukai sudalyti ir nuimti grūdai laikomi atskirai kiekvienos šeimos klėtyje, todėl anas svirnas stovėjo tuščias ir nenaudojamas. Kiekvieną šeštadienį vos sutemus didžiulė gauja miesto ir miestelių jaunimėlio suvažiuodavo dviračiais ir motoroleriais su mergaitėmis, sėdinčiomis už nugarų, atsiveždavo muzikos grotuvus ir rengdavo šokius. Prie durų pastatydavo kelis žmones, ir vietiniai kaimiečiai negalėdavo pakliūti vidun. Svirno ventiliacinės angos buvo palyginti aukštai ir iš lauko nebuvo įmanoma nieko matyti. Žmonės kaime ėmė smalsauti, naktį kažkas atsivilko kopėčias ir užlipo aukščiau, viduje buvo aklinai tamsu, nebuvo galima ničnieko įžiūrėti, girdėjosi tik muzika, apie tai iškart buvo pranešta. Viešojo saugumo tarnyba jėga įsiveržė vidun ir vienu kartu suėmė šimtą žmonių, kurių didžioji dauguma buvo maždaug dvidešimtmečiai vietinių kadrinių darbuotojų sūnūs ir jaunesnieji broliai, jauni darbininkai, jaunesnieji prekybininkai, parduotuvių asistentai ir nedirbantys jaunuoliai, buvo ir keletas paauglių vaikinukų ir mergaičiukių, besimokančių mokykloje, vėliau visus juos arba sukišo į daboklę arba išsiuntė persiauklėti į darbo stovyklas, o keliems netgi buvo įvykdyta mirties bausmė.

— Ar jie tikrai šoko nuogi? — paklausė ji.

— Kai kurie šoko, dauguma demonstravo seksualinį aktyvumą, akivaizdu, kad viduje buvo ir lytiškai santykiaujama, buvo netgi viena mergina, ne daugiau kaip dvidešimties, kuri sakėsi turėjusi du šimtus sueičių, tikrai labai pasiutusi.

— Kaip ji dar galėjo prisiminti? — vėl paklausė ji.

— Ji sakė, kad po kiek laiko sustingo ir tegalėjo tik skaičiuoti. Aš ją mačiau, kalbėjausi su ja.

— Ar tu nepaklausei jos, kodėl ji taip pasielgė? — pasiteiravau.

— Ji sakė, kad iš pradžių jai buvo smalsu, prieš atvažiuodama į šokius, ji nebuvo patyrusi lytinių santykių, bet vos tik šliuzas prasivėrė, ji nebegalėjusi sustoti, tai jos pačios žodžiai.

— Bet juk tai tiesa, — ištarė ji gulėdama po antklode.

— Kaip ji atrodė? — paklausiau.

— Pažiūrėjęs į ją, negalėtum tuo patikėti, visiškai paprasta, jos platus veidas atrodė netgi nuobodokas, be jokios išraiškos, jame nebuvo nieko ištvirkėliško, galva plikai nuskusta, apsivilkusi kalėjimo drabužiais, todėl kūno formų nesimatė, ji nebuvo aukšta, turėjo apskritą veidą ir kalbėjo be jokių skrupulų, ko klausiau — į viską atsakinėjo be jokių emocijų.

— Žinoma... — pasakė ji tyliai.

— Po to jai buvo įvykdyta mirties bausmė.

Mes visi nutilom. Po kiek laiko aš paklausiau:

— Koks buvo oficialus kaltinimas?

— Koks buvo oficialus kaltinimas? — jis perklausė pats savęs. — Greičiausiai amoralus elgesys, kurstęs kitus nusikalsti, ji ne tik pati ten ėjo, bet dar ir kitas merginas atsivedė. Žinoma, tos kitos irgi tai darė.

— Klausimas, ar ji pati suvedžiojo kitus, ar padėjo kitiems ją išprievartauti? — pasakiau.

— Faktiškai išprievartavimo nebuvo, mačiau parodymus, tačiau kas dėl kitų suvedžiojimo — tikrai sunku pasakyti.

— Esant tokioms aplinkybėms... apskritai sunku ką nors aiškesnio pasakyti, — pridūrė ji.

— O kokie jos motyvai? Turiu galvoje ne ją pačią, o tai, kad ji atsivedė kitas merginas kartu, kodėl ji taip pasielgė? Gal kažkokie vaikinai norėjo, kad ji taip padarytų, arba gal davė jai pinigų, ją papirkdami?

— Šito aš irgi jos paklausiau, ji sakė, kad santykiavo tik su tais vaikinais, su kuriais buvo kontaktas — kartu valgė, gėrė, linksminosi, ji niekada nėra ėmusi kitų žmonių pinigų, ji pati turėjo darbą, regis, kažkokioje vaistinėje ar klinikoje buvo atsakinga už vaistus, ji buvo išsilavinusi...

— Tai niekaip nesusiję su išsilavinimu. Ji juk nebuvo prostitutė, tiesiog ji turėjo psichologinių problemų, — įsiterpė ji.

— Kokių problemų? — atsisukęs paklausiau jos.

— Kam tu dar klausi? Juk esi rašytojas. Ji pati skendo ir troško, kad tos, kurios yra aplink ją, irgi taip pat nuskęstų.

— Vis tiek nesuprantu, — pasakiau.

— Viską tu supranti, — atkirto ji. — Visi žmonės turi libido, tačiau ji buvo ypatingai nelaiminga, ji neabejotinai mylėjo kažkokį žmogų, bet negalėjo jo turėti, todėl sugalvojo jam atkeršyti, pirmiausia keršydama savo pačios kūnui...

— O tu irgi taip galvoji? — paklausė jos advokatas.

— Jeigu sugalvočiau tiek nusiristi, tai pirmiausia nužudyčiau tave!

— Iš kur tavyje tiek žiaurumo? — paklausė jis.

— Kiekvieno širdyje esama ir labai žiaurių dalykų, — pasakiau.

— Klausimas, ar tai reikėtų laikyti sunkiu nusikaltimu, ar ne? — pasakė advokatas, — mano nuomone, tik žmogžudystė, padegimas ir prekyba narkotikais turėtų būti laikomi sunkiais nusikaltimais, nes tai sukelia kitų žmonių mirtis.

— Tai tu nori pasakyti, kad išprievartavimas nėra nusikaltimas? — pasikėlė ji klausdama.

— Aš nesakau, kad išprievartavimas nėra nusikaltimas, tačiau manau, kad amoralus elgesys, sukurstęs kitus nusikalsti, tikrai neturėtų būti tokiu laikomas, nes tai yra dviejų pusių reikalas.

— O mergaitės išprievartavimas irgi nėra nusikaltimas?

— Žiūrint, ką tu vadini mergaite, nes mergaitė yra ir paauglė iki aštuoniolikos.

— Bet argi mergaitės iki aštuoniolikos metų neturi seksualinių jausmų?

— Teisiškai turi būti nubrėžta aiški riba.

— Man nesvarbi teisėtvarka.

— Užtat tu esi svarbi teisėtvarkai.

— O kaip aš su ja susijusi? Nesu padariusi jokio nusikaltimo, tai jūs — vyrai — esate nusikaltėliai.

Advokatas ir aš prunkštelim iš juoko.

— Ko tu juokiesi? — ji kreipėsi į jį.

— Tu blogesnė už teisėtvarką, tau net mano juokas kliūva? — jis atsisuko ir perklausė jos.

Nepaisydama to, kad vilki tik apatiniais, ji įsirėmė rankomis į Įdubus ir piktai dėbtelėjusi į jį paklausė:

— Nagi, senas doruoli, prisipažink, ar esi kada lankęsis pas prostitutę? Atsakyk!

— Nesu.

— Tada papasakok tą istoriją apie karštą lakštinių sriubą! Tegul jis išriša.

— Ką čia pasakoti? Tai tebuvo dubenėlis karštos lakštinių sriubos.

— Dangus težino! — sušuko ji.

— Kas ten nutiko? — man natūraliai pasidarė smalsu.

— Prostitutės ne visada ieško tik pinigų, jos irgi turi žmogiškus jausmus.

— Tu juk pakvietei ją lakštinių sriubos, argi ne? — ji nukirto jį.

— Pakviečiau, bet juk nemiegojau su ja.

Ji ėmė kramtyti lūpas.

Jis papasakojo, kad buvo naktis, dulkė smulkus lietus, gatvėje buvo vos keletas praeivių. Jis pastebėjęs gatvėje po žibintu prie stulpo stovinčią moterį ir tiesiog nuėjęs jos pakalbinti. Tikrai nemanęs, kad ji eis su juo prie pakelėj virtinukais ir makaronais prekiaujančio vežimėlio po dideliu brezentiniu skėčiu. Ji atsakė suvalgysianti dubenėlį karštos lakštinių sriubos. Jis tiesiog palaikęs jai draugiją, ir abu užsisakė po dubenėlį, tuo metu jis su savim neturėjęs daugiau pinigų. Jis sako nemiegojęs su ja, bet supratęs, kad ji eitų paskui jį visur, kur tik jis ją vestųsi. Bet jis tiesiog prisėdęs su ja ant pakelėj sukrautų kanalizacijos taisymui atvežtų cementinių vamzdžių ir tiesiog apkabinęs ją viena ranka, kai jiedu šnekučiavosi.

— Ar ji buvo jauna ir graži? — ji mirktelėjo man.

— Ji irgi buvo maždaug dvidešimties metų, į viršų riesta nosyte.

— Ir tu tikrai buvai toks doras?

— Aš pabijojau, kad ji bus nešvari ir užsikrėtusi kokia liga.

— Štai kokie jūs, vyrai! — supykusi ji atsigulė.

Jam tikrai pasidarę jos gaila, ji buvo plonai apsirengusi, rūbeliai visai šlapi, lietingu oru turėjo būti baisiai šalta.

— Aš visu tuo tikiu. Žmoguje be visokiausių žiaurybių tuo pačiu esama ir užuojautos, — pasakiau, — kaipgi kitaip jis būtų žmogumi?

— Visa tai yra už įstatymo ribų, — kalbėjo jis, — tačiau, jeigu įstatymas traktuoja, kad seksualinis potraukis yra nusikaltimas, tada visi žmonės yra nusikaltėliai!

Ji imituodama pasiuntė švelnų atodūsį.

Kitą vakarą išėję iš restoranėlio, patraukiam gatve ir pusiaukelėj prieiname akmeninį tiltą su arkomis, viešbučio niekur nematyti. Palei upę tik viename gale tilto spingsi blyški lempelė. Akims šiek tiek apsipratus su tamsa, palei akmeninę krantinę pastebime daugybę tamsių, dengtų valtelių.

Tiltu einančios dvi moterys praeina pro pat mane ir jį.

— Žiūrėk, čiagi tos! — tai advokato mergina stveria man už rankos tyliai sukuždėdama.

Aš nespėjau atkreipti dėmesio, todėl iškart atsigręžiu, bet pamatau tik vienos žvilgančius plaukus nugaroje, susegtus plastmasine gėlės formos sege, o kitos veidą profiliu, turbūt smarkiai išdažytą, abi atrodo nedidukės ir putlios.

Mano draugas įdėmiai jas nužiūrinėja, kol jos viena po kitos lėtai nutolsta.

— Šitos daugiausia aptarnauja valtininkus, — sako jis.

— Ar tu tuo įsitikinęs? — esu nustebintas, kad šiandien net tokiame mažame miestelyje tai vyksta taip atvirai. Žinojau iš anksčiau, kad jos daugiausia trinasi dideliuose miestuose šalia traukinių stočių ir laivų prieplaukų.

— Užtektų vieno žvilgsnio, — sako jo mergina, moterys iš prigimties jausmingesnės.

— Jos turi slaptą kalbą, jeigu duosi teisingą signalą — tada sandoris įvyks, visos jos iš aplinkinių kaimų, nakčia užsidirba papildomų pinigų, — priduria jis.

— Jos pastebėjo mane, jeigu būtumėt tik judu, vaikinai, jos būtų ėmusios iniciatyvos ir užkalbinusios.

— Bet juk jos turi turėti, kur apsistoti, ar reiktų eiti su jomis į kaimą? — klausiu.

— Pakrantėje visada esama valties arba galima nueiti su vyru į viešbutį.

— O tai viešbučiai irgi atvirai įsitraukę į tokį verslą?

— Jie bendradarbiauja. Negi tu keliaudamas su tuo nesusidūrei?

Prisimenu vieną moterį, ji norėjo nuvažiuoti į Pekiną paduoti

teismui ieškinį, ji sakė neturinti pinigų traukinio bilietui, daviau jai šiek tiek, bet nesu įsitikinęs, kad ji iš tokių.

— Tu juk vykdai visuomeninį tyrimą, tai kaip čia dabar? Šiandien esama tiek visko.

Susigėstu, kad nesu pakankamai kompetentingas, sakau, kad jokio socialinio tyrimo aš nevykdau, esu tik šuo be šeimininko, kuris malasi visur be vietos, ir jie pradeda juoktis.

— Eikš su manimi, aš tau parodysiu, kaip pasilinksminti!

Jį vėl apsėda kažkokia idėja, ir jis šūkteli upės pusėn į tamsą:

— Ei! Ar čia kas nors yra?

Jis nušoka nuo akmeninės krantinės ant tamsios dengtos valties.

— Ką darai? — pasigirsta duslus balsas iš po valties tento.

— Ar šita valtis plukdo naktį?

— Kur?

— Į Siaodangjango prieplauką, — jis greitai pasako pavadinimą.

— Kiek siūlai? — nuogas iki pusės pusamžis vyras išlenda iš po tento.

— O kiek tu prašai?

Prasideda derybos.

— Dvidešimt juanių.

— Dešimt.

— Aštuoniolika.

— Dešimt.

— Penkiolika.

— Dešimt.

— Už dešimt neplauksiu.

Vyras įlenda atgal. Viduje girdėti žemas moters balsas.

Žiūrim viens į kitą, nieko nesakydami ir purtydamiesi nuo nesuvaldomo juoko.

— Aš galiu nuplukdyti į Siaodangjango prieplauką, — pasigirsta kitas balsas už kelių valčių.

Mano draugas mosteli mums ranka, kad netriukšmautume, ir garsiai atsiliepia:

— Už dešimt juanių mes plaukiam! — jis tikrai linksminasi.

— Eikit už tų valčių ir palaukit, kol priplukdysiu valtį.

Jis tikrai žino, kaip derėtis. Išnyra palaidine vilkinčio žmogaus, kartimi pristumiančio valtį, siluetas.

— Na kaip? Žiūrėk, mes netgi sutaupėm nakvynę viešbutyje. O šitai vadinama pasiirstymu mėnesienoje! Gaila, kad mėnesienos nėra, bet alkoholio nebūti negali.

Jis šūkteli valtininkui palūkėti, visi trys nubėgame atgal iki nedidelės miestelio gatvelės, nusiperkame butelį Dačiu vyno, maišą sūdytų ankštinių pupelių ir dvi žvakes, ir džiūgaudami sušokam į valtį.

Kartimi valtį stumiantis valtininkas — liesas senis. Pakeliam tentą, sulendame vidun, įsijaučiame į tamsą ir susėdame ant lentų, sukryžiavę kojas. Mano draugas žiebtuvėliu bando uždegti žvakes.

— Valtyje negalima degti ugnies, — sako senis gergždžiančiu balsu.

— Kodėl? — galvoju, gal čia koks tabu.

— Uždegsite tentą, — burbteli senis.

— Kodėl turėtume uždegti jūsų tentą? — klausia advokatas, vėjas kelis kartus iš eilės užpučia žiebtuvėlio liepsnelę, todėl jis stipriau apsuka žvakes tentu.

— Gerbiamasis, jeigu uždegsime — sumokėsime, — sako jo draugė, labiau įsisprausdama tarp manęs ir jo. Staiga mes visi dar labiau pagyvėjame.

— Negalima degti ugnies! — senis padeda kartį ir ateina mūsų tramdyti.

— Na ir nedek, plaukti nakties tamsoje irgi yra įdomu, — sakau.

Advokatas atkemša butelį, išskečia kojas, padeda didelį pupelių maišą ant bambukinio kilimėlio, patiesto ant valties dugno. Aš sėdžiu priešais jį, veidas į veidą, kojom įsirėmęs į kojas, butelis siunčiamas per rankas, ji sėdi atsirėmusi į jį, kartkartėmis paima butelį iš jo rankų ir gurkšteli. Ramiame upės užutekyje girdėti tik karties girgždėjimas ir vandens teškenimas.

— Tas vaikinas tikrai tuo užsiiminėjo.

— Jei būtų gavęs penkiais juaniais daugiau, būtų plaukęs, kaina nebuvo didelė.

— Kaip tik tiek, kiek ir dubenėlis karštų lakštinių sriubos!

Visus mus apima šlykštus jausmas.

— Nuo senų laikų šis upių ir ežerų rajonas buvo opiumo ir prostitucijos vieta, tu jų nuo to neapsaugosi. Vyrai ir moterys šiose vietose labai ištvirkę, negi imsi visus juos ir išžudysi? Jie tiesiog taip gyvena, — sako jis tamsoje.

Debesuotas nakties dangus trumpam prasiblaivo, sužimba žvaigždės, po to vėl apsiblausia. Valties gale nuolat girdėti karties girgždėjimas, iš abiejų šonų retkarčiais pasigirsta švelnus upės vandens teškenimas. Ledinis vėjas prasiskverbia pro kietai įtempto tento galą ir netgi pro panaudotus cheminių trąšų maišus, naudojamus kaip užuolaidos nuo vėjo ir lietaus.

Nuovargis užklumpa netikėtai, visi trys susirangome siaurutėje valties kabinoje, aš ir advokatas atsigulame iš šonų, prisispaudžiame prie pat sienų, o ji įsispraudžia viduryje tarp mūsų, visos moterys tokios, joms visada reikia šilumos.

Miglotai prisimenu, kad abiejuose krantuose už krantinės sutvirtinimų tęsiasi laukai, ten, kur krantas nesutvirtintas, tyvuliuoja tirštai nendrynais apžėlę pelkės. Perkirtus keletą įlankėlių, upės vaga pasidaro taip tirštai apžėlusi nendrėmis, kad gali nužudyti žmogų ir atsikratyti kūno, nepalikdamas nė menkiausio ženklo. Visgi galų gale mes esame trys prieš vieną, nepaisant to, kad viena moteris, juk kitoj pusėj tik vienas seniokas, taigi galima ramiai miegoti. Ji jau spėjo apsiversti, mano kulnai liečia jos nugarą, sėdmenys stipriai įsirėmę man į šlaunį, tik visa tai neturėtų man taip rūpėti.

Spalis upių ir ežerų regione — nokimo laikas, visur aplink matyti liulančios krūtys ir drėgnos, mirksinčios akys. Jos kūnas skleidžia neslepiamą moterišką seksualumą, kuris gundo prisiglausti arčiau ir glamonėti. Nors ir prisiglaudusi jam prie krūtinės, ji negali nejausti mano kūno šilumos, ji ištiesia ranką ir padeda ją man ant šlaunies tarsi norėdama, kad man būtų jaukiau, negaliu suprasti, ar tai lengvabūdiškumas, ar dosnumas. Tada išgirstu baubimą, geriau įsiklausęs, suprantu, kad tai murmėjimas, atsklindantis iš valties priekio. Iš pradžių noriu nusikeikti, bet susilaikau ir imu klausytis. Melancholiška dejonė naktyje, šalto vėjo nešiojama virš vandens tykiame nakties ore, tai jis — kartimi valtį stumiantis senis. Jis dainuoja visiškai atsipalaidavęs, nesivaržydamas, garsas, tiek laiko tramdytas, pagaliau veržiasi į laisvę, sklinda visai ne iš burnos, o iš kažkur giliau, iš stemplės ir krūtinės. Iš pradžių nieko nesuprantu, bet po truputį imu išskirti paskiras frazes, tik negaliu suprasti visiškai, nes jo U dialektas su stipria kaimiška tarme. Regis, jis dainuoja: tavo septynioliktoji jaunesnioji sesuo aštuonioliktoji teta... su svainiu iš motinos pusės niekingai nugyveno... plūduriavo... bangavo... be nieko... tapo vienuolėmis... gražus buvo vaizdas... — pametu giją ir nebesuprantu.

Paniukinu tuodu ir tyliai klausiu:

— Girdit? Ką jis ten dainuoja?

Jiedu sukruta, vadinas, irgi nemiega.

— Ei, seni, ką tu dainuoji? — advokatas pritraukia kojas, atsisėda ir garsiai paklausia, kad girdėtų anapus tento.

Pasigirsta sparnų plazdėjimas, klykdamas virš tento praskrenda pabaidytas paukštis. Šiek tiek pradengiu tentą, valtis plaukia palei pat krantą, ant krantinės kauburio — pilkai juodi kupsteliai, greičiausiai sojų pupelių. Senis nebedainuoja, švilpauja ledinis vėjas, aš visiškai išsibudinu ir pakankamai mandagiai pasiteirauju:

— Gerbiamasis, ar tai buvo liaudies daina?

Senis nieko neatsako, tik stumiasi kartimi, ir valtis plaukia pirmyn vienodu greičiu.

— Pailsėk, išgerk ir padainuok mums! — advokatas irgi nori su juo susibičiuliauti.

Senis neprataria nė žodžio, stumiasi vis taip pat — nei greičiau, nei lėčiau.

— Nėra reikalo skubėti, ateik — išgersi, sušilsi, o ką, jeigu tu padainuotum mums, o aš tau duočiau du juanius, tinka?

Advokato kalbėjimas — kaip akmenų mėtymas į vandenį — jokio aido. Nesvarbu, ar senis sutrikęs, ar supykęs — valtis eina vandeniu kaip sviestu, gurguliuojantiems sūkuriams pritariant, karties kyštelėjimu vandenin ir vandens teškenimu į valtį.

— Miegokim, — švelnus advokato merginos balsas.

Visi liekam nusivylę, tikrai geriausia būtų atsigulti. Šį kartą visi trys atsigulam ant nugarų, valtis pasidaro dar ankštesnė, kūnai dar glaudžiau prisispaudžia vienas prie kito. Jaučiu jos kūno šilumą, geismo, o gal geranoriškumo skatinama, ji suima pirštais mano ranką, tik tiek, nieko daugiau, jokio noro daugiau trikdyti ir taip jau sutrikdytą šios nakties mistišką pulsaciją. Nei ji, nei advokatas daugiau nieko nebesako. Jaučiu tvinkčiojant šilumą skleidžiantį jos minkštą kūną, tyliai tyliai augant slopinamai įtampai, naktis vėl ima ritmingai pulsuoti.

Praėjus gan ilgam laiko tarpui, neaiškiai vėl išgirstu tą raudą, deformuotos sielos dejonę apie nepatenkintus troškimus, išsekimą ir nusidirbimą, vėjyje įsiliepsnoję pelenai tėra tik kibirkštys, tada vėl pasidaro tamsu, tėra tik kūno šiluma ir virpantis lytėjimo jausmas, mano ir jos pirštai susikabina tą pačią sekundę, tačiau nė vienas neišleidžiam nė garso, nė vienas nedrįstam daugiau, sulaikę kvėpavimą klausomės kraujyje įsišėlstančios audros kaukimo, to pažįstamo senyvo balso nuotrupų apie saldų moters krūtų kvapą, apie moters kojų švelnumą, tačiau viso sakinio nepavyksta išgirsti, o iš padrikų frazių neįmanoma suprasti apie ką daina, dainavimas labai neaiškus, bet justi kvapas ir lytėjimo jausmas, frazė prie frazės, nė viena nesikartoja, galiausiai viską sudėjus gautųsi: gėlės piestelė nurausta, veidas nukaista, neglostyk lotoso šaknies, skaisčiai baltas sijonėlis ant liaunučio liemens, persimono karstelėjęs skonis, tūkstantis akių mirkčioja liūliuojančiam danguj, laumžirgiai paliečia vandenį ne, oj, nepasikliauk...

Jis akivaizdžiai pasinėręs prisiminimuose, naudoja įvairiausius žodžius jiems išreikšti, žodžiai nebūtinai reiškia kažką konkretaus, tiesiog intuityviai sužadina geismus, išsiliejančius daina, panašia į raudą, į dejonę. Ilga ilga daina pagaliau baigiasi, ji suspaudžia mano ranką, o tada paleidžia. Niekas nesukruta.

Senis užsikosėja, valtis pakrypsta. Atsisėdu ir šiek tiek praskleidžiu tentą, upės paviršiuje pasilieję blyškios švieselės, valtis plaukia pro nedidelį miestelį. Krante namai susispietę vienas prie kito, gatvės žibintų šviesoje visos durys užsklęstos, nė viename lange nedega šviesa. Senis valties gale toliau košėja, valtis ima siaubingai siūbuoti, išgirstu, kaip jis šlapinasi tiesiai į vandenį.

68

Kopdamas į kalnus, prie pat viršūnės, kai esi labiausiai išsekęs, visada pagalvoji, kad tai paskutinis kartas. Bet pasiekus viršūnę ir atslūgus susijaudinimo akimirkai, galiausiai pajunti nepasitenkinimą. Nuovargiui praėjus šitas nepasitenkinimo jausmas išauga ir, žvelgiant į tolumoje neryškias kylančių ir besileidžiančių kalnų viršūnes, vėl sužadina troškimą kopti. Bet kaskart vėl pradėjęs kopti į kalną, iškart netenki susidomėjimo juo ir vis galvoji, kad tas kitas kalnas turėtų turėti kažką naujo, tai, ko tu dar nematei, bet kai galiausiai užkopi ir į tą kitą kalną, ten nebūna nieko tokio, ko tu taip tikėjaisi, tik tas pats vienišas kalnų vėjas.

Ilgainiui pripratai prie šitokios vienatvės, kopimas į kalnus tapo tavo manija, žinai, kad nieko ten nerasi, bet esi vejamas tos aklos minties ir nesiliauji kopęs. Šiame procese tau kartais būtina nuraminti save, todėl nuolat kažką išsigalvoji ir tai virsta pasakojimais.

Sakai matąs kalkakmenio uolos apačioje urvą, įėjimo anga beveik aklinai užkrauta akmenimis, manai, kad tai Senuko Akmens trobelė ir kad viduje gyvena legendinis nemirtingasis, apie kurį pasakoja kalniečiai čiangai.

Sakai, kad jis sėdi ant lentų lovos, medis visai supuvęs, vos palietus, iškart subyra, ir tavo saujoj lieka įmirkę trūnėsiai, viduje nepakenčiamai drėgna, per lovos lentas, uždėtas ant akmenų, net srovele žliaugia vanduo, kur bestatai koją — ten samanos.

Jis sėdi atsirėmęs į akmeninę sieną, tau įžengus vidun, jo veidas žvelgia tiesiai į tave, jo akys giliai prasmegusios akiduobėse, o jis pats taip perkaręs, kad primena malką. Jo magiškasis šautuvas kabo ant medinio kaiščio, įsprausto į plyšį sienoje, jam virš galvos, ištiestų ranką — pasiektų, nė dėmelės rūdžių, nes visas išteptas lokio taukais, virtusiais juodu riebiu purvu.

— Ko tu atėjai? — klausia jis.

— Atėjau pažiūrėti į jus, garbingasis senoli.

Nutaisai ypatingai pagarbią išraišką, netgi šiek tiek baimingą. Jis neturi to neracionalaus vaikiško irzlumo, būdingo seniems žmonėms, regis, tavo mandagumo pakanka. Žinai, kad užtektų jam akimirką prarasti kantrybę, ir jis galėtų nudėti žmogų, todėl būtina parodyti, kad bijai. Jo tuščių akių akivaizdoje nedrįsti aukščiau pakelti akių, bijodamas, kad jam tai nepasirodytų kaip susižavėjimas jo šautuvu, į šautuvą išvis stengiesi nežiūrėti.

— Kodėl atėjai į mane pažiūrėti?

Negali pasakyt kodėl, net ir norėdamas nepajėgtum.

— Labai seniai kas bebuvo pas mane atėjęs, — jo balsas gaudžia, tarsi atsklistų iš visiškos tuštumos, — argi lentomis grįstas takelis dar nesupuvo?

Sakai užsiropštęs iš Anapusybės Upės tarpeklio.

— Jūs visi apie mane pamiršote?

— Ne, — skubiai sakai, — kalnų žmonės visi žino jus kaip Senuką Akmenį, išgėrę visada apie jus pasakoja, tik nedrįsta ateiti jūsų aplankyti.

Ne drąsa, o greičiau smalsumas išgirdus atvedė tave čionai, bet juk negali taip imti ir pasakyti. Legenda jau patvirtinta, jis pamatytas, tik dar reikėtų kažką pasakyti.

— Ar dar toli nuo čia Kunlunio kalnas?

Kam tu klausi apie Kunlunio kalną? Kunlunio kalnas — tai protėvių kalnas, kur gyvena Vakarų Karalienė Motina. Tigro veidas, žmogaus kūnas, leopardo uodega — tokie jos atvaizdai rasti išpiešti ir iškalti Han dinastijos kapaviečių plytose.

— Oj, eik tiesiai ir prieisi Kunlunį.

Jis sako tai kaip žmogus, kuris sako „eik tiesiai ir prieisi tualetą“, „ir prieisi kino teatrą“.

— O kaip ilgai eiti? — dar randi drąsos paklausti.

— Eik tiesiai...

Lauki, kol jis užbaigs, ir įdėmiau įsižiūri į jo tuščias akiduobes, jo sudžiūvusios lūpos keliskart krusteli ir vėl susičiaupia. Nesupranti, ar jis jau baigė sakyti, ar dar tik ruošiasi.

Jau norėtum bėgti, bet bijai, kad jis staiga nesupyktų, todėl tiesiog žiūri į jį su pagarbia baime, tarsi lauktum jo pamokymo. Tačiau jis jokio pamokymo neduoda, o gal ir nėra jokio pamokymo, kurį būtų galima duoti. Pajunti, kad tavo veido raumenys tokioje beviltiškoje situacijoje per daug įsitempę, todėl lėtai lėtai sutrauki lūpų kampučius, leidi skruostams atsipalaiduoti, tada nutaisai šypseną, tačiau jis į tai nesureaguoja. Perkeli svorį nuo vienos kojos ant kitos, tavo kūnas pasvyra į priekį, tu įsistebeiliji į jo akiduobes iš arčiau, akių obuoliai sukietėję, tarsi būtų netikri, gali būti, kad jis — tik mumija.

Esi matęs tokių nesuirusių senovinių kūnų, iškastų Ču kapavietėse Dzianglinge ir Vakarų Hu kapuose Mavangdui, gal jis taip sėdėdamas ir pasimirė.

Žengi vieną žingsnį po kito, nedrįsdamas jo paliesti, baimindamasis, kad jis ims ir sugrius, kol ranka pasieki jam virš galvos ant akmeninės sienos pakabintą purvu ir lokio taukais ištepliotą medžioklinį šautuvą. Nežinia, kodėl, bet vos tau sugriebus šautuvą, jis tą pačią akimirką sutrupa, tarsi aliejuje keptas traškutis. Tuojau pat atsitrauki, taip ir neapsisprendęs, nori ar nenori nukakti ten, kur gyvena Vakarų Karalienė Motina.

Virš galvos sududena griaustinis, Dangaus Rūmai tūžta! Dangaus kariai ir karvedžiai muša milžiniškus Rytų Jūrų vėplio odos būgnus Griausmo Žvėries šlaunikauliais.

Devyni tūkstančiai devyni šimtai devyniasdešimt devyni balti šikšnosparniai spiegia, skraidydami ratais aplink urvą uoloje, visos kalno dievybės išsibudino, nuo kalno viršaus ima ristis milžiniški rieduliai, akmuo rita akmenį, kol uola visiškai sugriūna, tarsi tūkstantis raitų karių veržtųsi šuoliais iš žemės, visas kalnas paskęsta dūmuose ir dulkėse.

Oj, oj, danguje staiga pasirodo devynios saulės! Penki vyrų šonkauliai, septyni moterų nervai, talžomi ir tampomi, ir visi nepaliaudami klykia ir dejuoja...

Tavo siela purpteli pro angą, ir tu pamatai nesuskaičiuojamą galybę dangų plačiai apsižiojusių rupūžių, primenančių kaimenę mažučiukų begalvių žmogeliukų, tiesiančių rankas į mėlyną dangų ir desperatiškai šūkaujančių: grąžink man galvą atgal! grąžink man galvą atgal! grąžink man galvą atgal! grąžink atgal man galvą! grąžink atgal man galvą! grąžink atgal man galvą! man galvą grąžink atgal! man galvą grąžink atgal! man galvą grąžink atgal! grąžink man atgal galvą! grąžink man atgal galvą! galvą grąžink atgal man! galvą grąžink atgal man! grąžink galvą man atgal! grąžink galvą man atgal! man atgal galvą grąžink! galvą atgal man grąžink! atgal grąžink man galvą... man grąžink galvą atgal...

69

Pro sapną neaiškiai prasimušus atkakliam varpų ir būgnų garsui, staiga pabundu ir kurį laiką nesusivokiu, kur esąs. Aplink — juoda tamsa, bet po truputį ima ryškėti lango kvadratas, lange — plonos apsauginės grotelės, o gal ir ne. Privalau išsiaiškinti, ar aš vis dar sapnuoju, todėl iš paskutiniųjų atmerkiu apsunkusius akių vokus ir šiaip ne taip įžiūriu fluorescencinius skaičius ant rankinio laikrodžio, lygiai trečia priešaušrio valanda, staiga susiprotėju, kad tai rytinė malda prasidėjo, ir prisimenu besąs apsistojęs šventykloje, tad akimirksniu apsiverčiu ir šoku iš lovos.

Atidarau duris, išeinu į kiemą, būgnai jau nutilę, užtat dar aiškiau girdėti kiekvienas varpo dūžis. Po drumzlinai pilku dangum drykso medžių šešėliai, varpo garsas sklinda nuo Didžiosios Brangenybės rūmų, anapus aukštos sienos. Apčiuopom nusigaunu vingiuotu koridorium iki Vegetariškų Valgių salės durų, tačiau jos užstumtos iš vidaus. Apsigręžiu ir nuvinguriuoju koridorium į kitą galą, apgrabaliojęs randu, kad ten aklina plytų siena, taigi, esu izoliuotas šiame kieme aukštomis sienomis, keliskart rikteliu, niekas neatsiliepia.

Dienos metu ilgai maldavau leisti man pernakvoti šioje Nacionalinio Tyrumo šventykloje, priėmęs iš manęs smilkalų auką, budistų vienuolis įvertino mane žvilgsniu ir didžiai suabejojo mano pamaldumu. Bet aš atkakliai laikiausi savo ir niekur nėjau, ir kai atėjo laikas uždaryti vienuolyno vartus, jie pagaliau privertė mane išklausyti vienuolyno vyriausiojo instruktažą ir įkurdino vienui vieną už šventyklos esančiame kambaryje.

Neketinu taikstytis su įkalinimu ir mėginu įsitikinti, ar ši didžiulė šventykla, kurioje smilkalai kūrenasi ištisą tūkstantį metų, vis dar yra išlaikiusi Tiantai sektos ceremonijas ir ritualus, nemanau, kad laužau šventyklos taisykles, tad grįžtu apgraibom į kiemą, ir netikėtai kampe aptinku ruoželį šviesos, sklindančios pro plyšį, apgraibau rankomis, tai nedidelės durelės, stumteliu, ir jos atsidaro. Juk vis dėlto tai budistinės durys, taigi čia neturėtų būti uždraustų vietų.

Apeinu aplink sienelę, esančią už durų, viduje — ne tokia didelė kasdienių praktikų salė su keliomis žvakėmis, aplink raitosi smilkalų dūmai, priešais smilkalų altorėlį kabo purpurinė brokato užuolaida, ant jos išsiuvinėti keturi dideli hieroglifai: „smilkalų stovas labai karštas“ — tai priverčia sudrebėti mano širdį, lyg tai būtų savotiškas nušvitimas. Norėdamas parodyti, kad mano širdis tyra ir kad neatėjau čia šniukštinėti budistinio pasaulio paslapčių, išsitraukiu iš žvakidės žvakę. Visur aplink kabo gausybė senovinių kaligrafijų ir paveikslų, net negalėjau pagalvoti, kad šventykloje esama šitokių elegantiškų ir nuošalių vidinių kambarių, greičiausiai tai erdvė, skirta didžiųjų budizmo mokytojų kasdienėms praktikoms, įsibrovęs be leidimo, jaučiuosi šiek tiek kaltas, tad negaištu laiko, ieškodamas, ar vis tik jie išsaugojo dviejų garsių Tangų dinastijos budistų vienuolių surinktus Hanšanio rankraščius, pastatau atgal žvakę ir, sekdamas paskui rytinės maldos varpo garsą, išeinu iš salės pro pagrindines duris.

Patenku į kitą kiemą, šoniniai kambariai apšviesti mirkčiojančiomis žvakėmis, greičiausiai tai vienuolių celės, staiga man pro šoną praslenka vienuolis juoda mantija, prasižioju kažką sakyti, bet susiprotėju, kad jis greičiausiai rodo man kelią, nuseku jam įkandin ir pereinu vieną po kito dar kelis vingiuotus koridorius. Vieną akimirką jis dingsta, jaučiuosi truputį pasimetęs ir imu dairytis iš kur nors sklindančios žvakių šviesos. Kai jau ketinu peržengti vieną slenkstį, pakėlęs galvą išvystu keturių ar penkių metrų aukščio Budos sargybinį su iškeltu vėzdu demonams išguldyti, jo veriantis žvilgsnis sminga tiesiai į mane ir iš baimės mane išpila šaltas prakaitas.

Pasileidžiu tolyn juodutėliu koridoriumi, pamatau blankią šviesą, priartėjęs pamatau apskritą durų angą, praeinu kiaurai ir, pasirodo, atsiduriu žemiau Didžiosios Brangenybės rūmų esančiame plačiame kieme. Rūmų stogo šlaitai užsirietę į viršų, ant kiekvieno — po žalią drakoną, saugantį viduryje esantį švarų veidrodį, pro senutėlius į dangų besistiebiančius kiparisus prasišviečiantis sodriai mėlynas priešaušrio dangus atrodo labai neįprastai.

Laiptų viršuje, už masyvios smilkalinės žvakėmis apšviestoje salėje sklinda milžiniško varpo dūžiai. Vienuolis juoda mantija muša šitą varpą dideliu mediniu kuolu, pakabintu ant lubų, ir, regis ne tiek nuo vibracijos, kiek atsakydamas varpo garsas, pasiekęs grindis, ima lipti aukštyn iki pat gegnių ir užpildo visą salės erdvę, pulsuojančiu aidu pliūpteli pro duris savo garsu užliedamas visą mano kūną ir protą.

Keli vienuoliai uždega raudonas žvakes priešais aštuoniolika arhatų115, sustatytų dviem eilėm, kiekviename stove susmilkusių smilkalų vietoje įsmeigia naujus pluoštelius. Vienuoliai suguža vienas po kito į salę, visi tokios pat pilkšvai juodos spalvos mantijomis, blankūs jų siluetai lėtai slenka kiekvienas link savo demblio, išsiuvinėto vis kitokiu lotoso žiedu.

Netrukus pasigirsta „bum bum“ — du būgno dunkstelėjimai, giliai įsiskverbiantys ir sudrebinantys visus penkis vidaus organus116.

Būgnas stovi salės kairėje ant žmogaus aukščio platformos, būgno skersmuo — visa galva didesnis už stovintį ant pakylos vienuolį būgnininką. Vienuolis būgnininkas vienintelis be mantijos, berankovė palaidinė, kelnės surištos ties blauzdomis, kanapiniai autai, jis laiko iškėlęs rankas virš galvos.

Ta ta.

Bum! Bum! Dar du kartus.

Ta ta.

Paskutiniam užsilikusiam grakščiam varpo garsui išsisklaidžius, išsiveržia būgnas, ir žemė po kojomis ima virpėti. Pradžioje dar įmanoma išskirti pavienius garsus, sklindančius iš pačios būgno širdies, bet ritmui pagreitėjus, padaugėja dunkstelėjimų — viskas tampa vienu besitęsiančiu garsu, nuo kurio širdis puola daužytis ir kraujas mušti. Visa apglėbiantis būgno garsas nė trupučio nesilpsta, jis tiesiog užgniaužia kvapą, tada šiek tiek aukštesnė ir šiek tiek aiškesnė nata išsprūsta iš būgno širdies ir ilgai aidi, sukurdama interliudiją dar greitesniems būgno dūžių barbenimams, tada prapliumpa nenutrūkstanti skirtingo aukštumo ir žemumo būgno garsų variacija, užpilanti ausis kurtinančiais dūžiais pramaišiui su greitomis interliudijomis, ir visa tai — vienu vieninteliu būgnu!

Būgnininkas — liesas pusamžis vienuolis be lazdelių, matyti tik jo plikai skustas galvūgalis, kyščiojantis pro nuogas rankas jam visą laiką plekšnojant, smūgiuojant, beldžiant, mušant, stuksenant, barbenant, spardant, išnaudojant viską: delnus, rankų pirštus, kumščius, alkūnes, riešus bei kelius ir netgi kojų pirštus — visu savo kūnu jis, tarsi driežas, prilimpa prie būgno odos, tarsi apsėstas metasi ant būgno ir vėl atšoka, nuo pačios būgno širdies iki visų metalinių vinučių pakraščiuose — nebelieka nė vienos jo nepaliestos vietos.

Staiga šioje nepertraukiamoje intensyvaus dundėjimo simfonijoje pasigirsta toks tylus varpo skambėjimas, kad gali pagalvoti, jog tai tiesiog iliuzija, tarsi šilkas pleventų vėjyje, arba vėlyvą rudens naktį cikada raudotų, toks silpnas, toks plonytis, toks graudus, bet tuo pačiu toks kitoks ir toks aiškus visame šiame chaotiškame būgno dundėjime, kad negali likti jam abejingas. Po to varpo pabudintos prabyla šešios ar septynios didelės ir mažos, skirtingų garso atspalvių medinės žuvys — tai niūriai, tai liūdnai, tai melodingai, tai skambiai — o tada pasipila energingas varinių varpelių skimbčiojimas, vienas po kito ištisa virtine — ir viskas susilieja į bendrą harmoniją drauge su būgno dundėjimu.

Dairausi varpo skambėjimo šaltinio ir pamatau seną vyresnįjį vienuolį, kuris vilki besiplaikstančią siūtą persiūtą mantiją, kairėje rankoje laiko į vyno taurę panašų nedidelį varpelį, o dešinėje rankoje — ploną metalinį kuolelį, regiu, kaip jam stuktelėjus vieną kartą kuoleliu į varpą, nusidriekia gausmas, tarsi tinklas, lėtai lėtai persipinantis su smilkalų dūmais, tarsi žvejybinio tinklo gijos, užmestos ant garsų pasaulio, kad žmonės jame nenuskęstų, štai šioje vietoje mano pirminis susižavėjimas ir susijaudinimas baigiasi.

Salės priekyje ir gale kabo po vieną horizontalią lentelę, vienoje užrašyta „Didingoji Žemė“, o kitoje „Nauda ir džiaugsmas yra prisirišimai“, nuo lubų kabo sluoksniai užuolaidų, kurių viduryje sėdi Buda — toks rimtas, kad akimirksniu išnyksta savimeilė, toks geranoriškas, kad sukelia abejingumą ir nepalieka jausmų, ir šio pasaulio rūpesčiai akimirkai visai išnyksta, ir ta akimirka sustingsta.

Nežinia, kada liovėsi dundėjęs būgnas, senasis vyresnysis su varpu stovi priešais, sukrutėjus jo įdubusiai burnai, drauge ima krutėti ir jo įdubę skruostai ir pilkšvai balti antakiai, grupė visiškai skirtingų vienuolių sulig paskutiniu varpo dūžiu pradeda lėtai giedoti sutras, vienas, du, trys, keturi, penki, šeši, septyni, aštuoni, devyni, dešimt... iš viso devyniolika vienuolių seka paskui jį, vienas paskui kitą eidami ratu aplink salės viduryje esantį Budą ir giedodami. Aš irgi prisijungiu prie jų, kaip ir jie, suglaudžiu delnus ir giedu „Namo Amitofu“, bet aiškių aiškiausiai girdžiu visai kitą garsą, tuo metu, kai kiekvienas sutros sakinys eina į pabaigą, pasigirsta balsas, šiek tiek aukštesnis negu giedotojų, tai vis dar nenuslopinta aistra, tai vis dar besikankinanti siela.

70

...Žvelgiant į šį snieguotą Gong Sianio peizažą, ką dar galima bepasakyti! Tokia ramybė, kad veik įmanu išgirsti sningant, beveik garsiai, nors ir be garso.

...Tai sapno pasaulis.

...Per upę permestas medinis tiltas žvelgia į skaidrią srovę ir vienišą atsiskyrėlio trobelę, gali pajusti žmogiškosios egzistencijos užuominą, bet tuo pačiu visišką tyrumą ir ramybę.

...Tai sustingęs sapnas, ta nesuvokiama sapno pakraščių tamsa vos vos regima.

...Tai šlapias tušas, jis visada tapė labai tirštai, tai ir veda prie jo meninės koncepcijos gelmių. Jo potėpis ypatingai kruopštus, potėpiais temperamentingai įkūnyti vaizdai tiesiog traukia akį. Jis tikrų tikriausias dailininkas, o ne šiaip koks venženhua117.

...Vadinamosios venženhua tapybos tuščia elegancija dažniausiai turi idėją, bet stokoja tapybos, negaliu pakęsti tokio pedantiško stiliaus su pretenzija.

...Tai, ką tu turi omenyje, yra nusišalinusiojo nuo politikos ir materijos tyrumas, flirtuojantis su teptuku ir tušu, bet praradęs natūralumo jausmą. Įdomaus potėpio galima išmokti“ bet pojūtis ateina gimstant ir egzistuoja drauge su kalnais, upėmis, žolėmis, medžiais. Gong Sianio peizažų grožis slypi jo potėpyje švytinčioje sieloje, būti bekraščiu, pamirštant savo egzistenciją — šito neįmanoma išmokti. Dženg Bančiao galima išmokti, bet Gong Sianio neišmoksi.

...Ba Da irgi neįmanoma išmokti. Jo keistus nuožmiaakius paukščius galima išmokti nupiešti, bet tų jo lotosų žiedų ir ančių nukopijuoti neįmanoma.

...Geriausi Ba Da darbai — jo peizažai, tie miniatiūriniai darbai, atspindintys jo bodėjimąsi pasauliu ir visuomene.

...Žmonės galvoja, kad bodėjimasis pasauliu ir visuomene yra aukščiausias tyrumas, bet nežino, kad šis aukščiausias tyrumas irgi neišvengiamai skęsta formalume, ir užuot kovojus banalybe prieš banalybę, geriau tiesiog būti banalybe.

...Dženg Bančiao irgi buvo sutryptas tokių pačių žmonių, jo tyrumas virto puošmena tų, kuriems nepavyko realizuoti savo siekių, tie keli jo bambuko fragmentai ilgainiui buvo tiek kartų piešti perpiešti, kad tapo vulgariausia tapybos transakcija.

...Labiausiai nepakenčiamas yra jo „Sunku būti kvailiu“, jeigu jau nusprendei būti kvailiu — tai ir būk, kokie čia dar sunkumai? Bet jis nenorėjo būti kvailiu, tik dėjosi kvailiu, stengdamasis išrodyti protingu.

...Jis yra puolusios sielos genijus, o Ba Da yra pamišėlis.

...Iš pradžių jis tik vaidino pamišėlį, bet vėliau iš tikrųjų pamišo, menines aukštumas jis pasiekė tada, kai buvo iš tikrųjų pamišęs, o ne kai vaidino pamišusį.

...Arba galima teigti, kad jis žvelgė į šį pasaulį keistomis akimis, kol šio pasaulio vaizdas išvedė jį iš proto.

...Arba galima teigti, kad šis pasaulis netoleruoja proto tobulumo, ir, tik protui pamišus, atsiveria pasaulio tobulumas.

...Su Vei senatvėje irgi pamišo ir nužudė savo žmoną.

...Gal geriau sakyti, kad jį nužudė jo žmona.

...Žiauru taip sakyti, bet jis nebegalėjo pakelti šio pasaulio, todėl buvo priverstas išprotėti.

...Vis tik Gong Sianis neišprotėjo, jis peržengė šį pasaulį, jis atsisakė prieš jį kovoti ir todėl pajėgė išsaugoti savo natūralią prigimtį.

...Jis iš esmės nestojo protu prieš kvailybę, jis tiesiog nusidangino į tolimiausią užkampį ir pasinėrė į skaidrų sapnų pasaulį.

...Tai irgi yra tam tikras savigynos būdas — suvokti, jog beprasmiška kovoti prieš šį išprotėjusį pasaulį.

...Jis nekovojo, jis iš esmės ignoravo visuomenę ir taip išsaugojo visišką prigimties natūralumą.

...Jis nebuvo atsiskyrėlis, kaip ir neatsigręžė į religiją, nei į budizmą nei į daoizmą, jis savo kūno ir sielos vienovę palaikė pusės mu daržovių sklypeliu ir mokymusi, jis netapė nei grožio, nei bjaurumo, jo tapyba peržengė kalbą.

...Jis tapė ne tam, kad užsidirbtų pinigų, tapyba pati savaime buvo jo jausmų išraiška.

...Ar tu, ar aš taip sugebėtume?

...O jis tikrai sugebėjo, kad ir šiame snieguotame peizaže.

...Ar galėtum įrodyti, jog tai tikrai jo darbas?

...O argi tai būtina? Jeigu manai, kad tai jo, vadinasi — jo.

...O jeigu ne jo?

...Vadinasi — ne jo.

...Kitaip tariant, tu ir aš manome, kad matome jo kūrinį.

...Tada tai ir yra jo kūrinys.

71

Nusileidęs nuo Tiantai kalno, patraukiu į Šaosiangą, kur nuo seno gaminamas vynas. Šis nedidelis miestelis garsus ne tik vynu, jis paleido į pasaulį daugybę didžių asmenybių, pradedant garsiais valstybės veikėjais, žymiais rašytojais, žinomais dailininkais ir baigiant moterimis didvyrėmis, o jų buvę namai šiandien paversti memorialiniais muziejais. Net protėvių šventyklėlė, kurioje, kaip užrašyta Lu Sunio teptuku, vieną naktį nuo vėjo ir lietaus slėpėsi E Ku, menkiausia iš menkiausių asmenybių, perdažyta ryškiomis, akį rėžiančiomis spalvomis, o viduje užkabinta horizontali lentelė su garsaus šiuolaikinio kaligrafo įrašu. Kai šitam E Ku, kaip vietiniam plėšikui, nukirto galvą, jis nė nenumanė, kad po mirties bus šitaip pagerbtas. Pradedu suprasti, kad net ir patiems mažiausiems šio miestelio veikėjams nebuvo lengva išvengti mirties, tai ką ir kalbėti apie nacionalinę revoliucijos kankinę Čiu Dzin.

Jos senuosiuose namuose kabo fotografija, gražią poeziją ir prozą rašiusi didžios šeimos talentinga duktė elegantiškais antakiais, skaisčiomis akimis, dailia laikysena, buvo vos dvidešimties, kai ją surišo, demonstratyviai gatvėmis nugabeno į turgavietę ir vidury baltos dienos nukirto galvą.

Literatūrinis amžiaus milžinas Lu Šunis buvo bėglys ir prasislapstė visą savo gyvenimą, kol, laimei, galiausiai atsidūrė užsienio valstybės teritorijoje, kitu atveju taip ir nebūtų sulaukęs, kol jį pakirs liga, ir būtų buvęs daug anksčiau nužudytas, regis, šioje šalyje niekur nėra saugu. Lu Sunio eilėraštyje yra tokia eilutė — „Aš taškau savo kraują Suan Juaniui“, ją aš cituodavau studijų metais, bet šiandien ji man ima kelti abejonių. Pasak legendos, Suan Juanis buvo pirmasis šios šalies imperatorius, bet tuo pačiu gali reikšti ir tėvynę, tautą, protėvius, tačiau kam gi protėviams reikalingas kraujas? Argi žmogus, tik taškydamasis krauju, gali išsikovoti didybę? Galva juk yra kiekvieno asmeninė, tai kodėl šiam Suan Juaniui būtinai reikėjo ją nukirsti?

Siu Vei kupletas „Pasaulis — klaidinga iliuzija, kitų sukurta, o tai, kas tiesa iš tiesų, galiu aš pasiūlyt“, regis, įžvalgesnis. Bet vis tik jei tai klaidinga iliuzija, kodėl sukurta kitų? Klaidinga ar neklaidinga — ne apie tai kalba, bet ar reikia leisti kitiems ją kurti? Be to, kas liečia tikrąją tiesą, nesigilinant, ar tai tikrai tiesa, ar ne, išlieka klausimas, ar ji gali būti pasiūlyta?

Mažyčio skersgatvio gilumoje aptinku jo „Žaliųjų vynuogių studiją“, tai nedidelis vidinis kiemelis, kabo keli seni vynuogienojai, ir salė skaisčiais langais, ir švariais stalais, sakoma, kad išsaugota originali konstrukcija, šitokios žalios ir ramios apylinkės tikrai galėjo privesti jį prie pamišimo. Apskritai, šis žmonių pasaulis gal net neskirtas žmonėms gyventi, bet žmonija laikosi atkakliai įsikibusi savosios egzistencijos. Siekdamas išgyventi ir tuo pačiu išsaugoti savo natūraliąją prigimtį, turi arba būti nužudytas, arba išprotėti, kitaip tenka bėgti. Ilgiau užsibūti šiame mažame miestelyje nebegaliu, todėl, nieko nelaukdamas, iš jo pabėgu.

Už miesto, Kuaidzi kalne, yra Didžiojo Ju kapas, istoriškai tai pirmasis dinastijos imperatorius, kurio genealogija dokumentuota, dvidešimt pirmajame amžiuje prieš mūsų erą jis suvienijo imperiją ir vietinių valdytojų susirinkime apdovanojo nusipelniusiuosius.

Žemiau akmeninio tiltuko per Žuoje upeliūkštį matyti pušynais apaugęs kalnų masyvas, lauke priešais Didžiojo Ju kapą džiūsta ryžių lukštai, antrasis ryžių derlius jau nuimtas. Vėlyvo rudens saulė dar labai karšta, iš to malonumo mane apima snūdulys.

Prieinu prie vartų, didžiulis kiemas visiškai tylus ir apleistas. Tegaliu tik bandyti įsivaizduoti, kaip prieš septynis tūkstančius metų šiose vietose ryžius sodinusių, kiaules auginusių, molines figūrėles su žmonių galvomis lipdžiusių Hemudu žmonių palikuonys miao, kartu su prieš penkis tūkstančius metų molio dubenyse geometrines figūras ir simbolinius apskritimus braižiusių Liangdžu žmonių palikuonimis ir Baiju, kurių protėviai paukščius laikė totemais, skutosi galvas ir tatuiravosi kūnus, kaip jie visi galėjo nusilenkti Didžiojo Ju kariniam paradui. Ceremonijos metu, kaip tyčia, vienas neišauklėtas milžinas Fang Fengas atėjo pavėlavęs, apsivilkęs kanapinę sermėgą, perrištą odine virve, ir išrodantis ganėtinai nevalyvai, tad Didžiojo Ju sugėrovai nukirto jam galvą.

Prieš du tūkstančius metų Simą Čianis pats asmeniškai atvyko čionai atlikti tyrimo ir parašė didžiulį veikalą „Istorijos užrašai“. Jis irgi apkaltino imperatorių ir, nors galvą šiaip ne taip išsaugojo, bet buvo kastruotas.

Pagrindinės salės lubų vidury tarp dviejų tamsiai žalių drakonų apskritas veidrodis atspindi akinančią saulės šviesą. Vėsioje salės prietemoje stovi naujas Didžiojo Ju atvaizdas malonia, netgi banalia veido išraiška, devyni kariniai kirviai už statulos, simbolizuojantys devynių karalysčių upių pažabojimą, jau yra daug arčiau tiesos.

„Šu valstybės užrašuose“ rašoma: „Ju buvo Venšanio, Guangžou apylinkės, gyventojas, gimęs Šiniu.“ Ką tik nusileidau iš tų vietų, kuriose šiandien gyvena čiang žmonės ir kuriose esama didžiųjų pandų guolių. Ju gimė iš lokio pilvo, apie tai liudijama senesniame veikale, kuris vadinasi „Kalnų ir jūrų kanonas“.

Tas jo upių pažabojimo žygdarbis kitaip dar vadinamas Jangdzės dugno pagilinimu, bet aš dėl to abejoju. Mano manymu, jis pradėjo nuo Min upės aukštupio (senovės laikais Min upė buvo laikoma pagrindine Jangdzės ištaka, apie tai minima „Kalnų ir jūrų kanone“), plaukė pasroviui Jangdze, praplaukė Tris Tarpeklius, šiaurėje susikovė su Dzinšanio kalniečiais, pietuose užpuolė Gongong karalystę, rytuose kariavo su Junju kalniečiais, keliaudamas su ekspedicija, jis visą kelią kariavo, iki pasiekė Rytų Kinijos jūrą. Tais metais Čingčiu karalystė tiekė devynuodeges lapes, simbolizavusias sėkmę, driekėsi žaliuojančiose Tušanio apylinkėse, vėliau pervadintose Kuaidzi, ir kur imperatorius sutiko kerinčio žavesio gražuolę Jaožan, o vestuvių dieną atvirto lokiu. Skaisčiąją mergelę apėmė panika, o dieviškasis Didysis Ju, apimtas aistros, gainiojosi ją, garsiai šaukdamas „Atsiverk!“ Taip žmonių pasaulyje gimė pirmasis karūnuotas princas, paveldėjęs imperatoriaus sostą. Ju savo žmonai buvo lokys, paprastai liaudžiai — dievas, istorikams — imperatorius, grožinės literatūros kūrėjams — pirmasis žmogus, nužudęs kitą žmogų, kad įteisintų savo valią. Tuo tarpu dėl legendos apie tvaną, tai galima būtų paieškoti embriono įsčių vandenyse prenatalinės atminties faktoriaus, užsienyje jau esama žmonių, kurie tai nagrinėja.

Ju kape šiandien dar yra išlikusių archeologinių radinių, bet priešais pagrindinę salę stovinčioje akmeninėje steloje išraižytų buožgalvius primenančių hieroglifų dar nė vienas specialistas nesugebėjo iššifruoti. Apžiūrinėju iš visų pusių, dėlioju mintyse vienaip, dėlioju kitaip, kol staiga pamatau, kad tai gali būti perskaityta — istorija yra galvosūkis ir gali būti perskaityta — istorija yra melagystė o gali būti perskaityta — istorija yra absurdas arba gali būti perskaityta — istorija yra pranašystė bet gali būti perskaityta — istorija yra rūgštvaisis ir dar gali būti perskaityta — istorija žvanga, tarsi metalas o įmanoma perskaityti — istorija yra apvalus kvietinių miltų virtinukas arba įmanoma perskaityti — istorija yra lavono įkapės einant toliau, įmanoma perskaityti — istorija yra prakaitavimą skatinantys vaistai

einant dar toliau, įmanoma perskaityti — istorija yra vaiduoklis, besidaužantis į sieną

bet taip pat įmanoma perskaityti — istorija yra antikvaras

ir netgi — istorija yra idėja

ar netgi — istorija yra patirtis

ar netgi šitaip — istorija yra įrodymas

kaip ir — istorija yra pavienių perlų saujelė

bet ir šitaip — istorija yra priežasčių ir pasekmių seka

arba kitaip — istorija yra analogija

arba — istorija yra proto būsena

ar kaip antai — istorija yra istorija

ir — istorija nėra niekas

ir netgi — istorija yra jausmingas atodūsis

istorija, o istorija, o istorija, o istorija

Iš esmės istoriją galima perskaityti bet kokiu būdu, o tai ir yra didžiausias atradimas!

— Tai nėra romanas!

— O kas tada tai yra? — klausia jis.

— Romanas privalo turėti išbaigtą istoriją.

Jis sako pasakojęs daugybę istorijų, vienos jų papasakotos iki galo, kitos — ne iki galo.

— Jos visos išsibarsčiusios be tvarkos, autorius nežino, kaip sujungti vieną epizodą su kitu.

— Tada norėčiau paklausti, kaip tai turėtų būti sujungta?

— Visų pirma turi būti įvadas, tada dėstymas, kulminacinis taškas, tada išvada, tai juk — elementarūs romano rašymo pagrindai.

Jis klausia, argi negalima rašyti, apeinant elementariuosius pagrindus? Lygiai kaip ir pačios istorijos: viena pasakojama nuo pradžios iki pabaigos, kita pasakojama nuo pabaigos iki pradžios, trečios papasakojama tik pradžia be pabaigos, arba papasakojama tik išvada, arba ištrauka be dėstymo, arba tik dėstoma, bet neužbaigiama, arba ir negali būti užbaigta, arba gali būti tiek pasakojama, tiek ir nepasakojama, arba tokia, kurios nebereikia toliau pasakoti, arba nebėra ką daugiau pridurti — juk jos visos laikomos istorijomis.

— Nesvarbu, kaip tu pasakoji istoriją, joje visada privalo būti pagrindinis veikėjas. Ilgame romane turėtų būti keletas pagrindinių veikėjų, o pas tave?..

— Bet juk knygoje Aš, Tu, Ji ir Jis — argi jie nėra veikėjai? — klausia jis.

— Tai tėra skirtingi įvardžiai, pakeičiantys pasakojimo kampą, tačiau tai neatstoja veikėjų portretų. Šitie tavo įvardžiai, net jei ir laikytume juos veikėjais, nė vienas neturi aiškaus portreto, juos sunku apibūdinti.

Jis sako nepiešiantis portretų.

— Teisingai, grožinė literatūra nėra tapyba, tai yra kalbos menas. Tačiau nejaugi šitie žaismingi tavo įvardžių pasiplepėjimai gali atstoti veikėjų charakterių atvaizdavimą?

Jis sako visai negalvojęs atvaizduoti kokių nors veikėjų charakterių, jis net nežino, ar pats turįs charakterį.

— Kam tu rašai grožinę literatūrą, jeigu net nežinai, kas ta grožinė literatūra yra?

Tada jis pasiteirauja, ar gerbiamasis galėtų duoti grožinės literatūros apibrėžimą?

Kritikas pagaliau meta paniekinamą žvilgsnį ir pro sukąstus dantis išspaudžia vieną sakinį:

Tai modernistinė mokykla, mokytasi iš Vakarų, bet neišmokta.

Jis sako, kad tada tai yra rytietiška.

— Rytai nėra taip blogai, kaip šita tavo kūryba! Sudėjai kelionių prisiminimus, kelyje girdėtus pasakojimus, įspūdžius, užrašus, esė, neteoretines diskusijas, legendas, nepanašias į legendas, nukopijavai keletą liaudies dainų, pridėjai keletą savo paties išsigalvotų, į pasakas panašių paistalų, viską suplakei ir turi įžūlumo tai vadinti grožine literatūra!

Jis sako, kad Kariaujančių valstybių laikotarpio dokumentai, Ankstyvojo ir Vėlyvojo Han, Vei ir Dzin, Pietų ir Šiaurės dinastijų užrašai apie žmones ir keistus įvykius, Tang dinastijos romansai čuanči, Song dinastijos patarimų knygos, Ming ir Čing dinastijų epizodiniai romanai ir literatūriniai eskizai, kaip ir per amžius sukaupti geografijos ir gamtos mokslų aprašymai, gatvės kalba, pasakėčios, įvairiausi keistų nutikimų aprašymai — visa tai yra laikoma grožine literatūra, nors nė vienas iš jų neturi jokių apibrėžtų normų.

— Ar tu iš Pamatinių šaltinių tyrinėjimo mokyklos?

Jis skuba atsakyti, kad šitokios etiketės, gerbiamasis, paties ir priklijuotos, o jis rašąs grožinę literatūrą savo paties pramogai, nes negalįs tverti vienatvės, nė nemanąs pasinerti į literatūrinį pasaulį, šiuo metu kaip tik mėginąs iš jo išsikapstyti, nuo pat pradžių nerašęs knygų, kad galėtų pramisti, grožinė literatūra jam, galima sakyti, yra tam tikra prabanga anapus pinigų uždirbimo ir pragyvenimo.

— Tu tikras nihilistas!

Jis sako iš tiesų neturįs ideologijos, nors šiek tiek yra paniręs į nebūtį, tačiau nebūtis vis tik nėra identiška visiškai tuštumai, visai kaip knygoje esantis Tu yra Aš atvaizdas, o Jis yra nusisukęs Tu siluetas, šešėlio šešėlis, ir nors neturi veido bruožų, vis tik atlieka įvardžio funkciją.

Kritikas sumosuoja rankovėmis ir nueina.

Jis jaučiasi pasimetęs, nesupratęs, ar toje taip vadinamojoje grožinėje literatūroje esmė glūdi istorijos papasakojime? Ar pasakojimo struktūroje? O gal ne pasakojimo struktūroje, bet pasakojimo stiliuje? O gal ne stiliuje, bet stiliaus įtaigume? O gal ne stiliaus įtaigume, bet įtaigaus stiliaus pradiniame taške? O gal ne šiame pradiniame taške, bet pradiniame savojo aš taške? O gal ne šiame savajame aš, bet savojo aš suvokime? O gal ne savojo aš suvokime, bet suvokimo procese? O gal ne šiame procese, bet pačiame veiksme? O gal ne pačiame veiksme, bet veiksmo galimybėje? O gal ne šioje galimybėje, bet galėjime, pasirinkime? O gal ne šiame pasirinkime, bet pasirinkimo būtinybėje? O gal net ne šioje būtinybėje, bet kalboje? O gal ne kalboje, bet tame, ar kalba yra skani, ar nėra? Tačiau jis paprasčiausiai mėgaujasi, naudodamasis kalba, kad papasakotų apie moteris ir vyrus, ir meilės jausmą, ir jausmą meilė, ir seksą, ir gyvenimą, ir mirtį, ir sielą, ir kūną, ir ekstazę, ir agoniją, ir žmogaus domėjimąsi žmogumi, ir politiką, ir žmogaus vengimą politikos, ir realybės neišvengiamybę, ir įsivaizdavimo, kas yra realu, nerealumą, ir utilitarinių tikslų neigimą, ir netapatumą teigimui, ir logikos nelogiškumą, ir racionalias, toli pralenkusias mokslą hipotezes diskusijoje apie turinį, ir formą, ir prasmingą formą, ir beprasmį turinį, ir prasmės definiciją, ir sąlygiškumą, ir visų norą būti dievu, ir ateistišką stabmeldystę, ir savęs, kaip išminčiaus, garbinimą, ir narcisizmą, ir abejingumą seksui, pereinantį į pamišimą, ir demonų apsėdimą, ir ypatingus gebėjimus, ir nervinį pakrikimą, ir sėdėjimą meditacijoje, ir sėdėjimą ne meditacijoje, ir gilų susimąstymą, ir puoselėjimą kūno dao, ir ne dao, ir kas verta, ir kas neverta, ir kas galima, ir kas negalima, ir madą, ir galingą, tarsi smūgis, atsaką rakete vulgarumui, ir vieną mirtiną smūgį lazda, ir budistinį prabudimą, ir draudimą jaunimui mokytis, ir išsilavinimo įgijimą prieš įgyjant išsilavinimą, ir pilną pilvą juodojo vandens, ir pajuodavimą, būnant per arti juodojo vandens, ir juodojo vandens blogį, ir gerus žmones, ir blogus žmones, ir negerus žmones, ir žmones, piktesnius už vilkus, ir apie tai, kad suvis blogiausi kiti žmonės, ir kad pragaras yra kiekvieno širdyje, ir prisišaukimą sau bėdos, ir nirvaną, ir visko pabaigą, ir visko, kas baigėsi, nebeegzistavimą, ir kas yra teisinga, ir neteisinga, ir gramatinių struktūrų kūrimą, ir kažko nesakymą, netapatų nieko nesakymui, ir kalbėjimo nenaudingumą praktinėse diskusijose, ir niekieno pergalę vyrų ir moterų mūšyje, ir prigimtinių žmogaus emocijų ugdymą, vaikštant pirmyn atgal šachmatų figūrėlėmis, ir žmogaus poreikį valgyti, ir mirtį iš bado, kaip menkniekį, ir principų išdavimą, kaip labai reikšmingą, nors, po teisybei, nepakaltinamą, ir agnosticizmą, ir patyrimą, nepatikimą, tarsi ramentas, ir parkritimą, kai būtina parkristi, ir literatūroje prietarus sutriuškinusią revoliucinę literatūrą, ir literatūrinę revoliuciją, ir reformuotos literatūros likimą.

Šį skyrių galima skaityti, galima ir neskaityti, bet kad jau perskaitėte, tai taip jau ir bus.

73

Man atvykus į šį nediduką miestelį Rytų jūros pakrantėje, viena vieniša, pusamžė moteriškė užsigeidžia, kad ateičiau pas ją papietauti. Ji užeina į namus, kuriuose apsistojau, ir sako, kad prieš darbą dar spėjo pripirkti man įvairiausių rūšių jūros gėrybių, ne tik krabų, jūrinių moliuskų, bet ir puikiausių jūrinių ungurių.

— Į šį jūros uostą atvykai iš toli, tai kaipgi galėtum neparagauti šviežių jūros gėrybių? Ne tik žemyne, bet net ir didžiuosiuose miestuose ne visada įmanoma jų rasti, — ji labai svetinga.

Man sunku atsisakyti, tad kreipiuosi į namų, kuriuose apsistojau, šeimininką:

— Gal einam drauge?

Šeimininkas, kuris su ja pažįstamas, atsako:

— Šis kvietimas skirtas būtent tau, jai įgriso vienatvė, ir ji nori su tavimi apie kai ką pasikalbėti.

Jie akivaizdžiai susimokė, tad man belieka tik eiti drauge su ja. Varydamasi dviratį, ji sako:

— Iki ten toloka, teks šiek tiek paėjėti, sėskis — ir aš tave pavėžėsiu.

Skersgatvyje pilna pirmyn atgal vaikštinėjančių žmonių, o aš gi nesu luošys.

— Geriau aš tave pavešiu, o tu rodysi kelią, — sakau.

Ji įsitaiso ant galinės sėdynės, dviratis siūbuoja į šonus, aš nesiliauju skimbčioti skambučiu, taip išdidžiai ir važiuojam sausakimšom miestelio gatvelėm.

Gauti moters kvietimą papietauti, be abejo, puiku, tačiau šios moters geriausi metai jau praėję, gelsvas veidas suvytęs, skruostikauliai išsišovę, nei paviršutiniškame kalbėjime, nei važiavimo dviračiu manieroje nelikę nė lašelio moteriškos gracijos. Minu nuliūdęs ir ieškau pokalbiui žodžių.

Ji sako dirbanti gamykloje kasininke, nekeista, moteris atsakinga už pinigus. Su tokio tipo moterimis esu nemažai draugavęs, ir nors galiu pasakyti, kad kiekviena jų labai protinga, tačiau jos neišleis nė juanio daugiau, negu reikia, žinoma, tai profesinis įprotis, ne moteriška prigimtis.

Į jos butą patenkama iš seno kiemo, kuriame yra dar kelių butų durys. Ji atremia dviratį po savo langu, tačiau dviratis toks senas ir aplūžęs, kad sunkiai laikosi nenuvirtęs.

Ant durų kabo masyvi spyna. Ji atidaro buto duris, už jų tik nedidukas kambarėlis, kurio pusę užima didžiulė lova, o iš vieno šono stovi mažas kvadratinis staliukas jau nukrautas gėrimais ir maistais. Ant grindų padėta apdaužytų plytų, ant jų viena ant kitos sukrautos dvi didelės, medinės dėžės, o ant dėžių viršaus užkeltas lango stiklas su moters kosmetikos priemonėmis, lovos galvūgalyje — krūvelė senų žurnalų.

Pastebėjusi, kad dairausi aplink, ji puola teisintis:

— Labai atsiprašau už baisią netvarką.

— Gyvenimas juk irgi ne kitoks.

— Aš tiesiog leidžiuosi nešama srovės ir dėl smulkmenų nesirūpinu.

Ji uždega šviesą, pasodina mane prie stalo ir uždeda puodą ant viryklės prie durų. Tada įpila man gerti, atsisėda priešais mane, pasiremia alkūnėmis į stalą ir sako:

— Man nepatinka vyrai.

Vos vos linkteliu.

— Aš nekalbu apie tave, — paaiškina ji, — aš kalbu apie vyrus apskritai, tu rašytojas.

Nebežinau, ar turėčiau linktelti, ar ne.

— Esu jau seniai išsiskyrusi ir gyvenu viena.

— Nelengva, — turiu omeny, kad gyventi nelengva, visiems nelengva.

— Anksčiau turėjau draugę, nuo pat pradinių klasių mes puikiai sutarėme.

Imu įtarti, kad ji tikriausiai lesbietė.

— Ji jau mirusi.

Nieko neatsakau.

— Pasikviečiau tave, nes norėčiau papasakoti apie ją. Ji buvo tikrai labai graži, jeigu pamatytum jos nuotrauką, ji tau neabejotinai patiktų, kiekvienas ją pamatęs įsimylėdavo. Ji nebuvo tiesiog eilinė gražuolė, jos grožis buvo ypatingas, meliono sėklos ovalumo veidas, vyšnių raudonumo mažytė burnytė, krištolinio skaidrumo didelės migdolinės akys, o kūno formos — neverta nė sakyti — tarsi klasikinių gražuolių, aprašytų senuosiuose grožines literatūros veikaluose. Kodėl visa tai pasakoju? Nes, deja, neturiu išsaugojusi nė vienos jos nuotraukos, tuo metu apie tai nepagalvojau, o jai mirus, jos motina atėjo ir viską išsinešė. O tu gerk gerk.

Ji ir pati išgeria, ir iš jos gėrimo manieros iškart matyti, kad šiame reikale ji įgudusi. Ant jos kambario sienų nekaba nė viena fotografija, nei paveikslas, nėra ir moterų taip mėgiamų gėlių ar mažyčių žvėrelių. Ji baudžia save, didžioji dalis pinigų greičiausiai virsta tuo, kas pilama į taurę, o po to į skrandį.

— Norėčiau, kad tu jos gyvenimą užrašytum romane, galiu tau papasakoti apie ją smulkiai, tavo geras rašymo stilius, romanas yra...

— Iš nebūties gimusi būtis, — sakau šypsodamasis.

— Nenorėčiau, kad tu išgalvotum istoriją, nebijok naudoti jos tikrojo vardo. Aš neišgaliu nusamdyti rašytojo, nepajėgčiau išmokėti honoraro, bet jeigu turėčiau pinigų, tikrai nepagailėčiau. Todėl kreipiuosi į tave, prašydama paslaugos, prašydama, kad apie ją parašytum.

— Tai juk... — kilsteliu, bet vėl atsisėdu, išreikšdamas dėkingumą jos svetingumui.

— Neketinu tavęs papirkti, jeigu nuspręsi, kad su šia mergina buvo pasielgta neteisingai, pajusi jai užuojautą, tada parašyk. Kaip gaila, kad neturiu tau parodyti jos nuotraukos.

Jos akyse matyti tuštuma. Toji mirusi mergina, akivaizdu, ganėtinai prislėgusi jos širdį.

— Nuo mažumės buvau negraži, todėl ypatingai žavėjausi gražiomis mergaitėmis, norėdavau su jomis susidraugauti. Su ja aš nesimokiau toje pačioje mokykloje, bet dažnai susidurdavai pakeliui, eidama į mokyklą ar iš mokyklos, bet tai tebuvo akimirksnį tetrunkantys susitikimai. Josios išvaizda jaudino ne tik vyrus, bet ir moteris, aš irgi norėjau artimiau su ja susipažinti. Pastebėjau, kad ji visada vaikšto viena ir vieną dieną, palūkuriavau jos grįžtančios iš mokyklos, nusekiau iš paskos ir pasakiau, kad labai norėčiau su ja pasikalbėti, vildamasi, kad ji neprieštaraus. Ji sutiko, ir aš visą kelią palaikiau jai draugiją. Po to pakeliui į mokyklą visada laukdavau prie jos namų durų, taip mes ir susipažinome. Tu nesikuklink, valgyk ir gerk!

Ji paduoda šviežiai troškintą jūrinį ungurį, sriuba irgi labai skani.

Siurbčiodamas sriubą, klausausi greitakalbe pasakojant, kaip ji tapo jos namuose sava, kaip jos motina ėmė su ja elgtis, tarsi su savo dukra. Dažnai ji išvis nebegrįždavo namo ir tiesiog miegodavo su ja vienoje lovoje.

— Negalvok, kad tai buvo tai, apie vyrų ir moterų santykius sužinojau tik tada, kai ją dešimčiai metų pasodino į kalėjimą, ji su manimi buvo išsiskyrusi, nenorėjo, kad ją kalėjime aplankyčiau, po to aš tiesiog susiradau pirmą pasitaikiusį vyrą ir už jo ištekėjau. Tarp manęs ir jos buvo visiškai tyra mergaitiška meilė, šito jūs, vyrai, nelabai galite suprasti, vyrų meilė moterims yra tarsi gyvulių, aš nekalbu apie tave, tu rašytojas, paragauk krabų!

Ji perlaužia stiprų kvapą skleidžiantį, sūdytą krabą ir įdeda man į dubenį. Dar yra ir keptų moliuskų, išmirkytų prieskoniniame padaže. Tai karas tarp vyro ir moters, karas tarp sielos ir kūno.

— Jos tėvas buvo Guomindango karininkas. Išvadavimo armijai atsidūrus pietuose, jos motina pastojo ir ėmė jos lauktis, nuskubėjo pranešti žinios jos tėvui, bet karo laivas jau buvo palikęs uostą.

Tai dar viena iš tų senamadiškų istorijų, prarandu susidomėjimą mergaite ir atsiduodu uoliam krabo dorojimui.

— Vieną naktį ji apsivijo mane rankomis ir pravirko, aš išsigandau ir paklausiau, kas nutiko? Ir ji prisipažino galvojanti apie savo tėtį.

— Ji nebuvo jo mačiusi?

— Jos motina sudegino visas nuotraukas, kuriose jis buvo su karine uniforma, tačiau jos namuose liko vestuvinė nuotrauka, kurioje jos motina dėvi baltą nertą suknelę, o tėvas — vakarietiško stiliaus kostiumą, žmogus labai elegantiškas, ji man rodė. Visaip kaip stengiausi ją guosti, užjaučiau ją, galiausiai stipriai apkabinau ir verkiau drauge.

— Tai juk suprantama.

— Jeigu visi kiti irgi būtų manę taip, kaip tu, viskas būtų buvę gerai, tačiau žmonėms tai nepasirodė suprantama, jie laikė ją Revoliucijos prieše, kalbėjo, kad ji trokštanti reakcionierių valdžios atstatymo ir planuojanti pabėgti į Taivanį.

— Tų laikų politika nebuvo tokia atvira, kokia ji yra šiandien, laikai juk pasikeitė, žmonės raginami grįžti į žemyną aplankyti savo giminių, — o ką dar aš galėjau pasakyti?

— Tada ji buvo dar mergaitė, bet net ir vėliau, vidurinėje mokykloje, ji negalėjo to suprasti. Savo ilgesį tėvui ji išliejo dienoraštyje!

— Jeigu būtų kažkas jį suradęs ir įskundęs, tuo metu ji būtų buvusi nubausta, — sakau. Man pasidaro įdomu, ar šitas Elektros kompleksas ir homoseksualumas kaip nors transformavosi.

Ji ima pasakoti, kaip dėl šeimos praeities merginos nepriėmė į universitetą, kaip ji buvo priimta praktikante į Pekino operos trupę. Susirgus pagrindinei trupės solistei, ji turėjo ją pakeisti, kaip pirmą kartą ji raudonavo, kaip tai sukėlė anos solistės pavydą. Jų operos trupei išvykus gastrolių, toji moteris slapta perskaitė jos dienoraštį ir įskundė, kaip, operos trupei grįžus į miestą, viešojo saugumo tarnybos pareigūnai susirado ir kvotė josios motiną, ir liepė jai priversti savo dukrą prisipažinti ir atiduoti dienoraštį. Mergaitė bijojo, kad viešojo saugumo pareigūnai imsis apieškoti namus, todėl nusiuntė dienoraštį į jos — šitos moters — namus. Bet ji išsigando, kad viešojo saugumo pareigūnai ateis ieškoti, todėl dienoraštį nunešė į dėdės, iš motinos pusės, namus. Tardoma jos motina patvirtino, kad pastaruoju metu jos dukra bendravo tik su ja ir dėdės, iš motinos pusės, šeima. Merginos dėdė buvo iškviestas į tardymą, ir, išsigandęs, kad bus įpainiotas, dienoraštį atidavė. Viešojo saugumo pareigūnai tada susirado ją, ji, aišku, buvo įbauginta ir viską prisipažino. Merginą iš pradžių izoliavo operos trupėje, neleisdami grįžti namo, o vėliau apkaltino ją rašius reakcionierišką dienoraštį ir nerūpestingai planavus antirevoliucinius veiksmus, ji buvo areštuota ir pasodinta į kalėjimą.

— Ar nori pasakyti, kad jie visi ją įskundė ir demaskavo, įskaitant jos motiną ir jos dėdę?

Šitas krabas žalias, negaliu jo valgyti, padedu jį atgal, mano pirštai išsitepę krabo mėsa ir nėra jokio rankšluosčio, į kurį galėčiau nusišluostyti rankas.

— Visi parašė ją demaskuojančius prisipažinimus, uždėjo pirštų atspaudus. Net jos dėdė, kuris buvo daug vyresnis, buvo taip įbaugintas, kad nebedrįso daugiau su manimi susitikti. Jos motina pareiškė, kad tai per mane jos dukra nuėjo klystkeliais, kad tai aš įteigiau jai šitas reakcionieriškas mintis, ir nebeleido daugiau lankytis jos namuose!

— Kaip ji mirė? — man smalsu greičiau sužinoti pabaigą.

— Klausyk, ką aš tau pasakoju... — regis, ji nori pasiteisinti.

Aš nesu teisėjas. Jeigu tais laikais tai būtų nutikę man, tikrai nebūtinai bučiau likęs švariomis rankomis. Prisimenu, kaip būdamas mažas, mačiau, kaip mano motina traukė iš močiutės skrynios dugno tuos prieš keliasdešimt metų surašytus žemės įkeitimo dokumentus ir degino juos krosnyje, ir koks šlykštus tada tai atrodė nusikaltimo įrodymų naikinimas. Laimei, niekas neatėjo klausinėti apie tas senas sąskaitas, bet jeigu būtų, neabejotinai būčiau įskundęs man sukutį nupirkusią savo močiutę ir mane užauginusią savo motiną, tada buvo tokie laikai!

Šlykštu ne tiek nuo stipraus marinuotų krabų kvapo, kiek nuo savęs paties, nebegaliu daugiau valgyti, todėl geriu.

Staiga ji kelis kartus sukūkčioja, užsidengia veidą rankomis ir pradeda raudoti balsu.

Negaliu krabuotomis rankomis jos paguosti, todėl paklausiu:

— Ar galėčiau pasinaudoti tavo rankšluosčiu?

Ji parodo į praustuvą ant lentynos už durų, kuriame yra švaraus vandens. Nusiplaunu rankas ir tik tada, kai paduodu jai drėgną rankšluostį, ji pagaliau liaujasi verkusi. Ši negraži moteris man kelia pasibjaurėjimą, nejaučiu jai užuojautos.

Ji sako tuo metu jautusis pasimetusi, tačiau po metų atsigavo, išsiklausinėjo, kur toji mergina buvo, pripirko daugybę maisto ir nuėjo aplankyti kalinės. Mergina buvo nuteista dešimčiai metų ir nenorėjo jos matyti. Bet ji pasakė, kad netekės, kad yra pasiryžusi laukti, kol ją pagaliau paleis, kad turi darbą ir gali ją išlaikyti, tik tada mergina priėmė tai, ką ji atnešė.

Ji sako, kad dienos, kai jos buvo drauge, buvo pačios laimingiausios jos gyvenime, jos mainydavosi dienoraščiais, meiliai kalbėdavosi tarpusavyje, tarsi būtų buvusios seserys, prisiekė niekada gyvenime neištekėti, ateityje visada būti kartu. Kuri bus vyras? Kuri bus žmona? Žmona, žinoma, ji. Jos abi gulės vienoje lovoje ir tol viena kitą kutens, kol prapliups juoktis, ji sakė, kad, vien išgirdusi ją juokiantis, bus laiminga. Tačiau aš labiau norėjau ją vaizduotis daug niekšingesnę.

— Tai kodėl vėliau tu vis dėlto ištekėjai? — klausiu.

— Tai ji pirmoji pasikeitė, — sako ji, — kartą nuėjau jos aplankyti, jos veidas buvo ištinęs, ji elgėsi ypatingai šaltai. Visiškai sutrikau, vis mėginau ją išklausinėti, kol galiausiai jau baigiantis lankymo laikui, kaskart tai būdavo tik dvidešimt minučių, ji liepė man ištekėti ir daugiau nebeateiti. Kai pagaliau pavyko ją iškvosti, ji prisipažino jau turėjusi vieną žmogų, paklausiau, kas jis, ir ji atsakė, kad tai vienas iš kalinių! Po to jos nebemačiau. Parašiau jai daugybę laiškų, tačiau ji nė į vieną neatsakė, štai tada ir ištekėjau.

Norėčiau jai pasakyti, kad tai jos kaltė, kad merginos motina jautė jai neapykantą neveltui, jeigu ne ji, mergina būtų normaliai mylėjusi, normaliai ištekėjusi, susilaukusi vaikų, ir nebūtų viskas taip pasibaigę.

— Ar tu turi vaikų? — klausiu.

— Sąmoningai jų nenorėjau.

Pikta moteris.

— Po vestuvių nepraėjus ir metams, mes ėmėme gyventi atskirai, o dar po metų oficialiai išsiskyrėme. Nuo tada gyvenu viena, nekenčiu vyrų.

— Kaip ji mirė?

Pakeičiu pokalbio temą.

— Girdėjau kalbant, kad ji mėgino pabėgti iš kalėjimo ir buvo nušauta sargybinių.

Nebenoriu toliau klausytis, tik laukiu, kad ji greičiau pabaigtų šitą istoriją.

— Gal aš pašildysiu sriubą? — ji pažvelgia į mane šiek tiek sunerimusi.

— Nereikia.

Ji susirado mane paprasčiausiai tam, kad išlietų savo nusivylimus, šitas maistas man kelia pasišlykštėjimą.

Ji dar papasakoja, kaip visokiausiais būdais ieškojo su ja vienoje kameroje sėdėjusios kalinės, kuri buvo paleista po jai skirto termino, ir sužinojo, kad jos draugė buvo pagauta siuntinėjusi laiškelius kaliniui, už tai jai buvo uždrausta išeiti į lauką ir turėti lankytojų. Ji mėgino bėgti, bet tuo metu jos protas jau buvo pasimaišęs, ir ji dažnai pati sau tai verkdavo, tai juokdavosi. Dar papasakoja, kaip susirado aną kalinį, kuris jau buvo paleistas, bet pas jį tuo metu buvo moteris. Ir kai ji klausinėjo jo apie merginos padėtį, vyras, nežinia ar bijodamas, kad toji moteris pradės pavydėti, ar kad iš esmės buvo žiaurus, nieko taip ir nepasakė. Jie apsikeitė vos dešimčia sakinių ir ji supykusi išvažiavo...

— Ar gali šitai aprašyti? — klausia ji, nuleidusi galvą.

— Pažiūrėsim! — galiausiai atsakau.

Ji siūlosi mane parvežti, arba bent jau norėtų, kad paimčiau jos dviratį, bet aš kategoriškai atsisakau. Pakeliui iš jūros pusės protarpiais pūsteli šalto vėjo gūsiai, ir atrodo, tarsi lytų. Grįžęs į savo nakvynės namus, pusę nakties kankinuosi vemdamas ir viduriuodamas, bijau, kad jūros gėrybės nebuvo labai šviežios.

74

Jie sako, kad čia, jūros pakrantėje, nuo kalno naktimis vis atsklinda keista būgnų ir varpų muzika, tai daoistų vienuoliai ir vienuolės rengia slaptus daoistinius ritualus. Jis ir ji tai matė savo pačių akimis, nors tai nutiko visai netyčia, o grįžę papasakojo apie tai kitiems. Jeigu dienos metu liptum į kalnus ieškoti, tai tos daoistinės šventyklos niekada nerastum.

Pasak jų pasakojimų, šventykla kabėjo ant uolos, atsigręžusi į jūrą. Jis pasakoja, kad beveik pačioje kalno viršūnėje. Ji prieštarauja — tai buvo užkopus siauru takučiu ant uolos, bet dar pusiaukelėje į kalno viršūnę.

Abu pasakoja tai buvus dailią daoistinę šventyklą, iškaltą uoloje, į kurią galima pakliūti tik tuo siauru kalnų takučiu. Štai kodėl dienos metu nei jūroje plaukiojančios žvejų valtys, nei į kalno viršūnę užsiropščiantys vaistinių žolių rinkėjai negali jos pastebėti. Jie pasakoja, kad ėjo naktį takučiu paskui muzikos garsus, kol apgraibomis tamsoje aptiko vietą, kur vyko daoistinė ceremonija, ir netikėtai išvydo ryškiai nušviestą šventyklą, praviromis durimis ir besiraitančiais smilkalų dūmais.

Jis matė kokį šimtą vyrų ir moterų dažytais veidais, vilkinčių daoistinės mantijas, rankose laikančių skraidančius durklus ir deglus, pusiau primerktomis akimis šokančius ir dainuojančius. Jie visi balsu raudojo, veidais tekėjo ašaros. Vyrai ir moterys maišėsi vienas su kitu, nė kiek nesivaržydami, apimti ekstaziško ir isteriško transo, tai atmesdami galvą atgal, tai treptelėdami koja.

Ji pasakoja, kad tą kartą, kai ji tai matė, ten nebuvo tiek daug žmonių, bet jie vilkėjo ryškiaspalviais rūbais, buvo įvairaus amžiaus, nuo jaunučių mergaičių iki senyvų moteriškių, bet vyrų nebuvo. Jų veidai buvo parausvinti, lūpos išdažytos kraujo raudonumo spalva, antakiai išpiešti medžio anglimi, plaukai ant viršugalvio susukti į kuodą, aprišti raudonais kaspinais ir papuošti baltųjų jazminų vainikais, kai kurios buvo pasipuošusios variniais auskarais, bet ar turėjo auskarus nosyse — ji nebepamena. Irgi šoko ir dainavo, mojuodamos rankovėmis, ji-ji-ja-ja, buvo labai keista.

Klausi, ar ji nesusapnavo? Ji sako, kad su ja drauge ėjo ir jos klasės draugė, nuėjusios į kalnus jos pasiklydo ir iki sutemstant nebesugebėjo nusileisti žemyn, išgirdusios muziką, apgraibomis patraukė pirmyn ir netikėtai atsidūrė prie šventyklos, žmonės, esantys joje, nelaikė to didele paslaptimi, durys buvo atlapos.

Jis pasakoja, kad jam irgi taip pat nutiko, tik tada jis buvo vienas. Vaikščioti po kalnus naktį jam įprasta, jis to nebijo, nuo blogų žmonių apsigintų, bet anie daoistų vienuoliai tiesiog buvo užsiėmę savo ritualais ir nė neketino žaloti žmonių.

Jie abu sakosi tai matę savo pačių akimis, jeigu būtų tik girdėję šnekant, būtų tikrai nepatikėję. Abu jie turi aukštąjį išsilavinimą, yra sveiko proto, abu netiki dvasiomis ir vaiduokliais. Jeigu tai būtų buvusi haliucinacija, būtų tai supratę.

Tarpusavyje jie nebuvo pažįstami, pasakojo tau tai atskirai, ir abiejų pasakojimuose buvo paminėtas šioje jūros pakrantėje esantis kalnas. Ir nors tu su jais susitikai pirmą kartą, atrodė, lyg būtumėt seni, geri draugai, jie su tavimi iškart ėmė nuoširdžiai bendrauti, nebuvo jokio poreikio tuo didžiuotis ar to gėdytis, nereikėjo niekam nieko saugotis, nieko niekuo kaltinti. Jiems nevertėjo tavęs mulkinti, galiausiai ir jie patys šimtą kartų tai permąstė ir negalėjo rasti paaiškinimo, tai akivaizdžiai buvo asmeninė patirtis, kurią jie privalėjo išpasakoti.

Jie sako, kad jeigu jau atkeliavai iki šios pakrantės, ieškodamas keistenybių, tai tikrai turi nukeliauti ir tenai. Jie norėtų tau palaikyti kompaniją, tačiau baiminasi, kad, tyčia ieškodami, gali ir nerasti, tokie dalykai nutinka netyčia, sąmoningai jų ieškoti yra bergždžias reikalas. Gali tikėti, gali netikėti, bet kai jie savo akimis išvydo visa tai raudonų žvakių šviesoje, visas nuovargis dingo. Jie galėtų prisiekti, jeigu priesaika turėtų kokią nors įtaką, jeigu galėtų tave įtikinti, jie tuojau pat prisiektų, deja, priesaika negali atstoti asmeninės patirties, ir tu negali netikėti jų nuoširdumu.

Pagaliau prieš pat nusileidžiant saulei, pasiekęs viršūnę, užkopi į viršų, prisėdi, žvelgdamas į tobulai apvalią, liepsnojančią, raudoną saulę nykstančiais spinduliais, kuri nusileidžia iki pat beribės jūros, atšoka nuo vandens paviršiaus ir virpėdama panyra į pilkšvai mėlyną jūros erdvę. Auksinės švieselės raičiojasi, tarsi vandens gyvatės, lieka tik apkarpyta, skaisčiai raudona, pusapvalė karūna, plūduriuojanti ant juodų vandenų, tarsi ant elipsės formos skrybėlės, šokteli kelis kartus aukštyn, kol galiausiai ją nuryja beribė jūra, ir lieka tik dangus, pilnas rausvų debesų.

Pradedi leistis nuo kalno žemyn, ir labai greitai tave apsupa prieblanda. Paimi medžio šaką vietoj lazdos ir kas žingsnį stukseni į statų akmenuotą kalnų takelį. Netrukus nusileidi į tamsų kalnų slėnį ir nebematai nei jūros, nei tako.

Stengiesi prisispausti arčiau prie uolos, apaugusios smulkiais medeliais ir krūmais, bijodamas paslysti ir nugarmėti į šalia takelio esančią prarają, kuo toliau, tuo kojos labiau glemba, lieka tik apčiuopti kelią, pasitikint rankoje laikoma lazda. Nebežinai, ar žengti kitą žingsnį saugu, imi abejoti, ar ši vis labiau tirštėjanti tamsa ne iš tavo paties širdies gelmių kyla. Lazda jau irgi nebepasitiki ir prisimeni kišenėje turįs žiebtuvėlį, net jeigu jis ir nepadės tau rasti lygaus kelio, tai bent jau galėsi pasišviesti žingsnį į priekį. Tačiau tirštoje, sunkioje tamsoje žiebtuvėlis išspjauna tik iš baimės virpančią ugnies liepsnelę, kurią tenka pridengti delnu nuo vėjo. Dar žingsnis — ir priešais iškyla juoda siena, sukeldama tau įtarimą, kad šitaip tyčia mėginama tave sugundyti žengti tą neatsargų žingsnį prarajos link. Liepsnelė dingsta šalto vėjo gūsyje, o tu tarsi neregys, neturintis daugiau kuo pasitikėti, remiesi ranka į medinę lazdą ir po truputį, vis pastuksendamas prie pėdos, judi žingsnis po žingsnio, visą kelią virpėdamas iš jaudulio.

Šiaip ne taip pasieki tarpą tarp uolų, kuris pasirodo besąs urvas, ir pastebi blausią, mirkčiojančią švieselę, tarsi tai būtų plyšys tarp durų ir staktos. Priėjus prie pat, paaiškėja, kad taip ir yra, pastumi, bet jos užremtos. Prisispaudi prie pat plyšio ir pamatai viduje visiškai tuščioje salėje kyburiuojant vienišą žibintą, apšviečiantį Trijų Aukščiausių Dorybių — dievo Daode, dievo Juanši, dievo Lingbao — skulptūras.

— Ką darai?

Staiga už nugaros kažkas piktai šūkteli, tu išsigąsti, bet išgirdęs, kad tai žmogaus balsas, tuoj pat nusiramini.

Sakai, kad esi keliauninkas, naktį šiuose kalnuose pasiklydai, nerandi kelio atgal.

Daug nekalbėdamas, jis nusiveda tave mediniais laiptais aukštyn į kambarį, apšviestą aliejinės lempos. Tik tada pamatai, kad jis vilki tamsų daoistinį drabužį, kelnės surištos apačioje ties blauzdomis, giliose akiduobėse įsodintos akys spinduliuoja energija, jis neabejotinai yra vienas iš senųjų mokytojų. Nedrįsti prisipažinti, kad atkeliavai šniukštinėti jo daoistinės šventyklos paslapčių, tik dar kartą atsiprašai už sutrukdymą, maldauji leisti pasilikti nakčiai ir pažadi vos prašvitus iškeliauti.

Jis akimirką sudvejoja, tada nuo medinės pertvaros nuima raktų ryšulį, paima lempą, tu nuolankiai nuseki paskui jį dar vienais laiptais aukštyn. Jis atidaro kambario duris ir, nieko nesakęs, nusileidžia žemyn.

Įžiebi žiebtuvėlį, viduje tik tuščia lova ir daugiau nieko. Taigi, atsiguli su visais rūbais, susirieti į kamuoliuką ir nebedrįsti prisileisti jokių kitų minčių. Po kurio laiko viršuje išgirsti aukštą garsą, tai švelnus varpelio tilindžiavimas, kuriam tarsi pritaria tolimas moters giedojimas. Nustembi ir pradedi tikėti jų pasakojimu apie keistus daoistų ritualus. Visko gali būti, kad ten, viršuje, irgi vyksta kažkoks slaptas ritualas, norėtum pats tai pamatyti, bet galiausiai taip ir nepasijudini, tas hipnotizuojantis varpelio tilindžiavimas labai ramina ir tamsoje tave užklumpa neįveikiamas nuovargis. Tau pasirodo, kad matai jaunos mergaitės nugarą, ji sėdi sukryžiavusi kojas, surištais ties viršugalviu plaukais, ir skambina variniu varpeliu, grakštus jo garsas pasklinda aplink, banguodamas tarsi šviesa, ir tu nebegali netikėti sėkme ir lemtimi, ir tik meldi, kad kitame pasaulyje tavo siela galėtų ilsėtis ramybėje...

Pateka saulė, nušvinta dangus, tu atsikeli ir užlipi į viršų, durys praviros, viduje matyti tuščia salė, jokių stalelių smilkalams ir užuolaidų, jokių skulptūrų ar lentelių su užrašais, tik didžiulis veidrodis, pakabintas vidury sienos ir atspindintis įėjimą į olą, užtvertą vien mediniais turėklais. Eidamas tiesiai į veidrodį matai vien žydrą dangų, ir tai tau ilgam atima žadą.

Leisdamasis nuo kalno žemyn išgirsti kūkčiojant ir už posūkio pamatai rausvą nuogą vaiką, sėdintį vidury kelio, matyt, verkia jau kuris laikas, nes balsas visai užkimęs, o jis pavargęs. Prieini arčiau ir pasilenkęs paklausi:

— Ar tu visai vienas?

Pamatęs atėjusį žmogų, jis ima dar garsiau verkti. Suimi jį už siaurų petukų, pastatai ant kojų ir nuplekšnoji žemes nuo jo nuogo užpakaliuko.

— Kur tavo namiškiai?

Kuo daugiau klausinėji, tuo labiau jis verkia, o aplink niekur nematyti jokio namelio.

— Kur tavo tėtis ir mama?

Jis tik purto galvą ir žiūri į tave akimis, sklidinomis ašarų.

— Kur tavo namai?

Vis dar verkdamas, jis papučia lūpytes.

— Jeigu tu ir toliau verksi, aš nebekreipsiu į tave dėmesio! — pagrasini jam.

Tai suveikia, jis iškart liaujasi verkęs.

— Iš kur tu atėjai?

Jis neatsako.

— Ar tu visai vienas?

Jis tik žiūri į tave tylėdamas.

— Ar tu gali kalbėti? — nutaisai piktą išraišką.

Jis tuoj pat vėl pradeda verkti.

— Neverk! — sutramdai jį.

Jis pražioja savo mažą burnytę, ketindamas vėl paleisti dūdas, bet neišdrįsta.

— Jeigu dar verksi, aš užplosiu tau per užpakalį!

Jis kažkaip susivaldo, ir tu paimi jį ant rankų.

— Drauguži, kur tu nori eiti? Kalbėk!

Jis instinktyviai apsiveja tavo kaklą.

— Argi tu iš tikrųjų negali kalbėti?

Visas jo veidelis išsiterliojo purvu, kai ranka valėsi ašaras, esi visai pasimetęs. Jis tikriausiai priklauso netoliese gyvenančiai valstiečių šeimai, jo tėvai prastai jį prižiūri, visiškas absurdas.

Nešinas juo, paeini galą kelio, tačiau sodybos nematyti, rankos nutirpo, šiaip ar taip kartu su šituo vaiku nebyliu tikrai negali leistis žemyn, todėl bandai su juo pasikalbėti.

— Gal dabar truputį pats paeik?

Jis papurto galvą ir pasižiūri graudžiu žvilgsniu.

Prisiverti eiti toliau, bet žmonių namų nematyti, iš kalnų slėnio dūmai irgi nekyla. Svarstai, ar galėjo jį pamesti? Ar galėjo žmonės atsikratyti šituo vaiku nebyliu, palikdami jį kalnų kelyje? Reiktų grąžinti jį atgal, iš kur paėmei, jeigu niekas jo nepasiims, tėvai grįš jo ieškoti.

— Mažuti, truputį paeik pats, man rankos nutirpo.

Patapšnoji jį per užpakaliuką, bet, pasirodo, jis užmigo. Matyt, šiame kalnų kelyje jis jau kuris laikas vienas, taip galėjo pasielgti tik visiški niekšai. Mintyse prakeiki jį pagimdžiusius tėvą ir motiną, kam reikėjo vargintis jį gimdyti, jeigu nepajėgiat išlaikyti!

Įsistebeiliji į šlapią nuo ašarų jo veidelį, labai giliai įmigęs, šitaip tavimi pasitiki, įtari, kad iki šiol nebuvo patyręs tiek rūpesčio. Saulė prasiskverbia pro tirštus debesis ir šviečia tiesiai jam į akis, jo blakstienos sutrūkčioja, jis sukruta, veidu įsikniaubdamas tau į krūtinę.

Šilumos gūsis užlieja pačias tavo širdies gelmes, jau senokai nejautei tokio švelnumo. Supranti, kad vis dėlto myli vaikus, galbūt kažkada netgi turėjai sūnų. Kuo ilgiau į jį žiūri, tuo labiau jis atrodo panašus į tave, ar nebus taip, kad siekdamas trumpalaikio pasitenkinimo, tu netyčia davei jam gyvybę? O po to visiškai juo nebesirūpinai, taip sakant, pametei jį? Niekada apie jį net nepagalvojai, juk tai save tu prakeikei!

Tu bijai, bijai, kad jis pabus, bijai, kad prakalbės, bijai, kad viską supras. Laimei, jis nebylys, laimei/miega, nesuvokia savosios nelaimės. Turi palikti jį ten, kalnų kelyje, kol jis dar nepabudo, kol dar niekas nepastebėjo, turi sprukti.

Tu paguldai jį ant kelio. Jis susigūžia, pariečia kojytes ir užsidengia rankomis veidelį, turėtų pajusti nuo žemės kylantį šaltį ir greitai pabusti. Puoli bėgti vidury šviesios dienos tarsi pasprukęs kalinys ir tau pasirodo, kad už nugaros girdi raudant, bet nebedrįsti atsigręžti.

75

Persėdant Šanchajuje ilgoje tarsi drakonas ar gyvatė eilėje priešais bilietų kasą man pavyksta gauti bilietą, kurį kažkas grąžino, į specialų Pekino ekspreso traukinį, ir maždaug po valandos aš jau sėdžiu traukinyje, tai bent sėkmė. Šis kolosalus metropolis ir jo susigrūdę dešimt milijonų gyventojų manęs jau nebedomina, mano tolimas dėdė, kurį būčiau norėjęs aplankyti, pasimirė anksčiau už mano tėvą, jiedu abu nesulaukė garbaus amžiaus.

Miestą kertanti juoda Usongo upė skleidžia siaubingą dvoką, žuvys ir vėžliai visai išmirė, tik štai nežinia, kaip vis dar pajėgia išgyventi šio miesto žmonės? Iš čiaupo bėgantis vanduo kasdieniam naudojimui negana, kad yra purvinai geltonas, bet dar ir trenkia dezinfekciniu chloru, regis, šie žmonės ištvermingesni ir už žuvis, ir už krevetes.

Prieš tai buvau nukeliavęs prie Jangdzės žiočių, ten, be nerūdijančių krovininių laivų, plaukiojančių po didžiules, purvinai geltonas bangas, tėra tik nendrėmis apžėlusios dumblinos pakrantės, skalaujamos tų pačių purvinai geltonų bangų. Vandenyje nepaliaujamai kaupiasi dumblas bei smėlis, ir vieną dieną visa Rytų jūra pavirs ištisine smėlio sekluma.

Pamenu, vaikystėje Jangdzės vanduo visą laiką būdavo skaidrus, nesvarbu, ar saulėta diena, ar lietinga. Pakrantėse prekeiviai nuo ankstyvo ryto iki vėlaus vakaro siūlydavo žuvis, dydžio sulig mažu vaiku, kapodami ir pardavinėdami jas dalimis. Net nekalbu, kad aplankęs daugybę uostų palei Jangdzę, nepamačiau tokio dydžio žuvų, buvo apskritai sunku rasti prekystalius su žuvimi. Ir tik Trijų Tarpeklių gale, Vansianyje, ant trisdešimties ar keturiasdešimties metrų aukščio akmeninės krantinės pamačiau keletą žuvų prekystalių, bambukinėse pintinėse visos žuvytės buvo vos kelių centimetrų ilgio, anais laikais tokios būtų tikę tik katinui sušerti. Anais laikais mėgdavau stovėti upės krantinėje ir žiūrėti, kaip žmonės ant pontono vynioja meškeres, žuviai pasirodžius vandens paviršiuje, stodavo jaudinama akimirka, sakytum, užvirdavo žuvies ir žmogaus kova. O šiandien kontorose dešimtys tūkstančių valdininkų kuria Jangdzės išvalymo strategiją, vienas tokių kažkurio departamento ar skyriaus valdininkų, sulaukęs kai jo viršininkas išeis, privačiai papasakojo man, kad daugiau nei šimtas šios upės gėlavandenių žuvų rūšių yra ties išnykimo riba.

Naktį laivui prisišvartavus Vansianyje, žvelgdamas į žiburius krante, skyriaus viršininkas rūkė ir šnekučiavosi su manimi laivo denyje, tada ir papasakojo, kad pasislėpęs šito laivo kapitono kajutėje tapo masinių skerdynių Kultūrinės Revoliucijos metu liudininku, ir skerdžiami, žinoma, buvo žmonės, ne žuvys. Surišti viela per riešus, grupelėmis po tris, šaudomi iš kulkosvaidžio ir metami į upę. Jeigu pataikydavo nors į vieną, jis nusitraukdavo į upę likusius du, tarsi žuvys ant kabliuko blaškydavosi, taškydavosi, kurį laiką priešindamiesi, o po to nugrimzdavo gilyn į upę, tarsi prigėrę šunys. Kaip keista, kuo daugiau žmonių išžudo, tuo daugiau jų lieka, kuo daugiau žuvų sugauna, tuo mažiau jų lieka, o kad taip atvirkščiai? Juk būtų daug geriau.

Žmonės ir žuvys turi šiokio tokio panašumo, juk didžiosios žuvys ir didieji žmonės visi išnyko, matyt, šis pasaulis skirtas ne jiems.

Bijau, kad tas mano tolimas dėdė buvo paskutinis didis žmogus, kalbu ne apie didžias asmenybes, kurių bet kuriais laikais pilnos salės, jei tik yra pokylių, jei tik yra banketų. Didieji žmonės, apie kuriuos kalbu, yra tie žmonės, kuriuos gerbiu. Tam dėdei, kurį gerbiau, buvo suleista ne tų vaistų, ir nors jis atsigulė į ligoninę tik su plaučių uždegimu, po vienos injekcijos praėjus porai valandų, atsidūrė morge. Girdėjau kalbant, kad ligoninėse žudomi žmonės, bet nenoriu patikėti, kad jis mirė taip apgailėtinai. Tais didžiosios suirutės metais buvo paskutinis kartas, kai jį mačiau, ir pirmas kartas, kai jis su manimi, vos apsiplunksnavusiu jaunuoliu, rimtai kalbėjosi apie literatūrą ir politiką. Iki tol jis tik juokindavo mane žaisdamas. Jis turėjo žemą balsą, galėdavo esperanto kalba sudainuoti „Internacionalą“ ir sirgo lengva astma. Pasakojo, kad šitą ligą įsitaisė dar jaunystėje, nes per karą prisirūkė per daug tabako surogatų. Pasakojo, kad karo lauke, negaudamas tabako lapų ir užėjus nikotino badui, galėdavo rūkyti bet ką, pavyzdžiui, prie laužo sudžiovintus kininio kopūsto ir medvilnės lapus, žmonės tokiomis aplinkybėmis visada susigalvodavo išeitį.

Dar jis mokėdavo pralinksminti vaikus. Greičiausiai aš susikirtau su savo motina, protestuodamas paskelbiau bado akciją ir atsisakiau valgyti jos paruoštą vištienos ir lakštinių sriubą, kol ji visai atšalo, tai buvo valios varžybos. Nors ir būdamas mažas, vis tiek turėjau savigarbą, kai lazda perlenkiama, ji nebegali būti ištiesinta, buvo matyti, kaip mano motina netenka kantrybės ir netrukus turėjau atsidurti keblioje padėtyje. Taigi, tas dėdė stvėrė mane ir išsivedė į gatvę ledų.

Ką tik buvo praūžusi liūtis ir gatvės virtusios upėmis. Jis nusiavė savo milžiniškus, odinius, kareiviškus batus, pasiraitojo kelnių klešnes ir, brisdamas per vandenį, nusivedė mane į ledų ir gėrimų krautuvę, sušveičiau dvi milžiniškas porcijas ledų, vėliau niekada nebesu suvalgęs tiek daug šalto maisto vienu kartu. Grįžus namo, mano motina pamatė jį laikantį rankose batus ir nutaisiusį tokią graudžią veido išraišką, kad iškart prapliupo juoktis ir šaltasis karas tarp manęs ir mano motinos buvo baigtas. Jis, mano dėdė, iš tikrųjų elgėsi kaip didis žmogus.

Jo tėvas, pasimiręs daug anksčiau, nes rūkęs opiumą ir linksmindavęsis su prostitutėmis, buvęs kapitalistų agentas. Kadaise jis davė jam kelis tūkstančius sidabrinių dolerių, kad šis emigruotų į Ameriką, nes nenorėjo, kad veltųsi į Komunistų partijos veiklą, tačiau jis nepaėmė nė cento, pabėgo į Dziangsi provinciją ir įstojo į Naujojo Ketverto armiją ginti šalies.

Jis pasakojo, kad, kai tarnavo Naujojo Ketverto armijos štabe Anhui provincijos pietiniame kalnų regione, iš vieno valstiečio nusipirko leopardo jauniklį ir laikė jį metaliniame narve po lova, nakčia jame prasiverždavo laukinė prigimtis, ir jis nesiliaudavo riaumojęs. Kareiviams jį aptikus, nenorėdamas, kad jį nužudytų, atidavė žmonėms.

Tais laikais jis mėgdavo kalbėtis su mano tėvu, atvykęs paleisdavo jį atvežusį vairuotoją ir atlydėjusį apsauginį, kaskart iš savo odinio portfelio išsitraukdavo butelį gero vyno, kokio niekur mieste nerastum, ir didelį maišą Šanchajaus saldainių asorti man. Pradėję kalbėtis, jie tęsdavo šnekas per visą naktį, pasakodavo savo vaikystės ir jaunystės istorijas, lygiai kaip kad aš dabar, esant progai sutikęs jaunų dienų bendramokslį.

Jis pasakodavo apie apleistą, žole apžėlusiomis čerpėmis senąjį jų namą, pasakodavo, kaip per rudeninį vėją ir ledinę liūtį jis grįžo iš pradinės mokyklos užmiestyje kraujuojančia nosimi ir krauju permirkusiais rūbais. Mažą vaiką buvo ištikęs šokas, bėgo verkdamas, o visoje ilgoje gatvėje pažįstami žmonės ir tolimi giminės tiesiog stovėjo prieangiuose arba sėdėjo už prekystalių, abejingai žvelgdami, ir tik viena tofu pardavinėjusi senutė išlindo, pasičiupo jį, įsitempė į malūną, prikišo į nosį tualetinio popieriaus ir sustabdė kraujavimą.

Dar jis pasakodavo apie jų senąją sodybą, apie senąjį namą, namiškių išgelbėtą nuo gaisro, kurį sukėlė mano pamišęs prosenelis, apie tą kaimynystėje gyvenusią mergaitę, kuri nusižudė, nes nenorėjo tekėti, prieš kelias dienas žmonės dar matę ją einančią iš audinių parduotuvės su gėlėtu audiniu rankose, manę, kad ketina pasipuošti vestuvėms, o vos už dviejų dienų, vilkėdama to paties gėlėto audinio palaidine ir kelnėmis, ji nusižudė prisirijusi adatų.

Klausydavausi įsisupęs į antklodę ir nesileisdavau nuvaromas miegoti, matydavau, kaip jis dusdavo nuo astmos priepuolių, bet vis tiek traukdavo vieną cigaretę po kitos, kaip pasakodamas jaudinančią vietą imdavo žingsniuoti po kambarį. Sakydavo, kad vienintelis jo noras — išėjus į pensiją susirasti kokią vietelę, kur galėtų rašyti knygą.

Kai paskutinį kartą nuvykau į Šanchajų jo aplankyti, jis rankoje laikė kažkokį hormoninį purškalą, ir užėjus astmos priepuoliui, purkšdavosi į gerklę. Kai paklausiau, ar jis parašė knygą, jis atsakė visa laimė, kad ne, kitaip nežinia, ar bebūtų gyvas. Tada jis vienintelį kartą nesielgė su manimi kaip su vaiku, pasakė, kad tai netinkami laikai literatūrai, kad neįsitraukčiau į jokią politiką, kartą įsitraukęs, nebežinosiu nei kur rytai, nei kur pietūs, nei kur vakarai, nei kur šiaurė, nepastebėsiu, kaip pamesiu galvą. Pasakiau, kad universitete mečiau prekybos studijas. „Tada būk stebėtoju“, — jis prisipažino dabar irgi esąs stebėtoju, dar prieš Kultūrinę Revoliuciją, kai valstiečiai mirė badu, o laikraščiai vadino tai Dešiniųjų laikais, jis buvo pastebėtas ir išskirtas, ir ilgus metus laikėsi nuošaly. Nekeista, kad tais laikais mano tėvas su juo prarado kontaktą, jis pasiuntė tik vieną žodinę žinutę apie tai, kad kariniais reikalais iškeliauja į pasaulio pakraštį už jūrų marių į Hainanio salą, tada dar nežinojau, kad šitoje žinutėje buvo kita žinutė.

Nuo tada aš irgi tapau stebėtoju, kaip tik šioje geležinkelio linijoje Pekinas-Šanchajus pamačiau „Pulk rašto kultūra, ginkis karine jėga“ kovotojus su metaliniais strypais rankose, karklo vytelių šalmais, raudonais raiščiais ant rankų, ilga vorele sustojusius palei bėgius. Vos traukiniui sustojus, visų vagonų durys buvo užblokuotos, vienas keleivis, norėjęs išlipti iš traukinio, apsigręžė ir ėmė spraustis atgal. Tą pačią sekundę jie siūbtelėjo į vidų. Tas žmogus ėmė garsiai šaukti „gelbėkit“, bet vagone niekas net nekrustelėjo, tik stebėjo, kaip jį išvelka iš traukinio, kaip grupelė apsupa jį perone ir ima spardyti ir daužyti. Traukinys sušvilpė ir lėtai pajudėjo, ir nežinia, ar tas žmogus liko gyvas.

Tuo laiku visi pakeliui esantys miestai kraustėsi iš proto, ant sienų, gamyklų, aukštos įtampos elektros stulpų, vandens bokštų, įvairiausių žmogaus sukurtų konstrukcijų kabantys lozungai šaukė: „Prisiek ginti, aukodamas savo gyvybę, nuversti, sutriuškinti ir kovoti šitą kruviną kovą iki galo.“ Karinės dainos buvo nuolat garsiai transliuojamos traukiniuose ir leidžiamos per garsiakalbius visur, pro kur pravažiuodavo traukinys, šis irgi visą kelią ūkė, atvykus prie Jangdzės, šiaurėje į stotį, pavadintą Skaisčioji Šviesa — Dangus žino, kaip tokia vieta galėjo turėti šitokį pavadinimą — nuo perono ir bėgių iš abiejų pusių ėmė spraustis minia pabėgėlių. Traukinio durų paprasčiausiai nebeatidarė, todėl žmonės vienas po kito puolė ropštis pro atdarus traukinio langus į vagonus, kurie ir taip jau buvo prikimšti, kaip skardinės su sardinėm, o žmonės troškiuose vagonuose ir žmonės išorėje akimirksniu tapo priešais. Kaip keista, vos atskirtas stiklo veidas anoj pusėj transformavosi, prisipildydamas pykčio ir neapykantos.

Traukinys ūktelėjęs pajudėjo, akmenys krito tarsi kruša, prakeiksmus, dunksėjimą ir dūžtančio į šipulius stiklo garsą papildė klyksmai, nesibaigiantis triukšmas, matyt, šitokius vaizdus regi žmonės, besileisdami į pragarą, vis dar kentėdami už tai, ką laiko tiesa.

Kaip tik tais laikais ir toje geležinkelio linijoje pamačiau dalį nuogo moters kūno, lygiai atpjauto traukinio ratų, tarsi žuvį, perskrostą aštraus peilio. Traukinys iš pradžių siaubingai krestelėjo, po to pasigirdo signalo, metalo ir stiklo žviegimas, ir aš pamaniau, kad prasidėjo žemės drebėjimas. Tie metai tikrai buvo labai keisti, atrodė, tarsi dangus kreipėsi į žmones, o žemė kraustėsi iš proto, be paliovos drebėdama.

Traukinys, prieš sustodamas, nuriedėjo dar du šimtus metrų į priekį. Traukimo palydovai, milicininkai ir keleiviai iššoko lauk. Išdžiūvusios žolės stiebeliai palei bėgius buvo aptiškę krauju ir smulkiais mėsos gabaliukais, oras pritvinko žalios mėsos kvapo, žmogaus kraujas — gaižesnis už žuvies kraują. Geležinkelio sankasos atšlaitėje gulėjo apvalus moters kūnas be galvos, be kaklo, be rankų ir be apatinių galūnių, kraujas greičiausiai jau buvo išsitaškęs, gulėjo visai išbalęs be mažiausio kraujo lašelio, lyg būtų smarkiai apdaužyta iš marmuro iškalta skulptūra glotniu paviršiumi, tvirtas ir dailus jaunos merginos kūnas dar nebuvo praradęs gyvybės ir aistros ženklų. Senyva moteris, viena iš keleivių, nuo tolėliau styrojusios medžio šakos atnešusi drabužio skiautę, pridengė apatinę kūno dalį. Vairuotojas, šluostydamasis kepure prakaitą, paklaikęs aiškino, kaip pamatęs šitą moterį einančią bėgiais, kaip nuspaudęs signalą, bet ji nesitraukusi, tuomet jis ėmęs stabdyti, bet negalėjęs stabdyti dar staigiau, traukinys juk pilnas keleivių, sekundė prieš smūgį ji pašokusi, ir kai ji pašokusi... ai, ji pati norėjo nusižudyti, akivaizdžiai ieškojo mirties, gal ji buvo studentė, išsiųsta į ūkį? gal valstietė? dar negimdžiusi, nereikia apie tai kalbėti, keleiviai vienas per kitą įsitraukė į diskusiją, ji visai nenorėjo mirti, kam gi tada bandė šokti? nejaugi taip lengva numirti? mirti reikia pasiryžti! o gal ji buvo susimąsčiusi? juk tai nebuvo sankryža, be to — vidurys dienos, o priešais važiavo traukinys! arba ji buvo kurčia, arba jos širdis turėjo jau būti mirusi ir gyventi jai nebuvo geriau nei mirti, tai pasakęs žmogus skubiai nuėjo tolyn.

Aš tik kovoju, kad išgyvenčiau, ne, aš dėl nieko nekovoju, aš tik ginu save. Neturiu tos moters drąsos ir dar nesu tiek nusivylęs, ir dar beprotiškai myliu šitą žmonių pasaulį, ir dar nepagyvenau užtektinai.

76

Jis visiškai vienas, jau ilgokai klaidžioja aplink, kai staiga pamato senuką, vilkintį ilga mantija ir nešiną lazda, prieina arčiau ir mandagiai pasiteirauja:

— Garbusis senoli, gal galėtumėte pasakyti, kurioj pusėj Lingšanis?

— O iš kur pats atėjai? — perklausia senolis.

Jis paaiškina, kad atėjęs iš Uidženio.

— Uidženio? — senolis šiek tiek pasvarsto, — tada anoj upės pusėj.

Jis atsako, kad ką tik iš anos upės pusės atėjęs, ar gali būti, kad jis einąs blogu keliu? Senolis pakelia antakį:

— Kelias negali būti blogas, blogas gali būti keliu einantis žmogus.

— Garbusis senoli, tai, ką Jūs sakote, tūkstantį kartų tiesa, — tačiau jis norėtų klausti, ar Lingšanis kartais ne šioj kranto pusėj?

— Jeigu sakau, kad anoj upės pusėj, vadinas, anoj pusėj, — suirzta senolis.

Jis sako, juk jau atėjo iš ano upės kranto į šį upės krantą.

— Kuo toliau eini, tuo labiau tolsti, — senolis tvirtai laikosi savo.

— Tai man grįžti? — klausia jis, bet mintyse pats sau sako, kad visai neaišku.

— Viską pasakiau labai aiškiai, — šaltai atkerta senolis.

— Jūs, garbusis senoli, neklystat, viską pasakėt labai aiškiai... — problema tik ta, kad jam neaišku.

— Kas gi tau neaišku? — senolis žvelgia į jį iš po antakių.

Jis sako, kad jam vis dar neaišku, kaipgi galų gale nueiti iki Lingšanio?

Senolis užsimerkia, kad susikauptų.

— Garbusis senoli, argi jūs nesakėte, kad tai yra anoj upės pusėj? — jis negali nepaklausti dar sykį. — Bet juk aš jau atėjau į šitą upės pusę...

— Tada, vadinasi, anoj upės pusėj, — piktai įsiterpia senolis.

— O jeigu atskaitos tašku laikytume Uidženį?

— Tada būtų anoj upės pusėj.

— Bet juk aš ką tik atkeliavau iš Uidženio į šitą upės pusę, tai argi Jūsų minėta ana upės pusė tokiu atveju neturėtų vadintis šita upės puse?

— Argi tu nenori nukeliauti į Lingšanį?

— Labai noriu.

— Tada tai anoj upės pusėj.

— Garbingasis senolį ar jūs turite omenyje metafiziką?

Senolis rimtai pasiteirauja:

— Argi tu neklausi apie kelią?

Jis patvirtina, kad taip.

— Tokiu atveju aš tau jau atsakiau.

Senolis kilsteli lazdą ir daugiau nebegaišdamas lėtai nužingsniuoja link upės.

Jis pasilieka vienas šioj upės pusėj, kitoj upės pusėj negu Uidženis, dabar liko tik klausimas, kurioj iš tikrųjų upės pusėj yra Uidženis? Jis iš tikrųjų negali apsispręsti ir prisimena tūkstančio metų senumo patarlę:

„Būtis yra grįžimas, nebūtis yra grįžimas, tad nestovėk prie upės, šaltam vėjui pučiant“.

77

Nesupaisysi, kokia šių atspindžių prasmė, nedidelis plotelis vandens, medžių lapai visi nukritę, medžiai ir kamienai — pilkai juodi, artimiausias — panašus į karklą, du tolimesnieji arčiau vandens galėtų būti guobos, priešais augančio karklo šakos liaunos ir apsipūkavusios, o anų dviejų šakos turi vos keletą mažyčių ūglių, sunku pasakyti, ar vandens paviršius su atspindžiu surakintas ledo, ar ne, orui atšalus, ankstyvą rytmetį gal ir galėjo užsidėti ledo sluoksnis, dangus apsitraukęs pilkšva migla, tarsi lietus lytų, bet nėra jokio lietaus, jokio judėjimo, net medžių šakos nešiūruoja, jokio vėjo, visa sustingę, tarsi mirę, tik ta vos girdima muzika, pasklidusi aplink, bet neapčiuopiama, medžiai visi truputį pakrypę, guobos palinkusios į priešingas puses — viena labiau į dešinę, kita — į kairę, aukštesnio karklo kamienas pasviręs į dešinę, o iš kamieno išaugusios trys beveik vienodo storumo šakos nusvirusios į kairę, galų gale egzistuoja tam tikra pusiausvyra, ir daugiau nieks nebekinta, tarsi miręs vanduo, tarsi užbaigtas paveikslas, kuriam nebereikia jokių pataisymų, nebėra jokio poreikio keisti, nebėra jokių trikdžių, jokio judėjimo, jokių norų, žemė, vanduo, medžiai, medžių šakos, vandens paviršiuje keletas tamsiai rudų gūbrių, kurių nepavadinsi nei sekluma, nei salomis, nei pusiasaliu, galbūt galima palaikyti keliais iš vandens iškilusiais žemės kauburiais, bent šiokia tokia įvairovė, kitaip vandens paviršius būtų nenatūraliai monotoniškas, vandens pakraštyje stirkso visai į akis nekrentantis medelis, labiau dešinėje, visai neaukštas, šakos išskėstos į visas keturias puses, tarsi sudžiūvę rankos pirštai, šita metafora gal ir nelabai tinkama, bet jos vis tiek išskėstos, ir nė nemano susigniaužti, o pirštai susigniaužtų, visai neįdomu, po artimiausiu karklu akmuo, gal kad žmogus prisėdęs pavėsyje atsipūstų? O gal kad vandenims patvinus, žmogus batų nesušlaptų? Galbūt jis išvis neturi jokios paskirties, galbūt iš viso nėra akmuo, o tik pora žemės kupstų, ten galbūt yra kelias, arba kažkas panašaus į kelią, vedantį link vandens? Vandeniui pakilus, visa aplink būna apsemta, nuo anų pirmųjų karklo šakų ir iki pat šitos šakos, panašu į kranto pylimą, vandeniui pakilus, šita vieta virsta krantu, bet joje pakankamai daug plyšių, ir vanduo gali nevaržomai srūti, ten, kur panašu į krantą, nėra visiškai sustingę, iš kažkur atskrenda paukštis ir įneria į tinklą primenančias karklo šakas, jeigu nebūtų matyti, kaip įskrido, sunkiai beįžiūrėtum, jo egzistavimas arba neegzistavimas priklauso nuo skrydžio, paukštis ganėtinai gyvas, geriau įsižiūrėjus, matyti, kad jų esama daugiau, strykčioja ant žemės po medžiais tai paskrisdami, tai vėl nutūpdami, visi mažesni už aną, ir ne tokie juodi, greičiausiai žvirbliai, o tas, kur pasislėpęs karklo šakose, greičiausiai varnėnas aštuonbalsis, jeigu dar nenuskrido, esmė glūdi tame, ar kažkas yra suvokiamas, o ne tame, ar apskritai egzistuoja, egzistuoti ir nebūti suvokiamam yra tolygu neegzistuoti, kažkas kruta aname krante, kitapus vandens, virš tankių pilkšvai geltonų krūmų, tai vežimas, vienas žmogus stumia jį iš galo, o kitas, matyt, traukia iš priekio, vežimo guminėmis padangomis ant ratų važta — pusė tonos, jis juda lėtai, ne taip, kaip žvirbliai, jo judėjimą sunku pastebėti, tik suvokus tai, kaip vežimą, ir tegalima suvokti jo judėjimą, viskas priklauso nuo suvokimo, jeigu suvokiamas kelias, tai ir bus kelias, neišplautas lietaus ir potvynio, pasekus žvilgsniu laužytą pilkai gelsvų krūmokšnių liniją tolyn, o po to grįžus, ieškant vežimo, matyti, kad jis gana daug pasislinkęs, užlindęs už karklų viršūnių, užmetus akį primena paukščio lizdą, bet, kadangi tai buvo suvokta kaip vežimas, prieš jam užlendant už karklų viršūnių, tai natūralu, kad bus ir toliau matomas, kaip vežimas, lėtai lėtai judantis ir gabenantis labai sunkų krovinį, plytas arba žemes, ar peizaže esantys medžiai, paukščiai, vežimas irgi suvokia savo pačių prasmę? Ir kokį ryšį šitas pilkas dangus turi su atspindinčiu vandens paviršiumi, medžiais, paukščiais, vežimu? Pilkas... dangus... vandens paviršius... medžių lapai visi nubyrėjo... nė dėmelės žalio atspalvio... žemių krūva... viskas juoda...

vežimas... paukščiai... stumia iš visų jėgų... nė nepakruta... kyla didelės bangos... žvirbliai pasiunta čirkšti... perregimos... medžių viršūnės... išalkusi, ištroškusi oda... viskas gali būti... lietus... auksinio fazano uodega... plunksnos tokios lengvos... rožinės... nesibaigianti naktis... neblogai... nestiprus vėjelis... gerai... aš esu dėkingas tau... beribėje baltoje erdvėje... keletas kaspinų... raičiojasi... šalta... karšta... vėjas... linguoja pasviręs... rangosi... dabar garsai susimaišo... milžiniški... vabzdžiai... jokių skeletų... prarajoje... saga... juodi sparnai... išsiskleidžia naktis... visur aplink... sąmyšis... ugnies atšvaitai... realistinės tapybos pavyzdys... ant juodo šilko... vabzdžiai šiaudinėje vyžoje... branduolys, plūduriuojantis citoplazmoje... pirmiausia nupiešiamos akys... jis paaiškina formą... turi įgimtą talentą... ausies lezgelis... antspaudas be vardo... nežinia, kada pradėjo snigti, nežinia kada liovėsi. Plonytis skaisčiai baltas sluoksnis, dar nenugulęs ant šakų. Trys karklo šakos, augančios į priešingą pusę, negu kamienas, pajuosta. Virš anų dviejų — viena į kairę, kita į dešinę — išsiskyrusių guobų viršūnių vis dar buvo plotelis spindinčio balto vandens, tarsi sniegas, nukritęs ant cemento, greičiausiai sustingusio. Keletas anų nei sekluma, nei salomis, nei pusiasaliu nepavadinamų žemės kauburių virto juodais šešėliais, jeigu nežinotum, kad tai žemės kauburiai — negalėtum suprasti, kodėl jie virto juodais šešėliais, netgi jei ir žinotum, kad tai žemės kauburiai, vis viena negalėtum suprasti, kodėl jie nepasidengė sniegu. Dar toliau krūmokšniai vis dar yra krūmokšniai, pilkai gelsvi, kaip ir prieš tai, virš jų matyti kažkas panašaus į kelią, kaip ir prieš tai — nelabai aiškiai. Viršutinėje ano plačiai išskėtusio šakas medelio vainiko dalyje galima aptikti baltą liniją, besirangančią aukštyn, greičiausiai iš ten buvo stumiamas vežimas. Šiuo metu kelyje nėra vežimų, juo niekas neina, jeigu koks žmogus eitų apsnigtu keliu — iškart būtų aiškiai matyti. Dviejų akmenų po karklu, o gal akmenis primenančių žemės kupstų, nebėra, sniegas šitokias detales paslėpė, bet pėdsakai, atsiradę ant kelio, jau pasnigus, matosi aiškiai, tarsi venos. Taip paprastai nereikšmingi vaizdai galvoje sukuria štai tokius atspindžius, staiga sužadindami manyje geismą į jį įeiti, įeiti į šitą snieguotą peizažą ir virsti kažkieno nugaros siluetu, ir šis kažkieno nugaros siluetas neturėtų jokios prasmės, jeigu ta nugara nebūtų per šitą langą įdėmiai stebima. Rūškanas dangus, sniegu nuklota žemė, skaistesnė už dangų, nematyti nei varnėnų aštuonbalsių, nei žvirblių, sniegas sugėrė visas mintis ir išvadas.

78

Miręs kaimelis, prispaustas sunkaus sniego, už nugaros didžiulis tylintis kalnas, irgi padengtas storu sniegu, pilkšvai juodos, nulinkusios medžių šakos, greičiausiai tai pilki, purūs eglių spygliai, blausūs šešėliai gali būti neapsnigtos uolos, viskas aplink be spalvos, nesuprasi, diena dabar ar naktis, sutemos pilnos šviesos, vis dar taip sninga, kad pėdų akimirksniu nebeįmanoma įžiūrėti.

Kaimelis — lazaretas.

Gali būti.

Net šunys neskalija?

Visi išmirė.

Šūktelk.

Nėra prasmės, čia būta žmogaus namo, sugriuvusi siena, prispausta sniego, labai sunkaus sniego, visi įspausti į sapną.

Mirė miegodami?

Gerai būtų, deja, tai būta skerdynių, išžudė visus iki vieno, vyriškumo pavyzdys, iš pradžių šunims buvo sušertos bandelės su mėsos įdaru, mėsa buvo sumaišyta su arseniko trioksidu.

Argi šunys prieš mirtį neinkštė?

Tereikėjo tik vieną kartą trenkti, trenkti šuniui per nosį profesionalia ranka.

Kodėl ne per kurią nors kitą vietą?

Šuniui trenkus per nosį, šis iškart krenta negyvas.

Ar jie nė trupučio nesigynė?

Jie buvo išgalabyti namuose, nespėjo net pro duris ištrūkti.

Mergaitės ir kūdikiai irgi nepaspruko?

Buvo panaudoti kirviai.

O moterų taip pat nepaleido?

Kai buvo prievartaujamos ir žudomos moterys, buvo dar žiauriau...

Nepasakok.

Baisu?

Ar negalėjo taip būti, kad šiame kaimelyje buvo gyvenama tik viena troba?

Vienoj troboj trys broliai.

Jie irgi mirė?

Pasakojama, kad tai buvo kraujo kerštas, o gal epidemija, o gal jie nedoru būdu pralobo, upės dugne aptiko aukso gyslą.

Jie buvo išžudyti atvykėlių?

Jie jėga užgrobė upės dugną, neleisdami atvykėliams kasti.

O kur tas upės dugnas?

Po tavo ir mano kojomis.

Kodėl nesimato?

Matosi tik iš požemių besiveržiantys garai, bet tai tėra pojūtis, ta upė — mirties upė.

Vadinasi, aš ir tu stovime mirties upės dugne?

Taip, leisk, aš tave nuvesiu.

Kur nuvesi?

Į aną upės krantą, į tą skaisčiai baltu sniegu užklotą žemę, kur palei krantą iš sniego kyšo trys medžiai, paėjus tolėliau — kalnas, nuo sniego svorio sugriuvęs namas. Stovi tik šita sugriuvusios sienos dalis, anoj sienos pusėj galima pasirankioti molinių puodynių ir porcelianinių dubenėlių duženų. Tu nesiliauji jų spardyti, staiga mostelėjęs sparnais, pakyla naktinis paukštis, priversdamas tave krūptelti, nematai dangaus, tik vis byrantį sniegą, ant tvoros pūpso purus sniegas, o už jos — daržas. Žinai, kad darže esama žieminių garstyčių ir susiraukšlėjusių, tarsi senos moteriškės oda, moliūgų, visa tai palaidota po sniegu. Tu pažįsti šitą daržą, žinai šitą į daržą vedančių durų slenkstį, sėdėdamas ant šito slenksčio valgydavai mažus virtus česnakus, nebesupranti, ar tai vaikystėje sapnuotas sapnas, ar sapnas apie vaikystę, tam suprasti tau prireiktų baisiai daug jėgų, tu sulaikai kvapą ir labai labai atsargiai judi, stengdamasis neužlipti katei ant uodegos, jos akys žiba tamsoje, žinai, kad ji tave stebi, apsimeti, kad į ją nežiūri, turi tylut tylutėliai apeiti šulinį, ana ten ant valgomosios lazdelės paremta bambukinė pintinė, tu ir ji slepiatės už durų, laikydami rankose prie jos pririštą virvę, tykojat, kol atskris žvirbliai, suaugusieji viduje pliekia kortomis, jie visi su akiniais, apvaliais žalvariniais rėmeliais, išsprogusiom akim, tarsi auksinės žuvytės, akių obuoliai išvirtę iš akiduobių, tačiau jie ničnieko nemato ir laiko prisikišę kortas prie pat akinių, jūs ropinėjate po stalu, aplink matyti tik kojos, viena arklio kanopa ir ilga pūsta uodega, žinai, kad tai lapė, šmaukšt pašmaukšt, smarkiau pasisuka ir pavirsta dryžuota mamule tigre, įsitaiso senelės krėsle ir bet kada gali tave pulti, tu niekaip negali nuo jos pabėgti, tik žinai, kad kova bus nuožmi, ir ji tave puls! kaip tu?

nieko, regis sapnavau, sapne ant kaimelio krito sniegas, sniegas nušvietė naktį, bet naktis nebuvo labai reali, oras buvo siaubingai šaltas, galva tuščia ir lengva, sapnavau sniegą ir žiemą, ir žiemą sniege liekančius pėdsakus, aš noriu tavęs, tik jau šito nereikia, aš nenoriu suaugti, aš pasiilgau savo tėvo, tik jis iš tikrųjų mane myli, tu tegalvoji tik permiegoti su manimi, aš negaliu mylėtis nemylėdama, aš myliu tave,

nesąmonė, tau tai tik trumpalaikė užgaida, kodėl tu nusuki kalbą? aš tave myliu!

taigi, voliotis po sniegą, kaip kokie šunys, atstok, aš noriu pabūti pati su savimi,

ateis vilkas ir nusineš tave savo nasruose, iščiulps visus tavo organus, dar ateis meška, nusives tave į urvą ir ims su tavimi poruotis!

tau tik tai galvoj, geriau pasirūpintum manimi, pasirūpintum mano nuotaika, kokia nuotaika?

spėk, ot kvailys, aš noriu skristi... kur?

matau tamsoje gėlę, kokia tai gėlė? kalninė kamelija,

aš nuskinsiu ją tau, kad galėtum įsisegti, nesunaikink jos, tu gi nemirtum dėl manęs, o kodėl turėčiau mirti?

atsipalaiduok, aš neprašysiu, kad dėl manęs mirtum, aš tokia vieniša, nė menkiausio aido, aš šaukiu visu balsu, bet aplink — visiška tyla, net šaltinėlio negirdėti, ir oras toks sunkus, kur yra ta upė, iš kurios jie kasė auksą? po sniegu, tau po kojom, paistalai,

tai slapta požeminė upė, jie skalavo susilenkę,

kažką radau,

ką?

nieko,

kokia bjauri,

kas tavęs prašė klausinėti, ei, ei, panašu, kad čia esama aido, tenai, užkelk mane,

jeigu nori lipti, tai ir lipk,

aš matau tave ir ją sniege, pilka ūkanota naktis, nelabai aiškiai, bet visgi matau, tu sniege, basas,

nešalta? nejaučiu šalčio,

tu tiesiog taip ir eini su ja per sniegą, aplink visur miškas, tamsiai mėlyni medžiai, o žvaigždžių nėra? žvaigždžių nėra, ir mėnulio nėra, ir namų nėra? nėra,

ir žiburių nėra?

nieko nėra, tu ir ji, einate kartu, eina per sniegą, ji įsisupus į vilnonę skarą, tu basas. Truputį šalta, bet ne taip labai. Tu nematai savęs, tik jauti, kad eini basas per sniegą, ji greta tavęs, laiko tavo ranką. Tu laikai jos ranką, vediesi ją.

Ar toli?

Labai, labai toli, nebijai?

Ši naktis kažkokia keista, rašalo mėlynumo, bet šviesi, kai tu šalia — visai nebaisu.

Jautiesi saugi?

Taip.

Ar tu glaudiesi man prie krūtinės?

Taip, aš prisiglaudžiu, ir tu švelniai mane apkabini.

Bučiuoju tave?

Ne.

Ar nori, kad tave pabučiuočiau?

Noriu, bet negaliu apsispręsti, ir taip labai gerai, einam toliau, ir aš pamatau šunį.

Kurgi?

Priešais mane, tupi kažkas panašaus į šunį, žinau, kad tai šuo, matau, kaip tu išpūti orą, besiraitančius į viršų garus.

Ar tu jauti šilumą?

Nejaučiu, bet žinau, kad tavo iškvepiamas oras yra šiltas, tu tik iškvepi orą, bet nieko nekalbi.

Ar tu atsimerkusi?

Ne, užsimerkusi, bet viską matau, man nereikia atmerkti akių, aš žinau, atmerkus akis, tu iškart išnyksi, todėl aš geriau ir toliau taip matysiu, o tu ir toliau taip laikysi mane apglėbęs, ne taip stipriai, aš negaliu kvėpuoti, aš noriu matyti, noriu, kad tu liktum, ach, jie išsiskyrė ir eina toliau.

Vis dar per sniegą?

Taip, sniegas gelia kojas, bet tai gerai, kojos šiek tiek šąla, bet aš noriu, kad jos šaltų, ir einu toliau.

Ar matai, kaip tu atrodai?

Man nereikia matyti, man užtenka jausti, vos vos šalta, vos vos gelia kojas, jausti sniegą, jausti tave greta savęs, aš nusiraminu ir galiu saugiai eiti toliau, brangusis, ar girdi, kad šaukiu tave?

Girdžiu.

Pabučiuok mane, pabučiuok man delną, kurgi tu? Nenueik!

Aš šalia tavęs.

Ne, aš šaukiu tavo sielą, aš šaukiu tave, tu privalai ateiti, nepalik manęs.

Kvailas vaikuti, juk nepalieku.

Aš bijau, bijau, kad tu nueisi, nepalik manęs, aš nepakeliu vienatvės.

Argi nejauti, kad esi mano glėbyje?

Taip, žinau, aš dėkinga tau, brangusis.

Miegok, miegok ramiai.

Manęs nė kiek neima miegas, mintys visiškai aiškios, matau perregimą naktį, mėlyną mišką, užklotą sniegu, jokių žvaigždžių, jokio mėnulio, tačiau viskas labai aiškiai matyti, labai keista naktis, norėčiau pasilikti šioje snieguotoje naktyje su tavimi amžinai, nenueik, nepalik manęs, aš noriu verkti, nežinau, kodėl, nepalik manęs, nenueik taip toli nuo manęs, nebučiuok kitų moterų!

79

Tą pačią žiemą, siaubingai sningant, mano draugas užeina pasišnekėti apie tuos laikus, kai buvo perauklėjamojo darbo ūkyje. Jis įsistebeilija į snieguotą peizažą už mano lango, primerkia akis, tarsi sniegas per stipriai spigintų, tarsi nertų gilyn į savo prisiminimus.

Tame perauklėjamojo darbo ūkyje, sako jis, buvo toks aukštas gręžimo bokštas, jis užsižiūri į netoliese stovintį daugiaaukštį anapus lango, išmatuoja akimis — mažiausiai penkiasdešimties arba šešiasdešimties metrų aukščio, nežemesnis negu anas pastatas. Aplink jį nuolat sukiojosi didžiulis varnų būrys, tai atskrisdavo, tai vėl nuskrisdavo, suko ir suko aplink viršūnę nesiliaudamos ir visą laiką kranksėjo. Ūkio viršininkas, atsakingas už perauklėjamųjų kalinių grupę, buvo Korėjos karo veteranas, apdovanotas antro laipsnio medaliu už puikią tarnybą, sužeistas, viena koja ilgesnė, kita — trumpesnė, todėl eidamas šlubčiojo. Nežinia, dėl kokių priežasčių, bet pasiekęs kuopos vado laipsnį, daugiau nebepakilo, buvo išsiųstas į šį perauklėjamojo darbo ūkį prižiūrėti kalinių ir be paliovos keikėsi bei tyčiojosi.

Ot kalės, kas per velnias? Neleidžiat seniui nė bluosto sudėt! Kalbėjo jis Šiaurės Dziangsu provincijos dialektu, vaikščiodamas po kiemą, užsimetęs ant pečių kareivišką paltą.

Lipk viršun pažiūrėt! Įsakė jis man. Man beliko tik nusivilkt dygsniuotą vatinukę ir lipt. Užlipus iki pusės, ėmė košti baisingas vėjas, kinkos ėmė tirtėti, pažvelgus žemyn, kojos išvis atsisakė ir tik drebėjo nesiliaudamos. Buvo badmetis, aplinkiniuose kaimuose visi badu marinosi. Mūsų perauklėjamojo darbo ūkyje buvo dar ganėtinai gerai, auginom batatus ir žemės riešutus, vyriausiajam pasiėmus savąją dalį, likusį derlių laikydavom sandėlyje, nereikėdavo visko atiduoti. Visiems maisto davinio norma buvo garantuota, ir nors sirgom vandenlige, dirbti galėjom. Tačiau aukštuminiam laipiojimui visgi buvom per silpni.

Viršininke! Pajėgiau tik šaukti.

Liepiau pasižiūrėt, kas ten yra? Šaukė jis iš apačios.

Pasižiūrėjau.

Regis, čia kabo drobinis maišas! Šūktelėjau. Akyse aptemo ir ėmė blykčioti, bepajėgiau tik šnekėti.

Aukščiau nebelipsiu!

Jeigu aukščiau nebelipsi, rasim kuris lips! Nors buvo grubus, bet žmogus neblogas.

Aš nusileidau žemyn.

Atvesk man Vagį! Pasakė.

Vagis irgi buvo vienas iš perauklėjamųjų kalinių, septyniolikos ar aštuoniolikos metų vaikis, autobuse pagautas bevagiąs kažkokio žmogaus piniginę, todėl ir pramintas Vagimi.

Suradau jam Vagį. Vaikis užmetė akį aukštyn ir atsisakė lipti. Viršininkas užsiuto.

Juk neliepiau tau nusižudyti?

Vagis atsakė bijąs nukristi.

Viršininkas liepė surasti jam virvę ir pridūrė — jei nelipsi — tris dienas negausi maisto davinio!

Taigi Vagis, apsijuosęs liemenį virve, ėmė ropštis viršun. Visus žiūrinčius apačioje mušė prakaitas. Likus trečdaliui iki viršaus, jis kas žingsnis ėmė prisirišti prie metalinių kilpų, kol pagaliau užlipo. Varnų būrys ir toliau suko ratus aplink jį. Jis sumosavo rankomis, jas baidydamas, ir iš viršaus lėtai atsklendė drobinis maišas. Visi supuolę pamatėm, kad tai kiaurai varnų iškapotas maišas, pilnas žemės riešutų!

Ot kalės! Nusikeikė viršininkas.

Susirinkt!

Jis sušvilpė. Gerai, visi susirinkot. Jis pradėjo priekaištauti ir klausti, kieno tai darbas?

Nė vienas nedrįsom net murmtelėt.

Juk jis negalėjo pats ten nuskristi? Aš jau pradėjau manyt, kad ten lavonas pūva!

Visi tvardėmės, kad nesusijuoktume.

Jeigu niekas neprisipažįsta — visiems nutraukiamas maitinimas!

Tai privertė visus subruzti, ėmėm žiūrėti vienas į kitą, bet širdyje visi žinojom — kas gi dar be Vagies galėtų ten užsikarti? Visų akys savaime susmigo į jį. Vaikis nunarino galvą, nebeištvėręs parpuolė ant kelių ir prisipažino nakčia pavogęs bei ten užkėlęs, sakė bijojęs mirti iš alkio.

Ar naudojaisi virve? Paklausė viršininkas.

Nesinaudojau.

Tai kokio velnio vaidinai šitą komediją? Nubaust šitą kalės vaiką ir neduot visą dieną valgyt! Paskelbė viršininkas.

Visi pritariamai džiūgavom.

Vagis prapliupo raudoti.

Viršininkas nušlubčiojo sau.

Kitas mano draugas prisipažįsta turįs kažką labai svarbaus su manimi aptarti.

Gerai, sakau, dėstyk.

Tai kad bus ilga kalba, sako jis.

Ilgą galima sutrumpinti.

Net ir santrauką, sako jis, turiu pradėt nuo pradžių.

Tai pradėk, sakau.

Jis paklausia, ar žinau tokį tai Čingų dinastijos imperatoriškąjį sargybinį, jis pasako man to imperatoriaus vardą ir titulą bei ano aukšto rango sargybinio vardą ir pavardę, prisipažįsta esąs jo, anais laikais didelio viršininko, tiesioginis septintos kartos vyriausias palikuonis. Tuo aš visiškai patikiu ir nė kiek nenustembu, o ar tas jo protėvis buvo nusikaltėlis, ar nusipelnęs Jo šviesybės tarnas, jam šiandien turėtų menkai terūpėti.

Priešingai, sako jis, dar ir kaip rūpi. Kultūrinio paveldo skyrius, muziejus, archyvas, politinė asociacija ir antikvarinės parduotuvės — visi jo ieško, kamantinėja ir varo jį iš proto.

Pasiteirauju, ar jis turįs vieną kitą vertingą kultūrinę relikviją?

Jis atsako, kad sunku pasakyti.

Ar jų vertė prilygsta bent porai miestų? Perklausiu.

Prilygsta porai miestų ar neprilygsta — jis nežino, išvis sunku nustatyti vertę, nei milijonas, nei dešimt milijonų, nei keli šimtai milijonų neprilygtų. Jis sako, kad tai ne viena kita relikvija, tai — pradedant Šang dinastijos bronziniais aukojimo indais, apskritomis kiauravidurėmis ritualinėmis nefrito plokštelėmis ir baigiant Kariaujančių valstybių periodo prabangiais dviašmeniais kardais, jau neminint vertingų retų antikvarinių daiktų, bronzinių ir akmeninių lentelių su įrašais, kaligrafijos ir tapybos darbų, užtektų ištisam muziejui, be to, keturi tomai senųjų dailiai įrištų daoizmo ir budizmo veikalų katalogų. Tokį unikalų veikalą galima aptikti tik bibliotekose, reikia suprasti, kad tai buvo perduodama iš kartos į kartą, pradedant nuo jo septintos kartos protėvio, ir taip — ištisus du šimtus metų!

Sakau, kad visa tai jokiu būdu negali pražūti, ir pradedu jaudintis dėl jo saugumo.

Jis atsako, kad jo paties saugumas neturi jokios prasmės, svarbiausia, kad jis nebeturi nė minutės ramybės, net ir jo giminė, kuri yra gana didelė, senelis iš tėvo pusės, tėvas, dėdės be paliovos jo ieško ir nesiliaudami ginčijasi, jam net galva ištino.

Visi norėtų pasidalyti?

Jis atsako, kad nėra ką pasidalinti, keli šimtai tūkstančių senovinių knygų, auksas ir sidabras, porcelianas ir kitoks giminės turtas nežinia kiek kartų buvo degintas ir grobstytas, pradedant Taipingų ir baigiant Japonų laikais, kas liko — jo senelis, tėvas ir motina dalijo valdžiai, išpardavė, galiausiai namai buvo kelis sykius iškratyti ir konfiskuoti, taigi šiandien jis neturi nė vieno kultūrinio relikto.

Tai ko tada ginčijamasi? Negaliu suprasti.

Štai dėl to ir reikėjo pasakoti viską nuo pradžių, sako jis ir atrodo labai susijaudinęs. Žinai Nefrito Širmų ir Aukso Skrynių pagodą? Žinoma, jis čia mini pavadinimą vietos, kur buvo saugomos senosios budistinės ir daoistinės knygos bei vertingos antikvarinės brangenybės, istoriniuose šaltiniuose, vietinėje periodikoje ir jo protėvių genealoginiuose įrašuose — ši pagoda yra visur minima, o šiandien ji žinoma ir visiems kultūrinio paveldo skyriaus darbuotojams jo gimtajame mieste pietuose, pasakojama, kad kai į miestą viską aplink padeginėdami įsiveržė Taipingai, pagodą jie rado visiškai tuščią, sklinda gandas, kad didžioji dalis senųjų knygų visiškai slaptai buvo išgabenta į jų šeimos užmiesčio rezidenciją, o dėl kataloguose suminėtų retųjų brangenybių — legenda paskesnėms kartoms pasakoja, kad jos irgi visos buvo išvogtos ir saugiai paslėptos. Praeitais metais jo tėvas, prieš mirdamas nuo ligos, papasakojo jam, kad iš tikrųjų jos yra pakastos kažkurioje jų buvusios rezidencijos vietoje, tikslios vietos jo tėvas irgi nežinojo, tik pasakė, kad jo senelio jam perduotame ranka rašytame poezijos tomelyje, kurį šiam perdavė jo senelis, būta tušu piešto eskizo, vaizduojančio jų buvusią rezidenciją su terasomis, paviljonais, sodais ir dirbtiniais kalnais, viskas lyg be tvarkos išbarstyta, piešinio viršutiniame dešiniajame kampe buvo užrašytos keturios budistinės sutros eilutės, kuriose būta užuominos į tikslią lobio vietą. Tačiau tas poezijos tomelis per kratą buvo konfiskuotas kartu su kitais daiktais Raudonųjų sargybinių, vėliau šeimą reabilitavus, knygos nebepavyko rasti. Tas keturias budistinės sutros eilutes senukas visgi pacitavo ir iš atminties nupiešė apytikslį senosios rezidencijos planą. Jis užfiksavo tai atmintyje ir metų pradžioje nuvyko tos vietos apžiūrėti, iš tikrųjų, deja, anų pastatų griuvėsiai užstatyti naujais daugiaaukščiais biurų pastatais ir gyvenamaisiais namais.

Jeigu kas ir liko, viskas palaidota po pastatais, sakau.

Bet jis nesutinka, jeigu po pastatais, tai kasdami pamatus tikrai turėjo rasti, statant šiuolaikinius pastatus po žeme išvedžiojama daugybė vamzdžių, taigi ir kasama labai giliai. Jis susiieškojo statybinę kompaniją ir apklausinėjo, tačiau statybų metu nebuvo rasta jokių kultūrinio paveldo objektų. Jis sako gerai išstudijavo tas keturias sutros eilutes, taip pat rėmėsi topografine analize, ir kaip kad du plius du — lygu keturi, taip ir jis išskaičiavo apytikslį neužstatytos žemės plotą tarp dviejų pastatų

Ir ką tu ketini daryti? Kasti? Klausiu jo.

Jis sako, kad tai ir norėjęs su manimi aptarti.

Klausiu jo, ar jam reikia pinigų?

Jis nežiūri į mane, jis žvelgia pro langą į plikus medelius sniege.

Ką aš galiu pasakyt? Mano ir mano žmonos atlyginimo, auginant sūnų, vos užtenka maistui, neskaičiuojant visų kitų išlaidų, bet aš juk negaliu protėvių šitaip išparduoti. Jie, žinoma, duotų man piniginę premiją, beje, visiškus centus.

Sakau, kad dar įdėtų į naujienas žinutę, kad toks ir toks septintos kartos tokio ir tokio palikuonis dovanoja kultūrines relikvijas.

Jis kreivai šypteli ir sako, kad kažin, ar tik jam nesuknežintų galvos, besistengiant padalyti tą pluoštelį pinigų tarp daugelio tolimų ir artimų dėdžių ir pusbrolių? Jau vien dėl to neverta. Jis tik galvoja, kad tai praturtintų šalį.

Ar dar mažai prikasinėta kultūrinių relikvijų? Ir ką — praturtino? Atkertu jam.

Tas tiesa, linkteli jis, tik sako pagalvojęs, jeigu jį ūmai užkluptų liga arba partrenktų automobilis, ir jis mirtų, tada niekas taip ir nebesužinotų.

Tai perduok tas kelias sutros eilutes savo sūnui, pasiūlau.

Jis sako, nemanyk, kad jis apie tai nepagalvojo, tačiau kas, jeigu jo sūnus užaugs visišku netikša ir viską parduos? Klausia jis savęs.

Argi negali jo iš anksto perspėti? Įsiterpiu.

Sūnus dar mažas, reikia leisti jam ramiai mokytis, jis sako nenori, kad jo sūnui, kaip ir jam, dėl šito pakriktų nervai, jis kategoriškai prieš.

Tada palik, kad ateities archeologų kartos tai galėtų atrasti. O ką dar aš galiu pasakyti?

Jis pagalvoja, tada pliaukšteli sau per šlaunis, tikrai, darysiu, kaip tu ir patari, paliksiu jas užkastas! Jis atsistoja ir išeina.

Užeina dar vienas draugas, vilkintis naujutėlaičiu vilnoniu paltu, avintis blizgančiais odiniais batais, triskart suvarstytais rašteliais, atrodantis tarsi į užsienį svarbaus vizito išvykstantis kadrinis darbuotojas.

Vilkdamasis paltą, jis garsiai pareiškia, kad jo verslas klesti! Šiandienos jis — tai ne vakar dienos jis. Nusivilkęs paltą, lieka su nepriekaištingai ant jo gulinčiu vakarietišku kostiumu, marškiniais kieta apykakle ir raudonu gėlėtu kaklaraiščiu, tarsi būtų kokios užsienio kompanijos atstovas.

Sakau, kad tokiu oru taip plonai apsirengęs tai jau tikrai neturėtų jausti šalčio.

Jis atsako, kad nesistumdė autobuse, o atvažiavo taksi ir yra apsistojęs Pekino viešbutyje! Netiki, kaip taip gali būti? Tokios aukštos klasės viešbučiai negali būti skirti vien užsieniečiams! Jis pavarto raktų ryšulį su žalvariniu rutuliuku ir žalvarine plokštele, ant kurios išgraviruotos angliškos raidės.

Sakau, kad šituos raktus jis turėjo palikti viešbučio registratūroje.

Įprotis iš skurdo laikų visada nešiotis raktus su savimi, pasiteisina jis. Tada apžvelgia kambarį.

Kaip tu taip išsitenki, gyvendamas viename kambaryje? Spėk, kiek kambarių aš dabar turiu?

Sakau, kad nespėliosiu.

Tris kambarius ir svetainę, jūsų Pekine tai prilygtų departamento viršininko standartams!

Nužvelgiu jo švariai skustus rausvus ir blizgančius skruostus, jis nebe toks liesas ir apšepęs, su kokiu susipažinau beklajodamas.

Kaip čia dabar tu neturi spalvoto televizoriaus? Klausia jis.

Sakau jam, kad nežiūriu televizoriaus.

Gali nežiūrėti, bet jis papuoštų kambarį, mano namuose yra net du, po vieną svetainėje ir dukters kambaryje. Mano dukra ir jos motina kiekviena žiūri savo programas. Nori vieno? Galiu tuojau pat su tavimi nuvažiuoti į universalinę parduotuvę ir atvežti! Aš rimtai. Jis žiūri į mane didelėm akim.

Pinigai kišenę degina? Sakau.

Aš perku ir parduodu, visokiems valstybės tarnautojams nuolat perku dovanas, jiems tai patinka, nori, kad jie patvirtintų tavo projektą, skirtų tau kvotą? Be dovanų durys neatsidarys. Bet tu juk esi mano draugas! Gal tau striuka su pinigais? Jeigu suma iki dešimties tūkstančių, tai tiek turiu ir prie savęs, jokių problemų.

Nepažeidinėk įstatymų, perspėju jį.

Pažeidinėti įstatymus? Aš tik nunešu šiek tiek dovanų, laužyti įstatymus — ne man, tegul gaudo didesnes žuvis!

Didesnių žuvų nepagauna, sakau.

Žinoma, tu tai žinai geriau už mane, tu juk sostinėje gyveni, kaip nežinosi! Bet aš tau sakau, mane sugauti nėra taip jau lengva, aš moku visus privalomus mokesčius, garbingiausių apylinkės žmonių ir regioninių komercijos skyrių viršininkų namuose šiandien esu didžiai gerbiamas svečias. Aš nebesu anas Čengguango miestelio pradinės mokyklos mokytojas, tais laikais norėdamas, kad mane perkeltų iš kaimo į Čengguangą, turėjau mažų mažiausiai keturių mėnesių atlyginimą pravalgyti su švietimo skyriaus atsakingaisiais sekretoriais.

Jis prisimerkia, atsitraukia per žingsnį atgal ir, įsirėmęs rankomis į šonus, ima atidžiai tyrinėti ant mano sienos kabantį tušu tapytą žiemos peizažą, kuriam laikui sulaiko kvapą, tada atsisuka ir sako, tu juk kažkada vertinai mano kaligrafiją? Ir buvai geros nuomonės, bet kai tada aš mėginau tuos kaligrafijos darbus iškabinti parodoje rajono kultūros namuose, jie buvo atmesti. Bet argi visokių žinomų aukštų valstybės tarnautojų darbai nebuvo priimami išskėstomis rankomis? Argi ne jie ir tapo kaligrafijos asociacijų pirmininkais ir viceprezidentais ir savo vos pakenčiamus darbus spausdina laikraščiuose!

Klausiu, ar jis vis dar užsiima kaligrafija?

Iš kaligrafijos neprasimaitinsi, kaip ir iš tavo knygų, nebent vieną dieną aš irgi tapčiau žinomu, tada visi pultų šniukštinėti už nugaros ir kaulyti mano kaligrafijos šedevrų. Tokia jau ta visuomenė, aš ją jau perpratau.

Jeigu perpratai, tai nebėra reikalo apie ją kalbėti.

Ji mane pykina!

Tada, vadinasi, tu jos dar neperpratai. Nutraukiu jį ir paklausiu, ar tu jau valgei?

Nesirūpink, aš tuojau pat iškviesiu mašiną, kad nuvežtų mudu į restoraną, tik pasakyk kur — ir važiuojam, žinau, kad tavo laikas labai brangus. Tik prieš tai norėčiau apie kai ką pakalbėt, atėjau prašyti tavo paslaugos.

Kokios paslaugos? Klausiu.

Prašyti, kad padėtum mano dukrai įstoti į prestižinį universitetą.

Sakau, kad nesu rektorius.

O tau ir nereikia būti, sako jis, bet tu juk turi pažinčių? Aš dabar turtingas, bet žmonių akyse vis dar esu spekuliantas, kuris perka ir parduoda, negaliu leisti, kad mano dukra būtų tokia, kaip aš, noriu, kad ji pakliūtų į prestižinį universitetą, patektų į aukštesnį visuomenės sluoksnį.

Ir susirastų aukšto kadrinio darbuotojo sūnų? Paklausiu.

Šito aš negaliu sukontroliuoti, ji pati žino, ką reikia daryti.

O jeigu ji nesusiras?

Liaukis mane pertraukinėjęs, tai padarysi šitą paslaugą ar ne?

Tai lemia rezultatai, o paslaugos aš nedarysiu.

Jos rezultatai puikūs.

Tada tegul laiko egzaminus.

Tu visiškas pedantas, o tų aukštų pareigūnų sūnūs ir dukterys, manai, visi laiko egzaminus?

Šito klausimo nesu nagrinėjęs.

Tu gi rašytojas.

Tai kas, kad rašytojas?

Tu esi visuomenės sąžinė, tu privalai kalbėti už liaudį!

Liaukis šaipęsis, sakau, čia tu — liaudis? Ar aš — liaudis? Ar vadinamieji mes — liaudis? Aš kalbu tik už save patį.

Kas man tavyje patinka — kad tu visada sakai teisybę!

Teisybė ta, bičiuli, kad tu dabar velkiesi paltą ir ieškom vietos, kur kartu pavalgyti, aš alkanas.

Kažkas vėl beldžia į duris. Už durų stovi nepažįstamas žmogus, laikantis juodą plastikinį maišą. Sakau/kad neketinu pirkti kiaušinių, einu valgyti į miestą.

Jis sakosi nesąs kiaušinių pardavėjas. Praskleidžia maišą, kad pamatyčiau, jog viduje nėra ginklo, ir kad jis nėra pabėgęs nusikaltėlis. Susidrovėjęs jis ištraukia didžiulį pluoštą rankraščių ir sako specialiai ieškojęs manęs pasikonsultuoti, jis parašęs romaną, norėtų, kad užmesčiau akį. Man nelieka nieko kita, kaip pakviesti jį vidun ir pasiūlyt prisėst.

Jis sako nesėsiąs, galįs palikti rankraštį ir kurią kitą dieną paskambinti.

Sakau, kad nėra reikalo laukti kitos dienos, jeigu jis nori kažką pasakyti, tegul sako dabar pat.

Jis ima abiem rankom kuistis po kišenes ir išsitraukia pakelį cigarečių. Paduodu jam degtukų ir laukiu, kad jis greičiau prisidegtų ir baigtų sakyti, ką nori pasakyti.

Mikčiodamas jis sako parašęs tikrą istoriją...

Aš privalau jį pertraukti, nesu žurnalistas, faktai manęs nedomina.

Dar labiau užsikirsdamas, jis sako žinąs, kad grožinė literatūra nėra tas pats, kas žurnalistinis reportažas, šitas jo kūrinys yra romanas, tik paremtas realaus žmogaus realia istorija, saikingai papildant išmonėmis. Jis prašąs manęs pažiūrėti, ar tai verta išleisti?

Sakau, kad nesu redaktorius.

Jis sako žinąs tai, jis tiesiog galvojąs, gal aš galėsiąs ką nors rekomenduoti, aš galįs taisyti, jeigu tik geidžiąs, netgi galįs pasirašyti savo vardu, laikyti tai kolektyviniu darbu, žinoma, mano vardas eitų pirma, jo vardas eitų po to.

Sakau bijąs, kad jeigu būtų užrašytas mano vardas, tai būtų dar sunkiau išleisti.

Kodėl?

Nes mano darbus visada labai sunkiai leidžia.

Jis numykia, nuduodamas, kad suprato.

Bijau, kad jis nelabai suprato, tad paaiškinu, kad jam geriausia būtų susirasti tokį redaktorių, kuris sugebėtų išleisti jo kūrinį.

Jis nieko neatsako, atrodo pasijunta visiškai nepatogiai.

Nusprendžiu jam padėti ir pasiteirauju, ar jūs galėsite rankraštį atnešti dar kartą?

Ar jūs galėsite persiųsti jį reikiamam redakcijos skyriui? Perklausia, spoksodamas didelėmis akimis.

Geriau būtų siųsti jums pačiam, negu per mane, taip kiltų mažiau problemų. Nusišypsau.

Jis irgi nusišypso, įsideda rankraštį atgal į maišą, murmteli ačiū.

Ne, sakau, tai jam ačiū.

Pasigirsta beldimas į duris, nebenoriu atidaryti.

80

Lipdamas į ledo kalną tu sunkiai alsuoji ir kas žingsnis stabčioji. Tau labai sunku. Melsvai žalia ledo upė atrodo tamsi, nors perregima. Po ledo sluoksniu tarsi milžiniškos rašalo mėlynumo, pereinančio į žalumą nefrito gyslos.

Slysčioji ant skaidraus ledo paviršiaus, stingdantis šaltis gelia tavo sugrubusius skruostus, vos jaučiamos snaigės žybčioja prieš akis visomis vaivorykštės spalvomis, nuo oro, kurį iškvepi, apšerkšnija baltai tavo antakiai. Visur aplink — sustingusi tyla.

Upės dugnas kyla, ir ledynas nepastebimai kasmet paauga po kelis, keliolika, keliasdešimt metrų.

Eini prieš suledėjusią srovę tarsi į ledo gabalą sušalęs vabzdys.

Priešais, ten, kur saulė nepasiekia ir krenta šešėlis, vėjo pustoma ledo plokštė. Pakilęs štorminis vėjas, siekiantis iki šimto ir daugiau metrų per sekundę, tokią ledo sieną nupoliruoja iki blizgesio.

Esi vidury šių ledo kristalų sienų, net ir neinant, sunku kvėpuoti. Skausmas drasko plaučius, smegenys visiškai sušalusios, nebegali net mąstyti, aplink beveik visiška tuštuma, argi ne tai tu taip norėjai pasiekti? Štai tau ledo ir sniego pasaulis, kuriame tėra tik neapibrėžti, neryškūs šešėlių kuriami keistų rūšių ir formų vaizdiniai — nieko nesakantys, neturintys jokios prasmės, mirtinos vienatvės fragmentai.

Sulig kiekvienu žingsniu gali griūti, griūni, vėl mėgini keltis slydinėdamas ir ropodamas, tavo rankos ir kojos jau nebejaučia skausmo.

Kuo toliau, tuo mažiau ant ledo sniego, jo galima aptikti tik tokiuose užkampiuose, kur neišpusto vėjas. Sniego paviršius atrodo minkštas ir švelnus, bet iš tikrųjų yra susikristalizavęs ir sukietėjęs.

Po tavo kojomis ledo slėnyje plikagalvis erelis suka ratus, be tavęs tai vienintelė gyva būtybė, tiesa, tu iš tikrųjų irgi nežinai, ar nesi savo paties susikurtas vaizdinys, bet svarbiausia, kad dar gali tuos vaizdinius matyti.

Tu irgi suki ratu aukštyn, besisukdamas tarp gyvenimo ir mirties tu iš visų jėgų stengiesi, tai yra, taip sakant, egzistuoji, kraujas vis dar teka kraujagyslėmis, vadinas, šitas gyvenimas dar nepasibaigęs.

Šioje begalinėje tyloje pasigirsta krištoliniai varpeliai, vos vos girdimas tilindžiavimas, tarsi ledo kristaliukų byrėjimas, tau atrodo, kad tu iš tikrųjų tai girdi.

Ledo kalno viršūnę aptraukia purpurinis debesis, vadinasi, štorminis vėjas kelia sūkurius, rausvi debesų tumulai pakraščiuose rodo vėjo stiprumą.

Tilindžiavimas darosi kuo toliau, tuo aiškesnis ir priverčia tavo širdį daužytis iš baimės, kai išvysti moterį ant žirgo, žirgo galva drauge su ja pasirodo iš už sniego linijos tamsiame ledo slėnio fone. Ir tau atrodo, kad girdi dainuojant, žirgo varpeliams pritariant.

Moteris iš miesto Čang,

Kasos šilko kaspinais supintos,

Ausyse — žalio akmens auskarai,

Ant riešų — sidabro apyrankės,

Liemuo — margaspalve juosta apjuostas...

Panašu, kad tai didžiuliuose, snieguotuose kalnuose penkių tūkstančių šešių šimtų metrų aukštyje virš jūros prie kelio ženklo tavo kažkada sutikta tibetietė ant žirgo, ji žiūrėjo į tave atsisukus ir šypsojosi, gundydama nusiristi į prarają lede, tada tu, nepajėgęs atsispirti, nusekei paskui ją...

Visa tai — prisiminimai, ir tas tilindžiavimas, stipriai įsismelkęs į tavo širdį, tėra tavo proto balsas, plaučius draskantis skausmas sunkiai bepakeliamas, širdis daužosi kaip pasiutusi, o tavo smegenys, regis, tuoj susprogs. Sprogimo metu kraujas sustings čia pat kraujagyslėse, tai bus visiškai begarsis ir beprasmis sprogimas. Gyvybė tokia trapi, ir tuo pačiu neįsivaizduojamai atkakli savo prigimtimi.

Atmerki akis, šviesa tave akina, nieko nebematai, tik supranti, kad apgraibomis ropoji, erzinantis tilindžiavimas virto tolimu prisiminimu, neaiškiu ilgesiu, blykčiojančiomis ledo gėlėmis, fragmentiškomis, besikeičiančiomis, žaižaruojančiomis akių tinklainėje, iš paskutiniųjų stengiesi išskirti atskiras vaivorykštės spalvas, sukiojies ir vartaisi, plauki atgal, prarandi savikontrolę, tai tėra bergždžios pastangos, miglota viltis, priešinimasis išnykimui nežinomybėje, juodut juodutėlėje tuštumoje, skeleto akiduobėse, regis, vis gilėjančiose, nebėra nieko, kakofonija sprogsta su didžiausiu trenksmu!

...niekada iki šiol nejaustas skaidrumas, absoliutus tyrumas, tu patiri sunkiai apčiuopiamą, veik negirdimą garsą, jis virsta perregimu, tvarkingu, perfiltruotu, išgrynintu, imi skęsti, skendimas virsta plūduriavimu, atsipalaiduoji, nebėra vėjo, nebėra kūno sunkumo, emocinių protrūkių, tavo kūnas atvėsta, tavo kūnas ir protas suklūsta, tavo kūnas ir protas išgirsta šitą begarsę pilnatvės muziką, tavo sąmonėje šis plonytis garso siūlas dar labiau suplonėja, bet pasidaro dar skaistesnis, iškyla tiesiai priešais akis, plonytis tarsi plaukas, tarsi šviečiantis įtrūkimas, įtrūkimo tolimiausias taškas išnyksta tamsoje, netenka savo formos, išplinta, transformuojasi į vos įžiūrimus šviesos taškelius, tada virsta beribe, bekrašte, nesuskaičiuojama gausybe atomų, apgaubiančių tave neįžiūrimu šydu, šviesos dalelytės ima kondensuotis, judėti, virsta miglą primenančiu ūku, toliau lėtai keičiasi, po truputį lėtai krešėdamos į tamsiai mėlyną mėnulį, mėnulis su saule tampa pilkšvai purpurinis, staiga išpampsta, bet vidurys dar labiau kondensuojasi, pasidaro tamsiai raudonas, išsklinda ryškiai purpuriniais spinduliais, tu užmerki akis, kad spinduliavimas liautųsi, bet tai nepadeda, širdies gelmėse sukyla baimė ir viltis, ir ties tamsos riba tu išgirsti muziką, stiprėjantis garsas po truputį plečiasi, sklinda, žvilgantys garso kristalai prasiskverbia į tavo kūną, tu nesuvoki, kur esi, spindinčių garso kristalų dalelytės skverbiasi į tavo kūną ir protą iš visų pusių, daugybei besitęsiančių garsų įgavus formą, vidurinė nata suintensyvėja, tu nepagauni melodijos, bet pajunti garso sodrumą, jis prisiderina prie kitų garsų, susimaišo, išsiskleidžia, virsta upe, išnykstančia ir pasirodančia, pasirodančia ir išnykstančia, tamsiai mėlyna saulė sukasi dar tamsesniame mėnulyje, tu sulaikai kvapą, liaujiesi kvėpavęs, pasieki paskutinį gyvenimo tašką, bet garsai ima vis labiau ir labiau pulsuoti, pakelia tave ir nuneša didžiuliu srautu, tyros energijos srautu, priešais tavo akis, tavo širdyje, laiko ir erdvės nebesuvokiančiame tavo kūne, augančiame ir besitęsiančiame triukšme, kuriame atsispindi tamsi saulė podraug su tamsiu mėnuliu, nuaidi sprogimas sprogimas sprogimas sprogimas sprogimas sprogsprogsprogsprog-imas-imas-imas-imas, — o tada — vėl absoliuti tyla, tu panyri į dar gilesnę tamsą, vėl pajunti širdies plakimą, aiškų fizinį skausmą, gyvo kūno mirties baimė labai ypatinga, tavo kūnas, kurį nesėkmingai mėginai apleisti, vėl atgavo sąmonę.

Tamsoje, kambario kampe šokčioja raudonos magnetofono švieselės.

81

Už lango sniege matau mažą žalią varlytę, viena akis mirkčioja, kita atmerkta, nekruta, stebi mane. Ir aš žinau, kad tai — dievas.

Jis pasirodo štai taip priešais mane ir žiūri, ar aš suprasiu.

Jis kalbasi su manimi akimis, tai atsimerkia, tai užsimerkia, kalbėdamas su žmonėmis dievas nenori, kad jie girdėtų jo balsą.

Man tai neatrodo keista, tiesiog taip turi būti, dievas turbūt iš tikrųjų yra varlė, šita protinga akis, kuri nė karto nemirkteli. Tai, kad jis teikėsi pažvelgti į mane, šį apgailėtiną žmogelį, yra tikra malonė.

Kita jo akis atsimerkia ir užsimerkia, ir kai jis kalba žmonėms nesuprantama kalba, ne dievo reikalas, ar aš tai suprantu, ar visai nesuprantu.

Galiu rinktis ir manyti, kad toji mirkčiojanti akis išvis neturi jokios prasmės, bet galbūt jos prasmė kaip tik ir yra tas prasmės nebuvimas.

Stebuklų nebūna. Taip sako dievas man, šitam nepasotinamam sutvėrimui.

Tai ko tada belieka siekti? Klausiu.

Aplink visiška tyla, sninga irgi be garso. Šitokia ramybė mane truputį glumina. Danguje irgi šitaip ramu.

Ir nėra džiaugsmo. Džiaugsmas susijęs su nerimu.

Vis dar sninga.

Nesuprantu, kur dabar, šią akimirką esu, nežinau, iš kur danguje atsirado šita žemė, apsidairau aplink.

Nesuprantu, kad nieko nesuprantu, vis dar manau, kad viską suprantu.

Dalykai vyksta man už nugaros, ir visad esti toji gluminanti akis, geriau jau, net nesuprasdamas, apsimesiu, kad suprantu.

Stengdamasis apsimesti, kad suprantu, vis tiek nieko nesuprantu.

Man iš tikrųjų niekas neaišku, ir aš nieko nesuprantu.

Tiesiog taip yra.

1982–1989 m. rugsėjis

Pekinas-Paryžius

Apie autorių

Gao Singdzianis (Gao Xingjian) gimė 1940 m. Gandžou, Dziangsi provincijoje rytų Kinijoje. Tuo metu šalis buvo nusiaubta karo, be to, prasidėjo japonų invazija. Rašytojo tėvas dirbo banko tarnautoju, motina vaidino teatre ir priklausė Jaunųjų krikščionių asociacijai. Mokyklą G. Singdzianis baigė naujai įkurtoje Kinijos Liaudies Respublikoje, 1962 m. Pekino užsienio kalbų institute įgijo prancūzų filologijos išsilavinimą. Vėliau tapo profesionaliu vertėju. Prasidėjus kampanijai „Atgal į kaimą“, menininkas buvo išsiųstas į priverstinio darbo stovyklą Anhui. Joje trumpai mokytojavo. Vėliau jam buvo leista grįžti į Pekiną, ten jis tapo vieno kultūros žurnalo prancūziškų vertimų skyriaus vadovu. Trumpai dirbo Kinijos rašytojų asociacijos užsienio ryšių skyriuje. Kaip rašytojas ir kritikas nacionalinį ir tarptautinį pripažinimą G. Singdzianis pelnė 1980-ųjų pradžioje už eksperimentines pjeses, grožinę literatūrą bei kritiką, laužančią Kinijos komunistų partijos ideologų įtvirtintas nustatas. Tuo metu Kinija buvo ką tik pradėjusi atsigauti po Kultūrinės revoliucijos (1966–1976) dešimtmečio, kai asmens individualybė buvo atskirta nuo intelektinės ir kūrybinės veiklos. Pamatiniai žmogaus instinktai, jausmingumas, mąstymas, įžvalgos bei nuomonių įvairovė buvo slopinama ir naikinama, o kraštutinės socialistinės-realistinės ir romantiškai revoliucinės tikrovės vaizdavimo formos buvo tapusios privalomu visų kūrybinių pastangų pagrindu.

Pasibaigus Kultūrinei revoliucijai ir įsivyravus gerokai liberalesnei šalies vidaus politikai, G. Singdzianis, nepaisydamas vis dar atsklindančių iš ankstesnių laikų „požeminių“ smūgių, jau galėjo laisviau skelbti savo kūrybą. Autoriui buvo leista išvykti į užsienį: kaip dviejų rašytojų delegacijų narys 1979 m. jis lankėsi Prancūzijoje, o 1980 m. — Italijoje. G. Singdzianis 1980–1987 m. įvairiuose literatūriniuose žurnaluose paskelbė nemažai apsakymų, novelių, kritikos esė bei pjesių, taip pat išleido keturias knygas: „Parengiamasis moderniosios grožinės literatūros aptarimas“ (1981), „Balandis Raudonsnapis“ (1985), „Gao Singdzianio pjesių rinktinė“ (1985) ir „Šiuolaikinių dramatinio vaizdavimo formų ieškant“ (1987). Be to, trys jo pjesės buvo pastatytos Pekino liaudies menų teatre: „Pavojaus signalas“ (1982), „Autobuso stotelė“ (1983) ir „Laukinis žmogus“ (1985). Rašytojas nesitaikstė su ideologiniais kanonais, siekė visiškai atsidėti savo kūrybinės tikrovės paieškai, ieškojo savitų išraiškos priemonių ir už tai buvo laikomas avangardiniu rašytoju.

1987 m. gavęs D. A. A. D. stažuotės Vokietijoje stipendiją, G. Singdzianis paliko Kiniją ir daugiau į gimtinę negrįžo. Į kelionę jis pasiėmė patį brangiausią turtą — romano rankraštį, kuris buvo pradėtas rašyti Pekine 1982 m. vasarą. Tas romanas vadinosi „Dvasios kalnas“. Kūrinys buvo baigtas 1989 m. rugsėjį Paryžiuje ir 1990 m išleistas Taibėjuje. 1992 m. vertėjas Goran Malmavist jį išvertė į švedų kalbą („Andarnas berg“). 1995 m. buvo išleistas Noel ir Liliane Dutrait’ų prancūziškas romano vertimas („La Montagne de l’ame“), o 2000 m. pasirodė Mabel Lee vertimas į anglų kalbą („Soul Mountain“).

„Dvasios kalnas“ — tai literatūrinis atsakas į asmens individualybės naikinimą. „Kito“ egzistavimas išsprendžia vienatvės problemą, bet kartu sukelia individo troškimus to „kito“ atžvilgiu, o tie troškimai neišvengiamai pasireiškia vienokia ar kitokia galios forma. Tai egzistencinė dilema, su kuria individas nuolat susiduria bendraudamas su tėvais, kitais šeimos nariais, draugais ir didesnių socialinių grupių nariais. Žmonijos istorijoje gausu atvejų, kai individas būdavo jėga ar per ideologinių įtikinėjimų mechanizmus verčiamas paklusti kolektyvo valiai; individo paklusimas kolektyvui pamažu tapo įpročiu, įsigalėjusia norma bei tradicija, ir šis reiškinys nėra išimtinai būdingas tik vienai kultūrai.

Kinijoje Konfucijaus filosofija ilgainiui pavirto autokratine ideologija, kuri paplito visuose visuomenės sluoksniuose. Vos individas gimdavo, jam iškart būdavo nulemta tarnauti griežtai hierarchijai paklūstantiems autoritetams. Išskyrus tas asmenybes, kurios atkakliai siekdavo mesti autoritetams iššūkį ir atremdavo tokio poelgio padarinius, nonkonformistai galėjo rinktis tarp vienišiaus gyvenimo ir trumpalaikio ar ilgalaikio pabėgimo į budistų vienuolynus arba atsiskyrėlių daoistų bendruomenes, nors pagal įsigalėjusią tvarką jie taip pat sukurdavo tam tikrus naujus socialinius santykius. Žinoma, nonkonformistas galėjo išlikti tradicinėje visuomenėje apsimesdamas bepročiu arba atsidėdamas transcendentinėms klajonėms ir individualumo savirealizacijai per literatūros bei kitų menų kūrybą. Tačiau visos šios alternatyvos nuo pat XX a. pradžios Kinijoje buvo pamažu naikinamos, primygtinai agituojant paaukoti savo individualumą dėl patriotizmo, o vėliau ir dėl komunistinės revoliucijos, kuri žadėjo lygybę bei socialinį teisingumą. Pasiaukojimas galiausiai tapo natūraliu įpročiu, kuris labai palengvino Kultūrinės revoliucijos ideologų puikiai organizuotos masinės kontrolės įgyvendinimą visuomenėje. Rašytojai bei menininkai, kurie per kūrybą kalbėjo apie save, o ne apie Revoliuciją, buvo be gailesčio nutildomi.

1960–1970 m. G. Singdzianis parašė kelis šimtus pjesių, prozos bei poezijos kūrinių. Autorius suvokė, kad tai, ką jis rašo, negali būti skelbiama, ir net neišleisti darbai galėjo būti panaudoti kaip įrodymai prieš jį. Slėpti kūrybą darėsi vis sunkiau, kol galiausiai Kultūrinei revoliucijai pasiekus kulminaciją rašytojas turėjo savo kūrinius sudeginti.

Dalis G. Singdzianio darbų buvo išleista 1980-aisiais, bet problemų visgi nepavyko išvengti. Pasirodžius „Parengiamajam moderniosios grožinės literatūros aptarimui“ 1981-aisiais, Singdzianis buvo kritikuojamas už modernistinių idėjų, neva pasiskolintų iš „supuvusių kapitalistinių Vakarų“, propagavimą ir buvo pradėtas sekti. Nepaisant to, jo, kaip dramaturgo, debiutas 1982-aisiais Pekine sukėlė audrą: „Pavojaus signalas“ buvo parodytas daugiau nei šimtą kartų sausakimšoje Pekino liaudies menų teatro salėje. Tačiau kitąmet, 1983-iaisiais, spektaklis pagal jo pjesę „Autobuso stotelė“ buvo uždraustas, parodžius jį vos vieną kartą kritikams. Per tais metais vykusią kampaniją „Prieš dvasinį užterštumą“ G. Singdzianis buvo apkaltintas per dideliu kritiškumu komunistinės visuomenės atžvilgiu ir jam buvo visiškai uždrausta skelbti savo kūrybą: komunistų partijos atstovai „Autobuso stotelę“ pavadino pačiu žalingiausiu kūriniu nuo pat Liaudies respublikos įkūrimo. Kaip tik tuo metu per eilinę darbuotojų sveikatos patikrą rašytojui buvo diagnozuotas plaučių vėžys — liga, nuo kurios prieš kelerius metus buvo miręs jo tėvas. G. Singdzianis atsisakė susitaikyti su mirties nuosprendžiu ir toliau gyveno intensyvų dvasinį gyvenimą. Neilgai trukus pakartotinis tyrimas parodė, jog prieš tai nustatyta diagnozė buvo klaidinga. Iš transcendentinės ramybės, kurią išgyveno ties mirties slenksčiu, rašytojas grįžo į gyvenimo tikrovę ir išgirdo gandus, jog ketinama jį išsiųsti į liūdnai pagarsėjusius perauklėjamojo darbo ūkius Činghai provincijoje. Skubiai apsisprendęs tuojau pat bėgti iš Pekino, G. Singdzianis pasiėmė avansą už būsimą romaną ir, pasiekęs nuošalius Sičuanio provincijos miškus, patraukė nuo Jangdzės ištakų link jūros. Per dešimt mėnesių jis nukeliavo 15 000 kilometrų. Per tą laiką kampanija „Prieš dvasinį užterštumą“ atslūgo ir grįžti į Pekiną buvo nebe taip pavojinga.

Šie 1983-iųjų įvykiai suformavo autobiografinį romano „Dvasios kalnas“ pagrindą. Nutylėdamas konkrečius vietovardžius rašytojas keliauja per čiangų, miao ir i tautų gyvenamas teritorijas, esančias haniškosios Kinijos civilizacijos pakraštyje, ir su archeologo, istoriko bei rašytojo smalsumu apmąsto jų tradicijas ir papročius. Apsilankymai keliuose gamtos rezervatuose paskatina G. Singdzianį giliau susimąstyti apie individo vietą gamtoje, o viešnagės budistų ir daoistų šventyklose galiausiai leidžia įsitikinti, kad šios vietos skirtos ne jam. Ir nors menininką žavi miško prižiūrėtojas, gyvenantis visiško atsiskyrėlio gyvenimą, ir vienišas budistų vienuolis keliaujantis gydytojas, visgi jis supranta trokštąs žmonių visuomenės šilumos, nepaisant kankinančio šios nerimastingumo. Autorius, apniktas saviraiškos poreikio, „Dvasios kalne“ iškelia klausimą: ar netekęs galimybės bendrauti su žmonėmis individas nebus pasmerktas Šenongdzia miškų Laukinio žmogaus, Amerikos Didžiosios Pėdos ar Himalajų Ječio egzistencijai?

Autobiografinis „Dvasios kalno“ matmuo sodriai praturtintas skirtingų žmonių tarpusavio santykių formų ir jų reikšmės asmenybei tyrinėjimais. Tiksli ir kritiška vieno žmogaus analizė atliekama suskaidant pasakotoją ir įvardijant jį vienaskaitiniais įvardžiais „Aš“, „Tu“, „Ji“ ir „Jis“, kurie drauge sudaro sudėtinį pagrindinį veikėją. Savo vienišoje kelionėje pagrindinis veikėjas siekia sušvelninti skaudžią vienatvę ir susikuria „Tu“ kaip pašnekovą. „Tu“, kuris yra „Aš“ atspindys, irgi išgyvena vienatvę ir susikuria „Ją“ kaip kelionės draugę. Neįvardyta „Ji“ suteikia autoriui begalinę laisvę nerti į moters psichiką. Užsitęsusi kelionė per daug suartina „Tu“ su „Aš“, dėl to sumažėja analitinė distancija, kurios siekia autorius, todėl jis turi leisti „Tu“ nueiti, ir nueinančio „Tu“ nugaros-siluetas tampa „Juo“.

Nuolatinis istorijų pasakojimas ilgoje kelionėje ne tik išsklaido vienatvę, bet kartu ir leidžia pervertinti autoriaus asmeninę patirtį ir Kultūrinės revoliucijos poveikį žmonėms. Per veikėjus, kurie yra jo paties projekcijos, G. Singdzianis pasineria į intymius pokalbius su anonimiškais „Kitais“, pasakodamas daugybės skirtingų žmonių istorijas, žmonių, kurie gyvena Kinijoje, bet lygiai taip pat lengvai aptinkami visose visuomenėse bei kultūrose.

Nuo 1987 m. autoriaus pjesės buvo pastatytos Paryžiuje, Bordo, Avinjone, Stokholme, Hamburge, Niujorke, Taibėjuje, Honkonge, Vienoje, Poznanėje, Kluji, taip pat skaitytos aktorių dirbtuvėse Tokijuje, Kobėje, Edinburge, Sidnėjuje, Benine. Tačiau vienintelis nuo 1987 m. žemyninėje Kinijoje išleistas jo kūrinys yra „Slapstantis“ — tai pjesė apie tris žmones, pasislėpusius nebenaudojamame sandėlyje po to, kai tankai įriedėjo į Tiananmenio aikštę 1989-ųjų liepos 4 d. paryčiais. „Slapstantis“ laikraščiuose ir žurnaluose buvo kritikuotas kaip pornografinis ir amoralus pasakojimas, sukurptas rašytojo, kurio tų įvykių metu net nebuvo Pekine. Tiesa, reikia paminėti, kad amerikiečių kūrybinė grupė, kuri ketino šią pjesę pasatyti, reikalavo kai ką pakeisti ir studentų demonstracijos dalyvius pavaizduoti kaip didvyrius. Tačiau autorius atsisakė tai daryti ir atsiėmė pjesę. 1999 m. Taibėjuje buvo išleistas antras G. Singdzianio romanas „Vieno žmogaus biblija“. Gyvendamas Paryžiuje G. Singdzianis daugiausia užsiima tradicine monochromine tušo tapyba. Įvairiose Europos galerijose, taip pat Pekine, Niujorke, Taibėjuje, Honkonge autorius yra surengęs keliasdešimt personalinių parodų, jo darbų yra įsigijusios kelios Europos ir Amerikos galerijos.

Dauguma G. Singdzianio darbų išleisti kinų kalba Taibėjuje ir Honkonge. Nemažai jų išversta į prancūzų ir anglų kalbas. 1992 m. Prancūzijoje rašytojui buvo suteiktas „Chevalier de l’Ordre dės Arts et dės Lettres“ titulas. Jo pjesė prancūzų kalba „Le Somnambule“ 1994 m. buvo apdovanota „Prix Communautė Franęais de Belgiąue“ prizu, už romaną „Dvasios kalnas“ 1997 m. autorius pelnė „Prix du Nouvel An Chinois“ prizą. 2006 m. Niujorko viešoji biblioteka (NYPL) suteikė jam „Lions“ apdovanijimą. G. Singdzianis yra vienintelis kinas, gavęs Nobelio premiją už literatūrą (2000 m.).

Vertėja Agnė Biliūnaitė

Išnašos

5 veido bruožai (jutimo organai) pagal tradicinėje kinų medicinoje vyravusį suskirstymą: ausys, akys, lūpos, nosis, liežuvis.

Hieroglifas Jou gali reikšti „nuodėmę, kaltę, nusikaltimą“.

Hieroglifas „Lingtai“ reiškia „sielos aukštuma“.

Hieroglifas „Lingciu“ reiškia „sielos kalva“.

Hieroglifas“ Lingį an“ reiškia „sielos uola“.

Mahakašiapa — brahmanas, tapęs vienu iš artimiausių Budos Šakjamunio mokinių, dažnai vaizduojamas kartu su kitu Budos mokiniu Ananda.

Songų dinastija valdė 960-1279 m.

Tofu - iš sojų pieno gaminama sojų varškė.

Madžongas - populiarus žaidimas Kinijoje, dažniausiai žaidžiamas keturiese. Pasak legendos, madžongą sukūrė Konfucijus 500 m. pr. m. e. Pavadinimas, reiškiantis „žvirblį“, aiškinamas Konfucijaus domėjimusi ornitologija, nors, pasak istorikų, madžongas atsirado ne anksčiau, kaip XIX a. 1949 m. komunistų valdžia madžongą uždraudė, kaip ir kitus azartinius žaidimus.

Hieroglifai „Gengda“ reiškia „Pasiektos Šviesos kaimas“.

Kultūrinė Revoliucija, dar vadinama Didžiąja Kultūrine Revoliucija, buvo inicijuota Mao Dzedongto 1966 m. gegužės 16 d., nukreipta prieš „buržuazinius elementus“, tęsiant klasių kovas ir ugdant komunistinį jaunimą. Oficiali Kultūrinės Revoliucijos pabaiga buvo paskelbta 1969 m., tačiau daugelis ją sieja su Mao mirtimi 1976 m. Manoma, kad tai viena didžiausių Kinijos tragedijų. Jos metu valdžia vertė atsikratyti 4 atgyvenų: pasenusių tradicijų, pasenusios kultūros, pasenusių įpročių ir pasenusių idėjų. Buvo uždarytos šventyklos, intelektualai ir vos mokyklas baigę jaunuoliai buvo masiškai tremiami į atokias kaimo vietoves „perauklėjimui“.

„Mao Dzedongo Citatų“ knygelė Vakaruose dar vadinama „Raudonąja knygele“, joje sudėtos ištraukos iš jo kalbų ir pranešimų.

Kinijoje, kurios gyventojai priskiriami sino-tibetiečių kalbų šeimai, skiriamos 29 grupės, kalbančios savo dialektais, iš kurių 70% kalba vadinamuoju mandarinų dialektu, arba 56 etninės grupės, kurių didžiausia laikoma haniai (91,9%), kitos didesnės etninės grupės: džuangai (16 milijonų), manču (10 milijonų), hui (9 milijonai), miao (8 milijonai), uigūrai (7 milijonai), i (7 milijonai), tudzia (5,75 milijonai), mongolai (5 milijonai), tibetiečiai (5 milijonai), bui (3 milijonai) ir korėjiečiai (2 milijonai).

Kinijoje, siekiant sumažinti nevaldomą gimstamumo didėjimą, griežtai laikomasi vieno vaiko politikos, išimtis darant tik etninių grupių atstovams ir atokių kaimo vietovių gyventojams.

Cunis - kinų ilgio vienetas, lygus apytiksliai 2,5 cm.

Li - kinų ilgio vienetas, lygus 0,5 km.

Čingų dinastija valdė 1644-1911 m.

Kinų kalboje kiemas užrašomas dviem hieroglifais: „dangaus šulinys“.

Raudonoji Armija - pilnas pavadinimas - Kinijos Darbininkų ir Valstiečių Raudonoji Armija, egzistavusi 1928-1937 m., vadovaujama Čen Kaišeko dalyvavo Ilgajame žygyje per Kiniją (maždaug 12 500 km per 370 d.) siekiant įtvirtinti komunistų valdžią.

Išvadavimo Armija — pilnas pavadinimas Kinijos Liaudies Išvadavimo Armija.

Mingų dinastija valdė 1369-1644 m.

Tai užuominą į kinų kultūroje išskiriamą septynių savaičių periodą po žmogaus mirties, kurio metu atliekami įvairūs laidojimo ritualai.

Hieroglifai „Gong kong shan“ reiškia „Rytų Valdovo kalnas“.

Šiuo metu laisvėje gyvenančių pandų visoje Kinijoje priskaičiuojama iki 3000, nelaisvėje laikomų - dar maždaug 240, daugiausia jų gyvena Sičuanio, Šansi, Gansu provincijų kalnuose.

Han dinastija valdė 206-220 m. pr. m. e.

Imperatorius Guangsiu valdė 1875-1908 m., tačiau dalis jo valdymo metų buvo užgožta Imperatoriškosios našlės Cisi. Jis buvo įvedęs 100 dienų reformas, siekdamas demokratizuoti ir industrializuoti Kiniją, keičiant atgyvenusią egzaminų sistemą ir administracinį valstybės aparatą, bet po 106 dienų jo reformos buvo atšauktos.

Taipingų sukilimas vyko 1850-1864 m., jam vadovavo į krikščionybę atsivertęs Hong Siučian, įkūręs Dangiškąją Taipingų karalystę su sostine Nan- dzingu. Jis kontroliavo nemažas pietų teritorijas su 30 mln. gyventojų. Siekė socialinių reformų: griežto lyčių atskyrimo net ir po santuokos, mergaičių kojų bintavimo panaikinimo, žemės socializavimo, privataus turto panaikinimo, mėnulio kalendoriaus pakeitimo saulės kalendoriumi, tam tikros krikščionybės formos įteisinimo vietoj konfucianizmo, budizmo, daoizmo, pripažįstant Hong Siučian jaunesniuoju Jėzaus broliu. Taipingai buvo vadinami Ilgaplaukiais, nes nešiojo ilgas kasas. Sukilimą slopino Čingų armija, padedama britų ir prancūzų, kovose ir iš bado žuvo apie 20-30 mln. žmonių. Taipingų sukilimas laikomas vienu kruviniausių karinių konfliktų istorijoje.

Hongbao - raudoni popieriniai vokai, į kuriuos kinai įdeda pinigų ir dovanoja per didžiąsias šventes, dažniausiai per vestuves ir Naujuosius metus. Raudona spalva simbolizuoja laimę.

Viena iš sekvojos rūšių, aptinkama Kinijos Sičuanio ir Hubėjaus regione ir galinti išaugti iki 45 m aukščio.

Kalpa - sanskrito žodis, reiškiantis erą, amžinybę. Pasak kai kurių tyrinėtojų, įprasta kalpa trunka maždaug 16 mln. metų.

Trijų Kanjonų elektrinė - didžiausia pasaulyje elektrinė, kurios statyba baigta 2008 m. spalio 30 d., elektrinės galingumas - 22 500 megavatų. Pilnu pajėgumu elektrinė turėtų pradėti veikti 2011 m. Pirminis elektrinės planas gimė dar Sun Jatseno galvoje 1919 m. Po ilgų diskusijų ir protestų, reali statyba prasidėjo tik 1994 m. Vykdant šį projektą, iš viso buvo iškeldinta 1,24 mln. gyventojų, planuojama, kad iki 2020 m. savo namus turės apleisti dar 4 mln. gyventojų. Užtvenkus upę, vanduo vietomis pakils iki 100 m, manoma, kad taip bus užlieta 1300 kultūrinių ir archeologinių objektų.

Jangdzė - ilgiausia Kinijos upė, besidriekianti 6380 km, trečioji pasaulyje po Nilo ir Amazonės. Tradiciškai teigiama, kad ji skiria Pietų Kiniją nuo Šiaurės Kinijos.

Tangų dinastija valdė 618-907 m.

Dviejų tūkstančių metų senumo kinų tekstas, kuriame aprašomi kalnai, gyvūnai, vaistai, pateikiami trumpi mitiniai pasakojimai.

Vakarų Imperatorė, dar vadinama Vakarų Karaliene Motina, Sivangmu - senoji kinų dievybė, kurios kultas garbintas XV a. pr. m. e. Jos rūmai stovėjo Kunlunio kalne ir tarnavo kaip žmonių ir dievų bendravimo vieta.

Mu - kinų ploto vienetas, apytiksliai lygus 666,7 m2.

Fen - kinų ploto vienetas, apytiksliai lygus 66,7 m2.

Didysis Ju buvo Šia dinastijos (XXI-XVI a. pr. m. e.) įkūrėjas.

Hieroglifas „dudziuan“ kinų kalboje gali reikšti ir „gegutė“, ir „azalija“.

Taidzičiuan, kuris dar vadinamas taiči, — viena iš ypač populiarių kinų fizinių praktikų.

Čigong, dar vadinamas cigunu, — gyvybinės energijos či kaupimo ir apytakos kūne praktika, viena iš kovos menų sudedamųjų dalių.

Guanjin - gailestingumo deivė, kiniškas bodisatvos Avalokitešvaros atitikmuo. Jos kultas ypač gyvybingas liaudies tikėjimuose, ji laikoma moterų, vaikų, ligonių, nelaimingųjų globėja.

„Daozang“ - penkių tūkstančių daoistinių tekstų rinkinys, sudarytas apie 400 m. Kiti du pamatiniai daoizmo veikalai - „Dao de dzing“ ir „Džuang zi“.

Dzinis - kinų svorio vienetas, lygus 500 g.

Čia turimas omeny pagrindinis pasakojimo „Kelionė į Vakarus“ veikėjas Džu Pacie, kuris atgimė kiaule, - tai vyriško godumo simbolis.

Cinis - kinų svorio vienetas, lygus 500 g.

Čia turima omenyje viena iš tradicinių kiniško pasakojimo formų, kai kiekvieno skyrelio pradžioje pateikiamas rimuotas dvieilis, kuris perteikia to skyrelio esmę.

Guoba - patiekalas iš spragintų ryžių.

Iš kamparo medžių išgaunama medžiaga Kinijoje naudojama saldumynų gamybai.

Kinų mitologijoje Pangu buvo pirmasis žmogus, demiurgas. Senovėje dangus ir žemė tarsi buvo susijungę į kiaušinį, iš kurio ir gimė Pangu. Jam augant, dangus tolo nuo žemės. Pagal vieną iš pasakojimų, Pangu mirus, jo kvėpavimas virto vėju, balsas - griaustiniu, dešinė akis - saule, kairė - mėnuliu, keturios jo galūnės ir penki skeleto kaulai virto keturiais žemės kraštais ir penkiomis viršūnėmis, kraujas - upėmis, gyslos ir kraujagyslės - keliais, raumenys - dirvožemiu, plaukai - žvaigždėmis, dantys ir kaulai - metalais ir akmenimis, sėkla ir kaulų čiulpai - perlais ir nefritu, prakaitas - lietumi ir rasa. Papūtus vėjui, visi ant jo buvę vabzdžiai virto juodaplaukėmis tautomis.

Suona - tradicinis kinų pučiamasis instrumentas, šiek tiek primenantis obojų.

Fusi - kinų mitų kultūrinis herojus, laikomas pirmosios pasaulio moters deivės Niuva broliu, jiedviem susituokus, gimė visa žmonija. Jiedu vaizduojami pusiau žmonėmis, pusiau gyvatėmis.

Liangas - kinų svorio vienetas, lygus 50 g.

Stegodonas - viena iš dramblio protėvių rūšių.

Hieroglifas „Dashi“, reiškiantis „Centrinė miesto sankryža“ pažodžiui gali būti verčiamą kaip „Didysis Dešimt“, nes vienas iš žodį „sankryža“ sudarančių hieroglifų savo forma primena kryžių, susikryžiavimą, o reiškia „dešimt“.

Hučin - tradicinis styginis kinų muzikos instrumentas, sudarytas iš nedidelės dėželės, dengtos gyvatės oda arba plona medžio plokštele, ilgos lazdelės ir dviejų stygų. Garsas išgaunamas, braukiant per stygas stryku.

Gongbi - tradicinės kinų tapybos stilius, atsiradęs maždaug prieš du tūkstančius metų, daugiausia dėmesio skiriantis vaizdo tikslumui, o ne interpretacijai, šio stiliaus darbai atlikti smulkiais teptuko potėpiais, gausiai naudojant spalvas. Ypač suklestėjo Tangų ir Songų dinastijose ir buvo mėgiamas tarp turtingųjų ir kilmingųjų.

Buvo tikima, kad plaukų gniutulai veikia kaip priešnuodis nuo bet kokio apsinuodijimo.

Jamen - Kinijoje būdavo vadinamos vietinės valdžios biurokratų raštinės.

Raudonoji Gvardija - chunveibinai - masinis studentų ir jaunimo judėjimas, kurį suburė Mao Dzedongas 1966-1968 m. Šio judėjimo atstovai skleidė Mao tiesas visoje Kinijoje, dažnai naudodami jėgą, degindami senovines knygas ir griaudami šventyklas.

Kinų mitologijoje Niuva laikoma žmonijos sutvėrėja, kuri lipdė žmones iš lioso (molio ir smėlio junginys), tačiau galiausiai jai pritrūko laiko, todėl ji tiesiog paėmė virvę, panardino ją į skystą molį ir nukrėtė prilipusius trupinėlius, ir šie virto žmonėmis. Iš jos pačios lipdytų figūrėlių išėjo turtingi ir kilmingi žmonės, o iš trupinėlių - nekilmingi ir vargšai.

Gyvasis Buda Dzigongas - visada besišypsantis budistų vienuolis, dešinėje rankoje laikantis butelį vyno, o kairėje - vėduoklę, su kepure, ant kurios parašyta „Buda“. Kartais dešinėje rankoje laiko batus. Nors buvo ekscentriško būdo, valgė mėsą ir gėrė vyną, bet visad padėdavo paprastiems žmonėms. Ir nors buvo išprašytas iš vienuolyno, vėliau - pripažintas vieno iš aštuoniolikos legendinių arhatų inkarnacija. Daoistai taip pat garbina jį kaip dievybę.

Paukštis Peng - stebuklingas paukštis, vadintas pačiu gražiausiu iš visų paukščių. Kartais lyginamas su arabų pasakose aprašomu paukščiu Roku.

Či - kinų ilgio matas, lygus 1/3 m.

Ganbei - populiariausias kinų tostas, atitiktų lietuvišką „į sveikatą!“ arba „iki dugno!“

Ginkmedžiai Kinijoje ir Japonijoje auga greta šventyklų. Siekia iki 30 m aukščio, gyvena 1000 metų ir ilgiau.

Bidzi - „užrašai“, klasikinis kinų trumposios literatūros žanras, apimantis anekdotus, citatas, filosofinius pamąstymus, literatūros kritiką ir pan.

Muji - (hieroglifų tiesioginė reikšmė - „medinė žuvis“) medinis kaukolės formos būgnelis, kurį budistų vienuoliai ar vienuolės muša, giedodami giesmes.

Tam tikra fizionominė praktika, kai dažniausiai akli būrėjai išskaito likimą, liesdami kaulus, dažniausiai - veido.

Hieroglifo transkribcija turėtų būti „gongfu“, tačiau Lietuvoje plačiai paplitęs pavadinamas „kungfu“.

Hieroglifas „Gou“ gali reikšti „šuo, „prakeiktasis“, „nelaimėlis“ ir pan.

Hieroglifas „Kuimeri‘ reiškia „Vienakojo monstro vartai“.

Džuge Liangas — 181-234 m. gyvenęs valstybės veikėjas ir strategas, Trijų karalysčių (220-265 m.) laikotarpiu ėjęs ministro pirmininko pareigas Su karalystėje, kinų folklore tapęs sumanumo ir išminties simboliu.

Kariaujančių Valstybių laikotarpis datuojamas 475-221 m. pr. Kr.

Fu Si - legendinis Kinijos imperatorius, laikomas žemdirbystės, žvejybos ir gyvulininkystės pradininku.

Hieroglifas „U šan“, pažodžiui išvertus, reiškia „raganų kalnas“.

Ču - viena iš Džou dinastijos valstybių.

Jao - legendinis Senovės Kinijos imperatorius.

Hieroglifo „U šan“ tiesioginis vertimas būtų „šamano kalnas“.

Fu - aprašomoji proza su poezijos intarpais.

Ju - viena iš Džou dinastijos valstybių.

Dziu Džou - Devynios Apskritys - poetinis Kinijos pavadinimas.

Šang dinastija valdė XVI-XI a. pr. Kr.

Džou dinastija valdė XI a.-256 m. pr. Kr.

Pavasario ir Rudens laikotarpis Kinijoje truko 770-476 m. pr. Kr.

Kariaujančių Valstybių laikotarpis truko 475-221 m. pr. Kr.

Čin dinastija klestėjo 259-210 m. pr. Kr., tuo metu valdė ir garsusis imperatorius Dzin Ši Huang.

Han dinastija valdė 206 m. pr. Kr.-220 m.

Dzin dinastija valdė 265-420 m.

Song dinastija - kaip viena iš Pietinių dinastijų - valdė 420-479 m.

Či dinastija - kaip viena iš Pietinių dinastijų - valdė 479-502 m.

Liang dinastija - kaip viena iš Pietinių dinastijų - valdė 502-557 m.

Šiaurinė Džou dinastija valdė 557-581 m.

Sui dinastija valdė 581-618 m.

Tang dinastija valdė 618-707 m.

Penkių dinastijų laikotarpis truko nuo 707 m. iki 960 m.

Song dinastija valdė 960-1279 m.

Juan dinastija valdė 1271-1368 m.

Ming dinastija valdė 1368-1644 m.

Čing dinastija valdė 1644-1911 m.

Zi — tam tikras slapyvardis, kuriuo žmogus kartais būdavo vadinamas ir kurį duodavo sulaukus dvidešimties metų.

Ču Juanis - 340-278 m. pr. m. e. gyvenęs kinų intelektualas, poetas ir ministras. Jo mirtis iki pat šių dienų tradiciškai minima Duan Vu - vadinamąja Drakono valčių švente. Pasak legendos, jis nusiskandino Miluo upėje, apglėbęs didžiulį akmenį - tai buvusi ritualinė savižudybė prieš valstybėje įsiklestėjusią korupciją. Žmonės puolė valtimis ieškoti jo kūno, aukojo jo sielai zongzi - į bambukų lapus įvyniotus ryžius, tuo pašerdami ir žuvis, kad šios neliestų Ču Juanio kūno.

Miglinių šeimos augalas, vienmetė žolė su tankiu žiedynu, Kinijoje ji nuo seno užima svarbią vietą kartu su javinėmis kultūromis - soromis ir sorgais.

Skiauterėtoji celiozija.

Kinijos Respublika įkurta 1912 m.

Karas su Japonija vyko 1937-1945 m.

Čin - tradicinis septynstygis Kinijos muzikos instrumentas, šiek tiek primenantis šit arą.

Šengas - tradicinis pučiamasis Kinijos muzikos instrumentas, gaminamas iš nendrės.

Pasak kinų legendos, Piemuo ir Audėja kadaise buvo laiminga pora, bet buvo atskirti Paukščių tako ir dabar tegali susitikti kartą per metus, kai į dangų pakyla varnos ir suformuoja tiltą per Paukščių taką.

Taip senovėje vadintas šarvojimui skirtas namas.

Čin — tradicinis septynstygis kinų muzikos instrumentas, kuriuo grojama, užgaunant pirštais.

Suan Juanis — kitas legendinio Huang Di, arba dar vadinamo Geltonojo imperatoriaus, vardas.

Citata pagal: D. Švambarytė, Laozi, Vilnius, Vaga, 2005, p. 103.

Ten pat, p. 61.

Arhatai - budistai, pasiekę nirvaną.

Turima omenyje širdis, blužnis, kepenys, plaučiai ir inkstai.

Venženhua - tapybos mokykla, kuriai priskiriama intelektualų mėgėjų tapyba.

Content

Синцзянь Гао Dvasios kalnas