Веббер Таммара

Lengvai

Versta iš: Tammara Webber

EASY

„Hardliners“ by Holcombe Waller copyright © 2011 HolWal Music (ASCAP). Lyrics reprinted by permission – www.hwaller.com.

Viršelio nuotrauka © Shutterstock\coka

© Vertimas į lietuvių kalbą, Daumantas Gadeikis, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Daumantas Gadeikis

Redaktorė Danutė Gadeikienė

Korektorė Ramutė Prapiestienė

Viršelio meninė redaktorė Deimantė Rybakovienė

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Geriausiai draugei Kim

Tu tvirtas petys ir sesuo, kurios neturėjau,

To ir pakanka, kad apibūdinčiau, kas man esi.

Ačiū už viską.

Myliu ir mylėsiu visados.

1 skyrius

Tą naktį Luką pamačiau pirmą kartą. Tarsi būtų nė neegzistavęs, o staiga pasirodęs visur.

Buvau ką tik ištrūkusi iš visu smarkumu tebešėlstančio Helovino vakarėlio. Rinkdama žinutę kambario draugei, nardžiau tarp automobilių aikštelėje už buvusio vaikino brolijos namo. Naktis buvo šilta ir nuostabi – tipiška pietietiška bobų vasara. Pro atlapotus namo langus per aikštelę blerbė muzika, ją pagyvino juokas, girti šūkčiojimai ir raginimai įkalti dar po vieną.

Buvome sutarusios – šiąnakt vairuosiu aš, todėl privalėjau pasirūpinti, kad Erina sveika gyva grįžtų į bendrabutį kitame universiteto miestelio gale, nors ir kaip mane erzino tas vakarėlis. Parašiau jai, kad prisiruošusi važiuoti man paskambintų arba parašytų. Iš to, kaip ji su savo vaikinu Čazu geidulingai šoko permirkę tekila, o paskui susikibę rankomis nusvirduliavo aukštyn į jo kambarį, supratau, kad skambučio galiu sulaukti tik rytoj. Prunkštelėjau įsivaizdavusi jos rytdienos gėdos taką nuo slenksčio iki mano automobilio.

Besikuisdama rankinėje raktelių nuspaudžiau „siųsti“. Mėnulį slėpė debesys, o tvieskiantys namo langai buvo per toli, kad apšviestų kitą aikštelės galą. Teko ieškoti apčiuopomis. Keiktelėjau įsidūrusi pirštą automatiniu pieštuku ir treptelėjau smailiu kulniuku, neabejojau, kad susižeidžiau iki kraujo. Pagaliau suspaudusi rankoje raktelius pačiulpiau pirštą; iš metalinio prieskonio supratau, kad odą prasidūriau.

– Kaipgi kitaip, – burbtelėjau rakindama visureigio dureles.

Staiga visiškai praradau orientaciją ir nesuvokiau, kas vyksta. Vieną akimirką dariau automobilio dureles, o kitą jau tysojau veidu prispausta prie sėdynės ir dusau neįstengdama pasipriešinti. Muisčiausi, bet nepajėgiau pasikelti, nes mane buvo užgulęs sunkus svoris.

– Džeke, velniūkštės kostiumas tau tinka, – žodžiai skambėjo nerišliai, bet balsas buvo pažįstamas.

Pirmiausia šmėkštelėjo mintis – nevadink manęs taip, bet greitai ją užgožė siaubas, nes pajutau, kaip jis kelia mano ir taip trumpą sijonėlį. Mano dešinė ranka buvo užspausta tarp kūno ir sėdynės. Pakėliau kairiąją ir įsirėmiau į sėdynę stengdamasi atsistumti ir atsisėsti, bet nuo apnuogintos šlaunies pirštai šovė į viršų ir sugriebė man už riešo. Jis užlaužė man ranką už nugaros ir tvirtai sugriebė kita ranka, riktelėjau. Dilbiu prispaudė man nugarą. Negalėjau nė krustelėti.

– Bakai, nulipk. Paleisk, – balsas drebėjo, bet stengiausi kalbėti kuo įsakmiau.

Jis alsavo alumi, o prakaitas atsidavė kažkuo stipresniu, ir man pasidarė bloga.

Laisva ranka jis vėl suėmė man už kairės šlaunies ir perkėlęs svorį prispaudė dešinę mano kūno pusę. Automobilio durelės tebebuvo atidarytos, mano kojos tabalavo lauke. Norėjau pritraukti kelius prie pilvo, bet jis tik nusijuokė iš apgailėtinų mano pastangų. Aiktelėjau jam įbrukus ranką man tarp kojų ir per vėlai jas suglaudžiau. Muisčiausi ir rangiausi, norėdama jį nustumti, kol supratau, kad negaliu lygintis su jo jėga, ir ėmiau maldauti:

– Bakai, liaukis, prašau. Tu prisigėrei, rytoj šito gailėsiesi. O Dieve…

Jis įspraudė kelį man tarp kojų, ir oras nutvilkė apnuogintus mano klubus. Išgirdau su niekuo nesumaišomą atitraukiamo užtrauktuko garsą, o kai pritrūkau įtikinamų argumentų ir pravirkau, jis tik nusijuokė į ausį.

– Ne… ne… neee… – prislėgta jo svorio nepajėgiau įkvėpti, kad surikčiau, burna buvo įmurkdyta į sėdynę ir ši slopino mano dejones. Beprasmiškai grūmiausi apstulbusi, kad šis vaikinas, kurį pažinojau jau ilgiau nei metus, kuris per visą laiką, kol draugavau su Kenedžiu, nė karto neparodė man nepagarbos, užpuolė mane mano pačios automobilyje, brolijos aikštelės gale.

Jis nutraukė man kelnaites iki kelių, mums besigrumiant gležna medžiaga drykstelėjo.

– Jergau, Džeke, žinojau, kad tavo subinė puiki, bet, dievulėliau, mergyte.

Jis vėl įbruko man tarp kojų ranką ir vos kilstelėjo – užteko, kad spėčiau įkvėpti oro ir surikti. Paleidęs mano riešą, prispaudė pakaušį ir vėl įmurkdė veidą į odinę sėdynę. Nutilau, vos gaudžiau orą.

Net ir laisva kaire ranka nieko nepajėgiau. Pasiekusi ja grindis pabandžiau atsistumti, bet užgulti ir maudžiantys raumenys neklausė. Sukūkčiojau į sėdynę, skruostas buvo šlapias nuo ašarų ir seilių.

– Prašau, ne, prašau, ne, o Dieve, liaukis, liaukis, liaukis… – man pačiai darėsi bloga girdint save taip bejėgiškai maldaujant.

Jis kilstelėjo, – ar apsigalvojo, ar norėjo patogiau įsitaisyti, – ilgai nesvarsčiau ko. Puoliau rangytis ir pritraukiau kojas, smailūs batelių kulniukai įsmigo į minkštą odą, tada šoviau per sėdynę ir sugraibiau rankeną. Ausyse tvinkčiojo kraujas, kūnas įsitempė pasiruošęs gintis arba bėgti. O tada sustingau, nes visureigyje Bako nebebuvo.

Iš pradžių nesupratau, kodėl jis stovi prie pat durelių nusigręžęs nuo manęs. Tada jo galva loštelėjo. Du kartus. Jis pašėlęs kažkam tvojo, bet nepataikė. Ir tik jam nugara atsirėmus į visureigį pamačiau, su kuo jis kovoja – kam nori užvožti.

Vaikinas, nenuleisdamas akių nuo Bako, dar du kartus mikliai trinktelėjo jam į veidą, o kai jie ėmė sukti ratu ir krauju iš nosies apsipylęs Bakas vėl beviltiškai sumosavo kumščiais, vaikinas išsilenkė. Įsiutęs Bakas palenkė galvą ir tarsi bulius pasileido pirmyn, bet tai buvo klaida, nes nepažįstamasis netrukdomas žiebė kabliu jam į žandikaulį. Bako galva loštelėjo, o tada jam į smilkinį bjauriai dunkstelėdama rėžėsi alkūnė. Jis vėl atsitrenkė į visureigio šoną, atsistūmė ir antrą kartą metėsi ant nepažįstamojo. Šis, tarsi visa kova būtų surežisuota, čiupo Bakui už peties ir stipriai trūktelėjęs keliu vožė į smakrą. Bakas susirietė ir dejuodamas susmuko ant žemės.

Nepažįstamasis spoksojo sugniaužęs kumščius, šiek tiek sulenkęs alkūnes, prireikus vėl pasiruošęs smūgiuoti. Neprireikė. Bakas buvo nokautuotas. Gūžiausi prie durelių, o baimei pasitraukus ir ištikus šokui, šnopuodama susiriečiau į kamuoliuką. Tikriausiai suinkščiau, nes vaikinas pažiūrėjo mano pusėn. Koja pastūmęs Baką į šalį jis priėjo prie durelių ir žvilgtelėjo vidun.

– Kaip tu? – paklausė tyliai ir švelniai. Norėjau linktelėti – pakenčiama, bet jaučiausi siaubingai. – Paskambinsiu greitajai. Tau reikia medikų pagalbos ar pakaks policijos?

Taip ir mačiau, kaip įvykio vietoje pasirodo policija, o pasigirdus sirenoms iš namo pasipila ūžautojai. Erina su Čazu buvo tik du iš ten besilinksminančių mano draugų, daugiau nei pusė jų gėrė ir buvo nepilnamečiai. Jei vakarėliu susidomėtų policija, kalta būčiau aš. Tapčiau atstumtąja.

Papurčiau galvą.

– Neskambink, – mano balsas sudžeržgė.

– Neskambinti greitajai?

Atsikrenkščiau ir papurčiau galvą.

– Neskambink niekam. Neskambink ir policijai.

Nepažįstamajam atkaro žandikaulis, jis spoksojo per sėdynės platybes.

– Ar aš čia ko nors nesuprantu, gal tas niekšelis ką tik nebandė tavęs išprievartauti, – krūptelėjau išgirdusi tą bjaurų žodį, – o tu manęs prašai nekviesti policijos? – jis susičiaupė, papurtė galvą ir vėl dirstelėjo į mane. – O gal aš sutrukdžiau, gal man nereikėjo kištis?

Aiktelėjau, akyse kaupėsi ašaros.

– Neee, nieko nesutrukdei. Tik noriu grįžti namo.

Bakas sukriokė ir atsivertė ant nugaros.

– Šūūūdas, – iškošė jis neatsimerkdamas, šiaip ar taip, viena jo akis buvo pernelyg užtinusi.

Mano gelbėtojas spoksodamas į jį pakrutino žandikaulį. Pakraipė kaklą į vieną, kitą pusę, tada pamuistė pečius.

– Gerai. Aš tave parvešiu.

Papurčiau galvą. Išvengusi vieno užpuoliko, nieku gyvu neketinau it kvailė lipti į nepažįstamo vaikino mašiną.

– Parvažiuosiu pati, – išspaudžiau.

Pažiūrėjau į rankinę, įstrigusią tarp sėdynių, jos turinys gulėjo pabiręs ant grindų vairuotojo pusėje. Nepažįstamasis dirstelėjo žemyn, o tada pasilenkęs pakėlė raktelius iš mano asmeninių daiktų krūvelės.

– Regis, šitų ilgai neradai, – patabalavo raktelius, o aš susivokiau, kad vis dar gūžiuosi sėdynės kampe.

Apsilaižiau lūpas ir antrą kartą tą naktį pajutau kraujo skonį. Stengdamasi, kad neatsismauktų sijonėlis, pasislinkau artyn į blausų šviesos klanelį, metamą mažytės virš galvos spingsinčios lemputės. Staiga suvokus, kas ką tik vos neįvyko, man susvaigo galva, ir ranka, siekianti raktelių, sudrebėjo.

Susiraukęs jis suspaudė raktelius kumštyje ir nuleido ranką prie šono.

– Negaliu leisti tau vairuoti.

Sprendžiant iš jo išraiškos, mano veidas atrodė siaubingai.

Sumirksėjau, tebetiesdama ranką prie raktelių, jo ką tik nusavintų.

– Ką? Kodėl?

Jis atlenkė pirštus vardydamas tris priežastis:

– Tu drebi, tikriausiai dėl užpuolimo. Nė nenutuokiu, ar nesi sužeista. Ir tikriausiai esi išgėrusi.

– Aš negėriau, – atkirtau. – Šiandien mano eilė vairuoti.

Jis kilstelėjo antakį ir apsidairė.

– Ir ką gi turėjai vežti? Beje, jei su tavim būtų kas nors buvę, šiandien tikriausiai būtum buvusi saugi. Bet ne, viena išėjai į tamsią aikštelę, nė neapsidairei aplink. Ne tokia jau tu ir atsakinga.

Staiga perpykau. Perpykau ant Kenedžio, kad prieš dvi savaites sudaužė man širdį ir šiandien jo nėra šalia, kad saugiai nepalydėjo manęs iki visureigio. Pykau ant Erinos, kad įkalbėjo mane eiti į šitą kvailą vakarėlį, o dar labiau niršau ant savęs, kad sutikau. Nekenčiau prilupto subingalvio, vos už pusmetrio ant asfalto besiseilėjančio ir kraujuojančio. Kunkuliavau iš įniršio ir ant nepažįstamojo, nusičiupusio mano raktelius ir kaltinančio mane, kad nieko negalvojau ir esu lengvabūdė.

– Tai aš kalta, kad jis mane užpuolė? – man skaudėjo gerklę, bet įveikiau skausmą. – Aš kalta, kad iš namo negaliu nueiti net iki automobilio vienam jūsų nepamėginus manęs išprievartauti? – sviedžiau tą žodį jam atgal norėdama įrodyti, kad esu stipri jį ištarti.

– Vienam jūsų? Sumesi mane į krūvą su tuo šūdo gabalu? – jis bedė į Baką, bet nenuleido akių nuo manęs. – Aš visiškai į jį nepanašus. – Štai tada kairėje apatinės jo lūpos pusėje pamačiau ploną sidabrinį žiedą.

Puiku. Buvau viena aikštelėje su įžeistu, lūpą persivėrusiu nepažįstamuoju, turinčiu mano raktelius. Man šią naktį jau buvo per daug. Nors iš visų jėgų tvardžiausi, iš gerklės išsprūdo kūktelėjimas.

– Prašyčiau atiduoti raktelius, – ištiesiau ranką stengdamasi, kad ji nedrebėtų.

Jis nurijo seiles, žiūrėdamas į mane, o aš spoksojau į vaiskias jo akis. Prietemoje buvo sunku nusakyti jų spalvą, bet jos traukė po tamsiais plaukais. Šį kartą jis prakalbo švelniau, ne taip griežtai:

– Gyveni universiteto miestelyje? Leisk man vairuoti. Paskui grįšiu savo mašinos.

Nebeturėjau valios ginčytis, pasilenkiau patraukti jam iš po kojų rankinės. Jis padėjo man susirinkti lūpų blizgį, piniginę, tamponus, plaukų gumytes, tušinukus, pieštukus ir susikrauti juos į rankinę. Pakėlė ir dėžutę prezervatyvų. Krenkštelėjęs atkišo juos man.

– Jie ne mano, – atšlijau.

Jis susiraukė.

– Tikrai?

Sukandau dantis stengdamasi vėl nepasiduoti pykčiui.

– Tikrų tikriausiai.

Jis vėl žvilgtelėjo į Baką.

– Paršas. Jis greičiausiai norėjo… – pažiūrėjo man į akis, tada susiraukęs vėl dėbtelėjo į Baką. – Eee… paslėpti įkalčius.

Nepajėgiau apie tai galvoti. Jis įsikišo kvadratinę dėžutę į priekinę džinsų kišenę.

– Išmesiu juos – tas kiaulė tikrai jų neatgaus. – Suraukęs antakius jis dar kartą dirstelėjo į mane ir įsėdęs paleido variklį. – Tai nenori, kad iškviesčiau policiją?

Nuo užpakalinių namo durų atsklido juokas, ir aš linktelėjau. Per patį lango vidurį, tarsi paveiksle, buvo matyti Kenedis, šokantis apsikabinęs su mergina, vilkinčia plonytę, trumpą, baltą suknelę, prisikabinusią sparnus ir virš galvos prisitaisiusią aureolę. Nuostabu. Tiesiog nuostabu.

Grumdamasi su Baku pamečiau lankelį su velnio ragučiais. Jį Erina man užmaukšlino ant galvos, kol sėdėjau ant lovos inkšdama, kad nenoriu eiti į kvailą kostiumų vakarėlį. Turėjau pasipuošti trumpute, raudonais blizgučiais nusagstyta suknele, šiaip tokios nieku gyvu neapsivilkčiau.

– Nenoriu.

Kai atbuli pajudėjom, žibintai apšvietė Baką. Jis prisidengė akis ir bandė atsisėsti. Net iš toliau mačiau prakirstą jo lūpą, perkreiptą nosį ir užtinusią akį.

Gal ir gerai, kad ne aš vairavau. Tikriausiai būčiau jį pervažiavusi.

Paklausta pasakiau savo bendrabučio pavadinimą, o paskui važiuojant per universiteto miestelį tik spoksojau pro keleivio langą neįstengdama pratarti nė žodžio. Apsikabinau rankomis, tarsi būčiau surišta tramdomaisiais marškiniais, slėpdama kas penkias sekundes mane nukrečiantį drebulį. Nenorėjau, kad jis matytų, nepajėgiau suvaldyti virpulio.

Bendrabutis buvo pilnas; visos vietos prie durų užimtos. Jis pastatė automobilį atokiau ir iššokęs apėjo pasitikti manęs, lipančios iš keleivio pusės. Kai užrakino dureles, paėmiau raktelius ir nusekiau paskui jį prie pastato veltui tramdydama kylančią isteriją.

– Tavo ID? – paklausė jis mums priėjus prie durų.

Drebančiomis rankomis atsegiau rankinę ir ištraukiau kortelę. Nepažįstamajam ją imant, pamačiau ant krumplių kraują ir žioptelėjau.

– O Dieve. Tu kraujuoji.

Jis dirstelėjo į krumplius ir papurtė galvą.

– Ne. Čia jo kraujas. – Sučiaupęs lūpas jis nusisuko ir perbraukė kortele per durų spyną.

Ar tik neketina sekti man iš paskos? Ilgiau tvardytis nepajėgsiu.

Atrakinęs duris jis grąžino ID kortelę. Iš vestibiulio sklindančioje šviesoje jau įžiūrėjau jo akis po surauktais antakiais – jos buvo vaiskiai mėlynos.

– Tai sakai, kad tau viskas gerai? – paklausė jau antrą kartą, o mano veidas persikreipė.

Nuleidusi galvą įmečiau kortelę atgal į rankinę ir bejėgiškai linktelėjau.

– Taip. Nesijaudink, – sumelavau.

Jis nepatikliai atsiduso ir persibraukė plaukus.

– Gal ką nors pakviesti tavęs pasitikti?

Papurčiau galvą. Norėjau kuo greičiau pasiekti savo kambarį, kad galėčiau pulti į isteriją.

– Ačiū, nereikia. – Prasmukau pro jį saugodamasi, kad neprisiliesčiau, ir pasukau prie laiptų.

– Džeke?! – švelniai šūktelėjo jis, tebestovėdamas tarpduryje.

Įsitvėriau turėklo ir atsisukusi sutikau jo žvilgsnį.

– Tu dėl to nekalta.

Stipriai prikandau lūpą, linktelėjau ir nusisukusi užbėgau laiptais, mano bateliai kaukšėjo į betonines pakopas. Antro aukšto aikštelėje stabtelėjau ir atsisukau pažiūrėti į duris. Jis buvo dingęs.

Nežinojau jo vardo, neprisiminiau, ar kada buvau jį mačiusi, kada nors sutikusi. Vargu, kitaip būčiau įsiminusi tas neįprastai vaiskias akis. Nė nenutuokiau, kas jis toks… o jis ką tik kreipėsi į mane visiems žinomu vardu. Ne Žaklina, kaip parašyta ant ID kortelės, o Džeke, pravarde, kuria prisistatau nuo tada, kai mane vienuoliktoje klasėje taip pavadino Kenedis.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Prieš dvi savaites

– Nori užeiti? Gal nakvosi pas mane? Erina šį savaitgalį liks pas Čazą… – žaismingai suulbėjau. – Jo kambario draugas išvažiavęs. Aš vienut vienutėlė…

Mudviem su Kenedžiu beliko mėnuo iki trejų metų sukakties. Nebesidrovėdavau. Pastaruoju metu Erina vadindavo mus senais sutuoktiniais. Aš atšaudavau: „Pavydi.“ O ji parodydavo man didįjį pirštą.

– Eee, gerai. Tik trumpam. – Įvairavęs į bendrabučio aikštelę ir ieškodamas vietos Kenedis pasitrynė sprandą, jo išraiška buvo neįskaitoma.

Krūtinėje dilgtelėjo bloga nuojauta, nurijau seiles.

– Ar viskas gerai? – Aš puikiai jį perpratusi, jei trinasi sprandą – vadinasi, įsitempęs.

Jis dirstelėjo mano pusėn.

– Aha, tvarka. – Kenedis įsuko į pirmą pasitaikiusią laisvą vietą ir įspraudė savo BMW tarp dviejų pikapų.

Jis niekada, niekada nesprausdavo branginamo užsieninio automobilio į ankštą vietą. Apdaužytos durelės varydavo jį iš proto. Kažkas buvo ne taip. Žinojau, kad jis nerimauja dėl artėjančių įskaitų, ypač aukštosios matematikos. Be to, jo brolija kitą vakarą planavo vakarėlį su seserija, nors linksmintis savaitgalį prieš įskaitas kvaila.

Perbraukiau kortele, įžengėme į bendrabutį ir pasukome į užpakalinę laiptinę. Kai būdavau viena, ji mane baugindavo. Tačiau iš paskos lipant Kenedžiui mačiau tik aprūkusias, kramtomąja guma apklijuotas sienas ir užuodžiau priplėkusį, kone rūgštų dvoką. Užšokavau paskutinį laiptų maršą ir nuėjome koridoriumi.

Rakindama duris per petį žvilgtelėjau į jį ir kinktelėjau į penį, kažkieno lengva ranka nupeckiotą ant lentos, kurioje mudvi su Erina ir kaimynėmis keisdavomės žinutėmis. Mišrūs bendrabučiai anaiptol ne brandumo pavyzdys, kaip reklamuojama universiteto interneto svetainėje. Kartais atrodo, tarsi gyvenčiau su krūva dvylikamečių.

– Žinai, rytoj vakare galėsi pranešti, kad susirgai, – uždėjau delną jam ant rankos. – Lik pas mane. Pasislėpsime nuo visų ir savaitgalį mokysimės, užsisakysime greito maisto… ir imsimės kitokios stresą mažinančios veiklos… – išdykėliškai vyptelėjau.

Jis spoksojo sau į batus.

Stipriau suplakė širdis, staiga iškaitau. Kažkas nutiko. Norėjau, kad jis pagaliau rėžtų kas, nes man galvoje sukosi tik liūdnos mintys. Jau taip seniai neturėjome bėdų ir nesipykome, kad pasijutau išmušta iš vėžių.

Jis įžengė į kambarį ir atsisėdo ant mano kėdės prie stalo, ne ant lovos.

Priėjau prie jo, mūsų keliai susilietė, troškau, kad būtų tik prastos nuotaikos ar nerimautų dėl artėjančių egzaminų. Širdis nerimastingai daužėsi krūtinėje, uždėjau ranką jam ant peties.

– Kenedi?

– Džeke, mums reikia pasikalbėti.

Ausyse dar garsiau sutvinkčiojo pulsas, atitraukiau ranką. Sunėriau pirštus ir atsisėdau ant lovos už metro nuo jo. Burna buvo perdžiūvusi, nepajėgiau prakalbėti, net seilių nuryti.

Jis tylėjo, vengė mano žvilgsnio, tos kelios minutės ištįso į amžinybę. Pagaliau vėl pažvelgė į mane. Atrodė liūdnas. O Dieve. Odieveodieveodieve.

– Pastaruoju metu turėjau… šiokių tokių… bėdų. Dėl kitų merginų.

Sumirksėjau, visa laimė – sėdėjau. Jei būčiau stovėjusi, būtų pakirtę kojas ir būčiau susmukusi ant žemės.

– Ką čia sakai? – sukarkiau. – Ką turi galvoj, kokių bėdų, dėl kokių kitų merginų?

Jis sunkiai atsiduso.

– Ne tai, nieko panašaus. Turiu omeny, nieko nepadariau. – Jis nusigręžė ir vėl atsiduso. – Bet man atrodo, kad noriu.

Kokio velnio?

– Nesuprantu. – Mano smegenys tarsi pašėlusios ieškojo man pačios palankiausios jo žodžių prasmės, bet visos – netgi neįtikimiausios – buvo suknistos.

Jis pakilo ir du kartus apėjo kambarį, o paskui vėl prisėdo ant kėdės kraštelio ir palinko įrėmęs alkūnes ant kelių ir sunėręs pirštus.

– Žinai, kaip man svarbu siekti karjeros teisėje ir politikoje.

Linktelėjau, tebetylėjau priblokšta, sunkiai sekėsi sekti jo mintį.

– Žinai, kokia mūsų seserija?

Vėl linktelėjau, pripažindama dalyką, dėl kurio jaudinausi jam įsikėlus į brolijos namą. Pasirodo, jaudinausi per mažai.

– Joje yra mergina – tiesą sakant, keletas merginų, kurios… na.

– Kenedi, kas čia per nesąmonės? – stengiausi kalbėti blaiviai ir ramiai. – Sakai, kad nieko nepadarei, kad nenori…

Jis pažiūrėjo man į akis, kad nebeliktų vietos dviprasmybėms.

– Aš noriu.

Galėjo trenkti kumščiu tiesiai man į pilvą, nes mano smegenys atsisakė suvokti jo žodžius. Fizinį smurtą bent būtų įsisąmoninusios.

– Nori? Ką, po velnių, reiškia „noriu“?

Jis pašoko nuo kėdės, nuėjo iki durų ir grįžo – kokius keturis metrus.

– Kaip manai, ką tai reiškia? Neversk sakyti.

Man atvipo žandikaulis.

– Kodėl ne? Kodėl nesakai – jei įsivaizduoji tai darąs, kokio mėšlo tyli? Ir ką tai turi bendra su tavo karjera?..

– Kol kas tokio žingsnio dar nežengiau. Paklausyk, visi žino, kad vienas blogiausių dalykų kandidatuojančiam politikui ar išrinktam atstovui yra įsivelti į sekso skandalą. – Jis prikaustė mano žvilgsnį, atpažinau jo debatų miną. – Džeke, aš tik žmogus, o jei jaučiu troškimą išsidūkti, ar kokį velnią, ir jį nuslopinsiu, tikriausiai tas troškimas iškils vėliau, tik dar stipresnis. Bet tada jį patenkinęs sudirbčiau savo karjerą. – Jis bejėgiškai skėstelėjo rankomis. – Neturiu kitos išeities, tik išleisti garą lauk, kol tai galiu nesugadindamas profesinės reputacijos.

Tariau sau: „Tai netiesa.“ Vaikinas, su kuriuo draugavau trejus metus, nesiskiria su manim, kad begėdiškai galėtų dulkinti kitas. Kambaryje trūko oro. Tylėdama spoksojau į jį.

Jis sukando dantis.

– Gerai, gal išsiskirti lengvai buvo kvaila mintis…

– Tavo nuomone, tai lengvos skyrybos? Išsiskirti su manim, kad galėtum dulkinti kitas merginas? Ir net nesijaustum kaltas? Tu rimtai?

– C’est la vie.1

Paskutinė mintis, tvykstelėjusi galvoje prieš nustveriant ir sviedžiant į jį ekonomikos vadovėlį, buvo: „Kaip šitokią akimirką jis gali vartoti suknistą klišę?“

1 Toks gyvenimas (pranc.). (Čia ir toliau – vertėjo pastabos.)

2 skyrius

Mane pažadino Erinos balsas.

– Žaklina Volas, kelk subinę iš lovos ir eik gelbėti savo pažymių vidurkio. Dėl Dievo meilės, jei aš leisčiau vaikinui taip sudirbti mano akademinį ego, iš tavęs pasigailėjimo nesulaukčiau.

Atsainiai purkštelėjau iš po antklodės, o tada iškišau akį ir dirstelėjau į ją.

– Kokį dar akademinį modžo?

Ką tik išėjusi iš dušo, ji stovėjo apsijuosusi rankšluosčiu ir įsisprendusi į klubus.

– Cha. Cha. Labai juokinga. Kelkis.

Šniurkštelėjau, bet nė nekrustelėjau.

– Kiti dalykai man sekasi. Ar negaliu bent iš vieno susikirsti?

Jai atkaro žandikaulis.

– Ar pati girdi, ką kalbi?

Girdėjau. Ir lygiai kaip Erina bjaurėjausi savo bailumo – gal net labiau. Bet mintis, kad tris dienas per savaitę reikės ištisą valandą sėdėti paskaitoje prie Kenedžio, buvo nepakeliama. Nenutuokiau, į ką išvirs jo vieši flirtai ar merginų kabinimas jam tapus laisvam, bet nenorėjau viso to matyti iš arti. Net mintyse įsivaizduoti smulkmenas buvo sunku.

Jei tik nebūčiau prašiusi jo šį semestrą pasirinkti bendrą paskaitą. Kai aptarėme rudens semestrą, jis nustebęs paklausė, kodėl susidomėjau ekonomika – muzikos edukologijos specialybei neprivalomu dalyku. Ar jau tada nujautė, kad taip baigsime? Gal tada ir suabejojo.

– Negaliu ten eiti.

– Gali ir eisi, – ji nutraukė antklodę. – O dabar verskis iš lovos ir lįsk po dušu. Turiu nusigauti į prancūzų, kitaip mesjė Bido negailestingai puls manęs kamantinėti passé composé. Man sunkiai įkandamas net anglų kalbos būtasis laikas. Niekaip nepajėgčiau atsakyti en français dar saulei žeme ritinėjantis.

Į auditoriją įžengiau lygiai devintą, žinojau, kad Kenedis, kuris niekada nevėluoja, čia jau bus. Didelėje auditorijoje kėdžių eilės kilo į viršų. Įsmukusi pro užpakalines duris pamačiau jį šeštos eilės vidury. Vieta šalia jo – manoji – buvo tuščia. Dar antrą paskaitų savaitę daktaras Heleris persiuntė vietų schemą, pagal ją žymėjo lankomumą ir skirdavo kreditus už dalyvavimą paskaitoje. Pasikalbėsiu su juo po paskaitos; nors užmušk – daugiau toje vietoje nebesėdėsiu.

Nužvelgiau galines eiles. Ten buvo dvi laisvos vietos. Viena – trečioje eilėje nuo viršaus, tarp ranka pasirėmusio snaudžiančio vaikino ir merginos, siurbčiojančios iš didžiulio „Starbucks“ puodelio ir tarškančios su kaimyne. Kita laisva vieta buvo paskutinėje eilėje šalia vaikino, kuris, regis, kaži ką paišaliojo vadovėlio paraštėse. Man jį nužiūrinėjant, į klasę pro šonines duris įžengė profesorius, ir dailininkas pakėlęs galvą apsidairė. Sustingau atpažinusi vaikiną, mane išgelbėjusį prieš dvi dienas. Jei man nebūtų pakirtę kojų, būčiau apsisukusi ir išbėgusi.

Vėl prisiminiau užpuolimą. Bejėgiškumą. Siaubą. Pažeminimą. Tąkart grįžusi susiriečiau ant lovos į kamuoliuką ir visą naktį praverkiau, net pasiguodžiau gavusi žinutę iš Erinos, kad ji liko pas Čazą. Neparašiau jai, ką padarė Bakas, – ji būtų pasijutusi kalta, kad privertė mane eiti į vakarėlį ir leido man išsprukti vienai. Be to, norėjau pamiršti tą įvykį.

– Jei visi sėstų į vietas, galėtume pradėti, – iš sąstingio pažadino profesoriaus balsas.

Buvau vienintelė stovinti. Šoviau prie tuščios vietos tarp plepės ir miegaliaus.

Ji dirstelėjo į mane, bet nenutraukė išpažinties, kaip savaitgalį prisigėrė, kur ir su kuo. Vaikinas vos prasimerkė, kai klestelėjau ant kėdės tarp jų, bet nė nekrustelėjo.

– Ar šita vieta užimta? – paklausiau jo.

Jis papurtė galvą ir burbtelėjo:

– Kadaise buvo. Bet ji iškrito. Ar nustojo lankyti paskaitas. Kas žino.

Man palengvėjo, išsitraukiau iš kuprinės užrašus. Stengiausi nežiūrėti į Kenedį, bet žemėjančioje auditorijoje buvo sudėtinga. Jo stilingai prižiūrėti šviesoki plaukai ir pažįstami marškiniai traukė mano žvilgsnį kiekvieną kartą jam pasimuisčius. O, kaip tas žalias marškinių raštas derėjo prie jo kerinčių žalių akių! Pažinojau jį nuo devintos klasės. Mačiau, kaip jis pakeitė stilių – nuo berniuko, kiekvieną dieną dėvinčio sportinius šortus ir avinčio sportbačius, iki vaikino, kuris nešdavo lyginti pagal užsakymą pasisiūdintus marškinius, saugojo batus, kad neapsitrintų, ir visada atrodė tarsi būtų nužengęs nuo žurnalo viršelio. Ne viena mokytoja nusekdavo jį žvilgsniu ir sunkiai atplėšdavo akis nuo tobulo, draudžiamo jo kūno.

Vienuoliktoje klasėje kartu lankėme anglų. Jis nuo pat pirmos pamokos atkreipė į mane dėmesį, sėsdamas į suolą tvykstelėdavo man įdubusių skruostų šypsena, vėliau kviesdavo mane į savo grupę, klausdavo, ką veikiu savaitgalį, – ir pagaliau tapo nuolatiniu mano savaitgalių palydovu. Niekada ir niekas manęs nebuvo taip ryžtingai atakavęs. Jis buvo mūsų klasės prezidentas, visus pažinojo ir sąmoningai stengėsi pažinoti. Krepšinio komandos pažiba. Mokslo ir akademiniais laimėjimais jis tarpavosi tarp dešimties procentų geriausiųjų. Debatų komandoje garsėjo svariais argumentais ir neįveikiamais rekordais.

Kaip vaikinas, jis buvo kantrus ir dėmesingas, niekad nespaudė manęs per daug ar per greitai. Niekada nepamiršdavo gimtadienio ar metinių. Niekada nevertė sudvejoti dėl bendrų mūsų ateities planų. Kai pradėjome draugauti ir rodytis viešai, jis pakeitė mano vardą – ir visi pasekė jo pavyzdžiu, ir aš pati. „Tu mano Džekė“, – sakydavo man, turėdamas galvoj Džono Kenedžio, jo bendravardžio ir asmeninio idealo, žmoną.

Jie nebuvo giminaičiai. Tiesiog jo tėvai buvo keistokai politiški – ir priešingų pažiūrų. Jo sesuo buvo vardu Reigan, o brolis – Karteris2.

Jau trejus metus nesivadinau Žaklina, o dabar kiekvieną dieną vargau stengdamasi atgauti bent dalelytę savęs, kurios buvau dėl jo atsisakiusi. Dėl Kenedžio netekau ne vien vardo, ir ne vardas buvo svarbiausia netektis. Bet galėjau atgauti tik jį.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Kadangi dvi savaites nelankiau paskaitų, o šiandien visas penkiasdešimt minučių stengiausi nespoksoti į Kenedį, smegenys buvo vangios ir neveiklios. Paskaitai pasibaigus nedaug nauja buvau sužinojusi.

Nusekiau paskui daktarą Helerį į jo kabinetą mintyse narstydama įvairius pasiteisinimus, kodėl jis turėtų duoti man galimybę pasivyti. Iki šiol man nerūpėjo, kad galiu neišlaikyti egzamino. Dabar, galimybei tapus tikimybe, išsigandau. Dar nė karto nebuvau neišlaikiusi kokio dalyko. Ką pasakyčiau tėvams ir studijų patarėjui? Šis F mano studijų knygutėje liktų visam gyvenimui.

– Ką gi, panele Volas… – daktaras Heleris išsiėmė iš nutrinto portfelio vadovėlį ir šūsnį netvarkingų užrašų vaikščiodamas po kabinetą, tarsi manęs čia nė nebūtų, – dėstykite savo priežastis.

Atsikrenkščiau.

– Savo priežastis?

Per akinių viršų jis dirstelėjo į mane nuobodžiaujančiu žvilgsniu.

– Ištisas dvi savaites praleidote paskaitas – ir įskaitą, be to, ir šiandien nebuvot paskaitoj. Reikia manyti, kad mano kabinete stovit norėdama pateikti man priežastį, kodėl neturėčiau jūsų sukirsti. Sulaikęs kvapą laukiu pasiaiškinimo. – Jis atsiduso ir padėjo vadovėlį į lentyną. – Kaskart pagalvoju, kad jau girdėjau viską, ką galima išgirsti, bet vis išgirstu ką nors nauja. Taigi pirmyn. Neturiu visos dienos, manau, ir jūs neturit.

Nurijau seiles.

– Šiandien paskaitoje buvau. Tik sėdėjau kitoje vietoje.

Jis linktelėjo galvą.

– Kadangi po paskaitos priėjot, patikėsiu jūsų žodžiu. Savo naudai gaunat vieną dieną – maždaug ketvirtį balo. Vis tiek praleidot šešias paskaitas, o iš įskaitos gavot nulį.

O Dieve. Tarsi kas būtų atkėlęs užtvanką, man iš lūpų pasipylė padriki teisinimaisi ir atgaila:

– Mane paliko vaikinas, jis lanko šitą paskaitą, negaliu ne tik prie jo sėdėti, bet ir jo matyti… o Dieve, praleidau įskaitą. Neišlaikysiu egzamino. Kol kas gyvenime viską išlaikydavau.

Tarsi prakalba nebūtų ir taip kraupi, man iš akių pabiro ašaros. Prikandau lūpą, kad neprapliupčiau balsu raudoti, ir įsmeigiau žvilgsnį į jo stalą, nebūčiau atlaikiusi pasibjaurėjimo, su kuriuo, maniau, jis į mane žvelgia.

Išgirdau, kaip jis atsiduso, man prieš akis sušmėžavo nosinaitė.

– Panele Volas, šiandien jūsų laimingoji diena.

Paėmiau nosinaitę ir prispaudusi ją prie šlapių skruostų akių kampučiu pašnairavau į jį.

– Taip jau nutiko, kad turiu šiek tiek už jus jaunesnę dukrą. Ji iškentė bjaurų išsiskyrimą. Mano gudruolė, vienais A besimokanti studentė, virto jausminga nelaimėle, geras dvi savaites vien žliumbė, miegojo ir vėl žliumbė. O tada atgavo nuovoką ir nutarė, kad joks berniūkštis jai nesugadins įrašų studijų knygutėje. Dėl savo dukros suteiksiu jums galimybę. Vienintelę. Jei jos nečiupsite, semestrui baigiantis gausite pažymį, kurio nusipelnėte. Ar supratome vienas kitą?

Linktelėjau visa apsiašarojusi.

– Gerai. – Profesorius neramiai pasimuistė ir padavė man dar vieną nosinaitę. – Ak, dėl Dievo meilės, kaip jau sakiau dukrai, šioje žemėje nėra vaikino, kuris būtų vertas tokios sielvarto jūros. Žinau, ką kalbu, pats buvau vienas iš jų. – Jis pakraigaliojo ant popieriaus lapelio ir atkišo jį man. – Štai mano asistento Landono Maksfildo elektroninio pašto adresas. Jei dar nieko nesat girdėjusi apie jo konsultacijas, primygtinai jas siūlau. Jums, be jokios abejonės, reikės ir asmeninių konsultacijų. Prieš dvejus metus jis puikiai pasirodė mano paskaitose, nuo tada teikia mano dalyko konsultacijas. Duosiu jam darbo, kurį parašiusi galėsit atsiskaityti už įskaitą, aprašą.

Bedėkodama nesusilaikiau ir dar kartą šnirpštelėjau, atrodė, lyg jis norėtų prasmegti skradžiai žemę.

– Nagi, nagi, taip, nieko tokio, prašom. – Dėstytojas išsitraukė suolų schemą. – Parodykit, kur nuo šiol sėdėsit, kad toliau rinktumėt taškus už lankomumą.

Parodžiau savo naują vietą, o jis virš jos užrašė mano vardą.

Gavau antrą progą. Beliko susisiekti su Landonu ir prisistatyti. Kas galėtų būti lengviau?

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Eilė prie „Starbucks“ studentų atstovybėje buvo kvailai ilga, bet lauke lijo, o manęs nė kiek netraukė permirkti einant per gatvę į kavinukę šalia universiteto prieš kitą paskaitą nuryti kavos dozės. Buvo ir kita priežastis – ten tikriausiai būtų Kenedis; anksčiau kone kiekvieną dieną eidavome į ją prieš pietus. Kenedis ryžtingai laikėsi atokiai nuo tokių pabaisiškų korporacijų kaip „Starbucks“, nors jos kava skanesnė.

– Jei stirksosiu šitoje eilėje, niekaip nespėsiu į kitą universiteto galą, – zyzdama Erina išlindo iš eilės pažiūrėti, kiek žmonių dar stovi prieš mus. – Devyni. Devyni! Ir penki iš jų prie gėrimų! Kas jie per žmonės?

Priešais mus stovintis vyrukas susiraukęs dėbtelėjo per petį. Erina nutvilkė jį tokiu pat piktu žvilgsniu, o aš prikandau lūpą stengdamasi nesusijuokti.

– Tokie pat narkomanai kaip mes, – atšoviau.

– Uch, – ji atsiduso ir stvėrė man už rankos. – Vos nepamiršau, ar girdėjai, kas šeštadienio vakarą nutiko Bakui?

Širdis persivertė. Norėjau tą naktį pamiršti, o ji mane persekiojo. Papurčiau galvą.

– Buvo užpultas automobilių aikštelėje už namo. Pora vyrukų pareikalavo piniginės. Bakas mano, kad greičiausiai benamiai. Tokie štai reikalai, kai tavo universitetas dideliame mieste. Tie galvijai nieko negavo, bet, po velnių, Bakui sumalė veidą. – Ji palinko arčiau. – Tiesą sakant, dabar jis atrodo dar karštesnis. Rrrrr, jei supranti, ką noriu pasakyti.

Stovėjau apmirusi, apsimesdama susidomėjusi, užuot paaiškinusi, kas iš tiesų Bakui sudirbo veidą.

– Po paraliais. Reikės susiversti skardinę „Red Bull“, kad neužsnūsčiau per politologiją. Negaliu vėluoti – šiandien testas. Pasimatysim po darbo. – Ji skubiai mane apkabino ir nuskubėjo.

Pamažu slinkau eilėje, o galvoje tūkstantąjį kartą sukau šeštadienio įvykius. Kokia dar tebesijaučiu pažeidžiama. Visada žinojau, kad vyrai stipresni. Kenedis buvo begalę kartų mane pakėlęs, kartą net užsimetė ant peties ir užbėgo laiptais, o aš kvatojau kabodama jam ant nugaros. Jis lengvai atidarydavo stiklainius, kurių aš neįstengdavau, laisvai stumdydavo baldus, kuriuos vos pajudindavau. Jusdavau jo jėgą, kai jis įsitaisydavo virš manęs, kai įsikibdavau į kietus jo raumenis.

Prieš dvi savaites jis sudaužė man širdį, dar niekad nesijaučiau tokia pažeidžiama, tokia tuščia.

Bet Kenedis niekad nesigriebė prieš mane fizinės jėgos.

Ne, jos griebėsi Bakas. Universiteto gražuolis Bakas, kuriam niekas netrukdė kabinti merginų. Kuris niekad neparodė, kad galėtų ar norėtų mane įskaudinti, kuris į mane visada žiūrėjo tik kaip į Kenedžio merginą. Galėjau kaltinti alkoholį… bet ne. Alkoholis viso labo atpalaiduoja stabdžius. Jis neverčia nusikalsti, jei tokių paskatų anksčiau neturėjai.

– Kitas.

Atsipeikėjusi iš savo godų žvilgtelėjau per prekystalį, pasiruošusi pateikti įprastą užsakymą, ir pamačiau už jo vaikiną iš šeštadienio vakaro. Vaikiną, prie kurio nenorėjau šį rytą sėstis per ekonomiką. Stovėjau išsižiojusi, bet neišspaudžiau nė žodžio. Ir visai kaip rytą mintyse vėl atgijo nelemto šeštadienio vakaras. Veidas užkaito prisiminus, į kokią padėtį buvau pakliuvusi, ką jis matė prieš įsikišdamas, kokia kvaiša turėjo mane palaikyti.

Bet jis juk sakė, kad aš nekalta.

Ir pavadino mane vardu. Vardu, kurį stengiuosi pamiršti jau šešiolika dienų.

Žybtelėjo viltis, kad jis manęs neatpažins, bet kur tau. Veriančios jo akys rodė, kad viską kuo aiškiausiai prisimena. Kiekvieną siaubingą smulkmeną. Mano veidas liepsnote liepsnojo.

– Ar išsirinkai, ką užsisakyti? – jo klausimas padėjo atsitokėti.

Nepažįstamasis paklausė ramiai, bet man už nugaros jau ėmė irzeliuoti.

– Didelį amerikietiškos kavos. Prašyčiau, – žodžiai taip vėlėsi, kad jau maniau teks pakartoti.

Vis dėlto jis pažymėjo puodelį, buvo dviem ar trim sluoksniais apsitvarstęs krumplius. Paskui padavė puodelį barmenei ir išmušė sąskaitą, o aš padaviau jam savo kreditinę.

– Kaip laikaisi šiandien? – paklausė lyg ir nerūpestingai, bet mums abiem jo žodžiai reiškė daug. Jis perbraukė kortelę ir grąžino ją su čekiu.

– Gerai.

Ir kairės jo rankos krumpliai buvo nubrozdinti, bet nesmarkiai. Kai paėmiau kortelę ir čekį, jo pirštas palietė maniškį. Patraukiau ranką lyg nuplikyta.

– Ačiū.

Jis išplėtė akis, bet tylėjo.

– Man labai didelį karamelinės mačiato – liesos, be putų, – per petį nekantriai amtelėjo kita pirkėja.

Prie manęs ji neprisilietė, bet vis tiek nejaukiai įsibrovė į mano asmeninę erdvę.

Jis vos pastebimai sukando dantis ir pažiūrėjo į merginą. Pažymėjęs puodelį automatiškai išbeldė jai sumą ir pašnairavo į mane. Nežinau, ar nulydėjo žvilgsniu mane nueinančią. Palaukiau kavos kitame baro gale, o tada nukurnėjau nė neįsipylusi šlakelio pieno ir neįsibėrusi trijų maišelių cukraus.

Ekonomikos kursas buvo apžvalginis, todėl jį lankė visas tuntas studentų – apie du šimtus. O tarp tokios galybės žmonių šešias rudens semestro savaites veikiausiai pavyks išvengti dviejų vaikinų žvilgsnių, ar nepavyks?

2 JAV prezidentai Džonas Kenedis ir Džimis Karteris demokratai, o Ronaldas Reiganas – respublikonas.

3 skyrius

Po paskaitų grįžusi į bendrabutį pareigingai parašiau ekonomikos konsultantui ir ėmiausi meno istorijos namų darbų. Rašydama esė apie neoklasikos laikotarpio skulptorių ir jo įtaką žanrui, burbtelėjau „dėkui“ savo vidinei neurastenikei, kad bent jau neatsilikau iš kitų dalykų.

Kol Erina būdavo darbe, vakarais galėdavau ramiai mokytis. Mūsų mažučiame kambaryje ji nenoromis blaškydavo dėmesį. Kai praeitą savaitę kaliau algebros kolokviumui, mūsų kambaryje skambėjo toks pokalbis: „Tėveli, aš privalėjau nusipirkti tuos aukštakulnius darbui! – atsikalbinėjo ji mobiliuoju. – Vis sakei, kad studijuodama turėčiau suprasti darbo prasmę, ir nuolat kartoji, kad norėdamas sulaukti sėkmės turi atitinkamai rengtis. Aš tik bandžiau vadovautis tavo išmintingais patarimais.“

Jai dirstelėjus į mane, pavarčiau akis. Mano kambario draugė – padavėja prašmatniame restorane miesto centre ir, viršijusi savo drabužių biudžetą, ji dažnai teisinasi darbu. Tris šimtus dolerių kainuojantys batai būtini darbui, kuriame už valandą moka devynis dolerius? Erina mirktelėjo, vos nesusijuokiau. Jos tėvas visada nusileisdavo, ypač kai Erina ištraukdavo iš savo žodyno T žodį – tėveli.

Nesitikėjau greito atsakymo iš Landono Maksfildo. Jis aukštesnių kursų studentas ir dar konsultuoja daugybę daktaro Helerio studentų, tikriausiai yra užsiėmęs. Be to, įtariau, kad jį ne itin sužavės mintis padėti antrakursei, nelaikiusiai įskaitos, dvi savaites nelankiusiai paskaitų ir nė karto nebuvusiai jo konsultacijose. Buvau pasiruošusi jį patikinti ir jam įrodyti, kad uoliai stengsiuosi visus pasivyti ir kuo greičiau nulipti jam nuo sprando.

Išsiuntus laišką mano pašto dėžutė dzingtelėjo praėjus vos penkiolikai minučių. Jis atrašė tokiu pat formaliu tonu, kurį pasirinkau ilgokai padvejojusi, kaip kreiptis – vardu ar pavarde, ir pagaliau nusprendusi pradėti laišką „pone Maksfildai“.

Panele Volas,

daktaras Heleris man pranešė, kad atsilikote iš makroekonomikos ir norite įveikti spragas, jis atsiuntė darbo, prie kurio turėsite padirbėti norėdama atsiskaityti už įskaitą, aprašą. Kadangi jis leido jums rašyti šį darbą, neprivalote man aiškintis, kodėl taip atsilikote. Aš pasamdytas konsultuoti, tai įeina į mano pareigybes.

Galime susitikti ir aptarti darbo apmatus universitete, geriausia būtų bibliotekoje. Darbas turi būti išsamus ir nuodugnus, jums teks padaryti nemažai papildomų tyrimų. Daktaras Heleris man nurodė, kiek galiu jums padėti. Iš esmės jis nori pamatyti, kiek gebėsite būti savarankiška. Savaime suprantama, aš atsakysiu į bendrus klausimus.

Grupės konsultacijos vyksta PirTrčKtv 13–14 val., bet jose nagrinėjame dabar paskaitose dėstomas temas. Manau, jums reikės daugiau pagalbos, kad perprastumėte medžiagą, kurią praleidote per pastarąsias dvi savaites. Praneškite, kada galėtumėte susitikti asmeninėms konsultacijoms, tada spręsime, kaip dirbsime toliau.

LM

Sukandau dantis. Nors laiškas buvo mandagus, konsultanto žodžiai dvelkė globėjiškumu… išskyrus parašą pabaigoje: LM. Jis elgiasi draugiškai ar kasdieniškai, ar šaiposi iš mano pastangų pasirodyti rimta, subrendusia studente? Laiške užsiminiau apie išsiskyrimą tikėdamasi, kad jis nekamantinės smulkmenų. Dabar man atrodė, jog Landonas Maksfildas ne tik nenorėtų sužinoti daugiau, bet ir šiek tiek manim nusivylė, kad leidau žlugusiems santykiams paveikti savo mokslus.

Perskaičiau jo laišką antrą kartą ir suirzau dar labiau. Jis mano, jog esu per kvaila, kad pati suprasčiau kurso medžiagą?

Pone Maksfildai,

į jūsų konsultacijas ateiti negalėsiu, nes PirTrč 13–14:30 man meno istorija, o ketvirtadienį apie pietus konsultuoju vidurinėje mokykloje. Gyvenu universiteto miestelyje ir galiu susitikti vėlyvomis popietėmis nuo pirmadienio iki ketvirtadienio, taip pat daugumą vakarų. Savaitgaliais irgi esu laisva, jeigu pati neturiu pamokų ir nekonsultuoju. Jau skaitau apie BVP, vartotojų kainos indeksą ir infliaciją, taip pat ėmiausi devinto skyriaus pabaigoje pateiktų klausimų. Jei jums būtų patogu, galime susitikti aptarti darbo reikalavimų, o kurso medžiagą, esu tikra, sugebėsiu perprasti ir pati.

Žaklina

Paspaudžiau „siųsti“ ir kokias dvidešimt sekundžių jaučiausi pranašesnė. Po teisybei, į devintą skyrių vos spėjau dirstelėti. Kol kas jis visai nepriminė suprantamų pasiūlos ir paklausos lentelių, atrodė kaip makalynė, negana to, lyg tyčiojantis dar prikaišiota dolerių ženklų ir painių kreivių. O ką reiškia BVP ir vartotojų kainos indeksas, žinojau… lyg ir.

O Dieve. Ką tik išdidžiai atsisakiau dėstytojo man maloniai priskirto konsultanto – dėstytojo geranoriškai man suteiktos antros progos.

Vėl skimbtelėjo pašto dėžutė, prieš ją atidarydama nurijau seiles. Dėžutės viršuje buvo nauja žinutė iš Landono Maksfildo.

Žaklina,

jei norite pasivyti pati, savaime suprantama, turite tokią teisę. Surinksiu daugiau žinių apie darbą ir galėsim susitikti, sakykim, trečiadienį šiek tiek po dviejų?

LM

P. S. Kokiais klausimais konsultuojate?

Jo atsakymas neatrodė piktas. Jis rašė mandagiai. Net maloniai. Pastaruoju metu taip leidausi valdoma jausmų, kad nebepasitikėjau pati savim.

Landonai,

turiu keletą kontraboso pamokų orkestro mokiniams – žemesnių ir aukštesnių klasių. Ką tik prisiminiau, kad šio trečiadienio popietę sutikau padėti dviem savo mokiniams pervežti instrumentus. (Įsigijau visureigį, kad turėčiau kaip vežiotis savąjį kontrabosą, todėl man nuolat kas tik nori zyzia padėti pervežti didelius muzikos instrumentus, sofas, čiužinius…)

Ar esate laisvas kurį vakarą? Arba šeštadienį?

ŽV

Kontrabosu griežiu nuo dešimties. Ketvirtoje klasėje vienas iš dviejų orkestro kontrabosininkų antrą mokslo metų savaitgalį žaisdamas futbolą susidaužė su priešininku ir susilaužė raktikaulį. Mūsų orkestro mokytoja, ponia Pibodi, nužvelgė smuikininkų jūrą ir paprašė, kad kas nors jį pakeistų. „Kas norėtų?“ – sucypė ji. Kadangi niekas neatsiliepė, ranką pakėliau aš.

Net prie vidutinio dydžio instrumento tada atrodžiau kaip neūžauga; turėjau atsistoti ant suoliuko, kad galėčiau griežti kontrabosu – orkestro draugams buvo daug gardaus juoko. Pašaipos mokykloje nesiliovė.

„Brangute, ar šis instrumentas merginai nėra kiek neįprastas?“ – paklausė manęs ir mama. Ji vis dar buvo įsižeidusi, kad atsisakiau mokytis skambinti pianinu, jai labiausiai patinkančiu instrumentu, ir pasirinkau smuiką, todėl nuo pat pradžių nepalaikė mano naujo sprendimo. „Nė kiek“, – išsišiepiau mamai, o ji nutaisė grimasą. Ji taip ir neatsikratė paniekos instrumentui, kurį aš pamažu pamilau, jis įžemindavo ir nukreipdavo visą orkestrą. Man patikdavo skeptiškos apygardos konkursų dalyvių išraiškos, kad dėl savo lyties negalėsiu jiems prilygti, – laiminga galėdavau jiems įrodyti esanti geresnė.

Sulaukusi penkiolikos jau buvau dabartinio ūgio, beveik metro septyniasdešimties, ir be jokių pakylų galėjau griežti trijų ketvirčių instrumentu, bet vis tiek būdavo sunku jį nulaikyti.

Pastaraisiais metais mokiau vietos moksleivius – visi buvo berniukai, ir iš pradžių visi pasipūtę ar įžūlūs, kol išgirsdavo mane griežiant.

Žaklina,

kontrabosas? Įdomu.

Šią savaitę vakarais ir beveik visą savaitgalį būsiu užsiėmęs. Nenoriu, kad gaištumėte laiką, todėl šiandien atsiųsiu jums darbo reikalavimus, o kol suderinsim tvarkaraštį, toliau bendraukime per elektroninį paštą. Ar jums tinka?

LM

P. S. Reikės jus prisiminti, jei nusipirksiu baldų ar reikės persikraustyti.

Landonai,

ačiū, taip – būtų puiku. (Re: turiu omeny, kad siųstumėte informaciją, o ne begėdiškai išnaudotumėte mane dėl mano visureigio bagažinės. Jūs ne geresnis už mano draugužius! Jie vengia nuomotis sunkvežimį ar mokėti už gabenimo paslaugas, jiems geriau atsilyginti alumi.)

ŽV

Žaklina,

darbo reikalavimus atsiųsiu grįžęs namo, tada juos ir aptarsime.

Beje, mainų sistema tėra primityvi ekonomika. (Ir ar jūs jau galite gerti alų?)

LM

Landonai,

nesu nusistačiusi prieš veiksmingai pritaikytą priešistorinės ekonomikos atmainą. Be to, alumi mokantys draugai yra geriau už draugus, kurie išvis neatsilygina. (Re: Dėl mano amžiaus – kažin, ar ekonomikos konsultanto pareigos suteikia jums teisę į tokią asmeninę informaciją.)

ŽV

Žaklina,

vajė vajė. Teks pasitikėti, kad neužsiundysite ant manęs policijos už nepilnamečių girdymą. Jūs teisi – tokie vargšeliai automobilio neturintys studentai kaip aš turėtų gerbti išbandytus ir veikiančius transporto derybų metodus.

LM

Šyptelėjau perskaičiusi jo tiesų prisipažinimą, kad neturi automobilio, ir tuoj pat paniurau prisiminusi Kenedį, kuris taip puikavosi savo automobiliu. Mums baigus mokyklą Kenedžio dvejų metų mustangas atiteko šešiolikmečiam jo broliui, prieš savaitę sudaužiusiam savo visureigį. O Kenedžiui mokyklos baigimo proga tėvai nupirko naujutėlaitį BMW – glotnų, juodą, su prabangiomis odinėmis sėdynėmis. Jame buvo visos įmanomos naujovės, įskaitant ir moderniausią garso sistemą, išgirsdavau ją už kvartalo.

Po velnių. Reikia nustoti kiekvieną man nutinkantį dalyką lyginti su Kenedžiu. Staiga toptelėjo, kad pasąmonėje tebelaikau jį savo vaikinu. Per pastaruosius trejus metus vienas kitam tapome įpročiu. Ir nors jis mane metė ir pamiršo, aš to padaryti dar nepajėgiau. Vis dar siejau jį su savo dabartimi ir ateitimi. O iš tiesų jis buvo mano praeitis ir buvo pats metas su tuo susitaikyti, kad ir kaip būtų skaudu.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Vos atvykome į universitetą, Kenedis dar pirmame kurse įstojo į tėvo broliją. Jis jautė poreikį priklausyti uždaroms bendruomenėms, bet manęs jos nė kiek netraukė. Kai pasakiau, kad visai neskubu stoti į kurią nors seserijų, jis lyg ir neprieštaravo, svarbiausia esą, kad palaikau jo, kaip būsimo politiko, privalomą narystę brolijoje. Kartą jis man pasakė, kad jam patinka turėti SN merginą.

– SN? O kas tai?

Jis nusijuokė ir atsakė:

– Kad tu Suknistai Nepriklausoma.

Kai beveik prieš tris savaites Kenedis išėjo iš mano kambario, man nė netoptelėjo, kad pro duris kartu iškurnėjo visas mane supęs socialinis ratas, į kurio gyvenimą buvau panirusi. Nutrūkus santykiams su Kenedžiu, automatiškai nebegaudavau kvietimų į graikų3 vakarėlius ir renginius, nors Čazas su Erina mane kartais į juos ir pasiimdavo, nes patekau į sąrašą daiktų, kuriuos buvo galima atsinešti ar atsivesti į bet kokį vakarėlį: visuomet buvo pageidaujamas alkoholis ir merginos.

Nuostabu. Iš suknistai nepriklausomos draugės tapau vakarėlių priedu.

Susitikusi buvusius draugus geriausiu atveju jausdavausi nejaukiai. Brolijos vaikinai sustatę stalus prie didžiosios bibliotekos kiekvieną rytą pardavinėdavo kavą, sultis ir pyragaičius rinkdami pinigus vadovų kursams. Trigubos deltos4 merginos, pasistačiusios nešiojamąsias kepsnines, stovyklaudavo ant vejos siekdamos atkreipti dėmesį į sunkią benamių dalią. (Pasišaipiau, kad dauguma benamių vargu ar turi nešiojamąsias kepsnines „Coleman“ ir stovyklavimo įrangą REI, o Erina tik purkštelėjo ir atsakė: „Aha, aš taip ir pasakiau. Niekas nekreipė dėmesio.“)

Kad ir kurion pusėn patraukdavau išėjusi iš bendrabučio, sutikdavau žmonių, su kuriais vos prieš kelias dienas mano santykiai buvo kuo paprasčiausi. Dabar man einant pro šalį jie nukreipdavo žvilgsnį, nors kai kurie dar šyptelėdavo ar pamodavo ranka ir apsimesdavo su kuo nors besikalbą. Retas jų pasisveikindavo: „Labas, Džeke.“ Nesakiau jiems, kad pamirštų tą vardą.

Iš pradžių Erina spyriojosi, neva prasimanau, bet po dviejų savaičių nenoriai sutiko: „Santykiams nutrūkus, jie jaučiasi turintys pasirinkti kurią nors pusę – tokia žmonių prigimtis, – pacitavo iš antro savo psichologijos kurso. – Vis dėlto jie bailiai.“ Pasijutau geriau, kad ji nusispjovė į tokią šaltą analizę ir stojo mano pusėn.

Visai nenustebau, kad kone visi pasirinko Kenedį. Galų gale Kenedis buvo vienas iš jų. Jis buvo draugiškas, žavus, būsimas pasaulio lyderis. Aš buvau tyli, žavi, bet keistoka… visiems, išskyrus Eriną, tapau tik ne graike.

Antradienį praėjome pro įtakingiausią universiteto porelę – Ketė buvo Erinos seserijos prezidentė, o D. Dž. – Kenedžio brolijos viceprezidentas.

– Labas, Erina! Nuostabus kostiumėlis, – pasisveikino Ketė, tarsi manęs nė nebūtų. D. Dž. linktelėjo ir nusišypsojo Erinai, žvilgtelėjo į mane, bet, kaip ir jo mergina, tarsi į tuščią vietą.

– Ačiū! – vyptelėjo Erina, o jiems nuėjus įsikibo man į parankę ir sukuždėjo: – Subingalviai.

Daugiau nei prieš metus atsikrausčiusi į savo bendrabutį pakraupau, kad man kliuvusi kambario draugė – įkūnytas seserijos merginos stereotipas. Erina jau buvo spėjusi užsiimti lovą arčiau lango. Virš galvūgalio lentos ji buvo prikabinusi blizgančių mėlynų ir auksinių mokyklos bumbulų, sudėliojusi iš jų didžiulį žodį ERINA ir dar papuošusi juos auksiniais blizgučiais. Aplink milžiniškas paauksuotas raides puikavosi plakatai, juose buvo nuotraukos iš palaikymo grupės šokėjų renginių ir kelionių su amerikietiškojo futbolo žaidėjais gremėzdiška apranga.

Man atkarusiu žandikauliu bespoksant į tviskantį kambario kampą, pro duris įšokavo ir Erina.

– O, labas! Tu tikriausiai Žaklina. Aš – Erina.

Diplomatiškai nutylėjau ant liežuvio galo užkliuvusią repliką „mėšlas“.

– Kadangi tavęs nebuvo, aš pasirinkau lovą – tikiuosi, neprieštarausi! Jau beveik išsikroviau daiktus, todėl galėsiu tau padėti. – Erina vilkėjo universiteto marškinėlius, tobulai derančius prie jos vario spalvos plaukų, suimtų ant viršugalvio. Nieko nelaukdama ji čiupo sunkiausią mano krepšį ir užmetė ant lovos. – Prie durų pritvirtinau lentą, kad galėtume viena kitai palikti žinutes. Mano mamos mintis, bet praktiška, ką manai?

Sumirksėjau ir burbtelėjau „aha“, o ji spėjo atsegti mano krepšį ir jau traukė mano atsivežtus daiktus. Tikriausiai įvyko kokia nors klaida. Suskrebenau nuodugnų pageidaujamos kambario draugės savybių sąrašą, o ši mergina, regis, neturėjo nė vieno iš tų bruožų. Iš esmės aprašiau save: tyki, darbšti, knygų žiurkė, einanti miegoti padoriu laiku. O ne vakarėlių mergina, kuri į mūsų kambarį vedžiotųsi virtinę vaikinų ir po lova laikytų bendrą mūsų aukšto alaus barą.

– Iš tiesų mane vadina Džeke, – atsakiau.

– Džekė – kaip miela! Bet, turiu prisipažinti, man patinka ir Žaklina. Klasiškas vardas. Tau pasisekė, gali rinktis! Aš tai neturiu kur pasidėti, tenka gyventi su Erina. Dar gerai, kad jis man patinka, a? Na, Džeke, kur kabinsim šitą plakatą – kas čia?

Dirstelėjau į plakatą – jame buvo viena mylimiausių mano dainininkių, dar griežiančių ir kontrabosu.

– Esperanza Spolding.

– Nieko nesu apie ją girdėjusi. Bet ji žavi! – Erina čiupo saują smeigtukų ir užšokusi ant mano lovos prismeigė plakatą prie sienos. – Čia tiks?

Per penkiolika mėnesių mudvi su Erina tapome neišskiriamos.

3 JAV universitetuose gyvuojančios brolijos ir seserijos dėl graikiškų raidžių pavadinimuose dar vadinamos graikų organizacijomis.

4 Seserija „Delta Delta Delta“.

4 skyrius

Trečiadienio rytą į ekonomikos paskaitą atėjau prieš pat jai prasidedant ir nesitikėjau pamatyti Kenedžio, ramstančio sieną šalia auditorijos ir besikeičiančio mobiliaisiais su studente iš „Zetos“ seserijos. Ji nusifotografavo ir kikendama grąžino Kenedžiui telefoną. Jis išsišiepęs padarė tą pat.

Man jis taip niekada nebesišypsos.

Nė nepasijutau, kaip sustingau, kol į mane neįsirėžė bendrakursis ir nenumušė nuo peties sunkios kuprinės.

– Atsiprašau, – suburbėjo jis, tonas labiau priminė ne „Atsiprašau, kad užkliudžiau“, o „Traukis iš kelio“.

Man pasilenkus, mintyse meldžiantis, kad Kenedis ir jo gerbėja manęs nepastebėtų, kažkieno ranka pastvėrė kuprinę už diržo ir pakėlė nuo grindų. Atsitiesusi išvydau vaiskias pilkai mėlynas akis.

– Patikėk, riteriai dar neišmirė, – jis kalbėjo ramiu, žemu balsu, visai kaip šeštadienio naktį ir pirmadienį popietę per „Starbucks“ prekystalį.

– Tikrai?

Nepažįstamasis užmetė man ant peties kuprinės diržą.

– Ne. Tas vyrukas šiknius, – jis mostelėjo į vaikiną, kuris į mane atsitrenkė, bet galėjau prisiekti, kad žvilgsniu užkliudė ir mano buvusįjį, einantį su mergina prie durų ir juokaujantį. Ant jos oranžinių treninginių kelnių užpakalio buvo užrašyta ZETA. – Kaip tu? – jau trečią kartą užduotas jo klausimas turėjo ir potekstę.

– Ačiū, gerai, – kas man beliko, tik sumeluoti. – Ačiū. – Nusisukau ir nuėjau į auditoriją.

Atsisėdau į naują vietą ir keturiasdešimt penkias paskaitos minutes dėmesį buvau sutelkusi į daktarą Helerį, jo lentą ir savo užrašus. Stropiai nusirašiau trumpojo laikotarpio pusiausvyros ir bendros paklausos lenteles, bet jos man atrodė visiška beprasmybė, ir suvokiau, kad nori nenori turėsiu maldauti Landono Maksfildo pagalbos. Jei laikysiuosi įsikibusi savo išdidumo, tik dar labiau atsiliksiu.

Baigiantis paskaitai atsisukau ir apsimečiau kažko ieškanti kuprinėje, kad galėčiau dirstelėti į vaikiną galinėje eilėje. Jis spoksojo į mane ir juodu pieštuku atsainiai barbeno per sąsiuvinį. Sėdėjo ant kėdės išsidrėbęs, užmetęs alkūnę ant atlošo, vieną koją nerūpestingai užsikėlęs ant atramos. Nenusukome vienas nuo kito akių, jo išraiška šiek tiek pasikeitė, neįskaitomame veide atsirado vos įžvelgiama, santūri šypsena. Nepažįstamasis nekryptelėjo, net kai žvilgtelėjau į kuprinę, o paskui vėl į jį.

Pagaliau nukaitus veidui nusisukau.

Per pastaruosius trejus metus vaikinai man buvo rodę dėmesį, pati trumpai buvau susižavėjusi keliais: man patiko kontraboso pamoką dėstantis studentas ir mano chemijos darbo porininkas, bet toliau nebuvo nueita ir apie juos niekam nepasakojau, – nenorėjau nieko, išskyrus Kenedį. Užmiršau ekonomikos paskaitą, kuri virto fono šurmuliu, spėliojau, ar tokia mano reakcija į tą nepažįstamą vaikiną dėl patirtos gėdos, dėkingumo, kad išgelbėjo nuo Bako, ar čia paprastas susižavėjimas. Galbūt mane veikė visos šios priežastys.

Paskaitai pasibaigus, įsidėjau vadovėlį į kuprinę ir susilaikiau dar kartą nepažiūrėjusi jo pusėn. Prasikuičiau užtektinai, kad spėtų išeiti Kenedis su gerbėja. Man pakilus, pagaliau pabudo šalia sėdintis miegalius.

– Ei, kuriuos uždavinius jis liepė atlikti dėl papildomų kreditų? Matyt, trumpam atsijungiau, kai apie juos kalbėjo. Mano užrašai neįskaitomi.

Žvilgtelėjau į jo rodomus užrašus, tikra tiesa, keverzonė darėsi vis sunkiau įskaitoma.

– Beje, aš Bendžis.

– Eee, leisk pagalvoti… – perverčiau savo sąsiuvinį ir parodžiau puslapio viršuje užrašytas uždavinio sąlygas. – Štai. – Jam rašantis prisistačiau: – Aš Žaklina.

Bendžis – vienas tų vaikinų, kuriems branda nebuvo maloninga. Jo kakta nubarstyta spuogais. Plaukai nevykusiai apkirpti ir garbanoti. Patyręs stilistas galėtų juos sutramdyti, bet jam tikriausiai patinka kirpyklos, kur tereikia aštuonių dolerių, o per plačiaekranius televizorius visada rodo sporto laidas. Liemuo tešliaus, vargu ar užsibūna modernioje universiteto sporto salėje. Pilvą aptempę marškinėliai siūlė „brolišką“ patarimą, kurio geriau buvo neskaityti. Bendrą jo išvaizdą gelbėjo išraiškingos rudos akys ir patraukli šypsena, kai jis nusišypsodavo, apie akis susimesdavo žavios raukšlelės.

– Ačiū, Žaklina. Išgelbėjai mano subinę – man žūtbūt reikia tų papildomų taškų. Pasimatysim penktadienį. – Jis užvertė sąsiuvinį. – Nebent netyčia pramiegočiau, – pridūrė nuoširdžiai šypsodamasis.

Atsakiau jam šypsena eidama tarpueiliu.

– Nieko baisaus nenutiktų.

Galbūt rasiu draugų ir be Kenedžio aplinkos. Šis trumpas pokalbis vėl priminė, kad mums išsiskyrus dauguma mūsų draugų pabėgo su juo, ir privertė susimąstyti, kokia buvau nuo jo priklausoma. Šiek tiek sutrikau. Kodėl anksčiau man tai netoptelėjo į galvą? Nes nemaniau, kad mudu su Kenedžiu galėtume išsiskirti?

Kvaila, naivi prielaida. Akivaizdu.

Auditorija jau buvo pustuštė, išėjo net vaikinas iš galinės eilės. Pati nežinau, kodėl nusivyliau. Na, spoksojo jis į mane per paskaitą – didelio čia daikto. Galbūt jam buvo nuobodu. Arba jo dėmesį lengva išblaškyti.

Bet išėjusi iš auditorijos pamačiau jį kitoje šurmuliuojančio koridoriaus pusėje kalbantis su mergina iš paskaitos. Nepažįstamasis visa išvaizda spinduliavo ramų pasitikėjimą savim; ant paprastų pilkų marškinėlių prasegta tamsiai mėlyna palaidinė, ranka priekinėje džinsų kišenėje. Raumenis slėpė ilgos rankovės, pilvuko neturi – šeštadienio vakarą jis gana lengvai prilupo Baką ir paguldė ant menčių. Už ausies kyšojo juodas pieštukas, tebuvo matyti rožinis trintuko galiukas, patį pieštuką slėpė tamsūs pasišiaušę plaukai.

– Tai konsultacija grupinė? – paklausė mergina, sukdama apie pirštą ilgą plaukų sruogą. – Ir trunka valandą?

Jis pasitaisė kuprinę ir atmetė nuo akių užkritusius plaukus.

– Aha. Nuo pirmos iki dviejų.

Nepažįstamasis žiūrėjo į ją, mergina pakėlė galvą ir perkėlė svorį nuo vienos kojos ant kitos, tarsi ruoštųsi su juo šokti. Arba jam.

– Galbūt ir užsuksiu pažiūrėti. Ką veiksi po konsultacijos?

– Dirbsiu.

Ji irzliai atsiduso.

– Lukai, tu visada dirbi.

Kaprizingas tonas rėžė ausis, tarsi kas būtų vinimi perbraukęs per lentą, visada taip, kai girdžiu išpaikintas vyresnes nei šešerių metų mergaičiukes. Bet štai tau – ką tik sužinojau jo vardą.

Lukas pakėlė akis, tarsi būtų pajutęs, kad stoviu ir klausausi. Nusisukau ir skubiai nėriau į kitą pusę, nors jau per vėlu buvo apsimesti, kad negirdėjau jų pokalbio. Broviausi per koridoriumi plūstantį žmonių srautą ir pro šonines duris šoviau lauk.

Nieku gyvu neisiu į konsultacijas, jei jas lanko Lukas. Nė nenumanau, ką jis galvojo – jei išvis ką galvojo – taip spoksodamas į mane per paskaitą, bet mane trikdė neslepiamas, įkyrus jo žvilgsnis. Tebegedėjau neseniai iširusių santykių. Nebuvau pasiruošusi megzti naujų. O šitaip jis manim veikiausiai ir nesidomėjo. Vyptelėjau. Parodė šiek tiek dėmesio ir man jau vaidenasi galimi santykiai.

O žvelgiant nešališkai, jis tikriausiai pratęs, kad merginos pačios metasi jam po kojomis, kaip ta blondinė koridoriuje. Visai kaip mano buvęs. Kenedžio klasės, o vėliau ir studentų atstovybės prezidento titulas prilygo garsenybės statusui, ir jis tuo mėgavosi. Paskutinius dvejus metus mokykloje atkakliai nekreipiau dėmesio į pavydžiai mūsų santykius sekančias merginas, tik ir telaukiančias, kada jis mane mes. Kai išvažiavome studijuoti, visiškai juo pasitikėjau.

Ar kada liausiuosi buvusi patikli kvaiša?

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Landonai,

nauja medžiaga ne taip jau lengvai įkandama, kaip maniau, bet nežinau, ar kada ištaikysiu ateiti į bent vieną tavo konsultaciją. Kaip negerai, kad vaikinas nemetė manęs anksčiau, būčiau nepasirinkusi šito dalyko! (Nenoriu įžeisti. Tikriausiai studijuoji ekonomiką ir tau ji patinka.)

Darbui skaitau internetinius žurnalus. Ačiū, kad prieš atsiųsdamas daktaro Helerio užrašus juos iššifravai. Jei būtum juos persiuntęs neišvertęs, jau ieškočiau aukšto pastato / tilto / vandens bokšto, ant kurio galėčiau sušukti: „Sudie, žiaurusis pasauli!“

ŽV

Žaklina,

pasigailėk, nereikia šokinėti nuo aukštų pastatų. Ar įsivaizduoji, kokia žala būtų mano, kaip konsultanto, reputacijai? Jei neturi daugiau priežasčių gyventi, pagalvok bent jau apie mane. ;)

Per konsultacijas daliju užduotis. Prikabinau pastarųjų trijų mėnesių. Gali jomis naudotis kaip gairėmis arba išspręsk ir atsiųsk man, pažiūrėsime, kas tau nesiseka.

Iš tiesų studijuoju inžineriją, bet mums reikės ir ekonomikos. Manau, kad jos turėtų pasimokyti visi – tai puikus pagrindas bandant paaiškinti, kaip pinigai, politika ir prekyba drauge sukuria maišalienę, vadinamą mūsų ekonomine sistema.

LM

P. S. Kaip apygardos konkursas? Beje, tavo buvęs aiškiai asilas.

Parsisiunčiau užduotis galvodama apie paskutinį jo teiginį. Nesvarbu, ar Landonas pažinojo Kenedį, ar ne, – turint omeny universiteto dydį ir skirtingas jų specialybes, menkai tikėtina, – jis stojo mano pusėn. Palaiko merginą, kuri taip sielojosi išsiskyrusi, kad dvi savaites nevaikščiojo į paskaitas.

Landonas buvo protingas ir šmaikštus, su juo susirašinėjau vos tris dienas, bet jau nekantravau pamatyti jo vardą savo pašto dėžutėje, man patiko draugiškai pasierzinti. Pasidarė smalsu: kaip jis atrodo? Dieve. Dar vakar išėjau iš paskaitos mintyse kartodama sau nekreipti dėmesio į mane akimis sekiojantį vaikiną, nes neva reikia laiko atsigauti po Kenedžio išdavystės, o štai šiandien jau sėdžiu ir svajoju apie konsultantą, kuris atrodo kaip Čeisas Krofordas. Arba… Bendžis.

Nesvarbu. Net jei Landonas teisus, man reikia laiko atsigauti. Net jei Kenedis ir buvo asilas.

Spragtelėjau pirmą pratimą ir atsiverčiau ekonomikos vadovėlį, o tada lengviau atsikvėpiau.

Landonai,

pratimai iš tiesų padės. Man jau ne taip baisu, gal ir nesusikirsiu. Išsprendžiau pirmus du – gal turėdamas laiko užmesi akį? Dar kartą ačiū, kad švaistai man savo laiką. Pasistengsiu kuo greičiau prisivyti. Nesu pratusi būti akmeniu po kaklu.

Konkurse varžėsi du mano devintokai iš skirtingų mokyklų. Abu manęs paklausė, – ačiū Dievui, ne vienu metu, – katras jų mano geriausias. (Abiem atsakiau: „Aišku, tu.“ Ar pasielgiau nesąžiningai?) Atėję pasiimti iš mano visureigio savo kontrabosų, abu buvo labai patenkinti, laikiau sukryžiavusi pirštus, kad neimtų vienas prieš kitą pūstis.

VAIKINAI.

Inžinerija? Oho. Nieko keisto, kad atrodai toks gudrus.

ŽV

Žaklina,

uždaviniai išspręsti puikiai. Pažymėjau keletą smulkių klaidelių, kurios galėtų pakišti koją per egzaminą, žvilgtelėk.

Ak, atrodo, kad tavo devintokai tave įsižiūrėję? Nieko keisto. Kai buvau keturiolikos, kontrabosu griežianti studentė būtų išvertusi mane iš kojų.

Aišku, kad esu gudrus. Aš visažinis konsultantas. Ir jei tau smalsu – tu mano geriausia. ;)

LM

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Šeštadienio vakarą, nekreipdama dėmesio į priešgyniavimą ir spyriojimąsi, Erina vėl grasino ištempti mane iš bendrabučio. Šį kartą turėjome trise traukti į miestą su padirbtais pažymėjimais aplankyti kelių klubų.

– Nepameni, kaip jaučiausi per ano savaitgalio vakarėlį? – paklausiau Erinos, grūdančios man į rankas siaurą juodą suknelę.

Aišku, neprisiminė. Jai nepapasakojau. Erina žinojo viena – kad anksti išėjau.

– Žaklina, mažute, žinau, tau sunku. Bet negali leisti Kenedžiui laimėti! Negali virsti atsiskyrėle ar jaustis per daug įbauginta, kad įsimylėtum kitą. O, dievinu šitą metą – naujo vaikino medžioklė, visa nežinoma, neišbandyta; prieš tave galybė karštų vyrukų tik ir telaukia, kada juos rasi. Jei taip negeisčiau Čazo, tau pavydėčiau.

Jos pasiklausius būtum patikėjęs, kad leidausi ekspedicijon į egzotišką žemyną. Bet man Erinos jausmai buvo nesuprantami. Mintis, kad reikės ieškoti naujo vaikino, atrodė varginanti ir slegianti.

– Erina, nemanau, kad esu tam pasiruošusi…

– Tą pat sakei ir praeitą savaitgalį, o pasirodei puikiai! – ji susiraukė ir susimąstė, o aš šimtąjį kartą vos neprasižiojau apie Baką. – Net jei ir išėjai anksčiau. – Ji pakabino atgal juodą suknelę, kurios nenorėjau, o aš prikandau liežuvį ir vėl praleidau progą.

Pati nesuprantu, kodėl neįstengiau pasakyti. Labiausiai bijojau, kad ji supyks. Dar buvau įsikalusi į galvą, kad ji manim nepatikės. Nenorėjau nei vieno, nei kito; troškau viską pamiršti.

Suirzusi pagalvojau apie Luką, per ekonomikos paskaitą neleidusį man užsimiršti, nes neatšaukiamai buvo susijęs su tos nakties siaubu. Penktadienį į mane jis nė nežvilgtelėjo – bent nepastebėjau. Kiekvieną kartą man dirstelėjus atgal, užuot konspektavęs, jis įsijautęs kažką škicavo pieštuku. Paskaitai pasibaigus, jis užsikišo pieštuką už ausies, atsistojo ir nesižvalgydamas pirmas išmovė pro duris.

– Štai šita deramai išryškins prekę, – pertraukė mano godas Erina. Dabar siūlė elastingą violetinę palaidinukę gilia iškirpte. Nutraukė ją nuo pakabo ir metė man. – Apsimauk aptempiančius džinsus ir apsiauk tais kietais batais, su kuriais atrodai kaip mafiozo mergina. Labiau tiks prie tavo atšiaurios „aš sunkiai pasiekiama“ nuotaikos. Reikia rengtis taip, kad trauktum tinkamus vaikinus, o jei tave išpustysiu pernelyg mielai, visus atbaidysi dėbčiodama ir irzliai vartydama dideles mėlynas akis.

Atsidusau, o ji nusikvatojo ir užsitempė per galvą juodąją suknelę. Erina pernelyg gerai mane pažįsta.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Seniai pamečiau skaičių, kiek Erina įspraudė man į rankas gėrimų vis kartodama, kad ji vairuojanti, todėl turiu gerti už dvi.

– Be to, negaliu liesti nė vieno tų karštuolių, taigi jais turėsi pasidžiaugti už mane. Baik šitą margaritą, liaukis raukytis ir spoksok į vieną tų vaikinų, kol susipras, kad pakvietęs tave šokiui nepraras rankos.

– Aš nesiraukau! – susiraukiau, tada paklusau ir užsiverčiau kokteilį.

Nutaisiau grimasą. Pigi tekila prasimušė per dar pigesnį gėrimą. Ko daugiau tikėtis, kai įėjimas nemokamas, o gėrimai kainuoja penkis dolerius.

Buvo palyginti anksti, o nedidukas klubas, kurį mes nusprendėme užgrobti šį vakarą, dar neužkimštas šimtų studentų ir miestiečių, netruksiančių čia susirinkti. Erina, Megė ir aš įsitaisėme pustuštės salės kampe. Išgėrusi kokteilį ėmiausi savo vaidmens, kraipiausi muzikos taktu, pamažu atsipalaidavau juokdamasi iš Erinos palaikymo grupės šokio pozų ir Megės baleto judesių. Pirmasis vaikinas priėjo prie Erinos, bet ji papurtė galvą ir nebyliai tarė „užimta“. Ji nukreipė jį į mane, o man dingtelėjo: štai aš – be draugo. Jokių santykių. Jokio Kenedžio ir „tu mano Džekė“.

– Nori pašokti? – vaikinas peršaukė muziką nenustygdamas, tarsi būtų pasiruošęs bėgti, jei jam atsakyčiau. Linktelėjau ir nurijau kone fiziškai juntamą skausmą. Pirmą kartą per trejus metus nebuvau kieno nors mergina.

Paėjome į atvirą vietą už kelių metrų nuo Erinos ir Megės – ši taip pat turi draugą. Netrukau susigaudyti, kad jiedvi ketino kiekvieną jas šokti kviečiantį vaikiną siųsti man. Buvau jų vakaro projektas.

Per dvi valandas prisišokau su tiek vaikinų, kad visų nė nebeprisiminiau, vengiau per drąsių rankų ir atsisakinėjau ne Erinos siūlomų gėrimų. Pasirinkusios aukštą staliuką šalia šokių aikštelės, stovėjome atsirėmusios į aukštas kėdes ir gėrėme aplink urduliuojančią asistavimo ir koketavimo nuotaiką. Megei per minią vikriai prasmukus į tualetą ir grįžus paraginau jas eiti namo, bet Erina nutvilkė mane žvilgsniu, įprastai tausojamu nemandagiems savo restorano klientams. Vyptelėjau jai ir gurkštelėjau gėrimo.

Kai Erina su Mege vienu metu išpūtė akis ir įsistebeilijo man per petį, supratau, kad priėjo naujas vaikinas ir kad joms jis tinka. Ranką palietė pirštai, aš pirma giliai įkvėpiau ir pamažu iškvėpiau, tik tada atsisukau. Ir gerai – nes už manęs stovėjo Lukas. Jis dirstelėjo į mano iškirptę, kilstelėjo antakį ir vos pastebimai šypsodamasis pažiūrėjo man į akis neatsiprašinėdamas, kad leido savo žvilgsniui nuklysti žemyn. Kulniukai buvo mirtinai išvarginę kojas, nors ir jų aukščio nepakako, kad žiūrėtume akis į akį.

Užuot garsiau kalbėjęs, kaip visi klube, jis pasilenkė man prie ausies ir paklausė:

– Pašokam?

Pajutau šiltą kvapą, užuodžiau skutimosi losjoną – paprastą ir vyrišką, o tada Lukas atsitraukė ir nenuleisdamas akių laukė atsakymo. Kumštis man tarp menčių perdavė Erinos nuomonę: „Eik, pašok su juo.“

Linktelėjau, o jis paėmė man už rankos ir nusivedė į šokių aikštelę, minia lengvai traukėsi jam iš kelio. Pasiekus nutrintas ąžuolines grindis Lukas atsisuko ir nepaleisdamas rankos prisitraukė mane arčiau. Pagavome lėtos dainos ritmą ir lingavome, jis surado ir kitą mano ranką, abi jas suėmė man už nugaros, švelniai įkalino savo glėby. Mano krūtys brūkštelėjo jam per krūtinę, vos neaiktelėjau nuo švelnaus prisilietimo.

Visą vakarą sąžiningai vengiau prisilietimų, griežtai atsisakydavau visų lėtų šokių. Apsvaigusi nuo margaritų (kad ir kokios buvo silpnos, per daug jų išgėriau) užsimerkiau ir leidausi jo vedama, mintyse kartojau sau, kad tai viso labo alkoholis mano kraujyje, nieko daugiau. Po minutės jis paleido pirštus ir priglaudė savo delnus man prie nugaros, o aš uždėjau rankas jam ant žastų. Raumenys buvo tvirti, taip ir žinojau. Perbraukiau delnais iki tokių pat tvirtų pečių. Paskui sunėriau pirštus jam ant sprando ir atsimerkiau.

Jo žvilgsnis vėrė, nė akimirką nenuleido nuo manęs akių, ir širdis ėmė plakti greičiau.

Pasistiebiau jam prie ausies, Lukas pasilenkė, kad man būtų patogiau klausti.

– Tai ką studijuoji? – kvėptelėjau.

Pro šnairą mačiau, kaip kilstelėjo jo lūpų krašteliai.

– Ar apie tai nori kalbėtis?

Lingavome susiglaudę krūtine ir šlaunimis, jis neatsitraukdamas laukė mano atsakymo.

Neprisiminiau, kada buvau užvaldyta tokio tyro besąlygiško geismo. Nurijau seiles.

– O apie ką siūlytum?

Jis tyliai nusijuokė, pajutau, kaip virpa jo krūtinė.

– Siūlau visai nesikalbėti. – Jis šiek tiek tvirčiau suėmė mane per liemenį, prispaudė nykščius prie šonų, kitų pirštų neatitraukdamas nuo nugaros.

Sumirksėjau, akimirką nesuvokdama jo žodžių prasmės, o tada jie pasiekė mano smegenis.

– Nesuprantu, apie ką tu čia, – sumelavau.

Jis palinko dar arčiau, jo glotnus skruostas brūkštelėjo prisilietęs prie manojo, ir sukuždėjo:

– Supranti.

Mane vėl užklupo jo kvapas – švarus ir švelnus, nepanašus į madingus Kenedžio odekolonus, visada permušdavusius mano kvepalus; panorau pakelti pirštus jam prie veido ir perbraukti per neseniai nuskustą žandikaulį – be seksualių vakarykščių ražienų. Jei dabar jį pabučiuočiau, aistringai pabučiuočiau, neparausčiau. Tejusčiau jo burną prie savosios – ir gal dar tą ploną žiedelį lūpos kamputy…

Nuo tos padykusios minties užgniaužė kvapą.

Kai jo lūpos prisilietė šalia ausies, pamaniau – tuoj nualpsiu.

– Tiesiog šokime, – tarė jis.

Atsilošęs tik tiek, kad matytų mano akis, jis prisitraukė mane arčiau ir mano kojos pakluso, kur jis liepė judėti.

5 skyrius

– Jatitararai. Kas tas karštas vaikinas? – Erina atsargiai sukiojo tėvelio nupirktą volvo sedaną tarp aikštelėje svirduliuojančių girtų žmonių. – Jei nebūčiau blaiva kaip kunigas, pamanyčiau, kad jis – sekso ištroškusios mano vaizduotės vaisius.

– Ššš, – sumurmėjau užsimerkusi, atrėmusi svaigstančią galvą į atlošą. – Nė nekalbėk man apie ištroškusią sekso.

Erina pastvėrusi spustelėjo man ranką.

– O, šūdas, Ža. Pamiršau.

Išsiskyriau prieš tris savaites, bet neketinau atvirauti, kad pastarąjį kartą artimus santykius turėjau prieš keturias… gal penkias savaites. Reikėjo atpažinti, kad Kenedžio abejingumas – ženklas, užuot mintyse jį teisinus, neva jį užgriuvę brolijos reikalai, o ir pati per dieną grieždavau bent dvi valandas, kai repetuodavome su orkestru – ir dar ilgiau. Jis turėjo išlaikyti A pažymių vidurkį, o aš mokyti muzikos.

Po minutės ant užpakalinės sėdynės sucypė Megė.

– Žaklina, taip ir neatsakei į klausimą! – ji kalbėjo taip pat neaiškiai kaip aš, mano vardo skiemenis ištarė kaip tris atskirus žodžius. – Kas tas nuostabus vaikinas, o svarbiausia, kodėl išbadėjusi nepasotinai alkio su juo? Po velnių, man rodos, dėl nakties su juo sutikčiau išspirti iš lovos net Vilą!

– Ištvirkėlė, – pabaltakiavo į ją užpakalinio vaizdo veidrodėlyje Erina.

Megė nusijuokė.

– Šiuo atveju… Velnias, taip.

Abi nutilo ir spoksojo į mane laukdamos, kada atskleisiu, kas jis. Mintyse perkračiau visa, ką apie jį žinojau. Jis išgelbėjo mane užpuolus Bakui, to dar niekam nepasakojau. Jis prilupo Baką, irgi niekam nepasakojau. Trečiadienį per ekonomiką spoksojo į mane visą paskaitą, o penktadienį visiškai nekreipė dėmesio, apie tai irgi niekam nepasakojau. Dirba „Starbucks“. Ir vis klausinėja manęs, kaip laikausi… bet šiąnakt nepaklausė.

Šis vakaras buvo kitoks. Tarsi būtume susitarę, nesustodami pašokome keletą dainų – lėtų, greitų ir puslėčių. Jis nė karto neatitraukė rankų nuo mano kūno ir sužadino tokį geismą, kokio jau labai seniai nejaučiau – daugiau nei keturias ar penkias savaites. Jo rankos nenuklydo, kur nederėjo, pirštai nepalindo paerzinti po palaidinuke – vis tiek nutvilkė odą per drabužius.

O tada jis prapuolė. Pasilenkęs man prie ausies padėkojo už šokius, palydėjo prie staliuko ir pradingo maišalynėje. Daugiau jo nebemačiau, teliko spėti, kad išėjo iš klubo.

– Jis vardu Lukas. Lanko su manim ekonomiką. Ir jis paišo.

Megė sukikeno ir pliaukštelėjo per odinę sėdynę.

– Paišo? Ką? Nuogas mergas? Daugelio vaikinų meniniai gebėjimai tuo ir baigiasi. Dažniausiai paišo ne visą merginą, tik papus.

Mudvi su Erina pritariamai nusijuokėme.

– Nežinau, ką jis piešia. Tik… penktadienį per paskaitą kažką paišė. Man regis, jis nė nesiklausė paskaitos.

– O ne, Erina! – Megė pasilenkė į priekį, kiek leido diržas. – Atrodo, tas dieviškas vyrukas yra blogas studentas. Žinome, ką tai žada Žaklinai.

– Ir ką gi žada? – susiraukiau.

Erina šypsodamasi papurtė galvą.

– Nagi, Ža, negi niekada nebuvai susižavėjusi blogu vaikinu? Ar vaikinu, kuriam, mmm, nesisekė mokslai? Kitaip tariant, vaikinu, kuris nebūtų – vajė! – intelektualas?

Man atkaro žandikaulis.

– Užsičiaupk! Ar nori pasakyti, kad aš snobė?

– Ne! Taip nesakome – ne tai turėjom omeny. Tik… šį vakarą neatrodė, kad būtum abejinga tam Lukui, šokote visą amžinybę, ir jis nepanašus į tavo įprastus…

– Pastaruosius trejus metus nebuvo jokių įprastų, buvo vienintelis Kenedis! Kas žino, kas man įprasta?

– Ko įsižeidei? Žinai, apie ką kalbu: tau nepatinka bukagalviai.

– O kam patinka? – nenorėjau pritarti, kad Lukas bukas. Galbūt ekonomika jo ir nedomina, bet jis nekvailas.

– Alio! – šūktelėjo Megė. – Ar esi bent kartą mačiusi Vilą?

Visos ėmėm kikenti. Megės vaikinas buvo mielas, o pilvo preso treniruokliu tikriausiai pakeltų nedidukę hondą, bet jo pažymių vidurkis nepelnytų pagarbos.

– Čazas už mane gudresnis, o kas iš to, – pridūrė Erina.

Ne kartą bandžiau įtikinti ją nenuvertinti savo B lygio intelekto, bet ji buvo įsikalusi į galvą nesanti protinga. Kumštelėjau jai į ranką, kaip kiekvieną kartą, kai imdavo taukšti kokias save nuvertinančias nesąmones.

– Ai! Aš kalbu nuoširdžiai.

– Ne, netiesa.

– Šiaip ar taip, – kalbėjo toliau Erina, – kartais taip aptingdavau, kad griebdavau vaikiną, kuris geriau jau nepravertų burnos. – Megė sustaugė iš juoko, o Erina kalbėjo: – Ar matėte vaikiną, su kuriuo ėjau į bakalaurų vakarėlį? – Su Mege matėme jųdviejų nuotraukas – tikras Adonis su smokingu, apkabinęs ją per liemenį, per plonutį šilką. – Na ir kūnas, po paraliais, norėjau palaižyti jo presą. Tas vaikinas turėjo skolų, bet leiskite jums pasakyti, buvo apdovanotas ir talentingas kitose srityse.

Buvau tikra, kad išraudau kaip burokas – kaip visada, kai mano kambario draugė rėždavo taip tiesmukai, o Megė kvatojosi net springdama. Abi jos į universitetą atvažiavo vienišos, bet seksualiai patyrusios. Su Kenedžiu miegojau nuo dvyliktos klasės žiemos atostogų, bet daugiau su niekuo nebuvau mylėjusis. Mudviejų meile nesiskundžiau, nors perskaičiusi kokį straipsnį žurnale ar nugirdusi kokią Erinos pastabą pamąstydavau, ar ko nors nepraleidau.

– Ir visa tai įrodo?..

Erina man vyptelėjo.

– Tai įrodo, kad esi prisirpusi blogo vaikino etapui.

– Ooooo, – atsiduso Megė.

– Eee. Nemanau…

– Taip, taip. Nežiopsok. Tu suviliosi Luką ir kaip reikia juo pasinaudosi, kad atsigautum. Štai kodėl blogas vaikinas gerai – jis neprieštarauja, kad juo pasinaudotum, nes vis tiek neketina su tavim draugauti. Jis tam ir gyvena, kad juo naudotųsi, ypač lovoje – išmoko tave įvairiausių nešvankių dalykėlių.

Megė kvailą Erinos mintį pavydžiai palaikė:

– Tau pasisekė.

Mačiau akyse Luko rankas ant savo juosmens, ausį palietusią jo burną – ir suvirpėjau. Prisiminiau veriantį jo žvilgsnį trečiadienį per paskaitą ir man ėmė trūkti oro. Galbūt mane paveikė alkoholis, o rytoj viskas atrodys kitaip, bet šią akimirką beprotiška Erinos mintis jau atrodė ne tokia ir pakvaišusi.

O, velnias.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Pirmadienio rytą artinausi prie auditorijos virpėdama iš jaudulio, nebuvau tikra, ar imtis vyro medžioklės strategijos, kurią sutikau išbandyti ant nieko neįtariančio kurso draugo, ar kol dar nevėlu, jos atsisakyti. Lukas buvo ką tik įėjęs į auditoriją, jis žvilgtelėjo ir į naują mano vietą, ir į tuščią kėdę šalia Kenedžio, kuris, ačiū Dievui, jau sėdėjo. Turėjau apie trisdešimt sekundžių viskam apmąstyti.

Visą neilgą – mano laimei – kelią iki bendrabučio Erina su Mege, užsidegusios ir kurstydamos viena kitą ir mane, prisiekinėjo pavydinčios man tokio plano. Ir vaikino, kuriam tie planai skirti. Visą šeštadienį Erina gėrė tik dietinį limonadą, todėl sekmadienio rytą jos nekankino pagirios ir iš lovos ji šoko kupina minčių dėl operacijos „Blogo vaikino etapas“.

Norėdama išmušti ją iš vėžių, apsimečiau kenčianti sunkesnes pagirias, nei jaučiausi iš tiesų, bet kokią nors mintį nusistvėrusią Eriną ne taip lengva atkalbėti. Nesvarbu, norėjau to ar ne, ji buvo pasiryžusi perteikti savo patirtį, kaip suvilioti vaikiną, ji tuojau pat įbruko man į rankas buteliuką apelsinų sulčių, o aš niurnėdama atsisėdau. Norėjau užsitraukti ant galvos antklodę ir užsikimšti ausis, bet šaukštai buvo po pietų.

Ji klestelėjo šalia.

– Pirmiausia turi veikti be baimės. Nesijuok, jie užuodžia baimę. Baimės kvapas juos atbaido.

Susiraukiau.

– Kvapo? Tai tokia… – ieškojau tinkamesnio žodžio nei „uchhhh“, bet mano smegenys dar nespėjo įsikrauti.

– Nori pasakyti – tokia tiesa? Klausyk – vaikinai yra šunys. Moterys tai žino nuo pasaulio pradžios. Vaikinai nenori, kad jų vaikytųsi. Jie patys nori vaikytis. Todėl jei ketini kurį nutverti, turi mokėti priversti jį vaikytis tave.

Dėbtelėjau į ją primerkusi akis. „Archajiška, šovinistiška, žemina“, – mano smegenys per vėlai pakeitė tą „uchhhh“. Ir ko čia stebėtis – jau buvau girdėjusi ją panašiai kalbant. Tiesiog niekad nemaniau, kad tokios spontaniškos pastabos atspindi jos požiūrį.

Nugėriau pusę buteliuko sulčių ir paklausiau:

– Tu čia rimtai?

Erina kilstelėjo antakį.

– Tai ar neturėčiau atsakyti c’est la vie?

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Metas veikti.

Giliai įkvėpiau. Iki paskaitos liko trys minutės. Anot Erinos, man reikės vienos, daugiausia dviejų minučių. „Dvi minutės – jau rizika, – pareiškė ji, – atrodysi pernelyg susidomėjusi. Viena geriau.“

Prisėdau šalia Luko, bet ant kėdės kraštelio, kad būtų aišku, kad neketinu trukdyti. Lukas pažiūrėjo man į akis, tamsūs antakiai pradingo tarp netvarkingai ant kaktos krintančių plaukų. Akys kone bespalvės. Dar nebuvau mačiusi žmogaus tokiomis vaiskiomis akimis.

Išvydęs mane šalia jis nustebo. Anot Erinos ir Megės, tai gerai.

– Labas, – tariau vos šypsodamasi, tikėjausi, kad sudariau įspūdį šiek tiek susidomėjusios, šiek tiek abejingos.

Pasak Erinos ir Megės, toks įspūdis – svarbiausia laikantis strategijos.

– Labas. – Jis atsivertė ekonomikos vadovėlį, slėpdamas atverstą užrašinę.

Dar spėjau pamatyti kruopščiai nupieštą seną, išdidų universiteto ąžuolą ir jį juosiančią ornamentuotą kaltinę tvorelę.

Nurijau seiles. Susidomėjusi ir abejinga.

– Tik dingtelėjo, kad neprisimenu tavo vardo. Matyt, užvakar išgėriau per daug margaritų.

Jis lyžtelėjo lūpas ir prieš atsakydamas įdėmiai pažiūrėjo į mane, o aš sumirksėjau svarstydama, ar jis tyčia trukdo man vaidinti abejingą, nors man ir taip ne itin sekasi.

– Lukas. Ir nemanau, kad prisistačiau.

Kitą akimirką į auditoriją triukšmingai įžengė daktaras Heleris, jo nešamos dėžės rankena užkliuvo už durų. Dėl puikios akustikos – auditoriją projektuojant buvo pasistengta – visi išgirdo sumurmėtą „velnias“. Mudu su Luku šyptelėjome vienas kitam, o auditorija sukikeno.

– Tu, eee, aną kartą mane pavadinai Džeke? – paklausiau ir jis kryptelėjo galvą. – Iš tiesų mane vadina Žaklina. Dabar.

Jis vos suraukė antakius.

– Gerai.

Atsikrenkščiau ir atsistojau. Iš jo išraiškos supratau – vėl jį nustebinau.

– Malonu susipažinti, Lukai, – dar kartą nusišypsojau, tada nusisukau ir nėriau savo vieton.

Visą paskaitą stengiantis susilaikyti ir nedirstelėti per petį buvo kankinama. Juste jutau pakaušį gręžiantį Luko žvilgsnį. Tarsi nepasiekiamas niežulys, jis dilgino mane penkiasdešimt minučių, prireikė išties herakliškų pastangų neatsisukti. Bendžis, pats to nežinodamas, man pagelbėjo prablaškydamas mane pastabomis apie daktarą Helerį, pavyzdžiui, sąsiuvinyje žymėdamasis, kiek kartų jis nutęs „eee“, ar atkreipęs dėmesį, kad mūsų profesorius mūvi vieną tamsiai mėlyną, o kitą – rudą kojinę.

Užuot po paskaitos lūkuriavusi ir pažiūrėjusi, ką Lukas darys (užkalbins mane ar nekreips dėmesio), užuot laukusi, kada išeis Kenedis (keista, visą valandą buvau jį pamiršusi – pirmas kartas), užsimečiau kuprinę ant peties ir nė nedirstelėjusi į juos nėriau iš auditorijos. Giliai įkvėpiau ištrūkusi pro šonines duris į gaivų rudens orą. Tvarkaraštis: ispanų kalbos paskaita, pietūs, „Starbucks“.

Erina. Kaip ėjosi O-BVE?

Aš. Priverčiau jį pasakyti savo vardą. Grįžau vieton. Daugiau į jį nė nežvilgtelėjau.

Erina. Šaunu. Susitiksime po kitos paskaitos prie kavos dar kartą aptarti strategijos. ;)

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Kai mudvi su Erina atsistojome „Starbucks“ į eilę, Luko nemačiau.

– Velnias, – ji iškišo kaklą pažiūrėti, ar jis nestovi už prekystalio. – Praeitą pirmadienį jis buvo čia, ar ne?

Gūžtelėjau pečiais.

– Aha, bet jo darbo tvarkaraštis tikriausiai nenuspėjamas.

Ji bakstelėjo man alkūne.

– Arba pastovus. Ar ten ne jis?

Lukas įžengė pro užpakalines duris nešinas didžiuliu kavos maišu. Pati nustebau dėl savo reakcijos. Tarsi jį pamačius visa būčiau sustingusi, o tada vėl viskas atsileidę ir ėmę veikti iš naujo: sparčiau suplakė širdis, plaučiai ėmė greičiau pumpuoti orą, smegenyse bangos ritosi kaip pašėlusios.

– Ooo, Ža, jis dar turi ir tatuiruočių, – gėrėdamasi sukuždėjo Erina. – Jis karštesnis, negu maniau…

Žiūrėjau į Luko dilbius, įtemptus pjaunant maišą. Tatuiruotės, apsivijusios riešus, susiliejančiais raštais ir simboliais dilbiais bėgo aukštyn ir pradingo po pilkomis iki alkūnių atraitotomis marškinėlių rankovėmis. Iki šiol nemačiau jo atsiraitojusio rankoves. Šeštadienio naktį jis vilkėjo prasegta išblukusia juoda palaidine ilgomis rankovėmis, iš po kurios švietė balti marškinėliai.

Manęs niekad netraukė tatuiruoti vaikinai. Tušą po oda leidžiančios adatos ir visiems laikams įrėžti žodžiai ar simboliai man buvo nesuvokiama. Buvo ir smalsu, kokios jo tatuiruotės – tik ant rankų? Per visą nugarą? Ant krūtinės?

Eilei pajudėjus, Erina timptelėjo man už rankos.

– Liaukis, gadini abejingosios vaidmenį. Nors negaliu tavęs kaltinti, – atsiduso. – Galbūt mums derėtų nešti kudašių, kol jis ne…

Erinai nutilus, akies krašteliu pagavau šmėstelint suktą jos šypseną, paskui ji atsisuko.

– Žiūrėk tik į mane, – vėl prabilo prunkšdama, tarsi kalbėtume apie ką nors juokinga. – Jis spokso į tave. Noriu pasakyti, jis įsmeigęs akis. Tas vaikinas nurenginėja tave akimis. Jauti? – jos veidas pergalingai švietė.

Ar jaučiau jo žvilgsnį? Ačiū, jutau. Veidas nukaito.

– O Dieve, tu nuraudai, – sukuždėjo Erina, tamsios jos akys išsiplėtė.

– Negali būti, – iškošiau pro dantis. – Nesakyk, kad jis… jis…

– Nurenginėja tave žvilgsniu? – Ji vėl nusijuokė, dar niekada taip netroškau jai įspirti. – Gerai, gerai. Ža, nesijaudink. Tu valdai padėtį. Nežinau, ką jam padarei, bet jis pasiruošęs atsitūpti ir prašyti. Patikėk. – Erina žvilgtelėjo jo pusėn. – Dabar jis krapštosi prie kavos aparato. Gali ir pati paspoksoti.

Priėjome arčiau, prieš mus buvo tik du žmonės. Žiūrėjau, kaip Lukas pakeitė filtrą, atseikėjo kavos ir nustatė valdymo rankenėles. Žalią prijuostę atsainiai buvo susirišęs už nugaros ne kilpa, o mazgu. Nusekiau prijuostės dirželiais iki senų džinsų, kabančių ant klubų. Iš vienos kišenės kyšojo piniginė su grandinėle. Ši pradingo po prijuoste, matyt, buvo prisegta prie diržo kilpos priekyje.

Jis pasisuko į antrą kasą ir nuspaudęs kelis mygtukus atgaivino mašiną. Kažin, ar jis ketina mane ignoruoti, kaip aš jį per paskaitą. Nors gaučiau, ko nusipelniusi, kad žaidžiu šį žaidimą. Vaikinui prieš mane ėmus varyti ilgą užsakymą merginai prie pirmosios kasos, Lukas atsisuko ir pakėlė akis.

– Kitas… – Jo pilki kaip plienas marškinėliai atsispindėjo akyse, mėlyna spalva tarsi pradingo. – Žaklina, – pasisveikino kvailai šyptelėdamas, ir sunerimau, ar tik neperskaitė mano minčių ir neįspėjo sukto Erinos plano. – Šiandien amerikietiškosios ar kitokios?

Jis prisiminė, ką užsisakiau prieš savaitę.

Linktelėjau. Regėdamas mano sutrikimą jis švystelėjo vos regima šypsena, išmušė užsakymą ir tušinuku užrašė ant puodelio. Bet, užuot perdavęs kolegei, pats pripylė, o Erina savo užsakymą pateikė jo bendradarbei.

Lukas uždėjo ant puodelio apsauginę movą, užsuko dangtelį ir padavė indelį man. Neperpratau, ką reiškia vos pastebima jo šypsena.

– Geros dienos. – Ir man per petį tarė: – Kitas.

Sutrikusi ir paniurusi priėjau prie Erinos, laukiančios savo užsakymo prie prekystalio.

– Jis paruošė tau kavą? – ji atsiėmė savo gėrimą ir nusekė paskui mane prie pyragaičių vitrinos.

– Aha. – Atsukau dangtelį, šliūkštelėjau pieno ir įsibėriau cukraus, o Erina savo latę pasigardino cinamonu. – Bet padavė ją, tarsi būčiau paprasčiausia pirkėja, ir ėmėsi kito užsakymo.

Žiūrėjome, kaip jis bendrauja su klientais. Nė karto nedirstelėjo mano pusėn.

– Būčiau galėjusi prisiekti, kad pirmai jis taip spitrijo į tave, kad net žvairavo, – svarstė ji išėjus, pasukus už kampo ir įsiliejus į studentų atstovybėje kunkuliuojančią minią.

– Labas, mažyte! – iš minčių mus pažadino Čazo balsas. Jis ištempė Eriną iš žmonių srauto, o aš nusekiau iš paskos juokdamasi iš jos džiaugsmingo spiegimo, kol pamačiau šalia Čazo vaikiną.

Man užkaito veidas, ausyse aidėjo širdies dūžiai. Draugams pasisveikinus bučiniu ir ėmus tarškėti, kas kada vakare baigs darbą, Bakas spoksojo į mane kilstelėjęs lūpų kraštelį. Jau šnopavau, vos suvaldžiau kylančią paniką ir pykinimą. Norėjau apsisukti ir bėgti, bet stovėjau it prikaustyta.

Jis negali manęs čia paliesti. Negali manęs čia įskaudinti.

– Sveika, Džeke, – vertindamas jis nužvelgė mane, o man sudilgsėjo oda. – Šauniai atrodai, kaip visada. – Jis flirtavo, bet po žodžiais jutau grasinimą, nežinia, tikrą ar įsivaizduojamą.

Mėlynės ant veido jau spėjo nublukti, bet jų pėdsakai dar matyti. Aplink kairę akį gelsva juosta, o dešinėje palei nosį blyški dėmė. Bakui jas įstatė Lukas, bet tai žinojome tik mes trys. Tylėdama rankoje spaudžiau kavą. Kadaise maniau, kad šis vaikinas dailus ir žavus – jo tipinio amerikiečio vaidmuo buvo mane apmovęs visai kaip kitus.

Kilstelėjau smakrą ir prisiverčiau nekreipti dėmesio į savo baimę ir jos keliamą fizinę reakciją.

– Aš Žaklina.

Jis sutrikęs kilstelėjo antakį.

– Kas?

Erina stvėrė man už parankės.

– Eime, karštuole. Ar tau ne po penkių minučių meno istorija?

Pasisukau ir vos nekluptelėjusi nusekiau jai iš paskos. Prasilenkiant Bakas tyliai nusijuokė.

– Dar pasimatysim, Žaklina, – tyčiodamasis paerzino.

Sudrebėjau jo lūpoms tariant mano vardą ir žengiau paskui Eriną į studentų jūrą. Įstengiau judėti, bet atrodė, kad vos velkuosi.

6 skyrius

Erina. Ar dar turi kavos puodelį?

Aš. Taip…

Erina. Nuimk movą.

Aš. O Dieve!

Erina. Jo telefono numeris?

Aš. Iš kur žinojai?

Erina. Aš Erina. Aš žinau viską. ;) Žinoma, juk kam jam rašyti ant puodelio, jei gėrimą ruošė pats.

Jei Erina nebūtų parašiusi man per paskaitą, tas puodelis ir Luko telefono numeris būtų iškeliavę į šiukšliadėžę koridoriuje.

Taigi… Lukas ant mano puodelio užrašė ne užsakymą, jis davė man savo numerį. Įsivedžiau jį į telefoną nežinodama, ką daryti. Paskambinti jam? Parašyti žinutę?

Apsvarsčiau, ką žinau apie Luką: nelemto vakarėlio naktį jis išdygo iš niekur. Mane apgynęs kažin kodėl jautė pareigą saugiai palydėti į bendrabutį. Jau tąkart jis žinojo mano vardą, nors aš jo iki tol nebuvau įsidėmėjusi.

Per ekonomikos paskaitą sėdėjo galinėje eilėje, bet, užuot klausęsis paskaitos, piešė arba spoksojo į mane. Šeštadienio naktį klube šokant tvirtose jo rankose man svaigo galva, o paskui jis pradingo nieko net nepaaiškinęs. Jis nurenginėjo mane akimis – čia Erinos žodžiai – vidury „Starbucks“, kur dirba. Buvo įžūlus ir pasitikintis savim. Išsitatuiravęs ir toks karštas, kad sunku apsakyti. Atrodė, elgiasi kaip blogas vaikinas, kokiu jį Erina su Mege ir laikė.

O dabar jo numeris įrašytas mano telefone. Tarsi jis viską žinotų apie operaciją „Blogo vaikino etapas“ ir būtų pasiruošęs suvaidinti savo vaidmenį, kurį jam numatė draugės.

Bet aš jo nepažįstu. Nenutuokiu, ką mano apie mane. Ar išvis apie mane ką nors galvoja. Po paskaitos jį kalbinusi studentė geidė jo. Merginos klube atvirai spoksojo jam einant pro šalį, kelios net atsisuko ir nulydėjo žvilgsniais. Jis galėjo šokti su bet kuria jų, o su dauguma tikriausiai ir grįžti namo. Tai kodėl išsirinko mane?

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Landonai,

prikabinau savo darbo planą. Gal turėdamas laiko užmestum akį, ar ne pernelyg ištęstas, gal per smulkmeniškas. Nesu tikra, kokių šalių, be JAV, ekonomiką įtraukti. Be to, man šiek tiek neaiški J kreivė. Suprantu, matome, kaip ji veikia, bet argi ekonomikos negalima prognozuoti kaip orų? Turiu omeny, kokia nauda, kai vertinti galime tik įvykusius pokyčius, o jų numatyti ne? Jei meteorologas negali nuspėti, kas bus rytoj, jis tikriausiai bus atleistas, ar ne?

Padariau ir pratimus. Atsiprašau, kad siunčiu tiek daug iškart, ir dar pirmadienį. Derėjo atsiųsti anksčiau, bet šeštadienį leidau su draugėmis ir nespėjau padaryti.

ŽV

Žaklina,

neatsiprašinėk. Aš kone ištisai dirbu, mokausi arba sėdžiu paskaitose. Beveik nepastebiu, kuri šiandien diena. Tikiuosi, gerai pasilinksminote.

Žinau, iš pradžių sakiau, kad nenoriu smulkmenų, kaip išsiskyrei (buvo nemandagu, nenorėjau toks pasirodyti); tikriausiai tau buvo sunku, jei dvi savaites nelankei paskaitos. Matau, praleisti paskaitas tau nebūdinga.

Prikabinau Volstrito žurnalo straipsnį, kuriame J kreivė paaiškinta geriau nei vadovėlyje. Tu visiškai teisi, jei negalima numatyti, kas vyks, ekonomika yra ne ekonomika, o istorija. Ir nors istorija yra svarbi prognozuojant ekonomiką ir orus (beje, labai vykęs palyginimas), ji retai praverčia sukant galvą, ar investuoti į užsienio valiutą ir ar neštis į mokyklą skėtį.

LM

Spoksojau į elektroninį laišką ir veltui bandžiau palyginti Landoną su Luku. Jie atrodė skirtingi kaip diena ir naktis, bet abu juos pažinojau tik iš vienos pusės. Apie Luką žinojau tik tiek, kad jis karštas ir moka spardyti subines. Per meno istoriją mąsčiau, kaip būtų klostęsis tas trumpas pokalbis su Baku, jei su manim būtų buvęs Lukas. Kažin, ar Bakas būtų drįsęs taip į mane žiūrėti. Ar būtų drįsęs pasakyti „Šauniai atrodai“. Prisiminus mane tiriančias šaltas Bako akis pasidarė negera.

Nors jaučiausi lėkšta, kad man tai rūpi, vėl ėmiau spėlioti, kaip galėtų atrodyti Landonas ir ar jo išvaizda paveiktų mano nuomonę apie jį. Skaitydama pagyras nusišypsojau. Anksčiau jis rašė, kad buvęs mano vaikinas asilas, o dabar ėmė domėtis, kaip mudu išsiskyrėme. Domėtis manim. Arba tai, arba aš pernelyg susireikšminau.

Landonai,

mes draugavome beveik trejus metus. Nė neįtariau, kad viskas baigsis. Po vidurinės, užuot stojusi į muzikos mokyklą, atsekiau paskui jį čia. Kai pasakiau, mano orkestro vadovas vos širdies smūgio negavo. Jis meldė, kad dalyvaučiau konkurse į Oberliną ar Džuljardą, bet aš atsisakiau. Galiu kaltinti tik save. Kaip tikra kvaiša patikėjau savo ateitį mokyklos laikų vaikinui. Dabar įstrigau čia, kur neturėčiau būti. Nežinau, ar taip pasitikėjau juo, ar taip nepasitikėjau savim. Bet kuriuo atveju pasielgiau kaip paskutinė kvaiša, tiesa? Štai ir graudi mano pasakėlė. Ačiū už straipsnį.

ŽV

Žaklina,

tu ne kvaiša. Galbūt pernelyg patikli, bet išvadą galima daryti tik vieną: kad jis nepatikimas, o ne kad tu kvaila. O dėl to, kad esi ten, kur neturėtum būti – tu esi čia dėl kokios nors priežasties, arba priežasčių nė nebūna. Kaip mokslininkas, esu linkęs prie antrojo varianto. Bet kuriuo atveju negalvok apie tai. Jau padarei sprendimą; dabar stenkis išpešti iš jo kuo daugiau naudos. Tai viskas, ką gali padaryti, ar ne? Ir baigiu ta gaida, einu ruoštis statistinės mechanikos testui. Kas žino, galbūt sugebėsiu moksliškai įrodyti, kad tavo buvęs tavęs nevertas, o tu esi kaip tik ten, kur ir turi būti.

LM

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Kai pro duris įžengė Erina, snūduriavau apsikrovusi spalvotomis kortelėmis su atspausdintais išasmenuotais ispanų kalbos veiksmažodžiais. Prieš Erinai stryktelint ant mano lovos vos spėjau daugumą jų susišluoti.

– Ir?.. Paskambinai jam ar parašei? Ar paklausei mūsų patarimų? Ką jis sakė?

Atsidusau.

– Nei skambinau, nei parašiau.

Ji išsitiesė ant lovos ir teatrališkai atmetė rankas į šonus, o aš puoliau rinkti paskutinių kortelių, kol Erina nesulamdė.

– Išsigandai.

Spoksojau į korteles rankose. Yo habré, tú habrás, él habrá, nosotros habremos…

– Galbūt.

– Chmm. Žinai, taip dar geriau. Neskambink. Tegul jis vaikosi tave. – Ji nusijuokė pamačiusi mano surauktus antakius. – Su tokiais vaikinais kaip Čazas kur kas lengviau. Po paraliais, paliepčiau jam mane vaikytis, jis taip ir darytų.

Nusijuokėme tai įsivaizduodamos, nes Erina tikriausiai teisi. Pagalvojau apie Kenedį. Koks jis buvo vaikinas? Iš pradžių Kenedis mane vaikėsi, bet jam nereikėjo ilgai stengtis. Jis mane sužavėjo, nusinešė savo svajonėse ir planuose, nes į juos įtraukė ir mane. Iki šiol nepaleidžia.

– Oi, Ža, velnias. Žinau, apie ką galvoji. Mesk jį iš galvos. Tuoj paruošiu kakavos. Grįžk prie savo… – ji atsisėdo ir pastvėrė kortelę, kurios nespėjau išgelbėti, – …uch, ispanų kalbos veiksmažodžių.

Erina pripylė puodelius vandens iš čiaupo ir įkišo į mikrobangų krosnelę. Spoksojau į išplaukusius žodžius kortelėse. Velniop Kenedį. Velniop jį, velniop! Būtų pats tas, jei jis pamatytų mane su tokiu vaikinu kaip Lukas. Kitokiu, bet visai tokiu pat karštu. Dar karštesniu, jei imčiau skaičiuoti smulkmenas.

Operacija „Blogo vaikino etapas“ prasidėjo. Bet aš Lukui neskambinsiu ir nerašysiu. Jei Erina teisi – jei jis medžiotojas, dar per trumpai mane vaikėsi.

Erinai atkišus man puodelį, giliai įkvėpiau ir nusišypsojau. Ji nesivargino ruošti tikros kakavos, tiesiog mano puodelyje užplikė zefyriukų iš nedidelės dėžutės, kurioje abi kartais pasirausdavome.

– Jei nerašysiu jam, kas toliau?

Erina išsišiepė ir džiugiai spygtelėjo.

– Atrodo, jį kabina tavo geros mergaitės įvaizdis… – ji išplėtė akis. – Žaklina, galbūt jis atkreipė į tave dėmesį per paskaitą dar prieš tau išsiskiriant su Kenedžiu. Paskui tu juk persėdai į kitą vietą, ar ne? Todėl buvo akivaizdu, kad judu išsiskyrėte. Geriau nė negali būti. – Aš vėl sutrikau, o ji prapliupo juoktis. – Jis tave jau vaikosi. Tau belieka bėgti. Tik ne per greitai.

Lyžtelėjau šokoladą nuo viršutinės lūpos.

– Erina, tu pavojinga.

Ji šelmiškai nusišypsojo.

– Žinau.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Trečiadienį prie auditorijos atėjau prieš dešimtą, baigiantis aštuntos valandos paskaitai. Palaukusi, kol dauguma studentų išeis pro duris, įsmukau vidun ir atsisėdau savo vieton pasiryžusi pasirodžius Lukui nekreipti į jį dėmesio. Išsitraukusi perverčiau ispanų kalbos korteles, nors kolokviumui jau buvau puikiai pasiruošusi.

Man po kairei į savo vietą klestelėjus Bendžiui, nė nepakėliau galvos. Nenorėjau, kad man trukdytų nekreipti dėmesio į Luko suolą.

– Labas, Žaklina, – pasisveikino, tik ne Bendžis.

Kėdės buvo pritvirtintos prie grindų, o rašymo lentos prie dešinio porankio. Lukas, persisvėręs per Bendžio lentą, šiek tiek įsiveržė į mano erdvę. Gerklėje užstrigo gumulas, prisiverčiau iškvėpti stengdamasi išlaikyti abejingą miną.

– O, sveikas.

Jis prikando apatinę lūpą.

– Regis, nematei mano numerio ant puodelio.

Pažiūrėjau į savo mobilųjį ant vadovėlio.

– Mačiau. – Laukiau jo reakcijos, suvokiau, kad kone įsakau jam mane vytis.

Lukas šyptelėjo, aplink šviesias akis susimetė raukšlelės, o aš tvardžiausi, kad neištižčiau jam prie akių.

– Aišku. Būtų sąžininga, jei atsakytum tuo pačiu. Tai gal duosi savo numerį?

Kilstelėjau antakį.

– Kam? Ar norėtum, kad padėčiau ruoštis ekonomikos egzaminui?

Šį kartą jis stipriai prikando lūpą, regis, kad nenusijuoktų.

– Nesakyčiau. Kodėl taip pamanei?

Susiraukiau. Kaip galiu žavėtis vaikinu, kuriam nerūpi paskaitos?

– Ką gi, matyt, čia ne mano reikalas.

Lukas delnu pasirėmė smakrą. Jo pirštų pagalvėlės buvo pilkos, tikriausiai išsitepė piešdamas – už ausies tebebuvo užkištas pieštukas.

– Dėkui už rūpestį, bet tavo numerio noriu su ekonomika visiškai nesusijusiems tikslams.

Paėmiau telefoną ir nusiunčiau jam žinutę: „Labas.“

– Drauguži, tu sėdi mano vietoj, – Bendžis papriekaištavo sausai, bet ramiai.

Luko rankoje suvibravo telefonas ir jis šyptelėjo pamatęs mano žinutę ir mano numerį.

– Ačiū. – Lukas pakilo nuo kėdės ir tarė Bendžiui: – Atsiprašau.

– Nieko tokio. – Bendžis buvo vienas nerūpestingiausių žmonių, kokius tik kada buvau sutikusi. Jis visa išore spinduliavo – aš dykūnas, bet spėjau užmesti akį į įskaitos darbą, suspaustą tarp jo sąsiuvinio lapų – jis gavo B su pliusu; nors nuolat kalbėjo, kad praleis ar pramiegos paskaitą, dar nė vienos nepražiopsojo.

Lukui grįžus savo vieton, Bendžis pasilenkė per savo lentos kraštą dar arčiau nei Lukas.

– Ir kas gi čia vyksta? – jis pakilnojo antakius, o aš stengiausi sulaikyti šypseną.

– Nesuprantu, apie ką tu? – suplazdenau blakstienomis, palaikydama geriausias pietų gražuolių tradicijas.

– Atsargiai, mergyyyte, – nutęsė jis. – Tas vyrukas atrodo šiek tiek pavojingas. – Jis nupūtė nuo akių nepaklusnią garbaną ir nusišypsojo. – Aišku, šiek tiek pavojaus dar niekam nepakenkė.

Kreivai šyptelėjau.

– Tiesa.

Pagyriau save, kad per penkiasdešimties minučių paskaitą tik kartą dirstelėjau per petį. Lukas į mane nežiūrėjo, todėl nesusilaikiau nepaspoksojusi. Jis uoliai darbavosi pieštuku, pirma nuspalvindavo foną, o tada kruopščiai patrindavo jį nykščiu. Plaukai apgaubė Luko veidą, jis buvo susitelkęs į savo kūrinį ir nekreipė nė menkiausio dėmesio į dėstytoją ir auditoriją, tarsi joje būtų vienut vienutėlis. Įsivaizdavau jį sėdintį ant savo lovos, sulenkusį kelius, laikantį piešimo sąsiuvinį ant šlaunų. Buvo smalsu, ką piešia. Ar ką tokią.

Jis pakėlė galvą ir sutiko mano žvilgsnį. Nenuleido akių.

Lukas šyptelėjo vos pastebima savo šypsena ir pasirąžė, nenuleisdamas žvilgsnio pakraipė kaklą ir pečius. Tada pažvelgė į sąsiuvinį, pabeldė į jį pieštuko galu, patogiai atsilošė ir sumirksėjęs ėmė tyrinėti savo kūrinį.

Daktaras Heleris baigė braižyti ant lentos grafiką ir ėmė skaityti paskaitą – viskas vėl grįžo į vėžias. Lukas užsikišo pieštuką už ausies ir paėmė tušinuką. Prieš nusisukdamas į dėstytoją, jis dar kartą man nusišypsojo, iš jaudulio suvirpėjau.

Paskaitai pasibaigus, einant prie durų prie jo prikibo kita mergina, ne ta kaip praeitą savaitę, o aš nė negrįžtelėjusi per petį smukau lauk. Venose kunkuliavo adrenalinas, kūnas pajuto mano norą ištrūkti ir pakėlė sparnus. Žvilgtelėjusi atgal nėriau pro šonines duris, bet pasijutusi paikai sulėtinau žingsnį. Erina su Mege reikalavo, kad dar keletą dienų nesiduočiau sugaunama ir versčiau jį mane vaikytis – bet jis juk neims manęs vytis tikrąja žodžio prasme.

Parašiau Erinai, kad prieš popietės paskaitą, užuot ėjusi į „Starbucks“, išgersiu pigios kavos valgykloje. Ji atrašė:

„GENIALU. Ten ir susitinkam. Sesių solidarumas ir taip toliau.“

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Baigiantis meno istorijai ėmiau abejoti Erinos nuomone, kad Lukas nori žaisti tokį žaidimą. Vargu ar jis šuo pėdsekys. O aš irgi ne katytė. Arba visiškai nesuprantu žaidimo taisyklių. Atsidususi įsimečiau mobilųjį kuprinėn. Per paskaitą jį patikrinau bent trisdešimt kartų.

Niekinau žaidimus, kuriuos žmonės žaidžia ieškodami meilės – ar dar vienos nerūpestingos draugystės. Tai tebuvo varžybos, kas kiek pasieks, o aš niekada nesuprasdavau, kas žaidžiant lemdavo: sėkmė ar gebėjimai, ar nesuvokiamas abiejų derinys. Žmonės retai sako, ką galvoja, ar atskleidžia, ką jaučia. Niekas nesielgia nuoširdžiai.

Lengva man kalbėti, kai mudviejų santykiai su Kenedžiu buvo tobuli – gal į viską žvelgiu pernelyg iš aukšto? Erina taip man ir pareiškė prieš kelis mėnesius, kai pasakiau jai, kad tyčiojasi iš vaikino – visaip stengiasi perprasti, ko jis nori, kad galėtų metodiškai palaužti jo gynybą. Tenka pripažinti – ji buvo teisi. Nė nenutuokiau, ką reiškia, kai esi pilnametė, bet vieniša, neturėjau teisės teisti jaunų merginų.

Iki šiol.

Nerimavau kvailai, bet nepajėgiau susilaikyti. Jis spoksojo į mane per paskaitą. Iš ekonomikos išėjau pasitikėdama savim, o dabar jaučiuosi apgailėtinai. Kodėl? Nes jis nepastūmė raudonplaukės sau iš kelio ir nepuolė man iš paskos? Nes neparašė man per tas varganas tris su puse valandos, kurias jo nemačiau? Kažkokia nesąmonė.

Šildydamasi mikrobangų krosnelėje vakarienę jau nurašiau save – neišlaikiau Luko dėmesio. Kai galvoje ėmė suktis vaizdai, kaip po paskaitos jis išeina su pripuolusia gražuole, prisiverčiau išmesti juos iš galvos.

– Kvaiša, – burbtelėjau pati sau.

Nešiojamasis kompiuteris ant lovos galo skimbtelėdamas pranešė, kad gavau elektroninį laišką, ir širdis virptelėjo. Tikriausiai nieko rimto – sveikatos centro pranešimas apie skiepus ar dar viena žinutė iš senų mokyklos draugų, visi jie buvo priblokšti, kad mudu su Kenedžiu išsiskyrėme (visi tai sužinojo jam pakeitus savo santykių statusą feisbuke… praėjus vos dvidešimčiai minučių, kai buvau pamesta).

Tučtuojau atsijungiau ir iki šiol dar neįsirašiau kaip vartotoja. Pernelyg gniuždė mintis, kad tarp naujienų matysiu iškalbingus naujo jo statuso įrodymus ir nuotraukas. Net jei užblokuočiau jį kaip vartotoją, turime per daug bendrų pažįstamų. Negalėjau visiškai nuslėpti jo veiklos. Jau kitą dieną ėmiau gauti užuojautas ir globėjiškus elektroninius laiškus, ir žinutes, todėl pašto dėžutę tikrindavau atsargiai.

Būkštaudama ją atsidariau… ir nusišypsojau.

Žaklina,

ar galėsi rasti laiko ir ateiti į rytdienos (ketvirtadienio) konsultaciją? Jei ne, prikabinau pratimą, jį ir ketinu rytoj per konsultaciją aptarti. Medžiaga nauja, nesusijusi su ankstesne, todėl tau nereikės pirma pasivyti. (Beje, po geros savaitės jau turėtum susilyginti.)

LM

P. S. Galvojau apie įrodymą, apie kurį kalbėjau praeitą kartą: kad esi ten, kur tau ir skirta. Ir man dingtelėjo, ar galėtum įrodyti, kad kitur tau būtų geriau? Jei būtum išvykusi į kitą valstiją, jūsų santykiai vis tiek būtų nutrūkę. Nežinodama, kad jiems vis tiek buvo lemta nutrūkti dėl tavo vaikino, galbūt būtum kaltinusi save. O štai esi čia. Tave paliko, nelankei paskaitų ir sutikai geriausią universiteto ekonomikos konsultantą! Kas žino, galbūt įtikinsiu tave pamilti ekonomiką. (Beje, ką studijuoji?)

Landonai,

studijuoju muzikos edukologiją. Nepakenčiu posakio: „Kas gali – daro, kas negali – moko.“ Kadangi pati konsultuoju ir mokau, žinau, kad tai visiška nesąmonė. Norėjau daryti. Įsivaizdavau, kad įsidarbinsiu simfoniniame orkestre ar prisidėsiu prie progresyviojo džiazo grupės… bet man teks mokyti.

Į tavo konsultaciją neateisiu – rytoj repetuosim su savo moksleiviais. (Manau, jiems padaryčiau didesnį įspūdį, jei užuot pagriežusi gamą kontrabosu sugebėčiau ją išbezdėti.) Deja, ketinu baigti šį kursą ir daugiau prie ekonomikos nė pirštu nesiliesti. Prisiekiu, tai niekuo nesusiję su genialiais tavo mokytojo gebėjimais. Ačiū už pratimą. Tu pernelyg paslaugus.

ŽV

Žaklina,

jei nori daryti, daryk. Kas tave sulaiko?

Taigi – aš paslaugus? Chmm? To dar nesu girdėjęs. Aplinkiniai paprastai mane laiko pasipūtusiu sub…galviu. Turiu prisipažinti, esu linkęs palaikyti tokį įspūdį. Todėl prašau pasilaikyti savo nuomonę sau. Supranti, reputaciją sugadinti labai paprasta. ;)

LM

P. S. Išspręsk uždavinį. Iki penktadienio. Labai įdėmiai spoksau į tave per šitą ekraną. IŠSPRĘSK UŽDAVINĮ. Jei kils klaustukų dėl medžiagos, parašyk.

Landonai,

kas mane sulaiko? Na, praleidau galimybę stoti į puikią muzikos mokyklą. Ir įstrigau valstijoje, kuri ne itin rūpinasi menais (tikriausiai visą darbo karjerą su tuo kovosiu). Atrodo, neįmanoma dabar imti ir daryti. Tikriausiai derėtų tai pergalvoti. Tavo slaptoji švelnioji širdies pusė saugi. Nešnipštelėsiu nė žodžio.

ŽV

P. S. Sprendžiu uždavinį, bet labai aikštingai spoksau į tave kiaurai savo ekraną. Vergų varovas. Fu.

Išsiviepusi spragtelėjau „siųsti“. Galbūt dabar žaidžiu visiškai kitokias gaudynes, bet Lukas su savo siutinamai mįslinga šypsena tegul pašvilpauja. Erina su Mege gali pasilaikyti sau „priversk jį tave vaikytis“ patarimus, nes aš, akivaizdu, nieko nenutuokiu apie tikrą gyvenimą. Bet elektroniniai laiškai… staiga mano pasitenkinimas pradingo suvokus paprastą tiesą – aš koketuoju internete. Nors nė nenutuokiu, kaip Landonas atrodo ar koks jis žmogus.

Ne visai tiesa. Žinau, koks jis, nors nė karto nesu mačiusi. Jis – geraširdis. Ir protingas. Ir tiesus.

Aišku, dėl manęs jis nesumalė galimam prievartautojui veido. Ir mano širdis netirpsta vien jam apglėbus mane per liemenį – nes neapglėbė. Tikriausiai neturi tatuiruočių ant rankų, ledą primenančių pilkai žydrų akių ir deginančio žvilgsnio.

Dešimtą valandą vakaro mano telefonas sugrojo žinutės melodiją.

Lukas. Sveika :)

Aš. Sveikas :)

Lukas. Ką veiki?

Aš. Nieko. Ruošiu namų darbus.

Lukas. Norėjau pasikalbėti po paskaitos, bet pradingai.

Aš. Iškart po jos turiu kitą. Dėstytojas vienas iš tų, kurie pavėlavus nutyla ir spoksodami laukia, kol atsisėsi.

Lukas. Aš tikriausiai tik dar sulėtinčiau žingsnį. ;)

Turėtum penktadienį užsukti į SB. Paprastai būna tuščia. Amerikietiškos kavos? Statau.

Aš. Nemokama kava? Neatsisakysiu. Stengsiuosi ištaikyti laiko ir užsukti. Kada dirbi?

Lukas. Visą popietę. Iki 5.

Aš. OK

Lukas. Iki penktadienio, Žaklina.

7 skyrius

Penktadienį Lukas penkiolika minučių pavėlavo į paskaitą, o mes pačioje paskaitos pradžioje rašėme testą – Lukas jį praleido. Pirmiausia pamaniau, kaip neatsakinga praleisti testą… o tada prisiminiau, kad pati velniop pasiunčiau net įskaitą. Ne man rodyti pirštais.

Lukas įslinko pro užpakalines duris daktarui Heleriui einant per didįjį tarpueilį ir renkant testus. Dėstytojas surinko lapus iš kairės eilės, tada atsisuko į dešinę, kurioje ir sėdėjo Lukas.

– Užeik pas mane po paskaitos, – tyliai pratarė jis.

Lukas linktelėjo galvą ir traukdamas iš kuprinės vadovėlį taip pat sušnabždėjo:

– Taip, tamsta.

Per paskaitą daugiau į jį nežiūrėjau, o paskaitai pasibaigus Lukas susikrovė kuprinę ir šoniniu tarpueiliu nulipo į auditorijos priekį. Laukdamas, kol daktaras Heleris baigs kalbėtis su kitu studentu, Lukas pakėlė galvą ir akimis susirado mane. Jis kaip visada šypsojosi neperprantama vos pastebima šypsena. Bet nenuleido akių, žvilgsniu tarsi strėle prismeigė mane prie grindų.

Pagaliau jis nusisuko į dėstytoją. Iškvėpiau – nė nesuvokiau, kad buvau sulaikiusi kvapą, – ir sprukau iš auditorijos dar neapsisprendusi, ar po pietų užsuksiu į „Starbucks“.

Galvojau apie testą, kurį puikiai parašiau, nes Landonas primygo mane atlikti prieš dvi dienas atsiųstą užduotį. Ta užduotis per testą labai pravertė – jis turėjo tai žinoti. Nemaniau, kad jis peržengė ribą ir nederamai iš anksto atskleidė užduotis, bet tikrai ant padorumo ribos užlipo. Dėl manęs. Buvau nematoma, nešama tūkstančių kitų šiame milžiniškame universiteto miestelyje knibždančių studentų, ir mane išmušė iš pusiausvyros, kad jis kažkodėl taip uoliai stengiasi man padėti. Jam rūpiu.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Erina. Mudu su Čazu netrukus išvažiuosim. Ar ištversi savaitgalį? Šią popietę eini į SB, ar ne? Jei jis pakvies tave į pasimatymą, SUTIK. Palavink skonio receptorius! Nepamiršk, kad visą savaitgalį turėsi laisvą kambarį. MIRKT MIRKT.

Aš. Pasilinksminkit, vaikučiai. Susidorosiu! Parašysiu, kaip seksis.

Erina. Žiūrėk man! Grįšiu sekmadienį po pietų. Arba vakare, priklauso nuo to, ar pagirios sekmadienį iš ryto bus baisios. Che che. NEPAMIRŠK PARAŠYTI.

Buvau pamiršusi, kad Erina šį savaitgalį išvyksta su Čazu. Jo brolis grojo grupėje, jie ketino šeštadienį dalyvauti festivalyje netoli Šrivporto, todėl buvo užsisakę kambarius viešbutuke. Erina man ir Megei apie tai buvo užsiminusi dar praeitą mėnesį astronomijos laboratorijoje, vakare belaukiant eilės pažiūrėti pro teleskopą į Merkurijų ir Venerą.

– Viešbutuke? – Megė kilstelėjo antakį. – Kas toliau, rankšluosčiai su monogramomis?

Erina susiraukė.

– Visai romantiška!

– Būtent, – nusijuokė Megė. – O tu važiuoji su Čazu. Kaip išvis įkalbėjai poną sportininką?

Erina, dėdamasi rimta, papūtė putlias lūpytes ir persibraukė pirštais plaukus – jie buvo tokie raudoni, kad įžiūrėjau net užmiesčio tamsoje.

– Pasakiau, kad viešbutukuose milžiniškos sūkurinės vonios ir kad sutiksiu ten jam padaryti neapsakomai nuodėmingų dalykų.

Du kalikai už mūsų prislopintai cyptelėjo, abu kankinių veidais spoksojo į Eriną. Vos nesusijuokėme.

Megė atsiduso.

– Vargšas Čazas. Jis neturi nė menkiausios galimybės išsisukti… vieną dieną jis stovės prieš minią ir ištars „taip“ nė pats nesuvokdamas, kaip tai įvyko.

– Uch! Kažin. Kai ateis metas nusėsti, išsirinksiu ką nors… – Erina žvilgtelėjo per petį į mūsų besiklausančius vaikinus, – kaip šie.

Vaikinai susižvelgė ir atsitiesė. Vypsodamas Erinai vienas jų draugui kumštelėjo.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Vargu ar Erina galvos apie mane per savo romantišką savaitgalį. Likau viena. Sudvejojau, bet galų gale pasukau į studentų atstovybę ir tvirčiau susisupau į striukę saugodamasi netikėtos lapkričiui vėsos. Negalėsiu savaitgalį eiti į brolijos vakarėlį, tiesą sakant, net nežinosiu, ar kas ką rengia. Šiaip ar taip, nieku gyvu neisiu ten, kur galėčiau sutikti Kenedį. Ar Baką.

Užuodžiau kavos aromatą dar nepamačiusi „Starbucks“. Pasukusi už kampo iškart nužvelgiau prekystalį, už jo kalbėjosi dvi pardavėjos. Luko nemačiau ir dingtelėjo, ar tik jis neužmiršo man parašyti, kad susikeitė pamainomis.

Kavinėje klientų buvo nedaug, užtat čia buvo daktaras Heleris – prie kampinio staliuko skaitė laikraštį. Nebuvau nusiteikusi prieš savo dėstytoją, bet ne itin norėjau prie jo akių koketuoti su vaikinu, kuris dar šį rytą praleido jo testą ir dėl to gavo pylos. Atsistojau už kelioninių ir kavos puodelių lentynos.

Visai kaip pirmadienį, Lukas pasirodė pro užpakalines duris. Jį išvydus sudilgsėjo rankų ir kojų pirštai. Po žalia prijuoste Lukas vilkėjo aptemptus žydrus marškinėlius ilgomis rankovėmis, o ne universiteto ženklais pažymėtą nertinį kaip rytą per paskaitą. Jo rankovės vėl buvo atraitotos virš alkūnių, buvo matyti tatuiruotės. Priėjau prie prekystalio ir dirstelėjusi į Luko dilbius pakėliau į jį akis. Jis manęs dar nebuvo pamatęs.

Viena merginų prie kasos pasitempė.

– Kuo galiu padėti? – paklausė šiek tiek irzliai, tarsi norėdama atkreipti mano dėmesį.

– Ive, leisk man, – įsiterpė Lukas, o ji gūžtelėjusi pečiais ėmė toliau kalbėtis su bendradarbe, bet abi perbedė mane dar atšiauresniais žvilgsniais. – Labas, Žaklina.

– Sveikas.

Jis dirstelėjo į kampą, kur sėdėjo daktaras Heleris.

– Ko pageidausi?

Kalbėjo ne kaip vaikinas, kuris kuo aiškiausiai pakvietė mane užsukti. Galbūt jis elgėsi santūriai nenorėdamas dar labiau supykdyti bendradarbių.

– Eee, gal didelį amerikietiškosios.

Jis paėmė puodelį nuo stirtos ir užplikė man kavos. Norėjau paduoti jam savo kortelę, bet jis tik papurtė galvą.

– Nereikia. Vaišinu.

Jo bendradarbės susižvelgė, o aš apsimečiau nieko nepastebėjusi.

Padėkojau jam ir pasitraukiau į kitą kavinės pusę, toliau nuo daktaro Helerio; išsitraukiau nešiojamąjį kompiuterį ketindama padirbėti prie ekonomikos darbo. Teko rinkti duomenis iš daugybės šaltinių, kad apginčiau darbe savo nuomonę. Darbą dėstytojui turėjau atiduoti prieš Padėkos dienos atostogas, iki jų buvo likusios mažiau nei dvi savaitės.

Melsiuosi, kad man daugiau niekada nereikėtų atsiskaityti už praleistą įskaitą.

Per valandą pasižymėjau tuziną šaltinių apie dabartinę tarptautinę ekonomiką, išgėriau savo kavą, o Lukas nė karto taip ir nepriėjo. Po pusvalandžio vidurinėje mokykloje manęs laukė penktadienio popietės kontraboso pamokos. Uždariau kompiuterį ir ištraukiau iš lizdo laidą.

– Panele Volas. – Daktaro Helerio netikėtai užklupta pašokau ir apverčiau puodelį, laimė, tuščią. – Ak! Atsiprašau, nenorėjau išgąsdinti!

– Ak, nieko baisaus. Esu šiek tiek dirgli – nuo, eee, nuo kavos. – Ir todėl, kad iš pradžių palaikiau jus Luku.

– Norėjau tik pasakyti, ponas Maksfildas man pranešė, kad jau beveik pasivijote draugus ir kad neblogai sekasi darbas. Džiaugiuosi tai girdėdamas. – Jis vogčiomis apsidairė ir tyliau pridūrė: – Žinote, iš tiesų su kolegomis mes nieko nenorime sukirsti. Tik pagąsdinti… turiu omeny, paskatinti, eee, apsileidusius studentus labiau pasitempti. Bet netikiu, kad esate viena jų.

Atsakiau į jo šypseną.

– Suprantu.

Jis išsitiesė ir atsikrenkštė.

– Gerai, gerai. Na, tai baikime ta gaida – darbingo savaitgalio. – Jis prunkštelėjo iš savo pokšto, o aš vos susilaikiau nenutaisiusi grimasos.

– Ačiū, daktare Heleri.

Kol suvyniojau laidą ir įsidėjau kompiuterį, jis nuėjo prie prekystalio ir kreipėsi į Luką. Jie kalbėjosi įsitraukę, man pasidarė neramu, kai daktaras Heleris mostelėjo mano pusėn. Kažin, ar mūsų dėstytojas mano, kad Lukas – vienas tų apsileidusių studentų, kurį galėtų įbauginti pasitempti. Jei taip, nenorėjau, kad mane rodytų jam kaip pavyzdį.

Išeidama lauk dar grįžtelėjau per petį, bet Lukas nežvilgtelėjo mano pusėn, atrodė įsitempęs. Už kokio metro prekystalį valanti jo bendradarbė man kvailai vyptelėjo.

Po poros valandų išėjusi iš universiteto įjungiau telefoną, jam kraunantis mėginau nusiteikti vienišam savaitgaliui. Iš apsilankymo „Starbucks“ akivaizdžiai išėjo šnipštas. Lukas elgėsi dar mįslingiau ir paslaptingiau nei iki šiol.

Darbuodamasi kavinėje prie darbo brūkštelėjau Landonui padėką, kad trečiadienį atsiuntė man užduotį ir mygo ją atlikti. Tiesiogiai neužsiminiau, kad jis sąmoningai perspėjo mane apie testą, nenorėjau sukelti jam kaltės jausmo, jei pasirodytų besąs toks skrupulingai sąžiningas, koks atrodo. Iš jo nieko nebuvau girdėjusi nuo trečiadienio, bet galbūt netrukus ar vakare parašys. Galbūt jis turės laiko savaitgalį ir galėsime pagaliau susitikti.

Gavau žinutę iš Erinos, ji su Čazu jau buvo Šrivporte. Joje netrūko užuominų, ką galėčiau nuveikti viena karaliaudama mūsų kambaryje. Dar parašė mama, domėdamasi mano Padėkos dienos planais. Pastaruosius trejus metus mudu su Kenedžiu paeiliui leisdavome dieną pas jį arba pas mane. Dabar jiems buvo neaišku, ar šiais metais grįšiu namo. Kai parašiau, kad išsiskyrus su vaikinu su juo daugiau nebeatostogaujama, tikėjausi sulaukti atsiprašymo. Deja.

Mama. Nebūk pikčiurna. Mudu su tėčiu anksčiau suplanavome ir nusipirkome to savaitgalio kelionę į Brekenridžą, manėme, kad galėsi apsistoti pas Mūrus. Ką gi, matyt, kelionę teks atšaukti.

Aš. Nieko tokio, keliaukite. Nuvažiuosiu pas Eriną ar dar ką sugalvosiu.

Mama. Gerai. Jei tu tikra.

Aš. Taip, taip.

Oho. Mane meta vaikinas, o mama, užuot palaikiusi dukrą – čia jai pirma tokia proga, išmauna su tėčiu slidinėti. Mama, sugebi priversti mane pasijusti laukiamą ir mylimą. Tarsi man nepakaktų būti atstumtai Kenedžio. Jergau.

Įmečiau telefoną į tuščią puodelio laikiklį tarp sėdynių ir parvažiavau į bendrabutį, pasiruošusi visą savaitgalį žiūrėti realybės šou ir sėdėti prie ekonomikos darbo.

Parėjusi į kambarį pamačiau, kad bevažiuojant man parašė Lukas.

Lukas. Atsiprašau, kad neatsisveikinau.

Aš. Na, buvo gana nejauku prie daktaro Helerio.

Lukas. Aha.

Taigi, norėčiau tave nupiešti.

Aš. Ak?

Lukas. Taip.

Aš. Gerai. Tik, eee, tikiuosi, su drabužiais, nesiūlai ko nors kita?

Lukas. Cha, ne. Nebent pati norėtum.

Juokauju. Ar šiandien tiks? Arba rytoj vakare?

Aš. Tinka šiandien.

Lukas. Puiku. Galiu užsukti po poros valandų.

Aš. Gerai.

Lukas. Koks tavo kambario numeris?

Aš. 362. Turėsiu įleisti tave į bendrabutį.

Lukas. Pats kaip nors įeisiu. Jei nepavyks, parašysiu.

8 skyrius

Lukas pasibeldė tyliai. Jaudinausi, eidama atidaryti durų net drebėjau.

Jis sakė norintis mane nupiešti, ar tik tiek norėjo, ar omeny turėjo kai ką daugiau. Erina niekad man neatleistų, jei atsiviliočiau jį į mūsų kambarį ir nepelnyčiau bent jau bučinio, nors neatrodė, kad Lukui dažniausiai tektų tenkintis tik bučiniu. Daugeliui merginų studijų metai tarsi bandymų laikotarpis, ir ne viena noriai sutiktų išbandyti Luką. Bet man prireikė daugiau kaip metų, kol su Kenedžiu priėjome prie sekso, ir jis vienintelis vaikinas, su kuriuo miegojau. Nebuvau pasiruošusi tai daryti su Luku, bent jau ne dabar – nesvarbu, ar man reikia atsigauti, ar ne.

Įkvėpiau.

Jis vėl pasibeldė, šį kartą šiek tiek stipriau, o aš išmečiau iš galvos abejones ir atidariau duris.

Iš po jo tamsiai pilkos kepuraitės veržėsi tamsių plaukų sruogos. Blausioje koridoriaus šviesoje akys atrodė kone bespalvės, visai kaip pirmąją naktį jį sutikus. Lukas stovėjo nuleidęs pečius, rankas susikišęs į kišenes, po pažastimi laikė piešimo sąsiuvinį.

– Labas, – tarė jis.

Žengiau atgal ir atlapojau duris. Kitapus koridoriaus tarpdury į savo kambarį stoviniuojančios Olivija su Rona stebeilijo į Luką, o pamačiusios, kaip jis įeina į mano kambarį, kai Erina išvykusi, net išsižiojo. Olivija kilstelėjo antakį ir dirstelėjo į draugę.

Po penkių minučių visas aukštas žinos, kad pas mane kambaryje karštas vaikinas.

Uždariau duris, o Lukas numetė savo piešimo sąsiuvinį ant mano lovos ir sustojo kambario vidury, šis tarsi susitraukė. Nejudėdamas jis apžiūrėjo Erinos pusę, nuotraukomis nukabinėtą sieną virš jos lovos, iš blizgančių raidžių sudėliotą jos vardą ir graikiškas jos seserijos raides aukščiau. Pasinaudojusi proga, kad Lukas žvalgosi, perbedžiau jį nuo kojų iki galvos: nutrinti kaubojiški batai, seni džinsai, pilkas nertinis. Jis pasuko galvą į mano kambario pusę, o aš spoksojau į jo profilį – neseniai nuskustas žandikaulis, pravertos lūpos, tamsūs antakiai.

Lukas atsisuko į mane, tada dirstelėjo į nešiojamąjį kompiuterį ant stalo – buvau prijungusi prie jo nedideles kolonėles. Iš savo kolekcijos atrinkau dainų ir paleidau tyliai groti. Dar viena Erinos mintis. Ji pavadino grojaraštį O-BVE – operacija „Bjauraus vaikino etapas“, o aš tik dabar susirūpinau, kad Lukas nepamatytų sąrašo pavadinimo ir nepaklaustų, ką jis reiškia. Aišku, nesakyčiau jam, bet rausti linkęs mano veidas tikriausiai užsiliepsnotų.

– Man patinka ši grupė. Ar buvai jų koncerte aną mėnesį? – paklausė jis.

Tiesą sakant, klausiausi jų su Kenedžiu – išvakarėse prieš mums išsiskiriant. Viena geriausių vietos grupių. Tą vakarą jis elgėsi keistai. Buvo užsidaręs. Per koncertus paprastai jis stovėdavo už nugaros, suimdavo man už liemens ir prisitraukdavo prie krūtinės, šiek tiek prasiskėsdavo, kad tilptų mano kojos. Bet tą kartą stovėjo šalia, tarsi būtume draugai. Išsiskyrus suvokiau, kad jis apsisprendė dar prieš tą naktį – jo susikaustymas bylojo apie iškilusią tarp mūsų sieną; tik tada jos dar nejutau.

Išmečiau Kenedį iš galvos ir linktelėjau.

– O tu?

– Aha, klausiausi jų. Nepamenu, kad būčiau tave ten matęs, bet buvo tamsu, gal dar buvau išgėręs vieną ar du alaus. – Lukas nusišypsojo, jo dantys buvo balti ir vos vos kreivi, buvo aišku, kad jam neteko kentėti pas ortodontą kaip man.

Nusitraukęs kepurę numetė ant lovos, padėjo pieštuką ant piešimo sąsiuvinio ir perbraukė rankomis per susiplojusius plaukus, tada papurtė juos – plaukai atrodė, tarsi būtų ką tik išlipęs iš lovos. Dievulėliau. Tada nusitraukė per galvą nertinį, kartu kilstelėjo ir balti marškinėliai, o aš pamačiau, kur siekia jo tatuiruotės. Ant kairio šono buvo keturios eilutės, pernelyg smulkios, kad įskaityčiau. Dešinėje, kaip atsvara, buvo keltišką primenanti kompozicija. Dar vienas pliusas: sužinojau, ką Erina turėjo omeny sakydama „laižytinas presas“. Nertinis nukeliavo paskui kepuraitę, o marškinėliai grįžo į vietą. Lukas paėmė sąsiuvinį su pieštuku ir atsisuko į mane, jam ant dilbių besiraitančios tatuiruotės ėjo per bicepsus ir pradingo po trumpomis marškinėlių rankovėmis.

– Kur turėčiau gultis? – pati to nenorėdama prabilau sulaikiusi kvapą, todėl klausimas nuskambėjo kaip begėdiškas pasiūlymas.

Oho. Ar galėčiau būti dar labiau permatoma? Galbūt reikėtų tiesiai paklausti, ar galėtų jis man padėti atsigauti nuo Kenedžio, ir jokių susisaistymų.

Pamačius jo šypsenos šešėlį, viskas krūtinėje ištirpo – jo šypsena man jau buvo kaip sena draugužė.

– Ant lovos? – sugergždė jis.

O Dieve.

– Gerai. – Įsitaisiau ant čiužinio kraštelio, o jis numetė nertinį ir kepurę ant grindų.

Širdis daužėsi belaukiant, kas bus toliau.

Jis pažiūrėjo į mane pakreipęs galvą.

– Eee. Atrodo, kad varžaisi. Jeigu nenori, galim to nedaryti.

„Ko nedaryti?“ – kaip gaila, kad nedrįsau jo tiesiai paklausti: gal paprašyti manęs pozuoti tebuvo dingstis, ir pasakyti, kad tokiu atveju galėjo apsieiti ir be dingsties. Pažiūrėjau jam į akis.

– Noriu.

Jis nepatikliai užsikišo pieštuką už ausies.

– Mmm. Kokia poza tau būtų patogiausia?

Negalėjau garsiai ištarti galvoj besisukančių minčių, bet mane išdavė veidą tarsi gaisras nutvieskęs raudonis. Lukas prikando apatinę lūpą, lyg stengtųsi nesusijuokti. Patogiausia poza? Gal paslėpus galvą po pagalve?

Lukas pasidairė po kambarį, žengė žingsnį prie sienos, atsisėdo ant grindų ir atsirėmęs į sieną atsisuko į mane. Sulenkęs kelius, pasidėjęs ant jų sąsiuvinį, jis atrodė visai kaip įsivaizdavau jį per paskaitą. Tik dabar buvo mano kambaryje, ne savo.

– Atsigulk ant pilvo ir padėk smakrą ant rankų, veidu į mane.

Padariau ko paprašyta.

– Taip?

Jis linktelėjo, nužvelgė mane tarsi gerdamas smulkmenas ar ieškodamas trūkumų. Pakilęs ant kelių, priropojo arčiau ir perbraukęs pirštais man per plaukus paleido juos kristi per petį.

– Puiku, – sumurmėjo jis ir keliais grįžo į savo vietą prie sienos už gero metro.

Žiūrėjau į Luką jam paišant, jo akys šaudė nuo mano veido prie sąsiuvinio. Po kiek laiko jo žvilgsnis ėmė klaidžioti mano kūnu, tarsi jo pirštai būtų perbėgę man pečiais ir nuslydę nugara. Gerklėje įstrigo gniužulas ir užsimerkiau.

– Ima miegas? – tyliai paklausė jis. Arti.

Atsimerkusi pamačiau jį priklaupusį šalia, sėdintį ant kulnų. Dėl jo artumo vėl greičiau ėmė plakti širdis.

– Ne.

Jis padėjo piešimo sąsiuvinį ir pieštuką ant grindų.

– Ar jau… baigei?

Jis papurtė galvą.

– Ne. Jei neprieštarauji, norėčiau pabandyti kitaip. – Man linktelėjus, jis tarė: – Atsigulk ant nugaros.

Pamažu persiverčiau bijodama, kad per ploną megztinį jis pamatys besidaužančią mano širdį. Lukas paėmė nuo grindų sąsiuvinį, pieštuką ir atsistojo. Jo akys iš viršaus klydinėjo mano kūnu, pasijutau pažeidžiama, bet saugi. Menkai jį pažinojau, bet viena jaučiau aiškiai: aš saugi.

– Kai ką pataisysiu, jei neprieštarauji?

Nurijau seiles.

– Eee… gerai. – Mano rankos buvo tarsi prilipusios prie šonkaulių, pečiai įtraukti iki pat ausų. O taip netinka? – vos sulaikiau nervingą juoką.

Jis pirštais suėmė man riešą ir pakėlė ranką virš galvos, paskui sulenkė, tarsi būčiau ją atmetusi. Suėmė kitą ranką ir išskėtė mano pirštus ant pilvo, atsitraukė, akimirką žiūrėjo, tada ir šią ranką perkėlė man virš galvos ir sukryžiavo riešus, tarsi būčiau surišta. Stengiausi kvėpuoti ramiai. Nepajėgiau.

– Ir koja turėtų gulėti kitaip, – tarė žiūrėdamas man į akis, laukdamas, kol sutikdama linktelėsiu.

Uždėjo ranką ant kelio ir ištiesė koją ant čiužinio. Tik tada vėl paėmė sąsiuvinį ir pervertė lapą.

– Šiek tiek pasuk veidą į mane, nuleisk smakrą – gerai. Ir užsimerk.

Stengiausi atsipalaiduoti, kol girdžiu pieštuką skrebenant ant lapo, jis manęs nepalies. Gulėjau nė nekrustelėdama, užsimerkusi klausiausi brūkščiojančio ant popieriaus grafito garso, kartais nutrūkstančio pirštui švelniai patrynus liniją ar šešėlį.

Ant stalo skimbtelėjo kompiuterio pašto dėžutė, išgirdusi atsimerkiau. Nesąmoningai pasirėmiau ant alkūnių. Landonas? Negalėjau patikrinti.

Lukas atidžiai į mane žiūrėjo.

– Ar turi atsakyti?

Landonas visą popietę neatrašė į mano laišką – anksčiau atrašydavo taip greitai, kad tikriausiai mane išlepino. Bet mano kambaryje sėdėjo Lukas. Ant mano lovos. Vėl atsiguliau, vėl atmečiau rankas virš galvos ir ją papurčiau. Šį kartą neužsimerkiau, o jis ir neprašė.

Lukas vėl ėmė darbuotis, ilgai susikaupęs piešė rankas, tada veidą. Tai pažvelgdavo man į akis, tai spoksodavo į piešinį. Ilgai žiūrėjo man į lūpas: piešė – žiūrėjo, piešė – žiūrėjo; panorau stverti jam už marškinėlių ir jį prisitraukti. Nevalingai sugniaužiau rankas, jam tai neprasprūdo pro akis.

Lukas nutvilkė mane ugningu žvilgsniu.

– Žaklina?

Sumirksėjau.

– Ką?

– Naktį, kai pirmą kartą susitikome – aš ne toks kaip tas vaikinas. – Jis sukando dantis.

– Žin…

Lukas prispaudė man prie lūpų pirštą, jo išraiška sušvelnėjo.

– Nenoriu, kad pasijustum spaudžiama. Ar verčiama. Bet labai labai noriu dabar tave pabučiuoti. Labai. – Jis perbraukė pirštu man per smakrą, žemyn gerkle, o tada nuleido ranką sau ant kelių.

Žiūrėjau į jį. Pagaliau susigaudžiau, kad laukia mano atsakymo, ir išspaudžiau:

– Gerai.

Jis numetė sąsiuvinį ant grindų, paskui pieštuką, bet nė akimirką neatplėšė nuo manęs akių. Palinko virš manęs, ir mūsų kūnai susilietė – klubų šonu prisispaudė prie manųjų, prigludo krūtine, pirštais brūkštelėjo man per riešus, dilbius, o tada suėmė mano veidą. Laikydamas mane jis priglaudė lūpas prie ausies. Kai pabučiavo jautrią vietą, trūkčiodama įkvėpiau.

– Kokia tu graži, – sukuždėjo jis ir lūpomis nukeliavo prie manųjų.

Jo lūpos buvo karštos, liežuvis švelnus, prasižiojau. Jis nėrė man į burną, jo rankos nukeliavo į skirtingas puses – viena prie mano vis dar sukryžiuotų riešų, prispaudė juos prie čiužinio man virš galvos, o kita nuslydo man prie šono, apglėbė mane per liemenį. Paskui jis pabučiavo mane dar stipriau, mėgavosi mano kūno atsaku. Sukosi galva, trūko oro ir vos kvėpčiojau, tarsi kas kelias sekundes išnirčiau į vandens paviršių, o paskui panirčiau dar giliau. Kai jau maniau, kad nebeištversiu įtampos, jis atsileido ir švelniai čiulptelėjo apatinę mano lūpą, perbraukė ją liežuviu, tada dar kartą. Pasirangiau po juo, o jo liežuvis vėl įslydo man tarp lūpų ir ėmėsi nuosekliai tirti – glamonėjo man liežuvį, dantis, gomurį.

Jei kas būtų paklausęs: „Na kaip tai, palyginti su Kenedžio bučiniais?“, būčiau atsakiusi: „Su kieno?“

Lukas suėmė man riešus ir užsikėlė ant kaklo. O aš padariau, apie ką svajojau jau ne kartą, panardinau pirštus jam į plaukus ir suvėliau juos dar labiau. Lukas užsikėlė mane ant kelių, o pats pasislinko prie pagalvių krūvos lovūgalyje, viena batuota koja rėmėsi į grindis, kitą prisitraukė po manim. Jis atlošė mane ranka prilaikydamas galvą ir ėmė bučiniais slinkti kaklu žemyn į mano megztinio iškirptę. Vos alsuodama atmečiau galvą, stengdamasi suregzti kokią nors protingą mintį.

Jo ranka palindo po minkštu mezginiu ir nuslydo palei šonkaulius, užkliuvo už atlasinių mano liemenėlės kaušelių, pirštai nuklydo aukštyn, prie kūno linkių – mano pozos išryškintos iškirptės. Pakėlęs drabužio kraštą man virš krūtų, Lukas lūpomis perbraukė ten, kur ką tik buvo jo pirštai, lyžtelėjo odą virš mano liemenėlės.

Jo pirštams suradus priekinę sagtelę, tvirčiau įsikibau jam į plaukus. Ar ne todėl ir užsisegiau lengvai nutraukiamą liemenėlę? Mano kūnas jo norėjo, bet protas priešinosi – pirmas bučinys, tada glamonės, o tada… kas?

Mintyse išgirdau Erinos žodžius: „Kaip reikia juo pasinaudok!“ ir užsikosėjau – kaip ne laiku užklupo juokas.

Lukas atitraukė galvą ir kilstelėjo antakį.

– Kutena? – nepatikliai paklausė jis.

Norėjau prasmegti skradžiai žemių, tą akimirką neįsivaizdavau baisesnės tragedijos: o kas, jei mano krūtys jautrios kutuliui? – nebent turėtum kvailiausią humoro jausmą pasaulyje. Prikandau lūpą stengdamasi vėl nesusijuokti, o Dieve. Papurčiau galvą.

Jis žvilgtelėjo į prikastą apatinę mano lūpą.

– Tikrai? Nes arba tu jautri… arba mano vilionės tau atrodo… juokingos.

Nepajėgdama susilaikyti nusijuokiau, o Lukas papurtė galvą, laukiau sėdėdama jam ant kelių iki pusės apsinuoginusi. Pakraupusi ištraukiau ranką jam iš plaukų ir užsikimšau savo paiką burną.

Jis nusišypsojo. Aš irgi šyptelėjau neatitraukdama nuo burnos rankos ir nebyliai maldaudama, kad vėl manęs neprajuokintų – nes krūtinėje kunkuliavo vos tramdoma isterija, tik ir telaukianti ištrūkti į laisvę.

– Gal reikėtų tave pakutenti ir leisti išsijuokti?

Atrodė, jis rimtai svarsto tą mintį.

– Prašau, nereikia, – sunerimau.

Kaip ir daugelis žmonių, kutenama atrodau nekaip. Per vienuoliktą mano gimtadienį teta nufilmavo, kaip kvailas vyresnis pusbrolis užkutena mane, kol virstu besirangančia, pasigailėjimo maldaujančia kaliause. Mano veidą išmušė raudonos dėmės, iš burnos kampelio nutįso seilės, o iš burnos sklido žmogaus balso neprimenantis purkštavimas.

– Ne?

– Ne. Prašau, nereikia.

Lukas atsiduso, atitraukė mano ranką nuo burnos ir prispaudė ją sau prie krūtinės, staiga pasilenkė ir vėl mane pabučiavo. Jis labai atsargiai nuleido atgal mano megztinį, tai netrukdė pirštais glostyti man pilvo, suimti į delnus mano krūtų ir mums besibučiuojant nykščiu vis brūkštelėti per spenelį, o man kaskart nuo jo judesių užtraukdavo žadą. Ranka jaučiau jo širdį mušant išvien su manąja.

Išgaravo visi juokai.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Mano lūpos buvo jautrios ir dilgčiojo. Palietus jas užplūdo saldūs prisiminimai, – jo rankos, ką jos darė kartu su burna, – iš proto varantys bučiniai ir vos keli ištarti žodžiai. „Kokia tu graži.“

Paprašiau parodyti piešinius, Lukas juos man padavė. Piešiniai buvo geri. Nuostabūs. Pagyrusi pelniau vos pastebimą jo šypseną.

– Ką su jais darysi? – paklausiau gerokai padvejojusi.

– Tikriausiai perpiešiu anglimi.

– O tada? – patylėjusi paklausiau.

Lukas užsivilko nertinį ir pažiūrėjo į mane.

– Pasikabinsiu miegamajame ant sienos?

Prasižiojau, bet nenutuokiau, ką atsakyti. Ant miegamojo sienos?

Jis žvilgtelėjo į sąsiuvinį, kuriame buvo atverstas antrasis piešinys.

– Kas atsibudęs nenorėtų išvysti tokio vaizdo?

Devyniasdešimt devynių procentų tikimybė, kad jo teiginys buvo tiesa, bet tiek savimi nepasitikėjau, kad atsidėkočiau panašiu atsakymu, todėl nutylėjau. Jis užvertė sąsiuvinį ir padėjo jį ant knygų lentynos prie durų. Suėmęs man už smakro švelniai brūkštelėjo nykščiu per apatinę lūpą.

– O velnias! – Lukas atitraukė ranką ir apžiūrėjo pirštus. – Pamiršau, kaip mano rankos atrodo po piešimo. – Jis pažiūrėjo į mano megztinį. – Liks mažyčių pilkų dėmių… visur.

Ir mano lūpa turėtų būti pilka, ir pilvas, ir krūtinė virš krūtų, teišmykiau:

– Ooo.

Jis suspaudė kumščius, vieną pakišęs po smakru kilstelėjo man galvą, o kitu prisitraukė mane arčiau.

– Nebijok, pirštų prie tavęs nekišiu. – Atsirėmęs į duris jis priglaudė mane ir pabučiavo.

Taip arti mudviem stovint jis negalėjo paslėpti, ko iš manęs trokšta jo kūnas. Prisispaudžiau dar arčiau, o jis bučiuodamas sudejavo ir sunkiai kvėpuodamas atplėšė lūpas.

– Turiu tuoj pat dingti, kitaip išvis neišeisiu.

Buvo tinkamiausias metas pasakyti pasilik, bet neįstengiau. Mintyse šmėstelėjo Kenedis, dar visai neseniai kuždėjęs kažką panašiai. Dar kvailesnės buvo mintys apie Landoną ir galbūt manęs laukiantį jo laišką. Nė vienas tų dalykų dabar man neturėjo rūpėti. Ne tokią akimirką.

Lukas atsitiesė ir atsikrenkštė. Pabučiavęs mane į kaktą ir nosies galiuką atidarė duris.

– Iki, – ištarė ir pradingo.

Įsikibusi durų staktos žiūrėjau, kaip jis nueina, kaip ant sutaršytų plaukų užsitempia kepuraitę. Visos merginos, kurių jis išsilenkė, smalsiai sužiuro į jį. Kelios net atsisukusios nusekė žvilgsniu, kol jis pasiekė laiptinės duris, o tada atsigręžė pažiūrėti, iš kurio kambario išėjo. Uždariau duris ir palikau jas spėlioti.

Sutrukdęs laiškas buvo ne nuo Landono, o nuo mamos – jame buvo surašytas jų slidinėjimo kelionės į Koloradą maršrutas. Slidinėjimo kelionės, į kurią manęs nepakvietė. Slidinėjimo kelionės, suplanuotos vieninteliam semestro savaitgaliui, kurį ketinau praleisti namie ir per kurį man dar bus atostogos.

Kad ir kaip ten būtų, skaitant laišką ant tėvų man buvo sunkoka rimtai supykti dėl dviejų priežasčių. Viena, buvau keistai nusivylusi, kad pašto dėžutėje radau ne Landono vardą, antra, taip skraidžiau ant sparnų nuo Luko bučinių, kad man visai nerūpėjo atostogos po vienuolikos dienų ar ką per jas veiksiu.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Sekmadienį vakarieniaudama šaukštais kimšau riešutų sviestą, žiūrėjau filmą „Tu jam taip nepatinki“ ir kartojau sau, kad akivaizdžiai nesu taisyklės išimtis. Nei Landonas parašė, nei iš Luko sulaukiau žinutės.

Netrukus turėjo grįžti Erina, tad nekantriai laukiau, kada mūsų kambarį nutvieks audringa jos asmenybė. Nepakenčiama tyla kėlė depresiją ir vertė be saiko ryti desertą.

Skimbtelėjo pašto dėžutė, sudvejojau, ar sustabdyti filmą. Ne itin traukė išklausyti dar vieno mamos bandymo nusimesti kaltę, kad apleido mane per svarbią šventę. Ji jau išmėgino logiką („Šiais metais turėjai važiuoti pas Kenedį“), šantažą („Mudu su tėčiu jau dvidešimt metų niekur vieni nevažiavome“) ir šykštų kvietimą prisidėti prie jų („Gal ir galėtume nupirkti tau bilietą. Bet turėtum miegoti ant sofos arba sulankstomoje lovytėje, nes visi kambariai, be abejonės, bus užimti.“). Į pirmus du mėginimus nekreipiau dėmesio, o gavusi įtartiną kvietimą atsakiau: „Ne, ačiū.“

Kas dabar – mėgins mane papirkti? Gal pasiūlys man važiuoti apsipirkti – mamai šis triukas patinka. Praeitą savaitę internete nusižiūrėjau batus, jiems neužteko algos už konsultacijas ir kišenpinigių. Sustabdžiau filmą ir atsidariau paštą.

Aukso puodas. Bet ne mama. Landonas.

Žaklina,

džiaugiuosi, kad gerai parašei testą. Kai turėsi savo darbo juodraštį, mielai prieš atiduodant jį dėstytojui peržiūrėsiu. Prikabinu užduotį rytojaus konsultacijai, ką tik ją paruošiau. Jei kils klausimų, rašyk.

LM

Perskaičiau laišką papūtusi lūpas. Jame nebuvo nė kruopelytės flirto. Pagalvotum, kad rašė dėstytojas. Jis nepaaiškino, kodėl užtruko atsakyti visą savaitgalį, nors įprastai atrašydavo po poros valandų, jei ne greičiau. Dėl nieko manęs nepaerzino, nepaklausė jokių su ekonomika nesusijusių klausimų. Tarsi būčiau įsivaizdavusi visą familiarumą, kuris tarp mūsų tarpo pastarąsias porą savaičių.

Landonai,

ačiū. Juodraštį atsiųsiu iki šeštadienio ryto. Tikiuosi, smagiai praleidai savaitgalį.

ŽV

Žaklina,

iki šeštadienio tiks. Pasistengsiu kuo greičiau peržiūrėti, kad spėtum iki atostogų nunešti daktarui Heleriui. Savaitgalis praėjo gerai. Ypač penktadienis. Kaip tavasis savaitgalis?

LM

Landonai,

jaučiausi šiek tiek vieniša (kambario draugės visą savaitgalį nebuvo mieste, ji ką tik grįžo ir nesitveria kaily man papasakoti apie kelionę), bet užtat gerai padirbėjau. Dar kartą ačiū už pagalbą.

ŽV

9 skyrius

Po paskaitos Luką ir vėl užkalbino kažkokia mergina. Po paraliais! Ar visos kurso merginos staiga užsimanė su juo paplepėti? Bet paskui prie jos prisistatė vaikinas ir apkabino per pečius. Sunerimusi suvokiau, ką reiškė nesąmoninga mano reakcija: pavydą. Dėl vaikino, kurį vos pažįstu, su kuriuo apsikeičiau tik krūva seilių ir vos keliais sakiniais.

Kai ėjau pro pirmą eilę, Lukas šykščiai man šyptelėjo, vos kilstelėjo smakrą ir nusisuko į porelę priešais jį. Man ir palengvėjo, ir persmelkė nusivylimas.

Per pietus paklausiau Erinos patarimo.

– Po paraliais, jis laiko kortas paslėpęs. – Siurbčiodama savo įprastą trintų vaisių kokteilį ji svarstė, kokios galimos Luko santūrumo priežastys: – Atrodo… tarsi jis priešintųsi geismui. Nesuprask manęs klaidingai, vaikinai dažnai atšąla, bet paprastai pirma baigia sandėrį. – Erina nudilgė mane žvilgsniu. – Ar pentadienį tikrai nieko daugiau neįvyko?

Atsidūsėjau ir kumščiu trinktelėjau sau per kaktą.

– O taip, visai pamiršau – visą naktį mudu mylėjomės kaip pašėlę.

Erina nutaisė grimasą, tada išplėtė akis.

– Ei. O ką, jei jis turi merginą?

Susiraukiau. Apie tai nebuvau pagalvojusi.

– Gal ir įmanoma.

Mano mintys grįžo prie nutikimo, apie kurį negalėjau jai papasakoti: ką, jei pirmą naktį mums susitikus pasirodžiau apgailėtina ir kvaila, o jis to nepamiršo? Tos siaubingos minutės iki šiol mane persekiojo, prieš kelias dienas susidūrusi su Baku ėmiau dar labiau būkštauti. Su juo dar teks susidurti. Jis įsirašęs į tą pat broliją kaip Kenedis. Draugauja su Čazu ir Erina, su visais mano buvusiais draugais. Vargu ar bus įmanoma jo išvengti.

– Mergina tikrai sujauktų mūsų planus, – susinervino Erina.

Staiga iš niekur nieko dingtelėjo, ar Landonas Maksfildas turi draugę. Nieko neminėjo, bet kodėl būtų turėjęs atvirauti? Jis neturėjo jokios priežasties kuriame nors iš laiškų prirašyti: „Ei, beje, aš turiu merginą.“ Žinoma, rasčiau būdą jo paklausti. Jis atrodo tiesus, buvau tikra, kad man atsakytų.

– Ža? – mano mintis pertraukė Erinos balsas.

– Mmm? Buvau užsigalvojusi.

Ji kilstelėjo antakį ir susiurbė paskutinius kokteilio lašus.

– Apie ką? Pažįstu tą mąslų žvilgsnį, o kaip oficiali tavo porininkė turiu žinoti, ką planuoji.

Paėmiau sumuštinį, nurinkau nuo jo pomidorus ir sukroviau padėklo kampe. Negalėjau jai papasakoti apie Baką, bet galėjau prisipažinti, kad vis labiau domiuosi Landonu.

– Žinai, kad man priskirtas ekonomikos konsultantas?

Ji sutrikusi linktelėjo, ir staiga internetinis draugas universitete, kuriame tūkstančiai vienišų vaikinų, man ėmė rodytis pats kvailiausias dalykas visoje kvailų dalykų istorijoje.

– Na, kartais man atrodo, kad mes flirtuojame. O kartą jis pasakė, kad Kenedis buvo asilas.

Ji kilstelėjo antakį.

– Jis pažįsta Kenedį?

– Ne… turiu omeny, jis pasakė: „…tavo buvęs yra asilas.“ Nežinau, ar jį iš tiesų pažįsta. Tai buvo tiesiog… pagyrimas man. – Atsikandau sumuštinio su kalakutiena, kiauliena ir avokadų padažu.

– Chmm. – Erina susikėlė alkūnes ant stalo. – Na, vargu ar jis toks karštas kaip Lukas. Bet jam patikėtos konsultacijos, todėl tikriausiai jis protingas – dievai žino, tavo akimis, tai turėtų būtų didelis pranašumas. Ar jis bent gražus?

– Eee, – atsiliepiau tebekramtydama.

Erina prisimerkė.

– O Dieve. Nesi su juo susitikusi?

Užsimerkusi atsidusau.

– Ne visai.

– Ne visai?..

– Gerai, nesu jo mačiusi. Nė nenutuokiu, kaip jis atrodo, aišku? Bet jis protingas ir linksmas. Ir labai mielas, labai man padėjo – jau pasivijau kursą, liko tik tas darbas…

– Žaklina, negali įsimylėti vaikino jo nė nemačiusi! Ką, jei konsultantas visiškas klaika? Gal atrodo kaip… – ji apsidairė po valgyklą ir nusitaikė į vaikiną nutriušusiais marškinėliais ir treningais, kaip tik einantį pro mūsų stalą, – …tas.

Įsižeidusi už Landoną sunėriau rankas ant krūtinės.

– Tas vaikinas atrodo kaip atskalūnas. Landonas per protingas, kad taip atrodytų.

Erina užsidengė akis ir papurtė galvą.

– Gerai. Landonas bus planas B. – Ji pervėrė mane žvilgsniu nutaisiusi savo sąmokslo teorijos išraišką – prisimerkusi ir papūtusi lūpas. – Ką iš tiesų žinai apie tą Landoną?

Nusijuokiau.

– Kur kas daugiau nei apie Luką.

– Tik nenutuoki, kaip jis atrodo ar koks jo skonis, – Erina suraukė antakius.

– Uch! Erina. Tavo protas veikia kaip vienpusio judėjimo kelias.

Ji klastingai nusišypsojo.

– Aš savo protą vertinčiau kitaip – esu susitelkusi į tikslą.

Šįkart „Starbucks“ atsisakėme – tai įėjo į Erinos planą, nors gurkšnojant valgyklos kavą ji ir verkšleno dėl mano labui daromų aukų. Griežtai man paliepusi nė vienam iš dviejų aptartų vaikinų nerašyti nei žinučių, nei laiškų, ji skubiai mane apkabino ir prisidėjo prie savo seserijos (visos merginos dėjosi, kad mes geriausiu atveju tolimos pažįstamos), besirengiančios po pietų pardavinėti kepinius.

Prieš mėnesį buvau pavadinta SN Kenedžio mergina; dabar tebuvau vargšės Erinos ne graikė kambario draugė.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Po skalbyklą turėjo kiekvienas bendrabučio aukštas, bet mūsų aukšto gyventojai nusprendė apsiskalbti vienu metu, todėl visos skalbyklės joje jau sukosi. Nutempiau prikrautą tinklinį krepšį į laiptinę ir nušokavau žemyn po vieną betoninį laiptelį vildamasi, kad kito aukšto gyventojai nebus linkę į švarą – bent šiandien.

Po dešimties minučių jau lipau aukštyn nešina tuščiu krepšiu. Sudūzgus telefonui stabtelėjau laiptinėje ir atsakiau Megei, paprašiusiai elektroniniu paštu atsiųsti nuorodą, šios jai reikėjo mūsų kartu daromai ispanų kalbos užduočiai. Man knietėjo parašyti žinutę Lukui ar laiškelį Landonui, bet įsigrūdau telefoną atgal į priekinę kišenę. Pažadėjau Erinai, kad nedarysiu nei vieno, nei kito. Ji žino, kaip veikia vaikinų smegenys, o aš dėl ilgametės draugystės su Kenedžiu tragiškai nepasiruošusi tokiems sudėtingiems manevrams. Tiesą sakant, taisyklės, kaip pakabinti vaikiną, atrodė ne ką paprastesnės už taisykles, kaip sukurti rimtus santykius, bet aš nenutuokiau nei apie viena, nei apie kita.

Sukant laiptų aikštelėje, apačioje kažkas atidarė ir uždarė duris, išgirdau paskui kylančius žingsnius. Mūsų bendrabutyje gyvena šimtai studentų, ir nors viršun kildavome liftu arba lipdavome pagrindiniais laiptais, norėdami pereiti iš vieno gretimo aukšto į kitą, dažniausiai naudodavomės nuolat drėgna ir šalta šonine laiptine. Joje mane kiekvieną kartą ištikdavo klaustrofobijos priepuolis, ir dabar teko susitvardyti, kad nepasileisčiau bėgti prie savo aukšto durų.

Sustojau trūktelėjus mano skalbinių krepšiui. Pamaniusi, kad jis užsikabino už turėklo, pasisukau jo atkabinti ir akis į akį susidūriau su Baku. Jis laikė sugriebęs krepšio rankeną.

Žioptelėjau, širdis sustojo, tarsi būtų sulėtėjęs laikas, o tada ėmė daužytis krūtinėje tarsi pramoninės staklės. Jis pasilipo aukščiau ir žiūrėdamas į mane iš viršaus pašaipiai pasisveikino:

– Sveika, Džeke.

Išgirdus jo balsą iki gerklės sukilo tulžis, nurijau seiles.

– Ai, tiesa. Dabar tu Žaklina, ar ne? Ar ne taip sakei? Kad ir kaip pavadintum rožę, ji kvepėtų taip pat saldžiai…

Jam palinkus artyn, pamėginau palypėti aukščiau, bet užkliuvau ir išsidrėbiau ant laiptų. Norėjau visomis keturiomis užropoti prie durų, bet jis pasilenkė ir suėmęs man už pečių lengvai pakėlė.

– Neliesk manęs, – tariau springdama.

Jis nusišypsojo, tarsi bandytų užhipnotizuoti mažą, spąstuose įkliuvusią auką. Žaidė su manim.

– Nagi, Žaklina, nereikia taip. Visada elgdavaisi su manim maloniai. Aš tik noriu, kad būtum dar šiek tiek meilesnė.

Šį kartą jis kalbėjo aiškiai. Buvo blaivus ir nusiteikęs ryžtingai, o piktdžiuga jo akyse kalbėjo – tu man dar sumokėsi, kad pasprukai ano vakarėlio naktį. Sumokėsi už tai, ką padarė Lukas.

Papurčiau galvą.

– Ne, Bakai, sakau ne. Kaip ir praeitą kartą.

Jis prisimerkė, o per ausyse mušantį pulsą vos išgirdau jo prakoštą keiksmą. Plakdama širdis tarsi skandavo: „Bėk! Bėk! Bėk!“ O kad būčiau galėjusi. Paleidau krepšį, o jis dribtelėjo mums po kojomis.

– Žinau, tu nekalta dėl to, kas nutiko aną naktį. – Jis gūžtelėjo pečiais. – Esi graži, tam vaikinui akivaizdžiai šovė tokia pati mintis kaip man. Jam pasisekė, buvau išgėręs.

Karštas jo kvėpavimas nutvilkė man veidą, šiandien neužuodžiau nė lašelio alkoholio. Jei pamėginčiau išsisukti iš jo gniaužtų ir bėgti, jis nepargriūtų.

– Tai jis tave išdulkino mašinoje ar leidaisi parvežama į kambarį barake? Žinau, Erina tą naktį buvo su Čazu. Kaip ir šiąnakt.

Krūptelėjau nuo jo vulgarybių. Dar nesulaukiau iš Erinos žinutės, bet visai įmanoma, kad šiąnakt ji miegos pas Čazą ir kad Bakas tai sužinojo anksčiau už mane.

Jis nuleido vieną ranką, sugriebė už klubo ir skausmingai suspaudė. Skausmas buvo niekis, palyginti su pažeminimu, kad mane glamžo prieš mano valią.

– Laiptinėje dvokia ir nepatogu, nors iš bėdos galima. Bet gal geriau einam pas tave į kambarį? Tau patiks, mažyte.

Jis aiškiai grasino. Jei pasakysiu ne, jis išprievartaus mane čia pat.

– Įįį laiptinę bet kkkada gali kkkkas nors užeiti.

Bakas nusijuokė.

– Tiesa. Gaila, kad nesegi sijonėlio, kaip aną naktį. Galėčiau atremti tave į šitą sieną ir padaryti per dvi minutes nenuvilkdamas nė drabužėlio.

Man sukosi galva. Įtempiau jėgas, bandžiau pajudėti, bet nepajėgiau.

– Būtų ne pirmas kartas, kai mane su karšta pasileidusia pupyte užklumpa neįprasta poza. Be to, gautum dar vieną pliusą: jei nori atkeršyti Kenedžiui, kad tave metė, daryk bet ką, bet kur ir su bet kuo – tai jį tikrai įsiutintų. – Bakas vėl gūžtelėjo. – Jau pradėjai su tuo šūduku – ir kas žino su kuo dar? Taigi, jei nori, galim tai daryti čia pat.

– Ne, – išspaudžiau, o jo akys sužibo. – Geriau mano kambary.

Leidau drebuliui mane purtyti ir springdama rijau orą tikėdamasi, kad jo vienaląstės smegenys tai palaikys susijaudinimu. Bakas šyptelėjo, vos neapsivėmiau. Dar niekada taip nenorėjau vemti, bet kūnas instinktyviai numalšino pykinimą.

Bakas apkabino mane per liemenį ir, pagriebęs skalbinių krepšį, pasuko prie durų laiptų viršuje. Mintyse klausiau savęs, ar aš pasiruošusi padaryti tai, ką sugalvojau. Ar aš pasiruošusi klykti, grumtis ir draskytis koridoriuje, nusižeminti prieš visus tikėdamasi, kad jam nepavyks manęs nusitempti į kambarį. Jei pavyktų, būtų baigta. Mūsų sienos neizoliuotos, bet visi pratę girdėti iš kaimynų kambarių sklindant įvairiausią triukšmą. Jei kas nors ką nors ir išgirstų per garsiai leidžiamą muziką, televizorių ar kompiuterinius žaidimus, vargu ar atkreiptų dėmesį.

Išėjome į koridorių, apsidairiau vertindama žmones, kuriems ruošiausi patikėti savo likimą. Mano kambarys buvo šeštas nuo laiptinės. Kitame koridoriaus gale du vaikinai mokėsi šokinėti su riedlentėmis. Vidury koridoriaus Olivija kalbėjosi su Džo, studentu iš ketvirto aukšto. Mus pamačius, Olivijai atkaro žandikaulis, paskui ji kaukštelėdama susičiaupė, o Džo žvilgtelėjo per petį, kilstelėjo smakrą Bakui ir sukikenęs vėl nusisuko į Oliviją. Prastai.

Į koridorių nešina skalbiniais išėjo Kimberė, gyvenanti trečiame kambaryje. Sustojau. Dabar arba niekada. Bakas dar žengė į priekį ir tik tada suprato, kad aš stoviu vietoje. Jis atsisuko į mane.

– Nagi, Ža, – paragino.

– Ne. Bakai, tau negalima į mano kambarį. Noriu, kad dingtum.

Jo veide švystelėjo nuostaba. Kimberė ir Olivija su Džo sustingo nekantraudami pamatyti, kas čia bus.

Bakas suėmė man už alkūnės.

– Mažyte, prieš kelias minutes kalbėjai kitaip. Pasiaiškinsime nuošaliau, – jis truktelėjo mane, bet aš ištraukiau ranką iš jo mėsingos rankos.

– Noriu, kad atsikabintum. Dabar, – giliai kvėpuodama nutvilkiau jį žvilgsniu.

Jo veide grūmėsi abejonės. Į mus žiūrėjo penki žmonės. Jis iškėlė rankas delnais į viršų.

– Nepyk, gerai? Perspėjau, kad plytos bus šaltos ir nepatogu. Ne mano kaltė, kad negalėjai palaukti penkių minučių. – Užmetęs krepšį man ant peties pridūrė: – Paskambink, kai atauši, gražuolėle. – Jis sudaužė kumščiu su Džo ir neskubėdamas nupėdino laiptinės link, o aš stovėjau suakmenėjusi, kol jis pradingo už durų.

Degančiu veidu atsirakinau duris, o už nugaros Olivija ne itin tyliai sukuždėjo:

– Dievulėliau, ar jie ką tik tai padarė laiptinėje? Ji dar penktadienio vakarą buvo parsivedusi į kambarį kažkokį vaikiną! Gal ji apgaudinėjo Kenedį, kad ją…

Užtrenkusi duris į jas atsirėmiau ir virpėdama nuslydau ant grindų. Veidu upeliais ritosi ašaros, trūkčiodama iškvėpiau ir man suskaudo krūtinę. Norėjau pabėgti. Važiuoti namo. Nežinoti, ką reiškia būti paliktai, regėti savo svajones sudaužytas, nuolat jaustis pernelyg nepatyrusiai ar kvailai, kad susitvarkyčiau gyvenimą.

Šį kartą pergudravau Baką, jis jau antrą kartą negavo iš manęs, ko norėjo, ir buvo persiutęs. Bakas buvo populiarus ir žavus, jis galėjo laisvai rinktis iš merginų; iš to, ką buvau apie jį girdėjusi ir savo akimis regėjusi, savo pranašumu jis naudojosi kaip įmanydamas. Nebuvau gražesnė už tokias merginas kaip Olivija, nuolat krintančias jam po kojomis. Nebuvo jokios priežasties, kodėl jis turėtų atkreipti dėmesį kaip tik į mane.

Bakas su Kenedžiu iš pradžių dėl kažko varžėsi, neprisimenu, dėl ko. Kažkokia katė buvo perbėgusi kelią, vos jiems įstojus į broliją. Negi jis mane taip persekioja iš priešiškumo mano buvusiajam?

Galbūt, jei mano taip suerzinsiąs Kenedį.

Vis dėlto reikės pasipasakoti Erinai. Ji užsius, kad taip ilgai tylėjau; baiminausi jos reakcijos, bet neturėjau pasirinkimo. Nebeturėjau.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

– Žaklina, ar vakar vakare permiegojai su Baku? – sušnypštė Erina vos uždariusi mūsų kambario duris.

Jutau, kaip iš mano veido išteka kraujas.

– Iš kur ištraukei?

Ji numojo ranka ir atsiduso – ffu.

– Visi tik ir skalambija. Kodėl nepasakei rytą per astronomijos paskaitą? Ir kodėl su Baku, kodėl iš visų vaikinų išsirinkai jį. Noriu pasakyti, jis karštas ir taip toliau, bet…

– Aš su juo nepermiegojau, – sunkiai nurijau seiles, akyse jau kaupėsi ašaros. – Erina, nepermiegojau.

Ji sumirksėjo ir trimis žingsniais perlėkusi kambarį čiupo man už rankų.

– Ža, kas yra? Kas nutiko?

Susmukau ant lovos, o ji išplėtusi akis prisėdo šalia.

– Turiu… tau šį tą papasakoti.

– Gerai… klausausi…

Nuo ko pradėti? Nuo vakar vakaro? Iškloti, kas nutiko prieš keletą savaičių?

– Kai anksti išėjau iš Helovino vakarėlio prieš kelias savaites, Bakas išsekė paskui mane. – Kandžiojau lūpos kraštelį, ji kraujavo. Kraujo skonis atgaivino tos nakties vaizdus ir man nukaito veidas. – Jis buvo girtas. Įstūmė mane į visureigį. – Įsitempusi per prievartą spaudžiau žodžius, o Erina atkarusiu žandikauliu klausėsi.

– Ir ką? – ji stipriau suspaudė man ranką.

– Jis norėjo mane iš… išprievartauti…

– Norėjo?

Užsimerkiau. Lyžtelėjau kraują nuo lūpos.

– Ir tada lyg iš po žemių išdygo Lukas. Jis jį sustabdė.

– Viešpatie aukštielninkas.

Stojus tylai pagaliau atsimerkiau. Erina tebelaikė įsikibusi man į ranką, bet spoksojo į nutrintą kilimėlį po kojomis.

– Ar tiki manim? – kalbėdama neįstengiau sulaikyti ašarų, nors atrodė, kad greitai turėčiau išverkti viską, kas gulėjo ant širdies.

Paskutinį kartą verkiau – jei neskaičiuosim šio mėnesio Kenedžiui mane palikus – daugiau nei prieš metus, kai slidinėjant su snieglente susilaužiau šlaunikaulį. O prieš tai verkiau, kai mirė mūsų senasis šuo Sisis.

– Žaklina, kaip gali abejoti – aišku, tikiu! Kas čia per klausimas? – ji piktai nuvėrė mane dėl tokio įžeidimo. – Bet kokio velnio nepasakei man anksčiau? Negi manei, kad tavim nepatikėsiu? – jos lūpos suvirpėjo, o išraiška dabar jau buvo greičiau skriaudžiamos nei įžeistos.

– Tavo Čazas su Baku yra geriausi draugai, maniau, kad pavyks… tiesiog jo vengti…

– Žaklina, tokius dalykus merginos turi pasipasakoti! Man nusispjaut, kad jis buvo girtas…

– Pasakysiu ir daugiau.

Ji tylėdama spoksojo į mane.

– Vakar vakare jis užklupo mane laiptinėje. – Erina išplėtė akis, bet aš papurčiau galvą. – Nieko nenutiko. Įtikinau jį užlipti viršun pasakiusi, kad galim eiti į mano kambarį. Kai įžengėme į koridorių, kur buvo žmonių, liepiau jam nėšintis. – Užsidengiau veidą ir užsikirsdama išbeldžiau: – Jis viską apsuko taip, tarsi mes būtume tai padarę laiptinėje. Olivija jį nugirdo…

– Supratau, – Erina suėmė man už abiejų rankų. – Ta plepi kekšė neturi jokios teisės skleisti apie tave gandus. Man ji nerūpi. Bet rimtai, Ža. Ar jis tave nuskriaudė? Ar nuskriaudė? – jos akys žybtelėjo.

Papurčiau galvą.

– Tik pergąsdino.

Erina atsiduso, susimąsčiusi suraukė kaktą, tada ištiesino raukšles.

– Pala. Tai tas meluojantis galvijas susidūrė ne su pora benamių, o su Luko kumščiais?

– Aha.

Jai per veidą nuslinko šešėlis – mačiau iš jos akių.

– Kodėl nepasakei man?

Vos gūžtelėjau pečiais.

– Nežinau. Atleisk.

Atsakydama ji mane apkabino.

– O Lukas? Ar pažinojai jį anksčiau, prieš tą vakarą?

Prisiglaudžiau prie jos ir įrėmiau galvą jai po smakru.

– Ne. Iki tos nakties nebuvau jo mačiusi. Mūsų ekonomikos auditorija didžiulė, o į kitus vaikinus nesidairiau. Turėjau Kenedį. – Laikydama rankas ant kelių, atverčiau jas delnais į viršų. – Ar bent jau maniau, kad turėjau.

Erina apkabino mane stipriau.

– Aišku, turėjai.

10 skyrius

– Tu vaikštai į konsultacijas? Buvau ten keletą kartų, bet nepamenu, kad būčiau tave matęs, – mano akis nuo Luko atitraukė Bendžio balsas.

– A?

Jis sukikeno, o aš įkišau ekonomikos vadovėlį į kuprinę prie kojų, šiek tiek susigėdusi, kad mane užklupo žvilgčiojant į Luką. Vėl.

– Konsultacijas? Norėčiau į jas vaikščioti, bet tuo laiku turiu kitą paskaitą. Bet susirašinėjome elektroniniu paštu – dvi savaites buvau praradusi sveiką protą ir man reikėjo pagalbos, kad pasivyčiau.

Staiga man toptelėjo – jei Bendžis lankė konsultacijas, jis matė Landoną. Be to, iš kelių gana tiesių pareiškimų supratau, kad Bendžis gėjus. Todėl jis sugebėtų atsakyti į tokius klausimus, kaip „ar konsultacijas veda karštas vaikinas?“

– Tai buvai keliose konsultacijose, mmm?

Bendžis linktelėjo, o aš nusprendžiau pradėti nuo esminių klausimų.

– Ar gali būti, kad konsultantas yra, žinai, gėjus? – išdrožiau ir sulaikiusi kvapą laukiau atsakymo.

– Negi, manai, aš visų klausinėju?

Sumirksėjau sunerimusi, ar jo neįžeidžiau, o jis nusijuokė.

– Tik erzinu. Esu tikras, kad jis žaidžia ne mano komandoje. Nors jei žaistų, būtų kiek aukštesnėje lygoje. – Jis įtraukęs paplekšnojo sau pilvą, kuris nuo šių pastangų atrodė beveik plokščias. – Nieko, praleidęs porą savaičių sporto salėje ir savaitgalį atsisakęs duonos reikalą pataisyčiau.

– Užsičiaupk, – nutaisiau grimasą.

Jis atsiduso.

– Dievinu būti vaikinas. Reikia numesti porą kilogramų? Porą savaičių apsieik be pomidorų padažo, ir jokios bėdos.

Užsimetėme kuprines ir ėmėme lipti laiptais.

– Šią akimirką tavęs nekenčiu.

Bendžis prunkštelėjo, o dar garsiau nusijuokė, kai nužvelgiau auditoriją nuo Luko kėdės iki durų. Jo nepamačiau.

– Tai siuntinėjate vienas kitam laiškus, o per paskaitą mainotės „padaryk mane“ žvilgsniais. Na, tu ne vienintelė daktaro Helerio paskaitą lankanti mergina ar vaikinas, kurie mano, kad konsultantas karštas kaip aitriųjų pipirų troškinys, bet, matyt, esi vienintelė, į kurios jausmus atsiliepiama.

Jis tebeerzino mane, bet viskas nublanko pagaliau suvokus tai, kas seniai man buvo tiesiai po nosim.

– Lukas… konsultuoja?

Mudu su Bendžiu pakliuvome į studentų kamšalynę.

– Nežinojau, kad toks jo vardas, bet taip – po paraliais. – Jis ištempė mane iš minios auditorijos apačioje. – Nežinojai, kad jis konsultantas? – Bendžis nusišypsojo. – Ką gi, nuo dabar lankysi konsultacijas, mmm? Turiu omeny, esi neprieinama, bet jis irgi spokso, kitaip neerzinčiau. – Jis pasilenkęs pažiūrėjo man į akis. – Žaklina? Kas yra?

Pagalvojau apie laiškus, kuriuos jis man rašė Landono vardu, apie Luko žvilgsnius, žinutes… ir, svarbiausia, apie piešimo ir laižymosi sesiją prieš penkias dienas. Po kurios jis neparašė. Nei žinutės, nei laiško. Ir neprisipažino esąs Landonas!

– Nežinau. – Tarsi man būtų reikėję dar vieno dalyko, dėl kurio jausčiausi visiška kvaiša.

– Labas rytas, panele Akivaizdžioji, tiek ir pats supratau iš tavo apspangusios ir sutrikusios išraiškos. Galbūt jis manė, kad žinai?

Papurčiau galvą.

– Jis žinojo, kad nežinau. – Susiraukiau. – Ir ką turėjai omeny sakydamas, neva esu neprieinama?

Jis kilstelėjo petį.

– Mano kambario draugas pirmakursius moko chemijos. Konsultantai turi lankyti paskaitą, kurios konsultacijas turi, bet jiems draudžiama, žinai, artimai bendrauti su studentais. Interesų konfliktas. Ne toks didelis, dėstytojams ar jų asistentams patariama išvis nedraugauti su studentais. Nors, aišku, visko pasitaiko. Visi mes žmonės.

Spoksojau į grindis.

– Ar aš visiška kvaiša? Kaip galėjau nežinoti?

Bendžis pirštu kilstelėjo man smakrą.

– Eee. Nuojauta man šnabžda, kad artimo bendravimo tarp jūsų būta. – Pamatęs mano išraišką jis atsiduso. – Klausyk, jei nė karto nebuvai konsultacijoje, o nė viena jo asmenybių tau nepasakė, kad jis vienas ir tas pats vaikinas, iš kur galėjai žinoti, mmm?

Atleidau įsitempusius pečius.

– Gal tu ir teisus.

– Aišku, teisus. Kas dabar?

Atstačiau smakrą.

– Nė nenumanau. Bet viena aišku – nesakysiu jam, kad žinau.

Bendžis papurtė galvą, apkabino mane per pečius ir įsiliejome į srautą.

– Kai užsirašiau į ekonomikos paskaitas, nė nenutuokiau, kad mane ištiks tokia drama. Tarsi didelė riebi premija.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Erina. Užrašiau mus į savigynos kursus.

Aš. Ką?

Erina. Organizuoja universiteto farai. Šeštadieniais 9 ryto; prasideda šią savaitę. Padėkos savaitgalį nebus, tada dar 2 savaites.

Aš. Gerai.

Erina. Lupsim vatinius vyrukus!!! Visada svajojau atspardyti kokiam vaikinui pautus. O dabar galėsiu ir nesijausiu kalta!

Aš. Turi rūpesčių.

Erina. Kalta. :)

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Penktadienį nė nežvilgtelėjau Luko pusėn. Nė karto. Praėjo jau savaitė nuo mūsų pasilaižymo, ak, universiteto draudžiamo. Gal jį tai ir traukė? Kad buvau uždraustas vaisius? Parodysiu jam uždraustą.

Kai pradėjome krautis daiktus, Bendžis žvilgtelėjo man per petį ir jo antakiai pradingo tarp tamsių garbanų, krintančių ant kaktos.

– Labas, Džeke.

Kenedis manęs nepakalbino daugiau nei mėnesį, o paskutinį mūsų pokalbį užbaigė banali klišė ir sviestas į jį vadovėlis, kaip tik dabar mano laikomas. Norėdama nusiraminti giliai įkvėpiau pro nosį ir atsisukau.

– Kenedi.

Laukiau, ką pasakys, nė nenutuokiau, ko prie manęs priėjo, kokią būtų galėjęs turėti priežastį.

– Ar Padėkos dieną važiuosi namo? Jei taip, turėtume važiuoti kartu. Na, kad keturių valandų kelionė neprailgtų.

– Nori, kad važiuotume namo… kartu?

Kenedis gūžtelėjo pečiais ir šyptelėjęs duobutėmis skruostuose krestelėjo galvą. Jis žinojo, kad atmesdamas plaukus atrodo žavingai. Bet šįkart jo judesys mane tik sudirgino.

Bendžis krenkštelėjo ir palietė man alkūnę.

– Iki pirmadienio, Žaklina.

Šyptelėjau jam.

– Gero savaitgalio, Bendžaminai.

Jis mirktelėjo man ir neatsiprašęs nėrė pro Kenedį.

– Kas jam? – susiraukė buvęs mano vaikinas.

– Kenedi, drožk, ko tau reikia iš tikrųjų? – pasitaisiau kuprinę ir spoksojau į jį kamuojama prieštaringų troškimų. Norėjau trenkti jam į veidą. Norėjau kristi jam į glėbį ir pabusti iš košmaro, kuris mane persekiojo, kai mane metė.

– Noriu, kad liktume draugai. Tu man svarbi.

Švelnumas jo akyse prilygo fizinei glamonei. Pažinojau jį labai gerai ir labai ilgai. Jo prakalba buvo netikėta – per daug, per greitai. Akyse telkėsi ašaros.

– Kenedi, nežinau, ar kada galėsiu. Ir nenoriu važiuoti su tavim kitą savaitę. Atsiprašau. – Apėjau jį ir patraukiau prie durų.

– Džeke…

– Aš Žaklina, – pertraukiau neatsisukdama ir palikau jį vieną.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Landonai,

siunčiu darbą šiek tiek anksčiau, nors nemanau, kad sėdėsi penktadienio vakarą laukdamas pasipilant atliktų ekonomikos užduočių. Bet rytoj iš ryto būsiu užsiėmusi, todėl, pamaniau, atsiųsiu iš anksto.

Dar kartą ačiū, kad peržiūrėsi prieš man atiduodant.

ŽV

Žaklina,

tiesą sakant, atitraukei / išgelbėjai (bent jau laikinai) nuo siutinančių klaidos paieškų tarp šimtų neveikiančio kodo eilučių. Kur kas mieliau peržvelgčiau tavo ekonomikos darbą. Grąžinsiu sekmadienio vakarą, o gal ir anksčiau.

LM

Spoksojau į L jo paraše ir bandžiau įsivaizduoti kaip Luką. Kaip Landonas, jis flirtuodavo užuominomis, būdamas Lukas – atvirai. Kokį žaidė žaidimą? Nė nenutuokiau, ar į tokią padėtį pakliuvo pirmą kartą, o gal vis dėlto dažnai peržengdavo konsultanto su studentėmis santykių ribą? Tą naktį, tą siaubingą naktį, kai susitikome, jis žinojo, kas aš. Pavadino mane Džeke, vardu, kuriuo buvo girdėjęs mane vadinant Kenedį. Kai pirmą kartą parašiau jam laišką prašydama pagalbos mokantis ekonomiką, tikriausiai taip pat nutuokė, kad tai aš, bet nė neužsiminė.

Universiteto svetainėje nuostatai skelbia, jog artimesni dėstytojų ir studentų santykiai nepageidaujami siekiant išvengti nesusipratimų ir užkirsti kelią, kad studentai už pažymius neteiktų seksualinių paslaugų, ar bent jau nesusidarytų toks įspūdis. Bet Landonas padėjo man perprasti medžiagą, o darbą dariau pati. Daktaro Helerio paskaitoje viskas buvo etiška. Jis tai žinojo. Aš tai žinojau.

Bet net abipusiai priimtinas artimas bendravimas, kaip tai pavadino Bendžis, teoriškai buvo taisyklių nepaisymas.

Galėčiau pridaryti Landonui Maksfildui rimtų bėdų. Kai atėjo pas mane į kambarį, maniau, jis tėra mano bendrakursis, o jis tą apgaulę palaikė.

Jis mane bučiavo, lietė, o aš jam leidau. Net norėjau.

Uždariau kompiuterį ir pažiūrėjau į telefoną. Bučiavomės prieš savaitę. Čia, mano kambaryje. O jis nuo tada man nė karto neparašė. Norėjau žinoti kodėl.

Aš. Ar ką nors padariau ne taip?

Kelias minutes laukiau žiūrinėdama nuotraukas savo telefone – daugelyje jų buvo ir Kenedis. Ar buvau per silpna, kad jas ištrinčiau, ar tiesiog norėjau išlaikyti įrodymą, kad buvome įsimylėję – kad atrodėme įsimylėję, net kai santykiai dardėjo į prarają.

Lukas. Ne. Buvau užsiėmęs. Kas nutiko?

Aš. Matyt, neturėjai laiko perpiešti eskizų anglimi?

Lukas. Tiesą sakant, vieną jau perpiešiau. Norėčiau tau parodyti.

Aš. Norėčiau jį pamatyti. Ar prisegei jį ant sienos?

Lukas. Taip.

Klausyk, dabar aš ne namie, parašysiu vėliau?

Aš. Gerai.

Iš elektroninio laiško galėjai pamanyti, kad jis dirba prie sunkaus programavimo darbo, o perskaitęs mobiliojo žinutę, kad linksminasi mieste. Kokia tikroji tiesa? Lyg ir įtartum, kad bando manęs atsikratyti… bet tas sakinys: „Norėčiau tau parodyti.“ Dar kartą perskaičiau žinutę, tada atsidariau kompiuterį ir vėl perskaičiau laišką, bet niekas nepaaiškėjo.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Pirmą po vidurnakčio į kambarį kalbėdama mobiliuoju įsiveržė Erina. „Žinai ką? Man rodos, tu negerbi mano nuomonės daugeliu klausimų.“

Laimė, dar nemiegojau, internete žiūrėjau savigynos kursų klipus. Nors Erina nekantravo pulti spardyti pautų, o man reikėjo skubiai išmokti apsiginti, visai nenorėjau iš pat ryto atsikėlusi eiti tvatinti ir talžyti kokio vyruko vatiniu apdaru. Nelabai tikėjau, kad man tai padės apsisaugoti nuo Bako ar į jį panašių. Jei aną vakarą būčiau įstengusi išsivaduoti iš jo gniaužtų, juolab jam įspirti, taip ir būčiau padariusi.

Mano aiškiai persiutusi kambario draugė užtrenkė duris, sviedė rankinę ant lovos ir nusispyrė aukštakulnius.

– Na, aš negaliu būti su vaikinu, kuris nusprendė palaikyti suknistą prievartautoją.

O Dieve. Išjungiau „YouTube“ ir nukėliau kompiuterį nuo kelių.

– Taip, Čazai, aš tikrai taip galvoju. – Ji taip niršiai sagstėsi baltą palaidinukę, jog buvau tikra, kad tuoj nutrauks sagą ar dvi. – Puiku. Galvok, ką nori. Man jau gana. – Ji bedė pirštu į telefoną, suurzgė ant jo ir numetė ant lovos, tada atsisuko į mane ir nusitraukė per galvą marškinėlius. – Ką gi. Atrodo, tarp mūsų viskas baigta.

Sėdėjau išsižiojusi, netardama nė žodžio, o Erina nusisegė nuo klubų savo juodą sijoną ir nuspyrė skalbinių krepšio pusėn. Ji nusimovė apyrankes, išsisegė auskarus ir numetė ant stalo, apkrauto papuošalais, taro kortomis, kramtomosios gumos pakeliais ir knygomis minkštais viršeliais.

– Erina, ar tu ką tik… išsiskyrei su Čazu? Dėl manęs?

Ji užsitempė kitus marškinėlius, akivaizdu, Čazo – jai buvo iki šlaunų. Susiraukusi tuoj pat nusitraukė juos per galvą, susuko į gumulą ir numetė.

– Ne dėl tavęs. Išsiskyriau su Čazu, nes jis – sumautas subingalvis asilas.

– Bet…

– Žaklina. – Ji pakėlė delną, tarsi eismo reguliuotojas, rodantis „stop“. – Nereikia. Išsiskyriau su Čazu, nes jis įrodė, kas jam svarbu. „Draugai prieš panas.“ Šiknon tau. Nebūsiu antroje vietoje po krūvos jo kvailų draugelių, juo labiau nebūsiu antroje vietoje po kažkokio arkliagalvio, kuris yra vaikščiojantis įžeidimas visoms moterims. Be to… juk čia ir nebuvo ilgalaikiai santykiai, ar ne? Kas iš viso universitete jų ieško?

Erina nusisuko ir ėmė raustis viršutiniame mūsų mažytės sienoje įmontuotos drabužių spintos stalčiuje, neva ieškodama marškinėlių, kurie nebūtų Čazo. Nugirdau prislopintą šniurkštelėjimą, supratau, kad ji verkia. Prakeiktas Čazas. Prakeiktas Bakas. Prakeiktas Lukas / Landonas / kad ir kas jis būtų.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Universiteto merginų savigynos kursai buvo rengiami užklasinės veiklos rūmuose, auditorijoje pirmame aukšte. Radus reikiamas duris, išmečiau kavos puoduką į šiukšliadėžę koridoriuje, o Erina nusižiovavo po bemiegės nakties – ji visą naktį neramiai vartėsi šniurkščiodama ir neleido man užmigti. Apie ketvirtą nakties ji įsiropštė mano lovon ir susirangė prie manęs šaukštelių poza, o aš nubraukiau jai nuo veido plaukus. Laimė, ji užmigo kone iš karto, o netrukus ir aš pasekiau jos pavyzdžiu.

– Ei. Ar ten ne?.. – paklausė Erina nejudindama lūpų, tarsi būtų pilvakalbė.

Auditorijos priekyje, šalia dviejų vyresnių vyrų stovėjo Lukas juodomis treninginėmis kelnėmis ir juodais marškinėliais.

– Taip, – sušnypščiau. Sėdome į vietas ir susmeigiau akis į kurso konspektą, ant viršelio buvo pavaizduota gintis pasiruošusi moteris ir ją puolantis vyras. – Erina, nemanau, kad sugebėsiu.

– Dar ir kaip sugebėsi, – tučtuojau nukirto ji, veikiausiai tikėjosi tokios mano reakcijos.

– Labas rytas, ponios, – pasisveikino vyresnis žemas vyrukas, o aš užsičiaupiau. – Aš esu Ralfas Vatas, universiteto miestelio policijos vado pavaduotojas. Šis menkas vaikinas man iš kairės – seržantas Donas, o bjaurybė iš dešinės – Lukas, vienas iš mūsų automobilių aikštelių pareigūnų. – Visi sukikeno, nes Donas su Luku toli gražu nebuvo nei menki, nei juolab bjaurūs. – Džiaugiamės, kad aukosite šeštadienio rytus, norėdamos praplėsti savigynos žinias.

Erinai bakstelėjus man į kelį, vogčiomis dirstelėjau į ją.

– Automobilių aikštelės pareigūnas? Jergau, keliuose darbuose jis dirba? – sumurmėjo puse lūpų.

– Tikrai smalsu, – sukuždėjau atsakydama.

Erina dar nežinojo apie jo konsultacijas.

– Skamba viliojamai… – vėl sukuždėjo ji. – O jei dar turi uniformą. Ar antrankius.

Atsidusau.

Peržvelgusi pusračiu sustatytas sulankstomas kėdutes sumečiau, kad mūsų tik koks tuzinas – studenčių, dėstytojų ir administracijos darbuotojų. Vyriausia buvo žila mano močiutės metų juodaodė. Tariau sau, kad jei ji ryžosi išmokti spardyti prievartautojams subines, gebėsiu ir aš. Net jei salėje yra Lukas. Šis tai spoksojo į mane, tai vengė mano žvilgsnio.

Pirmas pusantros valandos aptarėme svarbiausius savigynos principus. Ralfas mums paaiškino, kad devyniasdešimt procentų savigynos esmės – sumažinti užpuolimo riziką.

– Idealiame pasaulyje galėtume užsiimti savo reikalais nebijodami užpuolimo. Deja, mūsų tikrovė toli gražu ne kokio nors idealo atspindys.

Užkaitusiu veidu prisiminiau, kaip Lukas papeikė mane, kad eidama per tamsią aikštelę už brolijos namo rašiau žinutę, užuot pasidairiusi, kas vyksta aplink. Mėlynu tušinuku apibraukiau ratu „90 %“, kol užtušavau žodžius abiejose pusėse. Bet tada prisiminiau paskutinius Luko tą naktį pasakytus žodžius: „Tu dėl to nekalta.“

Mūsų paprašė sugalvoti ir užrašyti patarimų, kaip reikėtų saugotis: rakinti duris, vaikščioti ar sportuoti su draugais, avėti batus, kurie netrukdytų bėgti. Visiems patiko Erinos pasiūlymas „vengti šiknių“.

– Kad įvyktų užpuolimas, reikia trijų dalykų: užpuoliko, aukos ir progos. Nesuteikite progos ir gerokai sumažinsite užpuolimo galimybę. – Ralfas suplojo rankomis. – O dabar padarykime trumpą pertraukėlę, grįžus bus metas spardyti subines Donui ir Lukui, to jūs, ponios, čia ir susirinkote.

11 skyrius

– Dauguma jūsų tikriausiai manote, kad be ginklo prieš agresyviai nusiteikusį vyrą neturite jokios galimybės atsilaikyti, kad nėra jokios vilties, – kalbėjo Ralfas už čiužinių, ant kurių atsisukę vienas į kitą stovėjo Donas su Luku.

Klausėmės sustojusios prie čiužinių krašto, pasiruošusios sekti jų veiksmus. Lukas vis dar nedavė jokio ženklo, kad mane mato.

– Iš tiesų jūs turite keletą ginklų, o mes parodysime, kaip geriausiai jais pasinaudoti. Didelis, piktas Donas bus užpuolikas, o Lukui dėl puikiųjų plaukų teks būti auka.

Lukui irzliai papūtus lūpas ir nusibraukus nuo veido tamsius plaukus, keletas arčiau prie jo stovinčių merginų sukikeno.

– Jūsų ginklai – jūsų rankos, kojos, keliai ir alkūnės, taip pat galva. Ir kalbu ne vien apie juos, nors tai labai svarbu. Jūsų kakta ir pakaušis, panaudoti prieš jautrias užpuoliko vietas, gali priversti jį matyti žvaigždeles. – Pasitelkęs Doną kaip manekeną, jis parodė svarbiausius jautrius taškus („Taip“, – sušnypštė Erina, kai jis parodė tarpkojį) ir kitas, ne tokias akivaizdžiai jautrias vietas, kaip pėdos ar dilbio viršus.

Lukui su Donu sulėtintai, kad visos aiškiai matytų, kas vyksta, imituojant keletą įprastesnių užpuolimų, Ralfas vardijo gynybos veiksmus. Į juos žiūrėdama, jaučiausi vis silpnesnė, anaiptol ne stipresnė. Raumeningas Luko kūnas buvo ištreniruotas smūgiuoti ir blokuoti, sugerti priešininko kumščius. Mačiau, kaip jis prilupo Baką, nors pati vos sugebėjau šį pastumti tiek, kad spėčiau surikti, nieko daugiau, jokios žalos jam nepadariau.

– Jūsų tikslas ne prilupti vaikiną. – Ralfas nusišypsojo išgirdęs niurnant nusivylusią Eriną. – Norime išmokyti jus išlošti laiko, kad spėtumėt pabėgti. Svarbiausia – išvengti pavojingos padėties.

Pasiskirstėme poromis treniruotis, kaip išsisukti ir blokuoti riešais. Trys instruktoriai vaikščiojo po salę asistuodami ir rodydami tikslius judesius. Kai pažiūrėti, kaip mudvi su Erina paeiliui lėtai pliaukšime viena kitai, priėjo Donas, man palengvėjo.

– Nenuleisk akių nuo užpuoliko, – priminė jis man. Tada paragino Eriną: – Pulk šiek tiek stipriau. Ji sugebės apsiginti.

Apstulbau pamačiusi, kad jis teisus. Antrą kartą Erina man vos neužvožė, nes vis dar nebuvau atsitokėjusi, kad puikiai atmušiau pirmą jos puolimą.

Donas linktelėjo.

– Šaunuolės.

Kvailai vyptelėjome viena kitai ir apsikeitėme užpuoliko ir aukos vaidmenimis.

– O kada galėsime spirti į kiaušius? – paklausė Erina.

Donas papurtė galvą ir atsiduso.

– Kiekviename kurse pasitaiko po vieną tokią smarkuolę. Spyriai bus kitą kartą. – Jis bedė pirštu į Eriną. – Ir pasistengsiu, kad tau tektų Lukas.

Ji nutaisė nekaltą išraišką.

– Maniau, apsivelkate paminkštintus mišelino žmogaus5 kostiumus?

– Taip… bet visų pojūčių minkšta apranga nenuslopina.

– Che che, – sukrizeno Erina, o Donas jai mirktelėjo.

Jiems kalbantis, pasidairiau po salę ir pamačiau Luką su pora kikenančių merginų.

– Taip? – paklausė viena jų sumirksėjusi, tarsi nežinotų, kad blogai laiko ranką.

– Ne… – jis apsuko jos delną ir pataisė alkūnę, – štai taip.

Atviroje salėje pliaukšint, atmušant, aidint juokui vos girdėjau jo balsą. Bet vis tiek pasirodė, tarsi jo žodžiai būtų švelniai paglostę man nugarą. Neįstengiau susieti šio vaikino – jo susitaršiusių plaukų, tatuiruočių, seksualumu trykštančios eisenos ir tykiai gaudžiančio balso – su Landonu, paskutinio kurso inžinerijos studentu, kuris pasakė ar parašė, kad mano buvęs vaikinas asilas, ir erzino mane dėl įsimylėjusių keturiolikmečių orkestro moksleivių. Tuo pat metu padėjo man pasivyti bendrakursius, be jo pagalbos nebūčiau gerai parašiusi testo.

Mane traukė viskas – abi jo pusės nepriklausomai viena nuo kitos. Bet jis dar buvo ir melagis. Nustebau, kad mūsų dėstytojas Heleris vadino jį kitu vardu nei policijos vado pavaduotojas. Jo elektroninio pašto adreso pradžia buvo lmaksfildas. Ir jis man nė kiek nepagelbėjo.

Lukas pakėlė galvą, sugavo mano žvilgsnį ir pirmą kartą šį rytą nė vienas nenusisukome, kol manęs nepašaukė Erina.

– Ei, Ža… dėmesio! Bent pabandyk man trenkti.

Atsisukau į ją. Erina apėjo mane ir atsistojo nugara į Luką, tada nutaisė grimasą.

– Ar visiškai nesuvoki minties vaidinti sunkiai prieinamą? – sukuždėjo ji. – Leisk… jam… vytis.

– Aš nebežaidžiu.

Ji dirstelėjo per petį ir vėl atsisuko į mane.

– Brangute, kažin, ar jis tai supranta.

Gūžtelėjau pečiais.

Kartojome gynybines pozas ir paprastus smūgius rankomis, ir nors iš pradžių jaučiausi kvailai, netrukus mudvi su Erina ir kitomis kursų merginomis šaukdamos NE! delno apačia trankėm vienos kitoms į smakrus ir kumščiais smūgiavome (labai vangiai) į nosis.

– Paskutinis šiandienos pratimas bus gynyba ant žemės. Iš pradžių pažiūrėsime, kaip pozą ir veiksmų seką parodys Donas su Luku, tada kiekviena pora paims po čiužinį pabandyti, o mes vaikščiosime ir patarinėsime.

Lukas atsigulė ant čiužinio veidu žemyn, o Donas priklaupė šalia ir prispaudė jį savo svoriu. Vien bežiūrint man ėmė greičiau plakti širdis ir ėmiau trūkčiojamai alsuoti. Nenorėjau vėl pakliūti į tokią padėtį. Ne pilnoje salėje žmonių. Ne matant Lukui.

Erika pirštais atgniaužė mano kumštį ir paėmė man už rankos.

– Ža, turi tai padaryti. Tu pulsi pirma. Tau pavyks.

Papurčiau galvą.

– Nenoriu. Pernelyg primena… – nurijau seiles.

– Štai todėl ir turi pasistengti. – Man nespėjus nieko atsakyti, ji spustelėjo ranką. – Ei, padėk man, gerai? O tada pažiūrėsime, kaip jausiesi.

Linktelėjau.

– Gerai.

Padėjau Erinai, bet pati ryžausi pabandyti tik kartą. Atkartojau judesius – ir nusimečiau ją gana lengvai. Mokykloje Erina šoko palaikymo komandoje, buvo stipri, bet Bakui nė iš tolo neprilygo. Netikėjau, kad šis judesys padėtų išsisukti nuo stambaus vyro ir jo jėgos.

Neįstengiau pažiūrėti į Luką – nei per paskutinį pratimą, nei eidama pro duris.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

– Tikrai nenori? Galėtum sulaikyti mane, kad neišbandyčiau ant Čazo šįryt išmoktų veiksmų, jei jam pakaks kiaušių pasirodyti vakarėlyje.

Pakėliau galvą nuo romano – Landonas dar neatsiuntė mano ekonomikos darbo (keista, tebegalvojau apie jį kaip apie Luką ir Landoną) ir buvau padariusi visus namų darbus, nežinia, kaip sugebėjau taip greitai apsisukti. Kambario draugė niekada nesuprato mano manijos radus laisvo laiko ryti knygas, ir dar tada, kai studentų miestelyje vyksta koks viešas renginys.

– Ne, Erina, nori tikėk, nori ne, bet aš tikrai nenoriu eiti į seserijos renginį. Be to, niekas ir nenudžiugtų manęs ten sulaukęs.

Ji įsisprendė rankomis į klubus ir susiraukė.

– Gal tu ir teisi. Bet po poros savaičių juk eisi su manim į brolijos vakarėlį? Pažadėk. Tada mergos negalės nieko tau prikišti, nes galios brolijos taisyklė – merginos ir alkoholis visada laukiami.

– Ooo, kokia miela ir nė kiek nežeminanti mintis.

Ji nusijuokė ir apsiavė batus su platformomis.

– Tai jau tikrai. Krūva asilų, – jos šypsena pradingo. – Bet aš nejuokauju, tą naktį man praverstų skydas tarp manęs ir Čazo. Na, nemanau, kad jis, supranti, prie manęs lįstų. Bet pažįstu keletą merginų, kurios tik ir laukė, kada pasitrauksiu iš kelio. Jos apipuls Čazą kaip blusos kaimo šunį, o aš visai nenoriu to matyti.

Linktelėjau.

– Suprantu – ir brr, koks vaizdelis… nors man toks maištas tinka. Bet ar negali tiesiog praleisti brolijos vakarėlio. Tarkim, pasigauti azijietišką gripą. Arba maliariją. Aš paliudyčiau.

Erina atmetė plaukus per petį, stvėrė rankinę ir kaip modelis nuėjo prie durų – nekryptelėjo nė kartelio.

– Ne. Vakarėlis man svarbus. Anksčiau ar vėliau turėsiu su Čazu susidurti. Be to, jau atrašiau, kad būsime abi. Ir dar turiu porą savaičių moraliai pasiruošti. – Ji trūktelėjo duris. – Bet po atostogų eisim apsipirkti. Po velnių, priversiu tą asilą graužtis nagus.

Jai uždarius duris, mano mobilusis sugrojo žinutės melodiją.

Lukas. Ar dar nori pamatyti anglimi perpieštą eskizą?

Aš. Taip.

Lukas. Šį vakarą?

Aš. Tinka.

Lukas. Būsiu prie tavęs po dešimtos? Susirišk plaukus ir apsivilk šiltai.

Aš. Neatsineši piešinio?

Lukas. Nusivešiu tave jo parodyti. Nebent nenori.

Aš. Nusileisiu liftu, bet reikės 15 minučių.

Lukas. Palauksiu. Gali neskubėti.

Laksčiau po kambarį kaip beprotė, nusitraukiau flanelinę pižamą ir iš švarių, bet dar nesulankstytų skalbinių krūvos nustvėriau švarią liemenėlę ir apatinius. Šilti drabužiai… treningai? Ne. Džinsai. Juodi zomšiniai batai. Minkštas tamsiai mėlynas megztinis, apie kurį Erina sako: „Žiauriai išryškina tavo akis.“ Išsišveitusi dantis susišukavau ir susirišau plaukus ant sprando – nors nežinojau kam.

Dar pasičiupau vilnonę striukelę ir išėjau iš pastato pro pagrindines duris. Nuo tada, kai šoninėje laiptinėje mane užklupo Bakas, į ją kojos nekėliau, net jei tekdavo sukti gerokai aplink.

Lukas laukė prie šaligatvio atsirėmęs į motociklą, sunėręs ant krūtinės rankas. Jau matyti kaubojiški batai ir džinsai, bet šįkart dar buvo užsivilkęs tamsiai rudą odinę striukę, prie jos plaukai atrodė juodi. Jis žiūrėjo į mane vaiskiomis akimis ir jo nė kiek nedomino net šeštadienį pirmyn atgal zujančių studentų šurmulys. Nesislėpdamas ir neskubėdamas nužvelgė mane nuo galvos iki kojų; nuo jo žvilgsnio ištirpau, užsigeidžiau, kad jis vėl liestų mane, kaip lietė mano kambaryje.

Nurijau gerklėje įstrigusį gumulą ir, nesėkmingai bandydama užgesinti krūtinėje tarsi lava įsitvieskiantį geismą – lėtą, sunkų ir karštą, priminiau sau apie jo apgaulę. Atvėsti šiek tiek padėjo baimė dėl motociklo. Iki šiol nebuvau ant jo sėdėjusi ir negalėčiau pasigirti, kad svajojau. Kai priėjau, Lukas padavė man antrą šalmą.

– Tai štai kokia šukuosenos reglamento priežastis, – pasakiau užuot pasisveikinusi ir dvejodama apžiūrėjau šalmą.

– Jei norėsi, pas mane galėsi juos išsileisti. Maniau, nenorėsi kišti jų po šalmu… arba palikti laisvai, kad važiuojant susitaršytų.

Papurčiau galvą stengdamasi perprasti, ar dirželius reikia visiškai atsegti, ar pakaks atleisti.

– Nesi važiavusi motociklu?

Akies krašteliu pamačiau paskui grupę vaikinų išėjusias Roną su Olivija. Abi merginos sustojo ir įsispoksojo į Luką, tada perbedė mane, o aš apsimečiau jų nepastebinti.

– Eee. Ne…

– Tada leisk padėti.

Palaukęs, kol persimesiu per galvą rankinę ir kryžmai pasikabinsiu ant krūtinės, Lukas paėmė šalmą ir uždėjo man ant galvos, o tada užsegė po smakru dirželius.

Jaučiausi kaip lėlė su galva ant spyruoklės.

Kai abu buvome šalmuoti ir jau sėdėjome ant motociklo, apsivijau jį rankomis ir sunėriau pirštus ties juosmeniu, gėrėdamasi, koks jis kietas.

– Laikykis, – tarė Lukas ir užlenkė atramos kojelę.

Patarimo nereikėjo – užkaukus varikliui įsikibau jo, tarsi nuo to priklausytų mano gyvybė, iš baimės prisispaudžiau jam prie nugaros, palenkiau smakrą ir stipriai užsimerkiau. Tikinau save, kad sėdžiu karuselėje – visiškai saugi, laikoma bėgių, o ne lekiu gatvėmis ant trapios gal dviejų šimtų kilogramų metalo ir gumos konstrukcijos, tikėdamasi, kad mūsų nesutrins į košę koks raudoną šviesą visureigiu peršokęs girtuoklis.

Iki jo namų – buto virš garažo – važiavome ne daugiau kaip dešimt minučių. Rankos nuo mirtinų gniaužtų ir šalto lapkričio vėjo nutirpo. Man stovint ir trinant jas vieną į kitą, Lukas pastatė motociklą ant asfalto tarp garažo ir atvirų laiptų, tada priėjęs po vieną suėmė mano delnus tarp savų ir masažuodamas sušildė.

– Ak, nepriminiau užsimauti pirštines.

Ištraukiau plaštaką ir parodžiau į namą ne toliau kaip už dvidešimties metrų.

– Ar ten gyvena tavo tėvai?

– Ne, – pasisukęs jis ėmė lipti mediniais laiptais, o aš nusekiau jam iš paskos, – nuomojuosi butą.

Lukas atrakino duris į didžiulį kambario butą. Dešiniame jo kampe stovėjo siena be durų, spėjau, kad ji skiria miegamąjį. Kairėje buvo maža, atvira virtuvė, o tarp miegamojo ir virtuvės – tualetas. Nuo sofos mane su katiniška apatija akimis sekiojo didžiulis rainas katinas, paskui jis nušoko žemėn ir nusliūkino prie durų.

– Čia Fransis. – Lukas atidarė duris, ir rainis, tingiai išslinkęs į laiptų aikštelę, sustojo pasivalyti letenos.

Nusijuokiau ir žengiau į kambario vidurį.

– Fransis? Jis labiau primena… Maksą. Arba Princą.

Lukas uždarė ir užrakino duris, viena jo lūpų puse nuslinko šypsenos šešėlis.

– Patikėk, jis ir taip pasipūtęs, kam jam skambus vardas.

Eidamas per kambarį prie manęs, jis nusivilko odinę striukę, o aš nenuleisdama nuo jo akių ėmiau sagstytis savąją.

– Vardai svarbu, – tariau.

Lukas linktelėjo ir pažiūrėjo į mano pirštus.

– Taip.

Pamažu kišau didžiules sagas pro skyles, nuo viršaus žemyn, tarsi po apačia nieko nevilkėčiau. Lukas užkišo nykščius už striukelės atvartų ir braukdamas per megztinio rankoves traukė nuo pečių.

– Minkštas.

– Kašmyro, – vos išlemenau sulaikiusi žadą, ir nors norėjau pratęsti savo mintį apie vardus, norėjau jį iškvosti, kodėl mane suklaidino, nepajėgiau išstumti žodžių iš gerklės.

Striukelė nuslydo man per pirštus. Lukas nusisukęs užmetė ją ant savo striukės.

– Neatskleidžiau antros priežasties, kodėl norėjau tave čia atsivesti.

Sumirksėjau.

– Turėjai ir tokią?

Lukas susiraukė ir paėmė man už rankos.

– Norėjau tau šį tą parodyti, bet nenoriu išgąsdinti, – atsiduso jis. – Šiandien rytą, paskutinis pratimas – savigyna ant žemės…

Jo akys buvo skvarbios, troškau nusigręžti, žiūrėti bet kur, tik ne jam į akis, nes iš gėdos nukaitau, bet nepajėgiau atplėšti nuo jo akių.

– Žinau, netikėjai, kad savigyna padės. Noriu parodyti tau, kad ji gali išgelbėti.

– Ką turi galvoj, parodyti?

Jis stipriau spustelėjo man ranką.

– Noriu tave pamokyti, kaip tiksliai atlikti pratimą. Čia. Niekam nematant.

Per rytinę treniruotę mane trikdė ne tik pati poza, bet ir tai, kad į mane žiūri Lukas, bet jis to nežino.

– Žaklina, pasitikėk manim. Išmoksi. Ar leisi parodyti?

Linktelėjau.

Jis nusivedė mane į kambario vidurį ir priklaupęs paklupdė mane šalia.

– Gulkis ant žemės. Ant pilvo.

Paklusau besidaužančia širdimi.

– Dauguma vyrų neuostę jokių kovos menų, todėl nemokės pasipriešinti šiems veiksmams. O ir tie, kas moka, iš tavęs jų nesitikės. Atmink, ką sakė Ralfas, svarbiausia – pasprukti.

Linktelėjau priglaudusi skruostą prie kilimo, širdis daužėsi į grindis.

– Ar atsimeni judesius?

Užsimerkiau ir papurčiau galvą.

– Nieko baisaus. Mačiau, per treniruotę buvai išsigandusi. Tavo draugė pasielgė gerai, kad tavęs nevertė. Aš irgi nenoriu versti. Tik noriu padėti tau atgauti pasitikėjimą.

Giliai įkvėpiau.

– Gerai.

– Jei atsidursi panašioje padėtyje, turi daryti veiksmus automatiškai, nešvaistydama laiko ar jėgų bandydama jį nusimesti.

Įsitempiau jam netyčia pavartojus žodį, skambantį panašiai kaip Bako vardas6.

– Kas yra?

– Toks jo vardas, Bakas.

Lukas lėtai įtraukė pro nosį, tarsi norėtų susitvardyti.

– Prisiminsiu. – Jis akimirką patylėjo. – Pirmas judesys atrodo beprasmiškas, nes nesuteikia tau sverto. Bet svarbu, kad atimi atsvarą iš jo. Pasirink pusę, į kurią nori ristis, ir ištiesk tą ranką tiesiai į priekį, tarsi stovėtum ir siektum lubų.

Ištiesiau kairę ranką, kaip jis liepė.

– Gerai. Dabar kita ranka pasidarai svertą ir atsispyrusi išmuši užpuoliką iš pusiausvyros. Delnu ant žemės, pakėlusi alkūnę. Atsistumk, riskis ant šono ir nusimesk jį.

Sekiau jo instrukcijas – lengva, kai tavęs niekas neslegia.

– Ar galim pabandyti? Aš prispausiu tavo pečius ir užgulsiu svoriu. Jei negalėsi kentėti, tik pasakyk, ir aš nulipsiu. Gerai?

Stengiausi nepasiduoti panikai.

– Gerai.

Jis priklaupė virš manęs ir švelniai prispaudė pečius prie grindų, jo judesiai taip skyrėsi nuo Bako šiurkštumo, kad vos nepravirkau. Lukas gulėjo ant manęs, girdėjau jį alsuojant šalia ausies.

– Ištiesk ranką.

Paklusau.

– Atsiremk delnu, stipriai atsistumk ir verskis ant šono.

Padariau kaip liepiama, ir Lukas nuvirto nuo manęs.

– Puiku. Pabandykim dar kartą.

Kartojom, kartojom ir kartojom veiksmus, kiekvieną kartą jis laikė mane tvirčiau, buvo vis sunkiau išsivaduoti, bet pavykdavo. Paskui užsimiršusi kilstelėjau klubus norėdama atsikelti.

Jis nepatenkintas iškvėpė.

– Žaklina, tai nepadės – nors toks elgesys natūralus, kai kas nors nepageidaujamas tave užgula. Vienintelis patikimas būdas pakliuvus į tokią padėtį – užpuoliko nusikratyti ritantis į šoną. Aš per stiprus, kad nusimestum mane keldama į viršų. Turi kovoti kliaudamasi instinktu.

Galų gale pabandėm iš rimtųjų. Jis tvirtai prispaudė mane prie žemės, o aš ištiesiau kairę ranką, bet šį kartą buvo sunku išlaisvinti dešiniąją ir padaryti svertą. Galiausiai sukeičiau rankas, įsirėmiau delnu, atsistūmusi nusiritau ir numečiau jį į šalį.

– Velnias! – nusijuokė Lukas gulėdamas ant žemės ir žiūrėdamas į mane. – Vykusiai sukeitei puses!

Nusišypsojau išgirdusi jo pagyrimą, o jo akys įsisiurbė man į lūpas.

– Tada atsistoji ir bėgi kaip vėjas, – jis kalbėjo kimiai.

– Negi jis manęs nesivys? – abu gulėjome ant šono, per pusmetrį vienas nuo kito, neskubėjome keltis.

Lukas linktelėjo.

– Gali. Bet dauguma vaikinų nenori pavojingos aukos. Jei rėkdama pulsi bėgti, retas kuris tave vysis.

– Ak.

Jis suėmė man ranką.

– Žadėjau parodyti portretą.

– Kad neatrodytų, jog mane čia atsivežei dėl pramanytų priežasčių?

Jo akys žybtelėjo, man net kvapą užgniaužė.

– Noriu parodyti tau anglimi pieštą portretą, bet prisipažįstu, pamokyti kovos buvo svarbiau. Ar dabar tiki, kad tai padėtų?

– Taip.

Lukas pakilo ant alkūnių, pasilenkė prie manęs, panardino ranką man į plaukus ir suėmė veidą.

– Turėjau dar vieną slaptą motyvą tave čia atsivežti. – Jis lėtai pasilenkė artyn, mūsų lūpos susitiko, ir krūtinėje užsiliepsnojo savaitę nuo ano mūsų susitikimo žioravusios žarijos.

Prasižiojau, ir jo liežuvis nėrė vidun, brūkštelėjo per manąjį ir vėl pasitraukė. Lukas pakreipė galvą, perbraukė lūpomis man per burną ir įsiurbė apatinę lūpą, paglostė ją liežuviu, tada paleido ir ėmėsi viršutinės. Jis lyžtelėjo jautrią vietelę virš mano viršutinių dantų, o aš aiktelėjau.

Tada darbuotis puolė jo rankos.

5 Kalbama apie „Michelin“ padangų simbolį.

6 Bakas angliškai – Buck, o nusimesti – buck off.

12 skyrius

Mano galva gulėjo jam ant peties, rankomis jis nuslydo per klubus, prisitraukė arčiau, kol tarp mūsų nebeliko erdvės. Jo lūpos, godžios ir saldžios, nesiliovė jaudinusios manųjų, liežuvis tyrė mano burną, o kai jis suėmė šlaunį ir mūsų kojos susipynė, man susvaigo galva. Spaudžiausi prie jo, o Lukas dejavo, viena ranka glamonėjo man klubus, o kita glostė po megztiniu, išskėtęs šiltus pirštus ant nugaros.

Viena mano ranka buvo įkalinta, kitą priglaudžiau jam prie krūtinės, glosčiau jo flanelinių marškinių prarėžą ir vogčiomis sagsčiau sagas, čiuopdama tai minkštą flanelę, tai tvirtą ir šiltą nuo jo kūno karščio trikotažinių baltinių medžiagą. Atsegusi patraukiau marškinius ir pakišau ranką po baltiniais, prie jo kieto pilvo. Lukas sulaikė kvapą, o aš atsitraukusi pasirėmiau ant alkūnės ir pažiūrėjau į jį.

– Noriu pamatyti tavo tatuiruotes.

– Nori? – jis nenuleido nuo manęs akių.

Man linktelėjus, Lukas ištraukė ranką iš po megztinio ir atsisėdo, o pamatęs atsagstytus marškinius, pažiūrėjo į mane ir kilstelėjo antakį. Jam vyptelėjus, nukaitau, o Lukas tyliai nusijuokęs nusivilko marškinius ir numetė.

Pakėlęs rankas už galvos, jis nusivilko baltinius, kaip tai daro vaikinai – nusitraukė per priekį nesijaudindamas, kad nubrauks blakstienų tušą ar liks kreminės pudros dėmių ant drabužių. Numetė baltinius ant flanelinių marškinių ir atsigulė ant nugaros, leisdamasis apžiūrimas.

Jo oda buvo lygi ir graži, liemuo iš standžių raumenų ir papuoštas dviem tatuiruotėm, jas mačiau savo kambaryje – sudėtingas aštuonkampis raštas kairėje ir keturių eilučių tekstas dešinėje. Buvo ir dar viena – virš širdies puikavosi rožė tamsiai raudonais žiedlapiais ir šiek tiek lenktu tamsiai žaliu stiebu. Jo rankos buvo išpaišytos raštais, išmargintos grakščiomis ir juodomis linijomis, tarsi nukaltomis iš geležies.

Braukiau per tatuiruotes ranka, bet Lukas nepasisuko, todėl negalėjau perskaityti nubėgančių ant šono eilučių, tikriausiai kokio posmo iš eilėraščio apie meilę. Ir mane suėmė pavydas moteriai, įkvėpusiai tokį atsidavimą, kad jis įamžino tuos žodžius. Ar rožė irgi simbolizavo ją, bet nedrįsau smalsauti ir klausti.

Kai mano pirštai pilvu nuklydo prie plaukų linijos po bamba, Lukas atsisėdo.

– Man atrodo, dabar tavo eilė.

Sutrikusi atsakiau:

– Aš neturiu tatuiruočių.

– Taip ir maniau. – Jis atsistojo ir ištiesė ranką. – Ar nori pamatyti piešinį?

Jis kvietė mane į miegamąjį. Gal kaip tik dabar turėčiau gudriai atšauti, pavyzdžiui: „Ar tave lovoje vadinti Luku, ar Landonu?“ – bet neįstengiau. Paėmiau paduotą ranką, ir Lukas lengvai mane atkėlė ir nusivedė į miegamąjį.

Blausi šviesa iš svetainės apšvietė baldus; virš lovos ant sienos buvo sukabinta bent dvidešimt ar trisdešimt piešinių. Lukui uždegus lempą pamačiau, kad visa siena apmušta kamštine danga. Kažin, ar jis tokios sienos įsigeidė, ar tokia ji jau buvo jam čia atsikrausčius – gal ieškodamas buto ir ją išvydęs iš karto suprato, kad ši vieta skirta jam?

Dvi kitos sienos, be kamštinės dangos, buvo nudažytos rausvai pilkos žemės spalva, baldai – tamsūs, toli gražu ne studentiški – nuo karališkos ant pakylos stovinčios lovos iki tvirto stalo ir spintelės.

Žengiau į siaurą tarpą tarp lovos ir piešiniais nukabinėtos sienos, norėjau rasti save, bet akis patraukė kiti vaizdai: pažįstamos scenos, miesto dangoraižiai dangaus fone, nepažįstami vaikai ir senas vyriškis, keletas išsidrėbusio Fransio piešinių.

– Jie nuostabūs.

Lukui priėjus, tarp piešinių pamačiau ir savo veidą. Jis anglimi perpiešė eskizą, kuriame žiūrėjau į jį gulėdama ant nugaros. Piešinys buvo pakabintas žemai, dešinėje sienos pusėje. Vieta, atrodytų, nereikšminga, bet supratau, kur piešinys kabo; jei gulėtum lovoje – tiesiai priešais Luko pagalvę.

Kas atsibudęs nenorėtų išvysti tokio vaizdo? – tada paklausė jis.

Nenuleisdama akių nuo paveikslo klestelėjau ant lovos, Lukas prisėdo šalia. Vijau mintis apie jo nuogą krūtinę ir aname kambaryje ištartus žodžius: „Man atrodo, dabar tavo eilė.“ Atsisukusi susidūriau su jo žvilgsniu.

Anksčiau manydavau, kad tokia akimirka atgaivins slegiančius prisiminimus apie Kenedį – jo bučinius, kartu praleistus metus. Iš tiesų jo nepasiilgau. Nė kiek jo nesiilgėjau. Galbūt jau atbukau nuo skausmo – tai verstų neramiai suklusti; o gal pastarąsias kelias savaites tiek daug verkiau ir jo gedėjau, kad išliejau visą skausmą. Baigta.

Lukas palinko prie manęs, ir Kenedžio burbulas sprogo. Ausį nutvilkė jo kvapas, Lukas lyžtelėjo per kaušelį, įsiurbė į burną ausies lezgelį su mažu deimantiniu auskariuku, o aš užsimerkiau ir iš geismo tyliai suinkščiau. Neatitraukdamas burnos jis bučiniais nuslinko kaklu žemyn ir suėmė iš palaimos nusvirusią mano galvą. Atsistojęs nuo lovos ir priklaupęs ant grindų nutraukė man nuo kojų batus, tada vėl atsisėdo ir pats nusiavė.

Bučiuodamas į lūpas jis patraukė mane į lovos vidurį ir paguldė ant nugaros. Jam pasikėlus atsimerkiau – Lukas žiūrėjo į mane.

– Kai norėsi, kad liaučiausi, pasakyk. Gerai?

Linktelėjau.

– Ar liautis dabar?

Pamuisčiau į šalis ant pagalvės galvą.

– Ačiū Dievui, – tarė ir vėl prispaudė burną man prie lūpų, liežuviu įsibrovė vidun, o aš pirštais įsikibau į tvirtas jo rankas.

Brūkštelėjau liežuviu per jo, įsiurbiau jį giliau burnon, o Lukas sudejavo ir atsiplėšė tik tiek, kad galėtų mane kilstelėti ir nuvilkti megztinį. Erzindamas brūkštelėjo pirštu per krūties iškilumą, tada pirštą pasekė lūpos.

Kai atstūmiau jo petį, Lukas suakmenėjo, jo akys buvo apsimiglojusios. Paverčiau jį ant nugaros ir apžergiau, per abejus džinsus jutau kietą vyriškumą – jis buvo pasiruošęs. Rankomis paglostė man liemenį ir prisitraukė, aistringai bučiavomės, siūbavau ant jo. Paskui jis atsegė man liemenėlę ir per rankas patraukė petnešėles. Jų nenuėmęs, kilstelėjo mane ir burna suėmė spenelį.

– Ak, – atsidususi suglebau jo glėbyje.

Vėl persivertėme, atsidūriau po juo, Lukas braukė ir glostė rankomis, nuo jų neatsiliko ir burna. Atsegė mano džinsų sagą ir palietė užtrauktuką, viskas aplink sugriuvo.

Atplėšiau burną.

– Palauk.

– Sustoti? – žiūrėdamas į mane alsiai sušnopavo jis.

Prikandau lūpą ir linktelėjau.

– Visai liautis, ar tik neiti toliau?

– Tik… tik neiti toliau, – sušnibždėjau.

– Gerai. – Jis suėmė mane į glėbį ir pabučiavo, vieną ranką panardino į plaukus, kita glostė nugarą, o mūsų širdys mušė vienu ritmu, manyje gludinti muzikantė pavadino jį kupinu aistros koncertu.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Važiuojant atgal sėdėjau atsimerkusi. Iškišusi galvą Lukui per petį, rijau akimis pro šalį skriejantį kraštovaizdį – užuot gąsdinęs, jis audrino. Pasitikėjau Luku. Pasitikėjau nuo pat pirmos nakties, kai leidausi parvežama namo.

Kenedis niekad nebūtų taip sustojęs. Ne, jis niekada manęs neversdavo, jokios kalbos. Bet kai paprašydavau liautis, jis pasitraukdavo, ramindamasis užsidengdavo ranka veidą ir sakydavo: „Dieve, Džeke, tu mane pribaigsi.“ Ir daugiau jokio fizinio artumo – jokių bučinių ar lytėjimo. Visada jausdavausi kalta.

Maniau, kai permiegosime, nesijausiu kalta; deja, priešingai – nors retai kada po to atsisakydavau sekso, kai atsisakydavau, grauždavausi net labiau. Kenedis tokiais atvejais sustodavo, tarsi jam skaudėtų. Viskas arba nieko. Jis kelis kartus giliai įkvėpdavo, įjungdavo kokias nors rungtynes ar imdavo naršyti kanalus, o kartais eidavome pavalgyti. Pasijusdavau esanti blogiausia partnerė pasaulyje.

Su Luku bučiavomės dar gerą valandą. Beveik pabaigoje jis įspraudė ranką man į tarpkojį, per džinsus. „Taip galiu?“ – paklausė, o sulaukęs uždususio, bežodžio pritarimo, karštai bučiuodamas ėmė ten glamonėti, kol mano džinsai sudrėko. Buvau priblokšta, šiek tiek susigėdusi, bet vos dirstelėjusi į Luko veidą pamačiau, kad jis mėgaujasi mano kūno atsaku ir džiaugiasi gebėdamas jį sužadinti. Jis nevertė manęs atsakyti tuo pačiu.

– Turėsiu ko tikėtis, – sukuždėjo.

Dabar Lukas paleido mane priešais bendrabutį po kelionės atsitokėjusią ir sužvarbusią, nors prieš važiuodamas pakišo mano rankas sau po striuke, kad nesušaltų. Jis padėjo šalmą ir pirštines ant sėdynės ir prisitraukė mane, pakišo rankas man po striukele virš megztinio.

– Ar patiko piešinys anglimi?

Linktelėjau.

– Taip. Ačiū, kad parodei savo piešinius… ir pamokei savigynos.

Lukas įrėmė kaktą į manąją ir užsimerkė.

– Mmm… chmm… – pabučiavo nosies galiuką, tada priglaudė lūpas.

Lūpos dilgsėjo jį bučiuojant – kone skaudėjo. Atsidūsėjau neatitraukdama burnos.

– Geriau eik vidun, kol… – jis pabučiavo mane dar kartą, godžiau, o aš įspraudžiau rankas tarp mūsų prie jo tvirtos krūtinės.

– Kol?..

Lukas įkvėpė ir sučiaupęs lūpas iškvėpė pro nosį, vis dar apglėbęs mane per liemenį.

– Tiesiog kol.

Pabučiavau jį į atsikišusį žandikaulį ir atsitraukiau.

– Labanakt, Lukai.

Jis žiūrėjo į mane atsirėmęs į savo harlėjų.

– Labanakt, Žaklina.

Užlipau bendrabučio laiptais ir tik priėjusi duris pakėliau akis – ant viršutinio laiptelio stovėjo Kenedis ir prisimerkęs smalsiai nužiūrėjo Luką, paskui atsisuko į mane.

– Džeke, – jam spoksant užlipau ant laiptelio šalia jo, – užsukau, maniau, galėtume pasikalbėti. Bet Erina pasakė, kad tu išėjusi, nė nebuvo tikra, ar išvis šiandien grįši.

Buvau paskrebenusi Erinai raštelį, kur einu. Ji tikriausiai mėgaudamasi sviedė Kenedžiui į veidą žinią apie mano naktinę išvyką. Kenedis vėl dirstelėjo šaligatvio pusėn, bet aš neatsisukau pažiūrėti, ar Lukas jau nuvažiavo, ar tebestovi.

– Kodėl pirma neparašei? Ar nepaskambinai?

Jis gūžtelėjo pečiais, ranka nusibraukė nuo kaktos plaukus, kitą laikė įsikišęs į priekinę džinsų kišenę.

– Buvau jūsų barake.

Pakreipiau galvą.

– Buvai mūsų bendrabutyje ir pamanei, kad užsuksi, o aš sėdėsiu savo kambaryje? – tiesą sakant, ir ketinau jame tupėti, bet argi tai svarbu.

– Ne, aišku, nemaniau, kad tikrai būsi, – puolė gintis Kenedis. – Tik tikėjausi. – Jis vėl žvilgtelėjo šaligatvio pusėn. – Tas vaikinas… tavęs laukia, ar ką?

Pagaliau atsisukau ir pamačiau rankas sunėrusį Luką, vis dar atsirėmusį į savo motociklą. Iš tokio atstumo net ir aplink bendrabutį tvieskiančių žibintų šviesoje neįžiūrėjau jo veido. Bet kūno kalba buvo labai išraiškinga. Pakėlusi pamojavau ranka, kad man negresia pavojus.

– Ne. Jis tik pavežė mane.

Atsainiai vyptelėjęs Luko pusėn, Kenedis įbedė veriančias žalias akis į mane.

– Jei paklaustum manęs, sakyčiau, kad vargu jam suprantama sąvoka „pavežė.“

– Na, aš tavęs neklausiu. Kenedi, ko nori?

Kažkoks vidun einantis vaikinas šūktelėjo: „K. Mūrai!“ Kenedis kilstelėjo jo pusėn smakrą sveikindamasis, tada atsakė man:

– Sakiau, noriu pasikalbėti.

Apsikabinau rankomis per pečius pajutusi ore šaltuką, važiuojant prisispaudusi prie Luko jo taip nejaučiau.

– Apie ką? Ar dar nepasakei visko, ką galėjai? Ar nori dar labiau mane sumenkinti? Nes turiu tau prisipažinti – dabar mane ne itin traukia tavęs klausytis.

Kenedis atsiduso, tarsi kęsdamas dėl padėties nelogiškumo; per trejus metus jau ne kartą buvau mačiusi tokią jo pozą, kai neva būdavau „nelanksti“ – čia jo žodis. Buvau tą pozą visai pamiršusi.

– Turėtum būti lankstesnė, – tarsi perskaitęs mano mintis tarė jis.

– Tikrai? Regis, turiu iki sočiai priežasčių būti nelanksti. Ar spyriotis. Ar neklausyti. Ar ožiuotis…

– Džeke, supratau.

Nuleidusi rankas suspaudžiau kumščius.

– Mano vardas – Žak-li-na.

Kenedis žengė artyn, svilindamas žvilgsniu. Akimirką pamaniau, kad pyksta, bet jo akyse žaižaravo ne pyktis. Geismas.

– Žaklina, aš suprantu. Įskaudinau tave. Ir nusipelniau visko, ką sakai, visko, ką jauti. – Jis pakėlė ranką man prie veido, o aš atsitraukiau, nesugaudžiau siaučiančių minčių. Nuleidęs ranką Kenedis pridūrė: – Pasiilgau tavęs.

13 skyrius

Sukandusi žandikaulius, net kaukštelėjo, nusisukau ir perbraukiau kortele telefonspynę, o Kenedis įsekė pro duris paskui. Atsisukau jam išrėžti, kad nenoriu kalbėtis, ir pamačiau Luką sulaikant duris prieš joms užsidarant. Jis žengė prie manęs ir nutvilkė mano buvusįjį žvilgsniu, o kai Kenedis pasisuko, tarp jų plykstelėjo įtampa.

– Žaklina, tau nereikia pagalbos? – neatitraukdamas akių nuo mano buvusiojo paklausė Lukas.

– Lukai… – jau norėjau atsakyti, kad Kenedis nekelia man pavojaus, bet šis įsispoksojęs į Luką arogantiškai prunkštelėjo.

– Pala, ar tu tik ne prižiūrėtojas? Kuris sutaisė mūsų barake elektrą? – Kenedis žvilgtelėjo į mane, tada vėl atsisuko į Luką. – Ką pagalvotų administracija išgirdusi, kad šmirinėji prie studenčių bendrabučių?

Luko žvilgsnis buvo žudikiškas, bet jis nė nekrustelėjo, nekreipė dėmesio į Kenedžio klausimą, tarsi jo nė nebūtų išgirdęs. Jis atsisuko į mane laukdamas atsakymo.

– Viskas gerai. Prisiekiu. – Užgniaužiau kvapą vildamasi, kad jis manim patikės.

Netoliese studentai jau ėmė baksnoti vieni kitiems ir šnabždėtis.

– Ar susimetei ir su šituo? – įsiterpė Kenedis.

– Ir?.. – perklausiau, bet dar prieš jam išsižiojant sumojau, ką jis turi omeny.

– Be Bako.

Aptemo akyse.

– Ką?

Kenedis suėmė man virš alkūnės, tarsi norėdamas palydėti, bet Lukas stvėrė jam už riešo ir lengvai numetė jo ranką.

– Kokio velnio? – tyliai suurzgė Kenedis ir trūktelėjęs išsivadavo iš Luko gniaužtų.

Jis atsistojo priešais Luką šiek tiek užstodamas mane, o visi vestibiulyje, matydami sparčiai besirutuliojantį veiksmą, sustingo išsižioję. Abu atrodė lygūs, bet puikiai žinojau, ką geba Lukas. Kenedis pralaimės, o Lukas bus išmestas iš universiteto.

Žengiau iš už Kenedžio nugaros ir uždėjau ranką jam ant dilbio. Jo raumenys po pirštais buvo kieti kaip akmenys.

– Kenedi, eik iš čia.

– Nepaliksiu tavęs su šituo…

– Kenedi, eik iš čia.

– Džeke, jis prižiūrėtojas…

– Kenedi, jis – studentas. – Nusprendžiau nutylėti, kad Lukas su mumis lanko ekonomikos paskaitą, juolab nenorėjau Kenedžiui atskleisti, kad Lukas konsultantas, juk galėtų paskųsti, kad mudu susitikinėjam.

Kenedis palenkė galvą, veide įsibrėžė rūpestis – šiek tiek suraukti antakiai, tiriantis žvilgsnis.

– Pasikalbėsim kitą savaitę. Grįžę namo, – jo žodžiai aiškiai buvo skirti Lukui, suprask, netrukus kelioms dienoms mudu abu važiuosime į gimtąjį miestelį, kur jam niekas netrukdys su manim bendrauti.

Norėjau atkirsti, kad neturiu, ką jam pasakyti – nei dabar, nei vėliau, bet pro sukąstus dantis neišspaudžiau nė žodžio. Dar pati nežinojau, ką veiksiu per Padėkos atostogas, todėl nekreipiau dėmesio į jo užuominą, kad tada būsime vieni. Kenedis išmintingai nusprendė manęs nebeliesti, nors pavojinga jo veido išraiška ne ką nusileido grėsmingai Luko minai. Neiškvėpiau oro, kol jis neišėjo pro duris.

Žiūrovai akivaizdžiai nusivylė. Keletas jų tebespoksojo – o gal dabar mudu su Luku susikivirčysim? Luko venomis tebeplūdo įniršis – buvo įsitempęs, tarsi mano kontraboso stygos, o kai suėmiau jam už dilbio, atrodė, kad po flanele ir oda granitas.

– Viskas gerai, nesijaudink, – sunkiai atsidusau. – Na, taip gerai, kaip tik gali būti po šito. – Prisimerkusi jį perbedžiau. – Šiaip ar taip, kiek tu turi darbų? Kavos padavėjas, savigynos guru, namų ūkio priežiūros darbininkas, automobilių aikštelės pareigūnas – beje, ar tai tu praeitą pavasarį išrašei man baudą, kai porai varganų minučių buvau palikusi mašiną ant baltos linijos, nes turėjau bibliotekai grąžinti knygą?

Nuo mano švelniai erzinančio tono jo pečiai šiek tiek atsileido, ir Lukas apdovanojo mane šypsenos šešėliu.

– Remiuosi Penktąja pataisa7. Išrašau daug baudų už stovėjimą. Tų, eee, ūkio priežiūros darbų apsiimu retai. O per savigynos kursus savanoriauju.

Vieno dalyko į sąrašą neįtraukiau, o jis manęs ir nepataisė: juk jis ir ekonomikos konsultantas.

– Matyt, reikėtų paminėti dar vienas pareigas, mmm? – spoksojau į jį prisispyrusi. Luko veidas kaip puikaus pokerio lošėjo. Nekrustelėjo nė raumenėlis. – Asmeninis Žaklinos Volas gynėjas?

Jo veidu vėl šmėstelėjo vos pastebima šypsena.

– Lukai, čia dar viena tavo savanoriška veikla? – koketiškai kilstelėjau antakius. – Iš kur trauksi laiko studijuoti? Ar linksmintis?

Lukas pakėlė rankas ir suėmęs mane už klubų prisitraukė. Žiūrėdamas į mane tyliai pratarė:

– Žaklina, kai kuriems dalykams visada rasiu laiko. – Pasilenkęs pabučiavo man prie ausies, tašką, kurį kam nors palietus man visada užgniauždavo amą. O tada nusisuko ir nurisnojo prie motociklo, palikęs mane stovėti tarpdury. Kai Lukas žengė iš pastatą supančio šviesos klano, jo jau neįžiūrėjau. Pasisukau ir apsvaigusi pasikėliau liftu į savo aukštą.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Žaklina,

tavo ekonomikos darbas geras. Analizė rimta. Manau, daktaras Heleris bus patenkintas. Pažymėjau keletą šiokių tokių neatitikimų ir vieną vietą, kur, matyt, praleidai nuorodą. Bet vis tiek tavo pozicija stipri, paremta tvirtais argumentais.

Prikabinau rytdienos konsultacijos užduotį. Jau prisivijai kursą, atrodo, greitai perpranti naują medžiagą, bet jei nori, dvi savaites ir toliau tau siųsiu užduotis.

Veikiausiai per atostogas važiuosi namo? Aš išvažiuoju trečiadienio rytą. Ten interneto nėra, todėl iki sekmadienio būsiu be ryšio.

LM

Landonai,

Darbą, atrodo, pavyks atiduoti anksčiau paskirto laiko – kaip man palengvėjo. Ačiū už pagalbą. Taip, prašyčiau ir toliau siųsti man užduotis.

Mano tėvai per atostogas išvažiuoja slidinėti, bet vis tiek mieliau kelioms dienoms grįšiu namo ir susitiksiu su senais draugais, nei trinsiuosi universiteto miestelyje. Mama paliks Koko, savo pikčiurną šunį, todėl namie turėtų vyrauti taika ir ramybė.

Ar skrisi namo? Pamenu, sakei, kad neturi automobilio.

ŽV

Žaklina,

tavo tėvai važiuoja slidinėti ir neima tavęs? Per Padėkos dieną būsi viena?

Mane paveš mašina. Mano namai ne taip ir toli, nors kartais atrodo, lyg būtų kitame pasaulyje.

LM

Landonai,

mano tėvai manė, kad atostogas leisiu pas savo buvusį. Pastaruosius porą metų užuot bandę pietauti abiejose šeimose, kas metus keisdavomės; šiais metais buvo eilė svečiuotis jo namuose. Geriausia mano draugė su šeima vyks į savo senelių vasarnamį prie Boulderio, o aš visai netrokštu užsikarti kam nors ant sprando.

Mieliau pabūsiu viena. Keista, mmm?

ŽV

Žaklina,

man visai nekeista. Bet gal aš irgi keistuolis, tik nė pats to nežinau.

Pasigesiu tavo laiškų.

LM

Landonai,

ir aš pasiilgsiu tavo laiškų. Gerų atostogų.

ŽV

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Pirmadienį per ekonomikos paskaitą, kiekvieną kartą žvilgtelėjusi Luko pusėn, prisimindavau šeštadienio vakarą. Dėl vogčiomis jo mėtomų žvilgsnių įtariau, kad jis susidūrė su tokia pat bėda. Pamačiusi jį gręžiojant skyles Kenedžio pakaušyje, nustojau dairytis atgal. Baigiantis paskaitai Kenedis atsisuko ir man nusišypsojo. Suspaudžiau lūpas ir ėmiau dėtis daiktus. Kuo greičiau baigsis ši paskaita, šis semestras, tuo geriau – dėl visos virtinės priežasčių.

– Ar galiu įkišti trigrašį? Tavo buvęs – tikras gražuolis, bet atrodo kaip išpuikęs subingalvis.

Bendžis sunkiai įgrūdo savo užrašus į kuprinę, atrodė, tarsi ši bet kurią akimirką galėtų pratrūkti ir paskleisti krūvą lapų. Užsegiau savo kuprinę.

– Aha, toks ir yra. – Prieš išeidami į tarpueilį palaukėme, kol Kenedis praeis pro šalį, vengiau jo akių. Buvo neramu dėl jo pareiškimo, kad pasikalbėsime grįžę namo; nė neįsivaizdavau, ar jis galėtų pasakyti ką nors, ką norėčiau išgirsti.

Mums lipant auditorijos laiptais žemyn paskui krūvą bendrakursių, besiveržiančių ilgojo savaitgalio laisvėn, Bendžis paatviravo skrisiąs namo į Džordžiją prisipažinti tėčiui – vieninteliam šeimoje, kuriam dar nepasisakė apie savo potraukį.

– Mama sužinojo, kad aš gėjus, kai man buvo trylika.

Jaudinausi dėl jo.

– Ar tavo tėtis… nuliūs?

Bendžis nusišypsojo.

– Man regis, jis ir taip žino. Tiesiog jam neaišku, ką tai reiškia, gal pasirodysiu su suknele ar kokį velnią.

Įsivaizdavusi Bendžį su suknele, nesusivaldžiau nesusijuokusi.

– Nieko sau, ar ne? – vyptelėjo ir jis.

Lukas jau buvo dingęs, ar bent taip maniau, kol su Bendžiu išėjome į šurmuliuojantį koridorių ir pamačiau jį atsirėmusį prie tolimesnės sienos, šalia durų, pro kurias paprastai sprukdavau iš pastato. Lukas žiūrėjo į mus besiartinančius, bet galbūt sekė ir aplink besimalančius žmones. Veikiausiai dairėsi daktaro Helerio.

– Dar nepasakei jam žinanti, kad jis konsultantas, tiesa? – beveik neprasižiodamas paklausė Bendžis.

Papurčiau galvą.

– Neversk jo per daug kentėti. Atrodo gana pažeidžiamas.

Prunkštelėjau.

– Ak, toks tvirtas raumeningas vaikinas – mokantis muštis ir neprisipažįstantis merginoms, kas jis toks, – labai pažeidžiamas. Na na.

Bendžis spustelėjo man ranką virš alkūnės ir šyptelėjo.

– Arba jis subingalvis, pralenkiantis visus prietrankas, arba turi svarią priežastį meluoti.

Atsidusau.

– Norėčiau mokėti skaityti mintis.

– Bet gali būti, kad sužinojusi, ką jis mąsto, pasigailėtum.

– O gali būti, kad niekad ir nesužinosiu.

Bendžis nesiginčydamas gūžtelėjo pečiais ir pasuko į ilgą koridorių, prie pietinių pastato durų, atsisukęs dar šūktelėjo:

– Žaklina, gerų atostogų!

– Tau irgi.

Susigretinau su Luku, jis pasuko man iš paskos, užbėgęs už akių atidarė duris.

– Ar galim šįvakar pasimatyti? – sumurmėjo jis.

Man dingtelėjo, ar tik netapau jam mergele pasiglamžyti. O gal tokia buvau nuo pat pradžių? – todėl ir nepasakė man esąs Landonas Maksfildas.

– Rytoj astronomijos testas. Šį vakarą ruošimės mūsų kambaryje.

Pašnairavau į Luką šalia, susikišusį rankas į džinsų kišenes. Jis vis dar žvalgėsi į minią, tarsi ko saugotųsi.

– Rytoj vakare? – nenuleido nuo manęs akių, o artinantis prie pastato, į kurį traukiau, supratau, kad jis žino, kur einu.

– Rytoj ansamblio repeticija. Sekmadienio rytus praleidžiu muzikos salėje, bet vakar pražiopsojau. – Nesakiau Lukui, kad griežiu kontrabosu. Sakiau Landonui.

– Pramiegojai?

Linktelėjau.

– Aš taip pat.

Pasiekėme duris ir sustojome šalia jų.

– Dar turiu pasikrauti savo kontrabosą, vešiuosi jį namo. – Jam žvalgantis į zujančių aplink žmonių veidus, spoksojau į derančias prie apniukusio, pilkai melsvo dangaus jo akis laukdama, ar sureaguos. – Per atostogas turėsiu iki valiai laiko repetuoti.

– Kada išvažiuoji? – jis krestelėjo nuo akių plaukus, nepasmalsavęs apie mano instrumentą.

– Trečiadienio rytą. O tu?

– Taip pat. – Lukas neramiai pamindžikavo prikandęs apatinę lūpą, o tada staiga nurimo. Jau žiūrėjo į mane. – Parašyk, jei apsisuksi anksčiau. Arba jei pasikeis planai. Jei ne, susitiksim po atostogų. – Kilstelėjo petį, per kurį buvo persimetęs kuprinę, ir pridūrė: – Iki, Žaklina, – o tada apsisuko ir įsiliejo į studentų srautą, kyščiojo tik tamsi jo galva.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

– Pala. Tai konsultantas Landonas ir karštuolis Lukas yra vienas ir tas pats vaikinas, pagrindinis O-BVE veikėjas? – Megė iš nuostabos taip išplėtė akis, kad baltymą apie jos šviesiai rudas raineles mačiau iš visų pusių.

– Tai nesuprantu, kodėl iš karto nepaklausei jo apie tą nesąmonę, – Erina nutaisė pokalbių šou vedėjos išraišką.

Tuoj tuoj pavadins mane „mergyyyyt“ ir ims vardyti, kaip manim dėta būtų jį sudirbusi. Išsiskyrusi su Čazu, ji pamiršo toleranciją ir kur kas nepakančiau vertino išsidirbinėjančius vaikinus. Ar bent man taip atrodė.

Atsidusau, geriau jau nebūčiau joms prasižiojusi.

– O kas nutiko vaikinams, kuriems geriau užkimšti burną, ir greičiau atsigauti, ir operacijai „Blogo vaikino etapas“?

Trise sėdėjome bendrabutyje ant grindų pasitiesusios antklodę, gėrėme kavą ir valgėme sausainius, aplink mėtėsi astronomijos vadovėliai ir užrašai, bet nelietėme jų jau gerą pusvalandį; užuot kalbėjusios apie dujų milžines ir dangaus žemėlapį, aptarinėjome Landoną / Luką.

– Jis turi būti tavo sekso žaisliukas, o ne atvirkščiai, – Erinos balsas skambėjo svariai.

– Aha, – įsiterpė Megė. – Gal parašyk jam, kad vėliau galėsit susitikti?

Nutaisiau grimasą.

– Testas rytoj rytą pusę dešimtos, jam ir turėčiau dabar ruoštis. Be to, man reikia šiek tiek atstumo…

Erina dirstelėjo į mane.

– O, velnias, ne… imi prisirišti, ar ne?

Atsiguliau ant nugaros ir užsidengiau rankomis veidą.

– Uchhh!

– Jei jau kalbame apie sekso partnerius – ką ten girdėjau apie tave ir Baką? Jis atitinka blogo vaikino aprašymą, – tauškėjo Megė. – Ar mums nepranešusi įvarei jį į savo O-BVE arklides?

Maldaudama dirstelėjau pro pirštus į Eriną.

– Bakas pilnas mėšlo. Pati žinai, Mege, – susiraukė ta.

Megė linktelėjo.

– Tiesa… be to, pirmame kurse šiek tiek su juo pažaidžiau. Kiek pamenu, nenustebino. Pernelyg seilėjosi, – pasipurtė ji. – Kodėl kai kurie vaikinai bučiuodamiesi seilėjasi? Ar nori paskandinti mus seilėse? Jergau, nespėji jų ryti.

Erina spustelėjo man petį ir šiek tiek dirbtinai nusijuokė, bet Megė nieko nesuprato arba jai buvo nė motais. Žinojau, apie ką galvojo Erina. Smulkmenų jai nepasakojau, o ji ir neklausė. Buvo sunku kalbėti apie tą naktį. Svarbu buvo, kas įvyko ir kas vos neįvyko, o ne smulkmenos, kaip viskas buvo.

– Tai nekabini jo? – neatlyžo Megė.

Ji tik smalsavo, bet man buvo bjauru girdėti savo vardą siejamą su Baku.

– Kaip sakė Erina – jis mėšlo gabalas. – Bet pačiai sukilo smalsumas. Ligotas smalsumas. – O kodėl taip pamanei? Ar jis ką nors kalba apie mane?

Megė gūžtelėjo pečiais.

– Triša sakė, kad jos jaunesnės sesės vaikinas girdėjo Baką taip erzinant Kenedį. Abudu tarsi dideli ožiai, besidaužantys kaktomis dėl ožkų. Man regis, Bakas manė, kad brolijos prezidento postas jam priklauso kaip tėvo, kuris kadaise taip pat vadovavo brolijai, palikimas, todėl jis vis dar siunta ant Kenedžio.

Štai kokios kliauties anksčiau neįstengiau prisiminti – paties svarbiausio pirmojo jų konflikto. Jų keistos konkurencijos. Susiraukiau.

– Bet Kenedžio tėvas irgi buvo brolijos narys.

Megė nusilaižė nuo pirštų sausainių trupinius.

– Aha, bet Bako tėvas buvo ir prezidentas. Bakas manė, kad titulas jau jo kišenėje.

Atsisėdau perpykusi, štai kas kaitino Baką. Mane persekiojo tenorėdamas paerzinti mano buvusįjį.

– Ir dėl to Bakui reikia meluoti, kad su juo dulkinausi? – neaiškinau, kad jis buvo mane užpuolęs.

– Aš ir nesakiau, kad tai viską paaiškina.

Erina pakėlė užrašus ir pasidėjo ant kelių.

– Gerai, merginos, kaip manote, kuriuos žvaigždynus turėsime per testą pažymėti žvaigždžių žemėlapyje?

Žvilgtelėjau į savo geriausią draugę dėkinga, kad pakeitė temą, ir kuo giliau nukišau mintis apie Baką.

7 Penktoji JAV konstitucijos pataisa: neprivalai liudyti, jei liudijimas gali tau pačiam pakenkti.

14 skyrius

Tris mėnesius buvus svetur, namai kvepėjo keistai. Šunimi… ir mamos „Chanel“ kvepalais, ir dar kvapu, kurį smegenys įvardijo kaip namų. Vis dėlto čia jaučiausi svetima. Tarsi man čia būtų ne vieta, o mano kūnas tai žinotų.

Įboginau vidun kontrabosą, vis dar saugiai įtaisytą ratukiniame kelionės dėkle. Jei tėvų ir Koko nėra, nėra ir jokios priežasties tempti jį toliau iš svetainės. Pastačiau instrumentą prie sienos, jis priminė baldą. Išvažiuodami tėtis su mama nustatė šviesas namie įsižiebti pagal laikrodį. Nusprendžiau palikti automatinį režimą, išskyrus virtuvės apšvietimą ir lempas savo miegamajame, jos tikriausiai išvis buvo išjungtos.

Podėlyje ir šaldiklyje maisto radau, bet šaldytuvas buvo tuščias. Tėvai prieš išvykdami išmetė visus greitai gendančius produktus – kadangi nepranešiau, jie ir nežinojo, kad parvažiuosiu namo. Mama buvo parašiusi, kad sėda į lėktuvą, dar pridūrė: „Pasilinksmink su Erina. Pasimatysim po mėnesio.“ Ji taip ir nepaklausė, ką ketinu veikti per atostogas, pati nutarė, kad vyksiu pas kambario draugę.

Vakarienei pasišildžiau vegetariškos lazanijos, o Padėkos pietums iš šaldiklio į šaldytuvą perkėliau kalakutienos kotletą. Šaldiklyje dar radau pusę dėžutės bulvių kukulių, o podėlyje aptikau neatidarytą butelį spanguolių kokteilio. Padėjau jį į šaldytuvą. Ta-dam! Vieno asmens Padėkos diena.

Peržiūrėjusi keletą senų humoro serialų, išjungiau televizorių ir patraukusi riešutmedžio staliuką iš kruopščiai parinktos vietos ant tibetietiško, rankomis nerto kilimo vidurio, išėmiau kontrabosą. Neradusi stovo natoms, pritaikiau gėlių stovą ir ėmiausi preliudo, kurį kūriau metų pabaigoje laukiančiam solo koncertui.

Skrebenant natas ant penklinės lapo, į duris nelauktai kažkas paskambino. Niekad nebijodavau viena namie, kita vertus, niekada ir nebūdavau čia visiškai viena. Gal apsimesti, kad nieko nėra namie, bet prisiminiau, kad svečias bus girdėjęs mane griežiant ir kaip nutilau. Paguldžiau kontrabosą ant šono ir nusėlinau prie durų, pasistiebusi ant pirštų žvilgtelėjau pro akutę. Lauke stovėjo Kenedis ir man šypsojosi nutviekstas dviejų verandos lempų. Savaime suprantama, jis manęs nematė, bet daug kartų buvo atidaręs šias duris, todėl vaizdas šiapus jų buvo jam kaip ant delno, visai kaip man.

Atrakinau ir atidariau duris, bet iš tarpdurio nesitraukiau.

– Kenedi? Ką čia veiki?

Jis žvilgtelėjo už manęs, name tvyrojo tyla.

– Ar tavo tėvų nėra?

Atsidusau.

– Namie nėra.

Jis susiraukė.

– Nėra šiandien ar nebus per visas atostogas?

Jau pamiršau, kaip greitai Kenedis viską pastebi be žodžių. Ši savybė tikriausiai pelnė jam daugumą debatų pergalių.

– Jie išvykę, o tu čia ką veiki?

Jis atsirėmė į durų staktą.

– Parašiau žinutę, bet tu neatsiliepei. – Tikriausiai neišgirdau žinutės melodijos. Kai griežiu, per kontrabosą sunku ką išgirsti. – Per vakarienę mama man priminė, kad rytoj atsivežčiau tave prieš pirmą. Ir taip, nepasakiau jiems, kad mudu išsiskyrėme. Šiandien jau norėjau, bet tada pamaniau, kad tau tai būtų puiki proga pasprukti nuo Evelinos ir Trento. Na tai kur jie?

Nuleidau jo klausimą pro ausis. Kad ir negaudžiau jo žodžių išsižiojusi, išgirdau, kad jis pasakė „mudu išsiskyrėme“, tarsi tai būtų buvęs bendras sprendimas. Tarsi šioje lygtyje nebūčiau likusi paskutinė kvaiša.

– Nori, kad ateičiau per Padėkos dieną pietų ir apsimesčiau, kad tarp mūsų viskas kaip anksčiau? Ir tik tam, kad nereikėtų pasakoti tėvams, kaip išsiskyrėme?

Kenedis vos šyptelėjo, vis tiek skruostuose atsirado duobutės.

– Nesu toks bailus. Jei nori, galiu jiems papasakoti ir pasakyti, kad pakviečiau tave kaip draugę. Bet jei nenori, galim nieko jiems neaiškinti. Patikėk, jie visiški užuomaršos ir ničnieko nepastebės. Mano broliukas kone metus rūkė žolę – linksmindavosi taip, kad padarytų gėdą daugumai mano brolijos vaikinų, o jie nė nenutuokė.

– Ar nesijaudini dėl jo?

Kenedis atsainiai gūžtelėjo pečiais.

– Mokosi pakenčiamai. Jam tiesiog nuobodu. Be to, ne mano vaikas.

– Bet jis tavo jaunesnis brolis. – Neturėjau nei brolio, nei sesers, nenumaniau, kokie jų santykiai turėtų būti, nebent teoriškai, bet maniau, kad, savaime suprantama, turėtum jausti už brolius šiokią tokią atsakomybę. Neatrodė, kad Kenedis taip galvotų.

– Jis vis tiek manęs neklausytų.

– Iš kur žinai? – neatstojau.

Kenedis atsiduso.

– Nežinau. Gal dėl to, kad niekad neklausė. Nagi. Ateik rytoj. Užvažiuosiu tavęs prieš pat pirmą. Bus geriau nei… kad ir kokį šaldytą pusfabrikatį ruoštumeisi pakaitinti mikrobangų krosnelėje?

Nutaisiau grimasą, o jis nusijuokė.

– Vis tiek nesuprantu, kodėl jiems nepasakei. Jau mėnuo praėjo.

Jis vėl atsiduso.

– Nežinau. Galbūt dėl to, kad maniškiai tave myli.

Leptelėjo didžiausią nesąmonę. Kilstelėjau antakį, ir Kenedis vėl nusijuokė.

– Gerai, na, jie priprato prie tavęs – priprato prie mūsų. Matyt, savo tėvams jau pasakei?

Suriečiau kojų pirštus ant šaltų marmurinių grindų, pro duris vidun skverbėsi vėsa.

– Pasakiau mamai. Manau, ji perdavė tėčiui. Jie atrodė šiek tiek suirzę, bet nežinau, ar ant tavęs, kad mane metei, ar ant manęs, kad nesugebėjau tavęs išlaikyti. – Norėjau įsignybti dėl tokių liūdnų žodžių – nuskambėjo, tarsi jį kaltinčiau.

Iš tiesų mudvi su mama prisiminėme ginčą, kilusį, kai atskleidžiau jai savo studijų planus. Mama man nepritarė, ji teigė, kad protingos merginos pačios planuoja savo studijų kelią; jos neseka į universitetą paskui savo vaikiną. „Bet daryk, kaip nori. Visada taip elgiesi“, – rėžė ir išėjo iš kambario. Daugiau apie tai nekalbėjome, kol Kenedis manęs nemetė. „Dabar tikriausiai nebeverta priminti, kad buvau dėl jo teisi, – atsiduso ji per telefoną. – Ir buvau teisi dėl tavo nevykusio sprendimo sekti paskui jį.“

Kai tik atrodydavo, kad laimėjau ginčą, mama pasakydavo ką nors panašiai: „Net ir sugedęs laikrodis du kartus per parą rodo teisingą laiką.“ Sviedžiau šį perliuką atgal, o mama atsidūsėjo, tarsi būčiau visiška neišmanėlė – visai kaip man paskelbus apie savo studijas, ir užmetė tą temą. Nė nenutuokė, kad nors kartą visiškai su ja sutikau. Sekti paskui vaikiną į universitetą tikriausiai buvo pats kvailiausias mano visų laikų sprendimas.

Kenedis stovėjo užsikišęs nykščius už diržo kilpų, atrodė atgailaujantis.

– Juk neketini pietauti su Dalijos šeima ar su Džilianos – jau būtum pasakiusi.

Prieš skambindama pranešti mokyklos draugėms, kad esu namie, pirma norėjau palaukti švenčių pabaigos. Džilianą pirmo kurso pabaigoje išmetė iš Luizianos universiteto, ji parvažiavo namo, ėmė lankyti „Amžinai 21“8 vadybos kursus ir susižadėjo su vaikinu, dirbančiu juvelyrinių dirbinių parduotuvėje prekybos centre. Dalija antrus metus Oklahomoje studijavo slaugą. Baigusios mokyklą atitrūkome. Keista, kokia tolima joms dabar jaučiausi, nors ketverius metus mokykloje buvome tarsi Siamo trynės.

Dabar Dalija turėjo savą studentų draugiją gretimoje valstijoje, o Džiliana nusidažė plaukų sruogą mėlynai, dirbo visu etatu ir turėjo sužadėtinį. Abi apstulbo išgirdusios, kad išsiskyriau su Kenedžiu. Jos vienos pirmųjų paskambino pareikšti užuojautos – ar bent jau bandė, nors jau daugiau nei metus buvome nebendravusios. Tikėjausi, kad susitiksime, ir vyliausi, jog nesikalbėsime nuvalkiota Kenedžio tema.

– Neturiu planų. Ir visai nieko pabūti namie vienai, – nenuleisdama nuo jo akių pabrėžiau paskutinį žodį.

– Negali sėdėti viena per Padėkos dieną.

Dėl paslėptos užuojautos mane suėmė siutas, todėl nutvilkiau jį žvilgsiu.

– Ir dar kaip galiu.

Jis įsmeigė savo žalias akis į mane.

– Taip, gali, – sutiko jis. – Bet neprivalai. Juk mes galim būti draugai, ar ne? Visada būsi man svarbi. Pati žinai.

Nelabai tuo tikėjau. Bet jei būčiau atsakiusi ne, jei būčiau užsispyrusi per Padėkos pietus viena namie valgyti kalakutienos kotletą, būtų atrodę, kad aš jam vis dar neabejinga. Kad esu taip įskaudinta, jog negaliu būti šalia jo.

– Gerai, – tariau ir kone tuoj pat pasigailėjau.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

– Tai vėl susimetei su mano šiknium broliu, ar kaip? – puse lūpų paklausė Karteris.

Jei nebūtų toks didelis, Karteris būtų ideali savo vyresnio brolio kopija – tokios pat žalios akys ir šviesoki plaukai. Kenedis buvo aukštas ir lieknas, Karteris ūgiu jam nenusileido, o apimtimi ir raumenimis prilygo regbio žaidėjui. Kadangi pažinojau Karterį nuo keturiolikos, kai Kenedis dar gerokai jį lenkė ūgiu, jo pokyčiai trikdė. Dar prisiminiau laikus, kai jis buvo tylus, uždaras, vyresnio brolio gožiamas berniukas. Aišku, iš tos stadijos jis jau išaugęs.

Žvilgtelėjau per petį ir lengviau atsidusau, mums dengiant stalą aplink buvo tuščia ir niekas negalėjo mūsų nugirsti.

– Nesusimetėm.

Karteris sekė iš paskos ir dėliojo šakutes ant mano lankstomų servetėlių.

– Pats kaltas.

Tai išgirdusi šiek tiek išplėčiau akis, o kai žvilgtelėjau į Karterį, jis vyptelėjo.

– Ką? Visiems aišku, kad tu jam per gera. Tai kodėl esi čia?

– Eee, ačiū. O mano tėvai studijavo Brekenridže.

Jis apstulbęs atsitraukė.

– Šūdas, tu rimtai? O aš maniau, kad tai mano tėvai didžiausi subinės mieste.

Nesusilaikiau nenusišypsojusi, bet pasistengiau šypseną kuo greičiau paslėpti. Savo logiškai ir šaltai mąstančioje šeimoje Karteris atrodė nesuvaldomas ir jausmingas. Iki šiol nė karto nepagalvojau, koks svetimas jis čia turi jaustis – nenustygstantis vidurinis vaikas tarp Kenedžio ir jaunesnės sesutės Reigan, tarsi gimusios trisdešimtmete apskaitininke.

– Karteri, kaip tu kalbi, – prikišo iš už kampo išniręs Kenedis.

– Užsikrušk, Kenedi, – iškart atmušė smūgį Karteris.

Nesusivaldžiau. Kad ir kaip stengiausi susivaldyti, vis tiek prunkštelėjau ir pelniau Karterio šypseną. Patenkintas jis mirktelėjo man ir nuslinko į virtuvę padėti mamai. Suklapsėjau blakstienomis įsivaizduodama, kaip mano buvusioje mokykloje jam praėjus vargšės merginos alpsta prie savo spintelių.

Kenedis pasiraukė.

– Kas nutiko, užmiršai, kad jis „ne tavo vaikas“? – paklausiau ir padėjusi paskutinį šaukštą atsisukau į jį. – Priekaištauji jam dėl keiksmažodžių, bet kai reikia padėti atsikratyti tariamos narkotikų problemos, nusiplauni rankas? – Tikrai šaukiausi bėdos, juk laimėti ginčą su Kenedžiu neįmanoma.

Jis kinktelėjo galvą.

– Tu teisi.

Vėl sumirksėjau ir pamaniau, kad kol baigsis atostogos, Mūrų berniukai mane visiškai išmuš iš vėžių.

Grantas ir Bevė Mūrai buvo išsiblaškę, kaip Kenedis ir žadėjo. Neatrodė, kad per keturias kartu praleistas valandas jie būtų pastebėję tarp manęs ir jų sūnaus tvyrančią įtampą ar tai, kad tarp mūsų nėra jokio fizinio artumo. Per pietus jis neuždėjo rankos ant mano kėdės atkaltės, nors prieš sėdantis ją atitraukė, kaip buvo išauklėtas, Kenedis nepabučiavo manęs į skruostą ir nepaėmė už rankos. Kai Reigan prisimerkusi nutvilkė mus aštriu trylikametės žvilgsniu, apsimečiau, kad nematau jos tiriančių akių. Karteris, savaime suprantama, begėdiškai mane nužiūrinėjo ir su manim flirtavo, bandydamas prajuokinti mane ir suerzinti brolį. Jam pavyko padaryti ir viena, ir kita, o tėvai ničnieko nepastebėjo.

Žiūrint amerikietiškojo futbolo varžybas per visą sieną užimantį televizorių, mudu su Kenedžiu sėdėjome šalia, bet tesilietėme kojomis. Varžybos taip sudirgino Karterį, kad jis porą kartų pašoko ir puolė keikti ekrano, visa šeima – visi keturi – ramiai jį už tai papeikė. Antrą kartą jis perpykęs išėjo iš kambario ir grįžo tik po kelių minučių. Iš to, kaip kratė ranką, spėjau, kad numovęs į savo kambarį ką nors iš pykčio padaužė.

Vos Kenedis įsuko į įvažą manęs išleisti, iššokau iš automobilio ir padėkojau jam už kvietimą, leidau suprasti, kad vidun eisiu viena. Jis įsitempęs šyptelėjo.

– Reikėtų susitikti šeštadienį. Paskambinsiu tau. – Laimė, iš mašinos neišlipo.

Dar kartą padėkojau, tarsi nebūčiau išgirdusi pasiūlymo, ir atsisveikinau. Įėjusi vidun praskleidžiau užuolaidas ir pažiūrėjau. Kenedis minutėlę mąsliai spoksojo į uždarytas priekines duris, tada išsitraukė telefoną ir kalbėdamas juo išvažiavo.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Sutarusi dėl penktadienio vakaro su Dalija ir Džiliana, griežiau svetainėje kontrabosu, kol vienuoliktą vakaro išsijungė pagal laikrodį nustatyta lempa. Tyliai prunkštelėjau tamsoje, apčiuopomis pastačiau instrumentą prie sienos ir padėjau stryką ant artimiausios lentynos. Ant gėlių stovo nušvito mobilusis – gavau žinutę, sustojau ir tamsoje ją perskaičiusi išsiunčiau atsakymą.

Lukas. Kada grįši į bendrabutį?

Aš. Tikriausiai sekmadienį. O tu?

Lukas. Šeštadienį.

Aš. Šeimyninė drama?

Lukas. Ne. Mano vairuotojui reikia grįžti.

Duok žinoti, jei grįši anksčiau. Noriu tave pamatyti.

Noriu vėl tave nupiešti.

Aš. Nejaugi?

Lukas. Keletą kartų bandžiau iš atminties, bet tai ne tas pats.

Nepavyksta atkartoti tavo žandikaulio. Tavo kaklo linijos.

Ir tavo lūpų. Reikėtų ilgiau į jas spoksoti, o mažiau jas ragauti.

Aš. Negaliu pasakyti, kad toks santykis man patiktų.

Lukas. Tuomet daugiau abiejų. Parašyk, kai grįši.

Taigi miegas atkrito.

Dar kartą perskaičiau žinutes, o mintyse neprašyti ėmė busti prisiminimai apie karštas jo lūpas, įžiebiančias geismo liepsneles, jos liejosi ir plieskėsi šeštadienio vakaro atsiminimams iškylant vis vaizdingiau. Užsimerkiau tebestovėdama tamsoje.

Turėčiau siusti ar bent jau nepasitikėti Luku / Landonu, bet kad ir kaip verčiau save supykti dėl jo slapukavimo, neįstengiau. Pasiteisinau, kad dėl Kenedžio ir Bako jau išeikvojusi visus neapykantos rezervus, bet palyginti su jais, Lukas greičiau buvo ne grėsmė, o mįslė. Galų gale pati ketinau juo pasinaudodama atsigauti po Kenedžio, įtraukiau į operaciją „Blogo vaikino etapas“, o apie tai jam irgi neprasitariau.

Stengdamasi suvaldyti padrikas mintis, pasiėmiau iš šaldytuvo butelį vandens ir užlipau į savo kambarį, vienintelį apšviestą visame name.

Patikrinusi elektroninį paštą, tarp kredito kortelių pasiūlymų ir studentų forumo pranešimų radau laišką nuo lmaksfildo, ir mano širdis suplakė greičiau. Laiškas buvo išsiųstas šią popietę, gerokai anksčiau prieš mums susirašant mobiliojo žinutėmis. Už universiteto sienų jau susiejau savo konsultantą su Luku, besikalbančiu su manim pasislėpus už Landono slapyvardžio. Norėjau žinoti kodėl, bet nenorėjau klausti – norėjau, kad pasakytų pats.

Žaklina,

padariau atradimą: „Žūklės reikmenys ir masalai“ jau siūlo klientams kavos ir belaidį internetą, ta proga pakeitė ir pavadinimą, pristatantį šias naujoves. Džo (savininkas) nesivargino kurpti naujo skelbimo – paprasčiausiai prikalė prie nutriušusio senojo baltą lentelę. Dabar ant ženklo(ų) galima perskaityti užrašą ranka: „Žūklės reikmenys ir masalai, ir kava“, o po „kava“ dar prirašyta „ir bevielis internetas“.

Parduotuvėlėje stovi trys mažyčiai staliukai ir pora griozdiškų gėlėmis išpaišytų kėdžių, sėdynės pernelyg prikimštos – čia visai kaip „Starbucks“, jei ši būtų apstatyta baldais, įsigytais per kieno nors močiutės daiktų išpardavimą garaže. Tai vienintelė šiandien mieste dirbanti vieta, todėl čia pilna žmonių. Po teisybei, kava nėra baisi, bet tai geriausias atsiliepimas, kokį galiu išspausti nesumelavęs. Ir, kaip buvo galima spėti, čia trenkia žuvimi, todėl šeimininkui ne visai pavyko sukurti kavinės nuotaiką.

Ar tavo diena praėjo taip, kaip planavai?

Juk nepamiršti kiekvieną naktį užsirakinti namų ir įjungti signalizacijos? Nenoriu įžeisti, bet sakei, kad namie būsi viena.

LM

Landonai,

puikiai sugebu užsirakinti nakčiai. Moderniausia signalizacija įjungta. (Ir neįžeidei. Malonu, kad rūpiniesi.)

Dieną praleidau pas savo buvusįjį. Jo tėvai nė nenutuokia, kad mes išsiskyrėme – jis jiems kažkodėl taip ir nepasakė. Buvo nejauku. Nežinau, kodėl leidausi įkalbama eiti. Jis nori susitikti šeštadienį „pasikalbėti“. Galbūt reikės grįžti į universitetą anksčiau. Dar nenusprendžiau.

Rytoj susitiksiu su draugėmis, turėtų būti smagu.

O kaip tavo šeima? Ką veikei?

ŽV

Nenutuokiau, kada jis perskaitys mano atsakymą, nes kad galėtų įlįsti į savo pašto dėžutę jam prireiks „Žūklės reikmenų ir masalų, ir kavos, ir bevielio interneto“. Po bemiegės nakties – šioji vos šliaužė ir rytą buvau labiau pavargusi nei vakare – išsiviriau kavos ir prisijungiau prie savo universiteto pašto dėžutės. Nieko keista, iš lmaksfildo nebuvo girdėti nieko naujo. Gal parašyti Lukui, bet ką jam pasakyčiau? Kad visą naktį varčiausi ne sapnuodama, o galvodama apie jo rankas?

8 Forever 21 – amerikiečių jaunimo drabužių parduotuvių tinklas.

15 skyrius

Pusiaukelėje į universitetą sustojusi įsipilti degalų, nusiunčiau Kenedžiui žinutę, kad nusprendžiau išvažiuoti anksčiau.

Mano telefonas suskambėjo nespėjus nė į greitkelį įsukti. Kenedis. Giliai įkvėpiau ir prieš atsiliepdama išjungiau muziką.

– Jau išvažiavai? Maniau, važiuosi rytoj. Tikėjausi, šįvakar pasikalbėsime.

Atsidusau, kilo nenumaldomas noras padaužyti galvą į vairą, o tai buvo ne pati geriausia mintis važiuojant šimto kilometrų per valandą greičiu.

– Kenedi, nesuprantu, apie ką nori kalbėtis. – Kiek kartų pati buvau pasiruošusi pasikalbėti ir kiek progų jis nerūpestingai praleido.

– Džeke, man regis, padariau klaidą. – Neperpratęs mano kurtinamos tylos, jis pridūrė: – Žaklina. Atleisk, regis, šiek tiek užtruks, kol įprasiu…

– Apie kokią savo klaidą čia kalbi?

– Mūsų išsiskyrimą.

Vėl nutilau, žodžiai buvo lipnūs ir niekaip nenorėjo lįsti gerkle žemyn. Visaip stengiausi nesiklausyti universiteto gandų, bet net iš atsitiktinių nuogirdų supratau, kad kelias savaites mums išsiskyrus Kenedis nebuvo šventasis. Jam netrūko norių partnerių. Bet merginos, sutinkančios dalytis tavo lova, nebūtinai sutinka taikstytis su tavo nuotaikų kaita, klausytis tavo išsamaus teisinio požiūrio vienu ar kitu klausimu ar palaikyti tavo gyvenimo tikslus taip, kaip tai daro tave mylintis žmogus. Ne – tai buvo mano darbas. Ir buvau iš jo atleista.

– Kodėl?

Kenedis atsiduso, žinojau ir mintyse mačiau, ką jis daro – įsispoksojo į lubas, nubraukė nuo kaktos plaukus ir sulenkė alkūnę. Jis net per telefoną negalėjo nuslėpti nuo manęs savo įpročių.

– Kodėl padariau klaidą ar kodėl manau, kad tai buvo klaida? – (Irgi gerai žinomas triukas, klausimu į klausimą jis atsakydavo norėdamas išlošti laiko, kad rastų kelią iš sudėtingos situacijos.) – Būtų buvę kur kas lengviau apie tai kalbėtis akis į akį…

– Mudu draugavome beveik trejus metus, o tu mane palikai… nė… nebuvo… – ėmiau springti. Nutilau ir giliai įkvėpiau. – Galbūt tai nebuvo klaida.

– Kaip gali taip kalbėti? – jis dar drįso vaidinti įskaudintą.

– Ak, nežinau, – atkirtau. – Galbūt taip pat lengva, kaip tau buvo lengva viską baigti.

– Džeke…

Sukandau dantis.

– Nevadink manęs taip.

Kenedis nutilo, tegirdėjau gaudžiant padangas visureigiui vidur niekur ryjant kelią tarp miestelių. Šiuo metų laiku dauguma laukų abipus kelio it išmirę, bet viename jų slinko didžiulis žalias medvilnės rinkikas, sekiau jį akimis. Nesvarbu, kas nutinka kokiam vienam žmogui, gyvenimas nesustoja. Kai Kenedis mane pirmą kartą pabučiavo, tuo pat metu kiti žmonės skyrėsi. O tą naktį, kai Kenedis sudaužė man širdį, kur nors – galbūt net mano bendrabutyje – kas nors įsimylėjo.

– Žaklina, nežinau, ką nori iš manęs išgirsti.

Per kelias sekundes perlėkiau miestelį, jo didelį prekybos centrą, ir nieko daugiau. Kiekvienas kilometras vis labiau tolino mane nuo Kenedžio. Artėjau prie Luko. Šiek tiek sutrikau, kad Lukas – mano kelionės tikslas, bet tuoj pat supratau, kad jis nuo pat pirmo mūsų susitikimo yra saugusis mano uostas.

– Nieko iš tavęs nenoriu, – atsakiau, – taip pat nieko išgirsti.

Mano buvusysis dar turėjo tiek proto, kad suprastų priėjęs aklavietę. Jis padėkojo, kad atėjau ketvirtadienį, ir pridūrė, kad susitiksime universitete. Į tai neatsakiau.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Žaklina,

atrodo, jis nori tave susigrąžinti ar bent jau trokšta kai ko daugiau nei draugystės. Svarbesnis klausimas, ko nori tu?

Mano šeima tėra aš ir mano tėvas. Per Padėkos dieną užsuko seni draugai, todėl jam teko šnekėti daugiau nei įprastai. Kai namie tebūname vienu du, dažnai valandų valandas nepratariame nė žodžio. Jei neskaičiuotum „atsiprašau“ ir „paduok druską“, tai tyla trunka ištisas dienas.

Tėtis nuomoja žvejybinį katerį. Šiuo metų laiku įlankoje veiksmo nedaug, nors žiemą jis žūklauja toli jūroje ir plukdo paukščių stebėtojus. Buvo numatęs išvyką ir šiandien, todėl atsisveikinome penktą ryto, ir štai, grįžau dar prieš pietus.

LM

Lukas gyveno už dešimties minučių kelio nuo manęs. Grūmiausi su troškimu parašyti jam žinutę, kad ir pati grįžau. Ilgai neatsispirsiu.

Išsikroviau daiktus ir nunešiau skalbti drabužius. Kol negrįžo daugiau studentų, skalbyklės mūsų aukšte buvo laisvos, bet rytoj, visiems parlėkus į bendrabutį, čia visos ūš. Stengiausi apsiskalbti, kad nereikėtų lipti aukštyn ar žemyn. Išvis ėmiau vengti laiptinės. Neidavau į ją net su kitais. Mano pasiteisinimai tiko visiems, išskyrus Eriną, ji įdėmiai mane nužvelgė, kai antrą kartą pasakiau: „Šį tą palikau kambaryje – pasivysiu jus apačioje.“

Vieną vakarą ji tiesiai manęs paklausė:

– Bijai eiti į laiptinę, ar ne?

Dažiau kojų nagus raudonai kaip kraujas, o jai paklausus, įsispoksojau į mažytį šepetėlį stengdamasi nesudrebinti rankos. „Pradėk nuo šaknies, brauk aukštyn. Pradėk nuo šaknies, brauk aukštyn.“

– O tu nebijotum?

– Bijočiau, – atsakė ji.

Kitą kartą Erina pasakė:

– O, velnias, palikau kambaryje rankinę. Ža, gal gali atrakinti duris? – o atsisukusi į kitus pridūrė: – Ei, luktelėkite apačioje penkias minutes.

Aš. Grįžau.

Lukas. Maniau, grįši tik rytoj.

Aš. Apsigalvojau.

Lukas. Jau supratau. Vakare laisva?

Aš. Taip.

Lukas. Vakarienės?

Aš. Taip.

Lukas. Užsuksiu tavęs septintą.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

– Man dar niekad vaikinas negamino valgyti.

Lukas nusišypsojo iš už stalviršio, nesiliaudamas pjaustyti šviežių daržovių ir šlakstyti jų ką tik sumaišytu padažu.

– Gerai. Tai turėtų gerokai nuvilti tavo lūkesčius. – Jis išvertė daržoves ant folijos, suvyniojo ir įkišo į orkaitę prie kitų patiekalų.

Sutraukiau šnerves uosdama.

– Mmm, nesijaudink, kvepia gardžiai. Ir, atrodo, išmanai, ką darai, nors mano lūkesčiai itin dideli.

Lukas nustatė laikmatį, nusiplovė ir nusišluostė rankas, o tada apėjo stalviršį ir paėmęs man už rankos nusivedė prie sofos.

– Turime penkiolika minučių.

Susėdome šalia, ir Lukas ėmė tyrinėti mano ranką, vėsiomis pirštų pagalvėlėmis braukė man per trumpai apkarpytus nagus, – trumpi netrukdo griežti kontrabosu, – nykščiu glostė man riešą. Jis švelniai vartė mano ranką, smiliumi vedžiojo aukštyn žemyn jautriais mano tarpupirščių slėniais. Ant delno nubrėžė spiralę, pamažu braukė link centro, o aš it užburta žiūrėjau, kaip jis švelniausiai liečia mano odą.

Jis sunėrė mūsų pirštus, delnas įslydo į delną, o tada Lukas prisitraukė mane, pasisodino ant kelių ir lūpomis pabučiavo man pasmakrę. Kai laikmatis pagaliau supypsėjo, nė neišgirdau.

Jo paruoštas patiekalas buvo supakuotas į kelis atskirus folijos ryšulėlius – daržovės, keptos bulvės ir rifų ešerys, paties pagautas prieš dvi dienas. Fransis miauksėjo kaip gaisro sirena, kol gavo savo porciją.

– Dažniausiai gaminiesi vienam? – paklausiau mums atsisėdus prie mažyčio staliuko, pristumto prie vienintelės laisvos sienos.

Lukas linktelėjo.

– Maždaug pastaruosius trejus metus. Iki tol gamindavau dviem.

– Tu gamindavai? Ne mama ar tėtis?

Jis atsikrenkštė ir šakute pasmeigė bulvę.

– Mama mirė, kai buvau trylikos. Iki tol, taip, gamindavo ji. Paskui… na, galėjau arba išmokti virti, arba valgyti žuvį su skrebučiais, tėtis veikiausiai taip ir maitinasi, kai manęs nebūna, nors ir stengiuosi įtikinti jį kartais nusipirkti žalumynų.

Ak. Jo pasakojimas sutapo su Landono – gyvena su tėvu, be brolių, seserų – ir jis pats tikriausiai tai suvokė. Ir dar mažas neteko mamos, todėl sujaudinta neįstengiau dabar apkaltinti jo dviveidiškumu.

– Užjaučiu.

Jis linktelėjo, bet temos toliau nerutuliojo.

Pavalgius Lukas išleido katiną, grįžo prie stalo ir paėmęs už rankos nusivedė į miegamąjį. Atsigulėme ant šonų vidury jo lovos ir tylėdami žiūrėjome vienas į kitą. Luko prisilietimas buvo nepakeliamai švelnus, it drugelis nuplasnojo man per žandikaulį, kaklu, tada vieną po kitos atsagstė baltos palaidinukės sagas. Nunėręs ją nuo vieno peties, lūpomis palietė odą, o aš užsimerkiau ir atsidusau. Pamažu kėliau jo marškinius, jis staiga atsisėdo ir vienu judesiu nusitraukęs juos per galvą švystelėjo, tada atsigulė ant manęs ir pabučiavo.

Jo lūpos buvo reiklios, pravėrė manąsias, burnon įsiveržė liežuvis. Kai įsikibau jo šono, kur buvo ištatuiruoti žodžiai, man pasirodė, kad jis sudrebėjo. Lukas nusirito ir užsikėlė mane ant savęs, tada nutraukė palaidinukę nuo antro peties ir paliko nusmauktą, o pats kibo į apnuogintą odą virš kūno spalvos liemenėlės. Visa palinkau prie jo, tarsi traukiama statinio krūvio.

Nieko neklausdamas ir neaiškindamas, jis sustojo prie ribos, kurią nubrėžiau praeitą savaitę. Buvome šykštūs žodžių, tik „ooo“, „Dieve“ ir „ak“. Tik dejonės, aimanos ir nesuprantami skiemenys, kuriuos galėtum išversti kaip „taip taip taip“.

– Reikėtų parvežti tave namo, – pagaliau prakalbo jis kimiai.

Bent valandą buvome nesikalbėję. Laikrodis ant jo stalo rodė, kad jau beveik vidurnaktis.

Jis padavė man liemenėlę ir užsitempė marškinėlius. Kai atsistojau, atkišo ir palaikė palaidinukę, kol įbrukau rankas į rankoves, tada apsuko mane ir užsagstė sagas, baigęs ir suėmęs veidą pabučiavo.

Man stovint prie motociklo ir maunantis pirštines, atsidarė užpakalinės namo kitapus kiemo durys ir pro jas išėjo šiukšlėmis nešinas vyriškis. Jis atidarė ratukinę šiukšliadėžę ir išmetė maišą. Kai pasisuko grįžti, Lukas sustingo tarsi prikaustytas ir nenuleido nuo jo akių. Tarsi pajutęs žvilgsnį, tas atsisuko po užpakalinių durų lempa. Daktaras Heleris.

– Landonai? – šūktelėjo jis, o mes nesujudėjome ir neatsiliepėme. – Žaklina? – sutrikęs pridūrė jis.

Staiga jis suprato, kad tokį vėlų metą mudu ką tik išėjome iš jo nuomininko buto. Negalėjome pasiteisinti konsultacija – nors iš šiaip nederama būtų susitikti konsultacijai Luko bute, nesvarbu kada.

Visi tylėjome, paskui daktaro Helerio pečiai nusviro. Jis atsiduso ir pervėrė Luką griežtai.

– Kai grįši, užeik pas mane į virtuvę. Ir prašyčiau neužtrukti ilgiau kaip pusvalandį.

Lukas stipriai spaudė šalmą. Jis greitai linktelėjo daktarui Heleriui ir šalmą užsidėjo. Kai atsisuko patikrinti, ar gerai užsisegiau savąjį, mūsų akys susitiko, bet jis nepratarė nė žodžio, aš irgi tylėjau. Per dešimties minučių kelionę atgal man niekas nepaaiškėjo. Jokių stebuklingų žodžių, jokio pateisinimo jo melui. Neįsivaizdavau, ką galėčiau padaryti ar pasakyti, todėl laukiau, kol man paaiškins.

Atvažiavus nulipau ant šaligatvio, pirštinėtomis rankomis negrabiai nusiėmiau šalmą ir nusitraukiau plaukų gumytę. Nenulipdamas ant motociklo Lukas irgi nusiėmė šalmą ir abu padėjo, tarsi niekur neketintų važiuoti. Kai atsisukau, jis nuleido akis ir įsispoksojo į rankas ant vairo.

– Jau žinojai, ar ne? – Lukas kalbėjo ramiai, bet neįstengiau perprasti jo nuotaikos.

– Taip.

Jis pakėlė galvą ir susiraukęs sugavo mano žvilgsnį.

– Kodėl nieko nesakei?

– O kodėl pats nieko nesakei? – atkirtau. Nenorėjau atsakinėti į klausimus. Norėjau, kad atsakytų į manuosius, ir irzau, kad verčia juos užduoti. – Tai tavo vardas Landonas? Bet savigynos treneris Ralfas tave vadina Luku. Ir toji mergina, ir kiti žmonės vadina tave Luku. Tai kaip yra iš tiesų?

Jis vėl nuleido akis į rankas, o mano pyktis ėmė augti, lyg man po plaučiais kas pūstų oro balioną. Lukas tarsi svarstė, ką man pasakyti, o ką nutylėti. Tykiai urzgė harlėjus, pasiruošęs per sekundėlę nunešti jį tolyn.

– Abu. Landonas yra pirmas mano vardas, Lukas – antrasis. Dabar aš prisistatau kaip Lukas… Bet Čarlzas – daktaras Heleris – mane pažįsta jau seniai. Jis vis dar vadina mane Landonu. – Lukas pažiūrėjo man į akis. – Man regis, žinai, kaip sunku pripratinti žmones nustoti tave vadinti taip, kaip vadino ilgą laiką.

Logiška. Viskas. Išskyrus tai, kad man jis dėjosi dviem skirtingais žmonėmis.

– Galėjai man pasakyti. Nepasakei. Melavai.

Lukas išjungė variklį ir perkėlė koją, atsistojo priešais ir suėmė už pečių.

– Nė karto tau nemelavau. Pati taip nusprendei – remdamasi Čar… daktaro Helerio žodžiais. Peržiūrėk mūsų laiškus. Nė karto nepasivadinau Landonu.

Pasimuisčiusi išsilaisvinau iš jo rankų.

– Bet leidai man vadinti tave Landonu.

Jis nuleido rankas, bet akimis laikė mane prikaustęs vietoje.

– Tu teisi, aš kaltas. Ir atsiprašau. Norėjau tavęs, o Landonas nebūtų galėjęs tavęs siekti. Viskas, kas vyko tarp mūsų, prieštaravo taisyklėms, o aš jas sulaužiau.

Springdama sunkiai nurijau seiles. Išgirdau žodžius, kurių jis dar nepasakė. Anot Luko, viskas baigta. Štai taip. Tarsi kas būtų sugriovęs užtvanką, užplūdo siaubinga vienišės tikrovė, į kurią prieš kelias savaites mane buvo grąžinęs Kenedis; pasijutau skęstanti. Mane apleido tėvai, Kenedis, apleido draugai, išskyrus Eriną ir Megę. O dabar Lukas – ir Landonas. Iš karto nutrūko santykiai su dviem žmonėmis, kurie abu buvo man svarbūs.

– Tai viskas tiesiog baigta.

Jis spoksojo, bet nebūčiau aiškiau jautusi jo prisilietimo, net jei pirštais būtų paglostęs man veidą.

– Kitaip gali kilti pavojus tavo pažymiams. Grįžęs prisiimsiu kaltę. Daktaras Heleris tavęs nekaltins.

– Tai viskas tiesiog baigta, – pakartojau.

– Taip, – atsakė Lukas.

Nusisukau ir nuėjau į bendrabutį, harlėjaus urzgimą išgirdau tik padėjusi koją ant pirmo laiptelio.

16 skyrius

– Panele Volas, prašyčiau po paskaitos trumpam prie manęs prieiti.

Pirmadienio paskaita ėjo į pabaigą, pakėlusi galvą pamačiau daktaro Helerio žvilgsnį ir linktelėjau.

– Ooo, – sumykė Bendžis. – Mažoji išdykėlė. – Bet pamačius mano išraišką, jo šypsena subliūško. – Kas yra? Nejau iš tiesų prisivirei košės? – jis grįžtelėjo į auditorijos galą, į vienintelę priežastį, dėl kurios galėjau užsitraukti dėstytojo nemalonę. – Ar jis sužinojo apie… žinai, – kinktelėjo Luko pusėn.

– Taip.

Bendžis išplėtė akis ir sušnibždėjo:

– O šūdas, rimtai? Kaip?

Papurčiau galvą.

– Nesvarbu. Jis sužinojo, ir viskas baigta.

Bendžis suspaudė lūpas, sugrūdo sąsiuvinį į kuprinę ir atsiduso.

– O velnias, užjaučiu, – rudose jo akyse mačiau gailestį. – Ar galėčiau kuo pagelbėti?

Papurčiau galvą, norėjau pakeisti pokalbio temą.

– Susidorosiu. O kaip tavo prisipažinimas?

Bendžis išsišiepė ir išskėtė rankas.

– Kaip matai, tebesu gyvas, viskas savo vietose. – Jis pakilojo antakius, o kumštelėtas persimetė kuprinę per petį. – Praėjo gerai. Viską išklojus palengvėjo – manau, mums abiem.

– Šaunu. – Džiaugiausi už jį, nors mano pačios savaitgalį viešųjų ryšių patirtis nebuvo tokia sėkminga.

Neįstengiau pažiūrėti į Luką. Kai įėjau į auditoriją, jis spoksojo į savo sąsiuvinį, nesiteikė nė galvos pakelti.

– Labas, Žaklina, – prasilenkiant nusišypsojo Kenedis, tarsi didžiuotųsi pagaliau prisiminęs mano vardą.

– Labas, – atsakiau ir apėjusi jį nulipau žemyn į auditorijos priekį.

Man pasiekus apatinį laiptelį, daktaras Heleris žvilgtelėjo per besibūriuojančių aplink jį studentų galvas ir paprašė, kad po pietų ateičiau pas jį į kabinetą atsiimti darbo. Iš jo veriančio žvilgsnio buvo aišku, kad tai ne prašymas, o įsakymas. Nukaitusiu veidu atsakiau ateisianti.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

– Nepadarei nieko blogo, todėl neturi ko nerimauti. Jis tikriausiai tik nori įsitikinti, kad Lukas Landonas, piktasis genijus ar kad ir kas jis būtų, tavęs neišnaudojo.

Erinai guodžiant man kiek palengvėjo, nors ji gali ir klysti.

Atsiguliau ant lovos, nukoriau per galą batuotas kojas ir spoksojau į švininį dangaus kvadratėlį, matomą pro mūsų kvadratinio metro langą. Sudrebėjau, nors kambaryje buvo karšta. Praeitą žiemą mudvi su Erina patyrėme, kad senovinis centrinis šildymas tol pūsdavo į mūsų kambarėlį karštą orą, kol šis virsdavo pirtimi, o tada išsijungdavo ir leisdavo jam pamažu atvėsti – tada vėl imdavo kurti pirtį. Stebėjomės, kad iki vasario nė katra nepasigavome plaučių uždegimo.

– Landonas buvo puikus padėjėjas. O tai, kas vyko tarp manęs ir Luko, tik mudviejų reikalas.

– Ir mano, – sučirpė Erina.

Pakreipiau galvą ir šyptelėjau.

– Ir tavo.

Erina padarė paskutinius potėpius ant blizgaus seserijos plakato.

– Kada turi ten būti?

– Tarp pusės keturių ir pusės penkių.

– Tada geriau jau dumk. Vos šitą baigsiu, lėksiu į darbą. Parašyk, jei kam nors reikės išspardyti subinę. Ir nepamiršk – rytoj eisim suknelių savaitgalio vakarėliui.

Mano kambario draugės gebėjimas pakeisti temą buvo nepakartojamas.

– Nepamiršau.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Daktaras Heleris antrą kartą šį semestrą žiūrėjo į mane iš už savo stalo, o aš vos tvardžiausi nepradėjusi muistytis ant kėdės. Nebuvau pratusi gauti iš dėstytojų pylos; antrą kartą per keletą savaičių atsidurti toje pačioje padėtyje buvo neįtikima.

Pasiūlęs atsisėsti jis į mane nė nežvilgtelėjo. Perkuitęs šūsnį aplankų ir lapų, sumurmėjo „aha“ ir ištraukė mano darbą.

Jam ėmus įdėmiai jį nagrinėti, vartyti susegtus lapus, laikiau sunėrusi rankas ant kelių. Svarsčiau, ar jau parašė pažymį, ar įvertinimas priklausys ir nuo to, ką netrukus pasakysiu ar ko nepasakysiu.

Dėstytojas atsikrenkštė, o aš krūptelėjau.

– Pasikalbėjau su ponu Maksfildu, manau, tai jau žinote.

Nervingai įkvėpiau.

– Ne, tamsta. Mudu nesikalbėjome.

Jis kilstelėjo antakius ir išplėtė akis.

– Aišku, – nors susiraukė, tarsi būtų sutrikęs. – Na, paklausiu jūsų to paties, ko klausiau jo, ir pageidauju nuoširdaus atsakymo, prašyčiau. Ar jis padėjo jums parašyti šį darbą?

Suglumau ir aš, nes ne visai supratau, ko manęs klausia.

– Jis davė man keletą šaltinių nuorodų. Dar perskaitė baigtą darbą ir nurodė kelias klaidas, kurias turėjau ištaisyti prieš atiduodama. Bet visą darbą parašiau aš.

Jis linktelėjo ir atsiduso.

– Gerai. Dar lieka klausimas apie testą, apie kurį jus galėjote… sakykim, sužinoti… anksčiau nei kiti studentai?

Nurijau seiles.

– Lukas patarė atlikti jo atsiųstą užduotį.

Daktaras Heleris kilstelėjęs tankų antakį įdėmiai smaigstė žvilgsniu, taigi pasitaisiau:

– Jis labai primygtinai patarė ją atlikti. Bet nė karto nesakė, kad bus testas, ir, tiesą sakant, man pasirodė, kad elgiasi įkyriai – nė nepamaniau, kad tai užuomina… – Mėšlas.

– Panele Volas, jis prisiėmė visišką atsakomybę už savo klaidą.

Mano galvoje siautė viesulas, nepajėgiau įkvėpti. Lukas gynė mane nuo pat pirmo susitikimo, kai automobilių aikštelėje nutempė nuo manęs Baką – nė nemačiau kaip – ir jį prilupo. Ar dėl mūsų santykių, jei mus tokie siejo, Lukas gali prarasti darbą?

Palinkau arčiau ir padėjau ant stalo ranką.

– Lukas ne… jis manim nesinaudojo. Kaip konsultantas, buvo labai paslaugus. Per grupės konsultacijas man yra kita paskaita, todėl negalėjau jų lankyti, bet Lukas siuntė man užduotis paštu… – pritrūkus oro nutilau, nenorėdama dar labiau bloginti padėties. Negalėjau elgtis kaip kokia galvą pametusi mergelė, nes į mano žodžius būtų numota ranka. – Jis neturėtų per mane pakliūti į bėdą.

Dėstytojas vis dar stebeilijosi į mano darbą rankose. Reikia pasakyti, atrodė dar labiau sunerimęs. Suraukęs kaktą daktaras Heleris pakėlė akis ir vėl greitai perbedė mane.

– Jis taip pat aiškina, kad jūs nežinojote, jog vaikinas, su kuriuo… susitikinėjate… yra jūsų konsultantas. Kad jūsų konsultavimas vyko tik elektroniniu paštu.

Linktelėjau nenorėdama paneigti Luko žodžių.

Dėstytojas vėl atsiduso, vėl susimąstęs pasirėmė smakrą. Galų gale jis pastūmė darbą per stalą.

– Kaip studentei, jūsų tyrimas puikus ir išvados įspūdingos. Šauniai padirbėjote, panele Volas. Jei taip pat gerai pasirodysite per egzaminą, jūsų kurso pažymys neturėtų nukentėti nuo, eee, jausmų suirutės, ištikusios semestro vidury. Bet duosiu patarimą. Jums dar ne kartą teks patirti gyvenime dalykų, kurie išmuš jus iš vėžių. Universitete ir kasdieniame pasaulyje – tokiame, koks jis yra, – dėstytojai ir darbdaviai ne visada bus nuolaidūs. Visi turime – kaip ten sakė dukra – nustoti inkšti ir gyventi toliau.

Pergalėjau pagundą atsiversti paskutinį lapą ir pažiūrėti, kokiu pažymiu darbas įvertintas.

– Taip, pone. – Turėjau atsistoti, padėkoti ir dingti iš jo kabineto, kol dar nusiteikęs draugiškai. Bet neįstengiau. – O Lukas? Ar jis turės bėdų? Ar jis… ar praras darbą?

Daktaras Heleris papurtė galvą.

– Neatrodo, kad būtų padaryta kokios žalos, bet priminiau Landonui – eee, Lukui, – kad kartais būna svarbiau, kaip padėtis atrodo, o ne kokia ji yra iš tiesų. Turėdamas tai omeny, pasiūliau jam visą semestrą apsiriboti konsultantui deramais santykiais.

Lukas neminėjo jokių galimų ateityje santykių. Jo atsakymas į klausimą, ar viskas baigta, buvo galutinis, nei žinute, nei laišku jis neužsiminė, kad galėtų būti kitaip, o šiandien per paskaitą nė nedirstelėjo mano pusėn.

– Ačiū, daktare Heleri.

Gautą įvertinimą pasitikrinau tik išėjusi lauk – 94. Be jokios abejonės, geriau, nei būčiau gavusi per įskaitą, jei būčiau į ją nuėjusi.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Trečiadienį ir penktadienį eidama į savo vietą nė nežvilgtelėjau Luko pusėn, nežiūrėjau ir eidama iš paskaitų, juolab kad abu kartus tarpueily manęs palydėti prisistatydavo Kenedis. Trečiadienį mano buvusysis paklausė, kaip sekėsi konsultacijos.

– Ką? – suklupau dėdama koją ant kito laiptelio, o jis sugavo mane už alkūnės.

– Tave iki ausų buvo įsimylėję du aštuntokai ar devintokai? – jis nusijuokė, patraukdamas dviejų pro šalį einančių merginų dėmesį; Kenedis tarsi nė nepastebėjo, toks jau jis. – Ar jau visi tave įsižiūrėję?

Ak – kontraboso pamokos, ne ekonomikos konsultacijos. Pasukus už universiteto pastato kampo ir tvokstelėjus stingdančio oro bangai, užtempiau ant smakro pūkinį šaliką ir iki kaklo užsitraukiau striukės užtrauktuką, o Kenedis pasistatė apykaklę ir susikišo nuogas rankas į švarko kišenes.

– Dažniausiai nė nenumanau, ką jie galvoja. Visi šiek tiek paniurę.

Kenedis dirstelėjęs nusišypsojo, pamačiau jo duobutes skruostuose, visai kaip kadaise pirmą kartą, o nuo jų žvilgsnis peršoko prie dailių, žalių jo akių. Kenedis švelniai stumtelėjo mane alkūne.

– Akivaizdus ženklas, kad visi tave įsimylėję.

Susiraukusi nusisukau ir paspartinau žingsnį. Nenutuokiau, kur jis kreipia kalbą, bet nesiruošiau žaisti jo žaidimo.

– Iki, Kenedi. Turiu eiti į ispanų kalbos paskaitą.

Jis sulaikė mane už rankos.

– Megė sakė, kad šeštadienį ateisi į vakarėlį?

Linktelėjau. Mudvi su Erina antradienio vakarą keturias valandas vaikščiojom po parduotuves. Ji išsijuosusi rengėsi savo planui priversti Čazą pasigailėti visų sprendimų, kurie nebuvo skirti kristi jai po kojomis ir jai garbinti. „O kas nutiko dievinu medžioklę?“ – paklausiau jai padėjus į šalį dešimtą ar vienuoliktą ne visai tobulą suknią ir įsispraudus į siaurutį sidabrinį drabužėlį su skeltuku ties šlaunimi.

Grobuoniškai šypsodamasi veidrodžiui ji palaukė, kol užsegsiu užtrauktuką, tada nužvelgė savo kūną su žaižaruojančia suknele, išryškinančia jos plaukus tarsi ugnį. „Ak, aš medžioju“, – sumurkė ji.

Nuėjau nė nežvilgtelėjusi į Kenedį, o jis dar tarė:

– Iki, Žaklina.

Apsvarsčiau ir atmečiau visus į galvą šovusius pasiteisinimus, kodėl negalėčiau eiti į kasmetinį vakarėlį, buvo jau per vėlu gailėtis, kad sutikau į jį palydėti Eriną. Įprastai blaiviai mąstanti mano kambario draugė šįkart nutarė bent vienai nakčiai paversti savo buvusio vaikino gyvenimą tikru pragaru. Penktadienį per vakarienę ji prasitarė: „Privalau tai padaryti. Turiu padėti tašką.“ Megė, žvilgtelėjusi į mane, kilstelėjo antakį. Turint omeny Erinos ir Čazo dramą, Kenedį, pasišovusį ištaisyti savo klaidą dėl mūsų išsiskyrimo, ir kad vakarėlyje tikriausiai bus Bakas, toli gražu nelaukiau šeštadienio vakaro.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Šeštadienį per savigynos treniruotę išvengti akių kontakto su Luku pasirodė kur kas sunkiau nei per ekonomikos paskaitą, bet pirmąją valandą šiaip ne taip pavyko susikaupti. Visą šią savaitę jis vis dėlto ir toliau siuntė užduotis, tik be žinučių. Laiškelyje tebūdavo parašyta:

„Nauja užduotis, LM.“

– Auka labai dažnai neapskaičiuoja spyrio jėgos, užpuolikui nesunku jo išvengti, todėl keliu smūgiuoti reikėtų iš gana arti, tokį smūgį lengviau suduoti, todėl pirmiausia sutelksime dėmesį į šį veiksmą, – Ralfo balsas grąžino mane į savigynos klasę. – Ir manau, jūs, ponios, žinote, į ką taikytis keliu.

Visai kaip praeitą savaitę padalijus mus į dvi grupes, nuėjau prie Dono, o Erina nusekė paskui. Donas, smūgiams sugerti diržais prie dilbio prisitvirtinęs storą pagalvę ir paaiškinęs smūgių keliais principus, paprašė savanorės pabandyti. Erina noriai atsiliepė. Kai skambiai šūktelėjusi „Ne!“ Erina čiupo Donui už pečių ir spyrė keliu į pagalvę, didžiavausi ja. Atpažinau veiksmą, kurį Lukas panaudojo prieš Baką, nors jis spyrė po smakru, o ne į šakumą. Tąkart Bakas iškart susmuko ant žemės. Ir liko tysoti.

Kai atėjo mano eilė, mano drovumas ėmė tirpti grupei garsiai raginant, o Donas po kiekvieno smūgio šūktelėdavo: „Dar kartą!“ Grįžau pas Eriną įsiaudrinusi, išplėtusi akis ir virpėdama nuo adrenalino.

– Nieko sau, ar ne? – nusijuokė ji.

Mes vis geriau smūgiavome, kiekvieną kartą man pataikius ir išgirdus išraiškingą Dono pūkštimą, baimė, kad tikrovėje nepajėgsiu duoti reikiamo atsako, menko. Vikė, žilaplaukė moteris, kuri pati to nežinodama prieš dvi savaites įkvėpė man drąsos nepabėgti iš savigynos kursų, paklausė trenerio, kaip, net jei gana stipriai pataikytum į reikiamą vietą, laimėtum kovą su stambiu vyru.

Donas mums priminė, kad nereikia laimėti kovos – svarbu pabėgti.

– Dėl kiekvienos išloštos sekundės galite nubėgti vis toliau.

Ralfui paskelbus trumpą pertrauką, vogčiomis dirstelėjau į Luką. Vaiskios, pilkai melsvos jo akys skaisčiai apšviestame kambaryje atrodė kone bespalvės, jos prikaustė mane per dviejų merginų galvas. Viena jų kažką Lukui kalbėjo. Po fizinės veiklos mano reakcija buvo neįtikima. Ėmiau kvėpuoti greitai ir negiliai, nė vienas nenukreipėme žvilgsnio, kol Erina netimptelėjo įsikibusi man parankėn.

– Eime, įsimylėjėle, – sukuždėjo į ausį.

Nuraudusi leidausi ištempiama į koridorių ir nuvedama į persirengimo kambarį. Pasilenkusi prie kriauklės šliūkštelėjau ant veido vandens ir įsispoksojau į veidrodį – ką mano veide matė Lukas? Ar Kenedis? Ar Bakas?

– Iki ausų įklimpai, mmm? – Erina padavė man popierinį rankšluostį, paskui, papūtusi lūpytes ir pakreipusi galvą, nužvelgė mane veidrodyje. Tamsios jos akys sutiko mano žvilgsnį. – Galėjau susiprasti, kad kabinimo terapija tau netiks. Kažin, ar tau nuo to pagerės, bet jam, regis, nė kiek ne lengviau.

Nutaisiau grimasą ir nusišluosčiau nuo skruostų vandenį.

– Patikėk, man nuo to nė kiek ne geriau.

Erina suraukė kaktą, pažiūrėjo į savo atvaizdą, išlygino įsivaizduojamas raukšleles prie lūpų ir pasitaisė plaukų uodegėlę.

– Mmm… chmm…

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

– Per kitą valandą išmoksime dar kelis veiksmus – kaip gintis, kai užpuolikas jus sugriebia ir ima smaugti. Kitą savaitę viską, ką išmokote, pakartosime ir imituosime keletą galimų scenarijų. – Ralfas suplojo rankomis. – O dabar pasiskirstykite į grupes ir pradėsime.

Kai visos dvylika merginų vėl susiskirstėme į grupes, Ralfas kreipėsi į padėjėjus, jau spėjusius apsikarstyti minkšta apsauga ir užsidėjusius šalmus.

– Donai, Lukai, susikeiskit. Reikėtų kaitalioti užpuolimo veiksmus.

O Dieve. Išvengti vienas kito nepavyks.

Nors žinojau, kad nėra kur dėtis, smegenys beviltiškai naršė nors menkiausios išeities, kad tik Lukas neapkabintų manęs visiems matant. Pirmasis veiksmas buvo vadinamas lokio gniaužtais, neįbauginama žiloji Vikė pasisiūlė parodyti, kaip iš jų išsisukti. Mudvi su Erina ir dar trys mūsų grupės moterys stebėjome; kvėpavau nelygiai, širdis daužėsi, tarsi norėtų iššokti iš krūtinės. O jis manęs dar nė nepalietė.

Kam reikia šalmų, paaiškėjo Lukui parodžius, kaip smūgiuoti galva – auka pakaušiu kala užpuolikui į žabtus ar nosį. Dar buvo drožimas kulniuku (visos nusijuokėme Lukui paprašius, kad nesmeigtume jam į neapsaugotą koją – mielai apsimesiąs, kad spyrėme iš visų jėgų), alkūnė į pilvą ir veiksmas, kurį priėjęs Ralfas pavadino žoliapjove.

Sustojęs prie Luko jis pasakė:

– Prašytume ir šio judesio nebandyti ant mūsų drąsių instruktorių. – Jis atsisuko ir paplojo Lukui per petį. – Nenorėtume, kad mūsų vaikinai vėliau nebegalėtų būti tėčiais. – Merginoms prunkštelėjus, Lukas šiek tiek raustelėjo ir sumišęs nuleido akis į grindis. – Jei iš tikrųjų būsite užpultos ir jūsų ranka bus laisva, ištieskite ją atgal, čiupkite prekes, pasukite ir truktelėkite, lyg turėtumėte paleisti žoliapjovę.

Ralfas parodė, nepamiršdamas pamėgdžioti ir paleidžiamos žoliapjovės garsų, juokas atsklido net nuo Dono grupės. Lukas prikando lūpą ir papurtė galvą.

Viena po kitos visos šešios stojome prie jo, atsigręždavome į grupę ir leisdavomės sugriebiamos, kad galėtume atlikti veiksmus. Žoliapjovės veiksmas labiausiai patiko vyresnėms moterims, visos ją ir išmėgino, nepamiršdamos pamėgdžioti garso. Erina spindinčiomis akimis vieną po kito atliko visus mums parodytus ir išmoktus veiksmus: smūgį pakaušiu, drožimą kulniuku, spyrį į blauzdą, alkūne į pilvą ir žoliapjovę kita ranka. Mūsų grupė džiūgavo, o Lukas pagyrė:

– Šaunuolė. Kai taip pasidarbuosi, jis gulės susirietęs ant žemės ir maldaus, kad pabėgtum.

– Ar tada dar turėčiau jam įspirti? – visiškai rimtai paklausė ji.

– Eee… jei jis neketina tavęs vytis, bėk. Kitaip gali nutverti už kojos ir parmesti ant žemės.

Erina linktelėjo ir grįžusi vieton spustelėjo man ranką.

Man artinantis Lukas žiūrėjo į akis. Atlaikiau jo žvilgsnį, o priėjusi nusisukau kaupdamasi veiksmams, kuriuos turėsiu atlikti.

Staiga mane tarsi pančiai apglėbė rankos, bet joks užpuolikas nebūtų apsivijęs taip švelniai. Vis dėlto raumeningos jo rankos buvo tvirtos ir nepermaldaujamos. Sutrikus iš galvos išgaravo visi išmokti veiksmai ir ėmiau bergždžiai grumtis, pamiršusi vyrišką jo jėgą.

– Žaklina, trenk man, – tarė jis man į ausį. – Alkūne.

Kirtau jam į pagalvėle pridengtą pilvą. Lukas supūkštė.

– Šaunuolė. Drožimas kulniuku.

Atsargiai jį suvaidinau.

– Smūgis galva.

Viršugalviu vos siekiau jo pridengtą smakrą, bet trinktelėjau pakaušiu.

– Žoliapjovė, – priminė jis tyliai, gaudydamas orą.

Mano smegenys nepajėgė įsivaizduoti, kad paliečiu jį ten norėdama pakenkti.

Atlikau judesį be garso efektų, visa išraudusi, o Lukas mane paleido. Klupdama nusigavau atgal pas Eriną, būčiau jautusis kvailai, jei visos moterys salėje nebūtų dariusios to paties. Tik menkas skirtumas, jos veiksmus išmėgino ne ant vaikino, nuo kurio prisilietimo užsiliepsnoji ir lydaisi. Jos netroško atsisukti į jį ir paskęsti jo glėbyje.

Mano grupės moterys šypsojosi ir tapšnojo man per pečius girdamos, lyg iš pradžių nebūčiau suakmenėjusi.

Lokio gniaužtus iš priekio buvo sunkiau imituoti, bet kai prisiglaudus Lukui prie krūtinės ir pažiūrėjus į akis jo vyzdžiai išsiplėtė, man šiek tiek palengvėjo. Kaip ir sakė Erina, jam ne ką lengviau – bet teisi buvau ir aš, nuo to ir palengvėjo, ir pasunkėjo.

Smaugiama išsisukau šiek tiek lengviau, apsiėjau ir be Luko patarimų.

O tada treniruotė baigėsi, Ralfas patarė mums per ateinančią savaitę pakartoti veiksmus – tik atsargiai.

– Kitą šeštadienį vaikinai vilkės vatinius kostiumus, galėsite talžyti juos į valias, nesisaugodamos.

Erina su Vike sumušė delnais, o Ralfas trindamas rankas apdovanojo jas spindinčia šypsena.

– Negailestingos ir ištroškusios kraujo. Kaip tik tai ir noriu matyti.

17 skyrius

Graikų renginiuose nedalyvavau nuo Helovino vakarėlio, o po nutikimo laiptinėje Baką mačiau tik kelis kartus – visada tarp žmonių, visada viešoje vietoje. Kai jis žengdavo artyn, maudavau šalin, tarsi jo artumas man keltų pasibjaurėjimą – taip ir buvo. Vien apie jį pagalvojus imdavo džiūti burna ir širdis versdavosi kūlio.

Kambaryje Erina paskutinį kartą pasistaipė prie veidrodžio ir atsisuko į mane.

– Geriau jau Bakas tegul laikosi atokiai nuo tavęs, antraip ant jo subinės išmėginsiu žoliapjovę, – pareiškė ji.

– Tas veiksmas skirtas ne subinei, – nusijuokiau, bet tuoj pat sukandau dantis, nes nugara pagaugais nuėjo, įsivaizdavus mane apsivijusias Bako rankas.

Vyliausi, kad Erina iškęs prielipą, nes ruošiausi nesitraukti nuo jos nė per žingsnį.

Erina apglėbė mane per pečius ir atgręžė į mūsų ūgio veidrodį.

– Mergyt, mudvi karštos. – Ji sugavo mano žvilgsnį veidrodyje. – Ačiū, kad eini su manim. Merginos mane labai palaikė, bet jos – ne tu. Jaučiuosi stipresnė žinodama, kad būsi su manim.

Nusišypsojau ir tvirčiau ją apkabinau. Tikrai atrodėme karštos. Užsitempusi savo blizgančią sidabrinę suknelę ir aukštakulniais su sidabriniais dirželiais Erina priminė žaižaruojantį diskotekos bumbulą. Aš, vilkėdama mėlyną aptemptą suknelę, derančią prie akių, bet kuklia iškirpte priekyje, šalia Erinos atrodžiau jei ne nuobodžiai, tai bent jau kukliai… kol neapsisukau. Dėl nuolat tampomo kontraboso ir lankomos jogos mano nugara buvo išlaki, o suknelė jos neslėpė – V pavidalo iškirptė buvo kone iki pat juosmens. Nuobodžios merginos įspūdį paneigė ir dangun šaunantys aukštakulniai.

Erina žengė porą šokio žingsnių.

– Eime, priverskime Čazą pasigailėti, kad gimė.

Pavarčiau akis ir nusijuokiau.

– Ak, Erina. Labai džiaugiuosi, kad tu mano pusėj.

– Tai jau tikrai, kalyte, – pliaukštelėjo man per užpakalį ir pasiėmėme paltus.

Nė nesitariusios aplenkėme šoninės laiptinės duris ir nulipome plačiais, atvirais priekiniais laiptais laukti savo vairuotojo. Visi sutikti vyrukai išsprogino akis – vienas liesas pirmakursis, spoksodamas tai į vieną, tai į kitą, suklupęs vos nenuriedėjo laiptais. Laimė, jis lipo aukštyn, todėl atsirėmė rankomis Erinai vos ne po kojomis.

– Oba, – žioptelėjo jis užvertęs galvą.

Šioji eidama pro šalį patapšnojo gerbėjui per galvą ir sumurkė: „Ooo, kaip miela“, tarsi jis būtų šuniukas. Erinai prisilietus jo veide nušvito atsidavusi išraiška, bent jau šis vaikinas buvo pasiryžęs užkelti ją ant pjedestalo ir elgtis kaip su deive. Vis dėlto įtariau, kad Erina tik juokavo sakydama, kad to ir norinti iš vaikinų.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Čazo brolijos bernai rimtai pasistengė, net pakabino tikrą diskotekos bumbulą ir nusamdė grupę. Kostiumuoti, su kaklaraiščiais ir pavojingai nestokojantys pasitikėjimo savo žavumu, visi buvo velnioniškai karšti ir puikiai tai žinojo. Prie durų sukosi du pirmakursiai, vienas kabino paltus, o kitas, paėmęs iš Erinos kvietimą vienam asmeniui su draugu, davė mudviem po saujelę bilietų į virtuvėje įrengtą barą ir loterijos bilietą. Krūvelę ant stalo sukrautų prizų prižiūrėjo dar vienas pirmakursis.

Dauguma prizų buvo elektroniniai prietaisai – nuo aipodų iki žaidimo sistemų ir plokščio 106 centimetrų įstrižainės televizoriaus.

– Vaikinai, – susiraukė Erina. – O kur diena SPA centre? Arba „Victoria Secret“ dovanų čekis?

Išgirdęs viliojančią mintį vaikinas prie laimėjimų stalo susidomėjęs išpūtė akis.

– Labas, Erina, – nuskambėjo sodrus balsas. Atsisukusios pamatėme Čazą, vilkintį puikiai sukirptą, pilką kaip anglis kostiumą ir ryšintį raudoną kaklaraištį, derantį prie Erinos plaukų. Jis šiltai ir draugiškai dirstelėjo į mane. – Sveika, Žaklina.

Nepajutau nė menkiausio priekaišto, kad jų santykiai nutrūko Erinai mane užstojus.

– Sveikas, Čazai. Neblogai įsirengėte, – atsakiau už abi, nes Erina lingavo muzikos taktu ir mojavo draugams, tarsi jos buvusysis nė neegzistuotų.

Šių metų vakarėlio tema buvo „Šeštadienio nakties karštinė.“ Grupė grojo įvairiausią muziką, nuo Keito Urbano9 iki „Bee Gees“ dainų – ši grupė tikriausiai buvo populiari tada, kai mano tėvai dar lankė pradinę mokyklą.

Čazas atsainiai apsižvalgė ir vėl atsisuko į mane.

– Ačiū, – padėkojo, o paskui nebeatplėšė akių nuo Erinos.

Nužiūrinėdama įsismaginusius šokėjus, ji nusičiupo taurę raudono gėrimo nuo padėklo, kurį pro šalį nešė vienas vaikinų. Tas norėjo paprieštarauti, bet Čazas nutvilkė jį žvilgsniu ir vaikinas prikandęs liežuvį nuėjo.

Čazas spoksojo į Eriną, o ši gurkšnojo gėrimą apsimesdama, kad jo nė nepastebi. Buvo akivaizdu, ko jis geidžia. Erina neva susidomėjusi dairėsi, bet į jį nedrįso žvilgtelėti net abejingai, buvo aišku, kad ji ne tokia jau atspari. Visą vakarą jie nesitraukė toli vienas nuo kito, bet Čazas daugiau nebandė jos užkalbinti.

Čazas neblogas vaikinas, nors lengvai suklaidinamas ir naivus. Jis prarijo Bako kabliuką ir ginčijosi su Erina, kad galbūt tą naktį aš buvau girta ir visko neprisiminiau. Jam, kaip ir daugumai vaikinų, prievartautojai ir krūmuose merginų tykantys vyrai taip pat buvo bjaurūs. Bet tie užpuolikai toli gražu nėra tavo draugiški bendradarbiai, brolijos nariai ar geriausi draugai.

Galbūt jam niekada nė nedingtelėjo, kad geriausias jo draugas per penkias minutes į skutus gali sudraskyti merginos pasitikėjimą savim. Kad gali įskaudinti nekaltą žmogų, vien norėdamas įgelti konkurentui. Kad gali išniekinti ją, taip iškreiptai slėpdamas savo paties bejėgiškumą. Kad gali priversti ją nuolat jaustis nesaugią ir nė nesukti dėl to galvos.

Visiškai saugi jaučiausi tik su Luku.

Velnias.

Po dešimties minučių pamačiau Baką, šokantį su ketvirtakurse iš Erinos seserijos. Jis šypsojosi ir juokėsi, ji irgi. Bakas atrodė kaip paprasčiausias šaunus vaikinas. Pirmą kartą dingtelėjo, gal aš vienintelė jo persekiota mergina, o jei taip – kodėl? Staiga krūptelėjau prie ausies išgirdusi Kenedžio balsą.

– Žaklina, atrodai stulbinamai. – Alus šliūkštelėjo per taurės kraštą man ant rankos, laimė, ne ant suknelės. Kenedis paėmė taurę. – Ak, atsiprašau, nenorėjau tavęs išgąsdinti. Eime paieškoti tau rankšluosčio.

Mane taip sutrikdė jo ranka vedant mane per minią ir delnas ant nuogos nugaros, kad tik virtuvėje susivokiau atsiskyrusi nuo Erinos. Kenedis pakėlė mano ranką virš kriauklės, tarsi būčiau mirtinai sužeista, o ne apsiliejusi alumi, nuplovė ir nušluostė, o baigęs, regis, nė neketino jos paleisti, todėl mikliai ją patraukiau.

Kenedis apsimetė nieko nepastebėjęs ir nesiliovė šypsotis.

– Norėjau pasakyti – šįvakar atrodai nuostabiai. Džiaugiuosi, kad atėjai.

Muzika grojo garsiai, norėdami susišnekėti, turėjome stovėti arčiau, nei būčiau norėjusi.

– Kenedi, atėjau dėl Erinos.

– Žinau. Bet tai netrukdo man džiaugtis, kad tu čia.

Jis buvo pasikvepinęs savo įprastu odekolonu, bet užuodus „Lacoste“ kvapą, man nebekilo noro į jį atsišlieti ir įkvėpti. Ir vėl suvokiau, kad jis visiška Luko priešingybė – Luką supo begalė kvapų: odinės striukės, vos užuodžiamo losjono po skutimosi, man ruošiamos vakarienės ir sunkiai nusakomo, bet gana aštraus grafito ant jo pirštų, išmetamųjų harlėjaus dujų… ir jo pagalvės mėtinis aromatas.

Kenedis įdėmiai žiūrėjo į mane pakėlęs antakį, susipratau, kad jis tikriausiai kažką pasakė ar kažko paklausė.

– Atsiprašau, nenugirdau… – palenkiau ausį arčiau, norėdama laimėti laiko ir išmesti iš galvos Luką.

– Sakiau, eime pašokti.

Nepajėgdama nusikratyti klajoklių minčių sutikau, ir mano buvęs vaikinas nusivedė mane į šokių aikštelę, tiesiai priešais grupę. Čia buvo išneštos visos kėdės, o diskotekos bumbulas kabojo taip žemai, kad aukštesniems vaikinams kėlė pavojų. Bumbulas lėtai sukosi, veidrodinis jo paviršius svaidė po kambarį šviesos spindulius, apšviesdavo veidus, judančius kūnus ir žybčiojo ant visų atspindinčių paviršių: durų rankenų, papuošalų ir sidabrinės Erinos suknelės. Erina, sunėrusi rankas ketvirtakursiui iš „Pi Kapa Alfa“ brolijos ant sprando, laikė tuščią taurę. Čazas svilino nieko nenutuokiantį jos šokių partnerį žudikišku žvilgsniu. Akies krašteliu tai matydama, Erina prisispaudė prie partnerio dar labiau ir nenuleido nuo jo susižavėjusių akių.

Vargšas Čazas. Turėjau ant jo pykti, bet jis jautėsi apgailėtinai.

– Girdėjau apie Čazą ir Eriną. Kas nutiko? – Kenedis pasekė mano žvilgsnį.

– Paklausk jo.

Man pasidarė smalsu, kaip Kenedis įvertintų Bako elgesį. Jie bendraudavo pakenčiamai, bet konkuravo kaip pirmą dieną brolijoje.

– Klausiau. Jis nenorėjo apie tai kalbėti. Sakė, kad jie susikivirčijo, ji buvusi nesukalbama, bla bla bla – žinai, įprastos kvailystės, kurias vaikinai mala, kai sudirba ką nors gera.

Užgrojo greitesnę dainą, pagaliau gavau progą atkurti savo asmeninę erdvę ir, laimė, išvengti pokalbio apie išsiskyrimus ir susimovimus. Man taip palengvėjo baigus nemalonų pokalbį, kad nepasidomėjau, kur Erina. Ir kur Bakas.

O jis per trumpą pertraukėlę tarp dainų priėjo man iš nugaros.

– Labas, Žaklina, – pasisveikino, o aš krūptelėjau jau antrą kartą tą vakarą. – Ar jau baigei šokti su tuo nevykėliu? Eikš, pašok su manim.

Plaukeliai ant rankų pasišiaušė, visi nervai sugaudė, pasitraukiau arčiau prie Kenedžio, o šis uždėjo ranką man ant pečių. Nenorėjau, kad jis liestų mane, bet man nė mintis nebūtų kilusi, ką rinktis – jį ar Baką.

Šis šypsodamasis ištiesė man ranką.

Netikėdama akimis spoksojau į ją, nevalingai prisispaudžiau prie Kenedžio, šis instinktyviai įsitempė atsiliepdamas į mano kūno reakciją.

– Ne.

Bakas žiūrėjo į mane vypsodamas tingia šypsena, tarsi mano buvusiojo nė nebūtų šalia. Tarsi būtume vieni.

– Ką gi, tada gal vėliau.

Papurčiau galvą, ji išmetė man daug kartų tą rytą šauktą žodį. Žodį, kurį kaskart palydėdavau spyriu.

– Sakiau – NE! Ar nesupranti „ne“? – akies krašteliu mačiau, kaip Kenedis stebeilija į mane.

Bakas prisimerkė, abejingumo kaukė nuslydo. O tada susigriebė ir kaukė vėl atgulė vieton. Tą akimirką supratau – jis nepasiduos. Tik lauks progos.

– Gerai. Girdžiu tave, Žaklina. Kenedi, – Bakas linktelėjo Kenedžiui ir nuėjo.

Santūri Kenedžio išraiška nederėjo prie įsitempusio kūno. Suglebau jam prie šono, bet greitai susivaldžiau ir atsitraukiau, tarp nedideliame name knibždančių studentų dairydamasi sidabrinės Erinos suknelės.

– Žaklina, kas vyksta tarp jūsų su Baku?

Nekreipiau dėmesio į jo klausimą.

– Man reikia Erinos. Turiu rasti Eriną.

Žengiau į priešingą pusę, nei nuėjo Bakas, bet Kenedis čiupo man už rankos ir trūktelėjo prie savęs. Išplėšiau ranką jam iš pirštų, į mus žiūrėjo aplinkiniai.

Mano buvusysis nesiliesdamas pasilenkė arčiau.

– Žaklina, kas vyksta? Paieškosim Erinos, – jis kalbėjo tyliai, kad girdėčiau tik aš. – Bet pirma pasakyk. Kodėl taip pyksti ant Bako?

Nudilginau jį akimis.

– Ne čia.

Jis suspaudė lūpas.

– Eime su manim. Į mano kambarį? – man sudvejojus pridūrė: – Žaklina, atrodai paklaikusi. Pasikalbėkim.

Linktelėjau, ir jis nusivedė mane aukštyn.

Kenedis uždarė duris, atsisėdome ant jo lovos. Kambarys kaip visada buvo švarus ir tvarkingas, nors lova nepaklota, o ant kėdės prie stalo užmesti džinsai ir marškinėliai. Atpažinau paklodes ir antklodes, kurias kartu išrinkome prieš grįždami rudenį į universitetą, nes jis norėjo ko nors nauja. Šimtus kartų matytos knygų lentynos ir jam patinkantys romanai, jo teisės knygos, prezidentų biografijų rinkinys. Kambarys buvo gerai pažįstamas. Kenedis buvo pažįstamas.

– Kas vyksta? – Kenedis buvo nuoširdžiai susirūpinęs.

Atsikrenkščiau ir papasakojau jam, kas įvyko Helovino vakarėlio naktį, tik neminėjau Luko. Kenedis netaręs nė žodžio atsistojo ir sugniaužęs kumščius ėmė žingsniuoti giliai kvėpuodamas. Kai baigiau pasakoti, jis sustojo ir sunkiai atsisėdo.

– Sakei, pasprukai. Tai jis ne?..

Papurčiau galvą.

– Ne.

Kenedis sunkiai iškvėpė.

– Šunsnukis. – Jis atpalaidavo kaklaraištį ir atsisegė viršutinę baltų marškinių sagą. Taip stipriai sukando dantis, kad ant kaklo iššoko gyslos, tarsi nuo žandikaulio žemyn besileidžiantys vamzdžiai. Kenedis papurtė galvą ir trinktelėjo kumščiu sau per šlaunį. – Močkrušys.

Kenedis nesikeikdavo – šie žodžiai nebuvo iš jo įprasto žodyno. Jis nuvėrė mane.

– Aš viską sutvarkysiu.

– Kenedi, viskas jau… viskas baigta. Aš tiesiog… tiesiog noriu, kad jis paliktų mane ramybėje.

Keista, jokių ašarų. Atrodė, tarsi jam išsikalbėjusi būčiau įgavusi jėgų, kaip kad pasijutau stipresnė išsipasakojusi Erinai.

Kenedis vėl kilstelėjo smakrą.

– Paliks. – Jis suėmė mano veidą ir pakartojo: – Jis paliks tave ramybėje. Pasirūpinsiu tuo. – O tada mane pabučiavo.

Jo burna buvo tokia pat pažįstama kaip daiktai, kuriuos pamačiau įėjusi į jo kambarį. Knygos lentynose. Antklodė po mano ranka. Laipiojimo uolomis įranga kampe. Džemperis, kurį kartais nugvelbdavau. Jo losjono kvapas.

Lūpoms prisilietus, nesąmoningai ėmiau jas vertinti – šiek tiek per šiurkščios. Gal galėčiau pateisinti – jis šiurkščiai bučiuojasi todėl, kad siunta ant Bako? Bet ne, žinojau tikrąją priežastį. Šimtą kartų patirtas bučinys – Kenedis visada mane taip bučiuodavo. Jo liežuvis savininkiškai šmurkštelėjo man burnon, gerai pažįstamas, puikus, bet ne Luko.

Atsiplėšiau nuo jo.

Kenedis nuleido rankas.

– Dieve, Džeke, atleisk man… pasielgiau labai nederamai…

Nesupykau.

– Ne. Nieko tokio, aš tiesiog… aš ne… – nutilau ieškodama priežasties, ko aš ne…

Buvome išsiskyrę jau septynias savaites. Buvo praėjusios septynios savaitės, ir aš jau spėjusi atsigauti. Žiūrėjau į delną ant kelių; mintis, kad viskas baigta, mane šiek tiek sukrėtė.

– Suprantu. Tau reikia daugiau laiko.

Jis atsistojo, pakilau ir aš, norėjau dingti iš šio pažįstamo kambario, nenorėjau ir šio pokalbio.

Laikas nepakeis to, ką jaučiau – ar ko nejaučiau. Jau turėjau laiko, ir nors skausmas Kenedžiui pasitraukus nepradingo, jis tikrai numalšo. Taip, mano ateitis neaiški, bet jau buvau tikra, kad ateis laikas, kai jo nė kiek nesiilgėsiu.

– Eime, paieškosime Erinos. O aš pasikalbėsiu su Baku.

Sustingau pusiaukelėje iki durų.

– Kenedi, nenoriu, kad dėl manęs…

Jis atsisuko.

– Žinau. Nesvarbu. Viską išsiaiškinsiu. Išsiaiškinsiu su juo.

Giliai įkvėpiau ir išsekiau paskui jį iš kambario tikėdamasi, kad jį kursto ryžtas pasielgti teisingai, o ne noras mane susigrąžinti.

Mudvi su Erina pro langą stebėjome aikštelėje už namo stovinčius Baką ir Kenedį. Buvo per šalta linksmintis lauke, jie buvo vieni. Žodžių negirdėjome, bet kūno kalba buvo išraiškinga. Bakas aukštesnis ir stambesnis, bet buvęs mano vaikinas turėjo įgimtą valios jėgą ir nenusileido niekam, kas nenusipelnė jo pagarbos. Nutaisęs apmaudžią miną, po kuria žaižaravo įsiūtis, Bakas klausėsi Kenedžio, o šis kalbėjo baksnodamas į jį pirštu – kartą, antrą, trečią, jo neliesdamas, bet ir baimės nerodydamas.

Pavydėjau jam to gebėjimo. Visada pavydėdavau.

Kenedžiui nusisukus ir grįžus į namą, pasitraukėme nuo lango, bet dar spėjome pastebėti Bako man mestą žvilgsnį, kupiną neslepiamos neapykantos.

– Jergutėliau švenčiausias, – paėmusi man už rankos sumurmėjo Erina. – Reikia išgerti.

Megę radom prie būrelio, žaidžiančio monetą10.

– Eriiiiina! – veldama žodžius šūktelėjo ji. – Eikš, būsi mano komandoj!

Erina kilstelėjo antakį.

– Žaidžiam komandomis?

– Taip. – Megė stvėrė Erinai už rankos ir pasisodino ant kelių. – Ža, o tu su Minde! Mes su Erina visus patvarkysim.

Mindė, mažytė pirmakursė blondinė, nusišypsojo ir sumirksėjo didelėmis žaliomis akimis, nepajėgdama pažvelgti į mane.

– Tavo vardas Ža? – žodžius Mindė tarė tęsiamai, ji klapsėjo blakstienomis tarsi mergaitė iš animacinio filmuko, todėl atrodė jaunesnė nei aštuoniolikos ir silpnesnė. Ji buvo visiška Megės priešingybė – šioji kandi ir tamsi kaip miškų nimfa. – Kaip Žana d’Ark?

Prie stalo sėdintys vaikinai prunkštelėjo, o Megė suirzusi nutaisė grimasą. Buvo akivaizdu, kodėl ji nori įbrukti man savo porininkę.

– Eee, ne. Ža kaip Žaklina.

Vienas vaikinų pagriebė dvi į sieną atremtas sulankstomąsias kėdes ir įspraudė jas abipus Mindės ir Megės. Prisėdau šalia Mindės, o Erina klestelėjo ant kitos kėdės.

– Aaa, – susiraukė ir sumirksėjo Mindė. – Tai tave ir vadinsiu Žaklina, gerai? – Dėl alkoholio iškraipyto tarimo vos atpažinau savo vardą.

Megė jau ėmė tyliai niurnėti, todėl atsakiau:

– Gerai, tinka, – apsidairiau po stalą. – Tai kas laimi?

Vaikinai kitoje pusėje išsiviepė. Pergalė tikrai ne mums šypsojosi.

9 Kantri muzikos atlikėjas.

10 Žaidėjai paeiliui mėto monetą į stiklinę, jei įmeta, gali nurodyti, kieno eilė gerti.

18 skyrius

Kai šįkart blaivininkas vairuotojas pagaliau paleido mus prie bendrabučio, abi su Erina buvome tiek prisižaidusios su monetomis ir alaus bokštais, kad naktis geriausiu atveju galėjo baigtis besisukančiomis sienomis, o blogiausiu – apsikabinus tualetą. Sekmadienį iki trečios valandos stengėmės kalbėti tik pašnibždomis. Po ketvirtos buvo suplanuotas seserijos susitikimas, ir Erina prakeikė visą giminę merginos, kuri sumanė įrašyti jį į kalendorių kitą dieną po brolijos vakarėlio.

– Ničnieko nenuspręsim – bent pusė mūsų perkąs gerklę pirmam plaktuku taukštelėjusiam žmogui.

Vis dar kalbėjomės tyliai.

Laukdama, kol įsikraus nešiojamasis kompiuteris, žiūrėjau, kaip ji apsivyniojo kaklą violetiniu šaliku ir užsitempė tokios pat spalvos pirštines.

– Bent jau kęsi ne viena.

– Valio! – Erina ant savo nesutramdomų raudonų plaukų užsitempė violetinę kepuraitę. – Pasimatysim po poros apgailėtinų valandų.

Lukas jau atsiuntė pirmadienio užduotį. Be prierašo.

Žinojau, kodėl negalime susitikinėti ir kodėl turėjo baigtis keisti mūsų santykiai, bet nesuvokiau, kodėl turėtų liautis ir laiškai. Buvau jų pasiilgusi, ėmiau svarstyti, ką Lukas darytų, jei atrašyčiau. Norėjau papasakoti jam apie praeitą naktį ir Baką, kad griežtai jam pasakiau ne, kad jaučiausi ir mirtinai persigandusi, ir ryžtinga vienu metu.

Dar savaitė paskaitų, paskui savaitė egzaminų, o tada semestras baigsis. Nė nenutuokiau, ar tai ką pakeis.

Ėmiausi mažiausiai smegenis varginančių namų darbų – žvaigždynų diagramos rytojaus astronomijos seminarui – ir pakabinau švarius skalbinius, jau tris dienas gulinčius krepšyje prie mano lovos… ar keturias… na, gal penkias. Visą savaitgalį negriežiau kontrabosu, praleidau ir ansamblio repeticiją, todėl per darbo savaitę teks iš kur nors iškasti papildomų valandų parepetuoti.

Kai Erina grįžo, svarsčiau, ar nenuėjus gulti ir neatsikračius dar ryškių pagirių simptomų. Žiovaudama atsisukau į duris.

– Gal šiandien eiti anksčiau gulti…

Erina buvo ne viena. Jai į parankę buvo įsikibusi Mindė, mano monetų žaidimo partnerė iš vakar vakaro. Iš pradžių pamaniau, kad ji kenčia nuo sunkių pagirių, bet tada pamačiau niūrią Erinos išraišką, paraudusias Mindės akis ir paburkusius paakius. Ji atrodė ne kaip kankinė nuo per didelės dozės alkoholio. Ji buvo apsiverkusi. Gerokai apsižliumbusi. Nukėliau kojas nuo lovos.

– Erina?..

– Ža, turim bėdą. – Erina uždarė duris ir nuvedė Mindę atsisėsti ant savo lovos. – Vakar naktį, kai mudvi išėjome, Mindė nuėjo šokti su Baku.

Mindė krūptelėjo ir užsimerkė, per veidą vėl pasruvo ašaros.

Ėmė stipriau plakti širdis. Nujaučiau, kad Erina nieko gero nepasakys. Jau seniai nesimeldžiau, bet dabar ėmiau maldauti: „Prašau, Dieve, tegul nebūna nutikę baisiau nei man. Prašau. Prašau.“

– Bakas įkalbėjo ją užsukti pas jį į kambarį. – Sulig tais žodžiais Mindė užsidengė veidą ir lyg vaikas įsikniaubė Erinai į petį. – Ššš, ššš, – apkabinusi abiem rankomis ramino ją Erina.

Spoksojome viena į kitą per Mindės galvą ir supratau, kad joks Lukas nepuolė jos gelbėti.

– Ža, turime pasakyti. Šį kartą turim pranešti.

– Niekas manim nepatikės! – sugergždė Mindė. Ji buvo užkimusi, įsivaizdavau, kaip ji darė tai, ką dariau ir aš – maldavo jį liautis, kaip paskui verkė visą naktį ir pusę dienos, ir dar niekad nebuvau tokia įsiutusi ir išsigandusi. – Aš ne… – kitus žodžius ji sušnibždėjo, – …nebuvau nekalta.

– Nesvarbu, – tvirtai pareiškė Erina.

Sunkiai nurijau gerklėje įstrigusį gumulą.

– Jie patikės tavim. Prieš mėnesį jis… jis bandė išprievartauti ir mane.

Mindė žioptelėjo ir išplėtusi akis atsisuko į mane ašarotu veidu.

– Jis ir tave išprievartavo?

Papurčiau galvą, iki kojų pirštų nubėgo šaltukas.

– Kai kas jam sukliudė. Man pasisekė. – Tik dabar supratau, kaip man pasisekė. Maniau, kad žinau, bet iš tiesų tik maniausi žinanti.

– Ak, – jos balsas suvirpėjo, nesiliovė verkusi. – Ar vis tiek jis bus kaltas?

Erina paragino Mindę gultis ir užklojo antklode.

– Aišku, vis tiek bus kaltas. – Ji prisėdo šalia ir paėmė Mindei už rankos.

– Ža, ar Lukas patvirtins tavo pasakojimą? Na, kiek apie jį žinom, turėtų patvirtinti.

Lukas pyko, kad tą naktį neleidau jam iškviesti policijos. Man nė į galvą nešovė, jog nepranešusi, kas įvyko, leisiu Bakui manyti, kad jis nebaudžiamas. Kad jis išdrįs užpulti dar kartą. Maniau, Luko kumščiai jį gerokai atbaidys. Nors jie nesustabdė jo laiptinėje… ir netiesiogiai grasinti per vakarėlį Kenedžio panosėj.

Linktelėjau.

– Patvirtins.

Erina įkvėpė tvardydamasi ir pažiūrėjo į Mindę.

– Reikia paskambinti policijai ar važiuoti į ligoninę, ar dar ką daryti, tiesa? Ką mes turėtume daryti pirmiausia?

– Į ligoninę? – išsigando Mindė.

Negalėjau jos kaltinti.

– Jie tikriausiai turės pradėti… tyrimą ar panašiai, – Erina sušvelnino balsą, bet išgirdusi žodį „tyrimas“ Mindė išplėtė akis ir vėl apsipylė ašaromis.

Ji sugniaužė antklodę, net krumpliai pabalo.

– Nenoriu tyrimo! Nenoriu į ligoninę!

Kaip galėjau ją kaltinti, jei apie tai pranešusi sulauktų tik pažeminimo ir patirtų dar daugiau skausmo.

– Mes važiuosime su tavim. Tu įstengsi. – Erina atsisuko į mane. – Kur pirma?

Pagalvojusi apie universiteto policiją, papurčiau galvą. Kai kas, tarkim, Donas, tokioje situacijoje tikriausiai pasielgtų tinkamai. Kai kas – gal ir ne. Galėjome važiuoti tiesiai į ligoninę, bet nebuvau tikra, ko griebtis pirmiausia. Paėmiau telefoną ir surinkau numerį.

– Klausau, – atsiliepė Lukas santūriai, o aš suvokiau, kad dar nė karto nebuvau jam skambinusi.

– Man reikia tavęs.

Jis man siuntė užduotis, šeštadienio rytą matėmės per savigynos treniruotę, bet iš tiesų bendravome prieš geroką savaitę.

– Kur tu?

– Savo kambary.

Tikėjausi, kad paklaus, ko man iš jo reikia. Nepaklausė.

– Būsiu po dešimties minučių.

Užsimerkiau.

– Ačiū.

Jis išjungė mobilųjį, aš padėjau savąjį, ir ėmėme laukti.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Lukas pritūpė, kad būtų šiek tiek žemiau Mindės akių.

– Jei nepraneši, jis tai padarys dar kartą. Užpuls dar vieną kokią nors mergaitę. – Nors per kambarį vos girdėjau jo balsą, sugaudžiau, tarsi būčiau paliesta styga. – Tavo draugės bus su tavim.

Erina sėdėjo ant lovos laikydama Mindei už rankos. Vos pažinojau tą mergaitę, bet dėl Bako tapome sąjungininkėmis, mus vienijo nelaimė, apie kurią pagalvojusi kiekviena mergina sudrebėtų.

– Ir tu ten važiuosi? – sukuždėjo ji.

– Jei nori, – atsakė Lukas.

Ji linktelėjo, o aš nuvijau dilgtelėjusį pavydą. Tokios padėties nebuvo ko pavydėti.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Televizorius ligoninės priimamajame buvo įjungtas ausis veriančiu garsu, nuo jo galva plyšo dar labiau. Norėjau jį išjungti arba patildyti, bet ant kėdės už trijų metrų nuo jo sunėręs ant krūtinės rankas sėdėjo pagyvenęs vyriškis ir žiūrėjo kartojamą humoro serialą. Jei tas triukšmas atitraukia jo mintis nuo priežasties, dėl kurios čia kiurkso, ar galiu jam trukdyti?

Lukas sėdėjo šalia manęs, užsikėlęs koją ant kojos, vienu keliu lietė man šlaunį. Jo ranka buvo taip arti, kad mažyliu pirštu būčiau galėjusi ją paglostyti. Nepaglosčiau.

– Tau nepatinka tas serialas?

Jo nereikšmingas klausimas nupūtė mano niūrią miną.

– Ne, bet girdėčiau, ką ten kalba, ir kitoje gatvės pusėje.

Luko lūpose žaidė vaiduokliškoji šypsena, norėjau joje ištirpti.

– Chmm, – numykė jis spoksodamas į batą ant kelio. – Ar ir tave šiek tiek kamuoja pagirios?

Kai Mindė su Erina išklojo praeitos nakties smulkmenas, jis iškart suprato, kad ir aš ėjau su Erina į graikų renginį.

– Galbūt, šiek tiek.

Kažin, ar jis pamanė, kad neprotingai rizikavau eidama į vakarėlį, kuriame, turėjau žinoti, tikrai bus Bakas. Jo papeikimas tą naktį, kai susitikome – „ne tokia tu ir atsakinga“, – gėlė iki šiol, nes tai buvo tiesa.

– Tai jis tave užkalbino? Vakar naktį? – Lukas nenuleido akių nuo savo bato.

– Aha. Kvietė šokti.

Jis sukando dantis, o kai pakėlė galvą, jo akys buvo šaltos.

– Atsakiau „ne“, – pagavau save besiginant.

Lukas giliai įkvėpė ir pasisuko į mane visu kūnu, kalbėjo tyliai ir grėsmingai:

– Žaklina, man reikia stipriai tvardytis, kad nusėdėčiau čia ir laukčiau, kol tuo pasirūpins įstatymų saugotojai, užuot pats jį sumedžiojęs ir sudaužęs kaip obuolį. Nekaltinu tavęs – nei jos. Nė viena jūsų neprašėte to, ką jis padarė – neįmanoma to prašyti. Tai tėra suknistas užpuolikų melas, jo griebiasi psichai ir prietrankos. Supranti?

Priblokšta jo pareiškimo linktelėjau.

Lukas prisimerkė.

– Ar… jis priėmė tavo ne?

Nuspėjau jo sakinio pradžioje nutylėtus žodžius šį kartą.

Vėl linktelėjau.

– Su manim buvo Kenedis. Jis puikiai matė, kaip keistai elgiuosi prie Bako, todėl privertė mane papasakoti, kas įvyko. Nė žodžiu neprasitariau apie tave ar muštynes. Tik pasakiau, kad pavyko pasprukti.

Lukas vos susiraukė.

– Kaip jis sureagavo?

Kenedis pratrūko.

– Dar niekada nebuvau mačiusi jo tokio įsiutusio. Išsivedė Baką lauk ir su juo pasikalbėjo, liepė laikytis nuo manęs atokiai… tikriausiai Bakas dėl to pasijuto silpnas ir todėl… – todėl išprievartavo Mindę.

– Ar supratai, ką aš tau ką tik sakiau? Nesi dėl to kalta.

Linktelėjau ir nuleidau galvą, ašaros gildė akis. Norėjau patikėti, kad nesu dėl to kalta, bet Mindė nukentėjo Kenedžiui dėl manęs išplūdus Baką. Atrodė, kad viskas per mane. Žinojau, kad tai ne mano kaltė, bet nepajėgiau susilaikyti negalvojusi apie priežastį, paakinusią jo veiksmus.

Lukas švelniai pakišo pirštą man po smakru ir atsuko į save.

– Ne… tavo… kaltė, – atrodė, kad sakinį skiemenuoja kaip žodžius.

Vėl linktelėjau, lyg išganymo kabinausi už tų žodžių.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Sustojau priešais kaimynų namą, išlipau iš automobilio, tyliausiai uždariau dureles ir pirštų galais nutipenau menkai apšviesta įvaža prie garažo. Buvo vėlu – tikėjausi, kad gana vėlu ir niekas pro langą nedirsčios į merginą, sėlinančią pas vaikiną.

Luko motociklas stovėjo po atvirais laiptais. Uždėjusi ranką ant turėklų, sustojau apačioje ir daužantis širdžiai dirstelėjau į daktaro Helerio namą. Nors viduje degė šviesos, nieko vaikščiojant nemačiau. Giliai įkvėpusi užlipau laiptais ir atsargiai pasibeldžiau.

Duryse buvo akutė, todėl Lukas tikriausiai pamatė mane stovint po prieangio lempa, nes duris atidarė sutrikęs. Prieš valandą jis paliko mane bendrabutyje su Erina ir Minde, o jam išvažiavus supratau, kad nepasakiau, ką norėjau. Ir dabar troškau tai pasakyti jam į akis.

– Žaklina? Kodėl?.. – išvydęs mano išraišką jis nutilo, įsitraukė mane vidun ir uždarė duris. – Kas nutiko? – suėmė man už alkūnių, o aš nenuleidau nuo jo akių.

Lukas buvo vien pižaminėmis kelnėmis, ties juosmeniu sutrauktomis virvute, ir tamsiais marškinėliais, ant dilbių iš po rankovyčių vingiavo seksualios tatuiruočių linijos. Dar buvo užsidėjęs siaurus akinius juodais rėmeliais, jie pabrėžė akių mėlį ir tamsias blakstienas.

Įkvėpiau ir nelaukdama, kol galutinai išgaruos drąsa ir neįstengsiu prakalbėti, išliejau jam viską.

– Norėjau tau pasakyti, kad… pasiilgau tavęs. Ir galbūt skamba kvailai – mes vos pažįstam vienas kitą, bet iš laiškų, ir žinučių, ir… viso kito, man atrodo, kad pažinojome seniai. Kad pažįstame. Ir pasiilgau tavęs. Nežinau, kaip dar pasakyti – man trūksta judviejų abiejų.

Jis nurijo seiles, užsimerkė ir giliai įkvėpė. Žinojau, kad elgsis logiškai, kaip ir dera, kad vėl mane atstums, bet buvau pasiryžusi jam to neleisti. O tada Lukas žybtelėjo akimis ir tarė:

– Velniop, – ir prispaudė mane prie durų, įsirėmė dilbiais man abipus galvos ir pabučiavo kaip niekad stipriai, dar nebuvo taip aistringai bučiavęs, pajutau, kaip jo lūpos žiedelis įsirėžė man į lūpas.

Visu tvirtu kūnu Lukas prisispaudė prie manęs, aš irgi spaudžiausi prie jo, lipte prilipau gniauždama kumščiuose jo marškinėlius, o jis liežuviu glamonėjo man burną. Kai šiek tiek atsitraukė, priekaištaudama apgailėtinai neaiškiai suinkščiau, Lukas net sukikeno. Jis atsitraukė tik nuvilkti man palto, tada nusivedė mane prie sofos. Atsisėdęs pasisodino ant kelių ir viena ranka prilaikė mano galvą, o kita priglaudė.

Uždusę atsiplėšėme vienas nuo kito, jis numetė akinius ant staliuko ir nusitraukė per galvą marškinėlius, tada atsargiau nuvilko manuosius. Šiltomis rankomis suėmė man už liemens ir prispaudė dar tvirčiau; mūsų lūpos susiliejo, jo liežuvis neskubriai jas glamonėjo. Rankomis apsivijau jam kaklą ir prasižiojusi įsileidau vidun. Kai pabučiavo burnos kraštelį ir lūpomis nuslinko žemyn, prie įdubimo ant kaklo, atlošiau galvą. Neįstengiau sulaikyti jo atkaklių bučinių sukeltos aimanos.

– Čia turi strazdaną, – sukuždėjo Lukas, lyžtelėjęs man po žandikauliu. – Kiekvieną kartą, kai esi virš manęs, ji varo mane iš proto. Norisi padaryti taip…

Švelniai čiulptelėjo, iš susijaudinimo vos nenuslydau jam nuo kelių, suspaudžiau jo klubus ir ėmiau rangytis.

Lukas degančiomis akimis atsegė liemenėlę, pirštų pagalvėlėmis suko lygius apskritimus, lietė taip švelniai, kad nuo geismo svaigo galva. Suėmęs krūtis delnais, nykščiais perbraukė per jų viršų, o aš pasilenkiau ir įsiurbusi į burną jo liežuvį perbraukiau ranka per tvirtą jo pilvą iki minkštų flanelės kelnių. Timptelėjau virvutę.

– Dieve, Žaklina, – žioptelėjo jis, bandydamas nustumti mano ranką, o pats apkabino mane ir suleido pirštus į plaukus, prie sprando, nė akimirką nesiliaudamas manęs bučiuoti. Pagaliau pertraukęs bučinį įsirėmė kakta man į petį ir sukandęs dantis sudejavo: – Liepk man liautis.

Sutrikusi papurčiau galvą, bet nė nenutuokiau, ar jis mato. Luko kvėpavimas nutvilkė krūtis, pasilenkusi jam prie ausies sukuždėjau:

– Nenoriu, kad liautumeisi.

Netaręs nė žodžio, jis parito mus ant šonų, atsegė man džinsus ir įkišo plaštaką po plonyte kelnaičių medžiaga, bučiuodamas mane pirštais rado tai, ko ieškojo. Žioptelėjau į burną jo vardą, įsikibau į jo dilbių raumenis, o jis vėl tyliai suurzgė man į ausį:

– Žaklina. Liepk man liautis.

Papurčiau galvą, nuleidusi prispaudžiau delną ten, kur jo kūnas nemeluodamas rodė, ko iš manęs nori.

– Nesustok, – kvėptelėjau.

Norėjau jam pasakyti, kad be galo trokštu to, ko jis. Pabučiavau jį būdama tikra, kad jis tik ir laukia mano padrąsinamų veiksmų ir žodžių.

Klydau.

– Prašau liepti liautis. Prašau, – paskutinį žodį jis sukuždėjo taip maldaudamas, kad negalėjau jam atsakyti, nors ir nesuvokiau kodėl.

– Liaukis, – sušnibždėjau prieš savo valią, o Lukas sudrebėjo ir patraukė nuo manęs ranką.

Nejudėdama ir tylėdama įgrūdau rankas prie jo krūtinės. Ilgai gulėjau jo glėbyje, kol jo kvėpavimas sulėtėjo ir pagaliau tapo gilus ir lygus.

Landonas Lukas Maksfildas gulėjo ant sofos. Su manim.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Prabudau išgirdusi prislopintą Fransio kniaukimą prašantis vidun. Atsargiai išnarpliojau savo galūnes ir pakilusi nuo sofos nuėjau jo įleisti, pakeliui dar užsitraukiau ir užsisegiau liemenėlę ir apsivilkau marškinėlius ilgomis rankovėmis. Paskui Luko katiną plūstelėjo šalto oro gūsis, uždariau duris vos Fransis peržengė slenkstį. Jis atsainiai uodega apsivijo man koją, o tada tuoj pat nucimpino į miegamąjį – daugiau dėkingumo iš jo, matyt, negalėjau tikėtis.

Grįžau prie sofos, bet, užuot pažadinusi Luką ir vėl įsitaisiusi jo glėbyje, atsisėdau ant grindų ir jį apžiūrėjau. Ant veido buvo užkritę šiek tiek tamsių plaukų, iš miegant pravertų putnių lūpų ir tankių blakstienų aiškiau nei iki tol įžvelgiau šiame vyre berniuką. Nežinojau, kas jo gyvenime buvo nutikę, kodėl jis maldavo jį sustabdyti, kodėl laikosi atokiai nuo visų, nuo manęs, bet norėjau suprasti.

Spėjau, kad rožės tatuiruotė padėtų rasti atsakymą, juk buvo ištatuiruota virš širdies. Dauguma tatuiruočių ant jo rankų buvo iš simbolių ir sudėtingų raštų, man buvo smalsu – gal kai kurias jų sukūrė pats? Lukas pasivertė ant nugaros ir pagaliau perskaičiau žodžius ant kairio šono:

Meilė ne logikos priešybė

Tai peržiūrėta ir perkratyta logika

Įkaitinta ir naujai išraityta

Kad tilptų širdyje

Man nebereikėjo daugiau įrodymų, tikriausiai ne taip jau seniai Lukas kažką stipriai mylėjo. Ir prarado, nes nieko šalia jo dabar nebuvo.

O tada atidžiau apžiūrėjau prie veido pakeltą ranką – riešą apsivijusią tatuiruotę. Vidur tušo raštų slėpėsi siauras, dantytas randas, tarp pinklių linijų lengvai būtum jį palaikęs rusva oda. Randas supo visą riešą, juodos ištatuiruotos linijos laikė įkalinusios jį tarsi slaptą kodą.

Dešinį Luko riešą supo lygiai toks pat raštas, žiūrėdama į veidą, ar nenubus, pakėliau ranką ir švelniai apverčiau pažiūrėti. Per jį taip pat driekėsi randas – meistriškai paslėptas menininko tatuiruotės.

Pritrenkta sėdėjau ant žemės ir žiūrėjau į jį miegantį. Ar išdrįsiu jo apie tai paklausti? Ar jis kada neprašomas pats man apie tai papasakotų? Nors nemažai dienų ir naktimis sielvartavau išsiskyrusi su Kenedžiu, nesijaučiau tokia nelaiminga, kad pagalvočiau apie savižudybę. Nė neįsivaizdavau, ko reikėtų, kad atsidurtum tokioje beviltiškoje padėtyje. Nepajėgiau.

Buvo vėlu, man reikėjo grįžti į bendrabutį. Mūsų paskaita – mano paskaita – prasidės vos po aštuonių valandų. Virtuvėje ant indaujos radau seną voką ir paskrebenau ant jo žinutę, kad išvažiuoju namo ir pasimatysim rytoj.

– Palauk, – uždėjus ranką ant durų rankenos mane sustabdė Lukas.

Jis atsisėdo dar apdujęs nuo miego.

– Nenorėjau tavęs žadinti, palikau raštelį.

Paėmiau jį nuo staliuko ir sulanksčiusi įsikišau kišenėn. Nors mano galvoj grūdosi žodžiai ir klausimai, nepajėgiau jų išspausti.

Lukas pasitrynė akis ir atsistojo, užsimerkęs pakraipė kaklą, atmetęs rankas pasirąžė. Įsitempė jo bicepsai ir krūtinės raumenys, nenorėjau spoksoti, bet nepajėgiau nusisukti, o tada jis atsimerkė.

– Palydėsiu tave iki automobilio.

Nusisukęs ir pasilenkęs nustvėrė ir užsimetė marškinėlius, o aš vėl gavau progą begėdiškai jį nužiūrėti. Per išryškėjusius pečius ir nugarą viršuje driekėsi daugiau tušo raštų ir žodžių, bet marškinėliai per greitai juos paslėpė. Lukas prapuolė miegamajame ir vėl pasirodė su džemperiu ir nudrengtais jūreiviškais batais, dar nebuvau mačiusi jų avint. Dažniausiai Lukas avėdavo kaubojiškus batus.

– Fransis ant lovos? Tikriausiai tu jį įleidai, nebent būtų išsiauginęs nykščius, – Lukas nusišypsojo eidamas per kambarį.

Jam artinantis linktelėjau, jo šypsena pradingo. Supratau, jis galvoja, kas įvyko prieš mums užmiegant susivijus į kamuolį, spėlioja, ką pamaniau, kai ėmė prašyti, kad pasakyčiau „liaukis“, nors to akivaizdžiai nenorėjau. Jei tik žinotų – nebegalvojau apie jo keistą nenorą eiti toliau, mano mintis buvo užvaldę randai ant jo riešų.

19 skyrius

Kai Lukas visą praėjusią savaitę per paskaitas nekreipė į mane dėmesio, nebuvau tikra, ko tikėtis ir pirmadienio rytą. Šioks toks pokytis buvo, bet nepaneigiamas. Įžengus į auditoriją mane pasitiko jo žvilgsnis, lūpose žaidė vos įskaitoma šypsenos užuomina. Pripratau prie Luko ir jo bruožų. Tą naktį, kai su juo šokau, jo išvaizda ragino jį įsimylėti. Dabar mačiau aštrų, kampuotą žandikaulį ir stiprų smakrą, nosį, kadaise galbūt lūžusią. Aukštai ant skruostikaulio buvo pusmėnulio pavidalo randas, o vaiskios jo akys kartais šiek tiek baugino. Rūstoką įspūdį švelnino ilgi susivėlusių plaukų kirpčiukai; jei kada juos atsiaugintų, atrodytų visai kitas vaikinas.

Jis vėl susidomėjo savo nepamainomu piešimo sąsiuviniu, o aš pažiūrėjau po kojomis, kad neužkliūčiau už laiptų. Vos prieš kelias valandas jis suėmė mano smakrą, prispaudė mane prie visureigio durelių ir pabučiavo taip, tarsi būtume padarę tai, ko aš norėjau. Parvažiavau į bendrabutį sumišusi ir užvaldyta geismo.

Klestelėjusi ant kėdės šalia Bendžio, šiaip ne taip atsilaikiau prieš pagundą dirstelėti per petį. Jei jis nespokso į mane, nusivilčiau. Jei spokso, įklimpčiau.

Mergina, sėdinti man iš dešinės, pasakojo kaimynei, kaip praleido savaitgalį… jos istorijas kiekvieną pirmadienį išklausydavo ir dar dvi ar trys dešimtys aplink sėdinčių studentų. Bendžis nebyliai ją pamėgdžiojo, jam sekėsi puikiai, gal tik šiek tiek perlenkė lazdą – norėdama nuslėpti juoką turėjau apsimesti, kad užsikosėjau. Deja, kosulys patraukė jos dėmesį.

– Miršti, ar kokį galą? – nusivaipė ji, o aš papurčiau galvą. – Na, nelabai gražu prie visų iškosėti savo plaučius – neįsižeisk.

Į veidą plūstelėjo karštis, bet Bendžis pasilenkė per mane ir jai tarė:

– Eee, o kiekvieną pirmadienio rytą pusei auditorijos išsamiai su kraupiomis smulkmenomis iškloti, kokia esi alkoholikė? Juk irgi nelabai gražu. Neįsižeisk.

Ji žioptelėjo, aplink sėdintys studentai sukikeno, o aš prikandau lūpą, kad nesusilaikiusi nesidairyčiau. Dėkui Dievui, kaip tik įėjo daktaras Heleris ir prasidėjo paskaita, galėjau vėl penkiasdešimt minučių užsimiršti ir negalvoti apie Luką, sėdintį už trijų eilių ir penkių kėdžių į šoną.

– Taigi… devynios dienos iki egzamino. – Bendžis susikrovė daiktus į kuprinę ir vyptelėjo man renkantis savo.

– Mmm… chmm…

– Devynios dienos, ir nereikės paisyti jokių… draudimų. – Jam suraukus kaktą nutaisiau grimasą.

– Aaa?

Nesusilaikiau neapsidairiusi, ar Lukas dar auditorijoje. Jis kalbėjosi su „Zetos“ seserijos mergina, jau buvau jį su ja mačiusi, bet jai per galvą dirsčiojo į mane.

Bendžis išsišiepęs nuėjo į tarpueilį.

– Aleksai, renkuosi temą „karšti konsultantai“ už du šimtus dolerių, – spygtelėjo jis moterišku balsu ir ėmė niūniuoti „Džepardi11“ muzikėlę. Eidamas pro Luką nusišypsojo ir tebeniūniuodamas išmovė iš auditorijos.

Tikėjausi, kad Lukui prisigretinus nenuraudau, abu tylėjome, kol neišėjome lauk. Atsikrenkštęs jis kryptelėjo pečiu į tolstančio Bendžio nugarą.

– Ar jis, eee, ar jis žino? Apie?.. – Lukas šiek tiek susiraukė ir ėmė kandžioti apatinę lūpą su sidabriniu žiedeliu.

– Tai jis pasakė… kas tu toks.

– Aaa… – Jis ėjo kartu su manim prie pastato, kur man turėjo būti ispanų kalbos paskaita, kaip ir praeitą kartą.

– Jis pastebėjo, kad mes… žvilgčiojam vienas į kitą, – gūžtelėjau pečiais, – ir paklausė, ar lankau tavo konsultacijas.

Lukas užsimerkė ir giliai įkvėpė.

– Dieve. Labai atsiprašau.

Laukiau vildamasi, kad pagaliau atskleis priežastį, kodėl žaidė Landono / Luko šaradą. Tylėdami žingsniavome per kalvotą universiteto teritoriją artėdami prie kalbų katedros. Danguje nebuvo nė debesėlio, atvirose vietose mus šildė saulė, o medžių ir pastatų šešėliuose darėsi žvarboka.

– Pastebėjau tave pirmąją savaitę, – prakalbo jis tyliai. – Ne tik dėl to, kokia buvai graži, nors, aišku, tai irgi veikė.

Nusišypsojau matydama, kaip kartu dedame koją po kojos.

– Mane patraukė, kaip per paskaitą susidomėjusi palinkdavai į priekį atstačiusi alkūnes. Niekada nesijuoki tam, kad atkreiptum dėmesį, – tiesiog juokiesi. Kaip nuolat užkiši plaukus už kairės ausies ir leidi jiems kristi kaip užuolaidai dešinėje. O kai nuobodžiauji, be garso tapnoji koja ir barbeni į stalą pirštais, tarsi skambintum klavišiniais. Norėjau tave nupiešti.

Sustojome saulės nutviekstam kvadrate, dar tolokai nuo tamsaus filologų pastato.

– Kai tave pamatydavau, kiekvieną kartą būdavai su juo. Bet vieną dieną atėjai viena. Aš laikiau atidaręs duris keletui prieš tave einančių merginų ir luktelėjau, kad ir tu pasivytum. Kai priėjai, atrodei pamaloninta ir šiek tiek nustebusi. Skirtingai nei kitos merginos, nesitikėjai, kad koks nepažįstamas vaikinas laikys tau atidaręs duris. Nusišypsojai man ir pasakei „ačiū“. Tai buvo paskutinis lašas. Meldžiau, kad neateitum į mano konsultacijas, tik ne su juo. Nenorėjau, kad pamatytum mane konsultuojant. Jam buvo savaime suprantama, tarsi būtum jo daiktas, net kai stovėdavai šalia ir laikydavai jam už rankos. Tarsi būtum koks aksesuaras. – Lukas susiraukė, o aš prisiminiau, kad šalia Kenedžio taip ir jausdavausi. Dažniausiai. – Nenorėjau, kad nukentėtum, bet troškau tave iš jo atimti. Turėjau nuolatos sau priminti, kad nesvarbu, ar tu jo, ar ne, buvai už linijos, kurios negalėjau peržengti. O tada nepasirodei per įskaitą – ir kitą dieną, ir dar kitą. Nerimavau, gal tau kas nutiko. Kelias dienas jis elgėsi santūrokai. Baigiantis savaitei, merginos ėmė koketuoti su juo prieš paskaitą, o iš jo flirto supratau, kas nutiko. Buvau tikras, kad kaip tik dėl to nelankai paskaitos, net savanaudiškai ėmiau džiūgauti. Nė pats to nejausdamas, ėmiau ieškoti tavęs universitete. – Nenuleisdamas nuo manęs akių jis ėmė kalbėti dar tyliau: – O tada atėjo Helovino vakarėlis.

Nepajėgiau įkvėpti oro.

– Buvai ten? Vakarėlyje?

Lukas linktelėjo.

– Kaip? Juk nesi graikas, ar ne?

Jis papurtė galvą.

– Išvakarėse taisiau tame name elektros tinklą. Prižiūrėtojai vakarais ir savaitgaliais atvyksta tik dėl avarijų, bet aš dirbu pagal sutartis, todėl sutikau padėti. Kai atsisakiau arbatpinigių, pora vaikinų pakvietė mane į vakarėlį. Sutikau tik todėl, kad tikėjausi ten pamatyti tave. Buvo praėjusios jau dvi savaitės, o universitetas toks didelis, kad jau maniau niekada tavęs nebesutiksiu, – jis tyliai nusijuokė ir pasitrynė sprandą. – Oho, skamba kraupokai, lyg būčiau tikras persekiotojas.

Arba labai karštai. Dievulėliau.

– Kodėl neužkalbinai manęs tą vakarą? Prieš…

Lukas papurtė galvą.

– Buvai labai užsisklendusi ir liūdna. Kone visus priėjusius vaikinus atstumdavai nė nežvilgtelėjusi į juos. Nieku gyvu nenorėjau, kad ir man taip nutiktų. Šokai su keliais vaikinais, kuriuos pažinojai, – tarp jų ir su tuo.

– Baku.

– Taip. Kai išėjai, jis išsekė paskui, o aš pamaniau, galbūt… galbūt judu susitarėte kartu išeiti anksčiau niekam nieko nesakę. Susitikti lauke ar panašiai.

Į filologų pastatą pasuko trys kurso draugės.

– Bakas mano kambario draugės vaikino geriausias draugas. Na, jos buvusio vaikino. Pažinojau jį. Maniau, kad jis ir mano draugas. Na, skaudžiai klydau.

Lukas susiraukęs linktelėjo.

– Jau ketinau važiuoti namo, netoli buvau palikęs motociklą. Kažkas man nedavė ramybės, bet kadangi mane kamavo troškimas tave iš jo atimti, kaip ir iš tavo buvusio vaikino, suabejojau savo nuojauta. Gerą minutę ginčijausi su savim, atsiprašau už tai. O tada nusprendžiau, jei judu susiburkavote, nueisiu, užkursiu harlėjų ir viską pamiršiu. Pamiršiu tave.

– Bet netikėtai išvydai kitokį vaizdą.

– Taip.

Staiga pamačiau, kad aplink nieko nėra, ir išsitraukiau mobilųjį. Buvo dvi po dešimtos.

– Velnias. Vėluoju į paskaitą.

– Ojoi. Ar ne pas tą dėstytoją, kuris sukerta pavėlavusiuosius?

Įspūdinga.

– Prisimeni? – Sunkiai atsidūsėjusi įsimečiau telefoną į kuprinę. – Kilo noras praleisti paskaitą.

Jis nusišypsojo puse lūpų.

– Koks būčiau universiteto darbuotojas, jei raginčiau tave paskutinę semestro savaitę ją praleisti?

– Tik apžvelgiame kursą. Jau turiu A. Man nereikia apžvalgos.

Spoksojome vienas į kitą.

Pakreipiau galvą ir pažiūrėjau į vaiskias jo akis.

– Tau nėra paskaitos?

– Iki vienuoliktos.

Nebe pirmą kartą Luko žvilgsnis perbėgo man per veidą tarsi švelnus vėjo gūsis ar lengvutis prisilietimas. Akys sustojo prie mano burnos.

Greičiau suplakė širdis, bet prasižiojusi prisiverčiau kvėpuoti lėčiau.

– Taip manęs ir nenupiešei antrą kartą.

Lukas pažvelgė man į akis, bet tylėjo, gal pamiršo, ko prašė žinutėje.

– Rašei, kad tau sunku piešti iš atminties. Mano žandikaulį. Kaklą…

Jis linktelėjo.

– Ir tavo lūpas. Sakiau, kad turėčiau mažiau jas ragauti, o daugiau į jas žiūrėti.

Linktelėjau. Dievulėliau, jis viską visada prisimena.

– Man regis, parašiau tikrą kvailystę. – Lukas vėl stebeilijo į mano lūpas.

Šios ėmė dilgsėti nuo jo žvilgsnio. Užsimaniau patrinti jas pirštais. Ar prikąsti, kad nustotų gėlusios. Kai lyžtelėjau jas liežuviu, Lukas įkvėpė.

– Kavos. Eime kavos.

Linktelėjau, ir daugiau netarę nė žodžio nuėjome į studentų atstovybę, tokiu dienos metu kone labiausiai knibždančią vietą universitete.

– Tai nešioji akinius, mmm? – sėdėjome prie mažyčio staliuko ir nejaukiai tylėdami gurkšnojome kavą, todėl išpyškinau pirmą į galvą šovusią mintį.

– Eee. Taip.

Nuostabu. Ką tik priminiau mūsų naktį. Bet kodėl neturėčiau jos priminti? Kodėl neturėtume apie ją kalbėtis? Kodėl negaliu paklausti, kodėl mane atstūmė: dėl savo darbo ar dėl savo randų ant riešo?

– Nešioju lęšius. Bet akys per dieną pavargsta.

Mintyse iškilo jo veide šmėstelėjusi išraiška, kai atidarė man duris; akiniai jam suteikė oficialumo, o pižama darė priešingą įspūdį. Kostelėjau.

– Tau labai tinka. Akiniai. Turiu omeny, galėtum juos nešioti visada.

– Trukdo po šalmu. Ir per taikvando treniruotes.

– Aaa. Taip, įsivaizduoju.

Vėl nutilome, iki jo paskaitos ir mano perkeltos kontraboso repeticijos buvo likę keturiasdešimt minučių.

– Galėčiau nupiešti tave dabar, – tarė Lukas.

Nežinia kodėl man nukaito veidas.

Laimė, jis kuitėsi kuprinėje, išsitraukė piešimo sąsiuvinį ir atsivertė tuščią puslapį. Ištraukė iš už ausies pieštuką, tada per stalą pažiūrėjo į mane. Jei ir matė, kad aš nuraudusi, nepaerzino. Tylėdamas atsilošė, pasidėjo sąsiuvinį ant kelio ir ėmė piešti, pieštukas klusniai švysčiojo drąsiomis linijomis, paklusdamas patyrusiai rankai. Luko akys šaudė tai į sąsiuvinį, tai į mane, pirmyn atgal, o aš tylėdama gurkšnojau kavą ir žiūrėjau į jį. Į jo rankas.

Pozuoti kitiems yra intymu. Vienuoliktoje klasėje per dailę už papildomus kreditus kartą pasisiūliau pabūti modeliu. Kadangi negalėjau pasigirti piešimo gebėjimais, stvėriau progą gauti du papildomus taškus nė nepagalvojusi, kad visą paskaitą turėsiu sėdėti ant stalo. Tąkart, ištisą valandą papozavus prieš visą klasę spoksančių paauglių vaikinų, gerokai prisijaukinau nejaukumą. Ypač kai išgirdau, kad Džilianos vaikinas, Zekis, pradėjo mane piešti nuo krūtinės. Jis spoksojo nė kiek nesidrovėdamas, garsiai gyrėsi meniniais laimėjimais draugams, o aš nuraudusi apsimečiau negirdinti jo sąmojų apie spenelius ir iškirptę, ir pageidavimų, kad išvis nusivilkčiau palaidinukę – ar bent jau prasisegčiau.

„Dauguma dailininkų piešti pradeda nuo galvos“, – dirstelėjusi Zekiui per petį metė pastabą ponia Vašovski. Kiti prie piešimo lentų sėdintys vaikinai nusižvengė, visa klasė sužiuro į mane, o aš užsiliepsnojau iš gėdos.

– Apie ką galvoji?

Nieku gyvu nepasakosiu Lukui tos istorijos.

– Apie mokyklos laikus. – Nors užkritę plaukai slėpė jo kaktą, žinojau, kad ant jos susimetė raukšlelės, užtat jie neslėpė sučiauptų lūpų. – Negi blogai? – pasidarė smalsu, kokius prisiminimus vidurinė mokykla kelia jam.

Kavinėje liejantis pokalbiams, muzikai ir mechaniniams garsams, ant popieriaus skrebančio grafito nebuvo girdėti. Pieštukas jo rankoje šokčiojo, o aš svarsčiau, kurią mano kūno vietą jis piešia ir kurias dar norėtų nupiešti. Koks jis buvo šešiolikos? Ar ir tada piešė? Ar šlaistėsi su bendraamžiais? Ar buvo įsimylėjęs? Gal jam širdį sudaužė kokia beširdė mergina?

Ar jau turėjo tuos randus ant riešų, ar tai nutiko vėliau?

– Sakei, kad draugavai su juo trejus metus, – Lukas kalbėjo taip tyliai, kad vos jį išgirdau, spoksodamas į sąsiuvinį švysčiojo pieštuku pirmyn atgal.

Jis nekláusė. Matyt, pamanė, kad galvojau apie Kenedį.

– Galvojau ne apie jį.

Lukas pajudino žandikaulį ir vėl suspaudė lūpas. Pavydi? Staiga suvokiau norinti, kad pavyduliautų, ir pasijutau prasikaltusi.

– Kaip tau ėjosi mokykloje? – paklausiau, bet iškart užsimaniau atsiimti savo žodžius.

Jis žvilgtelėjo į mane ir nustojo piešti.

– Manau, visai kitaip nei tau. – Jis tebežiūrėjo į mane, bet ranka sustingo, atrodė įsitempęs.

– Ak! Kodėl? – nusišypsojau, vildamasi arba atitraukti jį nuo prarajos krašto, arba kartu su juo šokti žemyn.

Jo žvilgsnis vėrė.

– Pirmiausia – neturėjau merginos.

Pagalvojau apie rožę virš širdies ir ant dešinio šono ištatuiruotą eilėraštį. Nenorėjau, kad ta meilė būtų iš studijų metų.

– Tikrai? Nė vienos?

Lukas papurtė galvą.

– Buvau… galima sakyti, vėjavaikis. Kabinau merginas. Bet į draugystes nesileisdavau. Nepasakyčiau, kad bėgau iš pamokų, greičiau tingėjau į jas eiti. Linksmindavausi su vietiniais ir turistais. Dažnai įsiveldavau į muštynes tiek mokykloje, tiek mieste. Man taip dažnai neleisdavo kurį laiką vaikščioti į pamokas arba išmesdavo iš mokyklos, kad rytą atsibudęs dažnai nežinodavau, ar tądien man reikia ten eiti.

– Tai kas nutiko?

Jo veidas buvo neįskaitomas.

– Ką?

– Turiu omeny, kaip įstojai į universitetą ir tapai toks… – kinktelėjau galvą į jį ir gūžtelėjau pečiais, – rimtuolis?

Lukas spoksojo į pieštuką rankoje, nagu aštrindamas gremžė grafito galvutę.

– Buvau septyniolikos, jau pasiruošęs paskutinį kartą lėkti iš mokyklos ir visą gyvenimą dirbti laive. Vieną naktį linksminausi su draugais. Paplūdimy susikūrėme laužą, laužai visada pritraukdavo turistus – o jie norėjo kaifo. Vienas mano draugas juo prekiavo. Nieko rimto – paprasčiausi vakarėlių kvaišalai. Jis parduodavo brangiai, todėl galėjome šiek tiek kvaišalų pasilikti nemokėdami už juos tiekėjui. Tą vakarą su mumis ėjo ir jo sesuo. Buvo mane įsižiūrėjusi, bet vos keturiolikos. Nekalta mergaičiukė. Ne mano skonio. Kai ją atstūmiau, įsižeidusi ėmė flirtuoti su vaikinu, kuris finansavo mūsų vakarėlį. Kvailas jos brolis buvo taip apsinešęs, kad sesers neprižiūrėjo. Buvau ne ką blaivesnis, bet kai vaikinas, su kuriuo jo sesuo šoko, nusitempė ją toliau į paplūdimį, mačiau, kad ji priešinasi. Nusekiau jiems įkandin, bet paskui viską prisimenu kaip per miglą. Vėliau išgirdau, kad sulaužiau jam žandikaulį. Mane sulaikė, pareiškė kaltinimus. Tikriausiai būčiau sėdęs į kalėjimą, bet tą savaitę pas mus lankėsi Heleriai ir Čarlis pasirūpino, kad kaltinimų niekas nepateiktų. Jis rimtai pasikalbėjo su mano tėvu. Net įrašė mane į kovinių menų kursus. Buvau bukokas, ir man kvailai atrodė, kad neprošal išmokti dar geriau muštis, todėl nesipriešinau. Nė į galvą netoptelėjo, kad kovos menai pirmą kartą per ilgą laiką suteiks man pusiausvyrą. Išvažiuodamas Čarlis atskaitė man tokį pamokslą, kokių niekada nebuvau girdėjęs iš tėčio. Nenorėjau jo nuvilti. – Jis įdėmiai pažiūrėjo į mane. – Ir nenoriu iki šiol.

Gurkšnojome kavą, laukiau tylėdama, nes žinojau, kad jis dar nebaigė.

– Čarlis pasakė, kad švaistau savo ateitį, kad esu geresnis ir vertas daugiau nei narkotikai ir muštynės. Jis sakė, kad mane stebi mama, ir paklausė, ką noriu, kad ji jaustų – noriu, kad dėl manęs jai būtų gėda ar manim didžiuotųsi. Tada pažadėjo, kad padės man įstoti į universitetą, pasinaudos visais turimais ryšiais, jei tik pasistengsiu. Jis žinojo, kad ieškau kelio ištrūkti iš ankstesnio gyvenimo, ir suteikė man antrą galimybę.

Nuo jo žodžių nugara perbėgo virpulys.

– Jis tai sugeba.

Lukas šyptelėjo.

– Taip. Sugeba. Pasinaudojau jo suteikta galimybe. Dvyliktoje klasėje pasirodžiau neblogai, bet iki tol buvau spėjęs kaip reikiant sudirbti savo vidurkį. Nežinau, kaip jam pavyko, kad mane priimtų į universitetą, iš pradžių net kaip laisvąjį klausytoją. Aišku, tėtis negali mokėti už mano mokslus, todėl tenka griebtis visų tų darbelių. Už butą moku nuomą, bet už tokią sumą, kokią iš manęs ima Čarlis, kitur neišsinuomočiau nė kampo garaže.

– Jis tarsi tavo angelas sargas.

Lukas pakėlė į mane savo vaiskias, atimančias man drąsą akis ir atsakė:

– Nė neįsivaizduoji koks.

11 Populiarus amerikiečių televizijos žaidimas, jo vedėjas Aleksas Trebekas.

20 skyrius

Sumišusi sumirksėjau žiūrėdama į Eriną.

– Ką nori pasakyti – ji tikriausiai neliudys?

Kambario draugė tėškė mobilųjį ant stalo. Pasiėmė iš šaldytuvo butelį vandens ir trinktelėjo dureles. Nusispyrusi numetė batus per kambarį, atsimušę į sieną jie nukrito vidur jos lovos.

– Jie prisikasė prie Mindės. Kenedis, D. Dž. ir Dinas. Įtikino ją – ar beveik įtikino, kad patys susidoros su Baku. Kad jei Mindė liudys, gali sugriauti broliją, o gal ir visą graikų sistemą.

– Ką?

– Jie privertė ją jaustis taip, lyg ji pati būtų kalta. Dėl to, kad ją išprievartavo! – Dar niekad nemačiau Erinos tokios įsiutusios. – Kokia suknista nesąmonė. Skambinu Ketei.

Pakilusi nuo lovos perėjau kambarį ir suėmiau jai už rankos dar nespėjus paskambinti.

– Erina, negali pasakoti apie tai kitiems, jei Mindė nenori.

Erina pervėrė mane žvilgsniu.

– Ža, žinai, kaip veikia graikai. Visi viską jau žino.

– Ak. Tiesa.

Erina surinko numerį, o aš tylėdama klausiausi, kaip ji aiškina seserijos prezidentei, ką mano apie siūlomą užpuoliko dangstymą.

– Gerai, būsiu ten po valandos su Minde.

Išjungusi mobilųjį Erina šiek tiek nurimo, bet atrodė susimąsčiusi. Prisėdusi ant sofos paėmė man už rankos.

– Ža, eik su mumis. Turi papasakoti seserijos merginoms, ką jis tau padarė.

Pasakoti prieš krūvą seserijos merginų, kas man buvo nutikę, kažkodėl atrodė baisiau nei pranešti apie Baką policijai ar prisiekus liudyti prokurorui.

– Kkkodėl? – sumikčiojau. – Erina, aš nesu viena iš jūsų. Joms nerūpi…

– Tai juk precedentas.

Kiek kartų buvau girdėjusi šį teisės terminą iš Kenedžio – buvo vienas jo nuolat kartojamų.

– Ar tu tikra, kad nepavykęs mėginimas mane užpulti rodo, jog Bakui būdingas toks elgesys? Tik du kartai…

Draugės akys žybtelėjo.

– Žaklina…

– Tu teisi, tu teisi… Dieve, ką aš kalbu? – drebančiomis rankomis užsidengiau veidą, o Erina švelniai jas atitraukė.

– Turime padaryti viską, kad jis daugiau nė vienos nenuskriaustų.

Linktelėjau suvokdama, kad Erina teisi, o ji parašė žinutę Mindei.

Erinai atrakinus volvą, išgirdau kažką mane šaukiant ir atsisukusi pamačiau per bendrabučio aikštelę atrisnojantį Kenedį.

– Labas, Žaklina. Labas, Erina. – Erina atsakydama į jo santūrią šypseną susiraukė. Kenedis vėl atsisuko į mane. – Mums reikia pasikalbėti.

Nutvilkiau jį žvilgsniu.

– Apie ką? Apie tai, kad padedi jiems atkalbėti Mindę nuo kaltinimų, nors žinai, ką jis man padarė?

Kenedis sunkiai atsiduso.

– Visai ne taip…

– Ak! O kaip?

– Gal galime pasikalbėti akis į akį? Prašau.

Dirstelėjau į Eriną, ji suspaudė lūpas ir perliejo mano buvusį paniekos kupinu žvilgsniu, o tada vėl atsisuko į mane.

– Paimsiu Mindę ir susitinkam prie seserijos namo, gerai? – Žinodama, kaip nejaukiai jaučiausi, Erina nerimavo, kad leisiuosi Kenedžio atkalbama.

Žvilgtelėjusi į Kenedį supratau, kad šitai jis ir ketina daryti – įkalbėti mane atsiimti kaltinimus.

– Nuveši mane iki seserijos namo? Dabar? Tik taip sutinku pasikalbėti.

Jis sutiko, šiek tiek suirzęs ir išmuštas iš vėžių mano priešiškumo.

– Gerai. Nuvešiu tave, jei sutinki važiuojant pasikalbėti.

Žvilgtelėjau į Eriną, stovinčią prie savo volvo durelių.

– Susitiksime ten.

Erina linktelėjo pasitikėdama manimi, o aš nusekiau paskui Kenedį prie jo mašinos.

Kenedis patildė muziką ir užmetęs ranką ant oda aptraukto vairo lėtai pajudėjo iš vietos.

– Ačiū, kad sutikai pasikalbėti. – Jis žvilgtelėjo man į akis, tada vėl pasisuko į kelią. – Žinok, visiškai tikiu tuo, ką pasakojai šeštadienio vakarą. Žinau, kad Bakas šunsnukis – bet kad niekšas, nežinojau. Ėmėmės procedūros, išmesime jį iš brolijos.

– Jį išmesite… iš brolijos? Ir tai turėtų būti visa bausmė? – užsimerkusi papurčiau galvą, norėdama išblaivyti mintis.

– Bakas atvažiavo į universitetą ir tikėjosi tapti pirmakursių prezidentu, manė, kad taip įgis daugiau įtakos, vadovaus visai brolijai, ketvirtame kurse gal ir visai tarybai, o štai – dabar liks tuščiomis rankomis, ir nesvarbu, kas jo tėvelis. Aišku, tai didelė bausmė.

Žioptelėjau.

– Kenedi, jis išprievartavo merginą.

Jam pakako gėdos krūptelėti.

– Suprantu, bet…

– Jokių bet! Jokių suknistų bet! – Ėmiau giliai kvėpuoti, kad išlaikyčiau rankas ant kelių, užuot puolusi talžyti jo savim patenkinto veido. – Jis nusipelnė sėsti už grotų, o aš pasistengsiu, kad gautų ko nusipelnęs. – Šmėkštelėjo mintis, kad jeigu Kenedis atsiųstas atkalbėti manęs nuo liudijimo, mūsų pokalbis paveikė priešingai.

Jis sustojo prie seserijos namo ir įjungė laisvą bėgį. Abiem rankom suėmė vairą.

– Žaklina, turi šį tą suprasti. Bakas jau ne vieną savaitę skiedžia, kad buvo tave pakabinęs. Kiti patvirtino jo pasakojimą. Visi apie tai girdėjo. Dabar niekas netiki tavo „jis ir mane bandė išprievartauti“ istorija. Šiek tiek per vėlu.

Man ėmė trūkti oro, gerklėje užstrigo gniužulas, skausmas per rankas nudiegė iki pat pirštų galiukų. Užsimerkiau, kad įveikčiau svaigulį ir sustabdyčiau ašaras, tačiau net po vokais mane pasiekė kruvino įsiūčio spalvos.

– Mano… istoriją?

Jis atrėmė mano žvilgsnį žaliomis savo akimis.

– Juk sakiau, tikiu tavim.

Spoksojau į akis vaikinui, kurį trejus metus pažinojau labai intymiai. Jis tikėjo manim, bet jo tikėjimas kovojo su noru išsaugoti orumą. Negi Kenedis nestos tiesos pusėn?

– Tiki manim, o vis tiek sėdi čia stengdamasis atkalbėti mane įtikinti kitus.

– Žaklina, viskas kur kas sudėtingiau…

– Nė velnio!

Atlapojau dureles ir iššokau lauk. Trinktelėjusi pertraukiau jo prieštaravimų tiradą, apsisukau ir nužirgliojau šaligatviu prie Erinos ir Mindės seserijos namo. Drebėjau iš pykčio, baimės ir naujo jausmo – ryžto.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Susirinkime buvo mažiau nei dvidešimt merginų: Erina, Mindė, seserijos atstovės ir aš.

Kadangi buvo prezidentė, Ketė sėdėjo ilgo, lakuoto stalo gale. Jai iš šonų sėdėjo vyriausios atstovės; tarp jų atpažinau vyresniąją Olivijos seserį. Jiedvi su Olivija buvo tokios panašios, kad galėjai palaikyti dvynėmis: net vaipėsi abi lygiai taip pat – it kokios kalytės.

– Minde, brangioji, niekas tavęs nekaltina, – kalbėjo ji, bet nenuoširdžiai lipšnus tonas prieštaravo jos žodžiams. – Juk vis dėlto ėjai su juo į kambarį. Noriu pasakyti, jis kažko tikėjosi, supranti?

Giliai įkvėpiau ir Erina uždėjo ranką man ant šlaunies – perspėjo dar nesikišti. Iškvėpiau pro nosį ir toliau siutau tylėdama. Buvau pašalinė. Mane lengvai galėjo išprašyti lauk, o tada nė kiek Mindei nebūčiau pagelbėjusi. Jai reikėjo svarios paramos, tik tokia padėtų.

– Juk nebuvai, na, nekalta, a? – paklausė kita mergina.

– Dieve, Teilora, juk tai nesvarbu, – atkirto kita.

Teilora gūžtelėjo pečiais.

– Man būtų svarbu.

Perblyškusi Mindė atrodė tuoj tuoj apsivems ar nualps. Erina pasilenkė arčiau ir sukuždėjo:

– Mieloji, giliai įkvėpk.

Kelios merginos pažėrė daugiau kvailų minčių, kelios įterpė protingų argumentų, kol savo nuomonę išsakė kone visos, išskyrus Ketę, Eriną ir dar du Bako likimą savo rankose laikančius asmenis: Mindę ir mane. Pagaliau Ketė, lengvai kaukštelėjusi plaktuku, nutraukė kalbas. Ji laikėsi puikiai, kaip karalienė su sunkia karūna.

– Džeke, – ji įsmeigė žvilgsnį į mane, – tu teigi, kad Bakas bandė tave išprievartauti per vakarėlį Helovino naktį?

Kelios merginos kažką sumurmėjo, o viena net sukikeno. Sugniaužiau ant kelių kumščius, bet nekreipdama į jas dėmesio nurijau seiles ir linktelėjau.

– Taip.

– Atsiprašau, bet aš nesuprantu, ką ji čia veikia, – įsiterpė pirmakursių atstovė. – Jei jis to nepadarė…

– Jis ketino tai padaryti, – iškošė pro dantis Erina. – Bet buvo sustabdytas.

Kita mergina atmetė per petį plaukus.

– Bet ji tą naktį apie tai nepranešė. Kodėl ne? Ir kodėl prabilo dabar? Noriu pasakyti, iš kur mums žinoti, ar ji tiesiog nenori atsidurti dėmesio centre? Ar atkeršyti Bakui?

Erina šalia manęs suurzgė.

– Bakui sutrukdė vaikinas, jis viską matė ir yra pasiruošęs oficialiai paliudyti, – mano balsas suvirpėjo, o Erina po stalu suėmė ir suspaudė man ranką. – O kodėl prabilau tik dabar? Padariau klaidą. Man nė į galvą nešovė, kad jis dar ką nors puls. – Atsiprašydama žvilgtelėjau į Mindę, tada vėl atsisukau į Ketę. – Maniau, nepasisekė tik man.

– Koks vaikinas? Kuris nors iš brolijos? Nes, mergyt, jie tikrai neliudys prieš Baką, – tarė Teilora, o keletas merginų linktelėjo.

– Ne. Lukas Maksfildas.

– Ai, pažįstu jį, – įsiterpė Olivijos sesuo. – Jis apetitiškas…

– Ar tas ne graikas, buvęs Helovino vakarėlyje be kostiumo? Kaubojiškais batais? Tamsiaplaukis? Žaviomis akimis?– paklausė šalia sėdinti mergina. – Jis tikras karštuolis.

– Taip, jis, – atsakiau.

– Minde, – pertraukė visas Ketė, – kaip suprantu, vakar su tavim kalbėjosi Dinas ir D. Dž.?

Mindė linktelėjo vis dar išplėtusi paraudusias akis.

– Jie nori, kad atsiimčiau kaltinimus. Sakė, kad pasistengs viską sutvarkyti brolijoje.

Kitos merginos tik galvas sukiojo sekdamos seserijos prezidentės ir pirmakursės klausimus ir atsakymus.

– Ir ką dabar ketini daryti?

– Nežinau. Aš visiškai sutrikusi.

Ketė pervėrė ją žvilgsniu.

– Ar Bakas tikrai padarė tai, ką sakai?

Mindei akyse susitelkė ašaros, o kai linktelėjo, nusirito skruostais.

– Tai kokio velnio čia būti sutrikusiai?

Visos priblokštos akimirką nutilo, kol pagaliau Luką tikru karštuoliu pavadinusi mergina šūktelėjo:

– Nori pasakyti, kad Mindė turėtų pateikti kaltinimus?!

– Žinoma, ir nėra čia ko abejoti.

Visos prie stalo aiktelėjo, o aš taip apstulbau, kad neįstengiau nė krustelėti.

– Bet kaip tai atrodys? Labai blogai prieš…

– Žinote, kas atrodo blogai? – pertraukė viceprezidentę Ketė. – Merginos, nepalaikančios viena kitos, kai koks vaikinas elgiasi kaip kiaulė. Man jau bloga nuo šito. Vos prieš valandą pasakiau D. Dž., kur jis gali susikišti šūdiną savo brolijos reputaciją. – Ji pakilo ir palinkusi pasirėmė į stalą. – Leiskite jums papasakoti trumpą ir mielą istorijėlę. Mokykloje buvau vienuoliktokų palaikymo komandos šokėja, susitikinėjau su dvyliktoku, kuriam buvo pasiūlyta stipendija, nes gerai žaidė amerikietiškąjį futbolą. Keletą kartų savo noru su juo permiegojau. Vieną naktį nenorėjau, o jis norėjo. Taigi jis mane prispaudė ir privertė. Keli žmonės, kuriems apie tai papasakojau – įskaitant ir geriausią draugę, paaiškino, kas jam būtų, jei pateikčiau kaltinimus. Jie priminė, kad nebuvau nekalta, kad mes susitikinėjome, kad anksčiau buvome mylėjęsi. Todėl nutylėjau. Nė nepasakiau mamai. Tas vaikinas įtaisė man ant kūno mėlynių. Verkiau ir maldavau jo liautis, bet kur tau. Panelės, tai vadinama išprievartavimu. – Ji ištiesė pečius ir sunėrė ant krūtinės rankas. – Taigi Bakas galės pasimėgauti kalėjimo kamera mąstydamas, kaip susišiko gyvenimą. Tas suskis nuskriaudė dvi prie šio stalo sėdinčias merginas. O jums rūpi, kas prastai pasirodys, jei jos papasakos? Nusispjaut. Dinas, D. Dž. ir Kenedis, ir visi kiti šio universiteto brolijų vaikinai gali užsisakyti karstus. Sesės mes, ar ne?

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Žaklina,

prikabinau apžvalgą, kurią pateiksiu ketvirtadienį. Manau, suteikiu tau pirmenybę siųsdamas ją keliomis dienomis anksčiau, bet, kaip sakiau, – esi mano mylimiausia.

LM (Lukas arba Landonas, arba Maksfildas)

Pone Landonai Lukai Maksfildai,

keista gauti iš tavęs laišką apie ekonomiką. Tarsi rašytų du skirtingi žmonės. (Ką tik prisiminiau, kaip klausiau, ar tau nereikia pagelbėti ruošiantis iš ekonomikos. Jau ketinau tau patarti vaikščioti į savo paties konsultacijas. Tikriausiai pasirodžiau visiška kvaiša.)

Ačiū už apžvalgą. Nė neatsiversiu jos iki ketvirtadienio. Taip galėsi nesijausti kaltas, kad ją man atsiuntei anksčiau.

Mudvi su Minde jau pateikėme pareiškimus policijai. Mus nuvežė Erina. Aš pirmą kartą išsamiausiai nupasakojau visą nutikimą. Kalbėdama apsižliumbiau ir ėmiau drebėti, vėl pasijutau silpna ir kvaila. Mindei buvo dar blogiau; atsakinga pareigūnė sakė, kad jai gali tekti kreiptis pagalbos dėl potrauminio streso. Ji pasiūlė mudviem apsilankyti pas universiteto psichologą ar privatų psichoterapeutą.

Važiuojant atgal į universitetą Mindei paskambino tėvai, jie atskris rytoj rytą. Man nė nešovė į galvą paskambinti saviškiams. Kažin, ar ištverčiau dar vieną motinos „juk sakiau tau“ moralą. Skaito juos man dėl menkiausių niekų.

Daviau detektyvei tavo duomenis, ji sakė, kad paskambins, kai reikės tavo parodymų. Nesu tikra, kas bus toliau.

ŽV (Žaklina arba Ža, arba Volas, arba Džekė – bet Džeke pavadinta griebsiuosi savigynos veiksmų.)

Panele Žaklina (ne Džeke) Volas,

nė akimirką į galvą nešovė mintis, kad buvai paika. Įkliuvau savo apgaulėje ir dėl to jaučiausi vis blogiau. Džiaugiuosi, kad išsiaiškinai, ir atsiprašau, kad nepasakiau pats. Jei kas ir buvo kvailas, tai tik aš.

Aš tikras asilas, jei tą naktį dėl mano žodžių pamanei, kad tas bjaurybė prie tavęs kibo dėl tavo kaltės. Buvau labai įsiaudrinęs ir įsiutęs – ant jo. Jei nebūčiau išgirdęs tavo šūksnio visureigyje, tikriausiai būčiau jį užmušęs.

Ar pateikėte prašymą, kad jam būtų uždrausta prie jūsų artintis?

Lukas

Aš. Gal galim pereiti prie žinučių?

Lukas. Žinoma.

Aš. Pateikėme prašymą, laikiną draudimą artintis prie mūsų sukurps rytoj po pietų.

Lukas. Puiku. Jei atrodys, kad tau gresia bent menkiausias pavojus, skambink man. Gerai?

Aš. Gerai.

Lukas. Rytoj man paskutinė ekonomikos paskaita. Penktadienį daktaras Heleris apžvelgs viso kurso medžiagą.

Aš. Aišku, kad tau jos nereikia. Maniau, esi tingus studentas. Sėdėjai aukščiausiai, piešei, nesiklausei paskaitos.

Lukas. Matyt, taip ir atrodžiau. Konsultuoju jau trečią semestrą, o šį ekonomikos kursą išklausiau jau ketvirtą kartą. Išmokau kone atmintinai.

Aš. Tai po trečiadienio mums nebebus paskaitų kartu? O kas bus po egzamino kitą trečiadienį?

Praėjo kelios minutės, supratau, kad uždaviau klausimą, į kurį jis arba nežino atsakymo, arba nenori atsakyti.

Lukas. Žiemos atostogos. Yra dalykų, kurių apie mane nežinai. Pats sau pažadėjau, kad tau daugiau niekada nebemeluosiu, bet dar nesu pasiruošęs visko iškloti. Nežinau, ar įstengčiau. Atsiprašau.

Žiemos atostogos prasidės po savaitės nuo penktadienio – paskutinės rudens egzaminų sesijos dienos. Per atostogas privalėjau išvažiuoti iš bendrabučio, o pavasario semestras prasidės tik po septynių savaičių. Per tiek laiko daug kas gali pasikeisti.

Šeštoje klasėje iškritau iš medžio ir susilaužiau ranką. Septynias savaites negalėjau griežti kontrabosu ar susipinti kasų. Kai buvau penkiolikos, mano geriausia draugė Dalija septynioms savaitėms išvažiavo į vasaros stovyklą. Kai grįžo, jos buvo geriausios draugės su Džiliana. Vis dar draugavau su abiem, bet mano ir Dalijos santykiai smarkiai pasikeitė. Praėjus septynioms savaitėms nuo rudens semestro pradžios mane paliko Kenedis, o dar po septynių savaičių suvokiau, kad imu jį pamiršti.

Septynios savaitės gali viską pakeisti.

Man nespėjus Lukui nieko atsakyti – jei išvis turėjau, ką atsakyti, iš darbo grįžo Erina. Ji buvo neįprastai tyli ir išsiblaškiusi, lėtai nusirengė ir įmetė drabužius į skalbinių krepšį, užuot atsainiai šveitusi kur pakliuvo, kaip paprastai.

– Erina? Ar viskas gerai?

Ji klestelėjo ant lovos ir įsispoksojo į lubas.

– Šiąnakt išėjus lauk manęs prie mašinos laukė Čazas. Su gėlėmis.

Ji neparsinešė gėlių, todėl galėjau įsivaizduoti, kas joms nutiko. Tikriausiai nieko gero.

– Ko norėjo?

Puikiai žinojau, ko jis norėjo. Žinojau, ko jis norėjo praeitą šeštadienį. Ko tikriausiai nori nuo pat tada, kai per kvailą galvą vietoj savo merginos pasirinko subingalvį draugą.

– Jis atsiprašė. Parpuolė ant kelių. Sakė, kad jei panorėsiu, puls ant kelių ir atsiprašys tavęs. Prisiekė negalėjęs patikėti, kad Bakas įstengtų TAIP pasielgti norėdamas gauti merginą, nes merginos pačios metasi jam ant kaklo. Prieš tris savaites sakiau jam, kad vyrai tai daro ne dėl sekso, o dėl galios. – Pasirėmusi ant alkūnių Erina pažiūrėjo į mane. – Tada jis manęs nepaklausė. O dabar, kai Baką apkaltino išprievartavimu ir netrukus suims, dabar klauso.

Gūžtelėjau pečiais.

– Matyt, vaikinams, kurie niekada taip nepasielgtų, sunku patikėti, kad kiti vaikinai gali būti tokie niekšai, – atsakiau, bet supratau ir ją.

Supratimas ir atsiprašymai – šaunu, bet dažnai jų sulauki per vėlai.

21 skyrius

Trečiadienį prie auditorijos durų manęs laukė Kenedis. Norėjau pramauti pro jį nepakeldama akių, bet einant pro pat šalį jis sugriebė man už rankos.

– Žaklina, eikš, pasikalbėkim.

Leidausi pavedama kelis metrus nuo durų ir atsistojau veidu į jas, kad matyčiau, kada ateis Lukas.

Kenedis atsirėmė petimi į glotnią plytelių sieną.

– Čazas sako, kad judvi su Minde vakar policijoje pareiškėte kaltinimus.

Tikėjausi pykčio ar nepasitenkinimo, bet nemačiau jo veide nei vieno, nei kito.

– Taip.

Jis dviem pirštais pasitrynė tobulai nuskustą smakrą, jokių ražienų, – seniau pamačiusi šį įprotį ir aš užsimanydavau pasiglostyti pasmakrę.

– Turėtum žinoti – Bakas teigia, kad tas dalykas su Minde įvyko abipusiu sutarimu, su tavim išvis nieko nebuvę.

Man atkaro žandikaulis, kaukštelėjusi jį sukandau.

– Tas „dalykas su Minde“? „Su manim“?

Nekreipdamas dėmesio į tūžmingą mano pyktį, jis pridūrė:

– Jis akivaizdžiai pamiršo pasakojęs Čazui ir dar bent tuzinui vaikinų, kad tuoj po vakarėlio patvarkė tave visureigyje prieš pat jį užpuolant kažkokiems pašlemėkams.

Žinojau, kad Bakas skleidė gandus, bet smulkmenų nebuvau girdėjusi.

– Kenedi, žinai, kad taip nepasielgčiau.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Nepatikėjau, bet vis tiek nebuvau tikras, kaip reagavai į mūsų išsiskyrimą. Ir pats padariau keletą, chmm, ne itin protingų dalykų… pamaniau, kad ir tu galėjai imtis ko panašaus.

Prisiminiau O-BVE – Erinos ir Megės norą pataisyti man nuotaiką po išsiskyrimo. Ir teko sau pripažinti, kad jis ne visai prašovė pro šalį. Vis dėlto man pasidarė smalsu, ar Kenedis kada nors mane gerai pažinojo.

– Taigi pamanei, jog taip sielvartavau tave praradusi, kad puoliau automobilių aikštelėse drožtis su pirmais pasitaikiusiais vaikinais?

Kenedis pamaigė savo nosies tiltelį.

– Aišku, ne. Turiu omeny, maniau, kad jis gerokai perdėjo. Nė neįsivaizdavau, kad jis… – Kenedis sukando dantis, o jo žalios akys žybtelėjo. – Nė į galvą nešovė, kad jis galėtų taip pasielgti.

Man jau buvo iki soties tokio požiūrio.

Pamačiau ateinant Luką, o jis – mane. Nė nesudvejojęs priėjo ir atsistojo šalia.

– Viskas gerai?

Jau pripratau girdėti tuos jo žodžius, patiko, kaip juos taria – justi aksomu pridengtą plieną.

– Taip.

Jis linktelėjo man ir metė į Kenedį žvilgsnį, žadantį mirtiną žalą, jei šis jos nusipelnys.

Kenedis sumirksėjo ir sekė Luką akimis, kol tas įėjo į auditoriją.

– Tas vaikinas mūsų kurse? Ir kokio velnio taip į mane žiūrėjo? – Atsisukęs klausiamai stebeilijo man į akis, o aš vis dar dirsčiojau Lukui įkandin. – Čazas sakė, kad tą vakarą automobilių aikštelėje buvo kažkoks vaikinas. Kad tai jis prilupo Baką, o ne pora benamių, kaip aiškino Bakas. – Jis mostelėjo nykščiu. – Ar kalbėjo apie jį?

Linktelėjau.

– Kodėl man sakei, kad tiesiog pasprukai?

– Kenedi, nenoriu kalbėti apie tą naktį. – Su tavim, pridūriau mintyse. Netrukus teks apie tai kalbėti duodant parodymus, o paskui dar teisme.

– Kaip nori. Bet praeitą vakarą kalbėjai ne visai tiesą.

– Sakiau tiesą; tik ne visą. Nesuprantu, kodėl išvis tau papasakojau, juk prašei manęs atsisakyti kaltinimų, kad tik brolija išsaugotų reputaciją…

– Tai buvo klaida. Ji jau ištaisyta…

– Taip, būrelio gerokai už jus drąsesnių seserijos merginų. Mindė jau būtų pasidavusi jūsų spaudimui, o jei ji būtų nutraukusi bylą, man irgi būtų tekę pasielgti taip pat. Žinai geriau už kitus. Taigi ačiū, Kenedi, už palaikymą. – Atsidusau. – Klausyk, esu dėkinga, kad pasikalbėjai su Baku, ir suprantu, tu iš tiesų nenorėjai, kad jis mane nuskriaustų. Bet jis turi sėsti į kalėjimą, nepakanka, kad išklausytų kito studento pamokslą ir išlėktų iš brolijos. – Apsisukusi nuėjau į auditoriją, dar išgirdau jį šaukiant:

– Žaklina… atsiprašau.

Erina buvo teisi. Atiprašymų sulauki per vėlai. Linktelėjau, priimu atsiprašymą, bet tik dėl bendros praeities ir to, kas kadaise mus siejo, – nieko daugiau.

Daktaras Heleris pradėjo skaityti paskaitą, nuėjau į savo vietą, sulaukiau iš Bendžio šypsenos ir pasveikinau save, kad ištvėriau. Likau gyva Kenedžiui nusprendus nutraukti mūsų santykius. Ištvėriau Bako užpuolimą. Dukart. Ir ištversiu, jei Lukas pasiryš atskleisti man, kokie demonai jį kankina, ištversiu ir tada, jei to nepajėgs.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Medžiai nusimetė lapus iš anksto neperspėję. Tai visada įvykdavo staiga – neregėdavome daugiaspalvių pokyčių kaip toliau šiaurėje. Šiaip ar taip, buvau pernelyg užsiėmusi, kad pastebėčiau, net jeigu tokie būtų buvę. Atrodė, kad vieną dieną medžiai buvo žali ir lapuoti, o kitą lapai išvis pradingo, tik mažos jų krūvelės buvo įstrigusios kampuose ir po gyvatvorėmis. Daugiau nedžiugino ir protarpiais dar pasitaikančios šiltesnės dienos.

Mudu su Luku gūžėmės su striukėmis, aš dukart apsivyniojau šaliku kaklą ir prisidengiau juo veidą. Iškvėpusi į medžiagą mėgavausi savo pačios šiluma.

Lukas trūktelėjo žemiau savo megztą kepuraitę.

– Ar nori, kad šią popietę eičiau su tavim? Galiu paprašyti, kad kas nors padirbėtų už mane „Starbucks“.

Atsisukau į jį, bet šaliko nuo burnos nepatraukiau.

– Ne. Jau atvyko Mindės tėvai. Jie pasirūpins mumis abiem. Net pasiūlė išnuomoti man viešbučio kambarį – šią savaitę Mindė gyvens ten su jais, o iškart po egzaminų važiuos tiesiai namo. Jos tėtis šį vakarą išveš jos daiktus iš bendrabučio. Erina sako, kad jie svarsto, gal ją su visai iš čia pasiimti.

Lukas susiraukė.

– Kažin, ar pagelbėtų, jei užsiminčiau, kad tai galėjo nutikti bet kur.

Papurčiau galvą.

– Gal kai praeis šokas? Bet Mindė tikriausiai nenorės čia grįžti, net jei tavo tiesa.

– Suprantama, – sumurmėjo jis, žiūrėdamas sau po kojomis.

Tylėdami ėjome iki pastato, kuriame vykdavo mano ispanų kalbos paskaitos.

– Norėčiau ir šiandien praleisti paskaitą, bet mums atsiskaitymas žodžiu, jis lems dalį egzamino balo.

Lukas nusišypsojo ir nubraukė neklusnią plaukų sruogą, prilipusią man prie lūpos. Su pirštinėmis neįstengiau pati jos nusikrapštyti. Jo smilius buvo šiek tiek pilkas, spėjau, kad ir šiandien per paskaitą paišė.

– Norėčiau prieš išvažiuodama namo dar tave pamatyti. Turiu galvoj, be šeštadienio treniruotės.

Jis perbraukė pirštu man per žandikaulį, nukeliavo po šaliku ir pakišo jį po smakru.

Širdis krūtinėje apsivertė. Kiek jau kartų nebyliai atsisveikindavome „iki“, bet šįkart jo akyse švietė neištartas „sudie“. Nebuvau tam pasiruošusi.

– Šiandien vakare griešiu vertinamąją solo partiją, penktadienį privalau nueiti į rečitalį, o šeštadienį koncertuoja mano ansamblis. Bet galiu užeiti rytoj, jei nori.

Jis linktelėjo žiūrėdamas man į akis, tarsi ketintų mane pabučiuoti.

– Noriu.

Aplink studentai skubėjo į paskaitas. Šį kartą dar nevėlavau. Lukas vėl pakėlė šaliką man ant smakro ir nusišypsojo.

– Atrodai kaip pusė mumijos. Tarsi kažkas būtų sutrukdęs vyniojant tave į drobulę.

Atvira šypsena Luką aplankydavo labai retai. Pripratusią prie jos šešėlio, rūsčios minos ir veriančių žvilgsnių, ji mane nustebino, net kvapą užgniaužė. O tada ir aš išsišiepiau, ir nors jis nematė mano burnos, žinojau, kad raukšlelės apie mano akis dabar tokios kaip jo, tamsesnės mėlynos mano akys susmigo į jo pilkai žydras.

– Galbūt aš pyliau kumščiu jam į nosį ir paleidau kraują, kol dar nespėjo baigti savo bjaurių mumifikuotojo darbų.

Lukas tyliai nusijuokė, šilta šypsena nedingo jam nuo lūpų, o aš palinkau artyn, lyg gėlė, besistiebianti į saulę.

– Tau labai patinka smūgis kumščiu.

– Galbūt ne taip, kaip Erina mėgsta smūgius į paslėpsnius.

Jis vėl nusijuokė ir pasilenkė pabučiuoti manęs į kaktą, greitai paleido ir apsidairė. Jo šypsena pradingo, būčiau atidavusi bet ką, kad ją susigrąžinčiau.

– Parašysi, kai baigsi po pietų?

Linktelėjau.

– Parašysiu.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Trečiadienio vakarą įrašiusi Luko vardą „Google“ nenutuokiau, ko tikėtis. Nutariau pradėti nuo nekrologo, kurį radau. Kaip ir daugumoje jų, Rozmari Lukas Maksfild nekrologe nebuvo užsimenama apie mirties priežastis. Jokio „vietoj gėlių prašome paaukoti“ ir kokios nors siaubingos, jaunas motinas žudančios ligos pavadinimo. Paskui nieko nesitikėdama įrašiau jos vardą – bet tuojau iššoko daug straipsnių, visi rašyti prieš aštuonerius metus. Pavadinimai gniaužė kvapą, širdis plakė taip stipriai, kad jaučiau kiekvieną dūžį. Išsirinkau vieną ir paspaudžiau trokšdama, kad šie pranešimai būtų apie kieno nors kito motiną. Man nepažįstamo žmogaus.

Žmogžudystė ir savižudybė – negyvi du žmonės

Vietos valdžia patvirtino siaubingas žmogžudystės ir savižudybės, įvykusios ankstyvą antradienio rytą, smulkmenas. Policija teigia, kad Darenas V. Smitas, apylinkėje dirbęs pameistrys, antradienį 4 valandą ryto pro užpakalinį langą įsilaužė į Reimondo ir Rozmari Maksfildų namus. Daktaras Maksfildas buvo išvykęs verslo reikalais. Surišęs jų sūnų kitame kambaryje, Smitas kelis kartus išprievartavo Rozmari Maksfild, o tada perpjovė jai gerklę. Mirtis moterį ištiko dėl durtinių žaizdų ir netekus daug kraujo. Smitas nusišovė. Nusikaltimo vietoje rasti medžioklinis peilis septyniolikos centimetrų ilgio geležte ir 9 mm pistoletas.

Smitas šią vasarą Maksfildų namuose dirbo samdomu darbininku. Nors vakar Smito namuose detektyvai rado Maksfildų šeimos nuotraukų, atrodo, kad kokių kitų ryšių tarp Smito ir Maksfildų nenustatyta. Policija mano, kad Smitas iš anksto žinojo, jog daktaro Maksfildo nebus namie.

Antradienio vakarą neįstengęs susisiekti su žmona ir sūnumi, Reimondas Maksfildas paprašė šeimos draugų Čarlzo ir Sindės Helerių juos aplankyti. Maždaug 7 valandą vakaro pora rado kruviną Rozmari Maksfild jos miegamajame, šalia gulėjo Smitas, miręs nuo šautinės žaizdos galvoje. Nepilnametis vaikas – jo rankos nuo pančių buvo žaizdotos, jis buvo netekęs daug skysčių ir ištiktas šoko – buvo nuvežtas į apygardos ligoninę; jam suteikta pirmoji pagalba. Kitokių sužalojimų jis nepatyrė.

Šį vakarą Heleris padarė trumpą pareiškimą ir paprašė žiniasklaidos ir bendruomenės Maksfildui ir jo sūnui suteikti privatumo, kad jie susitaikytų su smūgiu taip skaudžiai praradę 38 metų žmoną ir motiną. „Tarnavau armijos specialiosiose pajėgose. Mačiau daug bjaurių dalykų. Bet čia buvo pats klaikiausias nusikaltimas, su kokiu man teko susidurti, visą gyvenimą gailėsiuosi, kad tą vakarą jų aplankyti vežiausi ir žmoną, – sakė Heleris. Heleriai ir Maksfildai artimai draugavo šešiolika metų. – Roza buvo mylinti žmona ir mama, ir nuostabi draugė. Labai jos pasiilgsime.“

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

– Ačiū, kad sutikote mane priimti po darbo valandų. – Giliai įkvėpusi prisėdau ir sunėriau rankas ant kelių. – Norėjau pasikalbėti apie Luką. Turiu šį tą apie jį sužinoti.

Daktaras Heleris kilstelėjo antakius.

– Nesu tikras, ar galėsiu jums padėti. Jei pageidaujate asmeninės informacijos, tikriausiai turėtumėt klausti jo paties.

Baiminausi, kad jis taip ir pasakys, bet prieš vėl susitikdama su Luku turėjau sužinoti daugiau. Turėjau žinoti, ar randai jam ant riešų atsirado dėl tą naktį patirto klaiko, ar dar dėl ko kito.

– Negaliu jo paklausti. Apie tai… kas nutiko jo mamai. Jam.

Atrodė, kad užklupau daktarą Helerį iš pasalų.

– Jis jums apie tai pasakojo?

Papurčiau galvą.

– Ne. Paieškojau internete jo vardo ir radau jos nekrologą. Mirties priežastis nebuvo nurodyta, tada įrašiau jos vardą. Straipsnyje buvote paminėtas ir jūs.

Jis susiraukė.

– Panele Volas, neketinu pasakoti apie tai, kas nutiko Rozai Maksfild, vien tam, kad patenkinčiau kieno nors liguistą smalsumą.

Vėl drebėdama įkvėpiau.

– Klausiu ne iš smalsumo. – Palinkau ant kėdės krašto. – Jo riešai – ant abiejų jų yra randai. Nepažįstu nė vieno žmogaus, kuris būtų bandęs… todėl ir bijau pasakyti ką nors netinkama. Pažinojote jį visą gyvenimą. Aš Luką pažįstu tik keletą savaičių, bet man jis rūpi. Labai.

Daktaras Heleris mąstė, spoksodamas į mane iš po tankių antakių svarstė, ką man pasakyti. Buvo sunku patikėti, kad šis malonus ir ramiai kalbantis papurtęs vyriškis kadaise tarnavo specialiosiose pajėgose. Sunku įsivaizduoti, kad tai jis rado žiauriai nužudytą vieną artimiausių savo draugių.

Jis atsikrenkštė, bet nė nekrustelėjau iš vietos.

– Su Reimondu Maksfildu artimai susidraugavau universitete. Abu rašėme daktaratą, bet aš pasirinkau įprastą tyrimų ir dėstymo kryptį, o Rėjus dairėsi į pelningesnę neakademinę karjerą.

Kartą lankėmės vieno mūsų profesoriaus namuose, jis gyveno su ketvirtakurse dukra. Ji buvo stulbinanti – tamsūs plaukai, tamsios akys. Todėl kai ji nuėjo į virtuvę, Rėjus nusekė jai iš paskos – neva ledukų, o aš puoliau jam įkandin. Jis buvo geriausias mano draugas, bet neketinau leisti jam nugvelbti man iš panosės tokios merginos. Kiekvienas vyras už save, – tyliai sukikeno jis. – Po penkių minučių buvau kone tikras dėl savo galimybių. Rėjus paklausė, ką ji studijuoja, o kai ji atsakė „dailę“, Rėjus išpylė: „Tavo tėvas yra profesorius Lukas – vienas iškiliausių šiuolaikinės ekonomikos žmonių, o tu studijuoji dailę? Kokį velnią veiksi su dailės diplomu?“

Daktaras Heleris nusišypsojo, jo žvilgsnis buvo nuklydęs į prisiminimus.

– Ji išdidžiai išsitiesė – buvo vos metro penkiasdešimt penkių – ir žybčiodama akimis atšovė: „Darysiu pasaulį gražesnį. O tu ką darysi? Kalsi pinigus? Aš sužavėta.“ Tada apsisuko ir išėjo iš virtuvės. Rėjus dar ne vieną dieną siuto, kad nesumojo sugalvoti gudraus atsakymo. Po savaitės susidūriau su ja kavinėje. Ji paklausė, ar aš taip pat nusiteikęs prieš meną kaip mano draugas. Nesu kvailys, todėl atsakiau: „Ką tu, saugok Dieve! Žinau, koks menas svarbus, kaip puikiai gali perteikti žmogaus būseną!“ Ji pakvietė mane į savo rengiamą parodą ir pasakė, kad galiu atsivesti ir Rėjų. Iškart pasigailėjau jam pasakęs, nes šįkart Rėjus buvo pasiryžęs išrėžti krūvą protingų atsakymų, kuriuos buvo spėjęs savo galvoj sustyguoti. Galerija buvo įsispraudusi tarp alkoholio parduotuvės ir baldų nuomos punkto. Žengiant pro galerijos duris Rėjus nusišaipė, kažin, ar ji kuria gražesnį pasaulį, o aš vėl užsimaniau įsispirti, kad sutikau jį atsivesti. Roza priėjo, vilkėjo plonyte vos ne permatoma suknele, plaukai buvo susukti į mazgą – labai menininkiškai. Su ja buvo puošniai apsitaisiusi blondinė – Rėjui tokios patikdavo. Roza pristatė ją kaip geriausią savo draugę, studijuojančią kaip mes ekonomiką. Rėjus į tą merginą neatkreipė dėmesio. „Kur tavo kūriniai?“ – paklausė jis Rozos. Atrodė, kad jo klausimas nuslopino jos priešiškumą. Ji nerimaudama nuvedė mus prie sienos, ant kurios kabėjo jos piešiniai – akvarelės. Visi įsitempę laukėme, kol Rėjus paskelbs nuosprendį. Jis tylėdamas apžiūrėjo visus darbus, o tada pažvelgė į ją ir tarė: „Jie nuostabūs. Manau, neturėtum daryti nieko kito.“ Po trijų mėnesių ji baigė studijas ir tą naktį jis užmovė jai ant piršto sužadėtuvių žiedą. Kai Rėjus baigė doktorantūrą, juodu susituokė ir jis išsijuosęs kibo į karjerą, kaip visada ir planavo. O aš likau su dailia ekonomiste, susituokėme netrukus po jų. Mūsų ketvertukas buvome labai artimi draugai. Landonas mūsų trims vaikams tarsi vyresnis pusbrolis.

Daktaras Heleris nutilo ir giliai, liūdnai įkvėpė, o man vėl pasidarė neramu.

– Rėjus dirbo Federalinei indėlių draudimo korporacijai. Daug keliaudavo. Aš dėsčiau Džordžtauno universitete; gyvenome per kokias dvidešimt minučių kelio. Kai tą vakarą Rėjus negalėjo jiems prisiskambinti, mudu su Sinde nuvažiavome pažiūrėti, ar kas nenutiko. Rozą radome jos kambaryje šalia Smito kūno, o Landonas buvo savo kambary. – Daktaras Heleris nurijo seiles, tylėjau bežadė. – Buvo užkimęs nuo rėkimo, nepajėgė nė prakalbėti, jo riešai plastikiniais antrankiais buvo prirakinti prie lovos turėklo. Landonas tempė lovą link mamos miegamojo, kol ji įsirėmė į kitus baldus ir įstrigo. Rankos buvo kruvinos, ir lovūgaly buvo pilna sudžiūvusio kraujo. Štai iš kur jo randai. Jis taip pririštas išbuvo penkiolika, gal šešiolika valandų.

Man darėsi negera, veidu ritosi ašaros, o daktaras Heleris ir toliau kalbėjo monotoniškai. Jutau, kad jis kaip įmanydamas stengiasi atsiriboti nuo prisiminimų. Pasijutau žiauri, kad priverčiau jį vėl atgaivinti tos siaubingos nakties košmarą.

– Roza buvo mūsų ketverto širdis. Rėjus ją dievino, o taip praradęs, neįstengęs jos apsaugoti… jis užsisklendė. Iš pradžių karjeros laiptais kopęs milžiniškais žingsniais, po to įvykio viską metė. Persikraustė su Landonu į savo tėvo namus prie vandenyno, grįžo į žvejybinį katerį, su kuriuo aštuoniolikos išvykdamas iš namų buvo prižadėjęs daugiau neturėti nieko bendro. Po poros metų Landono senelis mirė ir viską paliko Rėjui. Landonas užsivėrė visiškai kitaip. Mudu su Sinde bandėme įtikinti Rėjų, kad sūnaus negalima atplėšti nuo visko, ką jis pažinojo, kad jam būtinai reikia terapijos, bet Rėjus iš sielvarto buvo išprotėjęs. Jis neįstengė gyventi tuose namuose ar tame mieste. – Daktaras Heleris žvilgtelėjo į mane, pamatęs mano veidą ištraukė iš stalčiaus dėžutę nosinaičių. – Manau, visa kita turėtum išgirsti iš Landono – turiu omeny, Luko. Atvykęs čia, į universitetą, jis prisistatydavo antruoju savo vardu – mergautine mamos pavarde. Matyt, norėjo pradėti gyvenimą iš naujo. Sunku sulaužyti aštuoniolikos metų įpročius, pastaruosius trejus metus jis per retai mane pataisydavo. – Jis dirstelėjo į mane ir iškvėpė. – Ir kam man reikėjo pamatyti tave išeinant iš jo buto. Dėl manęs tai visi studentės ir konsultanto apribojimai nebegalioja. Jei… tau tai rūpi.

Nosinaite brūkštelėjau akis ir jam padėkojau.

Ne universiteto apribojimai ir nuostatai buvo didžiausias mano rūpestis.

22 skyrius

– Esi geras virėjas.

Čiupau tuščias taures ir nusekiau paskui Luką prie kriauklės. Jis išplovė dubenį su pesto likučiais ir atsisuko paimti iš manęs taurių.

– Makaronus paruošti nesunku – jie universiteto aukso standartas norint per pasimatymą draugę sužavėti beprotiškais kulinariniais gebėjimais.

– Tai čia pasimatymas? – Ir jam nespėjus atsisukti pridūriau: – O bazilikų padažą paruošei pats – žiūrėjau. Jau vien jis įspūdingas. Be to, niekad negyvenai bendrabutyje, kur makaronai būna arba iš skardinės, arba jų galima nusipirkti dvi pakuotes už dolerį ir greitai užplikyti. Kartais patiekalas dar paįvairinamas „Lean Cuisine“. Patikėk manim, tavo gebėjimai įtiktų Epikūrui.

Jis nusijuokė, jau buvau spėjusi pasiilgti plačios jo šypsenos.

– Ak, iš tiesų?

Nors atsakydama išsišiepiau, jaučiausi vaidinanti – tarsi šypsotųsi kas kitas, nes nepajėgiau džiaugtis.

– Tikrai.

Kiekvieną minutę stengiausi išsivaduoti iš siaubo dėl to, ką vakar sužinojau paieškojusi internete ir prieš kelias valandas išgirdusi iš daktaro Helerio, bet siaubas tik augo. Lukas patyrė tikrą pragarą ir, kaip supratau, su niekuo nepasidalijo košmarais. Sakė man, kad yra dalykų, kurių apie jį nežinau, kurių galbūt niekada neįstengs atskleisti, o aš, užuot gerbusi jo paslaptis, prie jų knisausi. Norėjau, kad Lukas mane įsileistų, bet pernelyg įkyriai prisišniukštinėjusi galėjau jį atstumti.

– Tikriausiai sugadinčiau savo, kaip puikaus virėjo, reputaciją, jei pasakyčiau, kad desertui iškepiau šokoladinių pyragaičių iš pirktos tešlos, – jo išraiška buvo rimta.

– Gal juokauji? – išverčiau akis. – Iš ko sužinojai, kad dievinu pyragaičius iš pardavinėjamos gatavos tešlos.

Jis bandė išlaikyti rimtą miną, bet nepavyko.

– Panele Volas, esate kupina prieštaravimų.

Maivydamasi kilstelėjau antakį.

– Aš mergina. Tai įeina į merginų gebėjimų aprašymą, pone Maksfildai.

Jis nusišluostė rankas į rankšluostį ir numetęs ant stalviršio prisitraukė mane.

– Puikiai matau, kad esate mergina. – Jis sunėrė su manim pirštais ir švelniai prispaudė mano rankas už nugaros.

Ėmiau greičiau kvėpuoti, stipriau suplakė širdis, nenuleidome vienas nuo kito akių.

– Žaklina, kaip išsilaisvintum iš tokių pančių? – jis laikė apglėbęs mane rankomis, aš stovėjau prigludusi krūtine ir atlošusi galvą.

– Nenorėčiau, – sukuždėjau. – Nenoriu išsilaisvinti.

– Bet jei norėtum. Ką darytum?

Užsimerkiau ir mintyse mėginau įsivaizduoti.

– Spirčiau keliu į paslėpsnius, kirsčiau kulnu per pėdą. – Atsimerkiau ir įvertinau mūsų ūgių skirtumą. – Man regis, esi per aukštas, kad galėčiau trinktelėti tau galva. Nebent pašokčiau, kaip mus mokė futbolo stovykloje.

Jis kilstelėjo lūpų kraštelį.

– Gerai. – Pasilenkė, mūsų lūpas teskyrė keli centimetrai. – O jei pabučiuočiau tave tau nenorint?

Taip jo troškau, kad svaigo galva.

– Aš… aš tau įkąsčiau.

– O Dieve, – užsimerkęs kvėptelėjo jis. – Kodėl skamba taip gundomai?

Prisiglaudžiau dar labiau, bet jo lūpų vis tiek nepasiekiau, o mano rankos buvo įkalintos už nugaros, todėl negalėjau jo prisitraukti.

– Tada pabučiuok mane.

Luko lūpos buvo karštos. Jis švelniai mane pabučiavo, krimstelėjo apatinę lūpą. Brūkštelėjau liežuviu per vidinę jo lūpų pusę, švelniai lyžtelėjau plonytį žiedą, o Lukas sudejavo ir taip stipriai mane suspaudė, kad vos pajėgiau įkvėpti. Staiga jis paleido mano rankas, suėmė man už klubų ir užkėlė ant stalviršio, taip susikeitėme vietomis, dabar mano galva buvo aukščiau.

Panardinusi pirštus į plaukus, kyštelėjau liežuvį jam į burną ir atsargiai brūkštelėjau per gomurio priekį, tuojau už dantų, o rankomis ir kojomis apsivijau jo kūną. Jis įsiurbė mano liežuvį, o aš žioptelėjau. Dar nieko nebuvau taip bučiavusi; dar niekas nebuvo taip bučiavęs manęs. Uždėjęs vieną ranką man ant sprando, Lukas siūlė ritmą, kita prilaikė mane ant stalviršio krašto ir ragino pakartoti viską dar kartą; taip ir padariau, jis paglostė mano liežuvį saviškiu, grybštelėjo dantimis per paviršių ir švelniai sukando prieš jį man ištraukiant.

– Jergutėliau, – sudejavau, o tada Lukas vėl kyštelėjo liežuvį man į burną; iš visų jėgų jo įsikibau, norėjosi pravirkti, nes dar niekada nebuvau tokia susijaudinusi.

Lukas pakėlė mane nuo stalviršio ir nusinešė į miegamąjį, kritome ant lovos, tebelaikiau apsivijusi jį kojomis. Pakilęs virš manęs, jis karštai mane pabučiavo, liežuviu glamonėjo burną, kol nebesitverdama kailyje ėmiau po juo rangytis. Lukas pasodino mane ir nuvilko megztinį, o aš sagsčiau jam marškinius. Palikau juos prasegtus, o jis jau sagstė mano džinsus, tada stabtelėjo ir žvilgtelėjo į mane.

– Taip, – nė kiek nedvejojau.

Nenuleisdamas nuo manęs akių, jis pamažu atsegė užtrauktuką; nejudėdama jaučiau kylant spaudimą, tyliai šnopuodama žiūrėjau į jį. Lukas laikė vieną ranką man ant šlaunies, o kita sustingo atsegusi užtrauktuką, ir jis sukuždėjo:

– Jau seniai to nemėginau su… kuo nors svarbiu. Iki to neprieidavau.

Niekaip nebūčiau patikėjusi, bet vis tiek išgirdau savo balse nuostabą.

– Nesi mylėjęsis?

Lukas užsimerkė ir atsiduso, o rankomis suėmė mane už apnuoginto liemens.

– Esu. Bet nesu to daręs su mergina, kuri man rūpėtų, ar kurią… pažinočiau. Tik vienadieniai nuotykiai. Tik tiek. – Jis pakėlė į mane akis.

– Tik tiek… ir viskas?

Lukas liūdnai šyptelėjo, pirštais brūkštelėjo po mano atsegtų kelnių juosmeniu.

– Ir tų nuotykių ne kažin kiek buvo. Mokykloje jų turėjau kur kas daugiau nei per pastaruosius trejus metus.

Nežinojau, ką į tai atsakyti. Nepajėgiau galvoti apie nieką kita, tik apie jo pirštus, užkištus už mano džinsų diržo kilpučių.

– Lukai? Aš sakau taip, ir neapsimetu. Aš noriu – aišku, jei tik saugosiesi. Noriu tai padaryti su tavim. Taigi, viskas gerai, – vapaliojau nerimaudama, kad viskas baigsis kaip prieš savaitę. Atsidūsėjau ir sukuždėjau: – Tik neprašyk, kad liepčiau liautis.

Žiūrėdamas į mane iš viršaus, jis timptelėjo džinsus, o aš kilstelėjau klubus. Džinsai nuslydo mano kojomis, Lukas juos švystelėjo į šalį, nusitraukė savuosius ir nusimetė marškinius.

– Noriu, kad būtų geriau nei gerai. Esi verta daugiau nei gerai. – Pastvėręs gumytę iš dėžutės nuo naktinio staliuko, numetė mažą kvadratėlį ant lovos ir įsitaisė man tarp kojų. Virpėjau, tarsi būčiau visai nepatyrusi. – Žaklina, tu drebi. Ar nori, kad…

– Ne, – virpančiais pirštais uždengiau jam burną. – Man tik šiek tiek šalta. – Ir be galo jaudinuosi.

Lukas ištraukė iš po manęs antklodes ir užtempė ant mūsų. Prispaudė mane savo svoriu, godžiai pabučiavo, paskui pažvelgė man į akis ir perbraukė pirštais per veidą.

– Dabar nešalta?

Giliai įkvėpiau, jo prisilietimas ištirpdė mano baimes, o laukimas įelektrino greičiau nei ką tik virtuvėje.

– Ne.

Jis nykščiais glamonėjo man smilkinius, panardino pirštus į plaukus. Iš taip arti vaiskiose Luko akyse įžvelgiau kiekvieną gyslelę.

– Žinai, kad bet kada gali įsakyti liautis, – jo balsas buvo prikimęs ir švelnus kaip aksomas. – Bet šį kartą to neprašau.

– Ir gerai, – atsakiau ir pakėlusi galvą įsisiurbiau jam į burną, rankomis įsikibau į jo kietus nugaros raumenis, o tada nagais perbraukiau žemyn, nuo menčių iki klubų.

Lukas jau nedejavo, nutraukė paskutinius mūsų drabužėlius, užsimovė gumytę, stipriai mane pabučiavo ir įsiskverbė vidun.

Jei tai būtų buvęs Kenedis, po kelių minučių viskas jau būtų buvę baigta.

Lukui neskubiai bučiuojant ir liečiant visą mano kūną, kiek tik pasiekė, o šiam atsiliepus ir rangantis po juo, galvoje dar spėjo šmėstelėti viena rišli mintis: „Ak… tai štai dėl ko visi taip nerimsta.“

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Gulėjome atsisukę vienas į kitą, susirangę po antklodėmis, kyšojo tik mūsų pečiai. Jis žiūrėjo į mane, tyrė kiekvieną lopelį, tarsi norėtų mintyse įrėžti mano paveikslą: ausis, žandikaulį, burną… smakrą, gerklę, peties linkį.

Pagaliau Luko žvilgsnis grįžo prie mano akių, jis pakėlė ranką ir stebėdamas, kaip reaguoju, vedžiojo pirštais per visus mano bruožus. Perbraukęs per lūpas palaikė pirštą tarp jų, tada nuslinko ant apatinės, nurijau seiles ir prisiminiau, kad reikia kvėpuoti. Jo akys sekė mane, Lukas ilgai žiūrėjo į lūpas, o tada, apglėbęs už kaklo ir pasislinkęs arčiau, taip švelniai pabučiavo, kad, atrodė, nė nepajutau, bet pagaliau nervų galūnės užfiksavo vaiduoklišką prisilietimą, ir iki pat kojų pirštų tarsi elektra nukrėtė.

Atsidusau, mūsų kvėpavimas sumišo. Nutraukęs antklodes jis paguldė mane ant nugaros, tada parimo ant rankos ir vėl tęsė klajones. Keista, net apnuogintai man buvo nešalta, nuo jo akių ir pirštų tik kaitau.

– Noriu nupiešti tave tokią, – jis kalbėjo taip pat švelniai, kaip ir lietė, vėl perbėgo pirmyn atgal mano raktikauliu, nukeliavo žemiau.

– Tikiuosi, tas piešinys neatsidurs ant sienos?

Jis vyptelėjo.

– Eee, ne, kad ir kaip ši mintis gundytų, jo ant sienos nekabinčiau. Esu nupiešęs kelis tavo portretus, jų taip pat nėra ant sienos.

– Tikrai?

– Mmm… chmm…

– Ar galiu juos pamatyti?

Lukas prikando apatinę lūpą, pirštais perbraukė per mano krūtų linkius, tada nusekė kiekvieną šonkaulio kalnelį.

– Dabar? – šilta jo ranka apsivijo man liemenį, prisitraukė mane arčiau.

Lukui pakilus virš manęs, nenuleidau nuo jo akių.

– Galbūt šiek tiek vėliau.

Jis prigludo arčiau.

– Gerai. Nes pirma norėčiau padaryti porą dalykėlių.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Lukas užsitempė savo tamsias apatines kelnaites ir nutapnojo į virtuvę. Išgirdau atidaromas ir uždaromas priekines duris, jo žemas balsas sumišo su primygtiniu Fransio miauksėjimu. Lukas grįžo su aukšta stikline pieno ir lėkšte šokoladinių pyragaičių.

Padavęs man lėkštę gurkštelėjo pieno ir pastatė jį ant staliuko šalia lovos. Atsisėdau prisidengusi krūtis antklode ir žiūrėjau, kaip perėjo užtemusį kambarį. Jis uždegė ant stalo lempą ir paėmė piešimo sąsiuvinį. Ant stalo krašto gulėjo bent keletas tokių.

Jam ant nugaros viršuje buvo ištatuiruotas į gotišką panašus kryžius, kai vilkėdavo marškinėlius mažai būdavo matyti. Kryžių juosė mažytės išrašinėtos linijos, kurių iš toli buvo neįmanoma įskaityti, visai kaip eilėraščio ant jo dešinio šono. Žemyn nuo menčių jo oda buvo švari. Atsisukęs jis sugavo mane žiūrint – negalėjau nusisukti, todėl ir neslėpiau savo dėmesio.

Lukas užsiropštė ant lovos, pasitaisė pagalves ir atsisėdo už manęs, kojas ištiesęs abipus mano po antklodėmis pasislėpusių klubų. Kol atsirėmusi jam į krūtinę valgiau pyragaitį, jis vertė sąsiuvinio lapus; vienuose tebuvo pavidalai, linijos ir neaiškūs siluetai, kituose detalūs žmonių portretai, objektai ar scenos. Keli piešiniai buvo puikūs, pažymėti data, bet dauguma nebaigti.

Jis atvertė pirmą mano piešinį – kurį tikriausiai nupiešė per paskaitą, kai dar sėdėdavau šalia Kenedžio. Jame buvau pasirėmusi smakrą ranka, alkūnę padėjusi ant stalo. Paėmiau eskizų sąsiuvinį ir verčiau toliau, lapą po lapo, gėrėdamasi jo meistriškumu. Lukas buvo nupiešęs du seniausius universiteto pastatus, riedlente važiuojantį vaikiną ir universiteto pakraštyje studentų porelę užkalbinusį elgetą. Buvo ir objektų detalių, rodančių kruopščią jo techniką.

Atverčiau dar vieną lapą, jame vėl buvau pavaizduota aš, šį kartą iš labai arti – buvo matyti veido bruožai ir plaukų linija, daugiau nelabai kas. Kampe apačioje buvo parašyta data, dvi ar trys savaitės prieš Kenedžiui mane metant.

– Ar tavęs tai netrikdo – kad stebėjau tave, kol manęs dar nepažinojai? – atsargiai paklausė Lukas.

Šią akimirką, taip jo glaudžiama ir susupta, neįstengiau nerimauti. Papurčiau galvą.

– Tu pastabus, ir man labai smalsu, kodėl tau pasirodžiau įdomi. Be to, manau, esi nupiešęs daugybę žmonių, nė neįtariančių, kad taip įdėmiai juos stebi.

Lukas sukikeno ir atsiduso.

– Nežinau, kaip dėl to turėčiau pasijusti – geriau ar blogiau?

Pasiverčiau ant šono, pasidėjau galvą ant jo tatuiruoto bicepso ir pažiūrėjau į jį. Vis dar drovėdamasi ar nevalingai tebespausdama prie krūtinės antklodę, spėjau pamatyti, kaip kaitrus jo žvilgsnis perbėgo kauburėliais, tada jis vėl pažvelgė man į akis.

– Nebepykstu, kad nesakei esąs Landonas. Maniau, žaidei su manim, o buvo priešingai. – Paleidau antklodę, o deginantis jo žvilgsnis nusileido paskui ją. Perbraukiau pirštų pagalvėlėmis per lygią jo žandikaulio odą. Tikriausiai nusiskuto prieš pat man atvažiuojant. – Neįstengčiau tavęs bijoti.

Tylėdamas Lukas paėmė nuo mano kelių lėkštę ir sąsiuvinį iš rankų, padėjo ant staliuko, o tada pakėlė mane ir pasisodino ant kelių. Apkabino, burna nusileido prie krūtų, o aš panardinau rankas jam į plaukus. Nustūmiau mintyse kirbantį priekaištą, kad dabar jau aš kai ką nuo jo slepiu, ir nors Luko nebijojau, baiminausi, kad jis gali palikti mane, jei prisipažinsiu, ką ir kaip apie jį sužinojau.

Įkvėpiau jau pažįstamo jo kvapo ir vedžiojau pirštais per žodžius ir raštus ant jo odos, o jo bučiniai nutildė aštriai dilgčiojančią mano sąžinę – jeigu ji ir zyzė, tai labai toli.

23 skyrius

– O kur… – man dirstelėjus, Bendžis nutilo ir kinktelėjo į tuščią Luko vietą, kaip įprastai suraukęs antakius.

– Šiandien apžvelgiame kursą, todėl jam nereikia būti.

– Aaa, – nusišypsojo Bendžis ir pasilenkęs per kėdės ranktūrį pažemino balsą: – Taigi… kadangi tai žinai, o pastaruosius kartus iš auditorijos išėjote drauge… ar galiu spėti, kad kai ką jis dabar konsultuoja asmeniškai?

Kai sučiaupiau lūpas, jis prunkštelėjo ir atkišo man kumštį.

– Kaip pirštu į akį!

Pavarčiusi akis trinktelėjau krumpliais jam į kumštį, kitaip būtų laikęs jį iškėlęs, kol to nepadarysiu.

– Dieve, Bendži. Tu tikras visažinis.

Plačiausiai išsišiepęs Bendžis parodė dantis.

– Mergyt, jei nebūčiau gėjus, nudžiaučiau tave jam iš panosės, nespėtų nė mirktelėti.

Nusijuokę pasiruošėme paskutinį kartą konspektuoti ekonomiką.

– Labas, Žaklina. – Kenedis klestelėjo į tuščią vietą šalia manęs ir apsimetė nepastebįs ne itin draugiško Bendžio žvilgsnio. – Norėjau tau pranešti. – Jis sėdėjo šonu atsisukęs į mane, kalbėjo tyliai: – Drausmės komitetas nusprendė leisti jam dar savaitę likti universiteto miestelyje, jei tik paklus apribojančiam draudimui, nes jis mėgina įrodyti esąs nekaltas, o semestro teliko savaitė. Bet kai tik baigsis egzaminai, jis turės išsikraustyti iš bendrabučio.

Jau žinojau, kad Bakas buvo paleistas už užstatą ir ketvirtadienį po pietų jam buvo įteiktas laikinas draudimas artintis prie mūsų su Minde. Čazas paskambino ir papasakojo Erinai, o ši perdavė žinią man, Mindei ir jos tėvams.

– Puiku. Tai kol kas jis lieka bendrabutyje?

Visi tikėjomės, kad jį išmes iš universiteto miestelio, bet administracija laikėsi pozicijos – nekaltas, kol jo kaltė neįrodyta.

– Aha, tik šią savaitę, bet tada jis dings. Brolija neturi būti tokia nešališka kaip universiteto atstovai, – nusišypsojo. – Atrodo, kai Ketė D. Dž. liepė atsiknisti, tas išvydo šviesą tunelio gale. Pagaliau pritarė ir Dinas. Vienintelis jų kompromisas buvo leisti Bakui likti egzaminų savaitę – jis gali vaikščioti tik į egzaminus ir atgal. – Kenedis uždėjo šiltą delną man ant rankos ir pažvelgė į akis. – Ar… ar galiu dar ką nors padaryti?

Kuo puikiausiai pažinojau savo buvusįjį, kad suprasčiau, ko jis iš tiesų klausia, bet mano širdyje jam nebeliko vietos, jokių „pabandykime dar kartą“. Mano širdis buvo užimta, bet net jei ji būtų buvusi tuščia, nė kiek neabejojau, mieliau būčiau likusi vieniša, nei atleidusi žmogui, kuris mane taip išdavė. Dukart. Patraukiau ranką ant kelių.

– Ne, Kenedi. Daugiau nieko nereikia. Ir taip jau gerai.

Jis nusišypsojo ir nuleido akis. Linktelėjęs dar kartą žvilgtelėjo į mane, o aš ir nudžiugau, ir nuliūdau pažįstamose žaliose jo akyse išvydusi suvokimą, ką praradome. Pakilęs ir atsiprašęs pavėlavusios mano kaimynės jis prasispraudė pro ją ir grįžo savo vieton. Šįkart kaimynė tylėjo ir neporino apie savo savaitgalio planus.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Pirmas kursas atsijodavo muzikantus, kurie puikiausiai tiko vidurinės mokyklos orkestre, grupėje ar chore nerepetuodami, tuos, kurie į universitetą atvažiavo įtikėję, kad jiems nebūtini techniniai įgūdžiai, įgyjami kasdieniu prakaitu, – kas tos gamos ar intervalai, ką jau kalbėti apie muzikos teoriją. Tačiau daugelis studentų atsidavę tobulinome savo gebėjimus, per savaitę grodavome ne vieną valandą – dažnai ir ilgiau nei valandą per dieną. Nebuvome tokie tobuli, kad rizikuotume atsipalaiduoti.

Į universitetą atvažiavau šiek tiek išlepusi. Namie repetuodavau kada tik užsimaniusi; mama su tėčiu niekada man netrukdydavo, nors, reikia pripažinti, stengiausi muzikuoti deramu laiku ir nepiktnaudžiauti jų ramybe. Kadangi negalėjau savo baldams dydžiu prilygstančio kontraboso laikyti bendrabučio kambaryje, turėjau jam išrūpinti spintelę muzikos rūmuose ir rezervuotis klasę repetuoti. Netrukus patyriau, kad vakaro valandas greitai visi išgraibstydavo; nors rūmai buvo atviri vos ne visą parą ir visas septynias dienas per savaitę, nenorėjau per universiteto miestelį į juos vilktis griežti antrą valandą nakties.

Suderinti džiazo ansamblio repeticijas buvo dar sunkiau. Pirmame kurse susitikdavome du ar tris kartus per savaitę. Dabar jau buvo aišku, kodėl taip lengva rezervuoti repeticijų klasę sekmadienio rytą: daugumai studentų sekmadienis – pagirių diena, Menų fakulteto studentai nebuvo išimtis. Įpusėjus rudens semestrui, dauguma mūsų jau buvome bent kartą ar du praleidę sekmadienio repeticiją. Tai, kas tiko pirmame kurse, nebetiks trečiame.

Penktadienio vakarą, prieš pat kolegos studento rečitalį, bandžiau paaiškinti vienam mūsų pučiamųjų vyrukų, kodėl negalėsiu dalyvauti skubiai surengtoje paskutinėje repeticijoje šeštadienio rytą, nors tą pat vakarą būsime vertinami.

– Rytoj man treniruotė…

– Taip, taip, žinau. Savigynos kursai. Puiku. Jei rytoj vakare susimausim, kalta būsi tu. – Henris, be jokios abejonės, buvo talentingas, tarsi gimęs su saksofonu savo ilgapirštėse rankose. Kadangi savo pasipūtusią laikyseną paremdavo įgimtais gebėjimais, dažniausiai mus gerokai baugindavo. Tačiau man jau buvo iki soties šio paklaikėlio.

– Henri, paistai nesąmones, – nutvilkiau jį žvilgsniu. Henris sėdėjo išsidrėbęs už Kelės, mūsų pianistės, šįkart nutarusios į ginčą nesikišti. – Per visą semestrą praleidau tik vieną repeticiją.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Bet tuoj bus dvi, ar ne?

Man nespėjus atsakyti, prasidėjo koncertas. Sukandusi dantis atsirėmiau į kėdės atlošą. Buvau ne prastesnė atlikėja už kitus mūsų grupės muzikantus, bet šeštadienį vyks paskutinė savigynos treniruotė, visko, ką išmokome, vainikavimas. Ji buvo svarbi.

Erina nenustygo kailyje laukdama kautynių vienas prieš vieną su Donu arba Luku, kurias Ralfas buvo paruošęs visoms damoms.

– Aš čiupsiu Doną, – pažadėjo ji rengdamasi į darbą, man ruošiantis paskutinei šį semestrą privalomai studentų rečitalio perklausai. Primerkusi veidrodžiui akį, kol dažėsi tušu kitos blakstienas, ji mane paerzino: – Nenoriu išvesti iš rikiuotės tavo žaisliuko esmės, kol su juo dar neatsižaidei!

Visą dieną nieko negirdėjau iš Luko, bet abu buvome užsiėmę ir beveik neturėjau laiko apie jį galvoti ir svarstyti, ką tai reiškia. Beveik.

Prieš metus nebūčiau nė pagalvojusi, kad kada permiegosiu su dar kuo nors, ne vien su Kenedžiu. Prieš mane jis jau buvo turėjęs kitų merginų – tai buvo aišku iš jo patirties pirmąjį mūsų kartą. Manęs tai labai nejaudino, niekad neaptarinėjom jo ankstesnių santykių. Lukas taip pat buvo patyręs, nors man ir sakė, kad nė viena ankstesnių merginų jam nebuvo svarbi. Jei man tai būtų prisipažinęs Kenedis, būtų palengvėję, gal net būčiau buvusi pamaloninta. Bet dabar dėl skausmingos Luko praeities jo prisipažinimas spaudė širdį, nė neįsivaizdavau, ką tai reiškė jam, man ir mums.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Treniruotės pradžioje pakartojome visus išmoktus veiksmus, o Ralfas sukiojosi po salę drąsindamas ir negailėdamas patarimų. Pirmą treniruotės valandą Dono su Luku nebuvo. Ralfas norėjo, kad būtume nuo jų atsiribojusios, nejaustume jiems jokių jausmų ir paskutinę valandą nesidrovėtume jų talžyti. Man pasidarė smalsu, kiek merginų užpultos švaisto brangias, trumpas sekundes jaudindamosi, kad perdėtai reaguoja, – brangias akimirkas, kai, užuot gynusiosi, galvoja: „Bet aš jį juk pažįstu.“

Į kulnus nusmukusia širdimi stebėjau, kaip visos kursų draugės atliko išmoktus veiksmus ant jau gerai prisirengusių Luko ir Dono. Viena po kitos lipome ant čiužinio, kiekvieną šūksniais ragino vienuolika kraujo ištroškusių amazonių, o vaikinai keitėsi, kad atsikvėptų ir pailsėtų nuo smūgių, spyrių ir plūdimo. Kadangi pagalvės sugėrė mūsų smūgius, jiems teko šiek tiek vaidinti – tarsi kiekvienas smūgis ar spyris būtų pasiekęs tikslą. Todėl Erinai nutaikius progą ir švystelėjus puikų spyrį į šakumą, Donas susmuko žemėn, tarsi būtų išvestas iš rikiuotės.

Vienuolika balsų jai rėkė: „Bėk! Bėk!“, bet Donas – didelis vatinis kalnas – pastojo Erinai kelią į tariamai saugią zoną prie durų ir Erina akimirką sudvejojo. Donas pasirito prie jos, o mes surikome dar garsiau. Atsikvošėjusi Erina tarsi nuo tramplino tiltelio atsispyrė jam nuo krūtinės, nusileidusi apsisuko ir dar du kartus spyrė, o tada nubėgo.

Pasiekusi duris, ji puolė šokinėti mosuodama kumščiais, o mes jai pritarėme šūksniais. Erinai grįžus prie mūsų, Ralfas paplojo jai per pečius, o aš pažvairavau į Luką. Savo vos regima šypsena jis stebėjo Eriną. Dar viena moteris stipri. Dar viena galės apsiginti nuo užpuoliko. Dar viena galbūt sugebės išvengti jo mamai tekusio likimo. Jis pažvelgė į mane, o aš spėliojau, ar šių retų viltį įžiebiančių akimirkų kada nors pakaks sušvelninti jį persekiojančiam skausmui. Skausmui, apie kurį aš lyg ir nieko nežinau.

Atplėšęs nuo manęs akis, Lukas nuėjo laukti, kada ant čiužinio užlips kita tariama auka. Likome dvi – tyli kaip pelytė sekretorė Geilė iš studentų sveikatos centro ir aš.

Ralfas nužvelgė mudvi.

– Katra dabar?

Virpėdama į priekį žengė Geilė. Ralfas kuždėjo jai vertingus patarimus – nė vienai iš merginų jų nedavė, ir Lukas su ja elgėsi atsargiau. Mūsų užrašuose buvo parašyta, kad savigynos mokymų esmė – tikėjimas, jog gali pasipriešinti, suvokiau, kad to jie ir stengėsi jai įkvėpti. Kuo daugiau Geilės smūgių ir spyrių pasiekdavo tikslą, tuo garsiau mes ją palaikėme ir tuo ryžtingiau ji kovojo. Kai pagaliau grįžo prie mūsų ir mes išsijuosusios nuoširdžiai ją gyrėme, per veidą jai ritosi ašaros, ji tebesvirduliavo – bet kartu ir plačiai šypsojosi.

Aš buvau paskutinė, turėjau įveikti Doną. Vos užlipau ant čiužinio, gyslomis ėmė plūsti adrenalinas, o jeigu visi mato, kokia aš pašiurpusi, kaip kad matėme drebančias smulkutės Geilės rankas, kai ši atsistojo pasiruošusi gintis. Žinojau, kad Lukas su Erina mane atidžiai stebi; tik jiedviem nebuvo paslaptis, kas mane čia atginė.

Viskas tetruko kokią minutę, galbūt dvi.

Donas apsuko apie mane ratą, laidydamas replikas „ei, mažyte“ – toks buvo scenarijus. Laukiau įsitempusi, nenuleisdama nuo jo akių. Staiga Donas šoko prie manęs ir pabandė sugriebti už rankos. Atrėmiau riešu, pabandžiau spirti, bet susimoviau, ir jis sugriebė mane iš priekio. Nežinau, ar man tik pasigirdo, ar Erina iš tiesų sušuko, – viskas vyko lėtai, garsai buvo prislopinti, tarsi būtume po vandeniu, – bet išgirdau jos balsą: KIAUŠIAI!

Smogiau keliu, o Donui kriuktelėjus ir mane paleidus, išsivadavau iš gniaužtų. Bėgdama prie durų, girdėjau visus kitus balsus perrėkiantį ir palaikantį Erinos balsą. Kai pasiekiau saugią zoną, ji perlėkė per salę manęs apkabinti, jai per petį mačiau Luko išraišką. Jis nusiėmė šalmą ir subraukė šlapius nuo prakaito plaukus atgal, aiškiai regėjau jo veidą ir pažįstamą šypsenos šešėlį.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Lukas. Rytą gerai pasirodei.

Aš. Tikrai?

Lukas. Taip.

Aš. Ačiū.

Lukas. Sekmadienį susitinkame kavos? Užvažiuočiau tavęs apie trečią?

Aš. Kodėl gi ne? :)

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Šeštadienio vakaro koncertas pareikalavo iš manęs susitelkimo ir atsidavimo, išblaškė visas kitas mintis. Tik bendrabutyje jos vėl ėmė suktis galvoje. Erina dar nebuvo grįžusi iš seserijos susirinkimo, bet netrukus turėjo pareiti. Niekas nemiegojo, visi ruošėsi egzaminams arba dėl jų jaudinosi, ir visi džiūgavo, kad tai paskutinis savaitgalis prieš atostogas, visi nekantravo važiuoti namo. Koridoriuje aidėjo balsai, vieni nerimavo dėl rytojaus egzamino, kiti dalijosi atostogų jauduliu.

Per sieną prie mano lovos prasiskverbė sodri bosinės gitaros melodija, mano pirštai ėmė judėti kartu su ja. Kartais kalbėdama su nepažįstamaisiais prasitardavau, kad skambinau bosine, o jie iškart įsivaizduodavo elektrinį instrumentą ir garaže besirenkančią grupę. Lukui tai būtų tikę kur kas labiau – tamsūs ant akių krintantys plaukai, nedidelis sidabrinis žiedelis apatinėje lūpoje, o kur dar tatuiruotės, gyslų išryškinti raumenys, jie labai karštai atrodytų ant scenos, kyšantys iš po plonų marškinėlių. Arba be marškinėlių.

O Dieve. Niekaip neužmigsiu.

Mano telefonas cyptelėjo gavęs Erinos žinutę.

Erina. Kalbuosi su Čazu. Galbūt šiek tiek užtruksiu. Kaip tu?

Aš. Viskas gerai. O TU?

Erina. Sutrikusi. Galbūt pasijusčiau geriau, jei tiesiog jam įspirčiau.

Aš. Į KIAUŠIUS!!!!!

Erina. Kaip tik į juos.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

– Jie bepročiai. – Pritraukusi kelius prie krūtinės susirangiau arčiau Luko, piešiančio porą ežere besiirstančių baidarininkų. – Vandenyje turėtų būti dar šalčiau nei sėdėti čia.

Jis nusišypsojo ir ant mano vilnonio ir kašmyro šaliko užtraukė striukės gobtuvą.

– Tai tau šalta? – jis kilstelėjo antakį.

Susiraukiau ir patryniau nosį pirštinėtais pirštais – atrodė, tarsi dantų gydytojas būtų suleidęs į ją nuskausminamųjų, kaip prieš gręžiant dantį.

– Mano nosis kaip varveklis! Kaip drįsti šaipytis iš mano jautrumo ledynmečio temperatūrai? O aš dar maniau, kad esi nuo pakrantės. Argi ten ne šilčiau?

Prunkštelėjęs jis užsikišo pieštuką už ausies, po kepure, užvertė sąsiuvinį ir padėjo ant suoliuko.

– Taip, pakrantėje tikrai šilčiau, bet aš užaugau ne ten. Jei esi tokia lepūnėlė, kažin, ar išgyventum žiemą Aleksandrijoje.

Žioptelėjau vaizduodama pasipiktinusią ir kumštelėjau jam į petį, o jis suvaidino nepajėgiąs apsiginti nuo mano smūgio.

– Au, jergau – atsiimu savo žodžius! Esi kieta kaip titnagas. – Jis pasisuko ir apkabinęs mane plačiai nusišypsojo. – Užkietėjusi neklaužada.

Paglostyta savimeile ir pamaloninta fiziškai numykiau ir užsimerkusi patenkinta prisispaudžiau dar arčiau.

– Turiu kietą ranką, – sumurmėjau Lukui per gobtuvą.

Odinė jo striukė gulėjo sulankstyta ant suoliuko šalia sąsiuvinio. Lukas pareiškė, kad su ja per šilta, praverčia tik ant motociklo.

Jis atkartojo mano mykimą ir atlošė man galvą nepaaiškinamai šiltais pirštais.

– Kietą. Po teisybei, šiek tiek tavęs bijau.

Mus teskyrė keletas centimetrų, garas iš mūsų burnų sukibo į bendrą debesėlį.

– Nenoriu, kad manęs bijotum. – Mano galvoje sukosi žodžiai, kurių nesiryžau ištarti: Kalbėk, kalbėk su manim.

Niekaip nepajėgiau jų ištarti, norėjau, kad mane pabučiuotų, kad nebejusčiau augančios kaltės, grasinančios išsilieti viena nepataisoma išpažintimi. Tarsi būčiau paprašiusi balsu, jis pasilenkė ir mane pabučiavo.

24 skyrius

Dauguma studentų išvažiuos vos sužinoję paskutinius rezultatus. Erina žadėjo išvažiuoti šeštadienį, o aš ketinau užsibūti, nes mano mylimiausias mokinys pakvietė mane į savo koncertą pirmadienio vakarą – jis pelnė vietą orkestro priekyje ir norėjo pasipuikuoti. Iš bendrabučio žiemos atostogų turėjome išsikraustyti iki antradienio, noriu ar nenoriu, tada ir išvažiuosiu.

Susitikau su Mege ir Erina bibliotekoje pasimokyti paskutiniam semestro egzaminui, astronomijai. Apie antrą nakties Megė dramatiškai atsidususi sukniubo veidu ant atversto vadovėlio.

– Uuuch… jei nepadarysime pertraukėlės, per šitą nesąmonę mano smegenys virs juodąja skyle.

Erina neatsiliepė, dirstelėjusi į ją pamačiau, kad patikrino mobilųjį – perskaičiusi žinutę puolė rašyti atsakymo. Ji nuspaudė siųsti, tada pajuto mano žvilgsnį.

– Ką? – ji šiek tiek išpūtė rudas akis. – Eee, Čazas parašė, kad vaikinai paeiliui seka Baką. Kad jis neišeitų iš bendrabučio.

– Maniau, mes nesikalbam su Čazu, – mieguistai sukuždėjo Megė, vis dar užsimerkusi, padėjusi žandą ant mūsų skaitomo puslapio.

Erinos akys lakstė, tik į mane nežiūrėjo, supratau, kad tą planą ji jau nurašė. Nusprendžiau leisti jai šiek tiek pasimuistyti, prieš paleisdama nuo kabliuko. Čazas visada man patiko, negalėjau jo labai kaltinti. Ir pati nenorėčiau patikėti, kad mano geriausias draugas buvo pabaisa.

Pasitikrinusi telefoną dar kartą perskaičiau Lukui nusiųstas žinutes ir jo atsakymus.

Aš. Ekonomikos egzas: KAIP DU PIRŠTUS…

Lukas. Viskas mano dėka, ar ne?

Aš. Ne, Landono.

Lukas. ;)

Aš. Man skauda smegenis. Jau išlaikiau tris egzus.

Lukas. Man liko tik vienas, penktadienį. Tada darbas. Pasimatysim šeštadienį.

– Rytoj Mindei paskutinis egzaminas. – Erina kažką kraigaliojo užrašuose šalia lygties.

– Girdėjau, jos tėtis per visus egzaminus sėdėjo koridoriuje, – pridūrė Megė.

Aš irgi girdėjau tą gandą.

– Jei tai tiesa, jo nekaltinčiau.

Žvilgtelėjome į Eriną, ji tai jau skiria tiesą nuo universiteto gandų. Ji pritardama linktelėjo.

– Taip. Ji nebegrįš į universitetą, tik paliudyti. Pereis į kažkokią mažą kolegiją savo miestelyje. – Jos akys buvo liūdnos. – Jos mama sakė, kad Mindei kiekvieną naktį vis dar sapnuojasi košmarai. Ir kaip galėjau ją palikti vieną tame vakarėlyje.

Megė atsisėdo.

– Ei. Ten buvo daug žmonių. Erina, nesi dėl to kalta.

– Žinau, bet…

– Ji teisi, – pritariau Megei ir priminiau Erinai: – Kaltink tą, kas kaltas. Jį.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Pagaliau papasakojau tėvams apie Baką. Nesikalbėjau su jais nuo Padėkos dienos. Pamačiusi sandėliuke kilnotus ir ne vieton padėtus produktus, mama tikriausiai suprato, kad buvau parvažiavusi į namus, ir man paskambino. Matyt, norėjo įsitikinti, kad ne koks įsibrovęs pašalietis suardė jos pagal abėcėlę sudėtų dėžučių ir maišelių tvarką, todėl man teko prisipažinti.

– Bet… sakei, kad važiuosi su Erina?

Užuot papriekaištavusi mamai, kad pati tai sugalvojo, – Eriną aš jai paminėjau tik kartą ir ji nė nesivargino pasitikslinti, ką iš tiesų veiksiu per Padėkos atostogas, – sumelavau. Taip buvo paprasčiau mums abiem.

– Grįžti namo nusprendžiau paskutinę minutę. Nesijaudink.

Ji puolė tarškėti, ką reikės nuveikti per šias atostogas – man būtina nueiti pasitikrinti pas dantų gydytoją, be to, sausį baigiasi mano visureigio techninio paso galiojimo laikas.

– Ar nori, kad užrašyčiau pas Keviną, ar jau susiradai stilistą ten? – paklausė ji.

Užuot atsakiusi į jos klausimą, išpyliau viską – kaip po Helovino vakarėlio aikštelėje mane užpuolė Bakas, kaip Lukas mane išgelbėjo, kaip vėliau Bakas išprievartavo kitą merginą, apie pateiktus jam kaltinimus ir artėjantį teismą. Pradėjusi nebeįstengiau sustoti.

Iš pradžių pamaniau, kad ji manęs neišgirdo, ir suspaudžiau telefoną. Tikrai nekartosiu, jei ji pernelyg užsiėmusi namų ruoša savo prakeiktam vakarėliui ir nė dešimties sekundžių negali manęs paklausyti.

O tada mama išspaudė:

– Kodėl man tuojau pat nepasakei?

Man regis, ji žinojo kodėl. Nereikėjo sakyti. Jie ne patys geriausi tėvai; ne patys ir blogiausi.

Atsidusau.

– Sakau dabar.

Mama dar įsitempusi patylėjo, bet išgirdau ją vaikštant po namus. Šeštadienį jie ketino rengti kasmetinį vakarėlį, o mama stengdavosi prieš jį iščiustyti namus. Augdama įpratau visą savaitę prieš vakarėlį nesipainioti jai po kojom.

– Paskambinsiu Marčiui, kad rytoj neateisiu. – Martis – mamos bosas programinės įrangos konsultavimo firmoje. – Atvažiuosiu iki vienuoliktos. – Iš garso supratau, kad ji iš spintelės po laiptais traukia lagaminą su ratukais.

Žioptelėjau į ragelį nesumodama, ką pasakyti, pagaliau atgavau žadą.

– Ne… ne, mama, man viskas gerai. Grįšiu namo greičiau nei po savaitės. Tau niekur nereikia važiuoti.

Dar labiau sutrikau išgirdusi drebant jos balsą.

– Žaklina, man labai gaila, – ji ištarė mano vardą tarsi norėtų mane pasiekti per telefoną. – Man labai gaila, kad tai nutiko tau.

O Dieve, pamaniau, nejaugi mama verkia? Mama ne iš verksnių.

– Atleisk, kad mūsų nebuvo namie, kai grįžai. Tau manęs reikėjo, o aš…

Kambaryje buvau viena, priblokšta klestelėjau ant lovos.

– Mama, nesijaudink. Juk nežinojai. – Užtat žinojo, kad išsiskyriau su Kenedžiu… bet buvau nusiteikusi jai atleisti. – Juk išauginai mane stiprią, ar ne? Viskas gerai, – dar tebekalbėdama suvokiau, kad sakau tikrą tiesą.

– Ar… ar galiu tau paskirti susitikimą su savo psichoterapeutu? Ar vienu jo kolegų, jei labiau norėtum?

Buvau pamiršusi apie mamos kartkartėmis lankomus psichoterapijos seansus. Kai buvau labai maža, jai nustatė valgymo sutrikimą. Nė nežinau kokį: bulimiją ar anoreksiją? Niekad atvirai apie tai nesikalbėjome.

– Gerai. Gal ir nepakenktų.

Ji atsiduso, iš balso pasirodė, kad jai palengvėjo. Daviau jai darbo.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Sukirtus keletą dėžučių kiniškų patiekalų išsineštinai, Lukas iš priekinės kišenės išžvejojo savo aipodą ir padavė man ausines.

– Pasiklausyk grupės, kurią ką tik atradau. Tau turėtų patikti.

Sėdėjome ant grindų, nugaromis atsirėmę į mano lovą. Kai įsikišau ausines, jis nuspaudė „groti“ ir man klausantis nenuleido nuo manęs akių.

Ausyse liejosi muzika, o jis akis buvo įsmeigęs į mane. Girdėjau tik muziką, mačiau tik jo akis. Lukas pasilenkė, užuodžiau raminamą jo kvapą. Suėmęs mano skruostą, jis priglaudė lūpas prie mano burnos ir ėmė tingiai bučiuoti, taikydamas į dainos ritmą. Skonis priminė mėtinius jo čiulpiamus tiktakus.

Įdavęs aipodą, Lukas mane pakėlė ir paguldė ant lovos, o pats išsitiesė šalia ir apkabinęs ėmė bučiuoti, kol vieną dainą pakeitė kita ir jos susiliejo. Pagaliau atsitraukęs perbraukė pirštu man per ausies kaušelį, išsiėmiau vieną ausinę ir padaviau jam. Gulėjome vienas šalia kito ant siauros mano bendrabučio lovos – išsitiesęs jis vos tilpo – ir kartu klausėmės pasinėrę į muziką. Lukas atidarė naują muzikos sąrašą, supratau, kad kitą dainą man parinko ne vien dėl grupės, kuri jam patiko, ar muzikos stiliaus, kurį galėtume aptarti.

Klausėmės jos ir spoksojome vienas į kitą, mano širdis pasiekė jo širdį, tarp mūsų nusidriekė gija – plonyčiai siūleliai, galintys bet kada lengvai nutrūkti. Visai kaip skelbė jam ant šono eilėraščio posmas, mudu abu keitėmės ir taikėmės vienas prie kito, kad vieno širdis tilptų kito krūtinėje, bet galėjome pasikeisti dar labiau, kad taptume vieniu. Ar ir jis tai jaučia? Išgirdusi jo parinktos dainos žodžius pamaniau, kad galbūt jaučia. „Tik nesijuok, jei pasakysiu… kad švelniai mėginu palenkti kietą būdą.“

Bendrabutis nuo pat ankstyvo ryto visą dieną krovėsi daiktus ir kraustėsi lauk, pagaliau koridorius už mano durų aptilo. Kalbėjomės tik apie nesenus įvykius, Lukas man papasakojo, kaip Fransis tapo jo sugyventiniu.

– Vieną naktį jis pasirodė prie durų reikalaudamas, kad jį įsileisčiau. Valandėlę nusnūdo ant sofos, tada pasiprašė išleidžiamas. Tai virto naktiniu ritualu, jis užsibūdavo vis ilgiau, kol susipratau, kad jis jau įsikraustęs. Jis pats akiplėšiškiausias neteisėtas įnamis pasaulyje.

Nusijuokiau, o jis taip pat juokdamasis mane pabučiavo. Nesiliovė šypsotis ir mane bučiuoti, jo rankos nuklydo man prie juosmens ir klubų. Bučiuodamasi šiaip ne taip išspaudžiau, kad Erina iš universiteto išvažiuos tik rytoj – todėl gali bet kurią akimirką įeiti.

– Maniau, sakei, kad išvažiuoja šiandien.

Linktelėjau.

– Ketino. Bet jos buvęs vaikinas iš visų jėgų stengiasi išpirkti kaltę, norėjo šįvakar su ja susitikti.

Luko ranka tirdama nuklydo po mano palaidinuke.

– O kas jiems nutiko? Kokia katė tarp jų buvo perbėgusi?

Žioptelėjau, kai suėmė mano krūtį, jo delnas prilipo, tarsi ten ir būtų jo vieta.

– Susipyko dėl manęs.

Jis šiek tiek išplėtė akis, o aš šyptelėjau.

– Ne – ne dėl to. Čazas buvo… geriausias Bako draugas.

Nekenčiau, kad prisiminus Baką mano kūnas vis dar pastirdavo, kad tardama jo vardą vis dar sugrieždavau dantimis. Net nebūdamas šalia jis sukeldavo įniršį, kurio nepajėgdavau nuslopinti, ir tai mane siutino.

– Jo jau nebėra, ar ne? – paklausė Lukas. – Jis išvažiavo iš universiteto? – Perkėlęs ranką man ant kaklo prisitraukė arčiau.

Užsimerkusi įsikniaubiau jam po smakru ir linktelėjau.

– Kažin, ar jam leis kitą semestrą čia grįžti, net jei teismas dar nebus jo nuteisęs, – tarė jis.

Įkvėpiau jo – stipriai susičiaupusi traukiau jo kvapą pro nosį. Jaučiausi jo globojama. Saugi.

– Visada dairausi per petį. Jis kaip vienas tų iš dėžutės iššokančių klounų… nepasakojau tau apie laiptinę, ar ne?

Aš ne vienintelė nesugebėjau suvaldyti fizinių reakcijų. Lukas sustingo, mane laikančios rankos staiga tapo šiurkštesnės, įsitempė.

– Nepasakojai.

Išpyliau istoriją jam į krūtinę, laikiausi faktų ir tiktai faktų, kad nesudrebėčiau, o pasakojimą baigiau taip:

– Jis viską mikliai apsuko, tarsi būtume padarę… tai… laiptinėje. Iš visų veidų koridoriuje… iš vėliau pasklidusių istorijų… atrodo, kad jie juo patikėjo. – Susivaldžiau nepravirkusi. Nebenorėjau verkti dėl Bako. – Bet jis bent jau neįėjo į mano kambarį.

Lukas ilgai tylėjo, jau maniau nepratars nė žodžio, bet galų gale paguldė mane ant nugaros, įspraudė kelį tarp maniškių ir ėmė godžiai mane bučiuoti. Jo plaukai pakuteno man veidą, išlaisvinau tarp mudviejų įstrigusias rankas ir suleidau jam į plaukus, tarsi galėčiau prisitraukti dar arčiau.

Atrodė, lyg bučiuodamas jis mane norėtų pažymėti. Tarsi bandytų ištatuiruoti save man po oda.

Jis žinojo visas mano paslaptis, o aš žinojau jo.

Bet menamas abipusis atvirumas buvo melas – nes jis savo paslapčių man neatskleidė. Aš jas išknisau, negana to – jis apie tai nė nenutuokė.

Mane slėgė auganti kaltė ir troškimas, kad jis pasidalytų su manim savo paslaptimi. Patikėtų ją man. Po trijų dienų važiuosiu namo. Negalėsiu jos atskleisti, kai mus skirs daugybė mylių ir valandų, bet negalėsiu ir ilgas savaites kentėti.

Kai šiek tiek atvėsome ir susipynę leidome sulėtėti mūsų pulsui ir aistrai, radau progą.

– Tai tu kaip ir gyveni su Heleriais, ar jie šeimos draugai?

Žiūrėdamas į mane, Lukas linktelėjo.

– Kaip tavo tėvai su jais susipažino?

Jis apsivertė ant nugaros, dantimis suėmė žiedą lūpoje ir įtraukė į burną. Ženklas, kad jis jaučia stresą, panašiai kaip Kenedis išsiduodavo trindamas sprandą.

– Jie kartu studijavo.

Ausinės per praėjusį pusvalandį kažkuriuo metu spėjo iškristi. Lukas išjungė aipodą ir standžiai jas suvijo.

– Tai pažinojai juos visą gyvenimą?

Jis įsikišo aipodą į priekinę kišenę.

– Aha.

Prieš akis šmėstelėjo vaizdai, apie kuriuos skaičiau, ir tai, ką man atskleidė daktaras Heleris. Lukui reikėjo paguodos – nepažinojau žmogaus, kuriam jos reikėtų labiau, bet argi galėjau jį guosti dėl dalykų, kuriais jis su manim nesidalijo.

– Kokia buvo tavo mama?

Jis įsispoksojo į lubas, tada nesujudėjęs užsimerkė.

– Žaklina…

Abu krūptelėjome išgirdę spynoje krebždant raktą. Kambaryje buvo tamsu, spingsojo tik silpna stalinė lempa. Atsidarius durims, per grindis nusidriekė šviesos ruožas, jame Erinos šešėlis.

– Ža, nemiegi? – sukuždėjo ji, jos akys dar nespėjo prisitaikyti prie tamsos įžengus iš skaisčiai apšviesto koridoriaus, kitaip būtų pamačiusi, kad lovoje aš ne viena.

– Neee…

Lukas atsisėdo ir nukėlė kojas ant žemės, aš paskui jį. Kaip netikusiai pasirinkau laiką, pamaniau.

Numetusi ant lovos rankinę ir nusispyrusi batus, Erina atsisuko į mus.

– Ak! Labas… Regis, reikėtų nunešti skalbinius… – ji nusimetė paltą ir stvėrė savo pustuštį skalbinių krepšį.

– Jau ruošiausi eiti. – Lukas pasilenkė užsitraukti ir užsirišti juodų savo batų.

Spinduliuodama atgaila, Erina per jo galvą pajudino man lūpas: „O Dieve, labai atsiprašau!“

Gūžtelėjau pečiais ir taip pat vien lūpomis atsakiau: „Nieko baisaus.“

Išsekusi paskui Luką į koridorių, sukryžiavusi rankas susiėmiau už alkūnių, gulėdama šalia Luko buvau įkaitusi, o dabar staiga pajutau vėsą.

– Rytoj?

Jis užsisegė odinę striukę, o tada atsisuko į mane sučiaupęs lūpas. Jo žvilgsnis nuslydo nuo mano burnos, ir per vėlai pajutau tarp mūsų išaugusią sieną. Mūsų akims vėl susitikus, jis atsiduso.

– Jau oficialiai prasidėjo žiemos atostogos. Tikriausiai turėtume jomis pasinaudoti ir pailsėti vienas nuo kito.

Norėjau paprieštarauti, bet neradau žodžių. Juk pati ką tik prie tokios minties jį pastūmėjau.

– Kodėl? – išgergždžiau.

– Tu išvažiuoji iš miesto, aš taip pat bent savaitei. Tu turėsi susikrauti daiktus, o aš kelias dienas padėti Čarlzui surašyti pažymius. – Jo pasiteisinimas buvo labai logiškas; nebuvo nė vieno užslėpto jausmų siūlelio, kurio būčiau galėjusi įsikibti. – Pranešk, kai grįši į miestą. – Jis pasilenkė manęs greitai pabučiuoti. – Sudie, Žaklina.

25 skyrius

Sekmadienio vakarą važiuodama pas Luką, mintyse perkračiau krūvą priežasčių, kodėl pasirodyti nepakviestai ir nelaukiamai prasta mintis: jo gali nebūti namie; jis gali būti užsiėmęs; jis tikisi, kad mane nubaidė; mano, kad jau atsisveikinome. Kita vertus, mieste dar būsiu iki antradienio ryto ir nepasiduosiu – be kovos neleisiu jam nusikratyti manęs.

Pasibeldusi išgirdau atrakinamą spyną, o tada už durų Lukas griežtai tarė:

– Karla, kas ten? Neatidaryk durų tiesiog taip…

– Čia kažkokia mergina…

Durys atsidarė, o tarpdury stovėjo daili šviesiaplaukė. Ji sumirksėjo tamsiomis akimis į mane, akivaizdu, laukė paaiškinimo, kas aš ir ko noriu. Neįstengiau prakalbėti. Buvau tikra, kad širdis užstrigo gerklėje ir nustojo plakusi.

Prie jos susiraukęs priėjo Lukas. Pamačius mane, pakilę jo antakiai pasislėpė po kaktą dengiančiais plaukais.

– Žaklina? Ką čia veiki?

Širdis vėl suplastėjo, apsisukau ir puoliau laiptais žemyn. Staiga pakilau į orą, jis nuo viršutinio laiptelio čiupo man už žasto ir prisitraukė prie krūtinės, o aš VOS nekirtau kulnu jam per pėdą.

– Tai Karla Heler, – sukuždėjo jis man į ausį, o aš sustingau. – Kambary yra ir jos brolis Kalebas. Žaidžiame kompiuterinius žaidimus.

Širdžiai vis dar daužantis „kovoti ar bėgti“ ritmu, jo žodžiai pagaliau pasiekė mano smegenis, atsišliejau į jį jausdamasi paskutine kvaiša. Kakta atsirėmiau jam į krūtinę. Jo širdis daužėsi taip pat stipriai kaip mano.

– Atsiprašau, – sumurmėjau į jo minkštus marškinėlius. – Man nederėjo čia atvažiuoti.

– Galbūt nederėjo atvažiuoti man nepranešus, bet aš laimingas tave matydamas.

Pakėliau į jį akis.

– Bet sakei…

Prieangio šviesoje jo akys atrodė sidabrinės.

– Aš noriu tave apsaugoti. Nuo savęs. Man tai ne žaidimas… – jis pamojo pirštu tarp mūsų, – …šito.

Prakalbusi net kaukštelėjau dantimis.

– Nieko nesuprantu. Tai, kad nedarei to anksčiau, dar neįrodo, kad negali. – Per vėlai suvokiau kitą, tikėtinesnę jo žodžių prasmę. – Nebent… nenori.

Lukas atsiduso ir paleidęs mano ranką persibraukė per plaukus.

– Ne… ne tai.

– Brr! Eisite vidun ar stovėsite ten? Nes aš darau duris.

Žvilgtelėjau per Luko petį. Karla Heler buvo labai jauna, bet jau ne mergaičiukė. Vis dėlto neatrodė pasipiktinusi. Greičiau smalsaujanti.

– Na, kad jau prašai. – Sunėręs mūsų pirštus, Lukas plačiau pravėrė duris. – Eikš vidun.

Karla nubėgo prie sofos, kur ant antklodės kampe gulėjo išsidrėbęs Fransis. Ji paėmė jį ir užsimetė ant peties kaip kokį negyvą daiktą. Įsirangiusi po antklode, pasidėjo katiną ant kelių ir paėmė valdymo pultelį. Šalia jos sėdėjo susiraukęs tamsiaakis berniukas, šiek tiek jaunesnis už mano moksleivius (bet toks pat paniuręs).

– Užtrukot visą amžinybę, – burbtelėjo jis Luko pusėn.

– Nemandagu, – alkūne bedė jam Karla, o jis nusivaipė.

Lukas paėmė nuo sofos savo valdymo pultelį ir mostelėjo man sėstis ant kito kampo nuo Karlos.

– Čia mano draugė, Žaklina. Žaklina, šitie beždžionės yra Kalebas ir Karla Heleriai.

Mudvi su Karla pasisveikinome, o Kalebas burbtelėjo kažką mano pusėn. Pasikišau kojas po užpakaliu ir ėmiau per Luko galvą sekti žaidimą.

Kai po penkiolikos minučių Karla išsivedė Kalebą, tas nebuvo nė kiek pralinksmėjęs. Jis per petį dirstelėjo į mane.

– Aš tai negaliu vienas parsivesti merginų į savo kambarį.

Karla pliaukštelėjo jam per pakaušį.

– Čiaupkis. Lukas suaugęs, o tu tik pasileidęs mažametis.

Sukosėjusi mėginau nuslėpti juoką, o Kalebas išraudo ir nėręs pro duris nudundėjo laiptais žemyn.

Karla atsisukusi apkabino Luką ir blykstelėjo man šypsena.

– Gero vakaro, – suulbėjo ji ir pradingo už durų.

Lukas žiūrėjo, kaip per kiemą ji eina namo, paskui šūktelėjęs ir palinkėjęs labos nakties uždarė ir užrakino duris. Atsisukęs atsirėmė nugara į jas ir įsmeigė į mane akis.

– Taigi. Maniau, sutarėme padaryti pertrauką? – neatrodė supykęs, bet nebuvo ir laimingas.

– Tai tu nutarei ją padaryti.

Jis klausiamai pakėlė antakius.

– Negi neprivalai kelioms savaitėms išsikelti iš bendrabučio?

Sėdėjau parietusi kojas kamputyje ant sofos.

– Taip, bet dvi dienas dar būsiu čia.

Lukas žiūrėjo į grindis, delnus prispaudęs prie durų.

Neįstengiau nuryti seilių, mano balsas ėmė drebėti.

– Turiu tau šį tą pasakyti…

– Ne tai, kad tavęs nenorėčiau, – jis kalbėjo tyliai, nežiūrėdamas į mane. – Bet kai sakiau, kad saugau tave, melavau. – Lukas pakėlė galvą ir per kambarį įsistebeilijome vienas į kitą. – Saugau save. – Mačiau, kaip jis įkvėpė, krūtinė pakilo ir nusileido. – Žaklina, nenoriu būti tavo berniukas žaisliukas.

Galvoje švystelėjo prisiminimai apie operaciją „Blogo berniuko etapas“. Erina su Mege sukurpė slaptą planą, kaip pasinaudoti Luku, kad pamirščiau Kenedį, tarsi jis neturėtų savo jausmų, o aš sutikau jų planą įgyvendinti. Nė nenutuokiau, kad jis stebėjo mane visą semestrą. Kad mums pabendravus jis tik dar labiau manim susidomės. Kad galų gale jis prisivers atsiriboti ne todėl, kad nieko nejaustų, o kaip tik todėl, kad jį užvaldys stiprūs jausmai.

– Tai kodėl kalbi apie tokį vaidmenį? – išsirangiau iš kamuoliuko, į kurį buvau susiraičiusi sofos kampe, ir lėtai žengiau per kambarį. – Aš irgi to nenoriu. – Man artinantis jis stovėjo sustingęs, tik laižė žiedą ant apatinės lūpos.

Lukas išsitiesė nenuleisdamas nuo manęs akių, tarsi manytų, kad kitaip prasmegsiu skradžiai žemę. Jis delnu paglostė man veidą.

– Ir ką man su tavim daryti?

– Galiu sugalvoti porą dalykėlių, – vyptelėjau.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

– Mano mama buvo vardu Rozmari. Visi ją vadino Roza.

Luko žodžiai grąžino mane į Žemę. Gulėdama jam prie šono, išsiblaškiusi vedžiojau pirštais per tamsiai raudonus žiedlapius virš širdies ir svarsčiau, kaip jam atskleisti, ką žinau. Ir išvis ar atskleisti?

– Išsitatuiravai jos atminimui? – rydama gerklėje įstrigusį gumulą pirštais keliavau stiebu.

– Taip, – kambario tamsoje jo balsas buvo tylus ir liūdnas. Luką slėgė tokios paslaptys, kad nė neįsivaizdavau, kaip jis gyveno diena iš dienos su niekuo nepasidalydamas savo našta. – Ir eilėraštį ant dešinio šono. Jį parašė mama. Tėčiui.

Man sudilgsėjo akis. Nieko keista, kad jo tėvas užsisklendė. Sprendžiant iš daktaro Helerio žodžių, Rėjus Maksfildas buvo racionalus, analitiškas žmogus. Vienintelė išimtis tikriausiai buvo jausmai žmonai.

– Ji buvo poetė.

– Mamai kartais užeidavo įkvėpimas.

Buvau padėjusi galvą jam ant rankos, vaiduokliška jo šypsena iš šono atrodė kitaip. Lukas buvo apžėlęs, nesiskutęs, ant mano kūno būtum radęs įkalčių – šiurkščių jo barzdos paliktų vietelių.

– Iš tikrųjų ji buvo dailininkė.

Stengiausi užgniaužti sąžinę, įkyriai tarškančią, kad turėčiau pasakyti jam, ką žinau. Kad jam skolinga ir turiu pasakyti tiesą.

– Tai ji tau perdavė menininko genus, praturtinančius tavo inžinieriaus gabumus?

Pasivertęs ant šono, jis atkartojo:

– Inžinieriaus gabumus? Ir kas juos rodo? – jo lūpos šelmiškai šyptelėjo.

Kilstelėjau antakį, o jis mane pabučiavo.

– Ar turi jos piešinių? – pirštais brėžiau orbitą apie rožę, o juos atitraukus kieti raumenys įsitempdavo. Prispaudusi delną prie Luko odos, sugėriau ritmingą jo širdies dunkst dunkst.

– Taip… bet jie arba sandėlyje, arba kabo pas Helerius, sakiau, jie buvo artimi tėvų draugai.

– Tavo tėvas su jais nebebendrauja?

Lukas linktelėjo nenuleisdamas nuo manęs akių.

– Bendrauja. Jie ir pavežė mane namo per Padėkos dieną. Neįkalba jo atvažiuoti čia, todėl kiekvienais metais visi išsirengia pas jį.

Pagalvojau apie savo tėvus, jų draugus ir kaimynus, su kuriais jie bendrauja.

– Mano tėvai neturi tokių artimų draugų, su kuriais galėtų leisti šventes.

Jis įsispoksojo į lubas.

– Jie buvo labai artimi – anksčiau.

Luko sielvartas buvo apčiuopiamas. Tą akimirką suvokiau, kad jis neišjautė savo skaudžios patirties – neišjautė per visus aštuonerius metus. Užuot teikusios prieglobstį, apsauginės sienos tapo jį įkalinusia tvirtove. Galbūt jis niekada visiškai neatsigaus po tos nakties siaubo, bet juk turėtų būti riba, kurią peržengus tie įvykiai jo nebegraužtų.

– Lukai, turiu tau šį tą pasakyti. – Man po delnu lėtai ir ramiai plakė jo širdis.

Lukas nekrustelėjo, tik žvilgtelėjo į mane, bet vis tiek pajutau, kaip jis traukiasi. Patikinau save, kad plyšys žioji tik mano mintyse – jį sukūrė kaltės jausmas, ir niekas kitas.

– Norėjau sužinoti, kaip praradai mamą, bet supratau, kad tau sunku apie tai kalbėti. Todėl… internete susiradau jos nekrologą. – Kvėpavau vis greičiau, nes pro šalį bėgo akimirkos, o jis tebetylėjo.

Kai pagaliau Lukas prakalbo, jo balsas neginčijamai buvo šaltas ir negyvas.

– Ar radai atsakymą?

Nurijau seiles, bet mano balsas vis tiek užlūžo, sukuždėjau:

– Taip, – per greitai besidaužančią širdį pati negirdėjau savęs.

Jis nusisuko ir atsigulė ant nugaros, stipriai prikando lūpą.

– Yra ir dar kai kas.

Jis iškvėpė, įkvėpė, spoksodamas į lubas laukė kito mano prisipažinimo.

Užsimerkiau ir išpyškinau:

– Kalbėjausi apie tai su daktaru Heleriu…

– Kalbėjaisi su kuo? – jo kūnas suakmenėjo.

– Lukai, atsiprašau, jei kišausi į tavo asmeninius reikalus…

– Jei? – Lukas pašoko vis dar nežiūrėdamas į mane, o aš atsisėdau ir prisitraukiau antklodę. – Kodėl ėjai su juo pasikalbėti? Ar kruvinos žinių straipsnio smulkmenos nebuvo užtektinai žiaurios? Ar asmeniškos? – jis skubiai užsitempė džinsus. – Ar norėjai sužinoti, kaip ji atrodė, kai buvo rasta? Kaip nukraujavo? Kaip tėčiui netgi nuplėšus kilimą… – jis šaižiai iškvėpė, – ant grindų liko metro pločio kraujo dėmė, kurios buvo neįmanoma nušlifuoti? – Lukas užsikirto ir nutilo.

Buvau priblokšta, bežadė, vos įstengiau įkvėpti. Lukas tylėdamas atsisėdo ant lovos krašto ir susiėmė galvą rankomis. Visai arti, būčiau galėjusi ištiesti ranką ir paglostyti kryžių ant nugaros, bet nedrįsau. Tyliai išlipau iš lovos ir apsirengiau. Apsiavusi savo zomšinius batus, užsitempusi jų aulus, sustojau priešais jį.

Lukas alkūnėmis buvo įsirėmęs į šlaunis, plaštakomis tarsi dangčiais slėpė veidą. Spoksojau į jo pečius siekiančius tamsius plaukus, įtemptus rankų raumenis, bicepsus apsivijusias ir dilbiu besileidžiančias tatuiruotes, jo gražų, liekną liemenį ir tarsi prekių ženklą ant šono išgraviruotus žodžius.

– Nori, kad išeičiau? – pati nustebau, kad mano balsas nesudrebėjo.

Nežinau, kodėl maniau, kad jis atsakys neigiamai, arba nutylės. Šiaip ar taip, klydau.

– Taip.

Man pabiro ašaros, bet Lukas jų nematė. Suakmenėjęs sėdėjo ant lovos. Nė negalėjau pykti, nes peržengiau ribą ir pati tai žinojau, ir nesvarbu, kad norėjau tik gero. Pastvėriau rankinę nuo virtuvės stalo ir paltą nuo sofos, įtempusi ausis klausiausi, ar nešoks manęs vytis, kad paprašytų likti. Jo miegamajame spengė tyla.

Atidarius duris vidun su šalto oro gūsiu šovė Fransis. Išėjusi uždariau duris, o tada pro lūpas ištrūko kūktelėjimas. Rydama šaltą orą svarsčiau, kaip įsigudrinau viską taip sudirbti, sukandau dantis, kad nepravirkčiau, kol neįsėsiu į visureigį. Kliūnančiomis kojomis skubėjau laiptais žemyn laikydamasi turėklo, nes per susitvenkusias akyse ašaras nieko nemačiau – buvo delčia. Iki apačios likus dviem laipteliams, įsivariau rakštį.

– Au! Velnias! – Fizinis skausmas suteikė puikią priežastį pravirkti. Bėgau ilga, lenkta įvaža nesėkmingai tramdydama ašaras, tarsi automobilis būtų išsigelbėjimas. – Velnias. Velnias. Velnias. Šūdas. – Apčiuopomis įgrūdau raktelį į spyną.

Déjà vu, toptelėjo man, kai mane nusviedė ant sėdynės. Bet čia jau buvo kita istorija.

Bakas užtrenkė dureles ir užrakino automatinę spyną. Jis prisėdo man kojas ir nutvėrė už kairio riešo dar nė nespėjus jo atpažinti, bet puikiai supratau, kas vyksta.

– Prasketi savo kojas kam pakliuvo, tik ne man, ką, Džeke?

26 skyrius

Tysojau ant nugaros nepatogiai įrėmusi galvą į keleivio dureles, visaip stengdamasi išlaisvinti ranką ir ištraukti kojas.

– Nulipk! – surikau, bet jam į mano žodžius buvo nusispjaut. Automobilį buvau pastačiusi gatvėje – per toli, kad mane kas išgirstų. – Dink iš mano mašinos!

Kai mane įstūmė į visureigį, pamečiau raktus ant grindų, ėmiau grabalioti jų dešine ranka, tikėdamasi panaudoti kaip ginklą.

– Prasta mintis. – Jis čiupo man už dešinio riešo ir papurtė galvą, tarsi būtų perskaitęs mano mintis. – Niekur neisi, kol nepasikalbėsim. Tu ir tavo meluojanti kekšė draugužė suknisote man gyvenimą.

O tada galvoje išgirdau Ralfo balsą. „Jūsų kūnas yra ginklas. Tik reikia žinoti, kaip jį panaudoti.“ Tuojau pat lioviausi priešintis vertindama padėtį: spardytis negalėjau. Gal pasukusi ir trūktelėjusi riešus sugebėčiau išsilaisvinti, bet kas tada? Jis vėl mane sugriebtų ir laikytų dar tvirčiau.

Reikia, kad jis pasilenktų arčiau – kad ir kaip to nenorėčiau. Nusukau akis.

– Po velnių, klausykis, kai su tavim kalbuosi! – jis šiurkščiai čiupo man už smakro, suleido nagus į odą ir pasilenkęs atgręžė į save.

Dešinė ranka laisva.

Įspraudžiau ją tarp mūsų, sugriebiau jam už kiaušių, pasukau ir kuo stipriau trūktelėjau, o kakta iš visų jėgų pyliau tiesiai į nosį.

Aną naktį brolijos automobilių aikštelėje viskas vyko taip greitai, kad baigėsi man dar nespėjus susigaudyti. Šį kartą viskas tarsi sulėtėjo – kone amžinybę maniau, kad savo veiksmais nieko nepešiau.

O tada jis užkaukė ir jam iš nosies plūstelėjo kraujas. Dar nebuvau mačiusi tiek kraujo iš taip arti. Kliokė, tarsi būčiau iki galo atsukusi vandens čiaupą.

Kairė ranka laisva.

Bakas pasviro ant šono. Nepaleisdama kiaušių kilstelėjau kairį kelį ir pastūmiau jį įsirėmusi kaire ranka jam į petį. Bakas nudribo į ankštą tarpą priešais sėdynę. Mano kojos buvo laisvos, drebėdama stvėriau durelių rankeną ir taip stipriai jas atlapojau, kad atšokusios vos neužsitrenkė.

Nespėjus iššokti, Bakas švystelėjo dešinę ranką ir vėl sugriebė man už riešo, tarsi niekaip nenusibaigiantis psichopatas iš siaubo filmo. Atsisukusi rėžiau kumščiu į jautrią vietą dilbio viršuje, keli centimetrai nuo alkūnės, o jis paleido mane ir piktai sukaukė, tebemėgindamas išsikapanoti iš tarpo.

Nelaukiau pažiūrėti, kaip jam seksis. Šokau iš visureigio ir leidausi bėgti.

Štai kada reikia rėkti visa gerkle, o aš bežadė vos gaudžiau orą. Už nugaros išgirdau potekiniais atklupinėjant užpuoliką, bet neatsigręždama skuodžiau link Luko laiptų. Pasiekus įvažos vidurį, Bakas prišokęs sugriebė man už plaukų ir skausmingai trūktelėjo. Kiauktelėjusi pargriuvau po juo, bet pasiritusi ant šono, kaip mokė Lukas, jį nusimečiau.

Staiga prie mūsų išdygo Lukas. It koks tamsus keršto angelas jis nutempė Baką toliau nuo manęs, nudrėbė ir atsistojo tarp mūsų. Kaip krabas šliaužiau atgal. Lukas tik dirstelėjo į mane – bespalvės jo akys tvykstelėjo blausioje ant Helerio namo sienos įtaisytos lempos šviesoje – ir nusisuko į Baką. Šis jau stojosi ant kojų. Panosė ir smakras buvo kruvini, bet drabužiai apyšvariai.

Sceną nušvietė antra lempa, tvykstelėjusi ant namo kampo.

Gaudydama orą pažiūrėjau sau į krūtinę ir krūptelėjau. Trikotažinė rožinės ir baltos spalvos mano palaidinukė nuo apykaklės iki pilvo buvo kruvina. Kai iš apačios trenkiau Bakui į nosį, kraujas iš jo nosies pasipylė man ant krūtinės.

Vos susilaikiau nenusiplėšusi palaidinukės čia pat Helerių kieme.

Bakas palinkęs bandė apeiti Luką. Užuot sukęsis kartu su juo, Lukas žengė į šoną, nugara užstodamas mane, neleisdamas Bakui priartėti.

– Išdaužysiu tau dantis, emo berniuk, – suurzgė tas gergždžiančiu balsu. – Šį kartą aš negirtas, blaivut blaivutėlis. Išspardysiu tau subinę, o tada išdulkinsiu tavo mažąją šliundrą per visus galus – dar kartą.

Melagis velnio išpera.

Lukas nepuolė jo, iš pradžių neatsiliepė, kol pagaliau išgirdau ramų jo balsą:

– Tu labai klysti, Bakai.

Nenuleisdamas nuo jo akių, Lukas atsisegė savo odinę striukę, nusivilko ir numetė. Atsitraukė ilgas marškinėlių rankoves virš alkūnių. Buvo nutrintais džinsais, neseniai užsitemptais, ir nudrengtais kaubojiškais batais, matyt, skubėdamas į juos įšoko, neturėjo laiko varstytis juodų kareiviškų batų.

Bakas smogė plačiai užsimojęs, bet kai Lukas smūgį atmušė, taip pat ir antrąjį, metėsi pirmyn norėdamas įsikibti į Luką. Gavęs antausį ir smūgį į inkstus, Bakas svirduliuodamas atsitraukė į šalį ir bedė į mane pirštu.

– Kalė. Manai, esi man per gera – tu paprasčiausia kekšė.

Lukas nesitraukė nuo jo, laikėsi tarp mūsų. Bakui mostelėjus kumščiu, nustvėrė jam už dilbio ir pasisuko užlauždamas ranką, – negi rankos taip gali lankstytis? – o tada pasukęs švystelėjo jam smūgį į žandikaulį. Bako galva kone persisuko atgal. Jam vėl atsigręžus, Lukas trinktelėjo tiesiai į dantis. Stovėdamas gynybine poza jis pakraipė galvą, grėsliai vaiduokliškai šypsodamasis, nebuvau tokios jo šypsenos mačiusi.

Suriaumojęs Bakas metėsi ant Luko ir juodu griuvo ant žemės. Abu buvo panašaus ūgio, bet Bakas lenkė Luką bent dvidešimčia ar dvidešimt penkiais kilogramais. Jis prispaudė Luką prie žemės ir porą kartų iš šono trinktelėjo jam į galvą, bet tada šis susirietė ir permetė Baką aukštielninką. Tas pasipurtė, tarsi norėdamas atsipeikėti.

Lukas jį sugriebė, prispaudė ir greitai smūgiavo keturis kartus. Tokius garsus girdėdavau, kai tėtis daužydavo kepsnius, ir man persivertė skrandis. Bako veidas sparčiai darėsi neatpažįstamas, ir nors neįstengiau jo gailėtis, ėmiau nuogąstauti, kad Lukas peržengs savigynos ir gyvybei pavojingų veiksmų ribą.

– Landonai! Liaukis!

Įvaža prie mūsų bėgo daktaras Heleris.

Jis nutempė Luką nuo Bako, nes šis jau tysojo nejudėdamas. Akimirką Lukas priešinosi, net išsigandau, kad daktarui Heleriui bus prastai, bet nuvertinau dėstytoją ir jo patirtį specialiosiose pajėgose. Jis tarsi pančiais apsivijo Lukui krūtinę ir rankas ir riktelėjo:

– Liaukis. Ji saugi. Sūnau, ji saugi. – Lukui atsitokėjus, daktaras Heleris atleido gniaužtus.

Atsisukęs Lukas prišoko prie manęs. Tolumoje sukaukė ir ėmė artėti sirenos. Kai Lukas priklaupė ant žolės šalia manęs, sirenos jau kaukė sukdamos į gatvę. Lukas drebėjo purtomas įniršio, kurio nebeturėjo kur išlieti. Sunkiai alsuodamas žiūrėjo man į akis, o ranką kėlė labai atsargiai, tarsi bijodamas, kad nuo jo atšoksiu.

Tvinksėjo žandikaulis, iš Luko išraiškos supratau, kad atrodau nekaip. Palietė man žandą, ir krūptelėjau. Kai atitraukė ranką, pakilau ant kelių.

– Paliesk mane. Man reikia, kad mane liestum.

Dukart prašyti nereikėjo. Jis apkabino mane, užsikėlė ant kelių ir prispaudė prie krūtinės.

– Jo kraujas? Paleidai jam nosį? – jis timptelėjo palaidinukę nuo krūtinės, bet ji kibo prie kūno, kraujas jau buvo prikepęs prie liemenėlės ir odos.

Pasipurčiau šlykštėdamasi ir linktelėjau.

– Tu tikra šaunuolė. – Jis vėl mane apkabino. – Dieve, tu nepakartojama.

Pagalvojusi apie Bako kraują ant savo odos, stipriau patraukiau palaidinukę, bet vėl supykino.

– Noriu ją nusivilkti. Noriu ją nusivilkti!

Lukas nurijo seiles.

– Taip. Tuojau. – Jis švelniai perbraukė pirštais man per veidą. – Žaklina, labai atsiprašau. Jergau, negaliu patikėti, kad taip išvariau tave pro duris… – jis užspringo žodžiais, sunkiai alsavo. – Prašau man atleisti.

Glostoma įsikniaubiau jam po smakru ir susigūžiau.

– Atsiprašau, kad apie ją skaičiau. Nežinojau…

– Ššš, mažyte… vėliau. Leisk tave apkabinti. – Jis suspaudė mane dar tvirčiau, tada pagriebęs nuo žemės savo striukę mane apgaubė ir daugiau nekalbėjome.

Atvažiavo greitoji ir sanitarai atgaivino Baką, laimė, jis buvo gyvas. Vienas iš medikų užkėlė Baką ant neštuvų ir sunėręs rankas šaltai žiūrėjo, kad jam nepablogėtų, o jo kolega kalbėjosi apie konfliktą su daktaru Heleriu.

– Lan… Lukai, – jis pašaukė mus. – Sūnau, judu su Žaklina turite duoti parodymus.

Lukas atsargiai atsistojo ir nepaleisdamas pakėlė mane kartu. Daktaras Heleris uždėjo jam ant peties ranką.

– Šis jaunuolis – geriausio mano draugo sūnus. Jis nuomojasi kambarį virš garažo. – Daktaras Heleris keistai žvilgtelėjo į mus ir kalbėjo toliau: – Kaip jau sakiau, teismas tam vyrukui, – jis mostelėjo į Baką, kurį kėlė į greitąją, – uždraudė artintis prie šios merginos, o jis pažeidė draudimą – atsekė ją prie jos vaikino namų. – Ak štai, kodėl jis taip keistai į mus pažiūrėjo.

Pamatę mano kruviną palaidinukę, sanitarai išplėtė akis.

– Čia jo kraujas, – paaiškinau mostelėjusi į greitąją.

Vienas sanitarų nusišypsojo ir pakartojo Luko žodžius:

– Tu tikra šaunuolė.

Atsišliejau į Luką, o jis mane tvirtai apkabino. Sanitarai, išklausę daktarą Helerį, pasidarė šilkiniai. Po dvidešimties minučių, surašę visų mūsų parodymus, jie išsivežė Baką, o mudu su Luku, patikinę daktarą Helerį ir jo šeimyną, kad pasirūpinsime vienas kito žaizdomis, ėmėme rinkti mano automobilyje ir ant kelio besimėtančius daiktus.

Netardamas nė žodžio Lukas nusivedė mane laiptais į savo butą, tiesiai į vonią. Paleidęs duše vandenį užkėlė mane ant spintelės, nutraukė batus ir numovė kojines. Paskui nuvilko palaidinukę, atsegė liemenėlę ir išmetė jas į šiukšlių dėžę. Ten pat nukeliavo nusėti kraujo dėmėmis jo marškinėliai, kraujas buvo jo ir Bako.

Stovėdamas man tarp kelių, Lukas pasuko mano veidą į šviesą ir apžiūrėjo žandikaulį.

– Bus mėlynė. Po dušo uždėsime ledo, kad ne taip sutintų. – Jis sugriežė dantimis. – Ar jis… tau trenkė?

Papurčiau galvą, iškart suskaudo.

– Tik sugriebė labai stipriai. Šiek tiek maudžia, bet labiau skauda vietą, kuria žiebiau jam į nosį.

– Tikrai? – Lukas nubraukė man nuo veido plaukus ir švelniausiai pabučiavo į kaktą, nė nepajutau prisilietimo. – Labai tavim didžiuojuosi. Norėsiu, kad papasakotum, kai įstengsi… ir kai pajėgsiu išklausyti. Kol kas aš pernelyg įsiutęs.

Linktelėjau.

– Gerai.

Jis pirštais brūkštelėjo man per sprandą.

– Susimoviau. Jau ketinau sėsti ant motociklo ir važiuoti tau iš paskos, o tada pamačiau tave atbėgant įvaža. – Jis sukando dantis. – Pamatęs, kad jis tave pargriovė… norėjau jį užmušti. Jei manęs nebūtų sustabdęs Čarlzas, manau, taip ir būčiau padaręs.

Kol Lukas nusirengė, sėdėjau ramiai ant spintelės. Tada jis nukėlė mane ant grindų, nutraukė mano džinsus ir apatinius ir nusivedė į dušą, ten apiplovė ir apžiūrėjo mane nuo galvos iki kojų. Abiem buvo gerai kliuvę, netikėčiausiose vietose raudonavo sumušimai ar buvo nubrozdinta, vos įstengiau pakelti rankas.

– Nesistebėk, – tarė jis per klubus apsijuosęs rankšluostį ir supdamas mane į kitą. – Per kovą nejauti visų vietų, kur kliūva smūgiai, kai pargriūvi ar į ką įsirėži. Nirštas ir įsiūtis nuslopina pojūčius – laikinai.

Jo tamsūs plaukai buvo prilipę prie pečių, nuo jų per nugarą ir krūtinę varveno lašai, vietomis susiliedami į sroveles. Lukas pasodino mane ir ėmė džiovinti man plaukus, o aš sėdėjau ir žiūrėjau į besirangančius per jo tatuiruotes upeliukus, laistančius rožę, salvenančius per posmo žodžius, sutekančius ties plaukų linija jam ant pilvo ir pagaliau įsigeriančius į rankšluostį.

Užsimerkiau.

– Paskutinį kartą plaukus mama man džiovino šeštoje klasėje, kai buvau susilaužiusi ranką.

Lukas švelniai kėlė po sruogą ir suspausdavo jas rankšluosčiu, kad sugertų vandenį, bet nesuveltų plaukų.

– Kaip ją susilaužei?

Nusišypsojau.

– Iškritau iš medžio.

Lukas nusijuokė, o nuo jo juoko visi mano kūno skausmai išblėso – vos maudė.

– Iškritai iš medžio?

Susiraukusi dėbtelėjau į jį.

– Man regis, kaltas buvo kažkoks berniukas, metęs man iššūkį.

Luko akyse šokčiojo liepsnelės.

– Ak.

Jis pritūpė priešais mane.

– Žaklina, pasilik šiąnakt čia. Noriu, kad bent šiandien pabūtum su manim. Prašau. – Jis suėmė man ranką, o kita paliečiau jo veidą stebėdamasi, kad jo akys kaip ledokšniai, o vis tiek geba sušildyti mane iki pat širdies.

Po viena akimi jau ryškėjo mėlynė, virš skruostikaulio oda buvo nubrūžuota ir įplyšusi, bet šiaip jo veidas nenukentėjo.

Lukas sukuždėjo:

– Prieš išvažiuodamas tėtis man dar pasakė: „Kol manęs nebus, tu vyras namie. Pasirūpink mama.“ – Išgirdus jo žodžius, akis aptraukė ašaros, Luko akys irgi blizgėjo. Jis sunkiai nurijo seiles. – Aš jos neapgyniau. Nepajėgiau apsaugoti.

Priglaudžiau jo galvą prie širdies ir jį apkabinau. Klūpėdamas ant kelių, apkabinęs mane, Lukas pravirko. Glostydama jam plaukus ir spausdama glėbyje jaučiau, kad ši naktis užkabino jį slegiančio skausmo stygą. Luką kankino ne tik aštuonerių metų senumo nakties įvykiai. Jį persekiojo kaltė, nors niekuo nebuvo prasikaltęs.

Jam nutilus, pratariau:

– Pasiliksiu šiąnakt. Ar mainais padarysi šį tą dėl manęs?

Lukas pergalėjo savo nesąmoningą atsargumą – ne kartą jau mačiau jį apdairiai elgiantis, bet niekada iš taip arti. Kaupdamas drąsą trūkčiojamai įkvėpė.

– Taip. Ko tik paprašysi, – jis kalbėjo kimiai, džergždamas.

Kai lyžtelėjo žiedą lūpoje, taip jo užsigeidžiau, kad vos prakalbėjau.

– Einam su manim į Harisono koncertą? Jis mieliausias mano aštuntokas, pažadėjau, kad ateisiu.

Lukas kilstelėjo antakį ir sumirksėjo.

– Eee. Gerai. Ir viskas?

Vėl linktelėjau.

Jis krestelėjo galvą ir atsistojo, apdovanojęs mane savo šypsenos šešėliu.

– Einu, paimsiu iš šaldiklio porą maišelių ledo. Kodėl tau neatsigulus?

Atsistojau ir uždėjusi rankas jam ant krūtinės pažiūrėjau tiesiai į akis.

– Ar tai iššūkis?

Lukas suėmė mano plaštaką, kita prisitraukė mane. Pasilenkęs švelniai pabučiavo.

– Tikrai taip. Bet žiūrėk, šį kartą neiškrisk.

27 skyrius

Mokyklos aktų salė buvo sausakimša: tėvai su vaizdo kameromis, nuobodžiaujantys broliai ir seserys, šen bei ten seneliai. Išsilenkę tarpueiliuose besibūriuojančių žmonių, su Luku prisėdome ant šoninių kėdžių, per vidurį tarp scenos ir durų. Permečiau akimis atšviestą programą. Harisonas grojo vyresnių mokinių orkestre, todėl mums teks šiek tiek palaukti, kol jis pasirodys ant scenos. Bet mokiau ir du berniukus iš jaunučių grupės orkestro, man dar nebuvo tekę girdėti jų griežiant per koncertą. Jaudinausi dėl jų visų.

Pasilenkiau prie Luko, kad neišgirstų aplink sėdintys tėvai.

– Tikriausiai turėčiau įspėti, kad daugelis šių vaikų mokosi vos kelis mėnesius – ypač pirmo orkestro, jie dar neturi patirties.

Jis kilstelėjo lūpų kamputį, o aš užsimaniau pasilenkti dar arčiau ir jį pabučiuoti, bet susivaldžiau.

– Ar taip mandagiai sakai, kad pasiruoščiau klausytis, kaip per lentą braukoma nagais? – paklausė jis.

Kaip tik tada dešinėje aktų salės pusėje už atitvaros išgirdau Harisono balsą:

– Panele Volas!

Apsidairiau po jūrą juodo poliesterio smokingais pasipuošusių vaikinukų ir violetinėmis mokyklinėmis suknelėmis iki kelių vilkinčių mergaičių. Šviesią Harisono galvą pamačiau maždaug tuo pat metu, kai jo akys užkliuvo už šalia manęs sėdinčio Luko. Harisonas sustingo mojuodamas ir jas išplėtė. Kai nusišypsojau ir pakėliau ranką, jis atsakė graudžiu mostu.

– Leisk spėti – jis vienas iš tave įsimylėjusių mokinukų? – Lukas spoksojo į savo batą ant kelio ir stengdamasis nesusijuokti krapštė nutrintą siūlę.

– Stebiesi? Jie visi mane įsimylėję. Aš karšta, nepamiršai? – nusijuokiau, o jis pažiūrėjo į mane degančiomis akimis.

Lukas pasilenkė ir sukuždėjo man į ausį:

– Labai karšta. Priminei man, kaip atrodei rytą, kai atsibudau laikydamas tave glėbyje savo lovoje. Ar būčiau tikras godūnas, jeigu paprašyčiau tavęs nakvoti pas mane ir šiandien?

Žvelgiau jam į akis, nuo jo pagyrų nukaitau.

– Jau netikėjau, kad paprašysi.

Jis suėmė mano ranką ir laikė padėjęs man ant šlaunies, o į sceną išėjo orkestro dirigentas.

Po pusantros valandos Harisonas susirado mane salės gale. Laikė puokštę raudonų rožių, jos puikiai tiko prie raudonomis dėmėmis išmušto jo veido.

– Čia jums, – sumikčiojo ir įbruko man gėles.

Tėvai stovėjo už kokių penkių metrų ir leido jam įteikti dovaną vienam.

Paėmusi pauosčiau rožes, o Harisonas iš padilbų dirstelėjo į Luką.

– Ačiū, Harisonai. Jos nuostabios. Labai tavim didžiuojuosi – tavo vibrato šįvakar buvo nuostabus.

Jis nevalingai išsiviepė, atrodė it apsėstas.

– Tai jums ačiū.

Papurčiau galvą.

– Visą darbą nudirbai pats, ir repetavai pats.

Jis pamindžikavo nuo kojos ant kojos.

– Žmogau, skambėjo nuostabiai. Aš irgi norėčiau išmokti taip griežti, – įsikišo ir Lukas.

Harisonas dėbtelėjo jį.

– Ačiū, – sumurmėjo susiraukęs. Nors mano mokinys buvo aukštesnis už mane, šalia raumeningo Luko atrodė tik išstypėliukas, bet įsidrąsinęs jo paklausė: – Ar skaudėjo? Lūpą?

Lukas gūžtelėjo pečiais.

– Nelabai. Bet išsprūdo keletas negražių žodžių.

Harisonas vyptelėjo.

– Kieta.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

Po kelių valandų gulėjome prietemoje veidais vienas į kitą, dalydamiesi jo pagalve. Giliai įkvėpiau melsdamasi, kad savo žodžiais vėl nenuvyčiau Luko šalin. Dar niekad nesijaučiau tokia artima kitam žmogui.

– Ką manai apie Harisoną?

Jis įdėmiai pažiūrėjo į mane.

– Atrodo, geras vaikis.

Linktelėjau.

– Toks ir yra. – Vedžiojau pirštais Lukui veido kontūru, o jis prisitraukė mane arčiau.

– Kas yra? – šyptelėjo. – Žaklina, ar ketini palikti mane dėl Harisono?

Įsmeigusi į jį akis paklausiau:

– Jei tą naktį automobilių aikštelėje būtum buvęs ne tu, o Harisonas, kaip manai, ar jis būtų man padėjęs?

Lukas nenusuko akių, bet nieko neatsakė.

– Jei kas nors būtų liepęs jam mane prižiūrėti, kaip manai, ar kaltintų jį, jei nebūtų įstengęs man padėti?

Lukas karčiai atsiduso.

– Suprantu, ką nori pasakyti…

– Ne, Lukai. Girdi mano žodžius, bet jų nesupranti. Tavo tėvas iš tavęs nieko nereikalavo ir tikrai nieko nesitikėjo. Negali būti, kad jis tai išvis prisimintų. Jis kaltina save, o tu – save, nors nė vienas nesate kaltas.

Luko akys susidrumstė, ėmė kauptis ašaros, jis sunkiai nurijo seiles, laikėsi stipriai manęs įsikibęs.

– Niekad nepamiršiu jos balso tą naktį, – balsą smaugė ašaros. – Kaip galiu savęs nekaltinti?

Ir aš nesulaikiau širdies, ašaros ritosi ant pagalvės.

– Lukai, prisimink Harisoną. Tu irgi buvai toks pat berniukas, liaukis save kaltinęs, kad nepadarei to, kam ir suaugęs vyras galbūt nebūtų pajėgęs pasipriešinti. Ką tiek kartų man kartojai? Tu dėl to nekalta. Turi su kuo nors išsikalbėti ir išmokti sau atleisti dėl to, kuo tavęs nekaltintų ir tavo mama. Ar pasistengsi? Prašau…

Lukas nubraukė ašaras man nuo veido.

– Ir kaip aš tave radau?

Papurčiau galvą.

– Galbūt aš esu ten, kur man vieta.

Pabaiga

– Labai tavęs pasiilgsiu. Negaliu patikėti, kad mane palieki, – klestelėjo ant Helerių sofos šalia manęs Erina.

Luko diplomo teikimą šventėme užpakaliniame Helerių kieme, mudvi pabėgome į vėsią patalpą kelias brangias minutes pailsėti nuo karščio ir tvankos.

Padėjau galvą jai ant įdegusio peties.

– Kodėl tau nevažiavus su manim?

Ji nusijuokė ir priglaudė galvą prie manosios.

– Tai būtų tokia pat kvaila mintis, kaip ir tau likti čia. Turi važiuoti vaikytis savo didžių dalykų, o aš turiu likti čia ir daryti tai, kas man priklauso. Nesakau, kad išsiskirti gerai.

Nusiunčiau paraiškas į tris konservatorijas rudenį perstoti. Mano užgaida atrodė netikroviška, bet puikiai pagriežusi per perklausą Oberline – jį įrašiau pirmu numeriu – prieš kelias savaites gavau elektroninį laišką, kad mane priėmė.

– Aha, na, tu turi likti čia prižiūrėti Čazo.

Erinos pasipriešinimas Čazo pastangoms ją susigrąžinti baigėsi Šv. Valentino dieną, kai jis, dvi savaites kiekvieną mielą dieną siuntęs jai gėlių (nuo jų mūsų kambarys virto šiltnamiu), pasirodė su „jųdviejų“ viešbutuko rezervacija. Palaikomas Erinos, Čazas ištvėrė artėjantį savo buvusio geriausio draugo teismą už išprievartavimą ir su juo susijusius gandus bei užuominas. Visiems palengvėjo, kai Bako advokatas su teisininkais sutarė dėl švelnesnio kaltinimo užpuolimu, jis tikriausiai neatsėdės nė pusės savo dvejų metų bausmės.

Pro atidarytas duris į kiemą stebėjome užpakaliniame kieme besikalbančius mūsų vaikinus. Lukas su Čazu niekada netaps geriausiais draugais, bet kad ir kokie atrodė skirtingi, sutarė visai neblogai.

Paraginęs mane siųsti paraiškas perstoti į muzikos mokyklą, Lukas aiškino, kad mūsų santykiams tai netrukdys. Tuo jis tebebuvo tikras ir dabar, o aš juo tikėjau, bet vis tiek nenorėjau dvejus metus bendrauti per atstumą. Lukas griežtai nesutiko, kad savo mokslų kelią rinkčiausi derindamasi prie jo planų, neleido man pasilikti čia ir nesakė, kur vyksta į darbo pokalbius.

– Žaklina, neprašysiu dėl manęs aukoti tai, ko nori.

– Bet aš noriu tavęs, – burbtelėjau suvokdama, kad jis teisus; neturėjau rimtų argumentų. Kai kuo jis atsigimė į tėvą.

Rėjus Maksfildas tapo vienu brangiausių man žmonių. Per pavasario atostogas Lukas nusivežė mane namo, dar niekad nemačiau jo taip jaudinantis. Bet kaži kodėl mudu su jo tėvu iškart sutapome. Jame įžvelgiau Luko asmenybę – sausą jo humorą ir protą. Vakarą prieš mums išvažiuojant, Rėjus pasikuitė savo paplūdimio namo palėpėje ir nulipo su trimis įrėmintomis akvarelėm. Visose jose buvo pavaizduotas ant jūros kranto žaidžiantis berniukas. Kiekvieno paveikslo kampe vienturčio vaiko motina pasirašė – Rozmari Lukas Maksfild. Akvareles pakabinome Luko miegamajame virš stalo.

Dar keisčiau buvo, kad dabar Rėjus sėdėjo lauke su Čarlzu ir Sinde. Sūnaus mokslų baigimo proga jis pasidarė pertrauką, neišplaukė žvejoti – pirmą kartą nuo tada, kai išsikėlė iš Aleksandrijos.

● ● ● ● ● ● ● ● ● ●

– Penktadienį susitariau dėl darbo.

Štai ir pabaiga. Paskutinį semestrą Lukas išsiuntė paraiškas dėl darbo į dešimtis vietų, kelis kartus buvo pakviestas pokalbio, o porą kartų nuvyko ir antro pokalbio. Prieš savaitę nugirdau Čarlzą sakant Sindei, kad viena vietos inžinierių firma jam pateikė rimtą pasiūlymą. Laukiau, kada jis man pasakys.

Rugpjūtį išvyksiu į Oberliną, mus skirs du tūkstančiai kilometrų.

– Ir? – nežiūrėjau į jį baimindamasi, kad apsižliumbsiu.

Netardama nė žodžio sudėjau į Luko šaldytuvą Sindės mums įduotus iškylos likučius, o jis sekiojo mane akimis atsirėmęs į virtuvės spintelę. Galų gale viskas buvo sukaišiota į savo vietas, nebegalėjau toliau atidėlioti tai, kas neišvengiama.

Pamatęs mano išraišką, Lukas čiupo man už rankos.

– Eikš čia.

Vedama prie sofos mirksėjau tramdydama ašaras ir griežtai skaičiau sau pamokslą: „Tik jau nežliumbk, nežliumbk, nežliumbk.“

Atsisėdęs kampe, jis prisitraukė mane į glėbį. Puse ausies klausiausi, kol jis pasakojo apie bendrus dalykus: bendrovės dydį, įspūdingą algą ir darbo pradžią – reikia pradėti antrą liepos savaitę. Galvojau, ar dažnai ištrūksiu parskristi namo. Konservatorijoje studijuojantiems studentams laisvi savaitgaliai negirdėta prabanga. Beveik visas semestras – vien privalomi koncertai ir repeticijos, per juos reikia groti arba jų klausytis.

– Ir niekaip neapsisprendžiu: ar man gyventi Oberline ir važinėti į Klivlandą, ar gyventi Klivlande ir važinėti pas tave? – pasirėmęs ant sulenktos rankos jis laukė spoksodamas į mane.

– Ką čia pasakei? – sumirksėjau.

Lukas nekaltai nusišypsojo.

– Ak, nejau tau dar nesakiau? Bendrovė įsikūrusi Klivlande.

– Klivlande, Ohajo valstijoje? Įsidarbinai Klivlande, Ohajuje? – Klivlandas vos už pusvalandžio kelio nuo mano konservatorijos.

– Taip.

Apsiašarojau.

– Bet kodėl?

Kilstelėjęs antakį laisvąja ranka užkišo nepaklusnią sruogą man už ausies.

– Ar girdėjai apie algą? Ir todėl, kad būčiau netoli tavęs. – Nykščiu nubraukęs man nuo skruosto ašarą, pridūrė: – Labiausiai todėl, kad būčiau netoli tavęs.

Pagalvojau apie viską, ko išmokau sekdama paskui Kenedį, viską, ko Lukas prisiekė manęs neprašyti.

– Bet sakei, jog nenori, kad dėl tavęs atsisakyčiau svajonių, ką noriu daryti ar kuo noriu būti – argi tau tai negalioja?

Lukas suėmė man veidą ir atsidusęs pažiūrėjo į akis.

– Pirmiausia, tai puikus darbas, nekantrauju jo imtis.

Kai mane prisitraukė ir pabučiavo, prisiglaudžiau jam prie krūtinės ir užkišau ranką po marškinėliais. Visiškai pamiršau, kad dar nebaigė aiškinti, o jis sukuždėjo man į burną:

– Antra, esu užsispyręs, prasimuščiau visur. – Lukas atsistojo ir nesiliaudamas manęs bučiuoti nusinešė į miegamąjį.

Kai nuleido mane ant grindų, nusitraukiau palaidinukę trumpomis rankovėmis, šastelėjau į lovos vidurį ir žiūrėjau, kaip per galvą jis velkasi marškinėlius. Galėčiau įsirašyti tokį vaizdą ir žiūrėti kiaurą dieną… jei nežinočiau, kas bus toliau.

Lukas atropojo nuo lovos galo, lėtai atsigulė ant manęs ir švelniai pakėlė abi mano rankas virš galvos, kaip pirmą kartą piešdamas. Viena ranka sukryžiavo ir suėmė man riešus. Jis išmokė mane visų įmanomų būdų, kaip išsivaduoti iš tokių gniaužtų, bet aš nenorėjau ištrūkti – nė nešmėkštelėdavo tokia mintis. Jis buvo nusiteikęs darbuotis lėtai – tai viena mano mylimiausių jo nuotaikų, ir visai nesvarbu, kad pabaigoje jis bus išvaręs mane iš proto. Nekantraudama prikandau lūpą.

Jis žvelgė į mane, o aš nardžiau jo žavingose akyse, man tai niekada nepabosdavo.

– Bet negalėčiau visur kitur būdamas būti su tavim. – Pasilenkęs lyžtelėjo lūpas, braukė pirštų pagalvėlėmis man per odą, kol išsiriečiau ir lūpomis sugavau jo burną.

Lukas paleido mano riešus, rankomis apsivijau jam kaklą, mūsų širdys ėmė mušti vienu taktu, o jo lūpos nuo mano ausies nuklydo žemyn.

– Žaklina, nesunku nuspręsti būti su tavim, – kvėptelėjo jis ir atsitraukė, kad pažvelgtų man į akis. – Tai lengva. Neįtikimai lengva.

Padėka

Galbūt rašytojos kuriamas pasaulis ir jame gyvenantys veikėjai – tik jos vaizduotė, bet nedaug rašytojų sugeba patys suteikti pasakojimui pavidalą. Mano kritikės Abbi Gline ir Elizabeth Reyes ir mano beta versijos skaitytojos: Liza Reinhardt, Colleena Hoover, Robina Deeslie ir Ema Keller – labai man pagelbėjo, ypač rašant šią knygą. Ačiū joms už pukias įžvalgas, priekabumą, kai jo reikėjo, ir palaikymą kovojant su rūpesčiais.

„Lengvai“ nebūčiau parašiusi be savo vyro Paulo pagalbos. Gera grožinė kūryba prasideda nuo atvirų, nuoširdžių jausmų – nesvarbu, ar rašytojas pasakotų apie deserto alkstančią pelę, ar epinį romaną apie carinę Rusiją. Knygos „Lengvai“ temos dar labiau įpareigoja likti ištikimiems jas įkvėpusiems jausmams. Paulas nesiliovė drąsinęs manęs be baimės aprašyti mano meilę užslėptiems ryšiams ir mano tikėjimą, kad mūsų artimi santykiai su šeima, draugais ir mylimaisiais – kiekvienas jų ir, jei mums sekasi, visi kartu – gali išgydyti mūsų patirtas traumas.

Ačiū Hillary Tayler Green už žinias apie seserijas, brolijas ir graikų bendruomenės gyvenimą universiteto miestelyje. Labai džiaugiuosi pastaruosius kelerius metus galėdama užkulisiuose jį stebėti. Ačiū Hope Seggalink už išsamią informaciją, kaip išgyventi universitete studijuojant muziką – kiek valandų uolaus darbo tam reikia. (Pastaba: visos klaidos bet kuria šių temų yra mano.)

Ačiū draugams ir šeimai už jų meilę ir palaikymą, net kai savaitėms dingdavau nuo Žemės veido. Patikėkite manim, jus pastebiu – lūkuriuojančius palei mano laiko ribas, laukiančius mano laisvų akimirkų, kad galėtumėte įkalbėti bendrauti kaip normalų žmogų. Amžinai liksiu dėkinga už supratingumą, kas mane daro tuo, kuo esu.

Ačiū Stephanie Mooney, kad išgražino mano sugalvotą viršelį. Jis tobulas. Ačiū Stephanie Lott už puikų redaktorės darbą… ir labai atsiprašau dėl akies tiko, kuris ištiko dėl tos vienos smulkmenos.

Agentei Jane Dystel – esi labai protingas sausainiukas, labai džiaugiuosi, kad buvai mano pusėje. Ačiū, kad tikėjai manim ir šia knyga.

Labai dėkoju savo „Penguin“ redaktorei Jennifer Bonnell. Tave pažįstu dar neilgai, bet jau myliu. Nekantrauju imtis kito bendro mūsų darbo.

Merginoms iš FP: niekad nebūčiau įsivaizdavusi tokio dalyko. Jūs visos esate stebuklas, kartu ir atskirai, visos mane žavite. Ačiū už jūsų jėgą, meilę, priėmimą ir jautrias ausis. Nenustokit rašyti.

Tiems, kam bent dalis mano pasakojimo yra artima, – jei dar nepasipasakojote, pasipasakokite. Net jei praėjo mėnesiai, metai, dešimtmečiai. Kam nors atsiverkite. Mes tylime, nes prisiėmėme atsakomybę ir gėdą, kuri nebuvo mums skirta. Atleiskite už tai, kas nebuvo jūsų kaltė. Blogi sprendimai, nepelnytas pasitikėjimas, fizinis silpnumas ar per daug baimės, kad sugebėtumėte veikti, nereiškia, kad jūsų ar jums rūpinčio žmogaus užpuolimas yra jūsų kaltė. Niekada.

Jei turite galimybę, ieškokite profesionalų pagalbos, kad padėtų visa tai įveikti. Kiekviename universiteto miestelyje studentai turi konsultantų – paprastai nemokamų ir visada saugančių konfidencialumą. Bendruomenės užpuolimų aukoms ir jų artimiesiems dažnai siūlo nemokamas ar nebrangias konsultacijas. Taip pat yra karštosios linijos ir pagalba internetu, vietos ir šalies lygiu.

Content

Веббер Таммара Lengvai