Вассму Хербьёрг

Šimto metų istorija

Iš norvegų kalbos vertė

Alma Ločerytė-Dale

Turinys

Pirmoji knyga

Ženklai

Ponios Lind šeima

Sara Susanė gauna laišką

Ofersiojus

Santuokos visybė

Gyvastingas lietus

Svajonė apie nuosavus namus

Antroji knyga

Senelė Elida ir lėlė amerikietė

Ankstyvas pavasario rytas

Už gyvenimą reikia dėkoti

Dešimtasis vaikas

Ruoša prieš kelionę

Trečioji knyga

Vienuma

Havnesas

Žūklės puota Heningsvere

Dailininkas ir modelis

Nesuvaldomas šėlas

Pareigingasis pastorius

Kai angelas yra moteris

Laikas išsenka

Ketvirtoji knyga

Medis ir žuvytė

Kelionė į pietus

Kitas kraštas

Fredriko prašymas

Sudeginti tiltai

Žemės misija — skiepyti meilę

Malda ir laisvė

Jubiliejus

Ilga žiema

Saros Susanės laiškas

Penktoji knyga

Pusbroliai ir pusseserės

Sllpnadvasiškumo kaina

Motyvas

Viskam savas laikas

Į Havnesą atvyksta žvejė

Kalėdos

Viena bėda — ne bėda

Vienatvė

Jakobas trokšta dėmesio

Johaneso triumfas

Svetimas laiškas

Vasaros dovana

Daktaras ir mirtis

Kūdikėlių nemylintis Dievas

Pokalbis

Šeštoji knyga

Kelionė ir mirtis

Elidos jaunėlė

Dviratis

Brangusis Hansai! Brangioji Jordise!

Karo vaikas

Išnašos

Skiriu tetai Helgai

Pirmoji knyga Ženklai

Gėda. Tai sudaro mano esmę. Visada bandau ją slėpti, ginti šalin, nuo jos gydytis. Rašyti knygas — gėda, šitaip ji nenuginčijamai įrodoma. Kitaip tariant, įgauna konkretų pavidalą.

Vaikystėje ir jaunystėje gyvendama Vesterolene rašau siaubingus dienoraščius. Tokius begėdiškus, kad, neduok Dieve, jei kas į juos bent akį užmestų. Turiu kelias slėptuves, saugiausia jų tuščiame mūsų sodybos tvarte po lubų sija, ją pasiekiu atidariusi mėžimo angos dangtį. Tvartas tampa mano pačios pasirinktu prieglobsčiu. Ten nėra nė gyvos dvasios. Tik vištų gūžtos, o lesinti vištas — mano pareiga.

Sėdžiu karvių garde ant dulkino suoliuko prie dar baisiau apdulkėjusio lango ir rašau geltonu briaunotu pieštuku. Pasmailinu jį peiliu. Užrašų sąsiuvinis taip pat geltonas, nedidukas. Kiek didesnis už mano delną. Pirkau Renės krautuvėje puikiai žinodama, kam bus skirtas.

Tvarte jaučiuosi saugiai, kol mane aptinka jis. Tik po daugelio metų suprantu, kaip pavojinga rašyti dienoraštį. Tai nujaučiu ir andai sėdėdama tvarte, todėl niekam neprasitariu ir slepiu savo užrašus. Kišu į plastikinį kūno kultūros aprangos maišelį, apvynioju stora virve ir rišu prie sijos. Ir paranku, ir būtina, nes pro nesandarias mėšlidės duris įsiveržia smarkūs vėjo gūsiai.

Bet vieną sekmadienio popietę į tvartą įeina jis. Man reikia sprukti, o jis stovi, kūnu užtverdamas visą varčią. Kol manęs nepastebi, įsikišu dienoraštį už bato aulo. Bet jis atėjęs ne tų užrašų, nes dar nenutuokia, kas ten parašyta.

Jam aptikus mano prieglobstį, turiu ieškotis kitos slėptuvės. Ja tampa netoli namų stūksanti uolos atbraila. Ten ne taip saugu, ypač sningant. Lieka pėdsakų. Užrašų sąsiuvinius sukišu į skardinę ir paslepiu tarp akmenų. Dabar žiema, todėl rašau mūvėdama pirštines. Saugiausia, kai užsitraukia ledo pluta, ir jos dar nedengia šviežiai iškritęs sniegas. Rašyti geriau nei kalbėti vakarinę maldą. Viską dėstau trumpai, kaip iš tikrųjų yra, ir maldauti nieko nereikia.

Sulaukusi gal vienuolikos metų suvokiu, koks pavojingas gali būti žodis. Naikinu viską — panašiai kaip K. G. Jungas. Viską, prie ko prisiliečia jis. Prismaigstau adatų į vilnones kojines. Neatraizgomai supainioju batų raištelius, ir jam nelieka nieko kita, tik juos sukarpyti. Kaip akibrokštą padedu peilį ant jo skutimosi dubenėlio. Sukarpau striukę. Iš to jokios naudos — mama Jordisė viską gražiai susiuva. Keista, dėl tokių šunybių jis nesibara. Barasi, aišku, dėl kitų dalykų.

Nieko doro nepasakydamas jis be paliovos tuščiai plepa. Nuolat plūstasi, nors mūsų tai nebebaugina. Jordisė sutvarko jo striukę ir taip pat nesibara. Be reikalo ji išvis nepraveria burnos.

Kai matau, kaip laivas nuplukdo jį tolyn nuo salos, pasijuntu saugiai.

Saugiai gali jaustis tik Dievo globojamas.

Rašydama šią knygą bandau atsekti savo pramočių ir jų vyrų istoriją, nors verta dėmesio visa plati giminė. Ne kiekvienas jos narys bus paminėtas, kai kas liks nuošalyje. Jį aprašyti sunkiau nei bet ką kitą. Jis viską griauna, palikdamas aplink save vien sumaištį ir tamsą. Geba užgniaužti bet kokį trapų džiaugsmą ar gerą mintį. Tik tada, kai jis miršta, turiu įvertinti jį kaip žmogų. Ne dėl to, kad norėčiau jam atleisti, bet kad išsigelbėčiau pati. Atleisti — ne mano pareiga, tegul tuo rūpinasi aukštesnės jėgos.

Man svarbu aprėpti savo giminės visumą, ne vien nutylėjimus, gėdą ir neapykantą. Noriu pažvelgti į kiekvieną jos narį neišplėšdama jo iš gyvenamojo laikotarpio. Ir matyti ne vien tai, kuo kiekvienas jų yra tapęs. Kadaise ir jis buvo vaikas. Tokios mintys padeda, bet kartu ir aitrina širdį.

Ar įmanoma sužinoti visą tiesą apie žmogų?

Kita vertus — kodėl kraujo ryšiais susiję giminaičiai tokie skirtingi, kodėl negeba įsigilinti į vienas kito jausmus? Žmogus — tai mįslė, bet aš vis dėlto rašau apie žmones, tarsi tą mįslę įminti būtų paprasta.

Įsidėmiu ženklus. Kai kada jie esti blankūs ir praslysta pro akis kaip beveidžiai žmonės. Kai kada ženklai juntami tiesiog kaip iššūkis, jį turiu priimti. Jaunystėje susipažįstu su religine, o gal metafizine teorija, kad žmogus susikuria tėvus. Anuomet tokia mintis man atrodo nepriimtina. O dabar kažką panašaus darau pati. Tikriau sakant, pasirenku prosenelę, savo motinos senelę. Mano pasirinkimo kriterijai nebūtų priimtini nė vienam giminės medžio tyrėjui. Pasitikiu savo pačios kuriamu pasakojimu. Nepažinumas mane masina ir teikia stiprybės, tarsi kelias per nežinomybę būtų vienintelis. Tai verčia kliautis savo pačios gebėjimais, nulemtais genų, giminės pėdsakų sieloje.

Mintis parašyti savo giminės moterų istoriją ateina į galvą seniai, tada, kai dukra atsiunčia knygelę apie Kabelvoge stovinčią Lofoteno katedrą. Spalvotoje altoriaus nuotraukoje matyti paveikslas „Jėzaus malda Getsemanės sode“. Tekste aiškinama, kad pastorius ir dailininkas Fredrikas Nikolajus (Fritsas) Jensenas užbaigė šį kūrinį 1869–1870 metais ir kad jam tapant angelą, duodantį Jėzui taurę, pozavo gyvas modelis.

Pozavo moteris, vardu Sara Susanė Krog, mergautine pavardė Bing Lind, gimusi 1842 sausio 19 dieną Chiopsvike, Norlando apskrityje. Dukra tvirtina, kad tai mūsų senolė — be jokios abejonės!

Pirmiausia man krinta į akis, kad Saros Susanės ir mano sūnaus gimimo dienos sutampa, tik ji vyresnė už mane šimtu metų.

Skaitydama knygelę tarsi regiu, kaip mano senelė Elida šnekasi su mano senole Sara Susane. Pastebiu angelo bruožus atsikartojant senelės, motinos ir tetos veiduose. Jei giminėje linkę atsikartoti veido bruožai, kodėl gi taip negali būti ir su mintimis? Nelyginant vis naujas pakrantes siekiantys bangų liežuviai, jos vis tos pačios per kartų kaitas, tik ar kas iš jų pasimoko...

Dukros atsiųsta knygelė — jau ženklas. Bet turi dar daug ko nutikti, kol rimtai įsigilinu į darbą. Vangstausi to rašymo, tarsi mano istorija galėtų viską užnuodyti ir sunaikinti. Mano nugyvento gyvenimo į literatūrinius rėmus neįsprausi. Iš jo neįmanoma sukurti romano, negalima pateikti kaip absoliučios gyvenimo tiesos. Laikausi tos nuomonės tol, kol suprantu, kad pasakodama apie savo gyvenimą ar apie ką kita privalau nusistatyti tokias pat taisykles. Kas gi toji absoliuti kieno nors gyvenimo istorijos tiesa? Nejaugi žmogaus mintys nėra tiesos buveinė vien todėl, kad jų neįmanoma patikrinti? Nejaugi mūsų veiksmai ir poelgiai atskleidžia daugiau tiesos dėl to, kad yra viešai regimi? Betgi jie gali neatitikti mūsų minčių ir jausmų. Ar galima kaip reikiant pažinti žmogų, remiantis vien savo asmenine patirtimi?

Įsitikinu, kad viskas gyvenime keičiasi — tai į gera, tai į bloga. Viskam savas laikas.

Mano istorijos užuomazga — Saros Susanės susitikimas su dailininku ir pastoriumi Jensenu, nors medžiagos apie tai nerandu. Radusi nebūtinai tikėčiau, kad apie juos parašyta tiesa. Žmogus turi jausti poreikį papasakoti savo gyvenimo istoriją. Tada giminė gali nutylėti slėptinus faktus, bet kiekvieno jos nario valia viską pradėti iš naujo. Žinių ir prisiminimų apie tai, kas ugdė ir gludino mano asmenybę, turiu nedaug. Gal dėl to, kad nenoriu prisiminti. Netausodama savęs veržiuosi pirmyn. Tarsi ateitis galėtų būti kuriama nesidairant atgal. Ponios Lind šeima

Ponia Lind iš Chiopsviko tampa našle 1848-aisiais, bet palikimas išsidalijamas tik 1851 metais.

Ginčų tarp paveldėtojų iš abiejų Jakobo Lindo santuokų — šešių vaikų iš pirmosios ir devynių iš antrosios, su Ane Sofija Drejer, — nekyla. Jei nekilnojamasis turtas ir krautuvė būtų parduoti, kiekvienam paveldėtojui liktų katino ašaros. Todėl krautuvė bei pastatai atitenka našlei, ir ji nekantriai laukia, kada pagaliau suaugs vyresnėlis, penkiolikametis Arnoldas. Kitas sūnus, Jakobas, šešeriais metais jaunesnis. Namuose sukiojasi visas pulkas dukterų, ir jomis taip pat reikia pasirūpinti.

Šeštajam vaikui, ugniaplaukei Sarai Susanei, tik šešeri.

Ką ir kalbėti, Arnoldas stengiasi palengvinti motinos gyvenimą. Jis turi, kaip čia pasakius, tam tikrą ydą ar silpnybę, būdingą tik menkai saujelei vietos vyrų, — atvirai reiškia savo jausmus ir be užuolankų dalijasi mintimis. Toks atvirumas žmones traukia, o gebėjimas išklausyti — tiesiog pakeri. Gal tai charizma, jei kalbėsime naujoviškai? Moterys ją ypač junta. Visos seserys, nuo trylikametės iki metinukės, nedvejodamos jam patiki kiekviena savo likimą. Na, gal ne visos — tik ne vyriausioji Marena Marija. Mirus tėvui, paaiškėja, kad namuose ji nebėra svarbiausia. Svarbiausias iškart tampa Arnoldas. O jai telieka kasdienis triūsas ir nuo darbo suskirdusios rankos. Ji privalo rūpintis jauniausiąja seserimi Ane Sofija. Turi klausytis begalinių motinos išvedžiojimų apie meilę ir sielvartą. Tarsi niekas kitas, be ponios Lind, nebūtų to patyręs. Tarsi visi kiti, neišskiriant nė jos vaikų, būtų bejausmiai keturkojai.

Užsispyrimas ar nepaklusnumas Marenai svetimi. Mažuosius ji auklėja ne meilikavimu ar antausiais, o žvilgsniu ir kantrybe. Tokia ir atrodo toji Marena — tvirta ir pastovi it prieslenksčio akmuo. Deja, akmuo, niekad neglostytas saulės spindulio, šilumos skleisti taip pat negali.

Marena Marija Lind saulės ir nesitiki, tik ieško, kaip išvengti šešėlių. Bet kokiam vyrui, pasirodančiam krautuvėlėje ar Lindų namuose, o sekmadieniais — šventoriuje, Marena taiko savo matą. Jos galvoje, kaip neatsiejama dalis, stovi svarstyklės. Gerai slepiamos. Svarsčius ji keičia pagal poreikį. Iš pradžių deda labai sunkius, kokių joks vyras nepajėgtų atsverti. Bet po konfirmacijos Marena ima atlaidžiau žiūrėti į gyvenimą. Ilgainiui supranta, kad naudodamasi vien griozdiškais svarsčiais vyro nepasvers, jį reikia sverti dalimis. Ir tik tada įvertinti visumą. Svarbiausia, pati turi žinoti, ko nori. Taigi sunkius svarsčius tenka keisti lengvesniais. Kartais įdėmiau pažvelgusi ji turi pripažinti, kad prekė, anksčiau įvertinta kaip pirmarūšė, pasirodo esanti neverta nė skatiko.

Marena nėra atviraširdė, tad ir suklydusi neapsijuokia. Ji atmeta nuolatines motinos kalbas apie jausmus, atstumia jos lipšnumą ir emocinį artumą, atsiriboja nuo perdėto rūpinimosi Arnoldu ir jaunėliu Jakobu, lyg šie iš prigimties būtų pranašesnės būtybės. Suvokia, kad motina gali šitaip tupinėti aplink juos tik pačios Marenos laiko ir net miego sąskaita.

Jau būdama penkiolikos Marena apsižiūri esanti dailiai nuaugusi, bet jaučiasi ganėtinai sena. Mato, kaip akyse gražėja ir seserys, labiausiai Sara Susanė. Be to, jos atrodo tokios linksmuolės, ypač Amalija su Elena Margrete — jų amžiaus skirtumas tėra vieneri metai. Iš seserų elgesio matyti, kad visas pasaulis sukasi aplink jas. Trumpai tariant, joms priklauso ateitis ir gyvenimo linksmybės. Marenai tenka klausytis jų išpažinčių, palaikyti jas ir nuolat guosti; prasidėjus linksmybėms, ji būna jau išsisėmusi.

*

1855 metais, gausiais įvykių, „Tromsės žinios“ rašo, kad šieno bus sočiai, bet visa kita neuždera. Kaip tik tais metais mažažemiai tikisi, kad geriausiai užaugs bulvės ir javai, tačiau bulvių trūksta. Laimė, tai paskutinieji metai, kai dėl Krymo karo strigo prekyba javais su Rusijos šiaure. Jau kitų metų sausį karo veiksmai baigiasi, kovo 30-ąją paskelbiama taika. Tik įnoringi orų dievai tebekariauja. Ir kai Dievas pašykšti žemei dovanų, ne kažin ką į kišenes įsideda ir pirkliai.

Tai netrunka patirti ponia Lind ir Arnoldas, jam jau sukakę dvidešimt dveji. Šeimyną sudaro daugybė burnų. Tiesa, viengungis Jakobas užsidirba žvejodamas. O mintys apie dukras motinai kainuoja ne vieną nemigos naktį. Apie savo rūpestį ji garsiai nekalba, bet vyresnėlės jaučia jį kaip priekaištą. Bet ir tarnauti visą gyvenimą svetur netrokšta.

Vieną dieną iš Tronjemo į Chiopsviką atvyksta jaunasis Johanas Lagerfeltas. Kaip tik tuomet Marenai prireikia vyriškos jėgos pertempti pamuilių katilui iš viralinės į kiemą. Johanas net nepasilabina, stipriais gniaužtais tučtuojau kimba į darbą. Nuo garų jam ant kaktos pasistoja ugniniai karčiai, raudoniu užsiplieskia įsitempęs sprandas. Bešnopuojant ritmingai kilsuoja ūsai, tankūs ir kieti lyg šeriai.

Tokia yra pradžia. Jis apsilanko kartą, kitą ir galiausiai pasiperša. Saviškai šypsodamasis ir visai nesidrovėdamas:

— Mano mintys visą laiką sukasi apie tave. Tai ko čia dar delsti, prašau tekėti už manęs. Ką manai?

Tą giedrą dieną, kai Marena ruošiasi dengti stalą sode, jis pakyla nuo suolo ir prisiartina prie jos. Jiems būnant dviese, jos galvoje svarstyklių nebelieka. Regis, viskas seniai aišku, belieka tai sutvirtinti raštu ir spaudu.

Po vestuvių — jose Johanesas Krogas iš Ofersiojaus salos yra vyriausiasis pabrolys — jaunieji išsikrausto gyventi į Hunholmeną.

Čia, šiaurėje, anais 1855–1856 metais siaučia nuožmi žiema, ji nukamuoja ir žmones, ir gyvulius. Gisundo sąsiaurį kaustantis ledas neatitirpsta iki pat gegužės vidurio. Kainos tolydžio auga, pro užšalusius trobelninkų ir žvejų grytelių langus šiepiasi bado dantys. Valdžia skiria agronomą konsultantą, bet žmonės nesupranta, kam jis čia reikalingas. Šaukiamasi ir Dievo, ir šalies vadovų pagalbos. Tačiau padėti gali tik laikas, ir kai kas tos pagalbos nebesulaukia.

Pergyvenusieji sunkmetį viską greitai pamiršta. 1859-aisiais gyvenimas ima gerėti. Visus to nuopelnus net nesusimąstydama apie Dievo ranką pasisavina žemės ūkio bendrovė. Agronomas lyg pamokslautojas keliauja po apylinkes bandydamas įdiegti naujovę — žemės sklypelių melioravimą. Atseit tik čia ir slypinti visa žemdirbystės sėkmė.

Apsigyvenę Hunholmene Johanas ir Marena pasisamdo du vyrus ir dvi moteris, įnamiais priima šešių narių šeimą su visu ūkiu. Perka keturias karves, dvylika avių, kiaulę ir pulką vištų. Sėja centnerį miežių, sodina aštuonis centnerius bulvių. Ištekėdama Marena lyg per stebuklą išsprūsta iš motinos priespaudos. Neįgyja ištaigingų namų ir brangių daiktų, — nuo jų reikėtų šluostyti dulkes ir jais galėtum pasipuikuoti, — bet įgauna saugumo jausmą ir tampa namų šeimininke. Nesunkiai įsivaizduoja gyvenimą ir be vaikų riksmo, nors tuo metu dar nežino, kad gamta iš jos atėmė motinystę.

Taip jau yra, kad žmogaus prigimtis ir likimas — neįmenama mįslė, o troškimas pasiekti tai, kas nepasiekiama, lengvai tampa manija. Sara Susanė gauna laišką

1861 metais Vesteroleno pakrantes užplūsta silkės, o po metų paaiškėja, kad šio jūros sidabro gausu ir prie kitų salų. Silkės telkiasi netoli pakrančių, todėl gaudyti jas lengva.

Broliai Johanesas ir Eilertas Krogai iš Ofersiojaus taip pat sukrunta ruoštis žvejybai. Tvarko laivus ir samdo žmones, moka jiems nuolatinę algą. Pelnu dalytis neketina, nes iš gausaus laimikio tikisi gerai užsidirbti patys. Sklando gandai, kad nuo silkių gausos vietomis net vanduo slūgstąs, žuvų esą tiek daug, kad pabaidžius jas į pakrantę gali semti laimikį tiesiai į statines.

Broliai iš Ofersiojaus gabūs viskam. Kalbama, kad Johanesas užuodžia druską per daugybę jūrmylių. Kol kiti tripinėja ant kranto skųsdamiesi druskos stygiumi ir aukštomis kainomis, jis nieko nelaukdamas išplaukia. Dėl savo mikčiojimo Johanesas Krogas nesileidžia į ilgas kalbas, o veikia.

Jis niekada nelaukia, kol druskos atsargos išseks. Užsikirsdamas bando iš anksto susiderėti su prekeiviais. Kalbantis jam praverčia užrašai ant bloknoto lapelių. Johanesas naudojasi turimais ryšiais, yra atidus pašnekovo balso gaidelėms ir pasižymi kantrybe. Tai palengvina derybas dėl mažesnės kainos. Jis nevengia pasinaudoti giminaičiais ir pažintimis Bergene, Bio srityje, Lofotene, Tromsėje. Padeda ir tai, kad per daug nesismulkindamas atjaučia kitus.

Vis dėlto žmonėms kliūva jo jaunas amžius, erzina neaiški kalba. Ypač nervinasi negalintys greitai perskaityti jo taip spėriai primarginamų lapelių.

*

Sara Susanė palieka motinos namus Chiopsvike ir tampa tarnaite Vinjės sodyboje, Bio kaime. Silkių ir druskos kainos jai nerūpi. Atmintin įstringa Johanesas, užsukantis į jų krautuvėlę ir į kitus trobesius. Ne vieną kartą. Atrodo vyresnis gal keleriais metais, ne daugiau. Prakaulaus ir gysloto kūno, miklus it po plynaukštę gainiojantis elnius samis. Jo dailią galvą puošia šviesios garbanėlės ir barzdelė. Bet jau rankos rankos! Turbūt Kūrėjas bus pristigęs gražesnių — ilgos su stambiomis kaip gumbai plaštakomis. O didžiulės kojų pėdos tarsi augaloto plačiapečio. Bet Johaneso Krogo eisena lengva, kiek spyruokliuojanti, lyg pritartų kvatojimui, o gal ir giliam sielvartui. Akys skaidrios. Kai žvelgia tiesiai į tave, aplink lėliukę matyti visas baltymas — lyg išplėstose, su nuostaba tyrinėjančio pasaulį vaiko akyse.

Johanesą ji įsimena nuo sesers Marenos vestuvių. Jis šmėžuoja tarp kitų vyrų, bet su niekuo nesišneka. Stebi besikalbančius. Kartais energingai, o kartais liūdnai pakinkuoja galvą. Nuo kitų laikosi atokiai, ir, nors spokso į Sarą Susanę, nepanašu, kad ją mato. Prisimena jį atraitytomis rankovėmis saulės nutviekstame sode. Bet juk daug kas užsuka į krautuvę ir trobas. Pažintimi tokių apsilankymų nepavadinsi.

Eina 1862 metų vasara. Šeimininkė kelioms dienoms išleidžia Sarą Susanę aplankyti namų. Sekmadienio rytą motinai, jai ir seserims išėjus iš bažnyčios, priešais išnyra Johanesas Krogas. Tylėdamas žemai nusilenkia ir paspaudžia kiekvienai ranką — kaip per laidotuves.

Motinai nutraukus stojusią tylą įprastu gražbyliavimu, jis įteikia Sarai Susakei popierinį maišelį. Lyg žinodamas, kur gali ją sutikti, o dėl maišelio sutaręs iš anksto. Nors ji ir apstulbsta, bet pro akis nepraslysta virpanti didžiulė jo ranka ir kakle įsitempusi gysla.

Niekur nedingsi — Sara Susanė abiem rankom suima dovaną. Jam nesiliaujant linkčioti galvą maišelio pusėn, ji išima baltą šilkinę skraistę ilgais sunkiais kutais ir laišką su įspausta monograma: J. K. Taip sutrinka, kad net pamiršta padėkoti. Aplinkiniai spokso. Kažkas šypteli. O čia dar seserys Amalija ir Elena vis susižvalgydamos šaudo akimis. Išsižiojusios keturiolikmetės Anės Sofijos žvilgsnis klaidžioja nuo vieno prie kito. Nejaukią padėtį ištaiso ponia Lind — pakviečia Johanesą Krogą pietų. Nieko nelaukdama ji ima čiulbėti apie bendras gimines, paberia klausimų apie jo motiną, silkių kainas, apie viską ir nieką.

Per pietus ir kavogėrį Johanesas sėdi įsmeigęs akis į tašką šalia Saros Susanės galvos, pritariamai linkčiodamas poniai Lind. Žvelgia įdėmiai, bet vis tiek gali manyti, kad mintimis jis ne čia, o kažkur kitur. Nevalgo ir negeria, laiko sunėręs rankas ant krūtinės kaip admirolas mūšio atokvėpio valandą.

Sara Susanė laiško taip ir neatplėšia, jis lieka gulėti ant indaujos šalia skraistės. Ji pilsto kavą, o motina, kaip to reikalauja papročiai, primygtinai ragina paskanauti kardamoninių sausainių, apteptų sviestu ir apibarstytų cukrumi papločių. Nors Johanesas net neužsimena apie Arnoldą, motina vis tiek išreiškia apgailestavimą, kad šio nėra namie, ir jam esą tenka bendrauti tik su moterimis. Johanesas stipriai papurto galvą lyg norėdamas paneigti tokią nuomonę.

Motinai beklausinėjant, visos supranta, kad prekyba Ofersiojaus saloje vykstanti sėkmingai, bet jis turintis kitų planų. Neketinantis dirbti brolio Eilerto, paveldėjusio šeimos ūkį, jektos1 škiperiu. Ponia Lind teiraujasi mandagiai, ilgais sakiniais, bet tai jam netrukdo atsakinėti trumpai. Rodos, ji jau iš anksto žino, ką išgirs, ir tik laukia patvirtinimo arba paneigimo.

Bandydamas suregzti sakinį, Johanesas kaipmat užsikerta. Pradeda mikčioti jau nuo pirmojo skiemens lyg baimindamasis, kas bus toliau. Šitaip besikamuodamas pamiršta net įkvėpti. Žodžiai plūsčioja nuolat užsikertančiu srautu.

Ponios Lind tai netrikdo, ji laukia, kol jis atvargs, o paskui toliau lipšniai klausinėja apie menkniekius ir svarbius dalykus. Dažnai atsako pati, kad visus išsuktų iš nejaukios padėties.

— Tai gal Johanesui tetrūksta gyvenimo draugės? — užgieda.

Dėkingas Johanesas porą kartų linkteli galvą.

— Bet jis juk jaunas, jam viskas prieš akis, — guodžia jinai.

— N-n-ne! L-l-laikas b-b-bėga g-g-greitai, — rimtai atsako Johanesas, vis dar įsmeigęs akis į tašką šalia Saros Susanės galvos.

Bet ūmai jis tarsi pabunda iš gilaus miego ir jau nebeapsikenčia kamantinėjamas. Pakyla dar nebaigęs gerti kavos. Apeina visas moteris, kiekvienai paspausdamas ranką — Amalijai ir Elenai, Anei Sofijai, motinai, galiausiai Sarai Susanei. Iš veido atrodo užsisklendęs, bet kaklas plieskia skaisčiu raudoniu, o pats vis šnairuoja į indaują, ant kurios guli laiškas.

Jam išėjus, seserys supuola prie gražiosios skraistės. O motina atkiša laišką Sarai Susanei. Lėtai, gracingai. Kone pergalingai. Tarsi žinią nuo paties prancūzų karaliaus Saulės. Bet Sara Susanė jo nepaima. Ji įdėmiai tyrinėja grindų kilimėlio raštą.

Atsidusdama motina priekaištingai pažvelgia į ją ir atplėšia laišką. Iš pradžių permeta akimis, paskui atsitiesia ir ima skaityti. Balsas skamba taip, lyg būtų skaitoma Kalėdų evangelija.

Didžiai godojama panele ūkvaizde Sara Susane Bing Lind,

turiu garbės prašyti Jūsų rankos, kad būtume kartu ir laimėje, ir nelaimėje, kol mirtis mus išskirs. Užtikrinu, jei sutiktumėte, Jums niekada netektų gailėtis ar kentėti.

Garantuoju Jums pajamas ir būstų, nes netrukus įsigalios Havneso uosto ir viensėdžio pirkimo iš Johano Ursino sutartis.

Ir dar: jei sulaukčiau neigiamo atsakymo, drįsčiau prašyti — tegu šis pasiūlymas lieka tarp mūsų.

Jums atsidavęs

Johanesas Irgensas Krogas,

jektos škiperis

P. S. Atleiskite už rašysenų, mat esu labiau pratęs rašyti skaičius.

Per akmenuotą kiemą kažkas džeržgina geležimi apkaustytą vežimėlį. Su sekmadieninių pietų likučiais rankose laipteliais į namo rūsį čiauškėdamos nulipa abi tarnaitės. Sara Susanė tebesėdi įsistebeilijusi į varnėną, smaguriaujantį sode dar neprisirpusiomis šermukšnio uogomis. Diena švyti giedrumu.

— Na? — kiek palinkdama į jos pusę ištaria motina.

— Mama... — apsupta suklususių seserų sušnabžda Sara Susanė.

— Juk neketini visą gyvenimą dirbti tarnaite? — nesulaukdama atsakymo teiraujasi motina.

— Ne...

— Vyras simpatingas. Apveidus! Patikimas! Jam tik dvidešimt šešeri! Be to, mūsų giminaitis iš savo tėvo Jenso Krogo pusės. Arnoldas ir Severinas — jo sesers sūnaus krikštatėviai. Su Krogų vaikinais tavo įbroliai yra turėję nemažai reikalų. Brangute Sara Susane... Mikčioja jis, be abejo, iš susijaudinimo.

— Ar pastebėjot, jo akys visai kaip mūsų Sarčio? Didžiulės, žvilgančios, — išpoškina Anė Sofija.

— Nesvarbu, kad mikčioja! Bet...

Motina garsiai atsidūsta. Ji stovi visiškai arti, kitapus staliuko. Sara Susanė tiesiog sustingsta pajutusi motinos ranką ant savosios.

— Ak šitaip... Ką gi... gali palaukti, kol grįš Arnoldas. Niekas man neprikiš, kad skubu ką nors vyti iš namų!

— Gal jis paims mane, jei tu atsisakysi? — nusikvatojo Elena.

— Netaukšk niekų! — Ponia Lind kilsteli galvą ir visas iš eilės perveria akimis.

— Ne visi tuokiasi iš meilės, — baugščiai žvilgtelėjusi į motiną sumurma Amalija.

— O gal Sarai Susanei lemta gyventi savo sodyboje vienai, be vyro, kaip Torstade gyvena Iverinė, — įsiterpė Elena.

Ji turi galvoje visų gerbiamą ir vertinamą įseserę. Jiedvi su ūkvaizde Peroline puikiai tvarkosi. O kaip šauniai švenčia Kalėdas! Svarbiausi ten ne vyrų pokalbiai, o Iverinei rūpimos temos.

— Meilė... gali būti visokia... Iš arti neretai jos nė nepastebi... Tas išgarbintas kraujo šėlsmas, laikinas kaip pavasario šalnos, negali tapti viso gyvenimo pagrindu, — atsidūsta motina.

— Bet, mama, tu visada taip gražiai kalbi apie tėtį — juk tai ir yra meilė? — lipšniai paklausia Anė Sofija.

— Ane, mažute, jam mirus, tau buvo vos vieneri. Aš turėjau ganėtinai laiko pamąstyti apie visus — jį ir jus, našlaičius. Dariau tai iš meilės. — Motina vėl atsidūsta ir prispaudžia nosinaitę prie akių.

Sugrįžęs namo Arnoldas išgirsta apie skraistę ir laišką. Plačiai išsišiepęs sako:

— Nuostabu! Johanesas Krogas! Sveiko proto ir, kiek žinau, su niekuo nesusipykęs. Ką čia ir sakyti... Nors nevedęs vyras — ne bėda, bet čia, pas mus, mamos nuomone, viengungių per daug: Jakobas, Helenė, Amalija, Elena, Anė Sofija, tu ir aš, — išvardija jis. — Tikriausiai mama vartosi naktimis bemąstydama apie mūsų visų, ypač merginų, ateitį.

Sara Susanė neatsiliepia. Palubėje pakabintas ant žalvarinių grandinių vos pastebimai siūbuoja žibintas, perpus pripiltas aliejaus. Kaip suodina švytuoklė po linguojančiomis lubų lentomis. Virš jų palėpėje vaikščioja motina, jos trumpi tvirti žingsneliai ūmiai nutyla, paskui sukaukši iš naujo. Gali manyti, kad ji stabteli norėdama į ką nors įsiklausyti arba užkliuvo ir tuoj pat parkris. Kad ir kaip būtų, motina, regis, viliasi žaibiškai sulauksianti pagalbos. Sara Susanė, kiek pamena, visada baimindavosi kokios nors negandos, jei tik motina imdavo šitaip vaikštinėti po palėpę. Trūksmingas grindų girgždenimas, ūmiai — visiška tyla. Ir vėl sukaukši žingsneliai. Kiti, žiūrėk, pereina per palėpę, ir nieko. O motinos vaikščiojimas kitoks. Atrodo, ji tyčia tempia laiką ir vengia lipti žemyn. Delsia jiems pasirodyti, ilgina buvimą palėpėje stabtelėjimais, tarsi norėdama atkreipti dėmesį, kiek jai tenka permąstyti, kiek rūpesčių ir vargo patirti, kad jie būtų laimingi.

Svetainėje Arnoldas ir Sara Susanė sėdi vieni. Žibintas palubėje tebesiūbuoja. Viršutinis užuolaidos ruožas surinktas į tvirtas, standžias klostes. Reikia tik bulvių krakmolo, paskui saikingai papurkšti ir išlyginti. Šis triūsas — ne motinai, ji tais dalykais neužsiima. Tiesa, ji niekada neišsitaria tokio darbo nemėgstanti ar kad jis ją žeminąs. Ne, nieku gyvu ne. Atėjus tvarkymosi metui, jai būtinai prireikia surūšiuoti daiktus sekretere ar padaryti dar ką panašaus. Kol išteka, namų tvarkymo ir skalbinių laidymo darbams vadovauja Marena. Dabar tarpusavyje keisdamosi tuo rūpinasi seserys ir tarnaitės.

Arnoldas nerimastingai žvalgosi, ko nusitverti. Jis beveik niekada nenustygsta vietoje, net sekmadieniais. Dažniausiai sekmadieniais.

— Jei jau Johanesas pirks Havnesą ir dirbs savarankiškai, jam namuose tuoj pat prireiks moteriškės. Mano manymu, negaišuok ir atsakyk jam. Ant kiekvieno kyšulio — tuntas ištekėti besitikinčių panų.

Ji nori sugauti jo žvilgsnį. Pabandyti įteigti, kad tikisi iš jo visai ko kita. Ko — ir pati nelabai žino, tik baisu, kad brolis Arnoldas, kurio nuomonę ji didžiai vertina, jai toks abejingas.

— Maniau, kad mane suprasi... — prataria ji.

— Taip ir yra, meilute mano... Nepažįstu nė vieno geresnio už Johanesą.

— Bet ar neturėtų būti ko nors daugiau?

— Daugiau? Ką turi galvoje?

— Nejaugi reikia tekėti už bet ko?

— Johanesas — ne bet kas, — nevilties kupinu balsu atsako jis. Vis dėlto jos žvilgsnio neatlaiko — nusuka akis.

— Tikėjausi tavo paramos, — sušnibžda ji.

— Aš stengiuosi!

Ji dar pasėdi tarsi ko vildamasi. Nieko nesulaukusi pakyla nunarinta galva. Porą kartų perbraukia rankomis sijoną ir pasuka prie durų. Kiūtina iš lėto. Jei jis prabiltų, bent ištartų jos vardą, ji pultų atgal.

Sara Susanė tris dienas išguli su skaudama gerkle ir turi pranešti Vinjės šeimininkei nustatytą dieną nepajėgsianti atvykti. Poniai sugedusi nuotaika dar nuo tada, kai Sara Susanė ruošėsi važiuoti namo, tai galima įsivaizduoti jos veidą, atėjus šiai žiniai.

Motina aplanko ligonę. Stovėdama kamaraitės tarpduryje pareiškia niekaip nesuprantanti, kad galima peršalti tokiu metų laiku. Ne, dėl negalavimo ji Sarai Susanei nepriekaištauja, tik sako, ką mananti. Baigia žodžiais: „Ta mano vargšė mergaitė!“ Sara Susanė supranta — jei nepaisydama perštinčios gerklės imtų ir pravirktų, motina prisėstų ant lovos krašto. Bet ji tik linkčioja arba purto galvą derindamasi prie motinos šnekos. Tai trunka neilgai. Likusi viena ji užsimerkia ir guli nejudri valandų valandas. Šiaip ar taip, jos gyvenimas baigtas.

Įsitikinusi, kad laikas atsisveikinti su šiuo pasauliu, pajunta nepaprastą ramybę. Karšta arbata su juodaisiais serbentais ir razinomis turi tokį pat poveikį kaip vaikystėje. Sara Susanė nuryja skystį, o razinas palieka burnoje. Tai neapsakomai ramina. Viena po kitos į palėpę užeina seserys. Joms uždrausta kvaršinti jai galvą dėl to laiško. Seserys stoviniuoja tarpduryje, per pagarbų nuotolį nuo ligonės, jų nuomone, jau atvažiavusios iš Vinjės su peršinčia gerkle. Tegu Sara Susanė tik džiaugiasi gulėdama lovoje, nes lauke apsiniaukę ir lyja — beje, ir pati galinti žvilgtelėti pro langą. O joms reikia nuimti rabarbarus ir šiaip padėti vienur, padėti kitur.

Arnoldas nesirodo.

Atsibudusi ankstyvą trečios dienos rytmetį ji prisimena sapną. Stovi prieplaukoje už krautuvėlės ir laukia prisišvartuojant laivo, o šis vis dar gaišuoja fiorde. Jai bestovint, susilieja visi metų laikai. Fiorde siaučia pūga, stipraus vėjo nešami pro šalį lekia laivai nuleistomis burėmis. Pati ji nejunta nei speigo, nei vėjo gūsių. Atsigręžusi į sodybą mato, kaip saulės spinduliuose skleidžiasi lapeliai — taip arti, kad gali įžiūrėti pūkuotą apatinę jų pusę. Nelyginant pastelinių spalvų padarėliai apie tinklinę tvorą skleisdami aromatą raitosi žirneliai. Akimirka — ir jie vysta, krinta. Bet kodėl jai taip slogu? Reikia išsivaduoti. Išsitrinkti galvą, kad nesijaustų tokia nevalyva, suprakaitavusi. Ji pasilenkia virš garuojančio cinkuoto puskubilio, paskleidžia plaukus, o šie uždengia visą krantinę ir driekiasi jūra vis tolyn, to sustabdyti ji negali. Plaukai apraizgo žuvų džiovinimo žaiginius, uolų smaigalius. Staiga ant viršutinio žaiginio skersinio ji išvysta kojomis per pakinklius užsikabinusį Johanesą Krogą, tiesiantį jai baltutėlį lininį rankšluostį. Jeigu jo padėtis nebūtų tokia pavojinga, ji prapliuptų juoku. Nors kabėtojas sapne atrodo beveidis, atsibudusi ji vis tiek žino, kad tai jis.

Sara Susanė atsikelia, susitvarko, apsirengia. Paskui sėdasi rašyti.

Gerbiamasai jektos škiperi Johanesai Irgensai Krogai,

dėkoju Tamstai už puikią dovaną — skraistę ir malonų pasiūlymą tuoktis. Siunčiu Tamstai savo atsakymą — taip, aš sutinku.

Kartu noriu pranešti, kad mano motina neturi lėšų vestuvėms kelti. Dėl manęs — jos galėtų būti labai kuklios.

Didelio kraičio irgi neturiu. Atsigabenčiau savo drabužius, drobinių audeklų. Pažymiu, kad nesu niekam skolinga.

Mano motina siunčia labų dienų.

Tamstos pasiūlymas liks tarp mūsų.

Draugiškai

Sara Susanė Bing Lind

Ji paprašo jų įnamio, seniai dirbančio krautuvėlėje, nuplaukti valtele ir įteikti laišką asmeniškai.

Pati pargrįžta dirbti į Vinję. Patenkinta jos grįžimu ponia kaipmat užverčia nesibaigiančiais darbais. Sara Susanė nusprendžia neatsisakysianti darbo tol, kol gaus atsakymą iš Johaneso Krogo ir kol bažnyčioje bus paskelbti užsakai. Anksčiau kamavusią tuštumą užpildo darbų gausa. Ar kada nors ji jautėsi taip skausmingai vieniša?

Tačiau ji klysta. Po keleto dienų į Vinję atplaukia Johanesas ir prisistato esąs Saros Susanės sužadėtinis. Žodį sužadėtinis ištaria kelissyk ir neužsikirsdamas. Padovanoja jai auksinį žiedą su raudona akute, o šeimininkei įteikia laišką, prašydamas kuo greičiau atleisti Sarą Susanę, mat šiai reikią ruoštis vestuvėms.

Prašymą ponia priima mandagiai, nors ir dūsaudama. Nuoširdžiai linkėdama sužadėtiniams laimės ji atkakliai prašo Saros Susanės padirbėti iki lapkričio pabaigos. Johaneso nuomone, per ilgai. Esą vestuvės turinčios įvykti tarp Kalėdų ir Naujųjų metų.

Tuomet Sara Susanė atsikvoši ir pareiškia dirbsianti iki lapkričio vidurio. Dabar visi būsiantys patenkinti, pamano sau. Nors jai visiškai nepriimtina, kad kas kitas sprendžia, kada jai išeiti iš darbo. Betgi tai mažmožis, palyginti su tuo, kad savo gyvenimą ji patiki svetimam žmogui.

Iki šiol nėra išliejusi nė vienos ašaros. Bet tam bus laiko ateityje.

— Kodėl tu be sužadėtuvių žiedo? — klausia šeimininkė, jiedviem verdant raudonųjų serbentų uogienę. Per koštuvą į stiklainį nesibaigiančia srove teka sulčių purpuras.

— Jis brangus, dirbant mūvėti netinka, — atsiliepia Sara Susanė.

— Ar jis pats atvyks pasiimti tavęs lapkričio penkioliktą?

— Taip sakė.

— Ar tu imsi prieš tai atostogų, kad nuvažiuotum į Chiopsviką?

— Ačiū, ne. Nereikia. Tai nebe mano namai.

Nustebinta šeimininkė pažvelgia į Sarą Susanę ir taip suraukia kaktą, kad ši darosi panaši į skerdienos gabalą. Nors imk ir suk vyniotinį. Ofersiojus

Kuklios vestuvės? Tai būtų nei šis, nei tas. Vestuvių nekelia tik skurdžiai arba, kaip sakoma, jei pilvas jau ant nosies lipa. Jungtuvės turinčios vykti Liodingeno bažnyčioje, o vestuvės — Ofersiojaus saloje. Brolis Arnoldas apsiima sumokėti už vaišes, o jaunikis su savo broliu Eilertu padengti visas kitas išlaidas. Vietos Ofersiojuje — per akis. Pajauniais kviečiami tas pats Eilertas ir pirklys Johanas Bordervikas iš Vogano, vedęs Johaneso seserį Magdalenę. Pamergėmis Sara Susanė prašo būti seseris Mareną ir Iverinę.

Arnoldas atvyksta pas Sarą Susanę į Vinję pasitarti dėl vestuvių. Ji neturi jokių pageidavimų. Tesprendžia kiti. Paklausta, kodėl pamergėmis užprašė savo seseris, o ne garsesnių šeimų dukras, ji neatsako. Bet brolis, atsargiai įkalbinėjantis ją grįžti prieš vestuves namo, į Tysfjordą, išgirsta trumpą „ne“.

— Mama nuogąstauja, kad tu pyksti, — sako jis.

— O ko čia stebėtis, juk nuo šiol mano namai bus kitur, — šiurkščiai atrėžia ji.

— Betgi visi tie moteriški dalykai... Suknelė, visa kita. Mama nori, kad pasimatuotum suknelę, kurią tuokdamasi vilkėjo ji pati, o paskui — Marena.

— Pasakyk mamai, jei turi ką perduoti — žino, kur manęs ieškoti.

— Gal visai pakvaišai, Sara Susane!

— Čia tau taip regis! — atkerta jinai.

*

Keletą dalykiškų patarimų dėl to, ką reikės ištverti santuokiniame guolyje, Sarai Susanei duoda vyresnioji sesuo Marena, atvykusi iš Hunholmeno į Vinję pakalbėti apie vestuves. Pirmiausia, Sara Susanė turinti atsiminti, kad ištekėjus nedera atsikalbinėti. Kad ir kaip skaudėtų, verkti nevalia. Antraip vyras labai nusimins, o tai viską pablogins. Ką pablogins, ji nepaaiškina. Sara Susanė spėja, galbūt nuotaiką. Toliau: tai, kas išsilieja iš vyro, ji privalanti sutvarkyti nesišlykštėdama. Priešingu atveju galinti vyrui dar labiau pakenkti. Pačiai telieka pasirūpinti, kad šalia būtų vandens ir rankšluostis, o kai jis užmigs, patylom apsivalyti.

Jei nenorinti iškart pastoti, turinti stipriai sutraukti pilvo apačią vildamasi, kad tai, kas ištryško, nepateks į jos vidaus įdubas. Kaip tik ten viskas ir įvyksta. Be to, praverstų kuo greičiau išsmukti iš lovos ir nusišlapinti, moko sesuo. Pačiai Marenai nereikėję jokių patarimų, ji tiesiog nusiklausiusi iš kitų.

Viskas taip sudėtinga, kad motinystės Sara Susanė nusprendžia nesibaiminti, nors vien mintis apie tai kelia pasidygėjimą ir siaubą.

*

Johanesas atsiunčia laišką, jame rašo ne tik nekantraująs ją vesti, bet ir mylįs. Kaip tai įmanoma beveik jos nepažįstant — kita medalio pusė. Laiške ji perskaito neįprastus žodžius, kaip antai: „Sara Susane, tapai man kelrode žvaigžde“ arba „net neįtariau turįs tokią karštą širdį“.

Tokie tiesūs žodžiai jaudina. Na ir kas, kad šitaip paprastai kalbama prieš vestuves, ji nejaučia jam priešiškumo. Jo ketinimai kuo geriausi, o „taip“ ištarė ji pati. Jis rašo norįs porą dienų praleisti Ofersiojaus saloje, kad galėtų ją supažindinti su šeima ir kartu apžiūrėti kambarius, kuriuose gyvens, kol bus nupirktas ūkis Havnese, o jau paskui vežtis namo į Chiopsviką.

Ji atrašo, kad į Chiopsviką nevažiuosianti ir iki vestuvių norinti pasilikti Ofersiojuje.

Johanesas laikosi žodžio. Lapkričio penkioliktą atplaukia jos pasiimti su femberingu2, tarsi reikėtų pergabenti milžinišką mantą. Jam talkina jaunas vaikinas. Jiems visiems grįžtant, Vesterolo fiorde pučia smarkus šoninis vėjas; įplaukus į Hadselfjordą, jis aprimsta, o Rafto sąsiauryje taip nusilpsta, kad laivas vos slenka. Iš abiejų pusių stūkso skardingi krantai. Blizga uolas aptraukęs šerkšnas, o dirvonuose pro ploną sniego dangą kai kur dar kyšo žali sklypeliai. Virš stačių atšlaičių ir pilkų akmenynų baltuoja kalnagūbrio keteros. Žemas laivo antvožas saugo Sarą Susanę nuo vandens purslų ir atklystančių snaigių, o kūną šildo kailinis apklotas. Priešais prie vairo sėdi Johanesas. Vaikinukas gūžiasi burės užuovėjoje.

Viskas taip netikra. Jos gyvenimas baigiasi, bet liūdesys širdies nevarsto.

Jiems priplaukus Didįjį Molą, atūžia Vestfjordo vandenys, ir šiems įveikti prireikia Johaneso budrumo. Bet palei salyno pakrantes besidriekianti jūra jam gerai pažįstama. Jie skrieja stačiai į seklokus vandenis ties Ofersiojaus krantais. Kelionės metu Johanesas nekalbus, bet jo veide žaidžia šypsena. Nusitraukęs kailinę kepurę jis retkarčiais lėtais, plačiais judesiais pamojuoja jai, tarytum ji stovėtų ant kranto. Iš tiesų elgiasi kaip pasivogęs laivą, iškėlęs bures ir visu greičiu pasileidęs jūron vaikėzas.

Atplaukusiems į Ofersiojų nekyla jokių abejonių, kad jie čia laukiami. Vieni žmonės ateina į pakrantę, kiti spiečiasi ant kranto uolų. Kol vyrai padeda vaikinukui prisišvartuoti ir iškelti negausią Saros Susanės mantą, Johanesas užšoka ant plokščio akmens ir ištiesia jai ranką. Jau bestatančią koją ant kranto sugriebia į glėbį, pakelia ant rankų, porą kartų priglaudžia prie savęs ir kiek paslysčiojęs ima kopti atšlaite namų link.

Iš nežinojimo ką daryti ir kur dėti rankas ji apkabina jam kaklą. Ir laikosi tvirtai prisispaudusi, kad palengvintų naštą. Kaipgi kitaip?

Susirinkusieji ploja ir šypsosi, kai kas skatinamai šūkčioja. Bet Johanesas nekreipia dėmesio. Porą kartų slystelėjęs išsilaiko ant kojų ir užneša ją iki pat namų. Paleidęs iš glėbio atsargiai pastato ant prieangio laiptelių priešais savo motiną.

— Hana, nuvesk Sarą Susanę į pietų palėpę. Galės ten nakvoti iki vestuvių! — pasigirsta svarūs ponios Krog žodžiai. — Žinoma, man pirmiausia reikėjo atsiklausti tavo motinos, ar ji nieko prieš, kad tu jau gyventum pas mus, — atsidususi priduria ji. Visi nenusivilkę tebestovi prieangyje. Sara Susanė užuodžia šalto išblizginto sidabro ir jūros išmestų pagalių kvapą.

— Jei jau tinku į nuotakas, tai gal galiu ir iš namų išeiti, — nusimesdama kailius meiliai atsiliepia ji.

— Bet tu pamiršai pranešti...

Stoja tyla. Johanesas perima kailius ir apkabina ją per liemenį. Saros Susanės akyse tvenkiasi neprašytos ašaros. Toliau kalbėtis ji nebenori.

— Žinutę išsiunčiau... Bet gal tau nepatinka, kad aš atvykau? — tyliai klausia ji.

Moša Hana atveria duris į svetainę. Sklindanti iš ten šviesa tarsi sušvelnina šaltį. Johanesas išskleidžia rankas į šalis kviesdamas vidun.

— Dieve gink, vaikeli, tikrai ne. Tik nenoriu susipykti su tavo mama, — stovėdama prieangyje sako ponia Krog.

Sara Susanė nusigręžia. Koks keistas sutikimas... Bet taip jau yra.

— Nepažįstu nė vieno žmogaus, su kuriuo mama būtų kada nors susipykusi! Ji ne tokia, — pareiškia garsiai ir aiškiai.

Stropiai užvėrusi duris našlė Krog pamažu įeina į svetainę. Saros Susanės motina būtų sutikusi visiškai kitaip. Bet palengva tuklios ponios veidas ima švelnėti. Susidaro įspūdis, kad ji viena ranka duoda, o kita atima. Sara Susanė yra girdėjusi, kad ponia Krog labai taupi, reikalauja darbštumo ir drausmės, ypač iš savųjų. Itin griežta sūnums. Tik vėliau Sara Susanė supranta, kodėl jos atvykimas sukėlė nenatūralią įtampą tarp šeimynykščių.

Rimtu vyresniojo brolio Eilerto veidu perbėga šypsena, kai mažiausiai to tikiesi. Savo greitakalbe jis tarsi nori išpirkti Johaneso ydą. Hana aprodo namus ir padeda susigaudyti, kur kas padėta. Ši garbiniuota šviesiaplaukė kvėpuoja taip, lyg būtų smaugiama. Anyta nekalbi. O gal šiuose namuose neįprasta balsiai dalytis mintimis. Antra vertus, Sara Susanė tikrai nepasigenda besiliejančio motinos kalbų srauto.

Pirmąją naktį Ofersiojuje gulinčiai po pūkine antklode Sarai Susanei dingojasi, jog dabar ji skaičiuoja paskutines savo gyvenimo dienas, bet turi pripažinti, kad Johanesas jai patinka. Bent kol nepraveria burnos. O kai prabils — ar ji mokės prisitaikyti?

Praeina kelios dienos, ir jos nebestebina tos didžiulės jo rankos ir kojos. Jis aprodo sodybvietę. Paklaustas, kur jųdviejų virtuvė, purtydamas galvą leidžia suprasti, kad virtuvė esanti bendra, užtat didelė. Ilgai ja neteksią naudotis. Juk jiedu išsikelsią į Havnesą.

Sara Susanė linkteli galvą. Jei jis daug nekalba, neaušins burnos ir ji.

Tada, Johaneso nešama ant rankų į namus, Sara Susanė tarsi pasižiūrėjo į jį kitomis akimis. Šitaip ją kartais nešiodavo vaikystėje. Johanesas ją prispaudė taip, kad per drabužius ji juto karštą jo kūną. Nei jis liežuvio plonino, nei buvo išlenkęs dėl drąsos, tik apglėbė su nepaprasta jėga. Ir visai nelauktai ją užplūdo saugumo jausmas.

*

— Man rodos, kad per vestuves bus daug kalbų apie debetą ir kreditą, — pareiškia Hana. Šį vakarą sudaromas svečių sąrašas ir tariamasi, kaip juos susodinti.

— Juk vaišinantis apie pinigus nekalbama, — sako Sara Susanė.

— Dar ir kaip — pamatysi, kai Eilertas su Johanu Borderviku įsismagins.

— Betgi yra elgesio taisyklės.

— Taisyklės kinta, palauk, įsitikinsi. Yra ir tokių, kad patys jas nustato. Ypač akis užsipylę vyrai. Ir ponia Krog...

Paskutinį sakinį Hana ištaria pašnibždom.

Sara Susanė nutyla, nes dalyvauti tokiuose pokalbiuose jai stinga patirties. Bet palengva supranta, kad Hana sako tiesą. Šiaip jau Johaneso motina gana simpatinga, to nepaneigsi. Bet ir malonaus bendravimo valandėlėmis ji ieško sau naudos, tarsi nuolatos įkainoja aplinkinius. Sarą Susanę tai tiesiog glumina — su žmonėmis ponia Krog bendrauja visiškai kitaip negu jos motina. Ši pasitinka svečius ilgomis kalbomis apie žmonių gerumą ir nenuspėjamą likimą, o ponia Krog naudojosi proga sutvarkyti dalykinius reikalus. Santuokos visybė

Vestuvės atšokamos ne po Kalėdų, o gruodžio devynioliktą. Juk nuotaka jau vietoje, o ir svarbiausiems svečiams toji data taip pat tinka. Sara Susanė pažįsta ne visus, bet juodu su Johanesu turi daug bendrų giminių. Jai dingojasi, kad jie visi skendi rūke, o kai išnyra, veidai atrodo svetimi, lyg slepiami po kaukėmis. Keistai atrodė net Iverinė, nors toji visada išlieka savimi. Tarsi skelbiamus tostus ir kunkuliuojančią linksmybę gožtų liūdesio šešėlis.

Amžinatilsį Jensui Krogui sumokėjus aukcione 57 talerius, jo šeima tapo nedidelio trobesio šalia Liodingeno bažnyčios savininke. Ten ir puošiama jaunoji. Viduje ūžia juoda ketaus krosnelė, už langų drimba sniegas. Ištirpusio sniego balutėse prie laukujų durų išrikiuoti auliniai, antkurpiai, čia pat pūpso kailiniai ir milinės. Peržengus slenkstį, nosin iškart muša troškus kvapas. Ant stalų ir pasieniuose akį traukia padėklai su vaišėmis.

Užsimetusi ant kelių kailinį apklotą ponia Krog sėdi prie krosnelės, o ponia Lind painiojasi po kojomis tarnams — šie pluša betvarkydami visą tą gerą. Tai viena, tai kita lepteli kokį žodį, bet niekas nekreipia dėmesio. Ponia Krog stengiasi griežti pirmuoju smuiku, nes tekamo amžiaus dukras ji jau išleidusi už vyrų, ir ponia Lind šia prasme atsilieka. Matyt, dėl to pastaroji stengiasi kalbėti maloniu balsu, žvilgsniais ir gestais siūlydama savo paslaugas.

Patalpa pritvinkusi šlapių avikailių, dervos ir šviežio prakaito tvaiko. Kartais padvelkia rožių odekolonu. Kai pamažu ima sklisti su niekuo nesulyginamas kavos aromatas, visų veidai nušvinta. O kai atidaromos tošinės dėželės su užkandžiais, po žemomis lubomis, lyg kokiame paukščių turguje, suklega balsai.

— Jei nuotaka jau pasidabinusi, tai būtų galima pradėti! — šūkteli kažkas.

— Dar ne, — atsiliepia kitas balsas.

Už širmos, seserų ir Hanos apsupta, sėdi Sara Susanė, vilkinti brolio Arnoldo dovanotą vestuvinę suknelę. Atsivežtoji iš Lindų sodybos netinka. Smulkutė, liesutė nuotaka tame šeimos relikviniame apdare prapultų. O Marenai andai ji buvo kaip nulieta. Suknelė, kurią Sarai Susanei pasiuvo Stranstedo siuvėja, atitinka paskutinę madą. Ji pasiūta iš juodo šilko, pirkto Bergene, ant krūtinės — puošnūs nėriniai, įsmaugta per juosmenį, sijonas klostėtas. Rankovės pūstos, nuo alkūnių aptemptos; siūlės dirgina rankas. Protarpiais Sara Susanė tai junta, protarpiais ne.

Aplinkui nerimastingai sukasi motina, norėdama prisegti didelę kamėją, kuria tokiomis progomis puošdavosi jų šeimos moterys. Bet Hana tvirtina, kad stora segės smeigė sugadins audinį.

— Tuomet tebūnie įsegta visam laikui, — atsidususi pareiškia motina. — Vaikeli, tu šiandien labai graži, — priduria ieškodama nosinaitės.

Segei atsiradus ant krūtinės, Hana tik trukteli pečiais. Kadaise baltas, nūnai papilkėjęs paveldėtasis nuometas atrodo kaip audeklo skiautė iš kromininko dėžės. Tradicija reikalauja, kad prie jo būtų mirtų vainikėlis, tad motina jų gausiai priskynė nuo vazonėlių Lindų namuose. Vainikėlį ir prie jo pritvirtintą nuometą ne taip paprasta nulaikyti.

— Žiūrėkit, kad tvirtai laikytųsi, — ištaria Sara Susanė. Ji leidžiasi tvarkoma ir puošiama. Šukuojama, garbiniuojama ir pinama. Apsiaučiama trimis apatiniais sijonais. Į kikenimus ji nekreipia dėmesio, prašoma atsistoti stojasi, prašoma atsisėsti sėdasi.

*

Johanesas ištaria „taip“ nemikčiodamas. Juk žodis trumpas. Vis dėlto daugeliui kaip tik tai ir rūpi. Pirmoji su jaunavedžiais ir jų artimaisiais išplaukia jekta, papuošta vėliava, kadagių šakomis ir žibintais. Jai įkandin nusidriekia laivų ir laivelių vilkstinė, plaukia visi, kas tik pajėgia laikytis ant vandens. Ofersiojaus pakrantėje beveik nebėra kur prisišvartuoti. Vienas vaikinukas, atkakliai besibraudamas ten, iš kur turi driokstelėti paskutinė saliuto salvė, net įkrenta į jūrą. Kiek vargo, kol jis, kiaurai peršlapęs ir kalenantis dantimis, išvelkamas iš ledinio vandens! Visai kompanijai kvatojant ir lalant, vaikinukas skuodžia šildytis į viralinę. Palengva fejerverkų dūmai išsisklaido, nurimsta ant apsnigtų šermukšnių ir kraigų tupinčios varnos bei šarkos.

Kaip ir anąsyk, taip dabar Johanesas ant rankų neša Sarą Susanę iki pat namų. Pakėlęs apsigręžia, tarsi norėdamas visiems ją parodyti. Paskui priglaudžia prie savęs ir atidžiai žvelgdamas po kojomis leidžiasi apsnigtu keliuku aukštyn. Jiems būnant bažnyčioje, pridrimba daug sniego. Bernas nespėja valyti tokios jo gausybės. Grimzdamas į sniegą sulig antkurpiais Johanesas klampoja savo milžiniškomis kojomis nelyginant sniegpadžiais.

— Paleisk, aš pati, — girdėdama jį sunkiai kvėpuojant sušnabžda Sara Susanė. Bet Johanesas neklauso. Tik pasitrina savo nudailinta barzdele jai į skruostą ir nusijuokia. Matyt, tas tylus kikenimas ilgai brandintas širdyje.

Iš paskos kaip ančių pulkas gužą svečiai. Sara Susanė juos stebi per Johaneso petį — tarsi nerealius, svetimus, kaip romano veikėjus. Jie ropščiasi juokdamiesi, katėdami, šūkčiodami. Pasibrukusios sijonus moterys spygauja, kai į batus patenka sniego. Viena rikteli, kad ir ją paneštų. Kažkas atsako, jog ji, deja, ne nuotaka. Visi prapliumpa kvatoti.

Stalai nukloti per dvi svetaines, taip pat klėtelėje. Po pietų svečiai pašėlusiai įsilinksmina. Ūžia lyg vapsvų spiečius. Kai valgomasis sutvarkomas, Johanesas kviečia jaunąją šokti. Yra ko baimintis — jiedu nerepetavę, bet jis pasičiužindamas gana puikiai veda. Laiko ją kiek atokiai nuo savęs, kojų nemindžioja. Turbūt gerokai pakvaršino galvą, kaip to išvengti, staiga supranta ji. Ir tuo pat metu suvokia vieną paprastą, bet bauginantį dalyką — jie palikti vieni. Tikriausiai šiame šurmulyje jis taip pat jaučiasi vienas.

Vestuvių pokyliai Sarai Susanei patikdavo. Ji pasipuošdavo naujais drabužiais, padėdavo seserims daryti šukuosenas, įsegti segtukus. Kikenimas, pokštai. Paslaptys. Sara Susanė niekada nesusimąstė, kad tą dieną užsiverčia nuotakos gyvenimo puslapis. Ir kaip galėjo būti tokia nenuovoki?

Po vidurnakčio, merginoms keičiant žvakes ir papildant žibintus, Johanesas palinksta į jos pusę ir kilsteli pirštą į lubas.

— Eim-m-me į v-v-viršų!

Galas. Nejaugi ji nežino, kad anksčiau ar vėliau jis ateis... Johanesas pakyla, ištiesia ranką, ir ji kiūtina kartu. Tarytum sušokti paskutinio šokio.

— Ar nereikėtų visiems palinkėti labos nakties? — išlemena Sara Susanė.

Jis papurto galvą ir užveria svetainės duris.

Jie užlipa laiptais. Iš palėpės žibinto rūksta dūmai. Ji stabteli ir sumažina liepsną. Jis laukia. Paskui švelniai apglėbia ir vedasi į miegamąjį.

Vestuvinė 1862-ųjų naktis bežvaigždė, skendinti tamsoje. Sunkiai rasdamas kelią debesų properšoje išlenda mėnulis. Įspįsta į jų kambario langą. Dėl drąsos Johanesas ką tik išmetęs burnelę, gal todėl ir juda labai negrabiai. Ant komodos dega lempelė, daugiau šviesų jis neįžiebia. Nėra reikalo, kad matytųsi visos smulkmenos.

Sara Susanė suka galvą, kaip čia pasakius, kad ją užklupo mėnesinės. Bet taip ir nesiryžta. Pasirausia kelioniniame krepšyje, bet nieko neištraukusi atsitiesia. Sutrikusi stovi vidur kambario. Žvilgtelėjęs į ją Johanesas prasiviepia, paskui apgobia delnais lempelę ir užpučia liepsną. Nuogąstaudama, kad apsigalvojęs jis iš naujo neįžiebtų šviesos, ji ima skubiai rengtis — susirietusi, tūpčiodama, svyruodama. Pirmiausia nusimeta batus, nusiplėšia kojines. Ištraukia savadarbį įklotą ir mikliai pakiša po kilimėliu. Iš garsų ir judančio šešėlio sprendžia, kad jis nusivelka liemenę. Tamsoje suboluoja kreidos blyškumo marškiniai.

O suknelė — tikri spąstai. Ji pasijunta kaip įkalinta, nors verk. Plonu, nesavu balseliu paprašo pagalbos. Johanesas puola prie jos, tarsi tai būtų gyvybės ar mirties klausimas. Valandėlę nesėkmingai pasigrabaliojęs jis priverstas įžiebti taukinę žvakę. Bet ir tuomet prireikia visos amžinybės, kol išnarsto kabliukus iš kilpų.

— Įdomu, kokie bukagalviai sugalvoja tokius nevykusius drabužius? — sumurma jis. Paskui nusijuokia. Galiausiai kvatoja abu. Jiems palengvėja, lyg būtų atsikratę persekiojusios šmėklos. Darosi net linksma. Jei ne tos vedybos, jis galėtų atstoti jai brolį. Kai drauge nėra Arnoldo, ji turėtų su kuo pakikenti.

Iš apačios atsklinda balsai ir juokas. Jai dingojasi, kad visi, kas gyvas, nori juos girdėti ir matyti. Koridoriumi nuaidi įkaušusio nuo punšo brolio Jakobo bosas:

— Tai kur, po galais, pasidėjo jaunavedžiai? Sara Susane! Johanesai! Ką, jau nuėjote gulti?

Kažkas jį apramina ir nusiveda atgal į svetainę.

Sara Susanė išgirsta Hanos juoką. Juk ir jai teko tai patirti. Ir seseriai Marenai — ši apkabino Sarą Susanę, išėjusią iš bažnyčios. Bet Marenos balso negirdėti. Garsiai ji juokiasi retai.

Padėjęs jai išsivaduoti iš suknelės, jis vėl užpučia lemputę ir ima rengtis. Kai atsigula, tamsoje pro dantų kalenimą ji išgirsta vos sulaikomą juoką.

— V-v-velnias g-g-griebtų, k-k-kaip š-š-šalta! R-r-reikėjo i-i-iškūr-r-renti p-p-pačiam.

Ji nesitikėjo, kad jis bus visiškai nuogas. Apstulbsta. Prislenka ardau jo. Jis atsitraukia, lyg būtų nusideginęs. Nusigręždamas pramikčioja, kad jiems priešakyje visas gyvenimas. Na taip, nuo jo stipriai trenkia punšu, bet ji nesibjauri. Tikrai ne. Ir nieko tokio, kad jis visiškai nuogas. Ji apsisprendžia. Prisiglaudžia ir užmeta ranką jam ant peties. Atsargiai, tarsi laukdama, kad jis ims gintis. Abudu guli kaip apmirę. Galiausiai jis staiga atsigręžia lyg baimindamasis apsigalvoti ir apglėbia ją. Vėl abu nurimsta. Jis — tarytum lauktų antausio. O ji nenuvokia, ką dar reikėtų daryti.

Jis nedrąsiai atsmaukia apatinį. Nepatirtas pojūtis. Jai ant strėnų atsiranda šiurkštoka ranka. Ji guli sustingusi, jausdama jo nuogą kūną, išsišovusį klubą, karštas rankas, kaklu ir veidu slystančias lūpas. Apžėlusios blauzdos atsargiai trinasi į jos kojas. Krūtinė glaudžiasi vis arčiau. Ją apgobia iš jo sklindantis švelnumas.

Vyksta tarsi koks virsmas. Ne, ne galvoje, o pačiame jos kūne. Iš neįvardijamos vietos į visas ląsteles plūsta gėdingas alkis. O gal ir negėdingas. Net pastorius apie tai žino. Juk yra užsiminęs apie kūniškumą.

Paskui ji jau nebesijaudina ir laukia, ką toliau darys Johanesas.

Jam užmigus, apsiplauna drungnu vandeniu už širmos, persirengia naktiniais, įsikiša naują įklotą ir ant suteptos vietos užmeta rankšluostį. Johanesas miega taip kietai, kad, jei nešnopuotų, galėtum pamanyti esant negyvą.

Negalėdama užmigti ji turi laiko apmąstymams. Buvo ne taip jau baisu, kad negalėtum ištverti. Kartą jai aiktelėjus, jis sustingo. Sulaikė kvapą.

„Nieko baisaus“, — sušnabždėjo ji.

Pajutusi drėkstant jo veidą, apsikabino ir pakartojo, ką sakiusi. Bet jo pastangos buvo nuėjusios perniek. Jis ją tik glostė, kiekvieną kūno plotelį. Ji gėdijasi net pagalvoti, kad tuo mėgavosi labiausiai. Palengva jis atliko savo, jai nė nesuaikčiojus. Klausantis iš apačios sklindančio klegesio ir triukšmo jai atrodė, kad visi tik ir galvoja, kaip jiedu su Johanesu guli kartu.

Baigęs ir atgavęs kvapą jis ėmė ją glamonėti. Ji tirpo nuo tų prisilietimų. Blogiausia jau praeityje, pamanė sau.

Pro apšerkšnijusį langą prasismelkusioje drumstoje šviesoje matyti, kaip virš jųdviejų pilku debesiu tvyro iškvėpuotas garas. Ji supranta, kad buvo užmigusi. Matyt, prisiglaudus prie jo tvirto kūno pavyko pasislėpti nuo savo minčių. Atsargiai išsilaisvinusi, kol jis nepabudo, ji nutipena ant kibiro už širmos. Pamačiusi, ko privarva į kibirą, susirūpina, kaip atrodo patalas. Žaibiškai įsikiša įklotą ir palenda po antklode.

Netrukus Johanesas pašoka iš lovos net nepažvelgęs į ją. Sara Susanė guli nejudėdama ir primerktomis akimis stebi, ką jis darys. Prie kibiro jis neina, apsimauna kelnes ir užkuria krosnelę. Kai ši įsiūžia ir kai pro durelių plyšius sukibirkščiuoja ugnis, jis, vilkdamasis per galvą marškinius, išlekia pro duris. Veikiai įeina tarnaitė su didžiuliu porcelianiniu ąsočiu karšto vandens. Blausioje rytmečio šviesoje aukštyn vinguriuoja peršviečiamas garų stulpelis.

Po valandėlės Johanesas grįžta. Jiedu dar nepratarę vienas kitam nė žodžio. Kai tarnaitė atneša padėklą su visokiausiais skanėstais, jis stovi už širmos ir šluostosi, nuleidęs petnešas. Rodos, jaučiasi taip, lyg kambaryje būtų vienas; tarnaitė taip pat nė kiek nesuglumsta. Tylėdama ji tūpteli ir atbula išslenka iš kambario. Tada braukdamas rankšluosčiu smakrą Johanesas pasigręžia į Sarą Susanę.

— O-o-ohoho! K-k-kokie s-s-ste-b-b-buklai! K-ka-v-v-va! P-p-patalan! D-d-dešimtą v-v-valandą! — pramekena jis.

Apkamšęs ją pagalvėmis ir pasodinęs taip, kad galėtų įtaisyti padėklą, jis atkloja antklodę, ketindamas po ja palįsti. Veidas nubąla. Ji irgi pamato: kruvinos dėmės. Jis paleidžia antklodę iš rankų. Stovi spragindamas akis į ją. Veidas išsikreipia, tarsi rodytų vidines grumtynes, iš akių pabyra ašaros.

— V-v-viešpatie D-d-dieve! V-v-viešpatie D-d-dieve aukščiau-s-s-sias! N-n-nejau a-a-aš t-t-tave v-v-visiškai s-s-suluošinau, m-m-mieloji S-s-sara?

Ir pasilenkęs apglėbia ją. Sumuštiniai su vyniotiniu ir burokėliais šiaip taip išsilaiko, o papločiai nučiuožia nuo lėkštės. Ji pajunta šlapius skruostus, sklindantį iš burnos vakarykščio punšo tvaiką.

— Ne, man dabar tos dienos, — susigėdusi sako ji. — Nespėjau vakar pasakyti... tu taip skubėjai... Gyvastingas lietus

1863-ųjų birželis. Ofersiojaus saloje viešpatauja nesibaigianti poliarinė diena. Jau ir po patalais nepasislėpsi. Juodu mato vienas kitą kaip ant delno. Išmoksta apsikęsti su visokiais mažmožiais. Johanesas jau ne tik šmėžuoja prieš akis. Baugina? Taip, bet kartu ir džiugina. Ir iš kur tasai džiugesys?

Siūdama ar vaikščiodama po sodą ji netikėtai pajunta jo kūną ir glamones, net jam nebūnant šalia. Nekantriai laukia, kol jiedu liks vieni. Kol durys bus uždarytos. Užkabintos kabliuku. Tuo jis visada pasirūpina. Nuo dažno naudojimo staktoje gilėja to senojo kabliuko dilinama įduba. Gilėja sulig kiekvienu užkabinimu.

Vakaro laukimas slopina kasdienį irzulį. Anyta. Atlaidi Hanos šypsena. Nesava pastogė, tik miegojimui skirta kamara. Visa tai kaupiasi tarsi musių šūdkruopės ant palangių. Nuvalai ir švyst pro langą. Vakarais, jiedviem likus vieniems, ji įstengia atsiriboti netgi nuo namuose sklindančių garsų — girgždėjimo, kalbėjimo, šlepsenimo, neatsargaus brazdinimo.

Niekas jai nepasakojo, kad taip gali būti. Ji atsimena tik miglotas užuominas apie prakaitą ir nemalonumus. Bjaurastį. Nėra girdėjusi, kad tai gali ir patikti. Ji visada manė, kad tokia veikla skirta tik vyrams. Iš pradžių gėdijosi. Bet, jam apkabinus, gėda pranykdavo. Viešpatie Dieve, pasigailėk! Juk ji neįsitikinusi, ar deramai myli savo vyrą.

Dieną, matant jį su kitais žmonėmis, naktiniai jausmai gali išblėsti. Rodos, lyg ji plauktų laiveliu per tirštą rūką, nesusigaudydama, kur krantas. Kai išgirsta jį kalbant ir staiga užsikertant, ją apima įtūžis, jo nevalia niekam rodyti, mažiausiai — jam. Tuomet mintyse ji tarsi perima jo tariamus žodžius, kad įgarsintų. Vaizduojasi savo įtaigos galia padėsianti jam kone sklandžiai pasakyti, ką nori. Niršta, žinoma, ne ant jo. Apima neviltis, lyg būtų žeminama ji pati.

Šviesi naktis. Sara Susanė guli klausydamasi lietaus šnarėjimo. Prieš akis plaukia vaizdiniai. Mirga spalvos. Į vieną pynę rezgasi kažkokios linijos. Ji pasijunta esanti neaprėpiamos visatos dalis. Neišmesta iš gyvenimo, kaip baiminosi prieš vestuves. Juk ji — visas pasaulis. O gal net keli? Tik pamanyk, ką gali lietaus lašeliai. Visi kartu. Sudaigina ir išaugina. Pripildo šaltinius, plačias upes. Palaiko šios žemės gyvastį. O juk ji — daugiau nei lietaus lašas. Neabejotinai daugiau. Ji turi valios jėgą. Kai pabunda naktį ir išgirsta lietų, ją užplūsta šiluma, tarsi kas glostytų skruostus, skleisdamas vos užuodžiamą rožių ar viržių aromatą. Ji mėgsta ir vėją. Bet ne taip kaip lietų.

Prisimena vieną nutikimą, kai jai buvo ketveri ar penkeri metai. Ankstų rytą, dar kitiems nesukilus iš lovų, kažkas ilgai jos ieškojo šaukdamas vardu, kol pagaliau aptiko sode. Ji nutipeno ten pati viena. Atmintyje išliko kažkoks neaprėpiamas blausiai sidabrinis popieriaus lakštas. Ir suvokimas, jog tai — jūra. Ar ten šmėžavo laivai, ar žuvėdros — dabar nebeatsiminsi. Bet jūra atrodė ypatinga, nes Sara Susanė buvo viena. Panašiai būna, kai įlendi į uždraustą stalčių: peiliai, šaukštai ir šakutės tampa tarsi išskirtiniai. Greičiausiai tai nutiko šiltą vasaros rytą, mat tąsyk niekas nesibarė ir netikrino, ar nesudrėkę jos naktiniai.

Keista, kodėl kai ką prisimeni, o kai ką užmiršti? Ji prisimena, kad klausytis lietaus kambaryje ar lauke — ne tas pats. Garsas visai kitoks, kai ant tavęs lyja ir kai vandens lašai skalbia tau odą.

Johanesas miega atsigręžęs į ją. Ant baltos pagalvės tamsuoja saulės nudegintas veidas. Išblukę plaukai ir antakiai. Vakare jis grįžo su jekta iš Bergeno. Be jo laikas prailgo. Susimetusios paakiuose baltuoja raukšlelės. Veidas atsipalaidavęs, lūpos įnoringai papūstos.

Tuoj po vestuvių ji pasiteirauja, kodėl taip ilgai nenuperkamas Havnesas, bet atsakymo nesulaukia, nes jam užsikerta kalba, ir tai jį supykdo. Išmuša iš vėžių.

„Nesijaudink, Johanesai, dėl to mikčiojimo. Aš nekreipiu dėmesio. Tu tik kalbėk. Pasakyk iki galo.“

Jis tyli. Veidas nubalęs kaip drobė. Kai kada šitaip atsitinka. Nelįsk į širdį. Nejaugi Johanesas mano, kad ji nori jį įskaudinti? Ne, nieku gyvu. O gal ji pernelyg nekantrauja? Jam tikriausiai neįprasta, kad kas nors išvis užsimena apie mikčiojimą. Kai kamaraitėje jie lieka vieni, Sara Susanė, padėjusi ranką jam ant peties, vėl paragina kalbėti. Bet jis apsigręžia ir išeina. Daugiau jiedu apie tai nesišneka.

Ji guli klausydamasi, kaip įsismagina lietus. Pila be perstojo, lyg dangus būtų prakiuręs. Lengva vaizduotis, kaip krinta paskiri lietaus lašai. Ant akmenų, medžių lapų, stogų. Krinta visi drauge, bet kiekvienas tik jam nužymėtu keliu. Vienas prie kito. Kaip nedaloma visuma. Liejasi žemyn nuo kraigo į statinę, į žolę, teka uolomis, skverbiasi į plyšius. Srūva nuokalnėmis krantinės link. Merkia rupšnojančio žolę arklio paslėpsnius, kalnuose besiganančių avelių vilną, atsiduodančią būsimomis dvinykštėmis žvejų pirštinėmis. Svarina ramunių žiedus. Tvindo upokšnius, keičia jų garsus — iš vos girdimo almėjimo į aidų pliuškenimą. Dabar visa tai toli, negirdėti, bet skamba jos atmintyje.

Pilve keletą kartų plasteli sparnelis.

Tylutėliai išlipa iš lovos, nutykina laiptais žemyn ir užsimetusi didelį šaliką išeina į lauką. Basomis nušlepsi iki šulinio ir stebi virš vėliavos plasnojančius jūros paukščius. Palengva sušlampa veidas, sudrėksta plaukai. Permirksta plonytis apdaras. Šalta srovelė teka tarp krūtų ir per pilvą. Lietus amžinas. Paukščiai nerykauja, bet ir jie amžini. Dusliai gausdamos jūroje pulsuoja bangos, o po širdimi — gyvybė. O ji, Sara Susanė, kas bus su ja? Ūmai susivokia, kad svarbu nepamiršti savęs, ir viduje lyg kažkas suošia, sugaudžia. Sušniokščia, sučežena ir lietus.

Kitų garsų nėra.

Iš kur į galvą atklysta ta mintis? Elida! Jei gims mergaitė, vadins ją Elida!

*

Karštą rugpjūčio dieną Sara Susanė sėdi saulėkaitoje už namo ir siuva vaikiškus marškinėlius. Pilvukas jau išsišovęs. Rąžydamasi ji ištiesina nugarą ir giliai iškvepia. Niekam nieko nepasakiusi įsitaisė toliau nuo anytos akių. Tačiau taip elgtis jai uždrausta. O jei staiga kūdikiui kas nutiktų? Todėl visada reikia pasakyti, kur esi. O ką Sarai Susanei daryti, kad parodytų gebanti spręsti pati ir nesanti vien tik Krogų atžalėlės nešiotoja? Bent jau pasilepins čia, už namo. Juk siuva vaikiškus marškinėlius.

Vieną ranką įrėmusi į strėnas, o kita laikydama siuvinį, ji atsitiesia. Žvilgsnis nuslysta krantinės link, ir Sara Susanė pamato, kaip iš už krautuvės kampo išlenda jis. Arnoldas! Ją užlieja didžiulis džiaugsmas. Akys sudrėksta. Lyg žiūrėtų į pasaulį pro seną gruoblėtą stiklą. Dar akimirka — ir jis priešais ją. Abu vienu metu šūkteli kits kito vardą.

Sara Susanė pakyla, ir jiedu apsikabina — droviai, tarsi besislapstantys mylimieji. Jis prisėda šalia ant suoliuko ir gerai pažįstamais, negrabiais judesiais nusitraukia palaidinę.

— Kodėl neatvažiavai anksčiau? — priekaištauja ji.

— Neturėjau laiko. Ir krautuvėje, ir ūkyje trūksta rankų.

Jis klausinėja, kaip ji gyvena, kada laukiasi, jinai teiraujasi, kaip sekasi Chiopsvike, kaip laikosi motina ir kiti šeimynykščiai. Po to jis nutyla. Ima apžiūrinėti savo rankas. Ji supranta, kad kažkas atsitiko.

— Ką galvoji? — padėdama siuvinį į skraitą klausia jo.

— Man reikia su tavim pasitarti dėl vieno dalyko, — sako jis žiūrėdamas bejėgišku žvilgsniu.

— Dėl kokio?

— Tai ne juokai... Bet tu turi žinoti... Užtaisiau mergai vaiką! — greitakalbe išpoškina jis, tarsi šį sakinį būtų repetavęs pakeliui į Ofersiojų, o dabar išspjovęs vienu gaištu. Net pasako jos vardą ir kad ji iš Tiorneso.

Sara Susanė lyg išgirsta, lyg ir ne. Žiopteli nesuvokdama. Ne, tai netiesa! Ne! Tik ne jos brolis Arnoldas. Jis tikriausiai sumanė ją priblokšti, kad paskui abu galėtų skaniai pasikvatoti iš tokios neįtikimos istorijos. Bet vaizduotė nejučiomis piešia tą nematytą, nepažįstamą merginą, jo įstumtą į bėdą.

Ji ir anksčiau suprato, kad Arnoldas smailus prie mergaičių. Pastebėjo, kaip jis jas nužiūri, šnekina, varsto žvilgsniu, bando įsiteikti. Taip elgiasi ne tik su svetimomis, bet ir su ja pačia, seserimis ir motina. Su tarnaitėmis. Su visomis. Bet tai, ką jis dabar sako — visai kas kita. Pasibaisėtina! Ne, tik ne Arnoldas! Jos brolis negali taip padaryti!

— Kada ketini vesti? — pagaliau išlemena ji.

Nepakeldamas akių jis papurto galvą. Kaip tik apie tai ir norėjęs pakalbėti su ja, sumurmena. Motina nieko nežinanti ir nesą jokio reikalo jai sakyti. Vedybos visai nebūtinos, kad įrodytum esąs suaugęs. Su Regine nesituoksiąs. Vaiku pasirūpinsiąs, bet į namus jos nesivesiąs.

Prieš akis jai iškyla vaizdiniai, nustelbdami jo veidą. Sarai Susanei ima dingotis, kad jis panaudojo jėgą, o gal prisižadėjo vesti, ir Reginė patikėjo duotu žodžiu. Dabar vietoj brolio ji regi patį šėtoną.

— Dieve mano, Arnoldai, negi ketini ją palikti?

— Kitos išeities nėra...

— O ką ji sako? Kiek jai metų?

Jis valandėlę pasėdi nudelbęs akis, paskui atlaisvina marškinių apykaklę, patempia kaklą. Išryškėja gyslos. Visa tai tarsi byloja, kad Arnoldas stengiasi neprarasti orumo. Bet netrukus jis lyg ir suglemba, nuryja seilę ir pakelia į ją maldaujamą žvilgsnį. Taip, ji ir anksčiau žinojo, ir dabar mato — brolis išvaizdus ir traukia moteris. Jai irgi patikdavo žiūrėti į jį — iki šios akimirkos, kai tarp jų nelyginant siena iškilo gėdingas jo poelgis.

— Ji tavo metų, — murmena jis. — Sako, vaiko auginti negalinti, neišdrįsianti parsinešti namo...

— Tu turi eiti pas tėvus ir ją apginti! Nedelsdamas!

— Baik, aš nenoriu įsipainioti.

— Privalai! Jei taip būtų atsitikę su manimi, būčiau puolusi į jūrą!

— Nekalbėk taip! Puolusi į jūrą... — Jis rūškanu veidu stebeilija į pakrantę, lyg tik dabar būtų supratęs, kad padėtis rimta.

— Kaip tai atsitiko? — piktai klausia Sara Susanė.

— Argi pati nežinai, kaip būna?

— Ne, nežinau. Vyrai neturėtų žaisti tokiais dalykais! — apimta nevilties sušunka ji.

— Raminkis, — paprašo jis šnairuodamas į pravirą priebutį.

Ji susivaldo, nors širdis kunkuliuoja pykčiu, akys žaižaruoja. Ar šis mulkis tikrai jos brolis? Braukdamas ranka per pasišiaušusius plaukus jis maldaujamai tebežiūri į ją.

— Kuo tau Reginė neįtinka? Ar ne tu raginai mane tekėti už Johaneso vien dėl to, kad jis puikus vyras? — išpurškia ji.

Arnoldas neatsako, tik nuolankiai žvelgia į ją.

— Ar tau gerai sekasi? — paklausia po valandėlės.

— Taip! Bet tai ne tavo nuopelnas!

— Maniau, kad galiu pasitarti su tavimi...

— Mėšlas, o ne vyras! — sušnypščia ji, sugniaužia rankoje siuvinį ir įsiduria. Iš didžiojo piršto besisunkiantis kraujas nulaša ant nebaigtų siūti marškinukų apykaklės.

Jis tai pastebi ir nutveria jos ranką. Įsikiša į burną kraujuojantį pirštą ir šnairuodamas žvelgia į ją. Ji užsičiaupia, šniurkšteli nosį ir perveria Arnoldą pilnomis įtūžio akimis. Jei nebūtų tokia įsiutusi, tikrai prapliuptų kvatoti...

Pagaliau jis ištraukia iš burnos pirštą ir apžiūri, ar nustojo kraujuoti. Bet rankos nepaleidžia.

— Tu ir saldi, ir sūri, — ištaria jos brolis ir ima kosčioti, ketindamas tęsti nemalonų pokalbį. Pažįstamos gudrybės. Ji atlyžta. Taip atsitinka visiems, kas tik susiduria su Arnoldu. Anai merginai — taip pat.

— Tai ką darysi? — šaltai klausia ji.

— Kūdikis, — sako jis, — kaip manai, ar galiu paprašyti sesers Marenos su Johanu jį priglausti? Juk jie seniai nori vaikų, bet vis nesusilaukia.

O ji manė, kad prašys jos. Ne, Sara Susanė to negalėtų.

— Gali mėginti, — patylėjusi atsako ji.

— O gal tu galėtum...

— Na jau ne, prašyk pats! Ji tau taip pat sesuo! — atšovė.

Jis ir vėl dėbteli į atviras priebučio duris.

— Mudu su Marena nelabai sutariame...

— Kodėl?

— Pati žinai, sena istorija. Nuo pat vaikystės. Jai vis atrodo, kad man skiriama visko daugiau. Ypač po tėvo mirties.

— Gal ji neklysta? Juk mama nuolat linksniuodavo vieną vardą — Arnoldas! — teškia Sara Susanė.

— Taigi...

— Tai ir pasikalbėk su Marena apie tuos dalykus.

— Beprasmiška viską spręsti vienu metu. O judvi su Marena taip puikiai sutariat.

Saros Susanės atodūsis išsiveržia iš pat paširdžių. Net kūdikis sukruta.

— Esi bailys, ką?

— Taip! — persibraukdamas ranka per veidą sutinka jis. O žvilgsnis šelmiškas. Šypsenėlė viliūgiška.

*

Ponia Krog prieštarauja.

— Susiprotėk, kol laukiesi, neieškok pavojų, — griežtai sako ji.

Bet Sara Susanė užsispiria vykti į Hunholmeną sesers Marenos aplankyti, kol Johanesas su jekta parplauks iš Helgelando. Su anyta ginčytis ji nenori, visai ne. Susiruošia į kelionę, ir tiek. Paprašo Eilerto, kad rastų jai palydovą — prie jūros pratusį laivininką. Leidžiantis atšlaitės takeliu į prieplauką, švelnus vėjelis glosto jai skruostus, ir ji pasijunta alsuojanti laisve. Jiems išplaukus į jūrą, atsitupia kaip vištelė laivugalyje prie borto ir užmerkusi akis mėgaujasi saule, nors pečius slegia sunki užduotis.

Marena kaip visada džiaugiasi jos atvykimu. Namai kvepia žaliuoju muilu ir iškrakmolytais skalbiniais. Vos tik baigusi gaminti valgį Marena stropiai išvėdina namus. Niekada nelaukia, kol kas nors apteks purvais. Žmonės kalba, kad ji be paliovos kuopiasi ir švarinasi todėl, kad neturi vaikų. Esą suaugusiai moteriai reikia kuo nors užsiimti.

Jos dviese sėdi svetainėje. Ant staliuko stovi kavos puodukai paauksuotais krašteliais, papločiai, pagardinti sviestu ir cukrumi. Sara Susanė apgalvojusi kiekvieną žodį. Jų nei daug, nei mažai — tiek, kiek reikia. Ji nieko nevertins ir neteis.

Marena pastato puoduką ant stalo ir, lyg nukratydama kokią dulkelę, perbraukia pirštais rankovę. Ūmai mąslus jos žvilgsnis įsminga į langą. Sarai Susanei ji primena kadaise knygoje matytą sfinksą.

Ne pirmą kartą jiedvi kalbasi prie keturių akių. Andai ne motina, o Marena guosdavo aiškindama, kad Sara Susanė niekuo neserganti, nors jai mėnesinės atsirado anksčiau nei metais vyresnei Helenei. O dabar Sara Susanė, tarsi nepaisydama savo eilės, aplenkė Mareną ir laukiasi kūdikio.

— Kodėl pats nepaprašo?

— Privengia tavęs...

— Man nepatinka, kad užtaisė vaiką merginai, kurios jam nė nereikia. Beje, tai nėra labai netikėta, nors aš niekada dėl tokių dalykų nekvaršinau sau galvos. Kaipgi, už Arnoldą reikalus visada tvarkydavo mama arba kas kitas. O dabar jis kreipėsi į tave. Jam pavyksta palenkti į save žmones.

— Sutinku. Bet dabar reikia galvoti apie merginą ir vaiką, ne apie jį, — reiškia savo nuomonę Sara Susanė.

Marena linkteli galvą, bet neskuba atsakyti.

— Reikia pakalbėti su Johanu, spręsti turime kartu. Prisiimti vaiką — reikalas rimtas. Pasirūpinti, kad užaugtų... mylimas, — pridūrė ji. — Juk nieko neišmanai apie tokią mažą būtybę...

— Neišmanome ir apie tuos, kurių susilaukiame patys.

— Teisybė, — ne itin tvirtai taria Marena.

— Štai ir praturtėsime vienu metu — ir tu, ir aš, — bando drąsinti Sara Susanė.

— Kada ji laukiasi? — sukužda Marena.

— Po Naujųjų. Mano, kad vasarį... O aš jau greitai — lapkritį!

Marena prieina prie lango ir lieka stovėti nusigręžusi. Kai vėl atsigręžia, akys švyti, lūpos trūkčioja. Sara Susanė neprisimena kada nors mačiusi ją tokią gražią. Nebelieka niūrumo, griežtumo, įtampos. Tik pamanyk, koks pasikeitimas! Marena šypsosi, o skruostais jai ritasi ašaros. Kokia ji dabar graži!

— Pasikviesiu jį... tą mūsų brolį. Tegu pasirodo ir elgiasi kaip vyras. Kartu teatsiveža tą vargšę vaiko motiną. Pasikalbėsiu su jais abiem.

*

Pavadina ją ne Elida, o Agnese. Sara Susanė supranta, kad to labai nori Johanesas. Kodėl, nepaaiškina. Ji galėtų paklausti, bet juodu užsisklendę kiekvienas savyje. Ji — su savo skausmais, pojūčiais ir vaikeliu, o dar tos moterys — zuja visos aplink, lyg norėtų pasisavinti dalį jos. Johaneso pasaulis — tai jekta ir jūra. Agnesei gimus, ją nustebina dar nepažinta jo asmenybės pusė. Sunku patikėti, bet jis nusiminęs. Kad nekalbus — nieko nauja. Bet anksčiau vietoj kalbos jo veidą nušviesdavo plati šypsena. O dabar dvi eilės baltų kaip pienas dantų slepiasi už tvirtai sučiauptų lūpų.

Johanesas varinėja jektą ir šiaurine, ir pietine pakrante. Ji nebeklausinėja, kokiais reikalais. Galiausiai susivokia pati. Jis vis dažniau dingsta dėl to, kad gėdijasi negalįs tesėti pažado, kurį davė piršlybų laiške: nupirkti Havnesą. Todėl tą vakarą, kai jis užrašo į bloknotą „Agnesė“, ji tik linkteli galvą. Vardo parinkimas — mažmožis, palyginti su staiga jai žeriamais gyvenimo galvosūkiais. Juk mergaičiukei jokio skirtumo, kad vardą išrenka tėvas.

Kur kas blogiau, kad, be kamaraitės, jie neturi savo kampo, savų durų, kad galėtų užsirakinti. Rodos, Ofersiojuje po vienu stogu visoms trims — anytai, Hanai ir jai — nebėra kuo kvėpuoti. Net Vinjės sodyboje dirbdama tarnaite ji jautėsi laisviau. Ne, moterys neieško priekabių, bet elgiasi su Sara taip, lyg ji būtų vaikas. Rodo pakantumą, o tai ją gniuždo: Matai, Sara, šitaip daryti mes nepratusios!

Netrukus po Agnesės gimimo anyta užklumpa Sarą Susanę palėpės koridoriuje belankstančią skalbinius ir prikiša, kad tai tarnaitės darbas. Sarą Susanę pagauna tūžmastis. Daug negalvodama ji atkerta:

— Savo vaiko vystyklus kada noriu, tada ir lankstau!

Iš pradžių anyta apstulbsta lyg išvydusi vaiduoklį. Paskui vienas burnos kampelis gaižiai nuvimpa, kitas nė nekrusteli, tarsi būtų paralyžiuotas.

— Negerai, kad Sara visa, ką sakau, išverčia į bloga! Norėjau tik gero.

— Šiaip ar taip, anytai nėra reikalo aiškinti man visų smulkmenų. Ypač apie vystyklus! — pasigirsta šnypštimas, lyg kas būtų užpylęs vandens ant įkaitusios krosnies.

Reikia tik įsivaizduoti, kaip įsižeidžia ponia Krog, kad net palieka Sarą Susanę ramybėje. Tik anaiptol nenusileidžia, mat dar iki marčioms atsirandant buvo pratusi, kad viskas rikiuotųsi pagal jos valią, taigi auklėja jas ir toliau.

Kartą Sara Susanė įsipila stiklinę pieno. Mėgsta nugerti gurkšnelį, kai žindant ima svaigti galva. Todėl ir sėdi su kūdikiu virtuvėje ant suolo. Netikėtai iš prieangio ateina anyta. Žvilgtelėjusi į Sarą Susanę priekaištauja, kad prie kibiro nėra pieno matuoklės.

Persigandusi tarnaitė dirsteli į jas ir smunka į priebutį. Iš ten pasigirsta kabinamos matuoklės garsas.

— Tai aš kalta, ne ji, — sako Sara Susanė, ir staiga ją supurto verksmas. Ne, veikiau staugsmas. Anyta sustingsta lyg perkūno trenkta, net prijuostės raiščiai sutirta jai palei šonus. Šįkart išeina netarusi nė žodžio. Sara supranta, kad išeina ne dėl jos verksmo protrūkio, ar kaip tai vadinama. Bet dėl to, kad nedera sėdėti ponios Krog virtuvėje ir lieti ašaras, nes kas nors gali pamatyti. Ir dar pamanyti, kad pašlijusi ne tik raudančiosios, bet ir visos šeimos nuotaika, apskritai viskas. Tai velnioniškai blogai, tad ponia Krog ir suglumo.

Sara Susanė pasijunta lyg tas viščiukas, ką tik išsiritęs priekrosnyje ant vilnonio dėžės pakloto. Nėra kur prisišlieti, nebent prie to vilnonio audeklo. Staiga prieš akis iškyla motina. Jos namuose Chiopsvike nieko panašaus nebūtų įvykę. Motina visada apglėbdavo ašarojantį sakydama: „Ššš, gana jau, gana...“

Vakare, kai jau visi sugulę, ji klausia Johaneso, ar jis kada nors bijojo savo motinos. Tamsu — jo veido neįžvelgsi. Atsako ne iš karto, kalba su pertrūkiais. Taip, motina buvusi griežta, ypač su seserimis. Bet antausių gaudavę broliai.

Mano, kad paklaus, kodėl ji tuo domisi. Bet jis nepaklausia. Labai norisi papasakoti apie tą nutikimą virtuvėje, bet ji nutyli. Mąsto, kaip aplinkybės paveikia žmones. Aišku, kad Johanesas mikčiojo visą gyvenimą. Jis ne toks kietaširdis kaip Eilertas, nuo šio viskas nubėga tartum vanduo nuo žąsies. Nuo Hanos irgi. Rodos, motinos pastabas ji tiesiog susižeria į prijuostės kišenę, ir viskas.

— Ar motina visada kibdavo prie jūsų? Gal todėl tau sunku sklandžiai kalbėti? — Jos klausimas pakimba tamsoje. Ji baiminasi, kad Johanesas atsikels ir išeis iš kamaros, kaip anąsyk.

Tyla užtrunka. Rodos, ji kyla nuo grindų, šliaužia per čiužinį, paklodę ir įsismelkia tiesiai į kūną. Pagaliau jis sukruta ir kiek pasisūpavęs atsisėda. Įžiebia šviesą ir susiranda bloknotą.

„Motina nekalta dėl mano ydos“, — byloja aiški, kaligrafiška jo tvirtos rankos rašysena.

— Matau, kaip tau sunku iškęsti įkyruolių priekabes. O juk visa, ką darai, stengiesi atlikti kuo geriau, — sušnabžda ji.

Kurį laiką jiedu guli klausydamiesi savo pačių alsavimo ir iš lopšio sklindančio kūdikio šnarpščiojimo. Paskui ji susiranda jo ranką po antklode:

— Nesibaimink dėl Havneso. Žinau, kad tau pasiseks! Nepamiršk, kad esi Lofoteno ir Vesteroleno fogdo3 Eilerto Krogo vaikaitis! Svajonė apie nuosavus namus

Mažai tikėtina, kad Vargfjordo pavadinimas kilęs nuo žodžio „vilkas“. Kažin, ar tas žvėris kada nors buvo ten užklydęs. Kiti mano, kad žodis vokiškos kilmės, nors nelabai aišku, kas čia galėjo vartoti tą kalbą, kurioje jis reiškia „smaugti“, „dusinti“. O gal tai siejosi su fiordo pavidalu — siauras lyg rankovė. Kita vertus, tai ne itin svarbu. Plėšrūno vilko bijomasi nuo seno.

Kai Johanesas atvyko ten pirmą kartą pasiūlyti savo kainą už viensėdį, susipažino su dokumentu, tvirtinančiu, kad 1856 metų rudenį vietos valdžia išdavė Havnesui licenciją prekiauti ir nakvindinti keleivius. Joje vartojamos tokios pačios formuluotės kaip prieš 60 metų Kristijono VII išduotoje licencijoje Bariojaus salai, kaip antai: Nakvynės namuose sodiečiams ir visiems kitiems draudžiama piktnaudžiauti alkoholiu ar kitaip lėbauti. Jei bus nesilaikoma nurodytų taisyklių, licencija bus atšaukta ir paskelbta negaliojančia.

Jis tai pasižymi bloknote, kad prajuokintų Sarą Susanę. Iš pradžių išsamiai aprašo Havnesą, puikų uostą, nors ir nepritaikytą dideliems laivams. Fiordo gilumoje, apsaugota nuo audrų ir vėjų, stūkso sodyba. Johanesas nubraižo tos vietovės žemėlapį. Sulig prekyba Havnese atgijęs ir laivų judėjimas. Krautuvėje nuolat sukiojasi žvejai ir pakeleiviai, čia ieškoma prieglobsčio nuo audrų. Kai kas pasilieka nakčiai, kitai. Paskui leidžiasi jūros pakraščiu šiaurės ar pietų kryptimi. Johanesas žino, kad sodybos savininkui Ursinui paprašius licencijos būta Lilando, Fagerneso, Liodingeno ir Tysfjordo prekybininkų protestų. Bet ponui Ursinui pavyksta įgyvendinti savo norą, nes prašyme jis pagrįstai paaiškina, kad tokiai didelei ir tankiai apgyventai apylinkei reikia krautuvės ir nakvynės namų. Mat iki artimiausios gyvenvietės bet kuria kryptimi tektų keliauti mylių mylias. Valdžia supranta, kad įsteigus daugiau krautuvių atsirastų daugiau konkurencijos, o nuo to blogiau nebūtų. Ateina laikas išgyvendinti pasenusį požiūrį į Norlandą, esą ten paskolų duoti neverta, nes tenykščiai gyventojai, nelyginant nesubrendę ir lengvabūdžiai vaikai, apie prekybą nieko neišmano.

1857-aisiais Ursino prieplaukoje jau stovi septyniolikos registrinių tonų jekta „Viltis“. Be škiperio, įgulą sudaro trys jūreiviai. Sodybos šeimininkas įsigijęs ir jektą „Olinė Kristine“ su rėjine bure. Kelerius metus iš eilės plūsta silkės, ir gyvenimas virsta rojumi. Ursinas įpranta gyventi plačiai, deja, rojus žemėje ilgai netrunka. Matyt, taip ir yra, nes štai jau dveji metai jis bando parduoti Havnesą, laukdamas geresnės kainos.

Pasitaręs su Eilertu Johanesas įsitikina, kad jo siūloma kaina padori, nors ir nemaža. Kad ūkis būtų tinkamai sutvarkytas, dar reikėtų įdėti daug darbo ir lėšų. Johanesas ketina plėsti prekybą ir flotilę, gerinti nakvynės namus. Bet Ursinas delsia atsakyti. Tikriausiai viliasi, kad atsiras siūlančių aukštesnę kainą. Reikalai nejuda pirmyn, ir jaunavedžiams tenka tūnoti Ofersiojaus saloje.

Sara Susanė galėtų priekaištauti, kad prieš vestuves buvo daug žadėta ir netesėta, bet jų santykiai kitokie. Johaneso gėdą ji prisiima sau, jo bejėgiškumas, kaip kokia prakeiktis, slegia ir jos pečius. Dar tarnaudama Vinjės sodyboje ji suprato, kad jausmus dera narplioti tik atsigulus tamsoje. Bet dabar šalia Johanesas. Tąsyk, kai dėl anytos pastabos atskiedė pieną ašaromis, ji prisiekė sau, kad tai daugiau nepasikartos. Bet, jei atidžiau pasižiūrėsi, jos tarpuakyje jau įsibrėžusi raukšlelė. Tai, matyt, byloja apie vidinę sumaištį. Atvykusi palankynų sesuo Iverinė jai pataria:

— Neimk į širdį, ką sako ponia Krog. Atsimink, ta boba ne iš kelmo spirta. Be to, turintys daug laisvo laiko žmonės pernelyg sureikšmina ir džiaugsmą, ir sielvartą.

Baigiantis 1864-ųjų vasarai, Johanesas siunčia Ursinui laišką, jame rašo norįs aplankyti Havnesą kartu su žmona, „kad ji įžvalgia akimi įvertintų sodybą, ir tada jau būtų galima pasiūlyti galutinę kainą“. Atsakymas neužtrunka. Juodu laukiami.

Agnesė jau nujunkusi nuo krūties ir tą šiltą liepos dieną, jiems išvykstant, gali likti Hanos prižiūrima. Vidudienio saulės spinduliai lydi jų aštuonirklę, švelnus vėjelis glosto Sarai Susanei skruostus. Valtis čiuožia tarp Bariojaus salos ir Tjelodeno kyšulio. Virš galvų tingiai plasnoja kirai. Lygus it veidrodis spindi Tjelsundo sąsiauris. Skubėti nesinori.

Jiems įplaukiant į Vargfjordą, ji supranta, kodėl Johanesas trokšta apsigyventi šioje vietoje. Už siauros užutekio gerklės lyg koks žalsvai tviskantis pasaulis plyti jūros atsiauta. Abipus nuolaidžių šlaitų iš krūmokšnių ir liūgynų čiurlena šaltinėliai. Saulės spinduliuose riogso uolynai, panašūs į milžiniškus dėmėtuosius ruonius. Vešli žolė byloja apie geras ganyklas. Pakrantės gražios, bet jai nepatinka, kad vietomis per seklios.

Ursino namuose jų nekantriai laukiama. Seklyčioje jie vaišinami papločiais, kava ir likeriu. Durys ir langai atviri, vėjo pučiamos oriai banguoja nertinės užuolaidos. Kambaryje puikuojasi pliušu apmušti krėslai, papuošti vytinėmis šilko juostomis su kutais. Žibalinės lempos su porcelianiniais gaubtais pritvirtintos prie sienos raitytais laikikliais. Kampe ant aukšto staliuko žaliuoja didžiulis augalas, panašus į palmę. Bet palangės nenustatytos nei pelargonijomis, nei snapučiais. Tikriausiai ponia Ursin nelabai išmano, kad kambarinėms gėlėms reikia šviesos. Šezlongo ir krėslų atlošai bei ranktūriai apdangstyti nertinėmis servetėlėmis. Nuojauta kužda, kad vaikams į šį kambarį įeiti draudžiama.

— Ką darysite su baldais ir kitais daiktais? Ar pasiimsite juos į Narviką? — klausia Sara Susanė.

— Žiūrėsim, kaip susiklostys, — dvejodama atsako ponia Ursin. Ji leidžia suprasti, kad viską nulems tai, kiek bus pasiūlyta už sodybvietę ir inventorių.

Kol vyrai varto buhalterijos knygas, apžiūri krautuvę ir prieplauką, ponia aprodo Sarai Susanei trobesius. Ūkyje dirba penkios tarnaitės, bet ponia mananti, kad jų per mažai, esant krautuvei ir nakvynės namams.

— Man reikalinga kambarinė ir virėja! Bet, jei tai išeina iš kalbos, pirmenybė teikiama krautuvei, prieplaukai, lauko darbams. Tik pažvelk! — Atsidusdama ji mosteli ranka į penkis šienpjovius pievoje.

Sara Susanė neturi šeimininkavimo dideliame ūkyje patirties, todėl tas pasakymas jai atrodo lyg kokia vyro kritika. Suglumusi ji linkteli galvą. Ir nutyli, kad, kol dar nelyja, gaišuoti su šienapjūte ir šieno džiovinimu išties negalima.

— Bet juk tai skirtinga apskaita? — tepaklausė ji.

— Žinoma! Tačiau, anot Ursino, mokama iš tos pačios kišenės. Jis nesupranta, kad plaukdami į Lofoteną ir grįždami atgal žvejai čia apsistoja ne vienai ir ne dviem naktims. Juos reikia aptarnauti. Galima vienu metu iškepti penkiasdešimt kepalų duonos, bet kas nors turi užmaišyti ir suminkyti tešlą, prižiūrėti ugnį. Kepimui reikia kadagio žarijų, kas nors turi pripjauti šakų. Nors persiplėšk... Kur dar skalbimas, valymas... O tie vyrai tikrai prišnerkščia, gali neabejoti!

— Ar apgyvendinate juos klėtyje?

— Taip. Su jų kvapais namuose apsikęsti neįmanoma... Į gyvenamąjį namą įsileidžiame tik tuos, kurie atvyksta vien su kelioniniu krepšiu ir nesigamina maisto.

Sara Susanė supranta, kad juodviem su Johanesu perėmus ūkį nuo pat pirmos dienos reikės atskirti krautuvės, prieplaukų ir laivų apskaitą nuo namų apyvokos. Ir nujaučia, kad dėl tokių dalykų juodu nesiginčys. Jis jau seniai suprato, kad žodžių mūšio niekada nelaimės, su tuo susitaikė ir yra kantrus. Jiems susikivirčijus, jis stengiasi kažką išmekenti, Sara Susanė turi laiko pagalvoti, o paskui, žiūrėk, randasi bendras sprendimas.

Trobesių nemažai: gyvenamasis namas, erdvi viralinė, klėtis su bokšteliu varpui, viralinė alui daryti ir skalbti, didelė pašiūrė tinklams. Iš jūros pusės gyvenamasis namas apmuštas baltai dažytomis lentomis, pastogės skydai ir langų apvadai mėlyni. Siena iš atšlaitės ir dirvono pusės nedažyta. Matyt, antroji medalio pusė ne tiek svarbi. Užtat kambariai šviesūs, virtuvė didelė, šalia kamara podėliui su atskiru įėjimu. Prie pagrindinio įėjimo — stogeliu dengta nedidelė veranda, abipus dvivėrių durų stovi po suolą. Išrantyta baliustrada su nutekintais stulpelių galais apsivijusi apynių virkščiomis. Kadaise balta, o dabar gerokai aptrūnijusi sodo tvora, iš dvivėrių vartų į jūrą belikusi viena pusė. Iš visų kampų, stelbdami vienas kitą, braunasi skersberžiai, erškėtynai, raudonųjų serbentų krūmai, aviečių brūzgynai. Tvarkai įvesti prisireiks vyriškų rankų.

Antro aukšto koridoriuje stovi spinta su staltiesėmis, lovos skalbiniais ir kitais drobiniais audeklais, šešerios durys veda į miegamuosius. Palėpėje įrengta tamsi patalpa ir kambariukas, jo varstomas langas žvelgia į jūrą.

Ji jau vaizduojasi, kaip įsikurs čia, nuošalėje nuo visų kitų. Pasikabins masyvųjį žalvarinį šviestuvą, vestuvių proga gautą iš Lindų namų, bet Ofersiojuje taip ir nepritaikytą. Mūro sienoje pramuš skylę dūmtraukiui ir pasistatys krosnelę.

Priekrantės trobesiai, krautuvė ir klėtis nudažyti raudonai. Kalvė ir valčių pašiūrės nudervuotos, bet tvarto ir kitų ūkinių pastatų rąstai aptrūniję. Ji pažįsta Johanesą — seni rąstai kaipmat bus apkalti lentomis, o galinė gyvenamojo namo siena nudažyta.

— Puikiausia vieta prekybai, — sako Sara Susanė.

— Tai jau taip... Ypač tiems, kurie mato joje savo ateitį, — lipšniai ištaria ponia Ursin.

— O jūs ne? — tyliai paklausia Sara Susanė.

— Kaip čia pasakius... Nebeaprėpiu visko. Aš ne tokia jauna kaip tu...

Pakeliui į namus Sara Susanė dalijasi mintimis su Johanesu.

— Nesiskubink tvarkyti ir remontuoti. Viskas palyginti gerai. Kai dėl manęs, galime tučtuojau keltis į Havnesą, aš tik susikraunu skrynią ir pasiimu lopšį. Svarbiausia, kad būtų iš ko nusisamdyti darbininkų. Verčiau geri padėjėjai nei dažymai ir visokie dailinimai. Nenoriu, kad dėl darbuose paskendusios motinos nukentėtų Agnesė.

Jis sutinka.

— Pastebėjau, kad viralinės kaminas įtrūkęs. Gal daug ir nekainuotų sutaisyti? O pietvakarių pusėje reikėtų sutvarkyti aukštutinį langą, — vardija jinai.

Neišleisdamas iš akių vairo ir burės jis susimąstęs linkteli.

— Tas Ursinas, gudrus lapinas, bando pasipelnyti. Bet dabar bus priverstas parduoti, nes ponia nepatenkinta ir nori persikelti į Narviką. Atvirai prisipažįsta, kad viskas jai gerokai įgriso!

Juodu susižvalgo ir prapliumpa juokais. Taip atsitinka dažnai, be jokios priežasties. Jis gerokai privargsta, kol iškelia burę ir nustato kursą į pietus. Tuomet Sarai Susanei topteli į galvą mintis, kad jis jau turi būti numatęs, kiek siūlys.

— Ar Ursinas minėjo kokią nors kainą? — paklausia.

Suraukęs antakius Johanesas purto galvą.

— Bet tu žinai, kiek siūlysi?

Jis linkteli ir pagriebęs užsivožia žvejo kepurę ant galvos.

— Puiku! Aš pritariu! — šūkteli jinai.

Johaneso veide išsiskleidžia šypsena ir, nelyginant baltos bangų keteros fiordo nasruose, burnoje sublyksi dvi gražiai išlenktos dantų eilės. Pūstelėjęs šaltokas vėjas verčia juos gūžtis.

Jiems perplaukus Vestfjordą, ji susiranda lauknešą su maistu. Suoliuką tarp jų užkloja staltiesėle, išdėlioja duoną ir vytintą elnieną. Gal nenuneš šoninis vėjas? Paduoda jam gertuvę su pasukomis.

Po valandėlės nušviesdami tirštus rūko sluoksnius prasiskverbia saulės spinduliai ir užlieja juodu puošnia bronzine spalva.

— Gerai, kad mudu sutariame, — pasakė ji.

Vis dėlto trobesius, jo manymu, reikia remontuoti.

— Bet juk mes sutariame? — pakartoja ji.

— Taip! — nusijuokia jis.

Antroji knyga Senelė Elida ir lėlė amerikietė

Jauniausioji Saros Susanės duktė, vardu Elida, yra dvyliktasis vaikas. Jos sprendimai atrodo itin neįprasti: atsiriboti nuo motinos, keletą savo vaikų atiduoti kitų globai neva dėl to, kad reikia lydėti sergantį vyrą į Kristianiją. Mane ši istorija sukrečia jau vaikystėje. Vienu metu bandau susitapatinti su senele Elida. Nemanau, kad ji taip elgiasi iš piktos valios. Apie gyvenimą pas globėjus mano motina užsimena retai.

Vėliau man dingteli, kad tokį Elidos elgesį tikriausiai lemia ne viena priežastis. Dar blogiau, imu abejoti, ar iš tiesų senelio Fredriko liga yra jos veiksmų tikroji paskata. Įsivaizduoju, kad nuolatiniai gimdymai ir vaikų auginimas gali bet ką nualinti. Kad noras pabėgti visai suprantamas. Kad vykti kartu su sergančiu vyru į Centrinę ligoninę Kristianijoje — jokia bausmė. Atvirkščiai, tai galimybė pamatyti šį tą daugiau nei šeimynykščius, kaimynus, prieplauką ir žemės plotelį. Kai ką daugiau nei atoslūgio akmenis ir aptriušusius trobesius.

Ji dirba Mioklando telefono stotyje Vesterolene. Matyt, telefono ryšys traukte traukia į platųjį pasaulį. Nuostabu. Nauji laikai. Galbūt ji ir pasinaudoja proga išvykti, aplinkybėms verčiant. Tik ar išsipildo jos lūkesčiai? Kurį laiką galvoju apie tai.

*

Man pradėjus bendrauti su senele Elida, visa tai jau praeityje. Jon nugrimzdusi ir mano motinos istorija. Esu viena iš daugybės vaikaičių, palaikančių su senele glaudžius santykius. Gyvendama Norlande ji antrą kartą tampa našle. Jai viešint pas mus, mano motina laikosi oriai ir santūriai, o mes, vaikaičiai, senelę Elidą tiesiog dieviname.

Retkarčiais ji važiuoja į Oslą vyresniųjų vaikų šeimų aplankyti. Pratusi keliauti. Grįžta pasipuošusi nauju kostiumėliu ir skrybėle, nešina pilna kraite dovanų ir aibe anekdotų. Pasakoja apie Frognerio parką ir Bygdiojaus pusiasalį, apie automobilius ir aukštus medžius. Porina apie giminaičius, pusseseres ir pusbrolius, retsykiais pašnabždėdama tam tikras paslaptis — jų aš turinti niekam neatskleisti.

Kurį laiką senelė Elida gyvena nedidelėje troboje netoli tetos Helgutės namų Myrėje. Kai nereikia eiti į mokyklą, plaukiu pas ją maršrutiniu keltu iš Skogsiojos salos. Taip esti dažnai. Mokausi dvi savaites, kitas dvi turiu laisvas.

Pirmą kartą rimtai tariamą žodį meilė išgirstu iš jos. Man kažkodėl atrodo, kad esu jos numylėtinė. Štai ką ji sako: „Vaikeli mano, gimei sekmadienį. Tokie gauna viską, bet už tai turi su kaupu susimokėti.“ Vėliau suprantu, kad visus savo vaikaičius ji myli vienodai.

Iš savo senelės Elidos sužinau, kad bet kurios lyties žmogus bet kokiomis aplinkybėmis patiria natūralų troškimą pamatyti pasaulį. Manau, taip gali atsitikti ir man. Ji man leidžia tarsi savaime suvokti, kad vadinamasis motinystės instinktas nėra vienintelis tikras jausmas. Būtų nežmoniška reikalauti aklai tuo tikėti. Senelės dėka suprantu, jog laisvės ir meilės troškimas gali būti net stipresnis už motinystės instinktą.

Kaip vertinti Elidos išdavystes? Kilme savo pačios išdavysčių aš neteisinu: Elidai tik dėkoju, o ne ją teisiu.

*

Senelė Elida yra žilaplaukė moteris su stora, ilga kasa. Išsipina ją kiekvieną vakarą. Paleisti plaukai pailgėja, lyg mostelėjus burtų lazdele. Suku galvą, kaip tai nutinka. Plaukai plaikstosi, sklaidosi. Nubanguoja žemyn, susitaršo. Švelnūs, dvelkiantys kadagių nuoviru. Vakarais, kai man jau reikia gultis, ji šukuojasi plaukus ir pasakoja. Apie mano mamos tėvą Fredriką, kurio nesu mačiusi. Apie tą išvaizdų ir protingą vyriškį, jei ne širdies liga, neabejotinai galėjusį tapti ypatingu žmogumi. Jam sutrukdžiusi ir didelė šeima, ja reikėję rūpintis. Neatsimenu, kad senelė būtų prasitarusi, esą toji šeimyna buvusi našta ir jai pačiai.

Senelės namuose žaidžiame ludo4. Kai kada ateina pusbroliai ir pusseserės. O vakarais tik man vienai nereikia grįžti namo. Kokia laimė, kad nuo namų mane skiria kelionė maršrutiniu keltu! Senelė Elida pasakoja apie šeimos gyvenimą senais laikais. Apie žvejus ir trobelninkus, pastorius bei pirklius — ir fogdą. Nežinau, kas tas fogdas, bet neklausiu. Kad istorija nenublanktų. Pasirodo, kad Fredrikas ir jinai — trečios eilės pusbrolis ir pusseserė. Jo tėvus su Sara Susane sieja giminystės ryšiai.

Kai reikia išvažiuoti, paleidžiu dūdas ir prašau, kad leistų pasilikti. Neleidžia, bet ir neklausia, kodėl nenoriu namo. Sako „nekvailiok“ ir toliau kepa blynus. Kaip ji nusprendžia, taip ir būna.

*

Apie jį senelė Elida visada atsiliepia gražiai. Pasak jos, niekas kitas taip nemoka sutepti siuvamosios mašinos ir niekas kitas taip nejaučia, kas dera, o kas ne. Tuo esąs panašus į mano mamos tėvą Fredriką. Ir jai nė motais, kad ne jis, o Jordisė yra Fredriko duktė. Anot Elidos, visus reikia priimti tokius, kokie yra. Pasak jos, mano dėdė Bjarnė taip pat ne žvejybai sukurtas. Veikiausiai jai patinka kitoniški žmonės, tik nesuprantu, kodėl. Klausti lyg ir nepatogu. Pasirodo, svarbu būti panašiam į senelį Fredriką, net jei jis miręs. Gali manyti, kad tie nesukurtieji žvejybai miršta greičiau už kitus, bet taip nėra. Priešingai. Vargšai našlaičiai beveik be išimčių yra vaikai tų, kurie plaukia žvejoti. Gali taip samprotauti, bet nereikia nieko sakyti. Jei nori išvykti iš salos, esi priverstas sėstis į valtį ir plaukti į jūrą, ar tu žvejys, ar ne. Bet dėdės Bjarnės aš nenoriu netekti. Atrodo, Jordisė taip pat, nors aš ir neklausiu.

Tąkart, kai Jordisė dviračiu atveža iš pašto didelį paketą, pas mus vieši Elida. Ji jau suskubusi išmesti visas negyvas muses, mano sukauptas kambaryje ant palangės už užuolaidos. Senelė paprastai miega mano lovoje. Tad guliu kitoje, čia man įskausta nugara. Nesvarbu. Atvažiavus senelei Elidai, mano nugara tampa it guminė. Šiaip antrame aukšte miegu tik aš viena. Jordisė, deja, naktimis toli nuo manęs. Kai atvyksta Elida ir ant mano lovos užmeta savo naktinukus, viskas įgauna baltą švytėjimą.

Matau, kaip ridendama dviratį su dideliu paketu tarp vairo ragų atšlaite kyla Jordisė. Pasitinku šokinėdama aplink ją lyg vikrus šermuonėlis ir klausiu, kas tai.

— Lyja. Įvežk dviratį į tvartą! — tarsi negirdėdama manęs sako ji.

Darau, kas liepta, ir tuo pat metu mokausi važiuoti. Balnelio dar nepasiekiu, todėl stojuosi tiesiai ant paminų ir minu. Takeliu nuo laiptelių pro tekėlą, po sutrešusią daržinės užvaža iki tvarto. Žemyn atšlaitėmis nevažiuoju. Ten, pasak jo, galima smarkiai susižaloti. Bet, jam išvykus iš salos, neatsilaikau, riedu žemyn. Jordisė nieko neįtaria, kol tenka užklijuoti nuobrozdas pleistru ar aptvarstyti kokiu nors skudurėliu. Turiu saugotis, kad nenuvirsčiau. Galiu apdaužyti dviratį. O pačiūžas skolinuosi iš kitų vaikų. Man jų neperka, nes kitados eketėje nuskendo jo pažįstamas berniukas. Dabar vasara, todėl tai negresia.

Prienamyje išgirstu Elidos balsą.

— Nereikėjo nieko iš jo prašyti!

— Neprašiau. Pats pasiūlė.

— Ką sako Hansas?

— Nemanau, kad tau čia esant jis ką nors sakytų. Juk pats girdėjo, kaip Torsteinas pasiūlė.

— Ar prašei, kad nupirktų kaip tik lėlę?

— Ne! Sakė, kad išvykęs ją nupirks. Aš, aišku, už ją sumokėčiau. Čia juk apskritai nieko negausi. Tik nepamaniau, kad tai gali įvykti taip greitai.

Kai įeinu į kambarį, lėlė sėdi ant stalo. Liūdnos rudos akys, veidelis išdažytas. Skruostuose — tikros duobutės. Standūs rusvi plaukai, pirmyn ištiestos rankos. Kojos išskėstos į šalis, apautos tikrais suvarstomais batais, suknelė balta, paraukta, su mezginukais.

— Neee! — sušunku paliesdama ją.

— Kaip tai „neee“! Nuo šiol turėsi lėlę! — imdama nuo stalo laišką tvirtina Jordisė. Kiek padelsusi slepia jį spintelėje su puodais.

Virtuvėje palei visą ilgą sieną sustatytos spintelės. Dvi jų priklauso man. Galiu ten tupėti lyg urvelyje, laikyti savo daiktus. Be manęs, spintelėje niekas daugiau netilptų.

Jordisė sako teisybę: pas mus svečiuojantis Elidai, jis nesibara. Bet paskui, kai manęs nebus namie, lėlei grės pavojus. Nedrįstu palikti jos mėlynajame vežimėlyje, dovanotame tetos Gudrunos. Ji gyvena Švedijoje. Lėlę vadiname amerikiete. Žaidžiu su ja tik tada, kai jo nėra namie. Paprastai lėlė guli skardinėje dėžėje, kurią gavau iš Renės parduotuvės. Dėžė geltona, su raguoto gyvūno atvaizdu ant dangčio. Guli tamsiame spintelės kampe, nesukeldama jokio įtarimo.

— Kur lėlė? — klausia Elida.

— Guli savo vietoje, — atsakau.

— Susitvarkyk! Kodėl ne vežimėlyje?

— Jame guli negrė iš Oslo, — aiškinu.

— Tokiai mažai lėlytei vežimėlis per didelis. Paguldyk į jį savo gražiąją amerikietę!

— Jai vežimėlis nepatinka, — sakau.

Kai Elida paklausia lėlės vardo, neturiu ką atsakyti. Juk ji niekaip nepatikėtų, kad lėlės vardas Torsteinas.

Kartą nešuosi lėlę į biblioteką. Skardinė dėžė netelpa į mokyklinę kuprinę, tad paimu mamos. Ši man per didelė, einant daužo užpakalį. Per krūtinę surišu diržus virvele, kad neslystų. Kuprinėje telpa dėžė, tilps ir knygos. Biblioteka dar uždaryta, bet bibliotekininkas mane įsileidžia, kaip visada. Stebėdamas mane imant lėlę iš dėžės ir sodinant prie lentynos, jis šypsosi ir sako, kad ji graži.

— Iš Amerikos, — paaiškinu.

Jis atneša didelę storą knygą su Niujorko nuotraukomis. Tokios neišsineši, bet tai nesvarbu. Puiku turėti ką nors atsargai kitoje vietoje, ne namuose. Vienoje nuotraukoje milžiniška moteris aukštai iškėlusi laiko rankoje deglą.

— Tai tavo mama, — sušnabždu lėlei. Atrodo, ji tai jau žino.

Pasiimu į namus knygą apie Tarzaną.

Smagu, kai eidama turi su kuo pasišnekėti. Lėlė pasakoja apie Ameriką. Tarsi būtų aplankiusi visas nuotraukose mano matytas vietas. Negi tikėsi viskuo, ką ji sako, aišku, ne. Juk ir aš pati ne visada sakau teisybę.

Prifantazuoju apie pašlaitėje niūksančią apleistą viralinę. Pasakau pastoriaus dukrai Ainai, kad „Pagalba iš Europos“ viename trobesio kambaryje prikrovusi žaislų. Ji pasilypėja prie lango. Aš juk žinau, kad ten sumestos tik dėžės ir stovi alaus kubilas. Todėl pareiškiu, kad žaislai, matyt, sukrauti kitoje viralinės patalpoje. Pastogėje. Jos langai mudviem nepasiekiami.

Aina klausia, kam skirti tie žaislai. Atsakau nežinanti, kam, bet tikriausiai jie bus persiunčiami į kitą vietą. Jai keista, kad „Pagalba iš Europos“ laiko žaislus viralinėje. Nusprendžiame, kad visa tai truputį įtartina. Gal ten ne žaislai, o kas kita? Ilgai spėliojame, kas tai galėtų būti. Jei ne dinamitas ir minos, tai gal slapti dokumentai ir žemėlapiai? Arba karstai? Aina čia užuodžia sabotažą. Ji vyresnė už mane. Nežinau, ką šis žodis reiškia, bet nenorėdama išsiduoti neklausiu.

Kiekvieną kartą lipdama nuokalne žemyn nužvelgiu sabotažą, dabar jau įgavusį trobesio pavidalą. Ankstyvas pavasario rytas

Eina 1922-ieji. Elida skuba kiemu link tvarto. Prieš daugelį metų jiedu su Fredriku nupirko Rosenhaugą5 iš Lauritso Drejerio, išvykusio iš Mioklando į Ameriką laimės ieškoti. Šiaurinėje kiemo pusėje ant vis dar nenutirpstančio sniego pusnies ištyška šalta rytmečio šviesa. Blykčioja suledėjusios plutos kristalai. Šen bei ten ant išnykusio rogių kelio juoduoja nubyrėję nuo paskutinįkart vežtų iš lauko daržinės durpių trupiniai.

Tikslaus termino ji nežino, bet štai jau beveik devyni mėnesiai, kaip nešioja savo dešimtąjį vaiką. Mažyliui reikia vis daugiau vietos, todėl nuo ankstyvo ryto ji laksto šlapintis į tupyklą su išpjauta širdele. Kol gali, stengėsi išvengti dvokiančių kibirų. Grįždama užsuka į vištidę kiaušinių. Bet vištos, priešingai nei jų maitintoja, tokiu ankstyvu metu į savo pareigas žiūri atsainiai.

Kai prieš motinos valią aštuoniolikametė Elida tekėjo už Fredriko, net neįsivaizdavo, kad vaikai ims byrėti vienas po kito. Kad Fredrikas — toks subtilus, dailiaveidis, toks protingas ir mandagus ne tik su žmonėmis, bet ir su visais padarais — norės ją matyti amžinai nėščią. Tiesą pasakius, jie abu iš daugiavaikių šeimų, bet Elidai ir į galvą neatėjo, kad jiedu su Fredriku taip be saiko dauginsis.

Šįryt vos nesusibara. Prieš pat atsikeldami. Ją taip varo šlapintis, kad nublokštų bet ką pasipainiojusį po kojomis. Taigi besikeldama nustumia įsiropštusią Agdą. Ši paleidžia dūdas, bet Elida to nepaiso ir nubloškia ją nuo lovos. Pasigirsta klyksmas, mergytės galvoje iššoka guzas.

— Elida, gal nereikia taip karščiuotis! — girdėti Fredriko balsas.

— Man reikia ramybės, — atšauna ji, mėgindama priversti nerangų savo kūną atsisėsti.

— Šiaip ar taip, galėtum...

— Bepigu tau būti geraširdžiam. Juk išplauki į savivaldybės posėdį.

— Ateik, papusiu, — tarė Fredrikas, tiesdamas mažajai ranką.

Elida užsitraukia drabužius ir puola pro duris. Reikia kaip nors susilaikyti, kol pritūps ant būdelės skylės.

Per kiemą eiti nesaugu. Vietomis dar matyti ledokšniai. Jai beskubant, ant nugaros plakasi stora tamsių plaukų kasa. Nuo dešiniojo smilkinio per visą pasišiaušusią plaukų pynę rangosi plati sidabrinė sruoga. Fredrikas ją vadina Paukščių Tako tąsa. Mėlynajam megztukui trūksta sagos. Tamspilkio sijono juosmuo užtemptas virš pilvo, kad būtų daugiau vietos. Kojos apautos storomis naminėmis kojinėmis ir beauliais botais. Prireikus juos visada rasi prienamyje.

Dabar ją kamuoja dvi bėdos. Anądien iškrito dantis. Kad ir ne priekinis, bet vis dėlto... O naktį sapnavo, kad neteko visų dantų ir negalėjo sukramtyti net košės. Kad ir kaip būtų, tai menka bėda. Tiesiog mažmožis, palyginti su Fredriko būkle. Jis atrodo blogiau nei vakar. Kai šįryt atsimerkė ir pažvelgė į ją, veidas buvo melsvo atspalvio. Kaip tik tuo metu į kambarį įskriejo Agda.

Apie ligas Fredrikas kalbėti nemėgsta. Jei jam sutrinka kvėpavimas ir pamėlsta veidas, Elida prašo atsigulti. Du kartus skambino gydytojui. Čia pat ant sienos kabantis telefonas bent kiek ramina, ypač per žiemos audras.

Pirmiausia Fredrikas parodė šio stebuklingo daikto brėžinius: ragelį, rankeną ir visa kita. Paskui įkalbėjo įtaisyti šį daiktą jų namuose. Ypatingos priežiūros, pasak jo, nereikėsią. Jie net gausią atlyginimą. Iš pradžių ji priešinosi, esą ir taip darbas darbą veja. Atsiradus namuose tai dėžutei su rageliu, taip neįprastai sujungiančiai su pasauliu, Elida pripažino, kad tai labai įdomu. Jai patinka su juo susisiekti. Tarsi jos ranka turėtų stebuklingą galią.

Šiek tiek uždirba ir vyresnėliai — plukdo telegramas bei pranešimus, ypač per žvejybą Lofotene. Vis randasi koks reikalas: tai pakviesti daugiau darbininkų ar žuvų rūšiuotojų, tai užsakyti druskos.

Apie tokius dalykus Fredrikas kalba noriai. Taip pat apie priekrantės sklypą — esą, vos įšalui išėjus, kviesiąsis į pagalbą Hilmarą ir berną, išrankiosiąs akmenis, apdirbsiąs žemę. Kalba, kaip perims ūkį savo žinion, kaip išdžiaustys tinklus. Kaip sūdys žuvis ir kaip įveis ėriukų! Aptarinėja, ką rašo laikraščiai, ką praneša telegramos. Ir nė žodžio apie nemigą ar savijautą.

Na štai, ir šįryt ji suskumba pasiekti tupyklą! Gyvenimas susideda iš aibės nereikšmingų įvykių, nedarančių įtakos Žemės rutulio sukimuisi, o ji vos spėja juose dalyvauti. Tarkim, šįryt jau buvo besusikivirčijanti su Fredriku! O juk tekėjo dėl to, kad jis — pats kilniausias žmogus, kokį jai teko sutikti. Net jei už mokslą progimnazijoje būtų pažadėjusi mokėti motina, Elida vis tiek nebūtų atsisakiusi Fredriko. Į akis niekas nežerdavo, kad iš Fredriko gyvenime nieko doro neišeis. Tiesa, motinai kartais išsprūsdavo, esą jis tik svajotojas, daug skaitantis, bet nelinkęs prie darbo. Elidai atrodė, kad busimoji Fredriko žmona turi būti baigusi progimnaziją. Juk jis — pati didžiausia gyvenimo dovana. Pati meilė. Tuo ji buvo įsitikinusi, nors ir nenutuokė, kas toji meilė, ir nežinojo, kur nugirdo tokį žodį.

Vieno kito vaiko neišvengsi, bet, Dieve saugok, tik ne po vaiką kas antri metai! Prieštarauti jam ji negali. Net neketina. Viskas taip išmintingai sutvarkyta, kad visi vaikai tampa vienodai brangūs. Vyresnieji Hilmaras, Selinė, Fridą, Ragnaras ir Anė nekelia jokių rūpesčių. Viduriniai Erda, Karstenas ir Helga taip pat gana savarankiški. Tik Agda be perstojo zirzia ir reikalauja dėmesio.

Fredrikas prisimena tą nelemtą dieną, kai Elida nusigręžusi siekė stumtelėti užvirusį puodą. To užteko, kad dviejų mėnesių kūdikis nusiristų nuo virtuvės stalo. Kaip tik nuo tada savo nuolatiniu zirzimu Agda tarsi primena apie sužalotą galvelę. O šįryt dar tas guzas.

Retsykiais, kad primintų, kieno valdžia ir galia namuose, Elida išvanoja vaikams šonus. Fredriko nuomone, smurtas gimdo smurtą. Pasak jo, kumščiu teisingumo neišmokysi. Užtat pasisodinęs mažuosius kaltininkus prie virtuvės stalo jis mėgsta ilgai pasakoti, kas išmintinga, kas verta atgailos. Su sveiko proto žmonėmis, anot jo, visada galima pasikalbėti. O kvailelių, kad ir kas nutiktų, mušti nevalia. Elida nežino, kas tiems vaikams geriau — ar mamos beržinė košė, ar ilgi tėvo postringavimai. Jei kas ir nutinka, tai juk dažniausiai jos, o ne jo akivaizdoje.

Nereikėjo ginčytis prieš einant į tupyklą. Dėl Fredriko širdies būtina vengti barnių. Tiesą sakant, nebe jo jėgoms ūkininkauti ir žūklauti. O iš ko gyventi? Tik argi jam papriekaištausi — vyrui, kuris grįžęs iš lauko darbų ar žūklės pirmiausia mazgojasi rankas. Kuris atlaidžiai žiūri, kaip blėsta jos išorinė ir vidinė elegancija, ir moka taip gražiai užjausti dėl iškritusio danties.

Et, burbteli ji sau, bala nematė. Juk ir pačiai nuo to ne geriau, nes tupykloje ji paprastai mėgaujasi ankstyvo ryto valandėlėmis. Kol beauštanti diena neįsuka į darbus. Kol gali parymoti. Netgi pasvajoti apie tai, kas neišsipildo. Įsivaizduoti, kad kaip tik ši diena pažers dar vakar neįsivaizduojamų galimybių.

Elida išskleidžia seną laikraštį, Fridą jų čia pridėjusi visą šūsnį. Fredrikas kaupia jį dominančius straipsnius ir naujienas tikėdamasis anksčiau ar vėliau juos perskaityti. O čia tupint visai nesvarbu, kad laikraščiai seni. Yra laiko jiems pasklaidyti, tik šviesos trūksta. Langelis aukštai, atgręžtas į šiaurę. Ji nupučia šieno dulkes, nugulusias ant nesandariai sukaltos sienelės iš daržinės pusės.

Ketindama atsiplėšti skiautę ištiesina laikraščio lapą ir netikėtai pamato apšiurusią nuotrauką iš Norvegijos jubiliejui skirtos parodos, kurioje apsilankė karalius Hokonas ir karalienė Moda. Perskaito ir išspausdintą poeto Nilso Koleto Vogto posmą:

Šimtmetis didžių darbų,

Nesulaikomo kilimo,

Dvasios milžinų valia

Mūsų atgimė Tėvynė.

Aišku, pamano sau, apdainuoti galima ir šitaip. Pasturgalį žnybteli šaltas vėjas. Ji skubiai išplėšia tą lapą — nuneš Fredrikui. Šiaip ar taip, šluostytis karaliaus ir karalienės atvaizdu tikrai nedera.

Sugirgžda apšalęs žvyras. Kosėdamas prie durų artėja samdinys Pederis. Elida žaibiškai nusišluosto ne tokia vertinga laikraščio skiaute ir baigia reikalą. Pasiėmusi lapą su straipsniu apie parodą Kristianijoje ji išlenda į balandžio saulę maloniai tardama: „Labas rytas!“

— O! Nežinojau, kad čia ponia, — girdėti melodingos samių kalbos gaidelės. Jis droviai persibraukia kumščiu panosę. Šešiolikametis, kaip ir jos Ragnaras, dar nevisavertis darbininkas. Kartą grįždamas iš savivaldybės posėdžio jį parsivedė Fredrikas. Esą vaikinas tiesiog sekęs jam įkandin. Vėliau paaiškėjo, kad Pederį slegia kažkoks įvykis, nors dėl to jis nekaltas. Ir štai jau visi metai vaikinas gyvena pas juos. Miega berniukų kambaryje. Iš pradžių net atsisako atlyginimo, kad tik galėtų pasilikti.

Elidai grįžus į kamarą, Fredrikas jau atsikėlęs. Žvilgtelėjusi supranta, kad jo savijauta nekokia.

— Negalėjai pagulėti, kol išvirsiu kavą, — tarsteli ji.

— Dėkui, bet man reikia ruoštis į posėdį. Spręsime svarbius reikalus... o aš šiandien, kaip tyčia, lyg apatinė girnapusė.

— Be reikalo pasikarščiavau... — suvapa ji.

— Žinau, kad nenorėjai, — dėdamas į šalį skustuvą atsiliepia Fredrikas. Ant žando lieka putų, matyti įsipjovimo žymė.

— Pamaniau, kad tave pralinksmins tai, ką radau tupykloje tarp senų laikraščių. Čia apie jubiliejui skirtą paviljoną Kristianijoje, — sako atkišdama laikraščio lapą.

Šyptelėjęs sustingusiomis lūpomis Fredrikas padeda tą lapą ant komodos, o ji taip ir lieka stovėti atkištomis rankomis. Jis pasilenkė virš prausiamojo dubens ir daro, ką daręs. Prasižiojęs, nuvipusiais burnos kampais. Ilgiau žiūrėti į jį neįstengia — o Dieve, net pamiršta, ko grįžusi ketino imtis.

— Kur Agda?

— Helga ją išsivedė, — atsako nepažvelgdamas.

Ji eina į virtuvę ir prikrauna krosnį durpių. Malonu jas liesti — sausos, nors ir dulka. Visa laimė, kad kuro jie turi sočiai. Dubenyje po siurblio talpykle ji nusimazgoja rankas ir veidą, bet plaukų nesišukuoja. Su jais daug krapštymosi.

Kai krosnis jau ūžia, kvepia kava ir ant stalo rikiuojasi valgiai, į virtuvę įsliūkina visi, kas gyvas. Trimetė Agda ropščiasi jai ant kelių, kad parodytų savo guzą.

— Nieko, praeis, sėskis prie Erdos, — paliepia Elida.

Mažė vėl atveria kakarinę, bet motina dėl to nekvaršina sau galvos.

Trys vyresnėliai jau dirba ir namuose negyvena. Tarnaitė turi laisvadienių, todėl karves pamelžia keturiolikametė Anė. Jai, parėjusiai iš tvarto, motina nepagaili gero žodžio.

— Tu tikras angelas! — sako ruošdama koštuvį.

— Nuplukdysi tėvą į posėdį, jis blogai jaučiasi, — pakužda Elida užsikniaubusiam ant stalo mieguistam šešiolikamečiam Ragnarui.

— Ar neturėjau surūšiuoti bulvių sėklai?

— Kitą dieną. Rytoj.

— Maniau, tai skubu.

— Taip. Bet daryk, kaip sakau.

— Mudu su Helga galime surūšiuoti, — pasisiūlo dešimtmetis Karstenas, ir, sužiaumojęs duonos riekę iki pat plutos, įspraudžia sau už lūpos tarsi kokį dantų protezą. Šis jo pokštas visada prajuokina Agdą.

— Taip, žinoma, — rimtai linkteli galvą aštuonmetė Helga. Atėjus iš kamaros tėvui, ji liaujasi valgiusi ir nebenuleidžia nuo jo akių.

— Kokie visi rimti! Ne ta koja išlipote iš lovos, ar ką? — pajuokauja Fredrikas užriesdamas ūsus, kad palinksmintų Agdą. Paskui sunkiai sėdasi ant kėdės galustalėje ir siurbteli kavos. Maisto neliečia.

— Tėti, gal pavalgysi? — Helga paskersuoja į jį.

— Taip, jeigu jau ragini, tai valgysiu. Bet ir tu turi valgyti. Helga nutuokia daugiau, negu to reikėtų, pamano Elida, statydama ant stalo šviežiai perkošto pieno ąsotį.

— Nesipilkite į puoduką daugiau, nei išgersite, — perspėja ji. Paskui šaukia pusryčių Pederį. Šis jau išmėžęs tvartą ir ant prieslenksčio lipa iš darbinių drabužių. Nors kombinezoną ir nusivelka, nusimazgoja rankas, bet kvapas lieka, visai kitoks nei Anės. Elida vos suturi šleikštulį. Bet juk vaikinas pareigingai kuopia gyvulėlius. Vis dėlto valgyti ji neskuba.

— Kas šiandien eina į mokyklą? — klausia Fredrikas.

— Mums ši savaitė laisva, — atsako Karstenas.

— Mama, ar vakare galėsime apžiūrėti vaikelio drabužėlius? — teiraujasi Helga, mat jai labai rūpi artėjantis įvykis.

— Galbūt, jei klausysit, — pažada Elida.

Jau daug savaičių ruošiamasi kūdikio gimimui. Jei viskas bus gerai, ji kaipmat atsistos ant kojų. Tik kas gali žinoti? Laimė, kad į pagalbą pavyko prisišnekinti patyrusią moterį iš kaimynų sodybos. Svarbu palaikyti tvarką, kad nereikėtų raudonuoti dėl sujauktų spintų ir prišnerkštų kerčių. Dėl išsimėčiusių daiktų, drabužių, žaislų ir viso kito. Neprašai nušveisti puodus, skalbinių katilą.

— Karstenai, eik į kamarą ir atnešk nuo komodos laikraščio lapą. Tau tikriausiai bus įdomu paskaityti, — sako Fredrikas.

Berniukas atneša ir padeda ant stalo. Jis talkina tėvui, atrenka ir kaupia straipsnius apie techniką, knygas bei išradimus. Bet pirmiausia apie politiką. Iškarpas deda į segtuvus ir dėžes, apriša jas virve ir tinklo siūlu. Kai kada paskaito balsiai. Visiems primena, kad pasaulis daro pažangą arba gėdingai ritasi atgal. Kad brangymetis ir nedarbas krečia net tik gimtąjį kaimą, bet ir visą pasaulį.

Staiga Elidai pasirodo, kad Fredrikas atrodo kur kas geriau. Jis ramiai kramto maistą, o Karstenas skaito — ne tik apie parodą, bet ir apie sparčiai atkuriamą tautos didybę — ne ginklais, o taikiu, dvasią ugdančiu darbu. Esą žmonės dabar sočiau maitinasi, gražiau rengiasi, jų sveikata gerėja. Jie tampa laimingesni, labiau apsišvietę — tuo tiki laikraščiai. Jie taip pat rašo apie gyvenimo poeziją kaip kuriamąją galią. Šmėkščioja žodžiai: menas ir literatūra, švietimas, mokslo triumfas. Argi ne ši šalis išaugino ibsenus, bjornsenus, grygus, pasaulinės reikšmės tapytojus ir skulptorius? Ten pat įdėta žinutė su nuotrauka iš automobilių parado Kristianijoje, Parko gatvėje. Mašinos turi net savo vardus — „Mercedes“, „Opel“ — ir lenteles su numeriais. Žibintai lyg išsprogusios menkės akys. Tai sužavi Ragnarą ir jis stveria laikraščio lapą į rankas.

— Oho, čia tai bent! — šūkteli ir pratrūksta juoktis. Po mutacijos jo balsas skamba savotiškai.

— Betgi laikraštis tų metų, kai gimė Helga, — nustėrsta Fredrikas. — Šuns amžiaus! Ir kaip aš jį išleidau iš akių?

— Gal tiesiog pamiršai? — linksmai prikiša Elida. Dabar jai atrodo, kad jis išties jaučiasi geriau.

— Tik pamanyk, kas dedasi pasaulyje! — svajingai ištaria Karstenas.

Ir Elida susimąsto. Jie visi tik plūkiasi su darbais Rosenhauge ir nemato pasaulio. O laikraščių žinios staiga ima ir pasensta. Už gyvenimą reikia dėkoti

— Fredrikai! Nedrįsk palikti manęs vienos! Ar girdi? — prašvokščia Elida. Fredrikas užmerktomis akimis guli pakrantėje. Apie burną kaip vaiko pučiami muilo burbulai jam baltuoja putos. Krūtinė kilnojasi, bet ji nesupranta, ar jis turi sąmonę. Elida kilsteli jį už pažastų ir paverčia ant šono, kad lengviau kvėpuotų. Bet nėra tikra, ar nuo to nebus blogiau.

— Ragnarai, bėk daktaro! — išlemena ji.

Tas jau dumia. Ilgos kojos neša jį pašlaite aukštyn.

Laimė, kad Elida pro langą pamato juos parplaukiant. Jau iš tolo girdėti, kaip Ragnaras plyšoja visa gerkle. Namuose niekas nesuabejoja, kad ištiko bėda. Elida stveria prienamyje kabantį senąjį paltą, įsispiria į aulinius ir šūkteli Erdai, kad prižiūrėtų Agdą.

— Bėgu pakrantėn. Kažkas blogai!

Slysčiodama nulipa apledėjusiu takeliu į pakrantę, joje rišamos valtys. Parpuola, bet kaipmat atsikelia. Čia pat stovinti Helga ištiesia jai ranką. Nesumojusi, iš kur išdygo ta mergaitė, Elida lekia tolyn. Atbėgusi pamato, kad Ragnaras jau beveik ištempęs tėvą iš valties.

— Susmuko irkluodamas, — sudejuoja berniukas.

— Juk irkluoti turėjai tu, o ne tėvas! — surinka ji.

Bet tučtuojau susigriebia, kad taip elgtis nedera. Ragnaras neprataria nė žodžio. Patirtas sukrėtimas ir neviltis iškreipę prakaito išpiltą, paraudusį jo veidą.

Ji nujaučia, kad taip gali atsitikti. Bet tokias mintis stengiasi nuvyti — juk negalima visą laiką kankinti savęs, kitaip ir dienos, ir naktys taps nepakeliamos. Nerimauja, bet netiki. Širdyje jai nuolat dingojasi, kad Fredrikas gali atgulti, bet juk viskas greit praeis ir bus kaip buvę.

— Fredrikai! Ar girdi? Pasakyk ką nors! — nustumia pritūpusią prie tėvo Helgą.

Tarp dumblių teliūškuoja bangelės. Karstenas pluša bandydamas užtempti valtį rąstų prieplauka. Dėl atoslūgio sekasi sunkiai. Ūmai Fredrikas pramerkia plėve aptrauktą akį ir įbeda žvilgsnį į Elidą, tarsi mėgindamas ką pasakyti. Elida apglėbia jį ir nustumia nuo valties krašto į dumblius. Lūždamas laibai skimbteli plonas ledukas. Atskuba bernas, tempdamas senas duris. Trinkt trinkt per akmenis. Keturiuose durų kampuose prikaltos rankenos. Taip nešiojamas šienas arba durpės. Šįkart bus nešamas Fredrikas.

— Sakiau gi, — nesusivaldydama bamba Elida, bet priekaištauja ne Fredrikui, o gyvenimui, kam šis taip elgiasi su jais. — Sakiau — neplauk į posėdį vien dėl to, kad bus nagrinėjamas tas kelio reikalas. Šikt man ant viso pasaulio! Tau nereikėjo prasidėti su ta savivaldybe!

— Mama... — supurtydamas ją tyliai ištaria Karstenas.

Jam pavyksta apsukti laivo lyną aplink kranto akmenį.

Elida susitvardo. Apglėbia berniuką už kaklo ir švelniai priglaudžia prie savęs. Helgą taip pat. Valandėlę susiglaudę visi trys parymo prie nejudančio Fredriko kūno.

Kai atvyksta daktaras, Fredrikas nebevaldo dešinės rankos ir kojos, pusės veido. Bet turi sąmonę. Daktaras išklauso, apžiūri. Teiraujasi Elidos tokių dalykų, apie kokius ji nieko nenutuokia. Fredriko kalbos suprasti nebuvo įmanoma. Stovėdama prie lovos ji stebi atsispindinčią jo veide vidinę kovą. Mato, jog jam gėda, lyg būtų kaltas, kad negali atsakyti į daktaro klausimus, o juk šis skubėjo atvykti, dardėjo vežimu, plaukė laivu. Kaltas, kad daktaras turėjo temptis su savimi tą sunkų odinį lagaminėlį, o naudos iš to jokios. Kaltas, lyg būtų susmukęs prie irklų ir tapęs neįgalus per savo kvailumą. Lyg būtų iškrėtęs nesąmonę.

Pakrantėje Elidos žeriami priekaištai maždaug tai ir reiškia.

Matant beviltiškas jo pastangas, besiklausant iš gerklės sklindančio bjauraus gargaliavimo, ją apima toks piktumas, kad turi išeiti. Per virtuvę — joje žliumbia Agda — į priebutį, jame sumesta tokia batų krūva, kad ir meška koją nusilaužtų. Paaugę vaikai gauna leidimą laipioti prienamio laiptais, ji pamoko, kaip tvarkingai sudėti apavą. Tik ar jiems tai galvoje... Jai dingojasi, kad tėvą ištikusi nelaimė tarsi atima iš jų gebėjimą galvoti ir veikti. Išmėtyti batai, nelyginant paspęsti spąstai, tykote tyko aukos. Jai jau vaidenasi lūžę kaulai, nosys kraujo balutėse. Vaizduojasi, kaip viskas bus. Dar daug kas gali apvirsti aukštyn kojom...

Apnikta tokių minčių Elida imasi tvarkingai dėlioti batus, botus, antkurpius išilgai sienos, čia jiems ir dera stovėti. Rikiuoja skaičiuodama ir vis pamiršdama skaičių. Išdulkina kilimėlį ir patiesia prie durų. Besikuisdama supranta, kad visa tai neturi jokios įtakos Fredriko būklei, tad pradeda melstis. Tyliai, apimta nenusakomo įniršio. Atvėrusi duris siunčia žodžių srautą į lietaus dulksną. Dar ir oras subjuręs. Malda tokia padrika. Ji kreipiasi ne į Dievą ar daktarą, o į save. Kaip žirniai iš rankovės byra:

— Nagi, elkis kaip suaugusi, stenkis ištraukti Fredriką iš ligos patalo, nesiskųsk nelaime ir rūpinkis namais, nepamiršk įjungti telefono, paduoti mažyliams valgyti, pasakyti Karstenui, kad sėklines bulves išdėliotų šviesoje daigais į viršų, grįžk atgal pas Fredriką ir daktarą, nes jie gali pamanyti, kad tau niekas nerūpi, bandyk suprasti, ką sako daktaras, nerodyk Fredrikui savo nevilties, todėl tučtuojau eik vidun, eidama per virtuvę pasakyk vaikams ką nors paguodžiamo, nebark Anės, kad nepavyksta nutildyti Agdos, nepyk ant Helgos, besiveržiančios pas tėvą, nesibaimink dėl mirties, nes Fredrikas nemirs, geriau pasirūpink, kad Dievas ir daktaras taip pat vytų šalin mintį, jog jis mirs, nes tai neįmanoma, neįmanoma, nors viskas ir pablogėtų, nors jis daugiau neištartų nė žodžio, bet juk nemirs, grįžk į kamarą ir elkis kaip dera suaugusiam žmogui!

Svetainėje suskamba telefonas. Elida įeina ir pakelia ragelį. Išklauso žinią, kad daktaras laukiamas Krokberge, nes ten nuo žuvų džiovinimo žaiginių nukrito žmogus. Ji išgirsta save kažką atsakant, tik neaišku, ką.

Paskui traukia pas Fredriką ir daktarą.

*

O, kad dabar namuose būtų Hilmaras, Selinė ir Fridą! Kad bent gyventų arčiau. Kaipmat juos pasikviestų. Juk jie suaugę. Ji neįsivaizduoja, ką jie patirs gavę žinią apie tėvo priepuolį. Bet ką jie galėtų padaryti? Tik laukti.

To, ką pasako daktaras, Elida nepajėgia suvokti, galvoje sukasi tik nuotrupos. Kyla pykčio banga. Mintyse ji kaltina daktarą, kad užuot padėjęs jis mala liežuviu, versdamas jaustis visiška kvailele. Kaip antai, mini širdies vožtuvo defektą. Ji ima įtarti, kad jis pats nieko nenusimano. Mat į klausimus, kodėl Fredriką ištiko paralyžius ir kada jis pasveiks, daktaras negali atsakyti nieko tikro. Tik pataria kreiptis į specialistą. Bet dabar keliauti neleidžia ligonio būklė, todėl reikia palaukti.

Pasak jo, reikia būti kantriam ir daryti mankštą, gal tai padėtų. Bet juk pajudinti apmirusias kūno dalis ne taip paprasta. Tokio Fredriko ji dar nėra mačiusi. Bejėgis. Išblyškusiu numirėlio veidu, nepaliaujamai rasojančia kakta. Viena veido pusė tarsi pakritusi žemyn. Grąžinti jos į vietą jis nepajėgia.

Po trijų dienų Elida padeda jam nusiskusti barzdą, jis užsimano veidrodžio. Ji bandė priešintis, bet Fredrikas užsispiria. Atkakliai siekia jo sveikąja kaire ranka. Elida paduoda veidrodį, apsimeta turinti kažkokį reikalą ir trumpam išeina iš kamaros.

Jai grįžus, jis guli išmuilintu veidu. Lyg ir bando šypsotis — kiek trukteli tas burnos kamputis, kurį jis gali valdyti. Pasigirstąs garsas primena juoką. Bet jame tiek nevilties, kad Elida nukreipia akis į šalį. Padeda skutimosi puodelį ant naktinio staliuko, patiesia priešais save rankšluostį ir imasi jį skusti. Ji skuta negrabiai, du kartus įpjauna. Neturi jokios patirties, taip ir pasako.

— Man nelengva. Būk kantrus, Fredrikai!

Jis kilsteli kairę ranką lyg duodamas ženklą, kad ją supranta. Jiedu dažnai tarsi skaito vienas kito mintis. Taip ir dabar. Fredrikas mato, kaip ji kenčia dėl jo būklės, todėl jaučiasi prislėgtas. Supranta, kad Elida tai žino, ir jai nuo to dar blogiau. Todėl nepaisydama jo tylėjimo ji ima postringauti pati. Garsiai plepa apie visokius mažmožius. Klausinėja, ar ganėtinai šiltas vanduo, ar jis gerai išmuilintas, ar aštrus skustuvas. Galanda jį taip, kaip buvo mačiusi. Visa tai gelbsti. Ji drąsinamai linkčioja ir viską verčia juokais. Palengvėja — net keista. Dešimtasis vaikas

Gegužės trečiosios rytą Ragnaras skambina pribuvėjai. Fredrikas dar negali be kitų pagalbos pakilti iš lovos; vis dėlto daktaras neklydo sakydamas, kad kalba po truputį sugrįš. Šiaip ar taip, jau gali suprasti, ką Fredrikas nori pasakyti. O jis įsigeidžia, kad Elida gimdytų kamaroje, jam ten esant.

— Negi gulėsiu čia, žemai, kaip apdujęs, o ji palėpėje galuosis viena, — išstena jis.

Kad būtų lengviau slaugyti Fredriką, lovos atitrauktos jau anksčiau. Pribuvėja muistosi. Vyras viename kambaryje su gimdyve! Vėliau paaiškėja, kad slaugyti tėvą ir mamą su naujagimiu daug lengviau, kai jie krūvoje. Nereikia lakstyti laiptais aukštyn žemyn.

Tą įsimintiną parą Elida bando tramdyti savo dejones ir riksmus, kad tik Fredrikui būtų lengviau. Bet tai ne taip paprasta.

— Tu tik rėk, Elida, aš tau padėsiu, — suimta sąrėmių išgirsta ji. Paskui Fredrikas vos ne iškilmingai prisiekia — šis gimdymas būsiąs paskutinis, kiek tai priklauso nuo jo.

Pribuvėja neaiškiai sumurma, esą dabar guosti jau per vėlu. Pasako ne per garsiausiai, mat žino Fredriką savivaldybėje atkakliai siekiant, kad būtų nutiestas kelias. Juk ją kiekvienąkart plaukiančią pas gimdyves taip kankina jūrligė.

— Gimė vos per anksti, bet, dievulėliau, ne mergytė, o angeliukas! — sukrykščia pribuvėja, iškeldama aukštyn rausvą gniutulą.

— Ačiū tau! Niekada gyvenime nebuvau taip persigandęs kaip šiandien, — sušvepsi Fredrikas. Jis gerokai prisikamuoja mėgindamas atsikelti iš lovos savo jėgomis, ir per stebuklą jam tai pavyksta. Įsitvėręs kojūgalio, juokiasi pro ašaras sveikąja veido puse. Stovi persikreipęs. Per ploną virtuvės sieną sklindantis jo džiaugsmas pasiekia šeimynykščių ausis leisdamas suprasti, kad į jų būrį atėjo dar viena gyvybė.

Netrukus pasireiškia ir mažoji Jordisė. Dažnas išgirdęs tylų knerkimą su palengvėjimu atsidūsta ir droviai nusišypso. Apsisisiojusi, pliku užpakaliuku stovi Agda. Čiulpia nykštį ir tyli.

*

Kol Elida gyja ir sveiksta, visą savaitę ūkyje darbuojasi kaimynė Ingrida iš anapus lauko. Mažoji Jordisė elgiasi taip, lyg suvoktų, kad rūpesčių šeimynai ir be jos užtenka. Todėl tik valgo, miega ir tuštinasi. Pederis ir Ragnaras pasodina bulves, išgena avis ganytis į kalnus.

Birželį pasirodo ledjūrio menkės, ir Karstenas su Erda gaudo jas velkėmis, o Anė doroja. Kai namus pripildo druskėti viralo garai ir pakvimpa laurų lapais, keturiolikametė didžiuojasi savimi. Na ir kas, kad bulvės pernykštės. Užpiltos kepenų nuoviru jos dvelkia jūra ir vasara.

Elida apkamšo Fredriką pagalvėmis ir patiekia maistą ant gėlėtos klijuotės. Iš virtuvės sklinda čiauškėjimas ir krizenimas. Nei kivirčų, nei piktumų, tik reti paniurzgėjimai dėl didesnio papločio gabalo. Už pravirų langų — septyniolikos laipsnių šiluma. Elida vaikštinėja ir šypsosi. Menkėms pavyksta įpūsti gyvybės ir geros nuotaikos — kaip tik dabar šiais dalykais Elida neįstengtų pasirūpinti.

Anė, Erda ir Karstenas pjausto ir krauna durpes, jas kartu su kaimynu iškasė Pederis. Liepos pabaigoje kaimynas padeda ir žolę nupjauti. Dėl daug savaičių trunkančio lietaus ir ūkanų žolė džiovinama ant žaiginių. Kai pagaliau stoja sausi orai, Hilmaras su Fridą gauna laisvų nuo darbo dienų ir sukrauna šieną į pastogę.

Fredrikas palengva taisosi, jį jau galima išvesti į kiemą pasidžiaugti geru oru. Sėdėdamas saulės atokaitoje spokso į sąsiaurį. Akyse jam vis dar mirga, todėl būna laimingas, jei kas pasisiūlo paskaityti.

— Atrodo, lyg akys viena su kita peštųsi. Lyg vėjas plazdentų vaizdą, — skundžiasi Fredrikas.

Elida nutyli, kad viena jo akis nuolat primerkta. Šiaip jis nebėdoja. Tik vengia kalbėti telefonu.

— Visi klausinėja apie ligą. Nekenčiu tokių kalbų, — kartą pareiškia.

Elida įžvelgia kitą priežastį — tikriausiai nenori, kad žmonės girdėtų nerišlią jo kalbą.

Nusibodus mankštinti neklusnią dešinę, jis pratinasi būti kairiarankiu. Labai praverčia susirašinėjimas. Siekdamas palaikyti ryšius su aplinkiniu pasauliu jis rašo trumpus laiškelius. Stropiai, tai dešine, tai kaire ranka.

Kartą Helga atneša laišką nuo Fredriko sesers Helgos, šios vardu ji ir buvo pavadinta. Teta Helga gyvena šalies pietuose ir tarnauja Kristianijos gelbėjimo armijoje. Visi jos laiškai prasideda ir baigiasi žodžiais apie pamaldumą ir nuosaikumą — esą tik per tai gali pelnyti Dievo malonę. Pastarasis laiškas nesiskiria nuo kitų.

Elida atsidūsta. Jos manymu, jie ir taip gyvena nuosaikiai, daug ko išsižadėdami. Vis dėlto pasistengia perskaityti laišką kuo malonesniu balsu.

Šįkart ji sunerimsta ne dėl nuolat primenamo dievobaimingumo. Teta Helga kviečiasi Fredriką pas save. Ji turinti ryšių, ir jis galėsiąs pasitikrinti Kristianijoje. Kam kankintis šiaurėje, kai Dievas ir Centrinė ligoninė esantys šalies pietuose.

Be to, ji pažįstanti vieną žmogų, darantį stebuklus. Jis vardu Marselas Haugenas ir pasižymi tokiomis savybėmis, kad jų galią težino Dievas.

*

Ne tik kalbos rišlumas, mano Elida, bet ir atvaizdas veidrodyje Fredrikui neturėtų kelti siaubo. Jam nesvetima tam tikra vyriška tuštybė. Garsėja jis ir puikia iškalba.

Jo aplankyti ateina keli savivaldybės tarybos nariai. Nuotaika taisosi. Elida supranta, kaip tai glosto jo savigarbą. Regėjimas dar nepagerėjęs, ir namiškiai kasdien skaito laikraštį, kad Fredrikas galėtų sekti naujienas.

Jis uoliai mankština dešinę ranką, kad vėl jam tarnautų. Dažnai taip nuvargsta, kad šluostydama jo prakaituotą kaktą Elida pabara už tokį savęs sekinimą. Jei koks nors veiksmas nepasiseka kelis kartus iš eilės, jis netenka kantrybės.

— Velnias! — surinka ir pats krūpteli.

Koja dar neklauso, bet pasiremdamas lazdele jis jau pasikelia iš lovos. Tik nulipti laiptais be pagalbos dar negali. Nukakti iki išvietės — neverta nė svajoti. Tenka naudotis kibiru, ir tai žeidžia jo orumą. Visi apsimeta nepastebintys.

Elida nuolat apipilama klausimais, į juos ji neturi atsakymų, o įvykių padarinių nenumano. Jai su mažąja besėdint pas Fredriką, nuolat įvirsta basakojai vaikai ir reikalauja visokių paaiškinimų. Dažniausiai jie atsiunčia tyliąją Anę. Bet kaip Elida gali atsakyti į klausimą, kas atsitiko karvės kanopai? Juk ji neturi laiko užsukti į tvartą! Kaip gali žinoti, ar pradėti bulviakasį, nors juoduojančiame kaimynų lauke jau kėpso bulvienojų krūvos? Šalnos? Iš kur žinoti, kada gi nubals tas prakeiktas nušiurpęs dirvos paviršius? Rosenhauge šaltis kandžiojasi ne tik lauke, jis smelkiasi ir į visą kūną. Jau ne pirmą dieną Elida junta, kaip šaltis stingdo tarpumentę, pilvą, perveria smilkinius ir širdį. Bet tarsi stingdo ir ašaras. Matyti ją verkiant Fredrikui būtų tik blogiau. Juk ji keliasi ir gulasi akyse regėdama ne ką kita, o iškankintą, perkreiptą jo veidą.

Fredrikas daug miega, už juos abu. Taip liepia daktaras. Pasak jo, ramybė ir poilsis daro stebuklus. Todėl svarbu, kad ji pati nemiegotų, stebėtų. Sektų jo alsavimą. Tikrintų, ar jam nešalta. Ar per ilgai neužsiguli ant vieno šono.

Elidai užtrūksta pienas. Mažoji žliumbia pakaitomis su Agda. Ištisai. Pastaroji tiesiog bliauna. Motinai laikant glėbyje Jordisę, Agda būtinai veržiasi atsisėsti ant kelių.

— Ane, gal duok mažei pasaldinto vandens, kol aš pasėdėsiu su Agda kamaroje, — prislėgtu balsu prašo Elida.

— Nevadink jos mažę! Jos vardas Jordisė! — sako Fredrikas.

Vardas buvęs nebuvęs, o mažylė neima buteliuko ir rėkia iki užkimimo. Marškinėlių priekis apglitęs nuo snarglių ir ašarų. Elida kremtasi, kad visa tai alina Fredriką. Nors ir skęsdama rūpesčiuose, ji vis dėlto pastebi, koks jis sunykęs. Ir šeimynykščių paakiai patamsėję. Iš nevilties, nuo nemigos, negebėjimo kits kito paguosti. Niekas nedrįsta spėlioti, kuo viskas baigsis.

Padėdama Fredrikui persivilkti švariais marškiniais Elida bando nekreipti dėmesio į vaiko riksmą. Tarnaitė Magna atneša iš tvarto šviežio vakarinio melžimo pieno. Į kibiro kraštą tarkšteli rankena. Netrukus Elida iš garso supranta, kad Magna uždeda koštuvą. Viską nustelbdamas tai stipriau, tai silpniau skardena paklaikusios mažylės riksmas.

— Eik pas juos! Nesijaudink, apsivilksiu pats. — Fredrikas bando susisagstyti kaire ranka.

Elida atsidūsta. Ūmai viskas nuščiūva, Jordisė liaujasi rėkusi. Elida giliai įkvepia ir pajunta kūnu sklindant palengvėjimą. Bet netrukus ją nupurto šiurpulys. Iš kur toji tyla? Į galvą smogia mintis: kuris nors iš vaikų tai įvykdė. Pasmaugė mažąją!

Ji lekia į virtuvę. Ten pamato tai, kas įsirėžia atmintin visam gyvenimui. Ji prisimins šį vaizdą įvairiomis progomis, iki pat senatvės. Jordisė sėdi Anei ant kelių. Priešais jas ant stalo stovi dubuo su miltine koše. Mažė ją kabina abiem kumšteliais ir godžiai kišasi burnon, tarsi būtų marinama badu. Ji šlamščia, o sesuo tvirtai laiko stumdomą dubenį. Beregint išsiterlioja visas veidelis, rankos ir krūtinė. Virtuvėje spengianti tyla, tik retsykiais tekšt nukrinta nepasiekęs burnos košės varveklis.

Prie stalo pamiršusi pieno košimą sustingusi stovi Magna. Neliesdami maisto sėdi apmirę Erda, Karstenas, Helga ir Agda. Visi spokso į Jordisę, o ši pasičepsėdama kemša košę.

Elida prisėda ant suoliuko. Staiga viduje kažkas sukunkuliuoja — kaip pamuilės kubile. Ji susiima rankomis veidą ir pratrūksta kvatotis. Iki ašarų. Prapliumpa juokais ir Magna. Vienas po kito prajunka vaikai. Aplink nuskardi juokas! Pralinksmina, rodos, visiškas menkniekis: išbadėjusi mažoji, ryte ryjanti košę. Iš kamaros pasigirsta saviškas Fredriko balsas. Jis nežino, iš ko juokiamasi, bet tai nesvarbu. Kikena drauge.

*

Padvelkia žiema, o bulvės dar nenukąstos. Naktimis Elida jaučiasi vieniša, nors Fredrikas ranka pasiekiamas. Bet juk nevalia jo žadinti ir jaudinti savo rūpesčiais. Nuo to abiem būtų tik blogiau. Pernakt besiklausant jo pridususio alsavimo jai sunkiausia.

Bet rytą girdint, kaip virtuvėje ruošiasi Erda, o Anė ir Magna valgydina mažuosius, ją užplūsta viltis ir dėkingumas. Kai Fredrikas pramerkia vieną akį ir sveikąja ranka pakelia kitos akies voką, saviškai ištardamas „Labas rytas!“, ji pamano, kad juos vis dėlto lydi sėkmė, nors nerimas ir neišnyksta.

Hilmaras ir Fridą negali atvažiuoti į bulviakasį, antraip netektų darbo. Hilmaras mokosi pas dailidę, Fridą tarnauja pas du senukus Sortlande. Selinė dirba Heningsvere, Drejerio parduotuvėje. Ten jai visai nebloga. Prašyti jos, kad parvyktų namo, Elidai neleidžia širdis. Vyresnieji dabar kaip niekad turi užsidirbti ir verstis savarankiškai.

Vieną dieną nešinas ilgakočiu kapliu ateina kaimynas ir pasisiūlo nukasti bulves.

— Samių vaikis vienas pats nenukas, tikriausiai ir šiaip nebespėja suktis, juk kitiems jau prasidėjo mokslai, — braukdamas ranka per barzdą maloniu balsu dėsto jis.

— Nevadink Pederio samiu, — sušnibžda Elida, įleisdama kaimyną pro prienamio duris.

— Šitaip sakau tik tau girdint, — prarydamas pastabą burbteli šis. — Juk atėjau padėti...

— Širdingai ačiū! Ir kaip tau atsidėkosim? Gal išgersi puodelį kavos?

— Hm... Šiaip jau man reikėtų paskambinti dukrai.

— Užeik, užeik! — traukdamasi atgal sušunka Elida. Apsidžiaugia, kad jis nesupyko.

Kaimynas žino, kaip pas juos atsirado Pederis. Galima sakyti, pabėgo nuo pareigūnų. Ne dėl to, kad būtų nusikaltęs. Tiesiog nenorėjo būti matuojamas ir sveriamas kaip koks gyvulys. O buvo taip. Stortingas skyrė pinigų tokiam Šreineriui, kad surašytų Tysfjordo samių fizinius duomenis. Savotiška užduotis suaugusiam vyrui. Pederis pasakojo Fredrikui, kad jo gentainiai turėję nusirengti. Pederio motina buvusi pagauta, kai nusileido nuo kalnų. Nespėjusi nei apsitvarkyti, nei atsipūsti, kaip ją čiupę matuoti ir apžiūrinėti. Pirmiausia bandę įkalbinti, bet, jai nepaklusus, įbrukę tūbelę su kažkokiais karoliukais. Ji tų blizgučių neėmusi į rankas ir verkdama bandžiusi gintis. Tada buvusi tiesiog per jėgą nutempta į trobą, apžiūrėta ir išmatuota. Pederis matęs tai nuo atšlaitės. Slėpęsis, kol matuotojai išvažiavę. Motinai pasakius, kad jie grįšią matuoti kitų šeimos narių, jis pabėgęs, kad nereikėtų patirti tokios gėdos. Pasisamdęs dirbti žvejų laive, bet buvęs išlaipintas Krokberge. Tokiam darbui netikęs — vemdavęs net geru oru.

Iš pradžių Elida baiminosi, kad vaikinas turi utėlių ir kitokių parazitų. Bet jis nusiprausė ir leidosi nukerpamas. Nuo jo dvelkė viržiais ir laužo dūmais, bet tai pamažu pranyko. Netrukus atėjo žinia, kad mirė jo motina, ir jie nutarė Pederį priglobti.

Vaikinui užtenka darbų tvarte ir prie remontuojamos pietvakarinės namo sienos. Pirmoji rudens audra nuplėšia tris lentas. Pederis jaunas ir ištvermingas, bet ne itin nuovokus. Ragnarui reikia jam priminti, kad susitvarkytų kopėčias, mat joms trūksta keturių pakopų. Atremtos į namo sieną kopėčios šiepiasi kaip bedantė burna. Vienus Pederio drovumas ir lėtas krutėjimas erzina, kiti atlaidesni. Elida su Fredriku nutaria nereikalauti daugiau, nei vaikinas geba. Didelio atlyginimo jam nereikia. Susidaro įspūdis, kad Pederis nori būti pas juos stokodamas šeimos, o ne pinigų.

Avys jau pargintos iš kalnų ir ganosi aplinkui sodybvietę. Prieš suvarant į pastogę, Elida susiruošia jas kirpti. Taip, jai patinka šis darbas, ji nenori, kad koks neįgudėlis imtųsi žirklių ir dar sužalotų gyvulį. Avys ypatingos. Ypač ėriukai, juk jų gyvenimas toks trumpas.

*

Elida sapnuoja palaidojusi Fredriką ir staiga susigriebusi, kad į karstą paguldyta ir Jordisė. Blaškosi ieškodama valties, juk reikėsią nusiirti į kapines, bet neranda. Bėgioja pakrante, kol pabunda. Apsipylusi prakaitu.

Kamuojama šleikštulio, daužantis širdžiai, ji atsikelia patikrinti Fredriko ir vaiko. Tamsoje glaudžia ausį prie kiekvieno jų. Abu kvepia skirtingai. Vienas salsvai, kitas aitriai. Abu kvėpuoja. Kai ji nuvargusi vėl atsigula, užmigti nebepavyksta. Pastaruoju metu, kaip niekada anksčiau, kamuoja visokiausios mintys. Knibždėte knibžda kaip skruzdėlynas.

Anądien atvykęs daktaras praneša, kad Fredrikas bus paguldytas į Centrinę ligoninę. Tam nušvinta akys, net ta, kurią vos gali pramerkti. Įsižiebus vilčiai ji mėgina džiaugtis kartu su juo, bet nujaučia, kad užvirs kalnas rūpesčių. Negali gi jis važiuoti vienas. Pirmiausia pabandys jį atkalbėti. Elidai dingojasi, kad kelyje, pablogėjus savijautai, jis numirs. Bet Fredrikas taip užsidega, kad prieštarauti neverta. Begulint ateina palengvėjimas. Argi ji, galvodama tik apie vaikus ir save, turi teisę atimti iš jo viltį? Ne!

Sapnas padeda apsispręsti. Į Kristianiją ji važiuos kartu su juo. Kuo ilgiau mąsto, tuo darosi aiškiau. Ar ne apie tai ji visada svajojo? Pamatyti pasaulį. Ruoša prieš kelionę

Staiga pasaulis nušvinta. Fredrikas prabyla apie žemės sklypą, sakosi pavasarį būtinai jį aparsiantis. Bent jau iki vasaros pradžios. Kai tik grįšiantis iš ligoninės. Lyg būtų įtikėjęs, kad šalies pietuose, Kristianijoje, tebevyksta stebuklai — kaip senais laikais. Elida žinojo, jog jis užsispyręs, bet nemanė, kad išliks toks atkaklus net būdamas ligonis. Vis dėlto jai gėda, kad nepuoselėja tiek daug vilčių kaip jis. Belieka apsimetinėti, slėpti širdyje, ką jiedviem derėtų aptarti drauge.

Ylos maiše nepaslėpsi: vieną vakarą ji pasiteirauja, iš kur jie ims pinigų. Gal reikia pasiskolinti iš sesers Kjerstės? Jos vyras turi krovininį laivą ir gerai uždirba.

— Ne! Parduosim karvę, — nedvejodamas pareiškia Fredrikas.

— Karvę! Ar suvoki, ką sakai? O kaip veršimės grįžę?

— Nusipirksim kitą. Negali gi leisti, kad karvė nulemtų gyvenimą.

— Fredrikai! Karvės aš neparduosiu! — piktai sušnypščia ji. Visi jau sugulę.

— Šiandien užteks, Elida. Rytas už vakarą protingesnis.

Jam užmigus, ji vis dar laužo galvą ieškodama išeities.

Taip, ji tokia. Ramiai laukti rytmečio negali.

Negi skambinsi, kai aplinkui tiek daug ausų. Be to, čia pat ir Fredrikas. Tenka rašyti laišką. Ji prašo sesers paskolinti pinigų. Kjerstė paskambina kitą šeštadienį. Atsiliepia Helga, Elida pervysto Jordisę nakčiai. Įbrunka Helgai pusnuogę mažylę ir čiumpa ragelį. Pokalbis trumpas. Pirmiausia apie Fredriko būklę. Paskui apie jos pačios. Elida atsako, kad palengva viskas taisosi.

Staiga sesuo peršoka prie reikalo.

— Deja, mes negalime patenkinti tavo prašymo... Ar kalbėjai su mama? — klausia Kjerstė.

Elidai gerklėje įstringa kamuolys. Ji išgirsta, kaip lipdama nuo aukšto žemyn Agda trečią kartą sušunka norinti gerti. Pakopomis ryžtingai tuksena basos kojytės, laibas balselis verksmingas.

— Ne. Juk žinai, kad negaliu, — kuo ramiau atsako ji.

— Ar ne laikas susitaikyti? Ji jau sena...

Kurį laiką telefonas traška, todėl Kjerstė turi paklausti, ar Elida ją girdi.

— Nekalbėk taip, — sumurma Elida.

— Nesuprantu tavęs. Kiek galima taip kvailai pūstis? Jau visas gyvenimas pralėkė...

— Kažkas skambina, parašysiu, progai pasitaikius. Visiems linkėjimų. Sudie!

Elida pakabina ragelį. Žiūrėdama į jį galvoja: kaip Kjerstei atėjo į galvą jai siūlyti, kad skolintųsi pinigų iš motinos?

Prieš akis išplaukia anas epizodas su motina. Tąsyk Saros Susanės balsas skambėjo ramiai, bet neįprastai rūsčiai. Svetainėje buvo ir vyresnysis brolis Jakobas, bet Elida nesulaukė jo paramos.

„Man negalima prikišti, kad veju iš namų saviškius — Elida, prašau tavęs neskubėti su vedybomis, pirma įsitikink, ko tas vyras vertas. Neatrodo, kad jis tinkamai naudotųsi iš Dievo malonės gautais gebėjimais! Tik skaito ir svajoja. Jo namuose vien tuo teužsiimama.“

„Tau nereikės kelti vestuvių. Apsieisime ir be tavo palaiminimo!“

„Nekvailiok!“ — bandė sudrausminti motina. Protino Elidą kaip neatsakingą mažą vaiką. Kartojo tai, kas jau ne kartą buvo sakyta — kad esanti išlepinta, nes jauniausia, ir kad nuo keturiolikos augusi be tėvo. Nors tai ir ne jos kaltė.

„Aš nekvailioju. Rytoj važiuosiu pas Fredriką. Manęs laukia.“

Motina į kuklias vestuves Haugene atvyko, bet jiedvi beveik nesikalbėjo. Dalyvavo ji ir trijų vyresniųjų vaikų krikštynose. Nesusipratimų nekilo. Juk nesikivirčysi su tais, kurių gerai nepažįsti ar nenori prisileisti arčiau.

Fredrikas nepeikė Elidos motinos.

„Suprask, juk ji nori tau gera. O aš tik trobelninko vaikis, nors ir praprusęs.“

Esą, jei būtų buvusi jo valia, jie būtų seniai susitaikę. Antra vertus, Elida niekada neatskleidė, kokiais žodžiais motina jį apibūdindavo.

*

Karvė parduodama kaimynui. Sutariama, kad šis ją parsives, kai jie bus išvykę. Elidai nereikės matyti, kaip ji išgenama.

Visą lapkritį Elida galvoja, planuoja, būgštauja. Bando prisiminti, ką girdėjusi ir skaičiusi apie Kristianiją. Miestas pavojingas, jame pilna elgetų, valkatų ir vagių. Jis apimtas streikų, smaugiamas sunkmečio. Vyksta kone revoliucinis darbininkų judėjimas. Į tokį miestą baisu ir koją įkelti. O prieš akis dar varginanti kelionė. Elida neįsivaizduoja, kaip reikės su Fredriku įsiropšti į laivą, į traukinį. Kaip įsitaisyti, kad jo nepribaigtų kelionės nepatogumai. Paprastai jis guli lovoje. Kaip visada, jam pavyksta ją užkrėsti savo tikėjimu.

Hilmaras supranta, kad tai suteikia jam progą, nors tokio žodžio nevartoja — juk viskas daroma tėvo sveikatos labui.

— Atvyksiu pirma jų! — pareiškia jis kalbėdamas telefonu su teta — ji, be abejo, žada surasti abiem broliams darbo.

Sparnus kelia ir Ragnaras. Kristianija! Veržlus sūnų polėkis žavi. Jei ne ta karvė, ko gero, ir Elida drąsiau žvelgtų į ateitį. Ko gero.

Selinė ir Fridą turi darbą ir nori pasilikti. O kiti? Elida parašo Kjerstei prašydama priglobti Jordisę, kol jų nebus. Kjerstė paskambina ir praneša radusi globėjus Karstenui ir Helgai. Karsteną priglausią geri pažįstami iš Krokbergo. Laimė, tuomet nieko nėra svetainėje, tik juodu su Fredriku.

Helga galėsianti apsigyventi pas Johaną Jakobseną ir Jozefiną Drejer Elverhiojuje. Pasiturintys, bevaikiai. Be abejo, mažąją Jordisę pasiimsianti Kjerstė. Agda važiuosianti kartu į Kristianiją. Tokio vaiko kitiems nepaliksi...

Sėdėdamas krėsle Fredrikas iš dalies suvokia, apie ką kalbama. Jai pakabinus ragelį, žiūri skvarbiu žvilgsniu. Kone piktai. Ji bando aiškintis. Atsiprašinėti, lyg būtų iškrėtusi ką nedora. Niršta ant savęs. Ant Fredriko. Kupinas aklo tikėjimo, jis nesupranta, kad perkraustyti pietuosna tokią krūvą vaikų — ne juokai.

Sugulę jie iš naujo persvarsto reikalus. Ji pravirksta, jis nusileidžia. Pagaliau susigėdę abu nutyla.

Iki gydymuisi skirto laiko lieka keturi mėnesiai. Išvykti jie turi kovą, žiemai dar nesibaigus. Laiko nedaug, Elidai tenka spėriai suktis.

Reikia pjauti avis. Viena jauna avytė iki jų sugrįžimo liks pas kaimyną. Su vištomis susidoros pati — nukirs vieną po kitos. Elida mikliai mojuoja kirvuku. Bus šviežios mėsos kukuliams.

Jų namus išsinuomoja šeima su būriu vaikų. Pažada teikti ir telefono paslaugas. Didelės nuomos neužsiprašysi, bet, šiaip ar taip, nuolatinės pajamos užtikrintos.

Galiausiai pasikalba su vaikais. Kas važiuos, o kas pasiliks. Visi sėdi aplink virtuvės stalą. Fredrikas pradeda aiškinti, bet užsikerta. Toliau kalba Elida, bet jai taip pat nesiseka. Dieve mano, kokios tų vaikų akys!

Helga su Karstenu nepravirksta, bet tik valios pastangomis.

— Tai tik kelioms savaitėms, gal porai mėnesių, — baigia aiškinti Elida.

— O Pederis? — rydamas seiles sušnibžda Karstenas.

— Reikia rasti vietą ir tau, — žvelgdamas į Pederį sako Fredrikas.

Vaikinuko veidas persimaino. Nieko nelaukdamas jis atsistoja ir greitai išeina.

Pro langą matyti, kaip keistai statydamas kojas Pederis sliūkina link tvarto.

Visiems paaiškinta. Viskas nuspręsta. Hilmaras, Ragnaras, Anė, Erda ir Agda keliaus drauge. O Pederis kasdien liesėja. Beveik nepraveria burnos. Nors niekas nemato, tikriausiai braukia ašarą. Tvarte. Vienumoje. Savitų bruožų jo veidas su iškilais skruostikauliais atrodo blyškus. Galiausiai Elida nueina pas kaimynus ir išmaldauja, kad šie priimtų tą bernioką, kol jų nebus.

— Aš apie tai jau pagalvojau, — taria kaimynas ir kosteli. — Jei norite, priimsiu ir penkias avis. Nereikės pjauti. O Pederis — visai neprastas vaikis, priglausim ir jį.

*

— Bet ar mums užteks ten vietos?

— Tetos namas tokio pat didumo kaip mūsų, — tvirtina Fredrikas.

Kai Elida baigia šnekėti su teta telefonu, visi susispiečia arčiau. Nors teta garbaus amžiaus, o ryšys blogas, jos balsas skambėjęs jaunatviškai.

Fredriko sesuo gyveno Bryno rajone. Elidai taip ir neaišku, ar tai toli nuo Kristianijos. Ji tik supranta, kad į miestą galima nuvažiuoti traukiniu, arba vadinamuoju tramvajumi.

— Priimdama tokią didelę šeimą tetulė tikrai nusipelno dangaus, net jei gyvenime ir nusidėjo, — kikena Ragnaras.

— Helga — svarbus asmuo, Gelbėjimo armijoje pasiekusi aukštą postą. Išvykdama į pietus tarnauti Dievui ji buvo dar visai jauna mergaitė. Visa laimė, kad taip uoliai rašo laiškus.

Sprendžiant iš tų laiškų, Fredrikas yra jos numylėtinis. Jeigu gausūs tetos Helgos palaiminimai būtų veiksmingi, mano Elida, Fredrikas nepatirtų jokio sielvarto, jo nevargintų širdies liga. Bet balsiai to neištaria. Belieka tik dėkoti, kad teta juos priima pagyventi savo namuose. Jaunatviškas Helgos balsas, sklindantis iš ragelio, tvirtina, kad ji meldžiasi už Fredriką ir kad palaima ateis. Nes Dievas didis! Beje, ji pati labai pasitikinti išmintinguoju aiškiaregiu Marselu Haugenu, gydančiu visas ligas. Rodos, tik jos pastangomis šalies pietuose pasirengta sutikti Fredriką ir jo nesveiką širdį. Yra iš ko rinktis: Centrinė ligoninė, Marselas Haugenas arba Viešpats Dievas. Lyg kokia loterija — trauk kuo daugiau bilietų, ir galimybė laimėti padidės.

Kažkodėl Elida prisimena vaikystę. Tada ji tikėjo — jei eidama tamsoje į tupyklą neskaičiuos žingsnių, ištiks nelaimė. Kartais pamiršdavo skaičių. Ir nelaimė ištiko. Mirė tėvas.

Tetulei Helgai pavyksta rasti darbo Hilmarui ir Ragnarui avalynės fabrike „Standard“. Jau sausio mėnesį jiedu išvyksta į pietus. Nuo tada Elida ne kartą laimina svetainėje įrengtą telefoną. Įsispyrusi į šlepetes, užsimetusi ant pečių švarkelį ji gali girdėti vaikinų patikinimus, kad jie gyvenantys gerai. Nusiteikę optimistiškai. O kad sostinėje sunku pritapti tiems, kurie vograuja tarmiškai ir nėra matę tramvajaus, ypač elektrinio, netiesa. Na ir kas, kad iki darbovietės toli — tai paįvairina gyvenimą. Ragnaras stengiasi pralinksminti motiną žadėdamas nupirkti jai skrybėlę. Esą Kristianijoje skrybėles nešiojančios visos moterys.

Elida krauna dėžes ir lagaminus. Sudeda daiktus mažajai Jordisei, Helgai ir Karstenui, rūšiuoja, ką vešis į Kristianiją.

*

— Ne, aš neleisiu, kad tai įvyktų, — atsklinda iš Fredriko lovos. Rytą jis nepajėgia pakilti, dūsta. Bet pasako — lyg kirviu nukerta.

Elida laiko ant rankų Jordisę, o Agda trinasi apie kojas. Kamaroje trošku nuo daugybės alsuojančių burnų ir prislopinto verksmo. Išmušė valanda. Rodos, bejėgiškumas tvyro visose kertėse, smelkiasi į visus plyšius. Jis nugula lovos užklotą, nesupakuotas Fredriko knygas ir popierius. Sudrėkina delnus. Nuo jo kaupiasi seilės ir tvenkiasi ašaros.

Globėjai atvyksta pasiimti vaikų. Susikibę už rankų prie praustuvo stypso Karstenas su Helga. Čia pat ant žalvarinio kabliuko pakabintą baltą rankšluostį kažkas supurvinęs nešvariomis rankomis. Langų užuolaidos užtrauktos. Fredriką erzina akinanti pavasario šviesa. Busimieji Karsteno globėjai, abu Eidės iš Krokbergo, stovi nudelbę akis. Josefinė Drejer, priglausianti Helgą, kiek padūsauja ir nebežinodama, ko griebtis, sprunka į virtuvę.

Įvyksta tai, ko niekas nesitiki. Sesuo Kjerstė ryžtingai paima iš Elidos mažąją Jordisę ir kostelėjusi pareiškia:

— Ne laikas svarstyti, Fredrikai! Juk negali jų visų pasiimti su savimi, — patylom, iš širdies sako ji. — Viskas nuspręsta. Juk neilgam. Kol imsi sveikti.

— Kol imsi sveikti, ne ilgiau, — perkeldamas svorį ant kitos kojos patvirtina Eidė, pailgaveidis džiūsna geromis akimis.

— Tu jau man atleisk. Bet ne! Aš taip negaliu. Važiuosime visi. Mes turime būti drauge! — sako Fredrikas.

Elida stovi be žado, apimta silpnumo.

— Negi nesupranti, kad Elidai toks krūvis bus nepakeliamas? — jau griežtesniu tonu klausia Kjerstė.

Omai Elidai pasirodo, kad visa tai tik spektaklis, ji jame nedalyvauja, bet vis tiek atsako už tai, kad veiksmas vyktų sklandžiai. Todėl atsikračiusi to keisto pojūčio išprašo vaikus už durų. Pirmiausia Helgą ir Karsteną, perpratusius, kad kalbama apie juos. Jie yra numatytosios aukos, bet dar yra vilties išsigelbėti ir sugrįžti į tėvo glėbį. Juk ir Abraomas buvo bežudąs Izaoką, tik angelas jį sustabdė. Tikriausiai ir Fredrikas gaus ženklą iš dangaus. Elidai taip pat šmėsteli ši karti mintis, bet galvos linktelėjimu ji paragina abu vyresniuosius išeiti. Palikti išdavystės ir aukojimo vietą. Agdą reikia plėšte atplėšti, mat ji nori būti su motina.

Durims užsivėrus, Fredrikas maldaujamai ištiesia ranką.

— Tokiomis aplinkybėmis tu negali galvoti vien apie save! Ir negali atsivežti pas Helgą daugiau vaikų, nei susitarta, — kalba Kjerstė. Elida tyli.

— Ne! Visus drauge! — abiem rankom stverdamasis už krūtinės suvaitoja Fredrikas. Tai priverčia Elidą vėl sukrusti.

— Būkit malonūs, išeikit! Ir ačiū... širdingai ačiū! — šnabžda linkčiodama atvykėliams.

Visi išeina. O kaip kitaip.

Elida suvokia turinti prisiimti visą kaltę. Juk Fredrikas parodė tėvišką meilę. Susirinkusieji tai matė ir girdėjo. Ji pamano, kad reikėjo jam pritarti prie liudytojų. Tada vaikai būtų supratę ir motinai esantys labai svarbūs.

Kai kamara ištuštėja, ji taip ir lieka stovėti, neprieina prie lovos, nors jis ir tiesia ranką.

— Žinau, kad tau sunku. Žinau...

— Taip! — atrėžia jinai ir karčiai priduria: — juk esu ta, kuri išdalija savo vaikus.

— Ar gali man atleisti?

— Tavo poelgį visų akyse? Nežinau, Fredrikai, — šiurkščiai meta ji. Tada užveria duris ir nueina įkandin kitų. Tarsi juos siejanti styga būtų nutrūkusi. Ar jai lemta vėl suskambėti? Šito Elida nežino.

Išvakarėse ji pažada sau nelieti ašarų, kai bus išvežami vaikai. Ir šiaip vos pakeliama. Gal kelios mintyse sukalbėtos maldos ir padeda neraudoti. Įsitikinusi, kad Fredrikas užmigo, ji atsikelia ir patraukia per kiemą žemyn, į pakrantę. Ten, vienumoje, įremia galvą į belapį kreivakamienį karklą.

Spardydama akmenuką nušlepsi iki pat atlajos. Plūsteli sodrus kvapas. Padvelkia šalta pūvančių dumblių drėgme, surūdijusiu vandeniu, žliurgsančiu uolų plyšiuose. Visa tai savotiškai gaivina. Ir staiga jai toptelėjo į galvą, kad kaip tik šis prakeiktas kvapas visada žadina išvykimo ilgesį. Bestovinčiai žvarbios nakties šviesoje Elidai vėjas išdraiko kasą, ant nugaros paskleidžia plaukus. Džiaugdamasi, kad niekas nemato, kaip ji šluostosi ašaras ir nosį, tvirtina sau: ateis tikroji palaima. Fredrikas pasveiks. O ji pamatys ir patirs kai ką daugiau, nei tenka išgirsti per Rosenhaugo svetainėje įtaisytą telefoną. Viskas klostysis gerai.

Taigi. Regis, maldavimai išklausyti. Belieka viską permąstyti iš naujo. O Karstenas su Helga visą gyvenimą žinos, kas juos labiau myli...

Taip nusprendė Fredrikas.

Trečioji knyga Vienuma

Prieš akis išplaukia epizodas, man įsiminęs iš ankstyvos vaikystės. Pabundu tamsoje, stojuosi kabindamasi už šoninių lovytės grotelių ir šaukiu mamą. Ateina ne ji, o teta Erda. Vyksta karas, bet aš to nesuvokiu. Visi gyvena susispaudę. Mes glaudžiamės viename kambarėlyje tetos Erdos ir dėdės Bjarnės namuose Vehiogane, Langiojoje.

Teta pašnekina mane, paguldo ir apkloja. Kai durys užsiveria ir ji išnyksta, kambarį vėl užlieja tamsa. Regiu skaisčią šviesą, nutvieskiančią pasaulį. Kryžiumi ji įsiveržia pro langą vidun. Kryžius didelis, jis užgula mane. O gal aš jį. Vėl atsistoju lovytėje, bet neverkiu ir nešaukiu. Dabar esu ne lovytėje ir ne tetos Erdos namuose, o stoviu ant kryžiaus tarsi greta pačios savęs. Šviesa tvieskia taip stipriai, kad nebenustoviu ir parvirstu. Juntu šleikštulį, tik nežinau, kad šis pojūtis taip vadinasi.

Vėliau, kai tai kartojasi, jau atpažįstu — šleikštulys.

Prisimenu dar vieną epizodą. Sėdžiu motinai už nugaros ant vaikiškos sėdynės. Motina mina dviračio paminas gana tiesiu keliu, aplink tyvuliuoja jūra. Nei medžių, nei laukų, vien akmenys, dangus ir vanduo. Paskui sužinau, kad tai vakarinis Langiojos pakraštys. Gal apniukusi vasaros diena, gal vėlyvas pavasaris, o gal ankstyvas ruduo. Mamos striukė man atrodo odinė. Kalbu jau ganėtinai gerai, nes iškart klausiu, ar mama nenulupo šios odos nuo tetos karvės. Tai ne gyvulio oda, atsako ji, taip tik atrodo. Striukė iš austinės medžiagos, tokie būna kilimėliai.

Vėjas taršo mamai plaukus, standžiai susuktus, lyg stora virvė apvyniotus apie galvą ir pritvirtintus daugybe smeigtukų. Man bežiūrint, ta ringė vis labiau šiaušiasi. Sėdėdama mamai už nugaros matau, kaip pasistojusios garbanėlės puslankiu apriečia galvą. Jos raitosi ore kaip ilgakojai uodai. Kelyje tik mudvi. Mama stipriai ir ryžtingai mina paminas. Juntu, kaip ritmingai juda jos kūnas. Dviračiui svyrant per posūkius ar nuo vėjo, aš kiek palinkstu į šoną ir, rodos, tuoj nukrisiu. Bet tvirtai žinau, kad mama nuo to išgelbės. Taip pat žinau, kad kelionė truks ilgai.

O štai trečiasis epizodas. Su tėvais viešime pas gimines Bio kaime. Mama sako išvažiuosianti anksčiau, mat reikia kažkam padėti. Mes su tėvu išvyksime kiek vėliau, bet netrukus. Mamai išvažiavus, tėvas palieka mane kitų giminaičių globai. Aš jų nepažįstu, namai svetimi. Tėvas, tada dar netapęs juo, nepaaiškina, kiek ilgai čia reikės išbūti. Jam išvykstant, nešaukiu ir nebandau jo sulaikyti.

Moteris, panaši į mano mamą, kalba lipšniu balsu. Ragina eiti vidun. Įžengiu į nepažįstamą prieangį ir sušunku: „Mama!“ Ji neatsiliepia. Ataidi tik mano balsas. Koridorius tamsus, bet pro vienas atdaras duris plūsta šviesa. Šaukdama bėgu link jų. Vėl pasigirsta aidas. Apie jį nieko neišmanau, nė nežinau, iš kur jis atsiranda. Parkrentu ir guliu tarsi šalia savęs pačios. Mane pakelia kita moteris. Pakimbu ore. Priešinuosi spardydamasi kojomis. Tada ji pastato mane ant žemės. Pasileidžiu bėgti plačiu lauku. Tvieskia šviesa, net skauda. Parpuolu ir lieku gulėti. Tada vėl pajuntu tą šleikštulį. Kai pagaliau atsistoju, suvokiu esanti viena. Baltos kojinės nužaliuotos, plyšusios per kelį, į jį įsispaudęs žvirgždas. Aišku, mama nemato, kad susižeidžiau. Širdyje juntu skausmingą tuštumą.

Dar keli tokie kartai, ir aš sužinau, kad tai vienuma.

Iš tetos Erdos persikeliame į kambarį tetos Helgutės namuose, vėliau — pas svetimus žmones. Sako, tai dėl to, kad vyksta karas ir nėra kur gyventi. Vieną dieną karas baigiasi, bet aš to nesuprantu. Nors stovėdama prie lango matau praeinant būrį šūkaliojančių ir kvatojančių žmonių. Priekyje, lyg avį į skerdyklą, jie varo merginą. Ant galvos jai nėra plaukų. Atrodo keistai. Mama Jordisė skubiai atplėšia mane nuo lango. Nesusigaudau. Taip pat nesuprantu, kodėl ji verkia. Tas verksmas baugina.

Žmonės kalba apie karą taip, lyg jis tebevyktų. Prieangyje mama iš dėžių padaro virtuvinį stalą, nudažo jį ir kėdes užmaišytais iš miltelių dažais. Su rašteliu rankoje turiu toli kuldenti tų miltelių, iki pat Berntseno krautuvės. Pasistiebusi paklojau mamos duotą raštelį ant prekystalio.

Į rūpybos kontorą tėvas važinėja mamos dviračiu. Ten antspauduoja ir dalija korteles, pagal jas žmonės gauna prekių. Manęs klausia, ar aš antspauduotojo Hanso duktė. Tas klausimas kartojamas daug kartų, taigi pradedu į jį atsakinėti: „Taip.“

Man šešeri. Pradedu lankyti mokyklą. Ryto tamsoje tipenu į prieplauką ir mokykliniu keltu keliuosi per įlanką. Visada vėjuota. Įdomu stebėti, ar kiekvieną kartą, bangai prišliejus keltą prie krantinės, visiems vaikams pasiseks užšokti ant denio. Man dažnai padeda ilgakojis pusbrolis Fredas — palaiko už rankos. Kartais turi luktelėti, kol išsivemsiu. Šleikštulys nepraeina per visą pirmąją pamoką.

Galų gale įsikraustome į padorų, tvarkingą namą Skogsiojos saloje. Jis stovi atšlaitėje su vaizdu į jūrą ir į pievas. Už namo — beržais apaugusios kalvos.

Jo kontora rūsyje.

Salos bažnyčia kryžiaus pavidalo, stūksanti pačiame kyšulio smaigalyje. Per audrą atrodo, kad ji panyra į baltas bangų putas. Pastoriaus namuose nuolat lankysiu draugę Ainą.

Jo bažnyčioje niekada nepamatysi.

Bažnyčios bokšte yra suoliukas, ant jo niekam nevalia sėdėti... Šventoriaus kapinės mena istorijas apie vaiduoklius: apsamanoję antkapiai, lentelės su neįskaitomais vardais ir pavardėmis, netikėtai prasiveriančios kapaduobės. Be to, ten gali užtikti ir pašalo iškeltų, žalėsiais išvagotų balzganų kaulų.

Pastoriaus namuose daug knygų, vaikams dažnai keliami pokyliai. Auklytė ten dirba sėdėdama, nes turi atvirą žaizdą ant čiurnos. Ji tepa sumuštinius su kiaulienos vyniotiniu ir tiekia per kamaros langelį. Dar ten gyvena tokia teta, tvirtinanti, kad jos drabužinėje išrikiuota bent keli šimtai porų batų, dėl jų ji tiesiog galvą pametusi. Pastoriaus pati kalba su manimi taip, lyg būčiau jos nuosavas vaikas. Pastorius, mums kasant bulves, sėdi vagoje ant akmens ir porina istorijas. Kai vilkėdamas kombinezonu ir avėdamas kaliošais pasikiša po galva megztinį ir išsitiesia pogulio prienamyje ant grindų, tą pusvalandį turi užsičiaupti net gaidys.

Iš aplinkinių sodybų suėję vaikai šurmuliuoja per du jiems skirtus klėties aukštus — žaidžia su lėlėmis ir senais daiktais, vaidina. Akylai stebimi mes visi kūrename krosnelę ir virš atviros kaitvietės kepame ant pagaliukų suvertus šoninės kąsnelius.

Tai mano antrieji namai. Kiekvieną vakarą, grįždama žvyrkeliu į savo tikruosius namus atšlaitėje, susimąstau. Jeigu mirtų ar kaip nors kitaip išnyktų mano tėvai, gyvenčiau pastoriaus sodyboje. Išties nesiilgėčiau jo, taigi manęs nekankintų ir mamos ilgesys. Tai būtų vienodai teisinga abiejų požiūriu, yra toks įstatymas. Jei mamos vis dėlto ilgėčiausi, šį vienintelį tikrą sielvartą ištverti galėčiau tik su sąlyga: neturi būti jokių kitų bėdų.

Yra dar viena galimybė — mama nebeprasideda su juo, o išsirenka kitą. Tas kitas žmogus turi didelį namą, sodą ir daugybę knygų. Per Kalėdų šventes laiptų turėklai į antrą aukštą nukabinėjami nykštukais, svetainės išpuošiamos girliandomis ir angeliukais. Gegužės 17-ąją6 visi vaišinasi kiaušininiu likeriu, sausainiais ir raudonu limonadu.

Ir tai dar ne viskas — turiu trečią galimybę. Įsikeliu į pastoriaus sodybą ir gyvenu ten kaip nematoma būtybė. Kaip tapti nematomai, sumanau pati. Šis išradimas mane taip pakeri, kad vos ne vos atsilaikau neprasitarusi pastoriaus dukrai Ainai. Kartais, mums žaidžiant, ši pagunda sustiprėja. Žinau, kad Aina susižavėtų. Bet ir paklaustų:

— Kodėl nori gyventi pas mus, o ne namie?

Turiu parengusi keletą atsakymų, jei kartais imčiau ir prasitarčiau. Aišku, ji nepatikėtų nė vienu jų. Nutylėti tiesą aš jau išmokau, bet porinti pramanus nesukryžiavusi pirštų už nugaros — negaliu. Tik ne prie Ainos.

Pastoriaus sodo tvenkinyje ančių tik viena kita, užtat jo pakrantėse stovi daugybė lėlių namelių. Atrodo kaip gyvenvietė ant ežero kranto. Tuos namelius iš dėžių pastatėme patys, o kad stogelių nenublokštų viesulas, prislėgėme akmenimis. Ten gyvena popierinės lėlės. Jos turi miniatiūrinius baldus, įvairių papuošalų. Turi gyvūnų. Visokiausių daiktelių. Kai kas nupirkta, kai kas paveldėta, kai ką padėjo padaryti suaugusieji ir vyresni Ainos broliai bei seserys.

Lėlių nameliai sudaro atskirą, nuolat kintantį pasaulį. Gyvenimas ten virte verda. Popierinių lėlių šeimos kasmet vis gausėja — jų padovanojama per gimtadienius ir per Kalėdas. Pasitaiko nepritampančių prie aplinkos, jos arba pernelyg puošnios, arba prastesnės už senbuves. Tokioms reikia parinkti kitą vietą. Bet yra ir tokių, kad niekur neįkurdinsi. Žaidimai prasideda pavasarį, kai, nutirpus sniegui, nameliai išnešami į lauką, o sulig šalnomis jie baigiasi, nes žiemą viskas sunešama atgal į klėtį.

Pirmąkart dalyvauju kuriant pasaulį. Pamokoms pasibaigus, traukiu žvyrkeliu į pastoriaus sodą tęsti žaidimų. Apsvarstau, ką lėlės veiks ir ką sakys. Vaizduojuosi, kaip elgsis Ainos lėlės. Gali nutikti kas tik nori. Nebūtinai pasinaudosiu tuo, ką sumaniusi, nes Aina tikriausiai sugalvos ką nors dar įdomesnio. Ji vyresnė už mane ir daugiau skaito. Turi vyresnių brolių ir seserų, besimokančių Sortlando gimnazijoje ir dar labiau apsiskaičiusių.

Pėdinu žvyrkeliu. Tarp provėžų vingiuoja užžėlęs takas. Aplinkui šviesu — galiu ramiai apmąstyti savo reikalus. Nereikia baimintis skersberžių tankmės ir jaustis stebimai. Suprantu, kad prašvitus reikia vengti tik uždarų erdvių. Havnesas

Johanesas niekada atvirai nesipiktina, jei kas nors pasitraukia iš derybų. Moka išlaukti. Kas jo nepažįsta, tikriausiai mano, kad pavyko jį nurungti. Matyt, Ursinas tikisi, kad pagąsdinęs kažkieno siūloma aukštesne kaina įveiks šį užsidegusį jauną pirkėją. Bet jis klysta. Neįvertina stiprių Johaneso ryšių su Ofersiojaus giminaičiais ir Lindų šeima Chiopsvike, su pirklio Borderviko iš Bretesneso, pirklio Drejerio iš Heningsvero ir Bingo Drejerio iš Bio apylinkės šeimomis.

Besidominčius derybomis pasiekia kalbos, kad Havnesas esąs vertingas pirkinys, ir vis dėlto permokėti neverta, mat ūkyje daug trūkumų. Johanesas ir neskuba. Galima luktelėti, kol nuvilnys gandai ir ginčai. Pagaliau Ursinas sutinka su jo kaina, net prideda dar vieną jektą.

1865 metų kovo pradžioje mažasis Jakobas krikštijamas jau savoje pastogėje. Aplink trypinėja Agnesė; akyse atsispindinti nuostaba neišnyks per visą jos gyvenimą. Johanesas pasirūpina, kad seklyčioje būtų ketaus krosnis. Kai kur šviežiai dvelkia aliejiniais dažais ir mediena. Havnese ūkvaizdės teisėmis apsigyvena sesuo Elena. Sara Susanė nori, kad atvyktų ir Amalija, bet ši jau įsidarbinusi ūkvaizde Bretesnese. Anė Sofija pasilieka su motina Chiopsvike, todėl niekas jos ir nekviečia. Naujieji Havneso šeimininkai pasisamdo keturias tarnaites, krautuvininką, žvejį ir visokių darbų meistrą. Vis dėlto abudu supranta, kad tiek samdinių neužteks.

O dirbti yra ką — reikia taisyti, naujinti, remontuoti. Besirengdami persikraustyti juodu labai suartėja. Nėštumas, gimdymas ir žindymas tam nekliudo. Svajonė turėti savus namus teikia jėgų. Į pabaigą Sara Susanė jau skaičiuoja dienas, paskui valandas, kada galės išvykti iš Ofersiojaus. Anyta aimanuoja, kad jinai įklimps į vargą, užuot pasinaudojusi galimybe dar pagyventi senojoje vietoje ir pasilepinti su vaikeliu. Bet Sara Susanė tik šypsosi. Prieš pusmetį būtų buvę kitaip.

Bet po dviejų mėnesių ponios Krog nuogąstavimai tam tikra prasme pasitvirtina — Sarai Susanei užtrūksta pienas. Laimė, vienoje trobelninko sodybėlėje atsiranda žindyvė. Sara Susanė slapta džiaugėsi kūno laisve. Tik apie tai niekam negalima prasitarti.

Gyvendami po savu stogu juodu suvokia nepajėgsiantys įvykdyti visko, kas sumanyta. Bet išlieka vieningi. Jai porinant įvairius sumanymus, skruostai dega, žodžiai liete liejasi, o jis braižo. Sudaro sąmatas. Glaustai aiškina esmę. Pasižymi viską iki smulkmenų. Dažniausiai lemia jo nuomonė, nors garsiai ją išsako ji. Johaneso užrašai nugula skrynelėje, jie peržiūrimi iš naujo, kai abudu susėda aptarti nuveiktų ir būsimų darbų. Svarbiausia — patikrinti bendrų nutarimų. Juodu išsitraukia tuos užrašus šeštadienio vakarais, kai namuose įsivyrauja tyla.

— Prireikus samdysime sezoninius darbininkus. Neįmanoma visus metus maitinti tiek burnų, — rašo ant lapo Johanesas.

— Viskas pamažu stos į savo vietas, pamatysi, — pritariamai linksi galvą Sara Susanė.

Plačiai šypsodamasis jis ima ropinę iš įsigytos kartu su ūkiu indaujos. Pripildęs dvi žalsvas taureles, vieną atkiša jai. Ji pakyla. Abu stovi vienas priešais kitą tarsi sandorį sudarę partneriai. Paskui linktelėję susidaužia.

*

Žiema speiguota, besniegė. Dažnai pučia žvarbus pietvakaris, jūroje siaučia audros. Tiršti rūkai užkloja sąsiaurį — nei įplauksi, nei išplauksi. Čia, žiūrėk, pakrantę sukausto ledai, o čia jie jau eižėja ir išgarma su srove. Per atoslūgį lyg iškreiktas mėšlinais šiaudais plyti dumblinas krantas. Sara Susanė nemėgsta dumblingų, seklių pakrančių ir jų kvapo. Tapus viena uosto savininkių nelieka nieko kita, tik apsiprasti. Jei pristigtų pašaro, pasak Johaneso, gerai, kad dumbliai taip arti namų.

Jo žodžiai pasitvirtina jau pačią pirmąją žiemą. Kai pranašaudama pavasarį vandens pakraščiu raudonomis kojikėmis ima stypčioti jūršarkė, Viešpats Dievas atsiunčia siautulingą pūgą. Rodos, pramiegojęs visą žiemą Senolis tik balandį susigriebia, kad reikia ką nors nuveikti.

Sara Susanė neatsidžiaugia gyvenimu. Havnese išsiskleidžia ilgai slopintas jos noras veikti. Čia yra tik viena ponia Krog. Rytą, dar rąžydamasi lovoje, ji kaip dovaną priima beauštančią dieną. Jei atsibunda ganėtinai anksti, išvysta, kaip jos ilgšis vyras dailina barzdą. Jos brolis, vyras ir partneris. Jei Elena jau išsivedusi vaikus, Sara Susanė primerktomis akimis stebi jį, stovintį prie praustuvo. Petnešos nuleistos, siauri klubai vos prilaiko kelnes. Nugarkaulis išsišovęs. Po balta oda juoduoja šonkauliai. Kaklas įdegęs, plaukai šviesūs. Rankos. Riešai. Prie dilbių kaip kultuvės prikabintos plaštakos.

Žinia, gal su juo ji ir nepatiria jausmų apsto, bet reikalauti iš šio žmogaus dar ko nors būtų nedora.

Arnoldo ji nemačiusi nuo krikštynų. Jis išdygsta svetainėje tarsi iš niekur.

— Ar šiandien dvare viešpatauji viena? — sugriebdamas ją į glėbį linksmai klausia.

— Johanesas išvyko į Stranstedą, pasiėmė kartu ir Eleną. Grįš vakare.

— Nesvarbu, — sukužda jis, įsikniaubdamas jai į plaukus.

— Kokie gi reikalai atginė? — glausdamasi prie brolio teiraujasi Sara Susanė.

Nuo jo trenkia tabaku ir druska. Ir dar kažkuo primenančiu vaikystę Chiopsvike.

— Pamaniau, laikas pasidomėti, kaip gyvuojate. Norėčiau ir pasikalbėti su tavim...

— O!

— Ką tik buvau Hunholmene aplankyti berniuko.

— Kaip jis?

— Olufas linksmas, auga. Sesuo Marena tikrai geraširdė... Bet ji išmokė vaiką vadinti mane dėde Arnoldu iš Chiopsviko.

— O tau reikėtų kitaip?

— Ką čia ir besakysi. Juk jie tėvai, nes augina.

— Nejaugi bus slepiama, kad tu jo tėvas?

— Ne, neketinu to slėpti. Bet viskam savas laikas. Olufui patinka medinis žirgelis ir rudojo cukraus gabalėliai.

Arnoldas paleidžia ją iš glėbio ir sėdasi plačiai šypsodamasis. Sara Susanė yra ir anksčiau mačiusi, kaip jam palengvėja, kai pagaliau atsikrato slegiančių priedermių. Tada pasijunta susitaikęs su savimi ir pasauliu — iki kito karto.

— O judu su Marena? Ar, jai priglaudus berniuką, tapote draugais?

— Aš niekada su ja nesipykau, tai ji... Bet dabar pakantesnė. Pasikalbame apie šį bei tą, gal jau nesu toks atstumiantis.

Sara Susanė nusijuokia. Atveria virtuvės duris ir prašo tarnaitės atnešti kavos. Paskui kalba toliau.

— Pasiilgau tavęs. Taip retai matomės, — glostydama ranka pliušinę pagalvėlę tyliai sako ji.

— Sode šnektelėjome su Agnese. Dovanojau jai medinį žirgelį.

— Žirgelį?

— Taip, šiandien medinių žirgelių diena. Jakobo žirgelis priebutyje. Berniukas gal dar per mažas.

— Ačiū, bet kodėl gi mes kalbame apie visa tai? — Ji įsmeigia į jį akis. — Aš tavęs pasiilgau.

Įeina tarnaitė su kava. Sara Susanė perima padėklą, ir toji pradingsta.

— Tu geriau tvarkaisi su tarnaitėmis nei mama, — gesindamas pypkę burbteli jis.

Sara Susanė neatsako. Įpila kavos. Išgirsta, kaip vograuja nuo aukšto nešamas Jakobas, bet nekreipia dėmesio. Tik patogiau atsilošia ir lūkuriuoja.

— Taigi kaip laikaisi? — paklausė jis tyrinėdamas ją šelmiškomis akimis.

— Havnese viskas klostosi gerai, bet darbų per akis. Tuo rūpinasi Johanesas. O aš? Aš jaučiuosi puikiai.

— Gerai. Ką čia norėjau pasakyti... A, kurį laiką, jums gyvenant Ofersiojaus saloje, vis prisimindavau, kad neparėmiau tavęs, kai tekėjai, kad mudu su mama įviliojome tave į kažką netikra...

Ji įbeda į brolį tiriamą žvilgsnį. Tai štai kas jį graužia. Ir dabar jis laukia, kad ji paneigtų jo kaltę. Bet Sara Susanė tyli.

— Gal jau pamilai Johanesą? — sušnibžda jis, apžvelgdamas sienas, tarsi jos turėtų ausis.

Ji vėl nutyli. O ką sakyti?

— Johanesas... linki man tik gera. Pasirinkau jį pati.

— Pasirinkai? Štai kaip tu tai vadini, — atvirai nusistebi jis.

— Vadink, kaip nori. Priešingai nei Olufo motina, aš nesilaukiau.

— Gal ir taip, tačiau kurį laiką neatrodei laiminga... Dabar atrodai kur kas geriau, — pareiškia jis.

Ji susijaudina. Juk niekas kitas nebūtų pasidomėjęs, kaip ji jaučiasi, kodėl jai liūdna. Kita vertus, galėjo paklausti prieš dvejus metus.

— Ar norėtum apžiūrėti mano kambarį palėpėje?

— Kambarį? Kokį?

— Mano. Ten audžiu ir...

— Tai bent! Žinoma, noriu, — nudžiunga jis ir padeda pypkę.

Juodu užlipa ant aukšto. Ji aprodo kaspinais sukarpytas medžiagų atraižas kilimėliams austi, surūšiuotas pagal spalvas. Nors pats vidurdienis, įžiebia iš Lindų sodybos paveldėtą lempą. Pasididžiuoja vaizdu, atsiveriančiu pro pakraigės langą.

— Pasakiška! — sušunka jis. — Havnesas tarytum karalystė, o tu — karalienė.

Sara Susanė žvalgosi pro langą tarsi pati pirmąkart matydama.

Arnoldas prisitraukia kėdę. Apžergia ją ir sukryžiuoja rankas ant atkaltės. Akimirksniu pasikeičia jo veidas. Priežasties ji nenumano. Tada jis krenkšteli.

— Turiu tau kai ką pasakyti.

Pirmiausia Sarai Susanei topteli mintis, kad jis bus užtaisęs vaiką dar vienai merginai. Ji irgi prisėda.

— Laukiu, — nutraukia tylą.

Valiūkiškai žybtelėjęs akimis jis timpteli ūsą.

— Sakau, gal man jau laikas vesti...

Staiga pasaulis aplink ją subanguoja. Daiktų apybrėžos išsikraipo. Kaspinai nuo lentynų ištykšta ryškiomis spalvomis. Bet ūmiai viskas vėl susitraukia, subėga į vieną daiktą. Kas jai darosi? Juk žino, kad anksčiau ar vėliau šitaip atsitiks.

— Nė neklausi, kas ji, — ištaria Arnoldas lyg ne savo balsu.

Sara Susanė net spusteli delnu burną, kad ištartų žodį.

— Kas ji?

— Elena... Elena Iversen. Ar pažįsti?

— Vedi iš būtinybės ar dėl to, kad nori? — šiurkščiai paklausia ji.

Jis valandėlę stebeilija į seserį, paskui lošteli atgal ir užsikvatoja.

— Noriu, dievaži, noriu. Antraip to nedaryčiau. Juk tu gana gerai mane pažįsti — noriu, gali neabejoti. Žūklės puota Heningsvere

Šėlstant bangoms, moterims tikrai nėra ko plaukti per Vestfjordą, todėl Sara Susanė liksianti Heningsvere — taip nutaria Johanesas. Išvakarėse Drejeriui telefonu pranešama, kad iš pietų artėja audra, ir saugumo dėlei Johanesas nusprendžia parplukdyti druską namo diena anksčiau, nei buvo ketinęs. Nenori rizikuoti, kad per patį žūklės įkarštį sūdytojai jos pristigtų. Nors gauti kvietimą į tradicinę šventę — didelė garbė, tenka atsisakyti garsiosios Drejerių žuvienės puotos.

Tarp trobesių švilpia vėjas. Laivai patikimai prišvartuoti arba išvilkti ant kranto. Virš uolėtų salelių nekrykaudami sklando bebaimiai jūrų paukščiai. Tarp akmenų glaudžiasi antys ir būrelis avių, kiek patipenusios palei trobesius į visas šalis pasklinda varnos ir šarkos. Akimirką pro debesų sluoksnį švysteli popiečio saulė. Bet netrukus iš pietvakarių atslenka ir visu smarkumu prapliumpa lietus. Belieka melstis už tuos, kurie šią valandą neturi stogo virš galvos. Bet Johanesas išplaukė ankstų rytą ir tikriausiai bus jau seniai pasiekęs krantą, spėja Sara Susanė.

Stoviniuodama prie Drejerių kamaros lango ji laukia kitų svečių. Nedera būti pirmai. Kita vertus, tikriausiai ne visi galės atvykti per tokią liūtį. Sara Susanė pro tarpusienį mato, kaip plakdama baltas putas jūra nuožmiai talžo krantą. Vakar, plaukiant į Heningsverį, jai vėl pasivaideno vaikystėje patirtas regėjimas — ūmiai iškyla vilnys ir plūsteli stačiai į dangų. Viskas pakinta. Jūra tarsi persikelia anapus uolėtų salelių, užlieja jas savo vandenimis.

Arnoldas paaiškina, kaip iš tikrųjų ten buvo. Po tėvo mirties vieną vasaros dieną jis išsinešė ją į sodą. Ramino verkiančią. Dabar stovėdama prie lango ji prisimena, kad kaip tik tą dieną buvo gavusi dovanų susagstomus per čiurną batelius. Tada ir paklausė, kaip jūra gali pakilti aukščiau uolėtų salelių.

„Todėl, mažute, kad Žemė apvali“, — atsakė jis.

Staiga Sara Susanė pajunta skausmingai besiilginti brolio. Bet jis jau pranešė negalėsiąs atvykti į puotą.

Ji apžvelgia vadinamąjį didįjį Birgitės Drejer želdynų. Prie užuovėją teikiančių akmenų susispietę auga dekoratyviniai krūmai, gėlės, prieskoniniai augalai. Akis užmato ir boluojantį miežių lauką. Ten stirkso stabarai, dar neišsivadavę nuo sniego. Uolingos pakrantės augalai tarsi meta iššūkį gamtos dėsniams. Jei tik neužklumpa pernelyg ankstyvos rudens šalnos, ten visada bręsta derlius. Želdinius Birgitė sodina nuo pietvakarių vėjo apsaugotose vietose, o ne priešais namus — svečio akiai pradžiuginti, kaip priimta.

Pagrindinės durys anoje, krantinės, pusėje. Ten ponas Drejeris iškrauna savo jūros sidabrą. Žuvimis nudėlioti žaiginiai visame Heningsvere skleidžia rūgštelėjusį kvapą, bylojantį apie gerovę.

Jensas Henrikas Drejeris rašo savo pavardę su „j“ ir yra pasisiūdinęs giminės vėliavą. Negalėtum sakyti, kad serga didybės manija, bet žmonės ir taip nutuokia apie jo galią. Jam jos rodyti nereikia. Tais metais, kai gimė Sara Susanė, jis vedė vokietę Birgitę Zal. Palikuonių jiedu neturi. Kalbėjo, kad iš Drejerių namų nė vienas neišeina tuščiomis rankomis, nes Birgitė esanti geros širdies. Sara Susanė ir Johanesas tai žino, mat giminiuojasi su Jensu Henriku.

Stoviniuodama prie lango Sara Susanė netikėtai pamato savo atvaizdą ovaliame veidrodyje, jo dalį dengia užuolaida. Tokia proga, kaip ši, visi pasipuošia. Jos naujoji perlamutru blizganti palaidinė iš priekio papuošta dekoratyvinėmis siūlėmis ir raukinukais. Kilstelėjus ranką, suplevėsuoja plačios rankovės. Aukštas, standžiai prigludęs juodo sijono juosmenėlis tvirtai laiko palaidinę.

Išgirdusi apačioje Bergų iš Svolverio balsus, ji praveria duris ketindama lipti žemyn. Tuo pat metu iš savo kambario išeina Steigeno pastorius su žmona. Pasigręžus Sara Susanė ištiesia ranką, pirmiausia pastoriaus žmonai vokietei. Prašmatni ponia, pamano sau. Pastoriaus siluetas tarsi susilieja su tamsaus koridoriaus siena. Jo lūpose žaidžia šypsena, ranka šilta. Jis mandagiai atsitraukia leisdamas damoms lipti laiptais žemyn.

— Dievuli, koks oras! — Paspaudusi kiekvienam ranką ponia Berg nusivelka ruonenų kailinius ir nusiauna ruonio odos batus. Atpila visą tiradą apie šią odą, dėl savo išskirtinių savybių itin tinkamą avalynei gaminti.

— Įsigijusi šiuos batus dar nė karto neperšalau. Vandenį ir sniegą jie stumte atstumia.

Vis dėlto ši balsinga, apkūni moteris nutuokia, kada dera patylėti. Atokiau stovi ponas Bergas, tapšnodamas per kišeninio laikrodžio grandinėlę.

Prie stalo susėdus dvylikai žmonių, vietos dar per akis. Tai gerai — gal kam nors pasiseks atvykti, nugalėjus audrą.

— Prie stalo tiek daug vietos! — įėjusi į svetainę nusistebi ponia Berg.

— Labai paprasta: įstatai kelias skersines lentas, ir stalas pailgėja. — Ponios Birgitės šypsena nušviečia kambarį. Žinoma, tai tik juokai — namuose septynios tarnaitės ir dvi ūkvaizdės.

Be šeimininkų ir Saros Susanės, prie stalo susėda Steigeno pastorius Jensenas su žmona, Magdalenė ir Johanas Bordervikai iš Bretesneso, Larsas Bergas su žmona iš Svolverio, telegrafistas Korbė ir švyturio prižiūrėtojas Bejeris su ponia Johana.

Nešiodamos patiekalus zuja tarnaitės. Žuvys lėkštėse pridengtos vėduokliškai išskleistomis sniego baltumo lininėmis servetėlėmis. Bet garai vis tiek smelkiasi pro jų klostes ir maloniai dirgina svečių nosis. Vos tik svečias įsideda bulvių, tarnaitė dubenį tučtuojau uždengia. Nelyginant šalčiui jautrus kūdikis, iš rankų į rankas keliauja lėkštė su auksu švytinčiais ikrais. Šildomas žvakių liepsnos ant žalvarinio stovo kaista indas su kepenėlėmis. Aukso spalvos jų kąsneliai kartu su smulkintų svogūnų gabaliukais sūkuriuoja tarp riebalų perliukų. Ant kito žalvarinio stovo kaitinamas indas su sviestu tiems, kurie nepageidauju kepenėlių. Nuolat siūloma Drejerių namų kulinaro Erikseno keptų papločių. Į aukštas taures su išgraviruotomis monogramomis tarsi aptrauktas griene srūva akevitas7 — vienų džiaugsmui, kitų bėdai. Kaip įprasta, užgeriama vandeniu. Dar ir vynu bei alumi. Įgudusios tarnaitės mikliai žongliruoja ropinėmis ir buteliais.

— Tas telefonas, Henrikai, tikrai nuostabus dalykas! Pranešė apie audrą, tad Johanesas ir suskubo parplukdyti druską namo, — pakeldamas taurę prabyla Johanas Bordervikas.

Drejeris suskanta aiškinti, kad pagaliau susitvarkę ir ekonominiai telegrafo reikalai. Belieka tik vienas skaudulys — Ofoto linija. Žinoma, kažkokie šulai pietuose pareiškę, kad į Finmarką tiesiama telegrafo linija niekada neatsipirks.

— Neatsipirks! — pasipiktinęs sušnypščia švyturio prižiūrėtojas. — Tarsi galima apskaičiuoti, kiek verta žmonių sveikata ir gyvybė.

— Stortingas8 skiria pinigų telegrafo linijai tarp Bretesneso rytuose ir Siorvogeno vakaruose, tad žmonės galės sužinoti, kur telkiasi žuvys ir kokių orų tikėtis — tai neįkainojama pagalba, — patvirtina Drejeris.

— Tiesiog gėdinga: opozicija nesuvokia, kad telegrafas turi valstybinę reikšmę. Jos manymu, mes, šiauriečiai, tik ir tykojame, ką čia nugvelbus. Laimė, telegrafo plėtrai skirta net šimtas trisdešimt trys tūkstančiai talerių, — praneša pastorius Jensenas.

— Girdėjau, kad telegrafo linija bus pratęsta nuo Vesteroleno pietų iki pat Traniojaus. Kabelis bus tiesiamas net jūros dugnu! Į vakarus nuo Liodingeno, iki pat Chejojaus salos, — tvirtina Korbė.

— Ką jūs! Chejojus tėra nedidelis šcheras. Kokių gali būti iš ten naujienų? — klausia Magdalenė Bordervik.

— Tektų plaukti iki Neso, o jau iš ten kulniuoti į Liodingeną, — samprotauja ponia Berg.

— Būtų naudingiau tiesti liniją iki Liodingeno arba Ofersiojaus. Sklinda kalbos, kad ketinama įdarbinti moteris, — sutrata Magdalenė.

— Gal ir taip. Prie Chejojaus patogu priplaukti laivams. O žvejai, kaip žinia, atvyksta laivais, — sukikena Larsas Bergas, ir pokalbis krypsta kita linkme.

Nuotaika kyla. Suskamba juokas. Moterų akys — išskyrus vienos — vis krypsta į pastorių Jenseną, pasakojantį anekdotą iš savo studijų metų Diuseldorfe. O ta išimtis — jo žmona Ursula. Nors ji sėdi šalia šeimininko, akys įbestos į baltutėlį menkės gabalą lėkštėje. Nei kepenėlių, nei ikrų pastorienė neliečia. Užtat šveičia bulves su sviestu.

Eina kovas, šviesos jau daugiau, bet šiandien lauke, anapus peršviečiamų užuolaidų, tvyro drumstas sambrėškis. Šniokšdamas pliaupia lietus. Barbena į stogą ir kliokia vamzdžiais žemyn. Teška į statines. Žliugsi kampuose, smelkiasi į atokiausius plyšelius.

— Daug lemia tai, kad Bergeno ir Nordenfjelskės bendrovės perima į savo rankas visą šalies garlaivių ūkį, — sako Bergas.

— Gal ir taip, bet Bergeno maršrutus ir jektas valdome mes, — įsiterpia šeimininkas.

— Kaip patogu, kad per savaitę iš Tronheimo gali nuvykti į Tromsę, — pareiškia savo nuomonę šeimininkė.

Ta proga Drejeris papasakoja istoriją apie Rikardą Vitą, išlaikiusį šturmano egzaminą, grįžusį 1860 metais iš šalies pietų ir vieną žiemos dieną išlipusį Harstade. Iš ten jis buvo nuplukdytas iki Bjarkiojaus, bet toliau, iki Andeneso, turėjęs irtis pats, nes visi tenykščiai vyrai buvo išplaukę žvejoti.

— O, jis šaunus vyras! Jo rankose darbas tirpte tirpsta, — baigia pasakojimą Henrikas Drejeris.

Susirinkus pakrančių savininkams ir žuvų supirkėjams, visada kalbama apie žuvingas vietas ir kainas. Apie kiekvieno teisę į žūklę ir savininkų teisę į žvejus. Retsykiais įsiterpia ir moterys, bet dažniausiai tyli. Ne pernelyg pažindamas šią draugiją jaunasis Korbė pareiškia, kad į mažumos rankas atitenka per daug pelno, ir užgauna jautrią stygą.

— Juk pagal 1857 metų Lofoteno įstatymą kiekvienas gali laisvai naudotis jūra, — jam antrina švyturininkas Bejeris.

— Taip, išties. Žvejoti gali, kur nori — niekas neuždraus. Atrandi žuvingą vietą ir įgauni pirmumo teisę, nesvarbu, kad nesi pakrantės savininkas, — išpoškina jaunasis Korbė.

— O kam tenka atsakomybė, jei kas atsitinka? Kranto savininkams! — suirzta Johanas Bordervikas.

— Juk turime patruliuojantį laivą, — nenusileidžia Korbė.

— Keista, kad patys žvejai nepajėgia pasirūpinti savo reikalais, valdžia turi siųsti prižiūrėtojus ir kariškius, kaip karo metu, — manė Bergas.

— Taip, bet aš į tai nekreipiu dėmesio. Svarbu prisitaikyti prie naujųjų laikų. Sumanus pirklys visada ras būdų užsidirbti. O sumanus savininkas privalo pasirūpinti žvejais ir žūkle. Kad tik būtų žuvų ir kad žinotume, kur jos telkiasi. Neverta tuščiai ginčytis su valdžia ar žmonėmis. Verčiau jau pastatyti žvejams patogius namelius. Mažiausia keturi penktadaliai menkių šioje karalystėje sugaunama Lofotene ir Finmarke, — sako Drejeris.

— Todėl nenuostabu, kad žvejai pas tave į Heningsverį puola kaip musės prie medaus. Tos patogios tupyklos, tie kambariai su ketaus krosnelėmis ir visa kita prabanga... — sukrizena švyturininkas.

— Ir degtinės netrūksta, — tyliai prataria pastoriaus žmona.

— Žvejai — tokie pat žmonės kaip visi. Kartais ir jiems norisi išlenkti stiklelį. Išgerkim už Drejerius ir už telegrafą! — įsiterpia Korbė.

— Dėkui už tostą! Išgerkim ir už Johanesą Krogą, negaištantį laiko pobūviuose ir pirma audros skubantį namo su druska! Jis geba iš anksto numatyti galimybes. Nesėdi rankų sudėjęs, kai gali prisūdyti pilnas statines žuvų, — pakeldamas taurę taria Drejeris.

— Taigi už geras kainas ir raudonskruostes sūdytojas! — pasiūlo Bergas.

— Ir už pavasarines menkes! Tai mūsų aukso kasyklos! — išgieda jaunasis Korbė ir atsistojęs nusilenkia į visas puses, lyg būtų itin reikšmingas asmuo.

Vyrams akevitą į taureles pilsto pats šeimininkas.

Dabar kalbama apie tą pamišėlį Svendą Foiną, pirmuoju pasaulyje banginių medžioklės laivu „Spes & Fides“ jau treti metai bandantį pagauti banginį Varangerio fiorde, bet kol kas nesėkmingai. Vėl keliamos taurės.

— O dabar jis ruošiasi šaudyti į banginius harpūnu iš patrankos! — purtydamas galvą ištaria Bergas.

— Dieve, sergėk! — prataria Ursula, šluostydama lūpas balta damasto servetėle, kadaise čionai atveždinta kartu su šeimininkės kraitine skrynia.

— Bet pirmiausia reikia aptikti banginį, kad galėtum į jį taikytis iš patrankos, — pareiškia savo nuomonę šeimininkas.

— Juk gali atsitikti, kad jis taps pirmuoju pasaulyje žmogumi, sugavusiu tokį laimikį. Kas nors turi praskinti kelią! — po trečios taurelės pralinksmėjęs žavisi jaunasis Korbė.

— Tik ne patranka! — Šeimininkė net nusipurtė.

— Gyvūno mažu irgi nepavadinsi, — Švyturininko lūpas iškreipia šaipus vypsnys.

Sarai Susanei akimirką pasivaidena, kaip sprogsta gyvūnas. Iš vidurių verčiasi mėsos luitai, žarnos, plūsta kraujas.

— Jūra nusidažys purpuru! — pasibaisi Fritsas Jensenas, tarsi juodu abu būtų pamatę tą patį vaizdą.

Netikėtai jų žvilgsniai susitinka. Žiūri vienas į kitą nustebę, įsitempę.

Pastoriaus skruosteliai ir kumpa nosis jau paraudę. Nors burną slepia barzda, ryškiai brėžiasi viršutinės lūpos kontūras. Juodų plaukų garbanomis vingiuoja žilos sruogos, surizgusios į juokingus kuokštelius virš smilkinių.

Nustebę vyrai be žodžių sužiūra į pastorių Jenseną. O ką sakyti? Toks jausmų proveržis nuteikia nejaukiai, todėl šeimininkas nieko nelaukdamas ima kalbėti apie tuos laikus, kai pastorius Jensenas parlamente atstovavo Norlando apygardai.

— O ką pats manai? Ar dar kada vyksi į stortingą, Jensenai?

Šis sumirksi ir stumteli desertinį šaukštelį į šalį.

— Ne, nemanau. Varginantis dalykas ta kelionė į Kristianiją, o politikos mėsmalė sukasi labai lėtai. Susidaro įspūdis, kad visos pastangos pagerinti šiauriečių gyvenimą eina perniek.

— Jis apsikrovęs darbais, — atsidūsta ponia Jensen. — Nori tapyti, rašyti filosofinius traktatus.

Sarai Susanei žodis filosofija atrodo ypatingas. Nežemiškas. Prieš akis išplaukia į dukslius apsiaustus įsisupę vyrai, vaikščiojantys tarp baltų antikinių kolonų. Tai sunku susieti su žmogumi, kurio pareiga — tuokti, krikštyti ir, žinoma, lydėti į paskutinę kelionę.

— Ar nekilo debatai tada, kai tu... kaip čia pasakius, gynei pastoriui lyg ir nederamą poziciją? — sukikena Bergas.

— Tikriausiai turi galvoje klausimą dėl valstybės pareigūnų priklausymo Bažnyčiai? — bergeniškai grebluodamas pasitikslina Jensenas.

— Gal ir kiek netikėta, kad pastoriui nesvetimas toks nusistatymas, — drąsiai ištaria Drejeris.

— Taip, tai gali atrodyti provokuojamai. Vis dėlto niekas geriau už pastorių nežino, kaip svarbu, kad žmogus susivoktų savyje, būtų sąžiningas ir nuoširdžiai tikėtų. Aplinkui per daug apsimetinėjimo ir dirbtinumo. Juk ir nepriklausantis valstybinei Bažnyčiai asmuo gali gerai nusimanyti politikoje ir ekonomikoje, žinoti, kas naudinga visuomenei.

Atsakyta išsamiai — ką čia bepridursi, todėl stojusią tylą pertraukia šeimininkė, klausdama, kaip jiems patinka Steigene. Visi sužiūra į pastoriaus žmoną, bet ji nesutrinka. Ramiai pasmeigia bulvės gabaliuką šakute ir įsideda į burną.

— Ačiū, mums ten patinka! Gyvename gerai — ir vaikai, ir mes patys, — pagaliau atsako Jensenas.

— Bet žmonės gano savo gyvulius pastoriaus žemėse, — netikėtai ištaria ponia Ursula.

— Dėl tų svetimų gyvulių nuolat kyla daug kivirčų, — reikšmingai apžvelgdama stalą atsidūsta šeimininkė.

Visi nusišypso, tik ne ponia Ursula. Ji kilsteli atsikišusį smakrą, sužaibuoja tamsiomis akimis, sučiaupusi plačias, dailiai išlenktas lūpas. Sklastymas taisyklingai dalija juodus jos plaukus į dvi dalis, tiesi nosis pabrėžia simetriją. Šiandien ponia Ursula kalba nedaug, nors yra jau visai neblogai perpratusi tą nelogišką vietos kalbą.

— Šitą problemą Ursula išsprendė stojiškai. Ji kaip niekas kitas geba tvarkyti bet kokius reikalus. Prižiūrėti vaikus, viską aprėpti... — Pastorius deda delną žmonai ant plaštakos ir ilgai neatitraukia. — Bet pakeisti gyvenamąją vietą visada nelengva, — priduria jis.

Visi pritaria, nors sėdintieji prie stalo gal ir negalėtų pasigirti tokia patirtimi. Tik Sarai Susanei suspurda širdis.

— Kaip tyčia, jaunavedys Arnoldas negali atvykti ir pristatyti savo jaunosios žmonos, — grįžtelėjusi į ją sako šeimininkė.

— Matyt, dėl prasto oro, — suskumba atsakyti Sara Susanė.

Po vestuvių juodu su broliu matėsi tik porą kartų. Ji tikina save, kad Elena dėl to nekalta, bet veltui. Brolienės draugija Sarai Susanei nemaloni. Trikdo jos balsas. Juokas. Sara Susanė supranta, kad derėtų pasižiūrėti ir į save, todėl niekam nieko neprasitaria. Užėjus kalbai apie Eleną, nesistengia nei girti jos, nei peikti.

— Išties, tam vyrukui pats laikas parsivesti žmoną! — pareiškia šeimininkas.

— Taip, — patvirtina Sara Susanė, grakščiai stumdama į lėkštės kraštą dvi ašakas.

— Girdėjau kalbant, kad pastorius tapys naują paveikslą Vogano bažnyčios altoriui? — smalsauja Bergas.

— Taip, galima sakyti, paklustu pašaukimui. Tokiam darbui reikia daug laiko... Jau turiu keletą eskizų su besimeldžiančiu Jėzumi ir angelu Getsemanėje. Bet man reikia gyvo modelio.

— Modelio? Jėzaus atvaizdui? — įsidrąsinusi klausia Sara Susanė. Ji sėdi priešais pastorių, vos dešiniau.

— Ne, angelo, — atsako jis ir visu kūnu pasigręžia į ją.

— Tada Jenseno padėtis nepavydėtina. Su angelais šių apylinkių vyrai turi mažai ką bendra, — karkteli Magdalenė Bordervik.

Nuvilnija santūrus juokas.

— Ar pastorius susirado pozuotoją? — klausia ponia Berg.

— Dar ne, — prisipažįsta Fritsas Jensenas, vis dar pasigręžęs į Sarą Susanę.

Dėmesys ją maloniai sujaudina. Širdis sąla nuo jaunojo telegrafisto žvilgčiojimų. Bet visa tai susiplaka su gėda. Juk ji ištekėjusi moteris! O Johaneso čia nėra. Iš jo ji persiėmusi įpročiu mažai kalbėti žmonių draugijoje. O šįkart elgiasi priešingai. Kalbina Jenseną.

— Neabejoju, kad rasi modelį angelo atvaizdui. Jei bus ne visai toks, kaip reikia, galėsi kiek pagražinti.

Visi nusikvatoja. Ursula su Fritsu Jensenu irgi. Telegrafisto akys išdykėliškai sukibirkščiuoja.

Visą vakarą sienas ir stogus galanda pietvakaris. Aišku, tokiu oru svečiams grįžti namo išties neįmanoma. Paklojamos lovos. Nuo įsisukusių viesulo šuorų dūmai nekyla aukštyn, o virsta vidun. Prišildyti miegamuosius sunku, bet tai tarnaičių rūpestis. Kad šiltas oras kiltų aukštyn, jos praveria duris į prieangį. Stumdydamos kaiščius laksto nuo krosnelės prie krosnelės. Ypač reikia prižiūrėti didįjį miegamąjį, jame nakvos pastorius. Ten iš krosnelės veržte veržiasi drumsti dūmai ir visokia bjaurastis. Pagaliau tarnaitė priversta užstumti krosniakaištį ir tikėtis, kad kartu su šiluma kylantis viršun kepenėlių kvapas nesuerzins ponios pastorienės.

Fritsas Jensenas, sėdintis šalia šeimininkės, stojasi padėkoti už vaišes. Pastorius pratęs, kad jo dėmesingai klausomasi.

— Geroji fėja, ponia Birgite, kuo virstų Lofotenas, jei nebūtų tavęs? Kaip mes išgyventume be tavo vaišių? Ką darytų mano draugas Henrikas ir kiti Heningsverio senbuviai be spinduliuojančio energiją tavo kūno? Be tavo meilės artimui? Ar rasite Lofotene kitą tokią šeimininkę, vienu metu gebančią išdalyti tiek širdies šilumos ir tiek gardžių, karštų patiekalų, be menkiausios nuovargio žymės veide?

— Turiu šaunių padėjėjų, — sukužda Birgitė, bet taip, kad išgirstų visi.

— Neturėtum savęs menkinti, visa garbė atitenka tau, — toliau kalba Jensenas. — Dėkoju už tokias karališkas vaišes — tai ponios Birgitės ir Viešpaties Dievo mums skirta maloninga dovana. Nepradėsiu šįkart postringauti apie menkių keliones ir išskirtinį jų patiekalų gardumą, apie tai ganėtinai išsamiai pasakojau pernai. Šiandien norėčiau priminti, kad šie Dievo padarai pasižymi kai kuriomis žmogiškomis savybėmis.

Gelmėje susiranda partnerį ir plaukiodami suglaudę šonus pasirūpina, kad dar šimtus metų gyvuotų jų rūšis. Pripažindami tokio elgesio grožį ir prasmingumą, nejučia pagalvojame ir apie save.

Ponios nudelbia akis į lėkštes. Apstulbęs telegrafistas net išsižioja, o ponas Drejeris droviai šypteli. Ponia Birgitė pakelia prie lūpų servetėlę, tarsi bandydama prisidengti. Ūmai Jensenas suvokia savo kalba, ko gero, prasilenkęs su taktu. Pasigręžia į ponią Birgitę ir uždėjęs ranką jai ant peties dėsto toliau:

— Mieloji Birgite, dėkoju tau, kad nė vienas neišeina iš tavo namų nepasotintas. Dėkoju tau už ištikimą draugystę nuo pat pirmo susitikimo, nors rūstus fiordas ir bando mus išskirti!

Baigdamas kalbą jis paprastai deklamuoja Peterio Daso eiles, bet šįkart to nedaro, tarsi užuomina Birgitės Drejer akivaizdoje apie menkių dauginimąsi būtų išmušusi iš įprastinių vėžių.

Patiekiama punšo, ir ponia Ursula jau nori palikti draugiją. Šeimininkė tik suploja rankomis, lyg prašydama dar pasėdėti. Rodos, mėginimas perkalbėti viešniai patinka. Ji šypteli sučiaupta burna ir pasilieka. Virš stalo, po žalvarine lempa, pradėjus telktis cigarų dūmams, ponios persėda į saloną.

Palengva vyrai įsitraukia į pokalbį apie bankrutavusį kolegą. Pastoriaus balsas prityla, pirklių kalbos pažvalėja. Įtikinti ponią Ursulą pasilikti dar ilgiau nebepavyksta, ji palinki visiems labos nakties. Pakyla ir Bergai, švyturininkas su ponia.

Prieangio durys užsiveria. Ponas Drejeris pasiūlo išlenkti dar po taurelę, kad kiti neskubėtų skirstytis. Tarnaitė užpučia rūkstančią lempą ir pakeičia dvi žvakes. Užliūliuoti malonių pojūčių svečiai sėdi panirę į savo mintis. Telegrafistas įsitaiso šalia Saros Susanės ant sofos, ir, prie stalo atsinaujinus pašnekesiui, ji pajunta jį slenkantis dar arčiau.

— Sara Susane Krog, aš, — staiga prabyla Fritsas Jensenas, — noriu tavęs paprašyti... kol dar yra liudytojų, kad negalėtum lengvai išsisukti be rimto pasiaiškinimo.

Jo veidas kiek palinkęs į priekį, žvilgsnis kone įsakmus. Sara Susanė nedrįsta pakelti akių. Tikriausiai taip jaučiasi Johanesas nedrįsdamas prasižioti, nes žino tuoj pat pradėsiąs mikčioti. Apimta nerimo ir baukštaus drovumo ji pastato taurelę ant stalo.

— Na jau, na jau! Kokios čia gali būti paslaptys? — suploja rankomis Magdalenė; matyt, šitaip ji visada pabrėžia, kad niekas nepraslys jai pro ausis.

— Prašysiu jos pozuoti man, kai tapysiu Getsemanės angelą.

Svečių veidai net ištįsta.

— Betgi Sara Susanė — moteris! — neišlaiko Johanas Bordervikas.

— Ar mes ką nors žinome apie angelų lytį? — mįslingai šyptelėjęs klausia Fritsas Jensenas.

— O kaip, pastoriaus manymu, tai įgyvendinti? Juk Havnesas nuo Steigeno toli, nors ir toje pačioje Vestfjordo pusėje, — abejoja ponia Birgitė.

— Tai ne kliūtis, kad tik ji sutiktų.

Pagaliau Saros Susanės ir pastoriaus akys susitinka. Jo žvilgsnis verčia surimtėti. Ji pasijunta taip, tarsi viena pati atsakytų už tai, ar jam pavyks sukurti paveikslą. Bet pastoriaus lūpos šypsosi. Sara Susanė įsitikinusi, kad tą šypseną jam kelia ne jinai, o kiti. Abejojantys pastoriaus gebėjimu nutapyti angelą todėl, kad Sara Susanė yra moteris. Dailininkas ir modelis

— Būčiau nenuoširdus prašydamas jūsų būti kantrių ir dar pakentėti. Drauge su jumis sudedu rankas maldai! Nepraraskime stiprybės ir šį kartą! — peržvelgdamas susirinkusius parapijiečius sodriu balsu tyliai prabyla pastorius Jensenas.

Eina 1868-ieji. Žiema nesitraukia, nors jau pavasario metas. Visi savo kailiu patiria prastą anų metų derlių. Todėl iš sakyklos pastorius Jensenas neskelbia gyvojo Dievo žodžio, o kalba apie kitus dalykus.

Jis neskubėdamas laukia, kol žodžiai nusės žmonių sielose. Rodos, permato kiekvieną ir supranta visus jo rūpesčius. Fritsas Jensenas moka įteigti viltį. Jo žvilgsnis toks tvirtas, judesiai tokie laisvi, veidas toks švytintis. Tarsi siūlytų — atsiremk į mano petį, jauskis saugiai. Tai ypač tinka moterims. Bet jis gali paskęsti įvairiuose ūkiniuose reikaluose: mokykla, bažnyčios remontas, vadinamoji miško byla. O tada jau pasitaiko, kad primiršta pamokslus ir sielovadą. Kita vertus, pastorius, kuris turi ryšį ne tik su Viešpačiu, bet ir su pasauliečių šulais, teikia parapijiečiams saugumo pojūtį.

Nedaug kas žino, kad jis rašo filosofinį darbą, gvildenantį Trejybės principą. Šiuo metu ne Trejybė žmonėms rūpi. Žinoma, jie meldžiasi, bet rasti išeitį iš sunkios padėties yra svarbiau.

— Dievui viskas kaip ant delno, — toliau kalba jis, abiem rankomis suimdamas knygos stovelį. Kone sugniauždamas jį. — Jis mato mūsų bėdas. Dievas žino apie neužderėjusius javus — didžiausią po 1812 metų mus ištikusį nederlių. Pernai iki pat liepos Jis matė sniegu nuklotus laukus. Matė žolę, kurios negalėjome nei nupjauti, nei sugrėbti, tik subraukėme į krūvą ir pakreikėme kiaulėms. Matė ir neprisirpusios tekšės dydžio bulves. Ir Dievas padėjo mums įžvelgti tuose skurdžiuose gumbuose viltį, kad išauš kitas pavasaris. Jis regi drumstų bangų šėlsmą jūroje ir, palaikydamas mus, užlieja vandenis ties Tromsės krantais silkių sidabru. Dievas žino, kad juodojoje rinkoje godieji pardavinėja miltus tiems, kas juos įperka. Ir Jis žino, kas jie... Žino, kad iš bado garduose krenta gyvuliai. Bet viliasi, kad ne visi rūpinasi vien savo kišene, žino, kas jie tokie... Nemažai apskričių ima paskolas, kad išvengtų bado, garlaivis „Tromsė“ plukdo prekes po apylinkes. O per Šibotną siunčiamos prekės į Švediją, ten nelaimė dar didesnė. Dievas mato, Suomijoje taip sunku, kad iš ten žmonės bėga pas mus. Gelbėja vaikus nuo bado siųsdami per sieną su nepažįstamaisiais. Dievas nori, kad mes juos priimtume. Nepaisydami sunkumų, šitai turime prisiminti. Dievas mus mato! Jis ragina dalytis su artimu. Amen!

Nors ši nelaimė ir neprislegia Steigeno visu sunkumu, sumažėjusios pastoriaus pajamos leidžia šeimynykščiams pajusti padėties rimtumą. Kalbų apie nuojautas ir postringavimų apie stebuklus žmonės bodisi. Pastoriaus Jenseno kalbos neprasilenkia su tikrove, jis nuolat primena, kad kiti kenčia dar labiau, ir stiprina viltį konkrečiais pasiūlymais. Dargi įgelia spekuliantams ir savanaudžiams. Pastorius nekalba biblinėmis metaforomis, ir gali manyti Viešpatį esant vos ne stortingo nariu.

Po pamokslo vieni spaudžia jam ranką garsiai dėkodami, kiti — tylėdami, treti — lyg ir susigėdę, suprasdami, kad pastorius kai ką žino. Ir, jei jų širdys dar ne visai sudiržusios, gal ir įstengs pažaboti savo godumą ir paklusti krikščionio priedermei.

Galiausiai ateina pavasaris, po jo vasara. Nuo pokylio Heningsvere praeina daugiau nei dveji metai. Nederliaus sukelti nepritekliai, dalyvavimas politikoje atima iš pastoriaus daug laiko. Vogano parapijiečiai murma dėl didžiojo altoriaus paveikslo.

Sara Susanė pastoriaus sodyboje Steigene vieši trečią kartą. Tvirtindamas turįs reikalų pietinėje pakrantėje ją atplukdo pats Johanesas. Pirmą kartą jis Jensenu šeimai pristato pusę statinės sūdytų ešerių ir statinę ledjūrio menkių. Tai didelė paspirtis, mat šviežios žuvies stinga. Šį trečiąjį kartą jis atgabena poniai Ursulai ne vieną uolektį gražios drobės paklodėms iš savo krautuvės. Jo bendravimo maniera šių namų moterims atrodo labai neįprasta. Kad ir kaip būtų keista, pastoriaus sesuo, senoji našlė Jensen ir ponia Ursula jo draugijoje jaučiasi puikiai. Tarsi mažakalbis vyras joms būtų malonesnis už iškalbingą pašnekovą. Palaikyti pokalbį geba ir jos pačios. Johanesas jaučiasi kaip namie, net vaikščioja per virtuvę. Bet pasilieka tik vienai nakčiai.

Pirmąsyk atvykus pozuotojai, įsikišo ponia Ursula, mėgindama nurodyti darbo vietą. Mat pirmuosius eskizus pastorius piešė namuose, savo kontoroje, o atėjus laikui tapyti, pasistatė bažnyčioje lentą ant molberto ir atliko parengiamuosius darbus.

„Dar šalta, bažnyčią reikėtų apšildyti. Juk galite dirbti svetainėje“, — patarė Ursula.

„Mieloji Ursula, aš jau pastačiau lentą. Jos pro svetainės duris niekaip neįneši. Be to, man reikia daugiau šviesos ir erdvės.“

„Nuo namų iki bažnyčios toli“, — neatlyžo ji.

„Na ir kas. Aš įpratęs.“

„O kas taip toli nešios maistą?“ — pyktelėjusi paklausė Ursula.

„Pasiimsime sumuštinių, — neslėpdamas susierzinimo burbtelėjo pastorius. — Kalbi, lyg reikėtų eiti keletą mylių, o juk čia vos pora žingsnių.“

Gerai, kad tą rytą, kai Ursulai parūpo šis klausimas, kamaroje juodu buvo vieni. O jei kas būtų nugirdęs, tarkim, sesuo, vaikai, motina? Pozuotoja? Ką jie būtų pamanę? Taip pat gerai, kad ponia Ursula nusileido, nors ir tyrinėdama jį žvilgsniu. Jei nebūtų buvę juokinga, būtum pamanęs, kad nepasitiki. Panašiai kaip andai Bergeno teatre, jam bendraujant su aktorėmis ir kitais žmonėmis. Nejaugi dabar, jiems jau senstelėjus, vėl kils tokių konfliktų? Laimė, pozuotojai viešint, Ursula prie šios temos nebegrįžta.

Išties jis turi suprasti jos pavydą. Juk bažnyčioje leidžia valandų valandas drauge su pozuotoja. Ir ne tik tapo, bet ir kalbasi kaip su lygiaverte pašnekove. Nors laikosi nuostatos, kad dirbant kalbėti negalima. Jam vis atrodo, kad garsai, kaip ir jo paties balsas, kliudo įsijausti, trukdo derinti spalvas. Dažniausiai jis žino, ką pasirinkti. Bet ne šįkart, nes yra apimtas troškimo pažinti šią moterį. Lyg kvietimas pozuoti būtų suteikęs jai išskirtinumo. Lyg ne pats pozavimas būtų svarbiausia, o rūpėtų ir tai, ką ji galvoja. Lyg į paveikslą turėtų būti perkelta neregimoji jos dalis. Gal šis susidomėjimas, ar kaip tai vadinti, trukdo jam vedžioti teptuką? Ne, atvirkščiai. Įkvepia ir žavi taip, kad nespėji nė apsidairyti, o jau pralėkusios kelios valandos.

Jų pirmasis pokalbis... Atsimena jį net po dvejų metų.

„Gal galėtum papasakoti ką nors apie save, susipažintume. Kuriant paveikslą, svarbu giliau pažinti žmogaus esybę“, — sako jis.

„Bet juk pastorius Jensenas netapys mano esybės?“

Jis net sutrinka išgirdęs tokią pastabą.

„Tik per tave angelas gali atrodyti dvasingas.“

Dvejodama ji pažvelgia į jį, bet nieko nesako. Tyla užtrunka. Regis, suklususi visa didžiulė bažnyčios erdvė.

„Ir kaipgi Sara Susanė jaučiasi pastoriaus sodyboje, gal ilgisi namų?“

Ji nudelbia akis į rankas, atsakyti neskuba.

„Jei jau pastorius klausia, tai pasakysiu — nelengva palikti du mažus vaikus. Be to, nesu pratusi sėdėti kaip puošmena“.

„Neatsimenu, kad būčiau lankęsis Havnese, bet esu apie jį girdėjęs. Tavo vyras jaunas, o jau turi savo verslą. Pagirtina! Ar gerai sekasi?“

„Taip, bet daug darbo ir atsakomybės“, — puse burnos atsako ji.

Suprasdamas, kad apie tai kalbėti ji nenori, pastorius šios temos nebeplėtoja.

„Ar galima paklausti, kiek poniai metų?“ — pašmaikštauja jis.

„Gimiau 1842-aisiais.“

„Tu bendraamžė su mūsų vyresnėle Lena. Jei teko girdėti, ji gyvena su vyru Lofotene.“

„Taip, girdėjau. Vadinasi, pastorius Jensenas tapo tėvu būdamas jaunas?“

„Taip jau išeina, — ištaria jis ir krenkštelėjęs kalba toliau. — Ar anksti mirė tavo tėvas?“

„O taip... buvau gal šešerių... Sunkiausia buvo mamai. Daug vaikų.“

„Po konfirmacijos Sara Susanė tarnavo pas prekybininką Vinjės kaime?“

„Taip. Ir pastorius Jensenas visa tai žino?“ — Keista gaidelė jos balse priverčia jį suklusti.

„Ar patiko?“ — klausia jis baltame paviršiuje anglimi braukdamas pirmuosius štrichus. Išeina nei šis, nei tas.

„Jei jau pastorius klausia — ne, nepatiko... Bet juk vykau ten ne pramogauti, o dirbti.“

Juodu persimeta žvilgsniais. Jisai vogčia paskersakiuoja anapus molberto. Sara Susanė šypsosi kone valiūkiškai, tarytum klausimas būtų nerimtas.

„Mano tėvas taip pat anksti mirė“, — sako jis.

„Ko tuomet ėmėsi pastorius? Dirbo?“

„Ne. Motina Bergene įsteigė mokyklą, ir šiaip taip vertėmės.“

„Įsteigė mokyklą... Nieko sau! Ji turi būti labai išmintinga“, — prataria Sara Susanė.

„Tavo motinai tikriausiai taip pat netrūksta išminties, bet juk reikia turėti pradinio kapitalo. Manoji turėjo. Bet argi tavo tėviškėje reikia mokyklos?“

„Kaipgi ne, žinoma, reikia! Chiopsvike mokytis būtina visiems. Išprusimu ten beveik niekas negali pasigirti! Tik tenykščiai neturi iš ko susimokėti. Mirus tėvui, prekyba krautuvėje ėjosi vangiai, o motina pernelyg ir nesistengė.“

„Ar pasigendi išsilavinusių žmonių?“

„Jei jau pastorius klausia — taip, būtų Įdomu pasišnekėti apie kitką, ne vien apie žuvų kainas, bulvių derlių ir vėjo kryptį. Nors kalbėjimasis su vėju paguodžia.“

„Su vėju? — nusijuokia jis. — Juk Sara Susanė turi mylintį vyrą.“

Juodu susiduria akimis dar kartą. Bet šįkart ji nesišypso.

„Ar pastoriui žinoma, kad Johanesas sunkiai kalba?“

„Taip... Ar tau jį parinko šeima, ar išsirinkai pati?“ — atsargiai klausia jis.

Saros Susanės žvilgsnis slysta palangėmis, tarsi ji norėtų laimėti laiko.

„Tokios kaip aš renkasi vieną iš dviejų.“

„Šit kaip. Kokių dviejų?“

„Arba tekėti, arba pasiskandinti.“

„Oho! Argi tai taip baisu? Turiu galvoje — ištekėti.“

„Ne, baisu neištekėti. O tekėti už bet ko juk negali. Tai visam gyvenimui. Tampi atsakinga prieš Dievą ir prieš žmones. Bet, atsiradus vaikų, apie jūrą galvoti jau per vėlu.“

„Nejaugi Sara Susanė turėjo tokių minčių?“ — sušnabžda Jensenas; nors akimis seka braukiamą brūkšnį, jo nemato.

„Ne! Johanesas puikus žmogus! Būtų nuodėmė gailėtis“, — tvirtu balsu atsako ji.

„Tai tiesa“, — pritaria jis ir pasijunta raustąs.

Jis klausinėja jos svarbių dalykų, kaip ir dera sielomis besirūpinančiam pastoriui. Bet kodėl jį taip jaudina jos atsakymai?

„O ką būtum pasirinkusi, jei būtum galėjusi?“ — klausia jis tik dabar susivokdamas, kad kreipiasi į ją „tu“.

Nenorėdama atsakyti ji tik papurto galvą.

„Ar svajonės tokios didelės, kad apie jas negalima kalbėti?“

„O taip...“

„Bet gal galima pasipasakoti pastoriui?“ — drąsina jis.

Ji atsidūsta ir kietai sučiaupia lūpas — tarsi norėtų jėga sulaikyti žodžius. Paskui lyg ir apsigalvoja, atpalaiduoja sunertas rankas ir pažvelgia jam į akis.

„Pirmiausia, norėčiau tapti gydytoja. Rengdamasi konfirmacijai buvau tarp geriausiųjų, moku tvarstyti žaizdas. Nuo kraujo man nesidaro bloga. Ne kartą įsitikinau, kad sustabdyti kraujavimą ne taip jau sunku... Tikiu, kad galėčiau padėti žmonėms. Bet apie tai neverta galvoti.“

Jis neatsako, nes mintyse sukasi tik lėkšti paguodos žodžiai apie švenčiausią moters pareigą. Bet pasižiūrėjęs supranta, kad ji gailisi atvėrusi širdį, todėl nedelsdamas klausia apie kitas svajones.

Sara Susanė sudeda rankas ant kelių ir pasvyra į jo pusę. Nuo susijaudinimo jai kilnojasi krūtinė, aidžiame bažnyčios skliaute girdėti alsavimas.

„Man regis, galėčiau atmintinai sakyti ilgus tekstus ir deklamuoti eilėraščius. Kad per mane galėtų išsilieti kitas žmogus. Kad įsikūnijusi į kitą pasislėpčiau pati... Ir kad pasiklausyti to kito žmogaus susirinkęs gausus būrys manytų, jog visą tai neapsakomai puiku.“

„Tu nori į sceną? Nori būti aktore?“

Ji droviai linkteli galvą ir suglaudžia kojas. Lyg būtų pamaniusi, kad sėdi nederama poza. Veidą nušviečia nedrąsi šypsena, bet akys vis dar rimtos.

„Ar esi kada nors buvusi teatre?“

Ji papurto galvą.

„Man buvo tik keturiolika, kai pirmą kartą apsilankiau spektaklyje Bergeno komedijos teatre. Vaidino danai. Teatras man padarė neišdildomą įspūdį. Atsimenu, tada įrašiau dienoraštin: „Šiandien manyje įvyko lūžis!“ Ir tai pasitvirtino. Ar žinai, kad dirbau Bergeno teatre?“

Ji energingai linkteli galvą.

„Argi pastoriams tai leidžiama?“

„Buvau ne aktorius, o režisierius. Deja, greitai paaiškėjo, kad tokie dalykai ne teologui. Taigi ne tik jaunos moterys susiduria su apribojimais“, — šypteli jis.

„O tie, kurie rašo tai, kas paskui bus sakoma nuo scenos? Ar jų ten buvo? Noriu paklausti, ar buvai susitikęs su jais?“ „Pasitaikė. Žinoma, Holbergas jau buvo miręs, o atvykus jaunajam Ibsenui, manęs ten nebebuvo, bet...“

„Ak! Kaip norėčiau susitikti su žmogumi, rašančiu knygas...“

„Ar domiesi dramaturgija ir literatūra?“

„Dramaturgija... ir litera... Taip, galima sakyti, taip. Tik jaučiuosi it kvaila avelė...“

„Iš kur kilo tas susidomėjimas?“

„Mano įseserė Iverinė mėgsta knygas. Nežinau, iš kur gauna. Skaitymui skiria daug laiko, nes neturi nei vyro, nei vaikų. Skolinuosi iš jos populiarųjį žurnalą. Ten skaičiau apsakymą „Syniovė Solbaken“. Neprilygstama! Tai Bjornsonas... Skaičiau neatsitraukdama, lyg apkvaitusi. Tik kokia iš to nauda...“ „Skaityti visada naudinga. Nepeik savęs, kad nori skaityti, nors svarbu išlaikyti praktinės ir dvasinės veiklos tarpusavio pusiausvyrą. Mielai paskolinsiu tau knygų.“

Saros Susanės veidas nušvinta taip, lyg Viešpats būtų pažadinęs joje angelą.

„Va šitaip — sėdėk ir nejudėk!“ — sukužda jis, čiupdamas anglį.

*

Per dvejus metus ji pasikeitė labiau nei aš, žingsniuodamas kartu su Sara Susane į bažnyčią, galvoja Fritsas Jensenas. Andai jai pozuojant, tokių didelių pokyčių jis dar nebuvo pastebėjęs. Šiaip ar taip, nuo to laiko, kai jie susitiko pas Drejerius, ji tapo visai kitu žmogumi. Laikas negailestingas — net jauniems, nusprendžia pastorius. Bet jam patinka tas kitoniškumas. Jo modelis įgyja nepakartojamų, bruožų.

Rytas šiltas, bet pakelės žolėje dar spindi rasa. Juos lydi paukšteliai, šaudydami tai į brūzgynus, tai iš jų. Dešinėje pusėje žvilgėdama smaragdu stūkso kalnų siena. Kairėje su jūra susilieja laukai ir viržynai. Raibuliuojančiuose fiordo vandenyse kyšo uolėtos salos, tolyn į jūrą tumulais virsta rūkai. Viena ranka Fritsas Jensenas neša kraitelę su priešpiečiais, kita prilaiko per petį permestą švarką. Jaučiasi jaunas. Aplinkui tvyro sodrus dobiliukų kvapas.

Sara Susanė stabteli ir nusimeta baltą šilkinę kaklajuostę. Ji vilki ploną šviesią palaidinę ir segi sijoną. Ant galvos puikuojasi plačiakraštė šiaudinė skrybėlė, puošta baltais kaspinais. Į ją, žemesnę, jis žvelgia tarsi iš paukščio skrydžio. Ir jam dingojasi, lyg dangaus skliautu plauktų šiaudinė skrybėlė, slepianti veidą ir plaukus. Tik retsykiais subanguoja klubai. Aplinkui nė garso.

Belankstydama kaklajuostę ji pasikreipia, skrybėlė nuslenka ant šono. Ir staiga jis pamato, kad ji laukiasi. Persmelkia keistas jausmas. Fritsas Jansenas pasijunta lyg nesavas. Tarytum susierzina: juk greitai ji nebegalės pozuoti. Bet veikiai viskas atslūgsta. Jis negali atplėšti nuo jos akių. Praleidžia į priekį. Permesta ant rankos plevėsuoja kaklajuostė, perlamutru žybčiojo kutai. Kartu su skrybėlės kraštais palei dešinįjį skruostą išsipešusios linguoja neklusnios ugninių plaukų sruogos. Šnekėti nesinori, ir taip gera...

Turbūt derėtų paklausti apie kūdikį, bet jis neįstengia. Negali ir vėliau, kai abu ateina į bažnyčią, ir jis stojasi priešais nebaigtą paveikslą. Kristus ir angelas. Ji pozuoja iškėlusi taurę, vilkėdama raudona tunika. Reikia vyti šalin mintis apie ją kaip apie ištekėjusią moterį. Ilgai tapo tylėdamas.

Sarai Susanei pozuojant pirmą kartą, Fritsas Jensenas ranka taip pakreipia jos veidą, kad ji galėtų lengviau vaizduotis žvelgianti į asmenį, kuris sunertomis rankomis klūpo prigludęs prie akmens. Kad matytų kupiną įtampos Kristų Getsemanėje. Ir kad pati lengviau pasijustų esanti šviesos apgobtas angelas. Liečiant jos veidą, užlieja keistas jausmas. Lyg vėjas... Ar ilgesys... tai gali patirti, prabėgus vasarai, kurios taip ir nepastebėjai... Daugiau jos nebeliečia.

Jis pasijunta tvirčiau, kai Sara Susanė, paėmusi į ranką taurę, sustingsta įprastine poza. Vilkėdama plačia raudona tunika ji atrodo kaip tikras angelas.

— Kiek ilgai Sara Susanė gali čia pabūti šį kartą? — klausia jis, prigesindamas angelo plaukų spalvą. Atkartoti ugninių plaukų altoriaus paveiksle jam nesinori.

— Johanesas parsiveš mane ketvirtadienį. Jei tik oras leis.

— Taigi mes turime tris dienas, — suskaičiuoja Jensenas, žvelgdamas tai į ją, tai į nebaigtą paveikslą.

Per tą laiką reikėtų padaryti tiek, kad galėtų užbaigti ir be jos, pamano jis ir tuo pat metu suvokia, kaip bus tuščia, jai išvažiavus. Niekam to nepasakysi, nes būsi ne taip suprastas. Jų pokalbiai bažnyčioje nuspalvina dienas. Vos jai atsivėrus, tarsi savaime atsiskleidžia ir jis pats. Abu panyra į temas, rūpėjusias jam jaunystėje. Kai prieš akis skleidėsi galimybės. Kai nereikėjo skubėti. O dabar — reikia. Gena baimė, kad viskas pralėks pro šalį.

— Kur pastorius Jensenas mokėsi tapyti? — netikėtai paklausia ji.

Už lango medžių vainikuose sūkuriuoja vėjas, ir lapų šešėliai slysta jos veidu, nuspalvindami jį žaliai.

— O, tai ilga istorija. Pirmiausia motina liepė studijuoti teologiją. Tikriausiai pastebėjai, ji valdinga moteris. Bet po studijų išvažiavau į Diuseldorfą mokytis tapybos.

— Važiavai nieko ten nepažinodamas?

— Na, gyvenau su draugu, vardu Gudė. Tas vyrukas pasiekė savo. Veikė kryptingai ir nuosekliai... kiekvienam svarbu turėti tikslą.

— Bet juk Jensenas turi?

— Mano gyvenimas pasuko kita linkme. Bet esu nutapęs keletą gerų paveikslų. Vienas vadinasi „Gretchena kalėjime“, kitas — „Ingeborga prie jūros“. Juos nupirko Bergeno muziejus. Dabar galiu didžiuotis, — pasivaipo, kad ji nemanytų, jog jis čia giriasi. — Bet tikiuosi, kad altoriaus paveikslas taps didžiausiu mano kūriniu, ir tai bus nemenkas Saros Susanės nuopelnas.

— Tai kam būti pastoriumi, jeigu trokšti tapyti? — drąsiai klausia ji.

Jį nebe pirmą kartą nustebina jos tiesumas. Tikriausiai dėl to jųdviejų pokalbiai ir nebanalūs.

— Atsakyti vienaprasmiškai negaliu. Išties pastoriui būtinas tikrasis pašaukimas... Sukūriau šeimą. Persikėlėme į Bergeną, pasiprašiau skiriamas pastoriumi, kad turėčiau iš ko gyventi. Netrukus susitikau Olę Bulį, ir mudu įkūrėme teatrą, jame buvo kalbama norvegiškai, vaidino norvegų aktoriai. Iš to neišsiversi, tad mokiau piešimo, tapiau ir vis žvalgiausi paskyrimo. Bet tomis kalbomis aš tavęs nevarginsiu.

— Anoks čia vargas! Tik pamanykit — Jensenas atsikraustė čionai, taip toli nuo Bergeno, — stebisi ji.

Jis galėtų atsakyti, kad nuo Ursulos namų Vokietijoje dar toliau, bet susilaiko — kam čia kalbėti apie žmoną...

— Norlandas mane priėmė. Aš to neužmiršiu. Čia mažiau paviršinio blizgesio, mažiau apsimetinėjimo. Žmonės moka būti dėkingi ir geba džiaugtis.

Ji nepatikliai žvilgteli, net angeliška poza pakinta.

— Nesiimčiau spręsti apie žmones iš kitų vietų, bet, galimas daiktas, susitikdami su pastoriumi čia visi stengiasi pasirodyti kuo geresni.

Jis pratrūksta juoktis. Atlošęs galvą kvatoja taip, kad aidi visas bažnyčios skliautas. Plyšta juokais ir ji. Abu atrodo lyg vaikai, besijuokiantys iš vien jiems žinomos paslaptis.

Juokui nuščiuvus, Sara Susanė vėl stovi angelo poza, Jensenas išgirsta netoliese plakamą dalgį. Prasideda šienapjūtė. Galima užvesti kalbą, kad šiemet žolė vešlesnė nei pernai. Bet vien nuo tos minties ima juokas. Juk tokių dalykų juodu niekada neaptaria.

— Mintimis nuolat grįžtu prie to, ką yra pasakęs Jensenas... kai būnu namuose, — nelauktai ištaria ji.

— Prie ko?

— Atsiprašau, kad kalbu niekus, — sukužda ji kilstelėdama taurę.

— Tai ką tu prisimeni?

— Pavyzdžiui, kad pastorių visą gyvenimą slegia, kaip pats sakei, įsipareigojimai gyvenimui. Iš karto supratau, ką turi galvoje. Ir pati tai patyriau. Apie tai su bet kuo nepasikalbėsi.

— Ar ką nors turi galvoje?

— Gyvenimo Ofersiojuje pradžią, ji buvo sunkiausia. Nesijaučiau savimi, nes man niekas nepriklausė. Mano pareigas nusakydavo kiti. Patyriau daug sunkių dienų. Sunku būdavo ir širdyje. Slėgė negeros mintys... O jos veikia ardomai... Prarandi... kaip čia pavadinus... savigarbą.

Jensenas nevalingai nuleidžia ranką su teptuku. Paskui kone karštligiškai puola tapyti baimindamasis, kad ji gali nutraukti savo pasakojimą. Smulkiais skubriais potėpiais auksina plaukų spalvą.

— Apie ką tada galvodavai?

— Dažniausiai apie anytą. Kurį laiką kaltinau ją dėl to, kad Johanesas mikčioja. Ji tokia griežta. Tvarkosi pagal normas.

Žmonėms, atveriantiems jam savo istorijas, jis pratęs patarti. Bet ji neklausia jo nuomonės, tik pasakoja. Apie jausmus, potyrius, pareigas.

— Kartais manau, kad pareiga slopina gyvenimą, — kalba susimąsčiusi.

— Ir tai neteikia tau džiaugsmo?

— Bent jau nedaro manęs geresniu žmogumi.

— Ar dažnai mąstai apie buvimą geru žmogumi?

— Ne. Gėda, bet nedažnai, — sušnibžda ji, atsidūsta ir nutyla.

— Kartą sakei, kad gailėtis dėl savo pasiryžimo — dar viena nuodėmė, todėl nesigaili ištekėjusi.

— Ar taip sakiau?

— Per pirmąjį mūsų pokalbį.

— Nejaugi pastorius prisimena? — nustemba ji. — Ir taip mano?

— Ko gero, taip.

— Bet neįsitikinęs? — klausia ji. Ranka su taure nusvyra žemyn.

Jis nebeprašo, kad Sara Susanė tinkamai laikytų ranką. Tik permeta akimis: išbalusi. Laisva ranka ji skubiai perbraukia kaktą.

— Kaip sakei, reikia būti atsakingam už savo pasirinkimą, — patvirtina jis.

— Pasirinkimą? Mąsčiau apie tai. Žmogus tiki turįs iš ko rinktis.

— Dievas mums suteikė gebėjimą rinktis. Aišku, tikrovės ribose.

— Kaip tik toji tikrovė ir riboja, — atitokusi ji kilsteli taurę. — Jei pasirinkai, tai nieko pakeisti nebegali, juk taip? Esi įkalintas pareigos.

— Ar nori pasakyti, kad gailiesi dėl savo pasirinkimų ir, aplinkybėms leidžiant, būtum dariusi kitaip?

— O ar Jensenas nesigaili?

Jis pažvelgia pro langą. Vienas stiklas įskilęs. Apmaudu — buvo pastebėjęs ir anksčiau, o zakristijonas iki šiol nesutvarkė. Bet ar tai svarbu?

— Negalėjau sau to leisti... Mano tikrovė — pareigingas gyvenimas, — ištaria jis ir pats nusistebi šiuo prisipažinimu. — Matau, kad tavo tikrovė — kūdikis po širdimi. Pavargai? Gal nori atsikvėpti?

Ji papurto galvą ir žemėliau nuleidžia taurę, žvilgsniu klausdama, ar gerai. Jis linkteli. Tylėdami vėl imasi darbo.

Po valandos susėda ant bažnyčios laiptų valgyti priešpiečių. Sumuštinius su sūriu užgeria vandeniu, paskanintu aviečių sirupu. Netoliese darbuojasi du šienpjoviai. Žvanga plieno dalgiai. Kvepia žole. Kai juodu vėl sugrįžta prie paveikslo, jis pajunta nebegalįs susikaupti. Potėpiai atrodo blankūs, tarsi susigėrę į drobės paviršių. Galiausiai Jensenas padeda teptuką ir įdėmiai žvelgdamas prieina prie jos.

— Nepamiršk, kad esi Dievo išrinktoji, plazdenanti virš Jėzaus Getsemanėje!

Lėtai lyg per miegus jis ranka paskleidžia jos plaukus: kaip tik taip jie turėtų atrodyti paveiksle.

— Kristus klūpo apimtas mirties baimės tarsi žmogus...

— Ar Jensenas mano, kad Kristus, Dievo sūnus, tikrai bijojo mirties?

— Žmogus Jėzus bijojo, Sara Susane, — sušnabžda jis, taisydamas jos rankos padėtį.

Ji paklūsta, ir pastorius atsiduria tarp išskėstų jos rankų. Tai trunka kelias sekundes, kol jis susivokia sąmoningai vilkinąs laiką. Atšlyja ir eina tapyti toliau.

— Pagalvok! Tu tik pagalvok, kad esi Dievo atsiųsta į šią žemę kenčiančio žmogaus paguosti.

— Bandau, — sumurma ji. — Tik nežinau, kaip. Aš čia nematau jokių nelaimėlių.

Staiga jį užlieja seniai patirtas įkvėpimas — režisuoti, išgauti iš aktorių visa, ką jie geba. Jis kaipmat išsitiesia priešais ją ant grindų. Atsišlieja į dėžę su tapybos reikmenimis ir suneria rankas. Žvelgiant iš apačios viskas skendi prieblandoje ir atrodo kitaip. Ant jos kaklo žaidžia saulės zuikutis. Jis praveria lūpas lyg ketindamas ko maldauti. Akyse susitvenkia ašaros.

— Dabar matai kenčiantį žmogų?

— Manau, kad taip.

— Ar tu esi Dievo siųstas angelas jam paguosti? — ištaria Fritsas Jensenas bandydamas suvaidinti, kad bijo mirties.

Sara Susanė giliai kvėpuoja, lyg grumtųsi su savimi, bet tebežvelgia tiesiai į jį.

— Paguodos reikia man... — sukužda jis.

Jinai atsiklaupia ir abiem rankomis suima jo veidą, tarsi stumiama bažnyčios erdvės iš už nugaros... Nesuvaldomas šėlas

Po dešimties mėnesių gyvenimas pasikeičia. Atsiranda trečiasis vaikas Sandra. Palyginti su dviem pirmaisiais, jos gimimas kaip saulės šypsnys. Tarsi būtų siųsta į šią ašarų pakalnę vis dar neprigyjančiai naujoje aplinkoje motinai paguosti.

Rūpesčiai ir darbai Havnese veja vienas kitą. Metai pasitaiko nederlingi, žvejų laimikis prastas. Smunka prekyba. Juodviem su Johanesu jau ketinant atsisakyti samdinių, nelauktai pradeda eiti žuvys, ir pagaliau šio niūraus pusrutulio padangė nušvinta.

Johanesas tučtuojau suskanta veikti, visa savo esybe nujausdamas atplūstant žuvis ir didėjant druskos paklausą. Geba ne tik iš anksto pasirengti prekybai, bet ir reikiamu laiku atsirasti reikiamoje vietoje.

Vieną gegužės dieną Sara Susanė užlipa į palėpę drobės, ketindama dar ją pabalinti ant nykstančių pusnių. Atveria langą ir giliai įkvepia. Prasisagsto palaidinę, apatinius marškinius. Apačioje samdinys tempia pašėlusiai trinksintį vienratį, prikrautą akmenų. Mūrys sienelę būsimam gėlynui palei vėliavos stiebą. Sara Susanė sodins sinavadų ir saulučių. Andai Johanesas murmėjo, esą per tuos želdinius bus sunku iškelti ar nuleisti vėliavą. Bet abu sutarė, kad bernas išgrįs takelį ir juo bus galima laisvai vaikštinėti pirmyn atgal.

Pamatęs lange Sarą Susanę, Johanesas stabteli ir kilsteli ranką. Tuo pat metu jis pastebi, kad bernas pamiršo išgrįsti takelį, bet įstengia nuvyti bekylantį susierzinimą šalin. Ji ten — palėpėje. Ilga kelionė pietiniu jūros pakraščiu iki pat Helgelando žadina jam ne vien įprastą namų ilgesį. O ant aukšto ji beveik visada viena.

Vengdamas susitikti vaiką ar samdinį jis šmurkšteli į viralinę ir nusimeta žvejo kombinezoną. Stropiai prausia veidą ir rankas, net purslai tyška, o paskui vienomis kojinėmis įsmunka vidun pro prienamio duris. Ji neišgirsta, mat bernas kurtinamai verčia akmenis. Užveria langą, bet tebestovi prie jo, viena ranka prilaikydama prasagstytą palaidinę.

Johanesas pajunta savo ataugą bundant savarankiškam gyvenimui. Lyg jo tarpkojyje teiktųsi visa energija. Prisėlinęs apglėbia žmoną. Tylomis glamonėja krūtis ir bučiuoja kaklą. Neišgirsta jokių klausimų apie kelionę. Ji nesiteirauja ir apie brolį Arnoldą, nors Johanesas buvo užsukęs į Chiopsviką. Netardama nė žodžio atsigręžia ir užsimerkusi atlošia galvą. Kyštelėjęs ranką jis pakelia sijonus, o ji prasiskečia ir prisispaudžia. Nepaleisdamas jos jis slenka iki durų ir jas uždaro. Sunkios milo kelnės nusmunka žemiau kelių. Ten pat, prie durų, jis kilsteli ją ir tarsi pamauna ant savęs.

Šnopavimui nurimus ir iš kiemo atsklidus garsams, jis tebelaiko ją tvirtai apglėbęs, spausdamas tarp durų ir savo prakaulaus kūno.

Į Havnesą ateina pavasaris. Akmeninė sienelė aplink vėliavos stiebą taip ir lieka aklina, bet niekas tuo nesipiktina. Dar iki vasaros bernas sukala lieptelį, jį galima užmesti ant akmenų, jei reikia prieiti prie vėliavos. O pievose ir pasieniuose tarpsta ir veši augalija. Po Saros Susanės širdimi taip pat plazda gyvybė. Oras pritvinkęs beržų sulos kvapo. Žuvėdros neberykauja, o paeiliui skraido ieškoti lesalo jaunikliams. Paskui atplūsta ledjūrio menkės, čiumpančios bet kokį masalą.

*

Magda — ketvirtasis vaikas. Pradėta gegužės pradžioje palėpėje. Gimusi per pačius 1870-ųjų vasario šalčius. Mažutis, per anksti gimęs kūdikis pakrikštijamas, vos nupjovus virkštelę. O Sarai Susanei vėl užtrūksta pienas. Laimė, atsiranda netekėjusi mergina; šeimininkai girdo žindyvę grietinėle ir juodųjų serbentų sultimis, kad ganėtų pieno ne tik jos pačios, bet ir jų vaikui. Ji apgyvendinama kamarėlėje už seklyčios, skirtoje nakvoti garbiems svečiams, nepajėgiantiems užlipti laiptais į antrą aukštą. Kūdikio neprireikia atiduoti globėjams, kaip manyta anksčiau.

— Juodu man kaip dovana, — rimtai sako Sara Susanė, Johanesui atsivedus tą merginą.

Sako iš širdies. Bet motinystės jausmas joje nesiskubina išsiskleisti, nors buvo diegiamas nuo mažens kaip visko matas, nors garsiai apie tai ir nekalbama. Pavyzdžiui, sesuo Marena netapo visaverte moterimi nei savo, nei kitų akyse, nes nepagimdė vaikų. O juk tai gyvenimo šioje žemėje prasmė.

Sarą Susanę kankina begalinis nuovargis. Dieną ir naktį. Kamuoja tarsi gėdingas bejėgiškumas, nors pagrindo jam lyg ir nebūtų. Jai netrūksta nieko, tik to pienelio. Vengdama bet kokios draugijos prašlitinėja visą pavasarį. Su palankynų dovanomis atvykstantys broliai, seserys ir giminiečiai randa Sarą Susanę išblyškusią ir viskam abejingą.

— Ji lyg vėjo perpučiama, sudžiūvusi kaip žąsies sparnas. Girdyk ją grietinėle ir priversk šypsotis, — pataria Arnoldas Johanesui, jiedviem krautuvėje sėdint prie stiklelio.

Bet Iverinė per savo viešnagę pateikia kitą pasiūlymą.

— Liaukis kasmet užtaisęs po vaiką! Numarinsi moterį, nesulaukusią nė trisdešimties!

Neturėdamas kaip pasiteisinti Johanesas tik pritariamai linkteli galvą. Paskui dar kartą. Sėdi ir linkčioja galvą. Bet giliai širdyje žino šitokio gydymo kurso neištversiąs, nebent Sara Susanė jį atstumtų. O taip dar nėra buvę. Net gimus Jakobui, kai prastai gijo plyšimai, ji neatstūmė. Ir niekuo nesiskundė.

Po Iverinės nuosprendžio Johanesas pajunta sąžinės priekaištą dėl nuotykio palėpėje. Iš kelionių vis parveža dovanų. Ant komodos ir stalčiuje rikiuojasi kvapaus muilo gabalėliai — gaila juos naudoti. Atsiranda poliarinės lapės apykaklė, išgraviruotas sidabrinis žiedas su mėnulio akmens akute. Užuot pradžiuginusi, ši paskutinė dovana ją net pravirkdo. Jis bando linksminti, užsirašinėja svetur išgirstas istorijas į bloknotą. Buhalterijos knygoje rodo įplaukų sąskaitas. Atveža gėlių svogūnėlių. Nudažo sodo tvorą šampano spalva ir perdengia pavėsinės stogą. Nusamdo dar vieną auklę, taip pat darbininką, ir šis per tris dienas išvalo šulinį. Nuperka dar vieną karvę, priima tarnaitę namų ruošai. Baugina tai, kad Sara Susanė nei prieštarauja, nei klausinėja, kiek visa tai kainuoja. Dar baisiau — nepasigenda tų pokalbių palėpės kambaryje, kai jis galėdavo nevaržomai skiemenuoti savo mintis ir būti suprastas.

Slenka vasara, darbas veja darbą: šienapjūtė, žūklė, krautuvė, išvykos su jekta, sąskaitų tvarkymas lig išnakčių. O kokios mintys sukasi Saros Susanės galvoje, jam tebėra paslaptis. Jaučiasi vienišas. Paskutinis vaikas nedžiugina taip kaip pirmieji. Negerai, nes mažoji Magda tarsi neturi ir motinos, juk ją žindo svetima moteris. Be abejo, Magda iš visų vaikų pati gražiausia — varinio atspalvio garbanomis, raiškiu žvilgsniu. Kaip motinos.

Anksčiau Johanesas šnekėdavo su vaikais apie viską, jie buvo pratę prie jo nuo pat gimimo. O dabar, jiems patikliai spraudžiant savo rankutes jam į delną, jis nepraverdamas burnos traukiasi šalin lyg koks senas trolis. Išvyksta iš Havneso kuo dažniau, bet ten, kur lankosi, taip pat tyli. Ir dar — nebeliečia jos žemiau juosmens. Baisu — bet ir ji nesiartina! Tarsi būtų pamiršusi, kad prieš Dievą ir žmones juodu skirti vienas kitam. Neskatina jo nei judesiu, nei žodeliu! Jeigu tik bandytų suartėti, jis, aišku, ją suturėtų. Pasakytų, kad pirmiausia ji turinti atsigauti, o atvykusiai Iverinei praneštų uoliai paisąs jos patarimo. Pareigingasis pastorius

Fritsas Jensenas sėdi kuklioje savo kontoroje ir skaito. Gyvenant toli nuo valdžios, reikia įdėmiai stebėti įvykius. „Bergeno žinias“ jis prenumeruoja nuo pirmojo laikraščio numerio, pasirodžiusio 1868-aisiais. Paštas dirba pakenčiamai. Pasitaiko, kad po ilgokos pertraukos iškart gauni du numerius. Ateina ir tautos švietėjo liberalo Jonsono redaguojamas savaitinis žurnalas. Leidinys liberalus, bet, kaip ir pats leidėjas, griežtai ginantis tvarką. Jame spausdinami apsakymai ir iliustruota šviečiamoji medžiaga, skelbiamos politinės pažiūros, iš jų gali ir juoktis, ir verkti. Žurnalą mėgsta visa šeima, ypač motina ir sesuo Jakobiną, mat joms visą pusmetį tenka gyventi toli nuo Bergeno. Nekenktų prenumeruoti ir laikraštį „Morgenbladet“, bet viskas kainuoja. Kiekvieno šeimos nario poreikiai skirtingi, bet jis, gink Dieve, dėl to nesiskundžia. Tai prieštarautų jo pamokslams, kirstųsi su skurdžiu parapijiečių gyvenimu.

Fritsas Jensenas manosi esąs apsiskaitęs, išsilavinęs ir supratingas žmogus, gebantis daryti įtaką ne vien šeimoje. Laimėjimai viešame gyvenime teikė jam svorio ir autoriteto. Ursula nepriekaištingai tvarkosi namuose, tai supranta net jo motina.

Antrą dieną lietus skalbia langus ir duris. Pietvakarių vėjas lenkia karklus ir beržus. Belieka tikėtis, kad kitą dieną oras pagerės ir kad žmonės ateis į bažnyčią. Bet dėl tokių niekų kaip oras pastorius netrikdys Viešpaties ramybės. Nebent tai lemtų kieno nors gyvybę ar mirtį.

Jis deda į šalį žurnalą ir susikaupia sekmadienio pamokslui. Bet tarsi dėl vangumo ar atsipalaidavimo dėmesys nukrypsta kitur. Vakar ant pamokslo užrašų jis pasidėjo Eriko Andrejaus Kolbano knygą „Bandymas aprašyti Norlando kraštą — Lofoteną ir Vesteroleną“. Atsivertęs ją pajunta savotišką pasitenkinimą, mat tariasi pranokstąs autorių intelektu. Knyga, tiesą sakant, parašyta apie 1818-uosius, bet...

Kolbanas — abejingas žmonėms menkysta, dirbęs Lofoteno ir Vesteroleno parapijos pastoriumi, bet, regis, nieko nenutuokęs nei apie atjautą, nei apie žmogaus sielą. Tik pamanykit, Karališkosios Norvegijos mokslų akademijos Tronjeme narys.

Kiekvieną kartą skaitydamas tą rašliavą — kūryba jos tikrai nepavadinsi — Fritsas Jensenas kone apsiputoja. Tai visai dienai pakyli jo dvasią. Nedaug tereikia, tik palyginti save su Eriku Andrejų Kolbanu, ir jau pasijunti tikru žmonijos gelbėtoju. Skaitant į galvą topteli mintis — kur ji buvo anksčiau — progai pasitaikius, nusivežti knygą pas Henriką Drejerį. Papsėdami pypkes ir gurkšnodami punšą juodu smagiai kvatosis.

Jam begrįžtant prie pamokslo teksto, vidun įeina Ursula ir neklausdama, ar nesutrukdys, sėdasi kitame stalo gale. Vos pažvelgęs į ją jis supranta negreitai sugrįšiąs prie pamokslo. Gerai pažįsta tą užsisklendusią, paženklintą nuoskaudos jos išraišką.

— Tu prastai nusiteikusi, mieloji? — prabyla pastorius.

Ji neatsiliepia, sėdi liūdna ir paniurusi. Jis supranta, kad reikia ką nors daryti.

— Štai, paskaityk, galėsim kartu pasijuokti, — pasiūlo sklaidydamas puslapius, kuriuose Kolbanas aprašo parapijiečių būdą, gyvenseną ir papročius.

Jai sučiaupus lūpas ir pakračius galvą, pradeda skaityti pats. Pamažu balsas darosi teatrališkas, jame suskamba pasibjaurėjimo gaidos. Po kelių sakinių jis jau tikisi sulauksiąs aplodismentų.

Mat, pasak Kolbano, Lofoteno ir Vesteroleno gyventojai nepasižymi būdo tvirtumu, jų mintims ir veiksmams vadovauja vien juslės. Be postūmio iš šalies jie apie nieką nesusimąsto. Abejonių kelia ir jų dvasinės savybės. Ramūs ir patenkinti, nuoširdūs ir silpnadvasiai, jie gali bet kada išklysti iš kelio. Viską lemia akimirka. Jie užsimoka bardamiesi. Nesimuša net būdami įkaušę. Mėgsta ginčytis, atleisti nesugeba, bet būdami geraširdžiai ima gailėtis savo aukos ir net linkę jai padėti. Jiems trūksta kultūros ir išprusimo, todėl reikia autoritetingo vadovo, kad be jo nesielgtų kaip vaikai. Prastuomenėje nerasi nė vieno gudragalvio ar išminčiaus. Apsnūdę ir abejingi žmonės laikosi provincijos papročių, mėgdžiodami miestelėnų elgseną ir aprangą. Jei gyventų pasiturimai, jų vaikai niekuo nesiskirtų nuo miestelėnų. Milas, naminis audeklas tinka prie darbų, bažnyčiai — plona Vilnelė, auksiniai žiedai ir auskarai. Turtingo sodiečio namuose aptiksime veidrodžių, užuolaidų, stalų, oda apmuštų kėdžių, pūkinių ir plunksninių antklodžių, staltiesių, servetėlių, akevito, vyno ir biskvitinio pyrago. Kava geriama dukart per dieną. Pribloškia nejautrumas kito žmogaus sielvartui ar mirčiai. Todėl jie niekada nenusimena, nebent sveikatai susilpnėjus. Jei kuris jų suserga, ir ligonis, ir jo artimieji trokšta greitos mirties. Gedima trumpai, nes rūpi velionio palikimas. Dėl viso vaizdo dar reikia paminėti jų nedėkingumą ir beribį godumą.

Aplodismentų negirdėti. Ji ištraukia knygą jam iš rankų ir meta ant stalo.

— Was fur ein Schwein!9 — prapliumpa vokiškai ir išrėžia griausmingą kalbą apie pastoriaus požiūrį į žmogų apskritai ir apie nekrikščionišką Kolbano aroganciją, kaip išskirtinį reiškinį.

— Taip, taip, — pritaria Fritsas Jensenas, nesitikėjęs, kad ji taip įsikarščiuos. — Tas žmogus jau seniai po velėna...

Bet Ursula nesiliauja. Esą tokių minčių ji prisiklausiusi iš prasčiokų ir mokytų, iš dvasininkų ir aukštuomenės. Ne, ji daugiau netylėsianti.

— Ir ką gi pasakysi? — klausia jis.

Ji atsistoja spoksodama į jį išplėstomis akimis. Juodi vešlūs plaukai susitaršę. Veidas su dailiai išlenktomis lūpomis nutviskęs liepsningu raudoniu. Atrodo lyg sparnuota plėšrūnė, besirengianti pulti. Jei nebijotų jos įsiūčio, tikrai nusišypsotų. Kokia ji įspūdinga!

— Pasakysiu, kad žmogų daro gyvenimas! Kad ne visi gimsta laimingi. Krikščionys turi žiūrėti į viską atlaidžiai, o ne teisti! Bent jau pastoriui nederėtų to daryti! Jis turi skleisti atlaidumo dvasią! Ir jam turi rūpėti savo paties nuodėmės! Ar girdi, Fritsai? Nors Kolbanas ir miręs, turėtum jį išplūsti kuriame nors pietų Norvegijos laikraštyje. Išjuokti jo vulgarumą! Įsiklausyk! O tu kapstaisi politiniuose pareiškimuose ir protokoluose.

— Kaip tik dabar rašau sekmadienio pamokslą, — jis bando gintis. Paskui pamato, kad ji verkia. Atstūmęs į šalį bloknotą, pakyla. Tvirtai priglaudžia ją prie savęs ir ima linguoti. Po valandėlės ji įremia kaktą jam į krūtinę. Abu stovi linguodami tyloje, drumsčiamoje lietaus lašų barbenimo ir žaidžiančių vaikų balsų. Tada ji prabyla pilko monotoniško gyvenimo paženklintu balsu:

— Tavo sesuo... Jakobiną papasakojo man, kad žmonės vėl kalba apie tai. Ji gavo laišką iš Bergeno, iš tų šventeivų, su kuriais bendravo prieš atvykdama pas mus. Jie rašo, kad kažkur svečiuodamiesi nugirdę svarstant, kas Lenos tėvai...

— Bet, mieloji, Lena seniai ištekėjusi ir gyvena savo gyvenimą čia, šiaurėje, toli nuo apkalbų.

— Jos pasieks ją, paminėsi mano žodį — pasieks!

— Ursula, tai tavo bėda, o ne jos. Ir ne mano.

— Tai ką, tau mano bėdos nerūpi? — mesteli ji.

— Aišku, rūpi. Tik nereikia jų taip išpūsti, juk tai sena istorija.

— Ir vis vien Bergene netrūksta ja besigardžiuojančių žmonių.

— Šit kaip. O kodėl gi tai vėl iškilo? — nusivylęs klausia jis.

— Kažkas prasižiojo, kad tu pasiprašei skiriamas į pietus. Žmonės tikri šakalai. Plėšo, kas papuola į nagus, knaisiojasi... piktos valios vedami.

Jis priglaudžia ją ir ritmingai linguodamas ramina. Taip yra daręs ir anksčiau. Dėl tos pačios priežasties.

— Lena žino, kad mudu esame jos tėvai. Kitų jai nereikia, kad ir ką liežuviai maltų. Mudu — ir Lena...

— O ta Roiter pavardė, per jos konfirmaciją tavo įrašyta į bažnytinę knygą?

— Gimimo liudijimo pakeisti negalėjau. Dabar ji ištekėjusi ir jos pavardė kita. Nejaugi vėl pradėsime viską iš naujo?

— Bergene ji buvo jau paaugusi ir viską suprato, ir tos kalbos privertė ją gėdytis, slapstytis. Gėdijausi ir aš. Maniau, kad apsigyvendami Norlande šito atsikratėme... Bet nepamiršiu to pirmojo susitikimo su vaikais, mūsų surengto Bio parapijoje. Viena moteris paklausė Lenos, kas ji tokia. Kokia ši jautėsi sumenkinta, kai atsakė esanti iš dvasininko šeimos. Kone atsiprašinėjo, nors ir nežinodama visos tiesos.

— Tai buvo seniai!

— Taip, bet mes ir toliau esame nuolat persekiojami. O, tu, tu sėdi užsidaręs ir mėgaudamasis skaitai šią šėtonišką knygą, skleidžiančią blogį!

— Ursula!

— Aš tiesiog noriu pasislėpti, Fritsai... negaliu atsikratyti gėdos jausmo.

— Bet juk liežuvius laido ne Steigeno žmonės, — sako jis, bet kaipmat prisimena, kad apkalbos yra visuotinis pomėgis. Aplink gali sklandyti daugybė paskalų, nepasiekiamų pastoriaus ausims. — Pasišnekėsiu su Jakobiną, tegu parašo savo draugams griežtą atsakymą.

— O ką ten rašyti? — šniurkšteli nosimi Ursula.

— Kad Lena mudviejų atžala. Tik tiek.

— Betgi jie žino... Jie mano žinantys... tiesą. Kartais tu kalbi taip lengvabūdiškai, kad imu abejoti, ar tinki eiti savo pareigas! Gal todėl tau visai nerūpi, ką žmonės kalba apie judu su ta... ta moterimi — užsidariusius bažnyčioje!

— Ursula! Gana! Ar supranti, ką kalbi? — tyliai prataria jis ir paleidžia ją iš glėbio.

— Atleisk! — sušnabžda ji ir vėl pravirksta.

Atsidusęs jis sodinasi ją ant kelių.

— Pragyvenome kartu visą gyvenimą, tiesa? — klausia.

— Taip.

— Esu pasižadėjęs nutapyti altoriaus paveikslą, bet gerokai vėluoju. Kad užbaigčiau, man reikalinga pozuotoja... ar sutinki?

Ji kone grasiai nudelbia galvą.

— Jei nori, gali būti kartu, — jis išgirsta sakant save.

Baisėdamasi ji tik papurto galvą.

— Ir tu mane žemini! Kalbu ne apie save, o apie tai, ko žmonės gali prisigalvoti...

— Puiku! Tad leidžiu žmonėms kalbėti, ką nori. O pats privalau baigti paveikslą! — tvirtai pareiškia jis.

Bet Ursula tebėra pasipiktinusi.

— Atėjau ne dėl to...

— Ne. Atėjai sutrikusi dėl tų Bergeno paskalų. Kodėl Jakobiną išplepėjo apie laišką?

— Ji čia niekuo dėta. Tikriausiai norėjo, kad mes viską žinotume, — sumurma ji, stojasi ir eina prie durų.

*

Fritsas Jensenas tapo romantiškus amūrus paveikslui pagražinti. O pats jaučiasi lyg į krantą išmesta medūza. Kamuoja Ursulos pareikšta abejonė, ar jis tinkąs eiti savo pareigas. Žodžiuose, kuriuos ji pažėrė apimta jausmų protrūkio, yra daug tiesos. Jis ne visada toks, koks apsimeta esąs. Nei prieš Dievą, nei prieš žmones.

Gyvendamas šiaurėje jis daug metų bando susikurti politiko ir visuomenės veikėjo įvaizdį. Bet tos senos paskalos apie Lenos kilmę primena, kad Bergeno aukštuomenės akyse jo reputacija ne tokia kaip čia, šiaurėje. Todėl padavęs prašymą Fritsas ir nepuoselėja vilčių gauti postą šalies pietuose.

Jiedu su Ursula gyvena taikiai. O kai iš paviršiaus viskas ramu, gelmėje kaupiasi nuosėdos. Šitaip gyventi pavojinga. Jis kartais išvyksta į tolimas keliones, o grįžęs jaučia namuose tvyrant neišsakytus žodžius. Gal ir galima pasiteisinti, kad nėra kur nuoširdžiai išsikalbėti, mat namuose per daug ausų. Vis dėlto, kur nors išvykus ar einant takeliu į bažnyčią, širdyje dingteli: ar gimiau dėl viso šito?

Jis apie tai niekada ilgai nemąsto, siekia kuo greičiau atsikratyti apėmusio slogučio. Supranta, kad reikėtų nuoširdžiau bendrauti su Ursula. Ir nusiramina prisimindamas pokalbius su Sara Susane. Trumpus, atviraširdiškus jos atsakymus. Ir klausimus. Ypač juos.

Juodviem su Ursula įsikūrus Norlande, iš pradžių tik tarpusavio pasitikėjimas padeda viską ištverti. Juk gyvenimas čia labai skiriasi nuo ankstesniojo. Bet nejučiomis viskas pakinta. Viešumoje jis kovotojas, besireiškiantis žodžiu ir raštu, o namuose visokiais būdais siekiantis išvengti konfliktų. Išsisukinėdamas, atsikalbinėdamas. Pamažu pilka kasdienybė lyg siena ima atitverti juodu vieną nuo kito.

Pasitikėjimas. Kiek jo Ursula galėtų ištverti? Argi įmanoma išsaugoti tarpusavio pasitikėjimą, kai kitas turi nuosavą erdvę ir slaptingą versmę? Kad ir tas portretas. Pradėjęs jį tapyti, Ursulai juk neparodė.

Pernai Sara Susanė negalėjo atvykti. Rašė, kad vasarį pagimdė ketvirtąjį vaiką ir dar nespėjo atsigauti. Tuo metu jis baigė tapyti dvi niūrias šonines drobes, vaizduojančias mirties šešėlius Getsemanėje. Kaip atsvarą viršum visų paveikslų pakabins tris pieštinius amūriukus. Miniai jie teiks šviesą ir viltį. Jis puikiai supranta, kad dabar, altoriaus paveikslui einant į pabaigą, Sara Susanė, kaip pozuotoja, nebereikalinga. Bet negali atsikratyti įkyrios minties apie jos portretą. Tapys ir atvaizduos ją tokią, kokia yra. Šis sumanymas jam kilo Heningsvere, pirmąkart ją matant. Keistas noras, jo kilmės jis paaiškinti negali.

Staiga išgirsta kažką ateinant. Nuo lengvų, tvirtų žingsnių grikši žvyras. Atmintyje šmėsteli pirmosios susižavėjimo Ursula akimirkos. Ji vaikščiodavo lyg šokdama.

Jis dirsteli į spintą. Durelės išklibusios, sandariai neužsidaro. Ant pageltusio medinio pakabo — pastoriaus sutana, už jos — portretas.

— Fritsai, atėjo laiškas, — vos atgaudama kvapą Ursula duoda jam užantspauduotą voką. Oficialus raštas? Jis apžiūri laišką, vienas jo kampas apibrizgęs nuo drėgmės.

— Nagi, atplėšk!

Padaro, kaip liepiamas. Ji nekantriai čiužina batu. Jis sutelkia dėmesį. Pro langą ant laiško krinta melsvas šaltos šviesos ruožas. Raidės mirguliuoja, kol pagaliau sugrįžta į vietas ir įgauna prasmę.

— Kas rašoma?

— Aš paskirtas į Siorumą Akershuse...

— Ačiū Dievui visagaliui! Pagaliau! — išsiveržia Ursulai iš širdies, ir ji puola jam ant kaklo.

Apsiverkia. Iš pradžių vos girdimai, paskui įsismarkavusi ima sriūbauti lyg stigdama kvapo.

— Nejaugi gyvenimas čia toks baisus? — ištaria jis.

Ji atsiliepia jau sutvirtėjusiu balsu:

— Ne, anaiptol! Bet juk tu nusipelnei paskyrimo! Nusipelnei! Be jokios abejonės! Išvyksime kuo skubiausiai, kai tik galėsime, tiesa?

— Na, gal ne dabar? Reikia susitvarkyti. Ir vaikai... Juk reikia pasitarti su jais.

— Tai išties posūkis tavo gyvenime! Nevalia atsisakyti! Niekas negali to sukliudyti, nebent per mano lavoną!

— Na ir pasakei, — šypteli jis.

Ursula paleidžia jo kaklą ir ėmė suktis zakristijoje pagal vokišką melodiją, ją visad niūniuoja būdama gerai nusiteikusi. Veide nebelikę niūrumo, spinduliuoja tamsios akys. Žvelgia į jį ir juokiasi pusiau pravira burna. Puola prie spintos, nutraukia nuo pakabo sutaną ir toliau šoka su ja. Ūmiai stabteli ir užmeta apdarą ant kėdės. Kiek dvejodama grįžta prie spintos ir pagriebusi atgręžia Saros Susanės portretą į save. Ursulos veido nematyti. Tik įsitempęs sprandas, sustingusi nugara. Valandėlę ji stovi kaip suakmenėjusi. Jis išgirsta save patį kostelint.

Ji atsigręžia neatpažįstamai pasikeitusi. Tarsi nebūtų jokio laiško apie paskyrimą.

— Kas gi užsakė va šitos portretą? — klausia lyg mesdama pastabą tarnaitei dėl prastai atlikto darbo.

— Niekas, — nesugalvodamas jokio kito atsakymo išlemena jis.

— Už sutanos — neįprasta vieta portretui laikyti, tiesa?

Jį kvočia asmeninis inkvizitorius. Žodžiai tiesmuki, aštrūs.

— Iki pabaigos dar toli gražu...

— Ir kur jis kabos? — po slegiančios pauzės teiraujasi ji.

— Nežinau, — paikai išsprūsta. Juk galėtų pasakyti įteiksiąs Sarai Susanei portretą kaip atlygį už tai, kad pozuoja nemokamai. Bet nepasako. Prisimena Bergene praleistus metus. Jaunas aktores, trokštančias dėmesio ir vaidmenų. Ursulos kandumą. Tvoskiantį šaltį, jam bandant pasiaiškinti. Tai buvo seniai, o dabar... Toji iškalbinga jos nugara. Kiekvieną kartą, jai atsukant nugarą, jį užplūsta vienatvė.

Ursula itin rūpestingai įstato portretą atgal ir užveria dureles, bet šios tučtuojau vėl prasiveria.

— Pasikabink bažnyčioje, tai galėsi kasdien matyti! O per vizitaciją parodyti vyskupui! — šaltai iškošia ji, nusigręžia ir dingsta durų angoje.

Jis perskaito laišką dar kartą, nebesuvokdamas prasmės. Žino atmesiąs pasiūlymą. Juodu su Ursula sukrės dar vienas konfliktas. Tebūnie. Pamažu susikrauna tapybos reikmenis. Eis namo, pasišnekės su ja. Išklos visa, kas neišsakyta.

— Ne dėl portreto teks krimstis, Ursula, — pasakys. — Viskas kur kas blogiau. Aš nevažiuosiu į Siorumą. Mano vieta — čia, šiaurėje!

Jei nepavyks pasikalbėti, jis mėgins susikaupti ir parašyti pranešimą apie tą miško bylą. Užspeistas iš visų pusių žmogus turi rasti į ką atsiremti. Ir jis apsisprendžia — galutinai.

Grįžęs namo randa prašymą ateiti į vieno trobelninko sodybėlę. Ten serga žmogus, gydytojo prisikviesti nepavyksta. Ursula, kaip įprasta, sukasi po namus, rūpinasi vaikais. Bet, jam išeinant ir stabtelint tarpduryje, nepalinki sėkmės, nors pirmiau visada palinkėdavo.

*

Ligonis guli negrabiai suręstoje lovoje ant sutrintų šiaudų, be paklodės ir be kailinio užkloto. Jauna jo žmona, išsiuntusi vaikus į tvartelį, išblyškusi ir išsekusi sukiojasi prie krosnelės, nuolat įmesdama šakalių. Visas trobos inventorius — tai ant virtuvinės spintelės stovintis kibiras su keliais skardiniais indais, dvi savadarbės lovos pasienyje ir stalas su šešiomis taburetėmis priešais vienintelį langą. Lubos iš vidaus neapkaltos. Ant skersinio kabo šlapi skalbiniai. Plyšiai tarp balkių užkamšyti įmirkusiais lietuje samanų kuokštais. Nuo jų laša vanduo.

Fritsas Jensenas nusimeta paltą, o ligonio žmona skubiai pristumia prie lovos taburetę. Gulinčiajam artėja paskutinioji valanda. Jis netekęs sąmonės vaitoja.

— Ar seniai tęsiasi karštinė? — paklausė Jensenas.

— Tris dienas. Manėme, kad paprasčiausi tymai... Skaudėjo galvą ir visą kūną. Bet kai jį išbėrė ir jis ėmė kliedėti, supratau...

Ligonio oda išberta smulkiais raudonais spuogeliais. Kai kur sunkiasi kraujas. Santūrusis Fritsas Jensenas net pašiurpsta. Panašu į šiltinę. Ūmai skėsčiodamas rankomis gulintysis pašoka, lyg būtų nutvilkytas karšta geležim. Veržiasi iš lovos. Akimirką jo kūną apima traukuliai.

Fritsas Jensenas bando jį nulaikyti. Pamažu įstumia atgal į lovą. Vargšas nurimęs išsitiesia, guli pastiromis akimis ir pravira burna. Pastorius Jensenas sukalba „Tėve mūsų“. Prie lovos lyg šešėlis stovi ligonio žmona. Pastorius atsigręžia į ją, kad įspėtų apie artėjančią baigtį.

— Melskimės už jį, nes laiko sakramentui nebėra.

Tylėdama ji suklumpa ir mėšlungiškai suneria liesas įdiržusias rankas. Netrukus ligonis užgęsta ant pastoriaus rankų.

Ji neverkia, tik drebančiu balsu kalba „Tėve mūsų“. Kartoja be paliovos. Fritsas Jensenas užspaudžia mirusiajam akis ir sudeda rankas ant krūtinės, o ji tebesimeldžia. Tuomet jis apglėbia ją ir bando pakelti nuo kadagiais pakreiktų grindų. Nepajėgdama išsilaikyti ant kojų ji visu kūnu bejėgiškai svyra į jį. Kitos išeities nėra — jis sėdasi drauge su ja ant grindų prie mirusiojo lovos.

Girdėti, kaip už sienos dėl kažkokio mažmožio prislopintais balsais ginčijasi vaikai. Vyresnysis juos tildo. Šakaliai seniai sudegę, vėjas skverbiasi pro visas kertes.

— Ar turite giminių? Kas jums pagelbės?

Netardama nė žodžio moteris ne tik galva, bet ir visu kūnu duoda suprasti, kad tokių nėra. Fritsas Jensenas mato kad troboje keturiems vaikams ir jų motinai tikrai neužteks vietos, nebent kas nors miegotų šalia numirėlio.

— Ar tvartelyje yra gyvulių?

— Ne... tik kelios vištos.

— Kaip manai, ar mudu pajėgtume nunešti ten velionį? Paruoštom jį... laidoti.

Ūmiai jaunoji našlė atsipeikėja. Pašokusi ant kojų ryžtingai stveria kampe į spintelę atremtą geldą, atvelka prie lovos.

Sukasi taip greitai, kad Jensenas nespėja nė mirktelėti. Jis ir anksčiau yra matęs, kad skurdas priverčia žmones būti praktiškus ir ryžtingus. Tylėdami abu imasi darbo. Tai anaiptol nelengva. Mirtis tarsi pasunkina žmogaus kūną. Gelda per trumpa, ir velionio kojos nukąra žemyn. Kai juodu pagaliau šiaip taip jį įtalpina, našlė iš skrynios ištraukia kažkokią paklodę ir užkloja jam veidą ir krūtinę. Tada eina pas vaikus ir kažką tyliai jiems pasako. Grįžę kartu su motina jie sustingsta prie durų lyg kokie druskos stulpeliai.

Bet Fritsas Jensenas nepamato nė vienos ašaros. Jis suima geldą prie galvūgalio. Vyriausias vaikas, gal kokių dešimties vienuolikos metų, padeda motinai pakelti kitą geldos galą, kuriame yra kojos, dar nesustingusios ir kabalduojančios nuo kelių. Bet greitai viskas pasikeis. Jie nuneša kūną į tvartelį, ten kvėsčioja keturios vištos. Jau ruduo, nevarysi jų lauk. Jiems įkurdinus neprašytą svečią, jos lieka tupėti ant laktų.

Fritsas Jensenas atneša vandens, o ji įkuria užgesusią krosnelę — iš jos kaip iš laužo virsta dūmai. Našlė padalija susėdusiems prie stalo vaikams papločių. Duoda užsigerti vandens iš kaušo, siunčiamo aplink stalą. Ateina ir pastoriaus eilė. Jis visą laiką junta į save įbestą plačiai atmerktų vyresnėlio akių žvilgsnį.

— Ar tėtis tvartelyje nesušals? — suveblena maželė, apsisnarglėjusi žvitrių akių mergaitė.

— Ne, tėtis jau niekada nebešals, — paaiškina pastorius, sodindamasis ją ant kelių.

— Negali būti, — rimtai ištaria ji ir šnirpšteli, patikliai brūžuodama nosį į pastoriaus liemenę.

— Labai liūdna, bet taip jau yra. Mano tėtis irgi mirė, kai buvau mažas.

Tai išgirdę vaikai pasislenka arčiau pastoriaus. Tuntas betėvių našlaičių, paguodai gavusių papločių ir vandens.

Fritsas Jensenas pasėdi su jais. Bando aiškinti, kas yra mirtis. Atrodo, pastoriaus tėvu jie susidomėję labiau nei savuoju.

Pastoriui išeinant, nepaguodžiamos širdgėlos slegiama našlė nelauktai priglunda prie jo rankos — neašarodama, bet apimta nevilties ir skausmo. Jis pajunta toli gražu ne krikščionišką norą čiupti anglį ir perkelti visa tai ant popieriaus. Vis dėlto ši gundanti idėja nebus įgyvendinta. O galėtų būti kitaip. Jis galėtų paviešėti pas juos. Piešiniu įamžinti grožį, bjaurastį ir neviltį. Liktų dokumentas, liudijantis gyvenimo baigties beprasmybę.

— Būtiniausiais dalykais pasirūpinsiu. Maistu vaikams, karstu velioniui.

— Tegul Dievas laimina pastorių... — Našlė glusteli prie jo.

Jensenas delnu perbraukia sutaršytus jos plaukus, o atsisveikindamas su vaikais liūdnai kilsteli ranką.

Namo grįžta su tamsa. Šviesa žiba tik prienamyje, taigi visi miega. Kaip įmanydamas tyliau išsitiesia švarioje, šiltoje lovoje. Jį užplūsta dėkingumas. Iš nugulusių aplink šešėlių išplaukia berniuko akys. Pastorius susimąsto. Ar jis yra kaip nors padėjęs štai tokiems vargšams? Ar savimeilė išvis leidžia ką nors nuveikti — jam, žmogui, turinčiam miglotų užmojų ir kuriančiam neužbaigtus kūrinius?

„Skurdas — baisiau už mirtį“, — ateina mintis.

Rytą prausiasi, rengiasi kaip įpratęs ir nė žodžiu neužsimena apie lankymąsi pas ligonį ir jo mirtį. Ursula jau apsirengusi ir beeinanti iš miegamojo. Nieko neklausia, nė nežvilgteli. Jis neskubėdamas sagstosi marškinius.

— Tas pasiūlymas — ar vis dar manai, kad turėčiau jį priimti? — išgirsta save klausiant, nors apie tai kalbėti visai neketino.

Nepakeldama akių ji tik trūkteli pečiais.

Tai karas, jam vadovauja užsispyrimas ir bejėgiškumas, pamano jis.

— Juk žinai, kad manęs vis dažniau teiraujamasi, kada bus baigtas paveikslas. Gal jau laikas imti savo gyvenimo vadžias į rankas. Jei kelsimės į pietus, tai bent privalau atlikti visas čionykštes pareigas, — sako pastorius ir akimirką nutyla. — Prašysiu Saros Susanės Krog papozuoti keletą dienų, kad galėčiau užbaigti paveikslą, — priduria jis.

— Gerai, Fritsai, imk vadžias į rankas. Daryk, kaip išmanai, — trumpai atrėžia Ursula.

Per pietus Ursula praneša kelioms dienoms išvažiuojanti dukters Lenos aplankyti. Dabar esąs tinkamas metas, kol žiemoti į Bergeną dar neišvyko anyta ir Jakobiną. Tad kol ji svečiuosis, bus kas padeda Fritsui prižiūrėti vaikus ir tvarkytis namuose.

Jis neįsitikinęs, ar ji tyčia taip daro, ar tikrai iš anksto numatė tą kelionę. Kad ir kaip būtų, dėl to tik ramiau, mintyse pripažįsta jis.

Tą pačią dieną pastorius Jensenas imasi žygių jaunajai našlei ir vaikams paremti. Daro viską, kad paremtų skurstančiųjų šalpos komitetas. Po kelių dienų velionis atgula į žemę, du maželiai atiduodami globėjams, o našlei iš pastoriaus sodybos atsiunčiama miltų ir mėsos. Visa tai leidžia Fritsui Jensenui pasijusti žmogumi, gana pakenčiamai vykdančiam savo įsipareigojimus Dievui. Kai angelas yra moteris

Ji supranta, kad sapnuoja. Bet žino tai patyrusi ir tikrovėje. Jaučiasi lyg apimta karštligės. Keistas jausmas — būti savyje ir tuo pat metu neturėti ryšio su savo kūnu. Aplinkui stūkso išbaltintos bažnyčios sienos. Altoriaus paveikslas plečiasi, uždengia langus. Duris užremia amūrai. Fritsas Jensenas supanašėja su Išganytoju. Teptukų dėžėje mėtosi veidrodėlis. Sapne jis suskilęs, bet Sara Susanė nieko nesako. Kalba apie kitką.

— Kodėl taip išgražinai veidą ir rankas?

— Angelai yra nežemiškos būtybės. Gal tai persirengusios moterys, pabirusios iš Dievo rankos. Ir tai, kas man svarbiausia, gali sualsuoti gyvybe tik tavo dėka!

Plečiasi pastoriaus veidas. Akys.

— Karšta... Sara Susanė galėtų apsivilkti tuniką tiesiog ant apatinių, — sukužda jis.

Apatiniai, pamano ji. Jis kalba apie apatinius. Gal jis jau ne pastorius? Ją išpila prakaitas.

— Tai kas, kad karšta, — suglumusi atsiliepia ji, bet paklūsta nelabai suvokdama, ką daro, bet juk tai vyksta sapne.

— Gal Sara Susanė galėtų atsistoti šešėlyje, ten ganėtinai šviesu.

Jo žvilgsnis klaidžiojantis. Lėliukės išsiplėtusios. Ji panyra į tą pilkšvą akių mėlynę ir ima irtis. Beplaukiant tunika nuslysta ir lyg pančiai apsivynioja aplink blauzdas. Ji išsineria iš rūbo, pastumia taurę į šalį. Kaip paprasta. Gaivu.

*

Sara Susanė pašoka iš lovos ir atitraukia užuolaidą. Įsispiria į šlepetes, susiriša po kaklu naktinių marškinių raištelius ir eina prie veidrodžio — vienos iš daugybės Johaneso atvežtų dovanų. Šiame veidrodyje beržiniais rėmais gali matyti save iki juostos.

Pažvelgia į savo išblyškusį veidą. Paakiai ir panosė pamėlę. Lūpų kampučiai įplyšę, lyg nebūtų kuo pasitepti. Tarpuakyje gili raukšlė, bylojanti apie širdyje slypinčią tūžmastį. Nė vienos strazdanėlės — jokio vasaros pėdsako, lyg Sarą Susanę būtų gobę rūkų tumulai. Jei kas paklaustų, kokia buvo vasara, tikriausiai atsakytų — tokia kaip visada. Taip išsisukama nuo tiesaus atsakymo.

Pasitrina skruostą — jį nudažo blyškus rausvumas, nelyginant stiklinėje pieno pasklidus kraujo lašui. Tiek tos naudos... Akimirka, ir veidas vėl atgauna pilkšvai melsvą atspalvį. Drabužiai darosi per platūs. Ji susiranda sijoną ir palaidinukę, vilkėtus prieš vestuves. Puikiai tinka. Pasako tarnaitei trinksianti galvą kadagių nuoviru. Tiesą sakant, nederėtų jos trukdyti, ir taip paskendusi darbuose. Bet nuo minties, kad reikės praustis viralinėje, visiems spoksant, darosi silpna. Po valandos tarnaitė Fredrikė atitempia du kibirus vandens.

Nespėja išleisti plaukų, kai aplinkui ją ima suktis pasaulis. Tai kartojasi gana dažnai. Ji atsisėda. Pamažu pasklinda muilo kvapas, veidrodį ir langus aptraukia garai. Kai ji susipina dar drėgnus plaukus ir išsitiesia lovoje, kūnu lyg lūkestis nuvilnija šiluma, tarsi kas būtų apsiautęs vilnone skraiste.

Sarai Susanei manant, kad Fritsas Jensenas užbaigs paveikslą be jos, ateina laiškas. Pastorius nuoširdžiai prašo atvykti nors kelioms dienoms. Skubiai. Teiraujasi apie ją ir jos vaikus, siunčia linkėjimų nuo jųdviejų su Ursula.

Laiškas ją pradžiugina. Aišku, kad pradžiugina. Bet sukelia ir rūpesčių. Kaip elgtis? Kur jos savitvarda? Sara Susanė nebe tokia, kokia buvo anksčiau. Dieną naktį jos sielą drasko pikta ragana, dėl to ji ir pajuodusi, sulysusi, nebemokanti džiaugtis net savo vaikais. O dabar reikia krautis kelioninį krepšį. Nuo tų minčių subjūra nuotaika.

Johaneso galva, vykti privalu, o nuvežti jam vienas malonumas.

— Tik pamanyk, visi pamatys tavo veidelį Kabelvogo bažnyčioje! Paties Jėzaus, to šlovingojo vyro, draugijoje, — išmiksi jis.

— Bet Magda dar per maža. Negi tokiam gležnam padarėliui keliauti vėlyvą rudenį per bangas? — rypuoja apsimetėlė Sara Susanė, o ragana joje krykščia iš džiaugsmo.

— Magda liks namie su žindyve ir visais namiškiais, nuo to jai nieko blogo neatsitiks, — tvirtai pareiškia jis.

Sakyk, ką nori, bet šiam vyrui nepaprieštarausi ir lengvai jo neišgąsdinsi.

*

Johanesas nuveža elnienos Steigeno pastoriaus šeimai. Fritsas Jensenas apgailestauja, kad žmona išvykusi ir nesą kam pasirūpinti tokiu skanėstu.

— Jakobiną su motina nepratusios gaminti tokio maisto, — sielojasi jis.

— Elnienai nereikia jokių įmantrybių, ji verdama arba kepama kaip bet kuri kita mėsa. Galiu paruošti, — linksmai pasisiūlo Sara Susanė.

Keliaudama į Steigeną ji tarsi nusikrato piktosios raganos, nusimeta rūškaną kaukę nuo veido. Tarnaitė pakuria krosnį. Sara Susanė įtrina mėsą prieskoniais. Verda žirneliai, kunkuliuoja bulvės. Iš rūsio atnešama bruknių. Padengiamas stalas. Aplink Sarą Susanę uosdamos kvapus sukiojasi abi Bergeno ponios.

— Vaje, vaje! Gaila, kad Ursulai neteks viso šito paragauti, — visiems susėdus prie stalo, pareiškia senoji ponia Jensen.

Įkritę Saros Susanės skruostai pražysta roželėmis. Bet Fritsas Jensenas tiesiog neatpažįstamas. Nekalba, tik kažką vapena apie dukterį Leną, pas ją dabar viešinti Ursula. Apie galų gale baigtus bažnyčios restauracijos darbus. Kartais nusibraukia kaktą, giliai įkvepia, lyg būtų ne visai sveikas. Sarą Susanę nusmelkia keistas jausmas — kažkas čia ne taip, tik neaišku, kas.

Johanesas nusivilia, kad nėra Ursulos. Pirmąkart susitikusi Sara Susanė bandė iš akių suprasti, ar ši dėl mikčiojimo nepalaikys Johaneso kvaileliu. Bet Ursula į tai nekreipė dėmesio. Tąkart juodu su Johanesu taip įsitraukė į pokalbį, kad žodžiai liete liejosi. Jos norvegų kalba buvo kiek neįprasta, jis irgi šnekėjo saviškai, bet kartais visai sklandžiais sakiniais.

O šįsyk Johanesas nekalbus.

Nejučiomis pašnekesiui ima vadovauti Bergeno ponios. Nuo to jis netampa nei buitiškas, nei lėkštas, kaip kartais nutinka moteriškėms besikalbant. Sara Susanė prisimena namus, motinos kalbas apie emocijas ir žmonių likimą. Tai ją dažnai erzindavo. Dabar jos požiūris pasikeitęs. Ir Havnese reikėtų ką ne ką keisti, pamano ji. Nebijoti prabilti apie žmones jaudinančius, jiems rūpimus dalykus. Apie tai, kas kelia dvasią, slopina norą liežuvauti.

Kodėl štai tokios mintys gimsta Steigene, o namuose, Havnese, ji tik bėga nuo visko ir trokšta užmigti?

— Iš Kristianijos mums atsiuntė Bjornstjernės Bjornsono knygą „Žvejė“, — įsiterpia Fritsas Jensenas, Bergeno ponioms trumpam nutilus.

Visi jau papietavę, mažyliai suguldyti.

— Gal galėtum paskaityti, tėti? — klausia Sofija, gal keturiolikos penkiolikos metų dukra, gyvenanti kartu su tėvais.

— Nesu tikras, ar svečiams...

— Bjornstjernė Bjornsonas, tas, kuris parašė apie Syniovę Solbaken? — užsidegusi klausia Sara Susanė ir pajunta Johaneso žvilgsnį. Net pati nustemba išgirdusių kaip neįprastai linksmai skamba jos balsas.

— Nežinau, ar tokie skaitiniai tinka vaikams, — prieštarauja senoji Jensen.

— O kodėl ne? — klausia Fritsas Jensenas.

— Teko girdėti, kad toji knyga nelabai krikščioniška ar dorovinga.

— Bet, mieloji mama, konfirmacinio amžiaus jaunimas jau galėtų pažindintis su Bjornstjernės Bjornsono kūryba. Juk tai literatūra.

— Tai kas, kad literatūra. Vis dėlto knygos veikėjų gyvensena ne tokia kaip... Bet atrodo, tavo požiūris kitoks. Tikėtina, kad pastorius, tiek metų išgyvenęs šiaurėje, turi suprasti, ką tokio amžiaus jaunuolis gali įsisąmoninti. Ak, tas teatras, mielasis Fritsai. Štai kas visam laikui padarė tave atlaidų — net daugiau, nei derėtų.

— Savo praeities neneigiu, iš jos daug pasimokiau, — glostydamas motinai ranką atsiliepia Fritsas Jensenas, — bet turi pripažinti, kad laikai keičiasi. Tai ir nulemia, kas dera, ar mums tai patinka, ar ne. Mums, seniams, reikėtų neatsilikti nuo pažangos, kad neužstotume jaunimui kelio. Patiems reikia mąstyti! Gal pradėkim, beskaitydami aptarsim. Jei kas papiktins, atidėsim knygą į šalį, gerai?

Našlės tai neįtikina, bet ji nusileidžia.

Patiems reikia mąstyti. Tuos žodžius Sara Susanė įsidėmi. Atėjus laikui, ištars tam priešginai Jakobui. Bet nuojauta kužda, kad Agnesei to sakyti nereikėtų. Ji mąsto, nors ir pasimaivo.

— Gaila, kad nėra mamos, — ištaria pastoriaus dukra Sofija, gailiai žvelgdama į tėvą.

— Paskaitysime dar kartą, jai grįžus, — tyliai atsako šis.

Jakobiną įžiebia abi lempas. Visi susėda — du jau prakutę vaikai ir penki suaugusieji. Fritsas Jensenas su knyga rankose patogiai atsilošia krėsle. Kambarį užpildantis jo balsas, rodos, keičia ne tik daiktus, bet ir žmones. Sarai Susanei dingojasi, kad visa aplinkui ją išnyksta.

Kur metų metais telkiasi silkės, ten, esant tam tikroms sąlygoms, pamažu išauga miestas. Negalima tvirtinti, kad tokius miestus išmeta į krantą jūra, bet, žvelgiant iš toli, jie vis dėlto primena išplukdytų rąstų ir sudužusių laivų sąvartynų arba krūsnį valčių, kurias audringą naktį suvilko žvejai ir sukrovė dugnais į viršų. Prisiartinęs regi, kaip chaotiškai viskas sukurta: kelio viduryje stūkso kalnas, vandens išraižytame plote žlegsi trys keturi pelkynai, ir gatvelės verčiamos rangytis pašlaitėmis.

Fritso Jenseno balsas žemas, šiltas, bet kartu ir valingas, jame girdėti vos juntama nuostabos gaidelė. Pastorius išties pasikeitęs, pamano Sara Susanė. Bet skaito įsijautęs.

Ji stebisi, kaip žmogus, gyvenantis šalies pietuose ir, ko gero, nematęs jos gimtųjų apylinkių, geba taip įtikinamai vaizduoti jų gamtą ir žmones. Dar keisčiau — kaip jis gali permanyti Petros sielą? Mat, Fritsui Jensenui beskaitant, Sara Susanė tarsi susitapatina su ja. Nejaugi tai istorija apie tikrąją Sarą Susanę? Nudelbusi galvą ji stebi, kaip juda jo burna, aplink kurią, nelyginant pūkuotas verpetas, ritmingai kruta trumpi ūsai ir barzdelė. Liejasi tokie gyvi ir įtaigūs vaizdai. Sara Susanė sunerimsta, kad kiti gali pamanyti jį skaitant apie ją.

Svečių kambaryje, Johanesui užmigus, ji suvokia esanti visai kitokia. Neištekėjusi už Johaneso, neįkalinusi savęs Havnese ir nepagimdžiusi ketverto vaikų. Gyvenanti slaptą gyvenimą, neturintį nieko bendra su regimuoju. Ar tai gerai, ar blogai? Ji nesugeba įvertinti. Pasitelks drąsą ir pasikalbės apie tai su Fritsu Jensenu. Taip, jau kitą dieną pasakys jam, kad jaučiasi svetima savo pačios gyvenime. Neabejoja, kad bus suprasta.

*

Bažnyčioje jie vieni du stovi ir žiūri į paveikslą. Net kvapą gniaužia. Sara Susanė atpažįsta save, bet ne, tai ne ji. Išties ne. Tai, kas jame vaizduojama, tarsi išaukštinta. Nuo sodrių spalvų tvenkiasi ašaros. Ji neranda žodžių įspūdžiui nusakyti. Tiesiog nemoka.

— Juk jis jau užbaigtas, — sušnibžda ji. — Tobulai užbaigtas — nesuprantu, ką aš čia veiksiu!

Jis stovi palinkęs į priekį, susigrūdęs rankas į pelerinos rankoves lyg gindamasis nuo šalčio. Aukštoje krosnyje liepsnoja ugnis, ir Sarai Susanei visai nešalta. Mintyse ji vis dar ieško žodžių paveikslui apibūdinti, bet taip ir neranda. O Fritsas Jensenas neskuba į pagalbą. Tik lūkuriuoja šalia nelyginant elgeta, besitikintis išmaldos. Kai sumaišo dažus, o Sara Susanė sustingsta savo poza, vis dar atrodo, kad mintimis jis ne čia, o kažkur kitur. Visą rytmetį tapo tylėdamas, atsitraukdamas tik tam, kad įmestų malkų į krosnį. Retkarčiais pradingsta zakristijoje, paskui vėl pasirodo. Lyg pats nežinotų, ko ieško. Šiaip ar taip, pastorius gerokai pasikeitęs. Ji net abejoja, ar gali jam patikėti savo mintis.

Prisimena sapną: Jensenas panašus į Kristų, dažų dėžėje suskilęs veidrodis — šis iš tikrųjų įskilęs. Juk galėtų papasakoti apie sapną ar apie „Žveję“, bet taip ir nesiryžta. Ar jis čia, greta? Gal visai kitur? O jis šykšti žodžių, apsiriboja būtiniausiais, jai visai nesvarbiais.

Pamažu jūroje užgęsta rudeniškai liepsnota saulė, grindis nukloja šešėliai. Papilkėja visos spalvos. Juodu vis dar nepradeda kalbos. Ji tarpais sėdi, tarpais stoviniuoja, širdyje išgyvendama šias valandas kaip paskutinę pozavimo dieną, nors jis to niekaip nepabrėžia.

— Tikriausiai Jensenui Petrą visai nerūpi. Skaito sau kaip kokią išgalvotą istoriją, — ūmiai išsprūsta jai.

Jis net krūpteli ir nustebęs įsmeigia į ją akis. Ranka su teptuku nusvyra, paletę jis padeda į šalį. Netrukus skliautu nuaidi jo balsas.

— Rūpėtų, bet ne dabar. Kai tapau, galvoju apie tave, kad tik per tave gimė šis paveikslas. Didžiojo altoriaus paveikslas. Man tai be galo svarbu. Visą dieną suku galvą, kaip čia paprašius tavęs, kad papozuotum portretui... jau pradėjau... Laikau jį ten, — ir mosteli zakristijos pusėn.

— Portretas? Koks?

— Slegiantis man širdį... Jaučiu turįs jį užbaigti!

— Ar reikės tiek pat laiko, kiek ir paveikslui?

Jis nusijuokia ir patikina, kad ji nesibaimintų dėl laiko — ilgai nesugaišią.

— Ne. Dėl čia leidžiamo laiko aš nesijaudinu. Neramu dėl kitokio laiko — jis lekia, virsta metais, o aš...

Jis padeda teptuką į šalį ir nešvariu skuduru ima lėtai šluostytis rankas. Paskui aplink paveikslą prieina prie jos. Vis dar šluostydamasis prisėda ant pakopos, vedančios prie altoriaus. Tik dar daugiau išsiteplioja. Deda ranką jai ant plaštakos. Kai ją atitraukia, lieka angelo tunikos spalvos atspaudas. Jos kūną užlieja šiluma.

— Tada mūsų mintys sutampa. Ir aš tikėjausi kalnus nugriauti. Įgyti patirties. Nutapyti daug paveikslų... O ką tu svajoji nuveikti?

— Svajoju? Aš net nežinau, kas esu... kokį gyvenimą turėčiau gyventi, — sukužda ji.

— O aš neįsitikinęs, ar apskritai gyvenu. Kai kada regis, kad viskas tik apgaulė. Kad apgaudinėju ir save patį.

— Tau reikėjo tapyti, o ne pamokslauti?

— Net nenutuokiu, ar turiu talentą. Turėdamas tikriausiai nepaisyčiau jokių kliūčių. O dabar net nežinau, ar gailiuosi. Ne, argi toks žmogus kaip aš turėtų gailėtis dėl savo gyvenimo?

Ji nedrįsta pakelti akių. Jo balsas pavargęs. Veidas išvagotas raukšlių. Ar jos buvo matyti ir tada, kai ji paskutinįkart pozavo? Akys apsiblaususios lyg sergančio. Ji susigraudina, bet susitvardžiusi išlemena: „Ačiū.“

— Už ką? — nustebęs klausia jis.

— Už tai, kad matai manyje žmogų, gebantį tave suprasti.

Jis vėl paima jos ranką. Laikas išsenka

Jau trečią dieną pagrečiui bernas nuo penktos ryto bažnyčioje kūrena krosnį. Ir vis tiek Fritsas Jensenas šąla labiau už pozuotoją. Dabar tapo tik jos portretą. Ateina tarnaitė ir primena apie susirinkimą. Fritsas Jensenas, jau pranešęs, kad jame nedalyvaus, pakeltu balsu liepia perduoti prašymą daugiau jo nebetrukdyti.

— Ar negalit suprasti, kad aš tapau!

Mergina krūpteli tarsi gavusi antausį ir neria pro duris.

Juodviem likus vieniems, Jensenas, susikūprinęs, įtraukęs galvą, stebeilija į portretą. Paskui pradeda tapyti. Vedžioja teptuką tai aukštyn, tai žemyn. Skuduru pavalo molbertą. Žiūri į ją nemirksėdamas, o tada kažką perkelia ant drobės. Jam einant įmesti malkų, jai knieti pasiūlyti, kad juodu persikeltų į namus. Juk portretas daug mažesnis, lengvesnis — pasikišai po pažastimi ir nusinešei. Bet ji nutyli. Vakarais prieš išeidamas jis slepia portretą zakristijos spintoje. O atremtas į sieną didysis paveikslas švyti altoriuje.

Pozuoti portretui paprasčiau. Jame vaizduojama tik galva, krūtinė ir dešinė ranka, todėl Sara Susanė gali sėdėti palenkta galva, išskleistais plaukais. Nakčiai juos supina, kad paskui gražiai banguotųsi. Žvilgsnis pusiau nuleistas, neįremtas į tai, kas laikoma rankoje. Pati susikaupusi, rimta, tarsi įžvelgianti ką paslaptinga. Ar giliai mąstanti. Svarbu išlaikyti tokią pozą.

Kai Jensenas sutelkia dėmesį į portretą, Sara Susanė ima jį tyrinėti. Keliskart vos nepaklausia, kaip jis jaučiasi. Jo skleidžiama nirtulinga įtampa — lyg jos pačios veidrodinis atspindys.

Valgo priešpiečius arba prie krosnies, arba tiesiog darbo vietoje. Jeigu jos sėdėjimą pozuojant su kempine rankose galima pavadinti darbu. Ji nesupranta, kam ta kempinė. Kai paklausia, jis tik nusijuokia.

— Dar negaliu įduoti to, ką vėliau laikysi, taigi kol kas laikyk kempinę.

Ją tai prajuokina. Laikyti nesunku. Bet kartais ji pavargsta sėdėti ta pačia poza, rodos, ims ir užsnūs. Tada jis pradeda klausinėti apie „Žveję“. Juodu įsitraukia į pokalbius, tarsi atveriančius vidines kiekvieno jų versmes. Temstant jis uždega žvakes ir tris žibalines lempas. Tapo iki vėlyvo vakaro.

— Mūsų smėlio laikrodis baigia išbyrėti, — kartą ištaria pastorius.

Ji linkteli galvą įsivaizduodama, kaip, baigiantis dienai, išbyra paskutinė smiltelė.

Dieną prieš Johanesui atvykstant dangus slegia it švininis. Nė ruoželio šviesos. Fritsas Jensenas atrodo sunykęs. Stovi atokiai nuo krosnies, bet kakta rasoja. Ji nedrįsta klausti, kas jį kankina.

Viskas prasideda kaip tik jiems ketinant valgyti priešpiečius. Sara Susanė net nepastebi artėjančios liūties; prapliumpa kaip iš kibiro. Vanduo čiurkšlėmis srūva langais ir durimis, plūsta nuo pastogių, nelyginant akmeninių ir metalinių atplaišų lavina. Nors metas, rodos, netinkamas, bet griaudi perkūnija. Lyg stichijų dievai būtų atsukę visus dangaus čiaupus ir į langus svaidę žaibų ugnį. Lietingam vėjo šuorui atplėšus pagrindines duris ir ūžtelėjus bažnyčios vidun, Fritsas Jensenas skubiai lekia užkabinti jų kabliu.

Pro aukštus langus švysčioja žaibai ir tarsi gyva ugnimi nutvieskia altoriaus paveikslą. Aidint griausmams, prie Saros Susanės lėtai artinasi dailininko pelerina vilkintis vyras. Kuo arčiau, tuo aiškesnė darosi juos siejanti tikrovė. Jo akys beviltiškai įsmeigtos jai į veidą. Sutaršyta barzda primarginta rusvomis dažų dėmėmis, tokios pačios spalvos kaip jos plaukai portrete.

Netvirtu nakvišos žingsniu, bet niekur nenukrypdamas jis eina pagrindiniu taku prie altoriaus. Vėliau ji neprisimins, ar žengia jo pasitikti, ar tik atsistoja. Jis nesiklaupia, kaip tąkart rodydamas Kristaus pozą. Jo veide brėžiasi neviltis. Išskėstomis rankomis jis sustoja priešais ją. Nebeišvengiama. Ji ir vėliau nesupras, kaip viskas įvyksta. Nes niekada neįsivaizdavo, kad šitaip gali atsitikti ne kam kitam, o jai.

Prie ausies, o gal ir iš visų pusių pasigirsta jo žodžiai:

— Sara Susane... Ne kempinę laikai savo rankoje. Tik ar žinai, ką?

Jai užgniaužia kvapą, atsakyti ji neįstengia.

— Tavo rankoje — mano širdis. Amžinai!

*

Pasigirdus beldimui į duris, Sara Susanė mintyse ima skaičiuoti. Pamačiusi siluetą moters, su kuria Fritsas Jensenas kalbasi bažnyčios tarpduryje, iškart susipainioja skaičiuotėje. Tai ponia Ursula, grįžusi namo prieš audrą. Niekas kitas nedrįsta ateiti į bažnyčią atnešti žinios, kad Jenseno paremta našlė guli mirties patale. Taigi ponia ateina pati.

Pastorius Jensenas nedelsdamas išskuba pas savo parapijietę taip ir nepaaiškinęs žmonai, kodėl bažnyčios durys buvo užkabintos.

Išeidama iš bažnyčios Sara Susanė ant laiptų susiduria su karinga Galijoto figūra — Ursula. Vėjas plaiksto jos skarą. Valingas veidas papilkėjęs, dailios lūpos iškreiptos, tarsi jai skaudėtų. Žvilgsnis sustingęs. Nuo moters dvelkia šalčiu.

— Turėjau smarkiai belstis. Ilgai!

Sara Susanė nė neprisimins, ką jos viena kitai sako. Ir ar ji pati išvis praveria burną. Įstringa tik paskutinieji Ursulos žodžiai:

— Tu dar gailėsies atsibeldusi čionai!

Ką galima į tai atsakyti? Tuomet ir į galvą nešauna, kad pastoriaus žmona apšmeiš ją visų akyse ar kad Johanesas sužinos apie tą kablį. Priešingai — Sara Susanė supranta Ursulos neviltį. Ir nesąmoningai tikisi, kad pastorienei bus lengviau atsikratyti susikaupusio kartėlio, jeigu ji nesipriešins. Todėl net nebando aiškintis. Ką sakyti? Kad ji vienintelė gali paguosti tuos du žmones Getsemanėje?

Ji tik palenkia galvą, lyg negirdėtų, kas sakoma. O girdi labai gerai. Visomis kūno ląstelėmis. Ir negali nieko pakeisti. Kas nutiko iš tikrųjų, yra viena, o kaip poniai Ursulai atrodo iš šalies — visiškai kas kita. Apsiginti neįmanoma.

Ji pajunta smūgį į veidą. Stiprų. Paskui spjūvį. Spjaudalai nuvarva per skruostą.

Sara Susanė smunka į šalį ir pasileidžia bėgti.

*

Apsimuturiuoja galvą kaklajuoste, įsimeta kelioninį krepšį, atsistumia nuo kranto ir įšoka į valtį. Pučia vėjas, bet Sara Susanė įgudusi irkluoti. Tai lyg grumtynės su savimi ir su visu plačiuoju pasauliu. Kai sulig pirmuoju grybšniu bangos pagauna nešti valtį, dingteli mintis. Ar būtina tą pat akimirką lėkti pas ligonę, vos tik gavus žinią? Juk kalbėdamas su Ursula Jensenas matė sąmyšį jos akyse.

Dabar bėga ir pati pozuotoja. Tarsi kratytųsi gėdos. Tarsi būtų paėmusi ką svetima. Sąmoningai pavogusi. Ar iš tiesų taip yra?

Vėjas aštrus, srovė klastinga. Valtis sunki lyg vandenyje išmirkęs rąstas. Jos įšokta į mažiausią, bet ne geriausią. Kas savininkas, ji nežino. Iki kaimynų sodybos netoli. Jau matyti trobesiai ir vieta valtims prieplaukos gale. Gal vertėjo maknoti per krūmus ir pelkynus? Vis dėlto kelias ilgesnis. Ir dar tas krepšys. Įsismarkauja priešpriešinis vėjas; pasipylus lietui, tenka semti vandenį. Akimirka, ir ji kiaurai permirksta.

Šaltis jos dar neįveikia. Tik žvarbsta pirštai, lyg plėšrūno nagai gniaužiantys didžiulius irklus. Pamažu jie išpampsta, apmiršta. Nors ji apsimuturiavusi skara ir kaklajuoste, vanduo srūva kaklu, teka žemyn krūtine, nugara, permirkęs sijonas limpa prie šlaunų. Batus nušveitusi po galiniu suolu, kad nesušlaptų. Pati išdžius, sušils ir atsigaus, o drabužiai ir batai — visai kas kita.

Audra užgriūva visu sunkumu.

Valčiai ėmus bruožti akmenis, Sara Susanė nesusigaudo, kur atsidūrusi. Viena aišku, kad ne prieplaukoje. Ji įkelia irklus į valtį, o pati apgraibomis ima ieškoti lyno. Pasikaišiusi tvirčiau susisega sijoną ir išlipa iš valties. Po kojomis — aštrūs akmenys ir glitūs dumbliai. Bando tempti įmirkusią valtį paskui save, bet kojos slysta, ir valtis čiuožia atgal. Pagaliau ji supranta, kad reikia vėl ropštis valtin.

Netrukus nebelieka šcherų ir akmenų, į kuriuos buvo atsitrenkusi.

Ketvirtoji knyga Medis ir žuvytė

Sėdžiu su tėvo motina, senele Olga, po medžiu Hamariojaus saloje. Ant Glimos jūros, kaip ją čia vadina, kranto. Padangėje šviečia saulė. Turime kibirą mėlynių. Nuo skruzdėlyno dvelkia rūgštimi. Kasausi perštinčią blauzdą — gal skruzdėlė, o gal uodas kaltas. Senelė Olga įpučia lauželį, atneša šaltinėlio vandens kavai. Dėlioja maistą. Greta šlama medis. Virpa lapeliai. Po medžiu — jokio vėjo, jis tik šiurena viršūne.

— Senele, medis kalbina mane, — sakau.

— Ar supranti, ką sako? — klausia senelė.

— Taip.

— Ką?

— Negaliu išduoti, paslaptis.

Senelė paduoda man buteliuką paskaninto sirupu vandens, cukrumi apibarstytą duonos riekę. Ant jos įspaudžia mėlynių.

— Tai drebulė, jos lapeliai visą laiką virpa, tarsi nesiliautų kalbėję. Atrodo kaip žalios širdelės. Ar matai? — klausia senelė.

— Kam drebulei tiek daug širdžių, senele?

— Jomis ji dabinasi ir kvėpuoja, per jas kalbasi su mumis.

— Kaip manai, ar drebulė žino, kodėl aš Čia atvažiavau? Ar žino, kad senelė Elida su mama turėjo vykti į pietus? — klausiu.

— Nenustebčiau, jei žinotų. Tau pas mus nepatinka?

— Ar tėtis irgi čia atvažiuos?

— Ne — o tu norėtum?

— Ne.

Ji gurkšnoja kavą iš pilkšvo puodelio su mėlyna gėlyte. Tai išvykų puodelis.

Senelės veidas įdegęs, nosis stambi. Aplink burną daug raukšlelių, kalbant ar šypsantis jos juda lyg pritardamos.

— Ar ilgiesi namų? — klausia jinai.

— Ką reiškia „ilgiesi“?

— Na, kai norisi tik namo, pas tėvus.

— Nesiilgiu.

— Tuomet viskas paprasčiau.

Iš chalato kišenės senelė išsitraukia nosinę, susuka vamzdeliu ir įsikiša giliai į nosį. Matyt, jai reikia kažką ištraukti. To greitai nepadarysi.

— Fe, tie polipai! — juokiasi ji.

Įsivaizduoju, kad polipai yra nematomos muselės, apsigyvenusios jos nosyje.

— Kokios jie spalvos?

— Galas žino.

Nesuprantu, kodėl senelė taip ramiai kalba apie tuos ją graužiančius padarus ir net nežino, kaip jie atrodo.

Sėdime kyšulio gale, visai prie pat jūros. Valtis pusiau ištraukta ant smėlio. Einu prie vandens. Žiūriu, kaip aplink valtį mirguliuoja saulės atšvaitai. Jie siekia ir smėlėtą dugną; ant jo sublykčioja didelė rausva kriauklė.

— Senele, aš jos noriu, — sakau rodydama pirštu į kriauklę.

— Išsitrauk.

— Ar ten gilu?

— Virš galvos nebus.

— O kiek?

— Virš kelių.

— Būk gera, ištrauk.

— Man vanduo per šaltas.

— O man ne per šaltas?

— Tik tu pati gali tai nuspręsti.

Nusiaunu ir kepersuoju per akmenis ir smėlį.

— Senele, be batų duria.

— O ką tu manei? — dėdama daiktus į kuprinę atsiliepia ji. Įbrendu. Vanduo tik iki kelių. Panardinu ranką ir siekiu kriauklės. Ūmai pasidingoja, lyg ranka lūžtų, bet skausmo nejuntu. Nusigąstu ir greitai ištraukiu ją iš vandens. Sveika. O kriauklę ištraukti pamiršau, tad vėl kišu ranką į vandenį. Kelissyk. Kaskart vis tikrinu, ar sveika. Pagaliau sučiumpu ir kriauklę. Ant delno ji ne rausva, o balta.

— Ar šalta? — klausia senelė Olga.

— Nepajutau.

— Vadinasi, nešalta, — pildama laužan kavos tirščius sako ji. Paskui įvynioja aprūkusį kelioninį puodą į seną laikraštį ir įbruka į kuprinę.

— Senele, ar negalėtume pasilikti po medžiu?

— Na ką tu čia paikioji? Eisim rinkti uogų.

— Tekšių?

— Taip, „geltonųjų mėlynių“, — juokdamasi atsako senelė.

— Jei ką nors sutiksime ir mūsų paklaus, ar radome tekšių, parodysim, kad turime tik mėlynių.

— Reikėtų parepetuoti.

— Argi tai ne melas? — klausiu aš.

— Taip, bet svarbu, kad pats tai supranti.

— O ar Dievas danguje nebars mūsų už melą?

— Nemanau, kad jis turi laiko mažmožiams, nors ir nesu tikra.

— O drebulė? Ar barasi, kai meluojame?

— Ne, drebulė mėgsta paslaptis.

— Užtai ji man ir patinka, — sakau dėdama kriauklę į raudonąją savo kuprinėlę su tikros odos diržais.

Rinkdamos „geltonąsias mėlynes“ klampojame po pelkę. Paskui grįžtame į pakrantę prie valties — irkluosime namo. Ant geltonųjų tekšių senelė užberia porą saujų mėlynių.

— Tvarka, — sako ji. — Dabar apsieisime be melo, jei ką ir susitiksime.

*

Hamariojuje senelė Olga gyvena geltoname name kartu su dėde Svere ir teta Luise. Teta Luise yra jaunesnioji senelės sesuo, bet ūgiu ją lenkia. Kartais dėdė Sverė važiuoja dviračiu į darbą ir negrįžta visą dieną. Jie visi trys labai geros širdies. Aš manau, kad jis yra senelės Olgos ir dėdės Sverės kažkur rastas vaikas. Toks ne savas. Bet kam apie jį galvoti, juk jo čia nėra.

Namas stūkso netoli kelio. Aplinkui didelis sodas, daugybė gėlių. Keli medžiai, bet ne tokie aukšti kaip drebulė. Mokausi gėlių ir krūmų pavadinimų. Sibirinės aguonos gražios, bet tarsi atgrasios. Man labiausiai patinka palei taką augančios ramunės ir varpeliai. Galiu prisiskinti, kiek noriu. Kai vaikštinėju su teta Luise ar senele Olga, man leidžiama skinti ir kitokias gėles. Kotelius kerpame žirklėmis, merkiame gėles į vazas ir statome visuose kambariuose. Ir tupykloje. Namuose ir lauke tvyro stiprus gėlių kvapas. Luise sako, kad Olgos polipus tai erzina. O ši mano, kad kvapai niekuo dėti.

Jie dažnai ruošia gėrimą iš kiaušinių. Dėdė Sverė tikras kiaušinių plakimo meistras. O aš iš mažos taurelės lašinu romą. Nuo jo baltose putose susidaro rusvas įdubimas. Kiaušinių sodyboje netrūksta. Erdvi vištidė aidi nuo nesiliaujančio kudakavimo, joje aibė kiaušinių. Renku juos į krepšį tik tada, kai dėdė Sverė užkiša angą, kad vidun neįsmuktų gaidys.

Gaidys, anot jų, mirtinai pavojingas. Vieną rytą, man einant į tupyklą, prasispraudžia pro tinklinį aptvarą ir kerta į kojų pirštus.

Klykiu visa gerkle. Subėga kas tik gyvas. Didysis kojos pirštas subjaurotas. Net kelias dienas vaikščioju apklijavusi jį pleistru. Gaidžio nebematau. Negirdžiu ir jo giedojimo. Klausiu, kur gaidys. Jie tik susižvalgo.

— Turėjo iškeliauti, — atsako senelė Olga.

Sverė drožinėja man grėbliuką. Sėdi visą vakarą ant suoliuko prie namo ir smailina jam dantis. Paskui nudažo grėbliuką raudonai ir baltai. Užsinešu į palėpę ir paguldau lovoje prie sienos. Jis kvepia dažais ir priklauso tik man.

Grėbsiu su juo, kai talkinsime dėdei Artūrui per šienapjūtę. Jis gyvena viensėdyje, ten užaugo Olga ir Luise. Tai, matyt, buvo prieš daugybę metų. Uteidės viensėdžio laukai platūs, gyvulių daug. Didelis gyvenamasis namas nudažytas baltai. Neišeinanti iš virtuvės Artūro Olinė vis gamina maistą. Ji apkūni, raudonskruostė. Kviečiama išeiti laukan atsako nepakenčianti karščio. Keista, mat virtuvėje karšta kaip pirtyje. Prie mudviejų su Luise senelė ją vadina vargše Oline.

Juodu su Arturu turi paaugusį berniuką, bandantį man įsakinėti. Tai nepakeliama, todėl neatsitraukiu nuo senelės.

Vakare, mums visoms bekopiant stačiomis atšlaitėmis namo, senelė sunkiai kvėpuoja. Pavargo. Arturas, jos manymu, turėtų suremontuoti tvartą, kol nesugriuvo. Luise pavargusi ne mažiau, bet tyli. Ji dar eis valyti telegrafo patalpų.

Vandens jie atsineša iš pamiškės šaltinėlio. Aplink urduliuojančią jo vagą žaliuoja vešli žolė. Kai sausra užtrunka, vanduo į kibirus pilamas metaliniu kaušu. Kibirai nešami naščiais ir sustatomi prienamyje ant suoliuko, užkloto mėlyna klijuote. Negalima pamiršti, kad jie turi būti uždengti dangčiais. Iš Sverės gaunu skardinį kibirėlį, jis priklausys tik man. Atsinešu nuosavo vandens, su juo galiu daryti, ką noriu. Pritaikau ir dangtį — seną suskilusią lėkštelę.

Kartą nutinka keistas dalykas. Pasėmusi vandens, kibirėlyje pamatau žuvytę. Nešu parodyti.

Sverė liepia paleisti, kitaip ji nugaiš. Negaliu apsispręsti — suvalgyti ar paleisti. Sverė sako, kad jos neužtektų net katinui. Bet man vis dar sunku apsispręsti. Žvyneliai blizga kaip žvaigždutės.

Vėliau žuvytė apgeibsta. Suprantu, kad tuoj nusibaigs, ir skubiai nešu atgal į namus, į šaltinėlį. Juntu savo rankoje jos gyvastį. Kai paleidžiu, ji neskubėdama pasislepia po akmeniu.

Paskui suspurda ir dingsta. Žinau, kad tapome draugėmis. Visą dieną semiu vandenį kibirėliu — gal dar kokią draugę išgriebsiu. Nepavyksta, teturiu tą vieną.

Naktį sapnuoju, kad ji sugrįžta. Mudvi plaukiojame po šaltinėlį ir aš pasakoju jai, kad liksiu gyventi pas senelę Olgą. Atsibudusi vis dar galvoju apie žuvytę. Nutariu, kad ji turi likti šaltinėlyje. Prireikus galėsiu ją pašaukti. Kad ir kur būčiau, — tupykloje ar ant akmens palei eglyno takelį, — mudvi šnekučiuojamės. Jos balsas panašus į tetos Luisės.

Žuvytė ne visada man atsako. Nenuostabu, juk ji nepratusi prie žemės gyvenimo. Kaip antai, nieko neišmano apie spalvotus pieštukus. O aš jų turiu pilną metalinę dėžutę.

— Kada nors nupiešiu tave ir pakabinsiu ant sienos, — pažadu.

— Sunku būtų žuviai gyventi ant sienos, — atsiliepia ji.

— Nesvarbu. Aš juk žinau, kad tu gyveni kitur.

— Ant sienos kaboti nuobodu, — sako žuvytė.

— Užaugsi ir priprasi, nejučiom išmoksi gyventi sausumoje, — sakau.

— Esu bevardė... — sielojasi ji.

— Nejaugi nežinai — tavo vardas Torsteinas!

*

Tetą Luisę vadinu Vise. Ji man paskaito knygų ir komiksų, istorijų iš iliustruotų žurnalų, laikraštį „Lofotposten“. Nei Sverė, nei Visė šeimos nesukūrė. Senelio nebėra. Jis mirė nuo kraujo užkrėtimo. Teta Visė sako, jog tai atsitiko per jo užsispyrimą neiti pas gydytoją fricą. Senelė Olga tapo našle, kaip ir kita senelė — Elida. Ši net du kartus. Atrodo, kad su tuo visi apsiprato. Pagalvojusi nusprendžiu, kad nepažįstu kito tokio užsispyrėlio kaip tas senelis.

Einame į kapines tvarkyti jo kapo. Mums baigus, senelė Olga pritupia ir atsidūsta.

— Ar gerai išravėjome, Hansenai? — klausia ji ir įkišusi ranką tarp gėlių patapšnoja kapą.

Paskui nusišluosto akis ir vėl atsidūsta.

— Ką sako, ar gerai? — klausiu patylom.

— Sako, kad patenkintas mumis, — užtikrina ji.

— O kas jam nepatinka?

— Tu kaip tavo tėvas — labai daug klausinėji, — sako ji.

— Ne! — atkertu.

Jos rudos akys žvelgia į mane.

— Tavo tėvas taip pat buvo keistuolis.

— Aš ne keistuolė!

Senelė Olga valosi žemėtas rankas į žolę.

— Tikriausiai supranti, kad nėra ko gėdytis, jei esi panaši į savo tėvą. Jis nuolat ką nors išgalvodavo... Visi už tai jį mėgo!

Namuose ant sienos kaba dailininko Hanseno smuikas, juo niekas negroja. O valgomajame — daug jo tapytų labai tamsių paveikslų. Burlaiviai audroje. Paprastai teta Visė nieko griežtai nevertina, išskyrus šį senelio užsispyrimą. Ji išvis nutyla, jei žmonės ima negražiai kalbėti apie kitus. Tokios kalbos tarsi aplimpa kalbantįjį, ir jis tampa niekam nebeįdomus.

Kas vakarą, išskyrus sekmadienį, teta Visė valo telegrafo patalpas. Tiesą sakant, tai senelės Olgos pareigos. Bet šitaip Visė užsidirba truputį pinigų, mat jai sunkiai dirbti negalima, nes ankstyvoje jaunystėje sirgo džiova. Todėl gerai, kad senelė turi tokį darbą, nors balsiai apie tai nekalbama. Retsykiais jos darbuojasi kartu, kad būtų greičiau ir lengviau.

Grįžusi Visė prisipila vandens į emaliuotą dubenį, laikomą ant mėlynai dažyto stovo prie pat virtuvės durų. Atlapojusi chalatą ji prausia veidą ir kaklą, mazgojasi rankas. Baigdama drėgna šluoste persibraukia tarp krūtų ir išsišluosto pažastis. Jordisės manymu, Visė yra solidžiai atrodanti moteris. Priešingai nei Olga, ji augalota. Senelės Olgos nugara visada tiesi, o Visė kūprinasi lyg bandydama pasislėpti. Abi juodbruvės, veidai bronzinės spalvos.

Tik teta Visė turi raktą nuo palėpėje stovinčios skrynios, pilnos paslaptingų daiktų. Kraus ją tol, kol ateis laikas tekėti ir susilaukti vaikų. Mudviem miškelyje apžiūrinėjant skruzdėlynus, pradedu klausinėti apie skrynią. Kada nors, kalba ji, įsigysianti namelį. Skrynia žalia, tai ir virtuvinės spintelės jame bus žalios. Kaip neprinokę obuoliai. Pasakoja primezgusi žalių ir žaliai dryžuotų puodkėlių ir šluosčių. Visa tai sukrauta skrynioje.

Nesiliauju kartojusi tą patį klausimą: o dar kas? Ji vardija. Suprantu ne viską.

— Ar galėsi man parodyti? — klausiu.

Gal ir parodys, kiek pagalvojusi atsako. Negi galiu tikėti tokiu pažadu? Olgai su Svere išsiruošus į laidotuves — tai, pasak jų, tiesiog neišvengiama — Visė atveria skrynią ir leidžia man apžiūrėti. Kvepia naftalinu ir dar kažkuo, lyg ir gėlėmis. Skrynioje sudėta visa, ką ji išvardijo. Savo akimis įsitikinu, kad daiktų ne per daugiausia. Kai kas sulankstyta, truputį nugeltę. Bet paklodė su nėriniais akinamai balta. Sudėti puodeliai ir stikliniai dubenėliai. Naujas kavinukas. Segės ir siuvimo reikmenys. Dvi knygos su įrašais: Panelei Luisei Endresen. Visė pašnabžda, kad jas parašė tas rašytojas. Knutas Hamsunas. Neatrodo, kad jos kada nors buvo atverstos.

— Ar paskaitysi man balsiai? — klausiu.

— Galbūt. Kai paaugsi. Bet neštis žemyn jų negalima. Reikia saugotis, kad niekas nepamatytų.

— Kodėl?

— Šios knygos turėjo būti sudegintos. Jos gėdingos.

— Gėdingos?

— Karui pasibaigus, jo knygas namuose laikyti draudžiama. Kalbama, kad jis nacistas, — sušnibžda ji.

— Ar tai pavojinga? — šnibždu ir aš.

— Labai! Bet man teko gyventi kaimynystėje ir su juo bendrauti, taigi negaliu imti jų ir sudeginti. Hamsunas su žmona ir vaikais gyveno dideliame name Haugeno pašlaitėje.

— Ar tu pažinojai jį?

— Ne — niekas jo nepažinojo. Jis visą laiką rašė. Knygas davė jo žmona, mat man teko prižiūrėti jų vaikus.

Staiga Visė pravirksta. Kaip čia paklausus, ko ji taip nuliūdo?

— Tai visas mano turtas šiame pasaulyje, — sako ji ir nusišnypščia nosį.

Nupiešiu žuvytę ir pakabinu piešinį valgomajame po mėlyna lentynėle su vingriai išrantytais gėlių raštais. Juos savo siūliniu pjūkleliu išpjaustė Sverė. Jis sako, kad piešinys ir lentynėlė gražiai dera. Suprantu — bando apdumti man akis. Ant lentynėlės stovi nedidelis namukas su dvejomis durelėmis. Kai oras gražus, pro vienas jų išeina du vaikai, kai lyja — atsiveria kitos, pasirodo senė. Tokia nusistovėjusi tvarka. Priešais namuką nejudėdamas stovi senis, kad ir koks būtų oras. Ant laktų tupi višta. Dar yra raguoto gyvulio galva. Sverė sako, kad namelis ne žaislas.

Vieną dieną Olgai telefonu pranešama, kad Jordisė su Hansu atvyksta pasiimti manęs. Laivas, vardu „Tiota“, atplauksiąs į Presteido prieplauką. Visė apžiūri išbėrimą, netikėtai atsiradusį man ant kaklo ir ant pilvo. Niežti ir peršti.

— Alergija, — gailisi manęs Sverė.

Olga kaltina Visę, kam leidžia man kimšti į pilvą, kas pakliūva po ranka — rūgštynių lapus, svogūnų laiškus, bet ką. Kasydamasi prašau nebarti tetos Visės.

— Iki prieplaukos nueiti galėsi, — sako Sverė.

Be didelio ūpo spiriu į malkų dėžę.

— Iš kur tas noras spardytis? — stebisi Visė.

Susigėstu ir palendu po laiptais, kylančiais į palėpę. Atsisėdu ant kėdutės, ją vienai mergaitei, vardu Gudruna, sumeistravo velionis tapytojas Hansenas. Gudruna jau suaugusi ir gyvena Švedijoje.

Dėdė Sverė važiuoja dviračiu Jordisės ir Hanso pasitikti. Pro prieangio langą matau juos ateinant, ant abiejų dviračio rankenų kabo po lagaminą. Tūnau po laiptais ant kėdutės. Galima sakyti, dabar ji mano.

Kambarin įeina Jordisė ir pašaukia mane vardu. Kai pritupia, beveik susilygina su manimi. Ji graži, linksma ir skaniai kvepia. Netrukus mudvi jau žengiame į valgomąjį. Iš ten girdėti garsus lalesys.

Hansas man įteikia nedidelę lėlę negriukę, vilkinčią kombinezonu ir languota palaidine. Neprisiliečiu prie jos, tarsi būčiau be rankų, tik ištariu: „Ačiū.“ Hansas apžiūri piešinuką su žuvyte. Puiku, sako.

— Tai Torsteinas, — paaiškinu.

— Torsteinas?

— Toks jos vardas, — piktai atšaunu. Kelionė į pietus

— Maniau, kad šis salonas skirtas pirmos klasės keleiviams! — praeidama pro gausią šeimyną piktai mesteli viena ponia, ieškodama vietos kuo toliau nuo jų.

Salono gale vietų yra, bet ponia vis vien balsiai dūsauja. Sėdi šiltai, neištraukdama rankų iš movos, neprasisegdama kailinės apykaklės. Ją gobia nepasitenkinimo debesėlis.

— Pereikime į antrą klasę, — patylom sako sunerimęs Fredrikas.

Jis prižiūri Jordisę ir Agdą, kol Elida su kitais vaikais suneša laivan bagažą. To tyliai nepadarysi. Sukaitusi nuo tampymo Elida nusivelka paltą. Plaukai susitaršę, nosis aprasojusi. Nė nepastebi, kaip už sijono sagos užkimba skraistė. Kietai sučiaupusi lūpas Elida eina prie ponios su kailine apykakle. Skraistė velkasi iš paskos.

— Ar mes poniai kuo nors neįtinkame? — klausia.

Ta net krūpteli. Jomis susidomi šalimais sėdintys keleiviai — už laikraščio „Lofotposten“ besislepiantis vyras ir moteris su šuneliu pintinėje.

— Prašau? — timptelėdama ausies galiuką prataria ponia su kailine apykakle.

Urgzdamas šunėkas įbeda į jas primerktas akis. Šeimininkė atsargiai stumteli jo galvą žemyn, bet ši kaipmat vėl išlenda virš pintinės krašto.

— Ar mes poniai trukdome? — karingai įsirėmusi į šonus pakartoja klausimą Elida.

— Nesuprantu, ko jūs... — sumurmėjo toji kišdama abi rankas į movą.

— Nesuprantate ne jūs viena. Aš taip pat nesuprantu tokio begėdiško elgesio! — atkerta Elida ir apsigręžusi eina prie savųjų.

— Mama, — droviai prataria Anė ir atkabina skraistę.

— Puiku! — pagyrė Fredrikas. — Tau reikėtų dirbti savivaldybės taryboje.

— Kas bus toliau, jeigu susierzinau, mums dar nenutolus nuo kranto? — atsidūsta Elida ir nusigręžusi nuo ponios klesteli ant krėslo gerti kavos.

— Jai tai bus pamoka! — pareiškia Erda.

Elida išgeria kavos, vis dar slegiama to susikirtimo. Neprisimena, kad kas nors būtų juos pažeminęs vien dėl to, kad jų daug. Ką reiškia — daug? Tyli penkiolikmetė Anė — visada besišypsanti ir mandagi. Trylikmetė Erda — užsispyrėlė, supykusi gali net riktelėti, bet tik ne svetimiems girdint. Vienuolikmetis Karstenas daugiau klausosi nei kalba, devynmetė Helga — labai rimtas žmogelis. Na, o keturmetė Agda ir vienerių Jordisė gal ir nesitveria savam kaily, bet juk tai savaime suprantama.

— Pamanykit — plaukiame garlaivių bendrovės laivu „Finmarken“! Baltutėliu kaip sniegas. Jo tiltelis pagamintas iš brangios medienos, laivo ilgis — du šimtai keturiolika pėdų! Plaukia didesniu nei keturiolikos mazgų greičiu, — kalba Fredrikas.

— Iš kur žinai? — klausia Karstenas.

— Prieš jums ateinant, šnektelėjau su šturmanu. Jis, be abejo, didžiuojasi laivu. Prisimenat, skaitėme, kad pernai per Jonines į Risiojaus kanalo atidarymą atvykęs karalius Hokonas apsilankė ir jame. Nuo tada „Pakrančių ekspresas“ siunčia laivus iki pat Stokmarkneso.

— Nejaugi? — susidomi Helga.

Fredrikas išsitraukia iš palto kišenės žemėlapį ir patiesia ant stalo.

— Kol buvo gilinamas Risiojaus sąsiauris, — štai čia, — maršrutiniam pakrantės ekspresui tekdavo plaukti per Tjelsundą — štai čia! Iki tol Stokmarknesas laivų nepriimdavo, — pirštu vesdamas per pakrantės liniją aiškina jis.

— Kaip tau atrodo, ar karalius sėdėjo ant šito krėslo? — klausia Erda ir lieka prasižiojusi.

— O gal ant šito? — kilsteli nuo savo krėslo Helga.

— Manau, jis sėdėjo didžiajame salone laivagalyje. Ten užtenka vietos septyniasdešimčiai žmonių. O gal rūkomajame? — suabejoja Fredrikas.

— Ar galima ten nueiti? — paklausė Karstenas.

— Ne dabar, — atsiliepė Elida.

— Ar pastebėjote tą gražų kaminą mėlynu kraštu? — karščiuojasi Karstenas.

Seserys sutartinai linksi galvą.

— Jei ne Rikardas Vitas, tokios prabangos neturėtume, — sako Fredrikas.

— Kas jis? — susidomi Helga.

— „Pakrančių ekspreso“ įkūrėjas. Buvęs stortingo narys. Ten dirbdamas, matyt, ir įtikino šulus iš pietų, kad mums šiaurėje reikia gerų laivų.

— Noriu į kajutę, — tarė Elida.

— Ar galiu dar pasėdėti? — paklausė Karstenas.

— Ne! — griežčiau, nei norėtų, nukerta Elida.

Sprendimas neatšaukiamas.

Nuo Stokmarkneso jūra rami. Jiems su visa manta įsikūrus dviejose kajutėse, Elida gali atsipūsti. Priglaudusi Jordisę ji išsitiesia ant gulto. Kitas, apatinis, skirtas Fredrikui. Vyresnieji prižiūri Agdą.

Elidą greitai užsūpuoja mašinos ūžesys ir ritmingas laivo girgždėjimas. Ji trokšta ramiai sau tysoti, nieko nematyti ir negirdėti. Bet po valandėlės ėmė žadinti Fredrikas. Prašosi palydimas ant denio, nori pasižvalgyti po pakrantę. Elida tik pasimuisto pro miegus. Bet kai jis vargais negalais atsistoja ant kojų ir ima brazdėti siekdamas lazdos, nubunda Jordisė.

Jie lipa laiptais. Ant vienos rankos Elida laiko Jordisę, kita pasirengusi padėti Fredrikui. Širdis užverda pykčiu.

— Negi nesupranti, kad ir man reikia poilsio!

Įsižeidęs jis stabteli ant pakopos ir įsitveria už rankenos.

— Galėjai pasakyti. Tada būčiau supratęs, — prataria lėtai ir sunkiai. Kopimas stačiais laiptais atima daug jėgų.

— Sakiau! Esu tik žmogus!

Nustebęs jis atsigręžia. Paskui tylėdamas praklibikščiuoja pro ją ir ima lipti žemyn. Pirma stato sveikąją koją, kitą velka iš paskos. Įrėmusi vaiką į klubą Elida seka įkandin. Galvą persmelkia mintis, kad šitaip nugyventi pastarieji dvidešimt treji metai: vienas vaikas nuo skraito, antras ant skraito, dar kiti reikalingi globos. Bet su Fredriku nepalyginti sunkiau. Kaskart, kai jam reikia pagalbos, jis jaučiasi pažemintas. Kad ir dabar — prašo eiti ant denio drauge, nes abejoja pajėgsiąs vienas pats užkopti. O ji? Atrėžia lyg pikčiurna.

Uždariusi kajutės duris Elida prabyla:

— Neįsižeisk! Man sunku tai pakelti! Ar girdi? Jei net su tavim negalėsiu būti silpna ir neprotinga... kur man belieka glaustis?

Palenkęs galvą, kad neatsitrenktų į viršutinį gultą, jis atsisėda. Paskui paplekšnoja į vietą šalia savęs. Už ankštos kajutės langelio šmėkščioja bangos. Sidabru blykčioja keteros. Kartais ji išvysta pilkas uolas ir apledėjusius pakrantės akmenis. Bet nežino, kur jie, pro kokias vietoves plaukia. O jam tai labai rūpi, vos neverkdama galvoja ji. Gaudžia ir čiuksi mašina. Juodu kratosi, linguoja ir vėl atsitiesia. Ne viskas taip blogai.

Su vaiku glėbyje Elida susmunka šalia jo, iš akių jai pabyra ašaros. Nedaug, tik viena kita, Fredrikas tai pastebi — nubraukia atgalia ranka. Šalta, drėgna, truputį virpančia.

— Neįsižeidžiu, betgi nemoku skaityti kito žmogaus minčių, — nevilties apimtas sako jis.

— Nejaugi nesupranti, kad man reikia pailsėti?

— Žinoma, kad reikia. Aš tiesiog maniau, kad tau, kaip ir man, rūpi pamatyti jūrą... gamtovaizdį.

— Šikt ant to gamtovaizdžio, — drebia Elida.

Sutrikusi Jordisė išpučia į ją akis ir ima ropštis pas tėvą. Elida paleidžia ją iš rankų. Štai jam gamtovaizdis — tegul džiaugiasi, pamano. Tuoj pat susigaudo — nevykęs, naivus kerštas. Širdį šaldo Fredriko poelgis tą dieną, kai globėjai atvyko pasiimti vaikų. Jis užtraukė jai gėdą, ir dabar ši it ledinė pabaisa laiko ją savo gniaužtuose. Visų akivaizdoje Fredrikas pasirodė esąs mylintis tėvas, o ji — netikusi motina. Tai nuolat iškyla prieš akis, ir ji vis svarsto, ką būtų galėjusi padaryti ar pasakyti kitaip. Kaskart viskas tik labiau susivelia. Išplaukia ir ankstesni įvykiai, dabar jau nebesvarbūs, bet vis vien nusėdę širdyje: prieš vedybas motinos ištarti žodžiai apie svajotoją Fredriką. Nejaugi Saros Susanės žodžiai pasitvirtina? Gal ji teisi? Gal jis regi tik tai, ką pats nori regėti? Gal apakinta jausmų ji nemato tikrojo Fredriko? O gal tai prasidėjo nuo smilktelėjusios nuojautos, kad visą naštą lemta nešti jai vienai? Na ir kas, kad apylinkėje jis žinomas žmogus ir svarbus savivaldybės narys. Rosenhauge vaikus auginti tenka jai vienai. Ūmiai per širdį dilgteli mintis — juk ji norėjo išvažiuoti. Svajojo pasidairyti po pasaulį, nors ir trumpai. Tiesa, to troško dar tikėdamasi, kad Karstenas, Helga ir Jordisė pasiliks pas globėjus. Sumaištyje visos svajonės dingo. Kokia gėda manyti, jog visi trys vaikai, net ir Jordisė, kelionėje bus našta.

Elida pažvelgia į Fredriką, ir gėda neslopsta. Vis dėlto ji supranta — juodu, ar pavieniui, ar kartu, vis vien nėra savo likimų šeimininkai. Tie likimai susiraizgę. Juos, nelyginant kokius sėklinius šakniavaisius, laikas nugramzdinęs giliai į žemę. Ten jie suaugę į viena, susipynę šaknimis, o iš šių į šviesą šauna blyškios atžalos. Juodu niekada nebeiškils į paviršių. Ji jau užuodžia puvėsių kvapą, regi nebegyvas jųdviejų šaknis.

— Suprantu, tau visai neįdomu, kur plaukiame, — laikydamas glėbyje mergytę ramiai sako jis.

— Netiesa, įdomu, bet aš tokia pavargusi, Fredrikai!

— Ir pikta, — pridūrė jis.

— Taip. Neturėčiau tokia būti.

Bet susivaldo nepasakiusi, esą negalima pykti ant sunkiai sergančio žmogaus, kurio laikas atseikėtas. Ir taip jau išliejo savo sopulį.

— Pykstu ant savęs, kad stovėjau ir spoksojau, kai tu nutarei, jog vaikai važiuos kartu. Pasielgiau visų akyse lyg kokia ištižėlė. Esu prasta motina! Negebanti apsispręsti.

— Elida! Tu nesi bloga motina! Net neįsivaizduoju, kad gali taip paikai manyti.

— Va, matai! Neįsivaizduoji, nepastebi, nesupranti. Apie mane tu visada sprendi paviršutiniškai! Kaip galėjai pakeisti sprendimą, mudviem nepasitarus?

Po valandėlės susivokia, kad iš pykčio šniokštuoja ne ji — oro stinga Fredrikui. Iš pažiūros jis ramiai glosto vaiko galvutę, bet dūsta. Nieko nelaukdama išplėšia vaiką jam iš rankų.

— Dieve mano, nuvarysiu tave į kapus... — sumurma ji.

— Na jau ne, tai sugebu ir pats. Bet tu varai mane į neviltį. Visą savaitę kamuojiesi ir nieko nesakai. Taip prastai apie mane galvoji?

Išplėstomis akimis Jordisė žvelgia tai į vieną, tai į kitą ir vėl veržiasi tėvui ant kelių. Pasiekusi savo tikslą priglunda prie Fredriko ir susigrūda į burną pirštelį.

— Kankinausi, kad vaikus reikia atiduoti per mane. Galvojau apie tai dieną naktį... O kai žmonės atvyko jų paimti... Ar gali man atleisti, Elida?

Nieko nesakydama ji tik linkteli galvą.

Netrukus jie užkopia ant denio. Fredrikas su žemėlapiu kišenėje, o jinai įsirėmusi vaiką į šoną. Jau vėlu, vaikai turėtų miegoti, bet aplinkui stebėtinai šviesu. Net akina. Šiaurėje Dievas praranda saiko jausmą, nusprendžia ji ir prisimerkia lyg ką tik iš sniego išlindęs lemingas.

Dabar jie plaukia Raftsundo sąsiauriu. Tarsi apgobtos savotiškos melsvos šviesos abipus stūkso stačiaskardės atšlaitės. Rodos, visa, ką regi, dengia sidabrinė plėvelė. Jiedviem susėdus ant denio krėslų, o vaikams, persisvėrusiems per turėklus, susispietus atokiau, jis, pakreipęs lūpos kamputį, sušvepluoja:

— Ar atleidai?

Staiga ji pamato Agdą šmurkštelint tarp gelbėjimo valties ir laivo borto. Greita kaip kiškis. Elida skubiai sodina Jordisę Fredrikui ant kelių ir plasnodama palto skvernais puola prie Agdos. Laimė, Erda stovi arčiau. Ji sugriebia sesutę ir atneša į saugesnę vietą.

Elidai grįžus, Jordisė sėdi ant jos krėslo, o Fredrikas pasitiesęs ant kelių studijuoja žemėlapį.

*

Atviroje jūroje šėlstanti audra čiumpa juos į glėbį. Ją Elida nuspėja iš anksto, dar plaukiant iš Svolverio, matydama į šcherus plakamas baltas bangų putas. Keliautojų laukia naktis plačiajame Vestforde. Elida kartu su Agda ir Jordise užmiega ant vieno gulto. Nubudus atrodo, kad viskas apsivertę aukštyn kojomis. Tamsoje skimbčioja nepritvirtinti daiktai. Po įtempto rengimosi į kelionę skauda dešinį petį, bet ji pasistengia vėl kuo greičiau užmigti.

Kniost — ir atsibunda. Kažkas vemia. Tas garsas verčia pašokti ir įjungti šviesą. Ji griebia nuo lentynėlės kartoninį puodelį. Persisvėręs per gulto kraštą tąsosi Fredrikas. Ji laviruoja tarp gultų, čia viskas apdergta. Gaižus tvaikas greitai pripildo visą kajutę.

Pabunda Agda ir, pamačiusi, kaip galuojasi tėvas, pravirksta. Išsibudinusi Jordisė prašosi ant grindų. Agda pradeda vemti. Apsimiegojusi Elida ją ramina, spraudžia į rankas puodelį. Laivas smarkiai braška. Elida užsimeta paltą ir sugriebusi Jordisę nusvirduliuoja į koridorių. Bangai kylant, Elida laikosi įsitvėrusi durų rankenos. Laivui smunkant žemyn, jos kojos tarsi nebesiekia žemės ir pakimba ore. Ji bloškiasi ant grindų, vaikas įstringa tarpkojyje. Rodos, gulėk sau, kol viskas nurims. Kur skubėti, galima ir atsipūsti.

Vyresnieji vaikai užsirakinę. Aplinkui tikras pragaras... Elida įsitveria rankenos ir, laikydama Jordisę, kakta beldžiasi į duris. Galų gale jose pasirodo besimarkstanti Anė.

— Jie vemia, prižiūrėk Jordisę.

— Karstenas irgi, — suglumusi atsiliepia Anė.

Elidai grįžus į kajutę, Agda sėdi Fredriko glėbyje ir žliumbia. Šis kaip įmanydamas ramina. Elida skubiai išneša kartoninius puodelius į koridorių ir parūpina naujų. Paskui nuprausia vaiką. Vanduo iš čiaupo laša kaip iš lašintuvo. Supasi sienos, linguoja grindys. Ji nutraukia suterštą patalynę, susuka į gniutulą ir pavalo grindis. Paskui viską išmeta už durų.

Fredriko palto sagos zulinasi į sieną. Garsas tiesiog eina per kaulus. Didysis kelioninis krepšys blaškosi tarp gultų. Taip saugiai įspraustas tarp krepšių bidonėlis išjuda iš vietos, ir vos neišsilieja pienas. Ji sugriebia bidonėlį paskutinę akimirką ir suspaudusi sau tarp kojų žvalgosi, kur saugiau pastačius.

— Kaip jautiesi? — tyliai klausia Fredriko, duodama ne visai švarią šluostę.

— Po velnių! — sudejuoja jis. — Vargšele, turi ne vyrą, o kaliausę! — priduria.

Jeigu jie nesėdėtų taip apsidergę, Elida manytų, kad Fredrikas tuoj prasijuoks. Galiausiai taip ir įvyksta. Tada prajunka ir ji. Sėdi suspaudusi bidonėlį pėdomis ir krizena.

— Kol siautėja vėjas, tol yra vilties! Pasklidus rūkams, viskas sustingsta, — ištaria jis.

*

Iš Tronjemo per Dovrę jie važiuoja naujuoju geležinkeliu. Vaikai spraudžiasi arčiau Fredriko, paeiliui sėdasi prie jo ir klausinėja. Paskui Elida palydi jį koridoriumi iki tualeto. Laukia už durų. Jis jaučia jos būgštavimus kaip savo. O dar tas prakeiktas karštis krūtinėje. Veidrodyje virš praustuvės — nepažįstamo žmogaus atspindys. Oda pamėlusi. Prakaitas pila net nejudant — bjauru. Jis apsišlaksto veidą vandeniu, ranka sulygina plaukus. Akys paraudusios, kvėpavimas trūkčiojantis. Tiesiog kančia žiūrėti į save. Pastovi tikėdamasis, kad karštis krūtinėje kiek atsileis, tuomet jis atvers duris.

— Ar skauda? — kibdama į parankę klausia Elida. Jam nesinori, kad jinai matytų jį tokį.

— Atsisėsiu, ir praeis, — atsako.

— Neskubėk. Mes traukinyje, skubėti nėra reikalo.

— Taip, — tarsteli jis. Remdamasis į jos ranką nuklibikščiuoja iki kupė.

Ar ištversiu, pamano sėsdamasis į savo vietą. Ką darys Elida, jei staiga imsiu ir susmuksiu?

Traukiniui bildant vis tolyn, tolsta ir Elidos našlystė — tikriausiai pavys ją kada nors vėliau. Karštis nebemuša, skausmas atlėgsta. Pro šalį lekia stambūs ūkiai. Laukai ir miškai. Pasisekė Triondelago gyventojams su tais miškais. Kol palei geležinkelio liniją puikuojasi didingų spygliuočių eilės, jis neturėtų bergždžiai leisti brangaus laiko traukinyje. Jei žinotų, kad Elidos tai neišgąsdins, papasakotų, ką sufantazavęs: Elida trūkteli avarinio stabdžio rankeną, subėga visi, kas tik gali, ir išneša jį skarotos eglės paunksmėn. Sniego ten nėra, nelyginant guolis jo laukia kvepiančios plačios šakos. Bet tokius polėkius privalu tramdyti, juk šalia vaikai. O ji? Jos trikdyti nevalia.

Dabar jis neabejoja, kad viską reikėjo tvarkyti kitaip, tik nelabai nutuokia, kaip. Tikriausiai vertėjo prašyti Saros Susanės paskolinti pinigų. Kad ir Elidai nežinant. Dabar neslėgtų mintis, kad nieko nebandė. Elidos priešiškumas motinai nesuprantamas. Niekas neabejoja, kad Havneso Sara Susanė artimiesiems linkėjo tik gera. Elida negali priekaištauti motinai, kad ši stengėsi atverti savo jaunėlei duris į pasaulį. O jei tąkart jis nebūtų Elidos suviliojęs? Ar dabar juodviem būtų lengviau? Gal jam būtų pasisekę sukrapštyti pinigų mokslui? Istorijos studijoms? Žurnalistikai? Ar jis sugundė Elidą? O taip, kam dar abejoti. Juk ne žmogaus jėgoms pergalėti, kas žemiau juosmens. Šia prasme juodu panašūs. Vienas po kito pabiro dešimt sveikų drūtų vaikų. Ir ne vien dėl trumpų įsiaudrinimo akimirkų. Ne, jis nieko nesigaili.

Žygdarbius palikime tokiems kaip Roaldas Amundsenas. Gerai, kad žmonės skirtingi, mintija Fredrikas. Kitaip į žygius per jūras ir ledynus nuolat leistųsi nesibaigiančios didvyrių vilkstinės. Gausėtų našlių ir našlaičių gretos. O Norlando didvyriu taptų flotilės vadas, pakrantės savininkas, nepralenkiamas keikūnas. Atsistotų vienoje užutekio pusėje ir šauktų stovintiems kitoje, kaip, po velnių, turi atrodyti pasaulis ir kaip jame dera tvarkytis.

Jau pradinėje mokykloje Fredrikas suprato, kad pamokose įgytomis žiniomis per pertrauką nepasinaudosi. Jei nesi uolus slidininkas ar rėksnys, neišvengiamai teks atlaikyti kiečiausias sniego gniūžtes.

O jam gniūžtę tiesiai į širdį sviedė pats Visagalis. Keista, nes su šia persona Fredrikas niekad nesipyko. Jis neniekina šventų dalykų, nebando prilygti palaimintajam Biblijos Jobui, nors prieš kelionę iš naujo pasklaidė Jobo knygą, norėdamas įsisąmoninti savo kančių menkystę. Nedrįsta prašyti Elidos, kad paskaitytų balsiai. Labiausiai Fredriką kankina silpstantis regėjimas. Jis bando prisitaikyti, būti nuolat pasirengęs. Ir neišvengiamai atsitrenkia į juodą sieną.

Erda su Karstenu tyliai, bet atkakliai ginčijasi dėl žurnalo. Anė žaidina Agdą, pirštais iš pižamos raištelio nerdama vis kitokį raštą.

Elida dalija maistą. Pilsto gėrimą su sirupu. Braukia trupinius, šluosto aptaškytas vietas. Jos paakiai pajuodę, kasa išsipynusi.

— Eik, pabūk viena, — tyliai sako jis.

— Kodėl?

— Juk dabar mes visi krūvoje, vaikai ir aš. Pasiimk šukas ir kremo. Tau reikia pabūti vienai.

Elida nužvelgia jį. Širdyje viskas sumyšta — nuostaba, neviltis ir pasipiktinimas.

— Nesuprantu, ko tu reikalauji? Juk negaliu visą laiką atrodyti kaip lėlė! — ištaria virpančiomis lūpomis.

Jis mato, kad ir vėl nepataikė.

— Pamaniau, gal norėtum pabūti viena.

Ji nutyli, bet po valandėlės pasiima rankinę ir išeina. Agda norėtų eiti kartu, bet Elida pasodina ją Fredrikui ant kelių. Grįžta nusiraminusi, susipynusi plaukus į kasą. Pokalbio nebeatnaujina.

Glaudžiai susėdę jie dunda per negyvenamą snieguotą kalnatundrę, pro drumstais vandenimis srūvančius krioklius. Pastebėjęs tiriantį Elidos žvilgsnį jis nusišypso ir atsitiesia. Paskui pasilenkia prie Helgos, bandančios užnerti kilpas ant pirštelių. Ant siūlo užverta saga — tai svarbiausia. Nuostabu — jam pavyksta suderinti savo rankų judesius, ir siūlas tampa tamprus it guma. Sukasi tai ilgėdamas, tai trumpėdamas. Paskui Fredrikas užneria abi kilpas ant Helgos pirštelių ir prižiūri, kad siūlas nesiliautų tampytis.

Gyvenimas lyg tas besitampantis siūlas su užverta saga. Tai sutrumpėja, tai pailgėja. Ir kiek visa tai gali trukti?

Laikydamasi tėvui už rankos Elida įšoka į jektą. Jai vienuolika, ir juodu plauks į Tronjemą. Kaulija ir maldauja tos kelionės vos ne nuo kūdikystės. Tam visada prieštarauja motina Sara Susanė, o tėvas jau seniai būtų paėmęs ją kartu.

— Elida dar labai neatsargi, tegu paauga, — sako Sara Susanė.

Dabar Elida laive, o motina atsisveikindama moja ranka nuo kranto.

— Johanesai, prižiūrėk vaiką! — primena ji.

Tėvas kilsteli kepurę ir linkteli. Paskui duoda ženklą, kad berniukas atrištų lyną. Laivininkas atsistumia irklu, ir jie tolsta nuo prieplaukos. Kai girgždindamas stiebus vėjas įsisuka į didžiąją keturkampę burę, Elidą užlieja pašėlęs džiaugsmas. O kai fiordo žiočių užuovėjoje jai leidžiama paimti vairą į rankas, rodos, visas platusis pasaulis priklauso tik vienai Elidai.

— Tėti, netrukus dirbsiu tavo įguloje, — rimtai kalba ji.

Johanesas tik linkteli galvą, tarsi seniai būtų tai sumanęs.

Papsėdamas pypkę jis žvelgia į priekį ir visai nesirūpina, kaip ji vairuoja. Jo veidas įdegęs, nugairintas. Tarpuakyje brėžiasi baltos, lyg saulės nemačiusios raukšlės. Žili plaukai ir barzda prieš kelionę patrumpinti. Besišypsančių vaiskių akių žvilgsnis slysta jūros paviršiumi. Jis ima bloknotą su pieštuku. Rodydamas į kalnus ir slėnius užrašo jų pavadinimus. Bangai kilstelint laivą aukštyn, tėtis laiko bloknotą iškeltą, paskui vėl pasideda sau ant kelio.

„Tronjeme užsuksime į prabangiausias parduotuves ir pirksime visokias grožybes. Viešbutyje gersime saldžius gėrimus ir valgysime tortą. Tronjemo katedra — kaip pasakų rūmai. Mudu ten eisime“, — užrašo jis. Kitas kraštas

Rytų geležinkelio stotyje jų laukia pasitempę Hilmaras ir Ragnaras. Patikimi, orūs vyrukai. Atėję tiesiai iš avalynės fabriko „Standard“ senamiestyje. Po darbo dar spėję nusiprausti prie vandens kolonėlės ir susišukuoti.

Visi sveikinasi, apsikabina. Paskui su lagaminais įsitaiso ant suoliuko priešais stotį. Kalbos netrūksta. Miestas taip pat kalba. Šis griozdiškas darinys nepaliaujamai barška ir trinksi, grindiniu be pertrūkio darda ratai. Oras pritvinkęs anglių, supuvusių kopūstų, mėšlo, dulkių ir senų laikraščių kvapo. Tokio kaip tupykloje, tik su vos juntamu kardamonų prieskoniu.

Elidai dingojasi, kad atsidūrė pačiame pasaulio viduryje. Sutemoje iš po cilindrų, kepurių ir skrybėlių sklinda balsai. Skrybėlės panašios į Saros Susanės gėlių darželį, nuo jų dvelkia kvepalais ir plaukų losjonu. Į dangų stiebiasi pastatai išpuoštomis atbrailomis. Langai aukšti. Visa tai ją labai jaudina, ką ir kalbėti apie vaikus.

Kristianiją ji įsivaizdavo ne tokią. Nors ką galėjo įsivaizduoti? Tik jau ne šį įstabų knibždėlyną, apšviestą blausių dujinių žibintų. Tos gelzganos šviesos Elidai kelia neįprastus jausmus. Galbūt laimės jausmą?

Jie turės važiuoti naująja tramvajaus linija „Geležinkelio stotis-Brynas“, bet nusivežti visos mantos neįstengs. Hilmaras su Ragnaru suranda vienratį ir nugabena lagaminus į saugojimo kamerą. Atsiims vėliau. Ir kaip jie vertėsi visus šiuos mėnesius be Hilmaro ir Ragnaro? Be šių jaunų, stiprių rankų?

— Žiūrėkit, kaip tramvajaus ūsas liečia laidą! — nustemba Karstenas.

— Kad galėtų važiuoti, jam reikia elektros srovės, — paaiškina Hilmaras.

— Tramvajus turi ir verandą! Visai panašu į nedidelį traukinuką, — žinovo tonu pareiškia Helga.

Elida dažnai pamąstydavo, kaip gyvens pas senyvą ir dievobaimingą Fredriko seserį. Teta Helga sutinka juos širdingai, ypač Fredriką. Išskėstomis rankomis laukia jų laiptinėje, pro praviras duris sklindant kavos aromatui. Ji gyvena naujo rajono centre priešais senąją Bryno stotį. Apsidairiusi Elida įsitikina, kad, be stoties, daugiau senų pastatų čia nėra. Raudoni dažai apsilupę. Kadaise žydėję gėlynai neprižiūrimi. Ant stogo prižėlę vijoklių, tarsi ši vieta būtų iš amžių glūdumos. Tarsi naujieji namai, lyg burtininko lazdele mostelėjus, būtų sudygę per vieną naktį.

Ankštame koridoriuje vaikai susižavėję spokso į kabančią kepurę su raudonu kaspinu ir uniforminį švarką. Helgai pasisekė — ji bendravardė su tetule, todėl jai leidžiama pasimatuoti kepurę. Agda taip pat norėtų, bet teta paaiškina, kad jos vardas kitoks. Paima Agdą ant rankų ir nusineša į svetainę.

Ant padengto stalo išdėliojami sumuštiniai su sūriu ir dešra. Prieš valgį teta Helga suneria rankas ir panarina galvą. Neatsilieka ir Hilmaras su Ragnaru. Visi supranta, kad čia taip įprasta. Teta meldžiasi visu stambiu kūnu siūbuodama pirmyn atgal. Linksmai prodainiu kalba maldą lyg kokią užustalės dainą.

Jiems pavalgius, visą dėmesį ji skiria Fredrikui. Paguldo svetainėje ant kušetės, užkloja. Prisėdusi šalia ant pakojos beria jam citatas iš Biblijos, visaip rodo širdingumą.

Namuose visiems užtenka vietos, nors tenka pasikloti ir ant grindų. Jiems leidžiama naudotis visu antru aukštu, išskyrus tetos kambarį. Hilmaras ir Ragnaras jau įsikūrę. Jų kambaryje ant čiužinio telpa ir Karstenas. Kituose dviejuose kambariuose įsitaiso mergaitės ir Elida su Fredriku bei abiem maželėmis. Ilgainiui reikės įsigyti daugiau lovų.

Jordisei užmigus, Elida su mergaitėmis apsitvarko virtuvėje. Ilgai netrunka. Viskas čia spartietiška ir praktiška, nors ir netviska švara.

Iš ryto sukyla anksti. Tetulė ruošiasi vykti į Gelbėjimo armijos kontorą Pilestredo gatvėje, netoli Centrinės ligoninės — joje gydysis Fredrikas. Vaikinai — į avalynės fabriką senamiestyje.

Elida žvalgosi pro langus. Jūros iš čia nematyti, tai ji žino iš anksto. Aplink pašlaitėje stovintį namą erdvu, žaliuoja medžiai. Palei svetainės langą vingiuoja pažliugęs takas. Kaimynystėje statomas namas dar be langų, ten triūsia keletas kombinezonais vilkinčių darbininkų.

Fredrikas turbūt patenkintas, kad kelionė baigėsi. Jis tetrokšta poilsio. O Elida su vaikais eina apsidairyti. Pavasaris jau įsibėgėjęs, sniego beveik nebematyti. Likę purvini jo ploteliai lyg karvės mėšlas ruduoja tik kelkraščiuose. Medžiai, aukšti, šakoti, jau krauna pumpurus. Karstenas klausia, kaip jie vadinasi, bet ji nežino.

— Paklausk tėvo, gal jis pasakys, — pataria.

— Iš kur žinos nematydamas, — atsiliepia Karstenas.

— Nupasakok, kokie jie! — sako ji.

Svogūninės gėlės žydi lyg vasarą. Kaitina vidudienio saulė.

— Vakar vakare čia buvo daug tamsiau nei pas mus. O dabar šviesu ir šilta, — kalba mažoji Helga ir skina baltas gėlytes, lyg kilimas nuklojusias pakelę.

— Kambaryje jos greitai nuvys.

— Priskinsiu naujų. Čia tėčiui.

— Jis apsidžiaugs, — išsiblaškiusi taria Elida. Nešti Jordisę darosi vis sunkiau.

Vėliau Fredrikas pasakoja, kad likęs namie aiškinosi, kurioje pasaulio dalyje jie atsidūrę. Knygoje, paliktoje tetos Helgos, jis perskaitęs, kad Brynu vadinamos vakarinėje Alnos upės pakrantėje išsidėsčiusios sodybvietės. Pavadinimas kildinamas iš žodžių tiltas per upę. Jis taip pat išsiaiškinęs, kad nuo čia kokie keturi kilometrai iki Kristianijos ir kad šioje upėje kadaise buvo ieškoma perlinių geldelių.

Mažoji Helga padeda priešais jį puoduką su baltomis gėlytėmis; jis padėkoja ir pasako, kad tai baltosios plukės. Bet medžių, dominančių Karsteną, pavadinimo nežino. Juodu sutaria — kai tik tėvas pailsės, eis jų apžiūrėti.

— Kada?

— Pamatysim, — numykia Fredrikas. — Bet tu gali nupiešti lapus ir kamieno išsišakojimą. Susirasim kokią nors knygą apie medžius. Teta padės. Vienaip ar kitaip sužinosim, — priduria jis.

Jie pietauja pavakare, kai iš fabriko grįžta vaikinai, o iš Gelbėjimo armijos — teta Helga. Elida išvirusi sriubos, valgomos su papločiais. Sunėrusi rankas teta Helga sukalba padėkos maldą. Paskui šaltame vandenyje išplauna įskilusią savo lėkštę rantuotais kraštais. Iššluosčiusi padeda į spintelę. Tas pat kartojama su stikline.

Tai stebėdama Elida prisimena vaikystėje matytą senyvą samdinį, gyvenusį išimtininkų troboje Havnese. Tas taip pat laikėsi griežtos tvarkos: šaukštą kišdavo į plyšį tarp rąstų, o išlaižytą metalinę lėkštutę dugnu į viršų dėdavo ant palangės. O štai teta savo lėkštę laiko spintelėje. Slapčiomis vaikai pasišaipo, bet jos akivaizdoje elgiasi kaip pridera.

— Turime sutarti, Helga, kiek mokėsime už būstą, — sugulus mažiesiems, prabyla Elida.

Ši įbeda apvalias akis, tarsi Elida būtų netikėtai susikeikusi.

— Iš tavęs nesitikėjau išgirsti tokios kiaulystės! Ką sau galvoji? Kaip pažvelgsiu Aukščiausiajam į akis, jei imsiu pinigus už tai, kad Fredrikas su šeima kurį laiką pagyvens pas mane? Tu kuoktelėjai, Elida!

Teta Helga susijaudina ir taip įsižeidžia, kad pokalbis baigiasi.

Nieko nelaukdamas Fredrikas palinki labos nakties ir užklibikščiuoja laiptais aukštyn. Lyg diskusija būtų jį išsekinusi ar pasirodžiusi beprasmė. Matyt, jis gerai pažįsta savo seserį.

Užlipusi į antrą aukštą Elida randa jį dar nemiegantį ir išdėsto savo nuomonę.

— Man atrodo, reikia bent kiek pamokėti, Fredrikai.

— Jau apie tai kalbėjome, — nuvargusiu balsu sako jis.

— Tikrai?

— Sutarėme, kad išvažiuodami paliksim šiek tiek pinigų „Lūšnynų seserims“.

— Tu man to nesakei.

— Tiesiog pamiršau, Elida.

— „Lūšnynų seserims“? Koks baisus pavadinimas!

— Ten tarnauja Gelbėjimo armijos seserys. Ten darbuojasi ir Helga — lūšnyne.

Elida neatsiliepia. Nusirengia ir apklosto Jordisę, miegančią nedidelėje pintoje lovytėje, kurią parūpino teta Helga. Lovytė trakši nuo menkiausio judesio. Agdą juodu priima į savo lovą. Kitos išeities nėra, mat ji nieku gyvu nesutinka miegoti atskirai.

— Kaip jautiesi? — atsigulusi sukužda Elida.

— Gerai, — atsako jis.

— Baiminies tos ligoninės?

— Ir taip, ir ne. Niekur nepabėgsi. Bet aš galvoju apie tave, juk tau lieka vargas ir rūpesčiai.

— Darbais reikia dalytis. Tau dėl savo širdies gultis į ligoninę, o man rūpintis kitkuo.

— Ačiū! — sušnabžda jis ir netrukus paprašo: — Gal galėtum atidaryti langą?

Ji išsliuogia iš lovos, atveria langą ir užkabina kabliuką. Pastovi jusdama, kaip vėsta plikos kojos. Prieina prie lovos ir uždeda ranką jam ant kaktos. Šalta ir drėgna. Elida užsimeta striukę ir lukteli — gal jis paprašys vėl užverti langą. Klausosi garsų, bet jis jau miega.

*

Teta palydi Fredriką ir Elidą į Centrinę ligoninę. Netoliese ir jos darbovietė. Miestą teta Helga pažįsta gerai ir visur jaučiasi sava. Bet Fredriką ši kelionė vargina. Jis karščiuoja, kenčia skausmus. Kol tramvajus vingiuodamas darda per gyvenamuosius rajonus ir klonius, Fredrikui rasoja kakta, stingsta rankos. Beveik visą laiką jis sėdi užsimerkęs.

Ligoninės koridoriuje jie beveik dvi valandas laukia savo eilės. Helga, vilkinti uniformą su raudonais antpečiais, zuja aplink ir nesivaržydama kalbina gailestingąsias seseris. Pakviestas į gydytojo kabinetą Fredrikas neleidžia jai eiti kartu.

— Judvi pasėdėkite čia, — silpnu balsu sako jis ir seka paskui seserį. Matydama, kad Fredrikui sunku eiti, ši ima jį už parankės. Elida nuryja gumulą.

Jos lieka sėdėti už durų. Helga pradeda pasakoti apie vieną žmogų, kuriam taip sėkmingai išgydyta širdies liga, kad dabar be jokio vargo kopinėjąs po kalnus. Bet jis esąs tikintis. Svarbiausia — tikėjimas. Ar Elidos širdyje apsigyvenęs Dievas?

Elida skubiai tai patvirtina. Bet, Helgai pasiūlius kartu pasimelsti už Fredriką, papurto galvą. Aplinkui tiek daug žmonių.

— Ne, Helga, ne dabar!

Helga ima žingsniuoti koridoriumi pirmyn atgal. Kepurės snapelis tai nulinksta, tai vėl pakyla. Kartais ji stabteli ir atsidūsta. Solidūs batai teikia kojoms tvirtą atramą, uniforminio sijono kraštai kartais net suvirpa. Po valandėlės Elidai topteli, kad vaikščiodama moša meldžiasi. Palaiko tvirtą ryšį su Elidai nesuvokiamomis galiomis.

Gailestingoji seselė parveža Fredriką vežimėliu. Elida vėl nuryja gumulą. Nejaugi jo savijauta pablogėjo? Jis blausiai šypteli: esą ratuotam lengviau, mat kabinetai toli vienas nuo kito. Šiandien daktarai jo neguldysią, atsiųsią kvietimą. Kažin ką tai galėtų reikšti?

Helga visai susigraužia. Ima priekaištauti gailestingajai seseriai, nors ši čia niekuo dėta. Apvalų, skaistų tetos Helgos veidą iš pasipiktinimo išmuša raudonos dėmės. Balsas įgauna teisuolės toną. Jai iškvepiant, burna suapvalėja lyg piltuvėlis, krūtinė kilnojasi.

Fredrikas pakyla nuo vežimėlio, ir Elida ima jį už parankės. Nežiūrėdami nei į Helgą, nei vienas į kitą juodu suka link išėjimo.

*

Teta praranda pasitikėjimą Centrine ligonine, todėl parašo, vėliau net paskambina aiškiaregiui Marselui Haugenui. Šis, pasak jos, kartu su motina gyvenąs prabangioje „Arjunos“ viloje Ulevolo rajone. Nevedęs, motina laikanti kavinę ir dar padedanti jam priimti aibes žmonių, atvykstančių patarimo, paguodos, vilties išgyti. Taip pat prašančių rasti vandens gyslą, pamestus daiktus ir nežinia kur dingusius giminaičius. Kaip tik tai esą jį sieja su Gelbėjimo armija ir teta Helga.

— Prieš dvejus metus nuvedžiau pas Marselą vieną mūsų bendradarbį. Buvo toks paliegęs, kad paeidavo tik prilaikomas. Gydytojai nustatyti ligos negebėjo. Stovėjau greta, kol Marselas gydė jį rankomis, ir jis pasveiko. Sveikata negrįžo tą pačią akimirką — ne taip, kaip Jėzui gydant ligonius, — bet jau kitą dieną bendradarbis vaikščiojo nesiramstydamas. Dabar, po dvejų metų, pasišventęs tarnystei Gelbėjimo armijoje jis skelbia evangeliją! Aš sakau — viskas Dievo valioje! Ir ne kitaip! Ypatingas galias Marselui Haugenui suteikė Dievas. Nesu sutikusi dvasingesnio už jį žmogaus. Jis, Fredrikai, tave išgelbės!

Bet pranešimas iš Centrinės ligoninės ateina anksčiau, ir po savaitės Fredrikas paguldomas. Tuo metu Erda, Karstenas su sesute Helga pradeda lankyti mokyklą. Teta Helga tarnauja varguoliams, anot jos, plikiems kaip tilvikai. Kartais į darbą išeina labai anksti, kaip Hilmaras su Ragnaru. Rytą dar spėja paskaityti Bibliją. Kas nori, gali klausytis, nors tai neprivaloma. Hilmaras ir Ragnaras kurį laiką čia jau gyvenę, todėl jiems tai tapę kasrytinio ritualo dalimi.

Melsdamasi teta visus mini vardu ir sugieda bent vieną giesmę. Dažniausiai „Kristau, mes išrinkome Tave karaliumi“. Elida prasitaria niekad negirdėjusi tokios giesmės. Helga žvaliai paaiškina, kad tai jos viršininkės Otilijos Toning kūrinys.

— Jai reikia dėkoti už „Lūšnynų seserų“ kongregacijos įkūrimą, už Askerio poilsio namus, už vienišų motinų prieglaudą! Ji įkūnija Norvegijos gelbėjimo armijos dvasią. Abiem kojomis tvirtai stovėdama ant žemės ranka siekia dangų.

Elida supranta, kokios artimos tos dvi moterys. Viršininkės nuotrauka puikuojasi ant tetos Helgos naktinio staliuko. Graži, rimta moteris trumpai kirptais plaukais ir didelėmis atsikišusiomis ausimis — tokios labiau tiktų vyrui.

Kur pažvelgsi, visur primėtyta lapelių su nuorodomis į Biblijos puslapius. Pasak tetos, tai nelyginant išbarstyta mana. Ji tvirtina žinanti, kur kiekvienas jų padėtas. Niekas neprieštarauja. Elida negali suprasti, kodėl, namuose gyvenant vienam žmogui, tiek daug netvarkingai išmėtytų daiktų. Matyt, teta mano, kad gali ateiti toks metas, kai ko nors prireiks. Naudojantis šeimininkės svetingumu aptarinėti tokių dalykų nedera.

Fredrikui atsigulus į ligoninę, Elida su Ane imasi namų ruošos. Agdai ir Jordisei lipant ant kulnų, jiedvi kuopia ir plauna.

— Kaip gerai, kad prieš išvykdama buvau konfirmuota, — prabyla Anė plakdama vandenyje muilą — šveis sieną virš plautuvės. Jos veidukas apvalainas, skruostikauliai platūs, ant smakro vos pastebima duobutė. Tikra tėvo kopija, panaši ir savo būdu — vidine ramybe, šviesiu pasaulėvaizdžiu...

— Gaila, kad nepavyko surengti didesnės šventės. Buvom paskendę rūpesčiuose... — atsidūsta Elida.

— Viskas buvo puiku. Gavau suknelę ir psalmių knygą. Bet nesuprantu, kodėl Sara Susanė neatvažiavo į mano šventę. Tik atsiuntė tą knygą. Gal nepakvietėme jos?

Šluostė įstringa tarp vandens čiaupo ir praustuvo krašto. Elida trumpam atsitiesia.

— Taip jau susiklostė, — atsako ji.

Anė suklūsta, liaujasi plakusi. Aplink riešą lyg išplauta vilna pūpso baltos putos.

— Seniai supratau, kad judvi su senele pykstatės.

— Nesipykstame. Tik nebesusitinkame.

— Kodėl, mama?

— Tai sena istorija... Kai buvau jauna, tavo senelė buvo man numačiusi kitokį gyvenimą.

— Neprisimenu, kad būtum mums apie tai pasakojusi. Kokį gyvenimą? — smalsauja Anė.

— Nenorėjo, kad ištekėčiau... taip anksti...

— Girdėjau, kad Havnese, kur užaugai, labai gražu.

— Taip.

— Norėčiau artimiau pažinti senelę. Kiek jai metų?

— Per aštuoniasdešimt, — vėl puldama valyti burbteli Elida.

— Ji gali greitai mirti! O mes jos nepažįstame...

Tuo metu Jorisė paslysta ant šlapių grindų ir krisdama trenkiasi į suolo kampą. Elida ją pakelia ir atsisėdusi ima sūpuoti. Prispaudžia lūpas prie sumuštos galvytės. Pūsčioja, kol mergaitė nusiramina.

Apie Sarą Susanę jiedvi daugiau nekalba. Fredriko prašymas

Kai Elida pirmą kartą apsilanko baltoje ligoninės palatoje, Fredrikas, nors ir apsikrovęs tetos suneštomis knygomis bei laikraščiais, jai atrodo tarsi susvetimėjęs. Ji sutrinka.

— Sėskis! Jauskis kaip namie, — šmaikštauja jis. Gretimoje lovoje užmerktomis akimis gargaliuoja kažkoks vyras.

— Ilgainiui pripranti, — sukužda Fredrikas ir linkteli į kaimyną.

Elida pamerkia į stiklinę vaikų suskintas baltažiedes plukes. Paskui prisitraukia kėdę prie Fredriko lovos ir atsisėda.

— Tikėjausi pasitiksiąs tave sėdėdamas ant kėdės, guvus ir sveikas. Bet, ko gero, liksiu lovoje. Ką manai?

— Gulėk, gulėk, — bučiuodama sako ji.

Pokalbis nesimezga. Ji jaučiasi kaip tolima giminaitė, atsitiktinai užsukusi į ligoninę.

— Ar neslegia vienatvė? — pradeda kalbą.

Leistis į sentimentus jis neketina. Esą aplink šimtai žmonių.

— Ar lengvai mane radai? — klausia.

— Helgai išsiruošus į darbą, važiavau kartu. Kad nepasiklysčiau, ji nupiešė planą ir užrašė gatvės pavadinimą. Manau, nesunkiai grįšiu tramvajumi ir viena. Bilietas kainuoja penkiolika ėrių, važiuoju tik atkarpą nuo Bryno iki Stortorgo ir atgal. Iki ligoninės labai paprasta ateiti pėsčiomis. Bet jau pats miestas — tikras labirintas.

— Kai tik pakilsiu iš lovos, bus įdomu pasižvalgyti po jį... Kaip vaikai?

— Anė prižiūri mažąsias.

— Puiku! Mano manymu, tu turėtum neskubėdama pavaikščioti po miestą. Susipažinti su juo. Toks mano pageidavimas. Paskui išporinsi, ką mačiusi. Noriu, kad į mane padvelktų gaivesnis nei ligoninės oras. Štai tau užduotis kitam kartui. Išėjusi niekur neskubėk!

Elida taip ir padaro. Pirmiausia patraukia Pilestredu — kaip iš ten nueiti iki Stortorgo tramvajaus stotelės, jau žino. Sprendžiant iš pavadinimo, kadaise ši gatvė buvo apsodinta gluosniais. Dabar jų nebėra. Kiek paėjusi ji užuodžia salyklo ir alaus kvapą, pamato didelį pastatą su užrašu „Frydenlund“ virš keistų vartų. Bežingsniuojant toliau, pakvimpa tabaku, tikriausiai nuo tabako fabriko. Vyrai, matyt, tik ir svajoja vaikštinėti šia gatve. Dešinėje pusėje matyti naujas statinys. Užrašas ant sienos byloja, kad tai „Bislet“ baseinas. Staiga jai parūpsta, kaip jis atrodo iš vidaus. Įdomu, kaip žmonės elgiasi tokioje vietoje? Tikriausiai reikia nusirengti, visiems matant, o paskui apsivilkti maudymosi kostiumu.

Gatvė pamažu kyla aukštyn. Iš kepyklos priešais bažnyčią ir parką sklinda šviežios duonos kvapas. Elida net stabteli pauostyti. Prisimena Havneso viralinės krosnį, joje per Kalėdas ir per šienapjūtę būdavo kepama duona. Į žarijas pašauti pilki tešlos gniužulai virsdavo gelsvais kvepiančiais gardėsiais.

Šioje gatvėje galima rasti visa, ko širdis geidžia, pamano Elida. Čia visi skuba — ir žmonės, ir arklių traukiami vežimai, pilni statinių ir dėžių. Užkopus aukščiau pasirodo skendintys soduose prabangūs namai. Padvelkia sodžiaus ramybe. Aukšti gluosniai meta paslaptingus šešėlius Elidai ant tako. Saulės spinduliai smelkiasi pro tamsias šakas, ant jų jau gali įžiūrėti žalsvą spalvą.

Į gatvę išstraksi aštuonerių ar dešimties metų berniukas ir mergaitė. Ši džiūgaudama virš galvos laiko kamuoliuką. Juodu gražiai aprengti, bet šėlioja kaip visi vaikai. Mergaitė, matyt, vyresnė, nenori duoti kamuoliuko. Berniukas stveria jos jūreivišką kepuraitę ir pamovęs ant pagalio nubėga. Plazdendami sukasi kaspinai. Mergaitė meta kamuoliuką ir spiegdama nusiveja bėglį. Abu dingsta už raudonos šveicariško stiliaus vilos vartų. Kiek pašokinėjęs geltonas kamuoliukas ima riedėti grindiniu žemyn. Nieko nelaukdama Elida pasilenkia ir čiumpa jį. Mažas, dailus. Dar po akimirksnio jis atsiduria jos rankinėje. Atiduos Agdai pasaugoti.

Apie gyvenimą šveicariško stiliaus viloje galima tik svajoti. Bet, susidūrus su pasiturinčių žmonių vaikais, noras vaikštinėti ir žvalgytis dingsta. Ji apsigręžia ir patraukia Centrinės ligoninės ir Gelbėjimo armijos kontoros link. Pasukusi į kairę atpažįsta ligoninės vaistinę, aikštę su fontanu, žibintus ir medžius. Atsisėda ant suoliuko ir ima stebėti praeivius. Fontanas dar neveikia, apskritame jo baseine primėtyta popiergalių ir lapų. Priešais stovi pastatas, virš jo apskrito lango iškaltas užrašas „Karo mokykla“. Baisus pavadinimas.

Medžiai dar nesužaliavę — trūksta tikros šilumos. Diena persirita į antrą pusę. Aplink gaudžia miestas. O ji dykai leidžia laiką su svetimu kamuoliuku rankinėje. Antruoju numeriu pažymėtame name atsiveria langas, per jį persisveria vyriškis. Ar vaidenasi, ar jis tikrai žvelgia į ją? Paskui dingsta. Staiga Elida pasijunta jauna ir laiminga. Užplūsta mintys apie Fredriką, ką ji jam papasakos. Iš to geltono kamuoliuko jis tik pasijuoks, bet klausinės, ką dar mačiusi.

Grensene daugybė vitrinų, parduotuvių. Žmonių knibždynas. Net nustemba, kad ši grūstis jos negąsdina. Merginos apsirengusios pavasariškai: dukslūs švarkeliai, vos dengiantys kelius sijonai. Plonų paltelių diržai nuleisti ant klubų. Skrybėlaitės ir kepurės panašios į apverstus kubiliukus. Elida žino, kodėl Anė trokšta naujų madingų drabužių. Dabartinė mada vadinasi а la čarlstonas, sako ji rodydama laikraščių ir žurnalų nuotraukas. Ketina nusikirpti iki bobikoo, bet Fredrikas atkalba.

Elida užeina pasidairyti į moteriškų drabužių parduotuvę. Bet suglumsta, nes tučtuojau prisistato pardavėja, siūlydamasi padėti. Elida papurto galvą ir nuslenka palei sukabintas sukneles.

— Dėkoju, aš tik pažiūrėsiu, — ištaria ji.

— Ką sakote? — neapsikentusi klausia pardavėja.

Elida pasijunta pažeminta. Jei galėtų, pasikabintų savo giminės medį ant krūtinės. Arba paklaustų, ar pardavėjos šeimos medyje irgi yra amtmonas.

— Dėkoju, tik pažiūrėsiu! — aiškiai ir garsiai pakartoja Elida.

— Kaip sau norite, ponia, — atsiliepia pardavėja, bet nenuleidžia nuo jos akių.

Pagaliau ta panieka priverčia Elidą linktelėti ir išeiti.

Vaikštinėjimas po miestą nebedžiugina. Staiga ji pasijunta lyg prašanti išmaldos elgeta, tokių prisižiūrėjo Rytų geležinkelio stotyje. Tarsi būtų atsidūrusi pasaulyje, kuriame dėl kitokios tarmės į žmones žiūrima kaip į kvailelius.

Vakare Elida papasakoja tetai ir vaikams apie pardavėją, nenorėjusią jos suprasti.

— Kalbėdama su vietiniais galėtum truputį pakeisti savo tarmę. Aš taip darau. Juk nesunku mokėti dvi kalbas!

— Na jau ne! Man tai atrodo kvaila! — pasišiaušia Elida.

Matyt, teta, bendraudama su Kristianijos gyventojais, Viešpaties padedama, sėkmingai keičia savo šnektą į tam tikrą pietų regiono kalbų. Elida tai supranta, bet pati liežuvio nelaužys. O įmantresnių drabužių sau ir vaikams gali pasiūti.

Parašo laišką Fridai ir Selinei, kad atsiųstų siuvamąją mašiną. Kiek kainuos, tiek. Kas antrą trečiadienį Vesteroleno garlaivių bendrovės krovininiai ekspresai prisišvartuoja pietinėje Akershuso uosto pusėje. Tegu išsiunčia iš Sortlando. Reikia naujų drabužių, laiške rašo ji. Pirkti per brangu. Bet netgi pagal madingą sukirpimą pasiūti įmanoma. Kad būtų su cinkeliu, kaip skelbia reklama. Kristianijos moterų sijonai vos dengia kelius, o diržai laikosi ant klubų. Petukai pakelti, apykaklės jūreiviškos lyg paauglių. Negali visai nepaisyti mados, bet tai reikia daryti su saiku, rašo Elida. Išsiunčia iškarpą su paskutinės mados trikotažiniais švarkeliais ir kostiumėliais, kitą su skrybėlaičių nuotraukomis. Visko nenupasakosi, reikia pamatyti. Esą Kristianijoje negana, kad drabužis šildo ar vėsina, kad yra švarus.

Dievaži, visai šeimynai kurs stilingus drabužius, kodėl gi ne! Net smagu rašyti tą žodį: stilingus.

*

Pavasaris išsiskleidžia visu grožiu. Aukštai dangaus šviesoje maudosi augaloti medžiai. Jų pavadinimo ji nežino. Saulei tekant, šakose lyg apkaušusios čirpia zylės. Priešais namą apleistame tetos darželyje Elida išpurena kvepiančią žemę ir apkaupia dygstančius augalėlius. Nė vieno šių gražiųjų Dievo kūrinių pavadinimo teta Helga nežino.

Mieste taip pat žydi gėlės, žvilga medžių lapeliai. Tvoskia arklių mėšlu ir prakaitu. Šūkalioja laikraščių pardavėjai, darda tramvajų vagonai. Tos valandėlės, kai Elida miesto gatvėmis žingsniuoja į ligoninę arba iš jos, priklauso jai vienai. Tokia laisvė įpareigoja, nes reikia papasakoti Fredrikui, ką mačiusi ir patyrusi.

Retsykiais ji klausia savęs, ar ilgisi namų. Didelei savo nuostabai, turi pripažinti, kad ne. Bet trūksta savų namų.

*

Išmuša valanda, kurios Elida visada bijojo. Šįkart Fredriko būklė išties pablogėjusi. Jis dūsta. Ji sėdi prie jo tylėdama. Įpila vandens. Ar gerai? Įeina gailestingoji seselė ir praneša, kad su ja norįs pasikalbėti gydytojas. Tik su manimi? Taip.

Jai įėjus, gydytojas pakyla nuo kėdės. Toks oficialumas gąsdina. Nieko nelaukdamas gydytojas prabyla apie reikalą.

Fredrikui padėti jie, gydytojai, negalintys. Kaip ir nustatyti aiškios ligos. Kalba nesustodamas, lyg baimindamasis, kad ji nepertrauktų. Kai kurie žodžiai Elidai jau girdėti. Širdies vožtuvai — aortos, dviburis. Angina pectoris. Ji bando susiimti. Kaip paklausti, kad gautų suprantamą atsakymą? Ar esama vilties? Džiūsta burna, drėksta pažastys. Elida neišspaudžia nė žodžio. Gydytojo aiškinimų nesupranta. Bet, jiems besėdint, viskas kaupiasi, ir galiausiai žodžiai išsilieja.

Padarui baltu chalatu ji paaiškina su visa šeima atvykusi į pietus tik tam, kad Fredrikas pasveiktų, ir tai esąs gydytojo reikalas. Jos akys maldauja, reikalauja, priekaištauja.

Jis sėdi priešais ją. Po chalatu ryškėja aštrūs kelių kontūrai. Alkūnės patogiai atremtos į lakuotus krėslo ranktūrius. Rankos sunertos virš kišeninio laikrodžio grandinėlės. Valandėlę gydytojas kantriai klauso. Paskui prabyla. Galįs pažadėti, kad, pasikeitus būklei, Fredrikas vėl bus paguldytas į ligoninę.

Pasikeitus būklei? Elida suklūsta. Ar tai reiškia, kad jis merdės ant jos rankų?

Tikslaus atsakymo neišgirsta. Sunku ko nors imtis, kai nėra tikslios diagnozės, ponia Andersen turėtų tai suprasti.

Supranta, kad tik vargina gydytoją. Moteriškė iš šiaurės, kažko kaulijanti paukščių kalba.

Fredrikas neatrodo išmuštas iš vėžių. Tikriausiai visa tai žinojo dar iki jai ateinant. Prisimena apie Marselą Haugeną, laiške tetai Helgai prižadėjusį jį priimti. Belieka sukaupti jėgas laukti eilėje. Stovint arba sėdint. Esą pasitaiko dienų, kad žmonėms tenka stoviniuoti ir sode.

Elida klausosi neatidžiai.

Smaugia bejėgiškumas.

Negelbsti pro atvirą langą plūstantis palaimingas birželis.

Fredrikas neslepia trokštąs išeiti iš ligoninės, kad ir kas būtų.

Elida apsisprendžia. Pats laikas pasakyti. Jei dėl to jį ištiktų priepuolis, čia būtų kam juo pasirūpinti. Ji stabteli ties langu.

— Jei nori pasilikti pietuose ir pasikliauji Marselu Haugenu, mums reikia nuosavų namų. Turime parduoti Rosenhaugą ir įsigyti naują pastogę.

Koks bus atsakymas, ji nenumano. Bet Fredrikas tik linkteli. Panašiai svarstęs ir jis. Elida priblokšta. Jis norįs apsigyventi čia, pietuose. Tikriausiai viską apgalvojo pats vienas, nesitardamas su ja.

— Nežinau, gal Marselo Haugeno gydomas ir sutvirtėsiu, bet tikrai ne tiek, kad pajėgčiau ūkininkauti ar žvejoti Rosenhauge. Nemanau, kad kuris iš vaikų norėtų ten įsikurti. Be to, toks gyvenimas nėra nei tavo, nei mano svajonė. Tiesiog taip buvo lemta. Tiesa?

Iš intonacijos Elida numano, kad jis jau viską suplanavęs.

— Vis dėlto ten mūsų namai, — nebe pirmą kartą sako ji.

Apie Rosenhaugą Fredrikas kalba abejingai. Tarytum gyvenimo iššūkiai jam mažiau svarbūs negu jai. O gal taip jaučiasi kiekvienas ligoninėje įkalintas ir nesulaukiantis diagnozės žmogus?

Tarp jųdviejų nubanguoja nerimastis — o gal šmėsteli vienatvės nuojauta?

Ji nenori išeiti su tokia jausmų našta ir sėdi ilgiau, nei leidžiama.

Deja, įeina seselė ir pasako, kad lankymas baigėsi.

Nuo to laiko Elida pasijunta atsakinga už Fredriką. Pati tampys akmenis, pati grįš kelią. Įstengs. Juk Fredrikui blogiau — jis grumiasi su mirtimi.

— Nekantrauju išsirašyti iš čia, tada vėl tapsiu laisvas žmogus. O ši diena puiki, — tvirtina jis.

Fredriką muša prakaitas. Jis kilsteli lovoje ant alkūnių — tegu ji mato, koks stiprus. Sudeginti tiltai

Elida parašo skelbimą ir išsiunčia telegrafu. Parduodamas Rosenhaugas. Vien pavadinimas ko vertas. Ar ji suvokia, ką daro? Sudegina tiltus... Kur dabar jos namai? O gal ji tiesiog nežino, ko nori?

Čia, Kristianijoje, norint paskambinti reikia autis batais ir eitи iš namų. Staiga ji pasigenda ant sienos kabančio telefono aparato. Nevertino, kol jis buvo šalia. Telefonas buvo tikra palaima. Skambėdavo kaip daina. Garsas atsimušdavo į sijas, į sienų plokštes, o bemiegę naktį — į jos širdį. O dabar? Nieko — tuščia. Dabar lieka vien pareigos. Privalomos ir neišvengiamos. Dieną naktį.

Fredrikas išrašomas iš ligoninės. Dabar jis ant jos rankų.

Dieną naktį.

Nuspręsta neatšaukiamai. Norą pirkti Rosenhaugą pareiškia nuomininkai; nieko nelaukiant sukertama rankomis. Elida vėl benamė, kaip prieš vestuves.

Netikėtai prieš akis išplaukė ne Rosenhaugas, o vaikystės namai. Motinos sodintos gėlės, aprietusios vėliavos stulpą. Praeities vaizdai: ant svetainės stalo karpomos kalėdinės girliandos. Velionio pastoriaus nutapytas motinos portretas. Kažin, ar tebekaba seklyčioje? Prie laivo vairo besišypsančio tėvo veidas. Vėliau, karste, sustingęs, užmerktomis akimis. Motina, visus užgriuvusius sunkumus atidavusi vyresniam broliui Jakobui. Gal tada viskas ir baigėsi? Gal vėliau nieko svarbaus neįvyko, nors ji ir susirado Fredriką?

Ar lemtis Fredrikui lėmė tokią ligą, o jai — tą prakeiktą išdidumą?

*

Dabar jie skaitinėja laikraščių skelbimus apie būstų pardavimą. Teta Helga šaukiasi Dievo pagalbos. Pirmiausia dėl jų sumanymo išmesti pinigus namui, nors jos bute vietos iki valiai. Paskui meldžia, kad galėtų jiems padėti. Į namo paieškas įtraukia draugus ir pažįstamus, dirbančius kartu su ja Gelbėjimo armijoje. Jeigu šie randa prieš penkiasdešimt metų dingusius žmones, tai nejaugi neras būsto Fredriko šeimai?

Elidos skaitomuose skelbimuose mirga vietovių pavadinimai ir aprašymai, kaip jas pasiekti. Fredrikas bando apibūdinti vietas, į kurias pats nėra kojos įkėlęs. Argi įmanoma tuo pasikliauti?

Būsto paieškoms užtrukus, teta parūpina siuvamąją mašiną. Nors ši ne tokia gera kaip Elidos turėtoji namuose, siūti galima. Kol kas. Nėra kaip atsidėkoti, bet Elida stengiasi. Pataiso tetos išeiginę suknelę — buvo prairęs šonas, nes, metams bėgant, teta sustambėjo. Išeiginiams drabužiams ji neišlaidauja, to neprikiši.

Elida persiuva senus savo ir vaikų drabužius, kaip įmanydama juos pagražina. Tos naujosios medžiagos per brangios. Telefono nėra, tai nors siuvamąją mašiną turi.

Vakarais ji pati ar vaikai skaito Fredrikui naujienas iš „Morgenbladet“: Vokietijos geležinkelininkų streikas dėl algų, komunistų inspiruotas metro darbuotojų streikas Anglijoje, Norvegijos konservatorių suvažiavimas Balestrande. Šios temos Fredrikui rūpi.

— Gyvenime reikia turėti tikslą, — vieną vakarą pareiškia Ragnaras.

— Kokį? — nusivaipo Hilmaras.

— Įsigyti mašiną „Fiat 501“. Jomis prekiauja Bertelis O. Stenas. Mašina — ne bejausmis mechanizmas, o patikimas draugas. Ji turi būti solidi, dailių linijų, — postringauja Ragnaras.

— Gali pamanyti, kad kalbi apie mylimąją, — sukrizena Hilmaras.

— Iš kur visa tai ištraukei? — paklausia Elida.

— Aš juk skaitau tėčiui „Morgenbladet“, — linksmai atsako Ragnaras.

O Elidos žvilgsnis užkliūva už Pilestredo parduotuvėje „Elektromarket“ reklamuojamo „Hoover“ dulkių siurblio. Tik pamanyk, galima susiurbti dulkes. Tai keista ir gali būti net pavojinga. Jei įtraukia dulkes, tai gali praryti bet ką. Pavyzdžiui, ir vadinamąsias tetos manų kruopas. Arba nukritusias ant grindų vertingas monetas. Prieš akis kaip gyvi iškyla tokie vaizdai.

Helgutė, kaip ji dabar vadinama, kad nesipainiotų su teta Helga, nepalieka tėvo vieno. Sėdi prie jo lovos ir patylomis šnekina. O jam įstengiant nulipti laiptais į svetainę, ir ten neatsitraukia. Elgiasi kaip suaugusi. Paskaito jam, padainuoja. Dažniausiai dainas su liūdna pabaiga. Teta atneša seną liutnią, ir Helgutė netrunka išmokti ja skambinti. Teta Helga nori, kad ji pritartų giedant psalmes. Mergaitė neatsisako, bet vis dar delsia.

Rimta veido išraiška ji virpina stygas ir dainuoja „Tarsi sapnas“:

Tarsi vasaros sapnas gėlėtas —

Nei matytas anksčiau, nei girdėtas,

Pasirodė jisai ir išnyko,

Vien tylus liūdesys man beliko...

— Šviečiant saulei, pabūk lauke, o sunegaluos širdis kaip tavo tėvui! — bando gąsdinti Fredrikas.

— Išeisiu kartu su tavim, tėti, — atsako ji.

Kai kada jis nuklibikščiuoja iki suoliuko prie laiptų. Pasėdi kokį pusvalandį, kad atsigautų ir pajėgtų grįžti vidun.

Tai nutinka nedažnai. Helgutės veidelis baltas kaip drobė.

Karstenui su Erda nėra pamokų, jie laksto po aplinkinius kiemus. Anė su teta Helga važinėja į miestą padėti varguoliams. Kurį laiką Anė dirba Gelbėjimo armijos vasaros stovykloje. Ten sutinka Otiliją Toning ir susižavi jos veikla. Nejučiomis Anės kalbėsena ima panėšėti į tetos.

— Mama, gal man pradėti dirbti Gelbėjimo armijoje? — išsitaria mergaitė.

— Apsaugok, Viešpatie! — žiopteli Elida, bet tučtuojau susitvardo.

Anė meta į ją žvilgsnį.

— Aš tik juokauju, mama.

Elidai nudiegia širdį. Toji mergaitė jau beveik suaugusi... Permaina įvyko tada, kai Elida neturėjo galimybės skirti jai dėmesio. Ji švelniai paglosto Anei petį.

— Reikia daryti, ką liepia širdis, antraip ilgai neištversi.

Elida triūsia tetos virtuvėje. Pervysto Jordisę, ramina Agdą. Permąsto daugelį dalykų, kai ką išsako balsu.

Fredrikui grįžus, teta daugiau laiko leidžia namie. Ilgai kalbasi su broliu, skaito jam Bibliją. Nori, kad girdėtų ir vaikai. Paprasta, lengvai suprantama kalba perpasakoja istorijas apie Dievą. Nutaikę proga vaikai jau moka pasiremti Dievo žodžiu.

Auklėtojos vaidmens imasi teta Helga — griežta, bet geraširdė.

Elida gamina ir patarnauja. Prilaiko Fredriką, kad šis galėtų nurepečkoti laiptais žemyn.

Prabėga vasara, bet naujo būsto jie vis dar neranda.

Teta supranta, kad laiko lieka nedaug. Giminaičiai greitai išsikels, o jai vis nepavyksta jų atversti, nes dar nė vienas nelenkia galvos prieš Dievą. O jeigu leistume išgelbėti sielas, kartais pagalvoja Elida, gal greičiau ištruktume iš čia. Juk kilniaširdė Helga linki tik gera.

Marselas Haugenas paskiria vizito laiką. Rugsėjį, kai grįš iš vasarvietės kalnuose.

Elidos galvoje sukasi įvairios mintys. Ne visas ji išsako balsu. Turi būti dėkinga, kad Fredrikas dar gyvas. Nors šviečia saulė ir gamta žydi, jis vis taip pat suvargęs.

*

Vieną vėlyvo rugpjūčio dieną Fredrikas pasijunta geriau, ir juodu su Elida eina pasivaikščioti takeliu palei želdynų tvoras. Nuotaika puiki. Paskui jis pasilieka sėdėti ant suoliuko prie laiptų. Elida grįžta ruošti pietų.

Jau koridoriuje išgirsta skardžiabalsės tetos maldas. Virtuvėje priešais kėdę klūpo Karstenas. Rankos sunertos, veidas kruvinas. Teta, matyt, jį nubaudė, pasibaisi Elida. Ji pamato, kad jo rankovė suplėšyta keliose vietose. Ant skruostų ašarų pėdsakai. Karstenas kartoja tetos žodžius:

— Dieve, atleisk jiems, nes jie nežino, ką daro! Maldauju, atleisk jiems! Amen!

— Kas atsitiko? — nusimesdama paltą surinka Elida.

— Kai Karstenas ėjo po pamokų namo, iš jo tyčiojosi padaužos. Bet Dievas jam padės. Mudu už juos meldžiamės. Dievas...

— Ša, užteks! — dėbtelėjusi į mošą ryžtingai nutraukia Elida. Paskui pakelia berniuką nuo grindų ir apkabina. — Kas tyčiojasi?

Karstenas baugščiai žvilgčioja į tetą, purto galvą ir tyli.

— Kodėl — ar žinai priežastį? — klausia Elida, tempdama jį prausti sukruvinto veido.

— Taip elgiasi tamsuoliai. Viešpatie, atleisk jiems ir palaimink juos...

— Helga! Būk gera, patylėk, mums reikia pasikalbėti! — piktokai šūkteli Elida. Kiti vaikai spokso tylėdami.

— Karstenai, pasakyk man, kas tyčiojasi? — tyliai pakartoja ji.

— Jie sako, kad aš nemoku taisyklingai kalbėti... ir kad pataikauju mokytojui...

— Ar ir mokykloje jie taip elgiasi?

— Ne, bet nuolat tyko manęs pakeliui į namus. Bandau išsisukti, bet jie išdygsta tarsi iš niekur.

— Ar duodi atgal?

Elida pritraukia prie stalo dvi taburetes, juodu atsisėda. Seserys stovi aplink. Teta pradeda knibinėtis prie darbastalio.

— Ne, jų tiek daug. Be to, man nepatinka muštis... Jie sako, kad aš bailys.

— O man jie sako, kad mes esame tik valkatos iš šiaurės, tokius reikėtų išsiųsti atgal. Kad mes dauginamės kaip žiurkės, atimame darbą ir maistą iš padorių žmonių. Bet manęs nemuša ir neplėšo drabužių, — piktai išpoškina Erda.

— O tu — ai duodi atgal? — klausia Elida.

— Kartą čiupau vieną mergaitę už plaukų. Pačią įžūliausią. Bet geriau su jais neprasidėti, — atsako Erda.

— Taip ir reikia! — pritaria Elida ir atsidūsta.

— Geriau jau atleisti ir melstis už juos, — pasigirsta nuo darbastalio.

— Cit! — šūkteli Elida.

Vaikai išplečia akis.

— Jokių maldų už tuos velnio apsėstus vaikpalaikius! Tu gali melstis viena, jei nori. Mes nesimelsime! Be to, pasikalbėsiu su mokytoju. Taip neturi būti, kad žmonės negalėtų ramiai vaikščioti į mokyklą!

— Ne, mokytojui nieko nesakyk, — iš nevilties pravirksta Karstenas. — Bus tik blogiau. Dabar verčiau pasimelskime kartu su teta Helga. Gal iš tikrųjų padės.

Elidai nespėjus susigaudyti, Karstenas klaupiasi priešais taburetę, panarina galvą ir lūkuriuoja. Nusišluosčiusi rankas teta švytėdama plaukte praplaukia pro Elidą. Atsiklaupia šalia berniuko ir pradeda melstis. Nuoširdžiai. Tyliai. Progiesmiu.

— Šventas Dieve, padėk mums visiems. Pagelbėk visiems savo kūriniams. Ir nusižeminusiai savo tarnaitei, klūpančiai prieš Tave kartu su šiuo nuskriaustu berniuku. Žinau, kad nesu tokia, kokia turėčiau būti, kasdien grumiuosi su savo goduliu ir puikybe. Esu pašaukta skelbti Tavo, Viešpatie, meilę silpniems ir vargstantiems žmonėms, bet kartais pati suklumpu. Viešpatie, man reikia Tavo gailestingumo ir palaikymo. Nesu verta ko nors prašyti tiems nelaimėliams, skriaudžiantiems Karsteną ir besityčiojantiems iš jo. Bet vis vien prašau — pasigailėk jų. Paguosk ir globok Karsteną, nes jis, pažemintas ir įskaudintas, rado jėgų atsukti skriaudėjams kitą skruostą. Jis tikrai vertas tapti Tavo, Viešpatie, nuolankiu tarnu. Meldžiu Tavęs pasigailėjimo ir užtarimo kiekvienam mūsų. Neleisk, kad tęstųsi patyčios. Ši karti patirtis moko ir brandina Karsteną. Dabar prieš Tave, Dieve, jo sąžinė švari, o siela suraminta. O švarkelį Elida sulopys. Tegu ir ji bus palaiminta. Amen!

Elida nebeprieštarauja. Susimąsto. Helgutę su laikraščiu išsiunčia pas tėvą. Įmeta puodan sūdytos mėsos. Vis galvoja, ką kitądien pasakys Karsteno mokytojui. Kaip paaiškins, kodėl neleidžia jo į mokyklą. Vaizduojasi, kaip po paskutinės pamokos lauks mokytojo. Ji nepaisys tetos maldų.

Helgutė, aišku, papasakoja Fredrikui, kas įvyko, nes jis nulipa iš antro aukšto rūsčiu veidu. Rankoje maigo laikraštį.

— Tokie dalykai turi baigtis, — pareiškia dėdamas ranką Karstenui ant peties. Paskui susmunka ant supamojo krėslo. Šis sugirgžda. Fredrikas atrodo nusikamavęs. Krenkšteli kaip visada, kai nebeturi ką pasakyti. Ranka nesiliauja gniaužyti laikraštį.

Vakare prieš miegą jis išskleidžia tą laikraštį. Parodo Elidai skelbimą apie namų nuomą:

Žydai ir Norlando gyventojai nepageidaujami.

Juoduojančios raidės tvoskia begėdyste, ši pasklinda visame kambaryje, apnuodija orą, paliečia veidus ir aptemdo akis. Fredriko širdis daužosi. Rankos beviltiškai ieško, už ko nusitverti, kol pagaliau randa viena kitą.

— Ar vaikai matė? — prigludusi Fredrikui prie peties klausia ji.

— Vos perskaitęs iškart paslėpiau. Dabar gali sudeginti.

Elida įkiša laikraštį į juodą ketaus krosnelę. Jis užsidega, ima rangytis popieriaus sluoksneliai. Tarytum norėtų išplasnoti lauk. Netrukus jie virsta pilkais pelenais. Akmuo nuo širdies nusirita, tarsi tas laikraštis būtų išėjęs vieninteliu egzemplioriumi. Kaip ir skelbimas.

Liepsnos praryja gėdą.

Koridoriuje kabo suplėšytas Karsteno švarkelis. Rytoj neš jį parodyti mokytojui. Žemės misija — skiepyti meilę

Jiems rengiantis vizitui pas Marselą Haugeną, teta daug kalba apie nuostabiąsias jo galias ir išskirtines jo motinos savybes.

— Sklypą namui Marselas Haugenas gavo dovanų iš verslininko — daktarai buvo į jį numoję ranka, o Haugenas išgydė. Kaip žinote, pinigų jis neima. Pasiturimai gyvenantys gali ką nors padovanoti... Jo motiną Elenę Mariją pažįstu seniai. Tapusi našle ji su būriu vaikų persikėlė į Kristianiją ir senamiestyje atidarė pieno parduotuvę. Ypatinga moteris. Už nosies jos nepavedžiosi. Toks ir Marselas. Būdamas Austrijoje aplankė kaizerį Praną Juozapą. Marselą kvietėsi net vokiečių generalinis štabas, kad sužinotų, kaip toliau seksis Europai. Mūsų šalyje tokio lygio žmonių nedaug!

Fredrikas ir Elida atvyksta į „Arjunos“ vilą Ulevolo rajone. Naują, prabangų namą juosia sodas. Po lietaus kvepia gėlės ir šlapi lapai. Vasariškas šeštadienis, nors jau ruduo. Prieškambaryje laukia dešimt ar dvylika žmonių, vieni jų sėdi, kiti stoviniuoja. Haugeno motina paklausia Fredriko pavardės ir siūlo pasiieškoti, kur atsisėsti. Gal dėl tetos laiško, o gal dėl kitos priežasties jie priimami gana greitai. Elida nežino, kas jų laukia — gal koks Kalėdų Senelis vešlia barzda ir ant pilvo tabaluojančia laikrodžio grandinėle?

Priešais atvirą langą pasigręžęs profiliu rūko pypkę lieknas jos amžiaus vyriškis. Stambi nosis, išraiškingos lūpos. Rudi banguoti plaukai. Bronzinė oda. Manytum, čigonas, tapęs padoriu piliečiu. Pilkšvos lininės kelnės, liemenė, balti marškiniai paraitotomis rankovėmis. Rankos iki pat riešų apaugusios tamsiais susiraičiusiais gyvaplaukiais. Ant kaklo nerūpestingai parištas šilkinis šalikėlis. Tarytum žmogus ruoštųsi į svečius.

Tikriausiai jis girdi, kaip atsiveria durys, bet nuo lango nesitraukia. Pypkiuoja toliau nė negrįžtelėdamas į juos. Gal čia koks nors nesusipratimas? Gal reikia dar palaukti? Elida klausiamai žvilgteli į Fredriką.

Tuo metu vyras atsigręžia, padeda pypkę ir prieina, rankas išskleidęs į šalis. Tarsi sutikdamas senus pažįstamus. Ima abu už rankų. Elidai tenka jo kairioji, lyg ji būtų kairiarankė.

Jo ranka šilta, stipri, sausa. Bronzinės spalvos. Kaip gerai išdirbta jaučio oda. Fredriko ranką jis laiko ilgai. Jo balsas, matyt, sklinda giliai iš krūtinės. O gal net pati kaukolė rezonuoja? Jis pasiūlo atsisėsti. Susimąstęs pasiima pypkę ir lieka stovėti.

Elida sėdasi prie sienos, Fredrikas — ant pacientams skirtos kėdės prie rašomojo stalo. Kambaryje matyti ir daugiau kėdžių, keli mažesni staliukai. Palei sienas stovi knygomis perkrautos lentynos.

— Gal norėtumėte nusivilkti švarką? — klausia jis Fredriko, dėdamas pypkę ant metalinės slibino galvos pavidalo peleninės.

Fredrikas lieka viena liemene ir marškiniais. Vyriškis prisitraukia savo kėdę taip arti, kad jųdviejų keliai kone liečiasi.

— Gal man išeiti, kol jūs čia... — sušnibžda Elida.

— Paprastai kalbuosi prie keturių akių. Bet jūs galite likti. Jūsų aura gera, — lyg tarp kitko tarsteli jis.

Lauke, erškėtrožių gyvatvorėje čirškia žvirbliai. Retsykiais lyg mėtomi grumsteliai jie sušmėžuoja palei langą.

— Jūsų būklė, Fredrikai Andersenai, yra rimta, — išgirsta ji. — Liga komplikuota, ir ne vien dėl širdies. Vis dėlto nevertėtų nuleisti rankų. Kas praranda viltį, tas žlugęs.

Po trumpos pertraukėlės kalba toliau:

— Juk mes visi mirsime. Bet jūs, Fredrikai Andersenai, norite pagalbos, kad pailgintumėt gyvenimą. Kad nuslopintumėt skausmus. Skausmai mus paverčia gyvais lavonais.

Tylus pokalbis prie rašomojo stalo. Kalba Fredrikas. Apie savo širdį kaip apie batą, kuriam reikia naujo puspadžio. Tada nutyla. Tyli ilgai.

Po valandėlės Marselas Haugenas atsikelia ir pastovi nuleidęs rankas. Tada prieina prie atviro lango. Ant palangės lėkštelėje guli sulankstyta šluostė. Jis nepastebimai persibraukia ja kaktą ir atsitiesia. Ji girdi gilų jo kvėpavimą tarytum vėją, besiblaškantį po kambarį. Paskui Haugenas grįžta prie Fredriko.

— Ar mėgstate skaityti, Fredrikai Andersenai? Norėčiau padovanoti jums savo paskutinę knygą „Pamąstymai apie kasdieną“, — sučiauptomis lūpomis nusišypso jis.

Elida girdi, kaip Fredrikas padėkoja.

— Praėjus kiek laiko, Fredrikai Andersenai, ir vėl pasirodykite. Palauksim iki vasario, o tada atsiųskite laišką.

Kaip pastorius, norėdamas palaiminti žmones, Marselas duoda nežymų ženklą stotis. Juodu pakyla. Elida padeda Fredrikui apsivilkti švarką. Prie durų aiškiaregys uždėjo rankas Elidai ant pečių.

— Kvėpuokite laisvai! — ramiu balsu ištaria jis. Pats įkvepia, net krūtinės ląsta išsipučia, ir pro išsiplėtusias šnerves iškvepia.

Visi trys stovi prie durų ir kurį laiką tik kvėpuoja.

— Elida Andersen tvirta asmenybė, bet ji taip pat supranta, kad Žemės misija — skiepyti meilę.

Atsisveikindami juodu nori paspausti jam ranką ir padėkoti. Bet vizitas baigtas. Marselas Haugenas jau nusigręžęs rūko pypkę. Apie knygą, regis, pamiršta.

Į stotį jie važiuoja arklių kinkiniu. Tvanku ir karšta. Tvieskia saulė, bet rytuose pranašaudami lietų tvenkiasi debesys. Gal ir su perkūnija.

— Pažiūrėk, tiesiama tramvajaus linija! Iš Ulevolo bus galima nuvažiuoti iki Sturtorgo, — linksmai kalba Fredrikas, tarsi pats būtų dalyvavęs priimant šį sprendimą.

— Nejaugi? — išsiblaškiusi atsiliepia Elida ir bando įspėti, kaip jis jaučiasi iš tikrųjų. Tiesiama ne tik tramvajaus linija, visur kyla nauji pastatai. Aplinkui zuja darbininkai, verda darbas. Fredrikas šūkteli vežikui, kad nori pamatyti karaliaus rūmus ir Karlo Johano gatvę. Šis atsigręžia ir šypsodamasis kilsteli kepurę.

Elida pamano, kad tai brangiai kainuos, bet nutyli.

Fredrikas išsitraukia miesto planą ir praneša, kad dabar jie važiuoja Vergelando gatve. Namai su želdinių ploteliais priešais fasadus atrodo kaip nedidelės tvirtovės. Kai kurie apjuosti kaldinto metalo tvoromis su dideliais vartais. Fredrikas parodo tarp aukštų medžių stūksantį pastatą. Jo manymu, tai karaliaus rūmai. Ji nespėja pamatyti. Bet, jiems pasukus į dešinę, prieš akis atsiveria vaizdas į kalną, ant jo dunkso rūmai su kolonomis. Į juos veda laiptai. Tada Fredrikas paprašo sustoti.

— Pažiūrėk, Elida! — tiesdamas ranką ištaria jis.

Ji pažvelgia.

Vidury aikštės priešais rūmus stovi postamentas su raitelio skulptūra. Abipus aikštės auga didžiuliai medžiai. Rūmų sargybiniai vos įžiūrimi. Aukštyn į kalną ir žemyn nuo jo pėdina žmonės.

Netrukus Fredrikas atpažįsta nuotraukose matytą Nacionalinio teatro pastatą.

— Jei būtų galimybė, reikėtų ten nueiti! — sako jis. Ji pritariamai linkteli.

Jiems pasukus į Karlo Johano gatvę, jis įsikarščiavęs mosteli ranka į kairę.

— Čia universitetas, Elida! Galėsi aprašyti namiškiams! — džiūgauja.

Įsijausdama į Fredriko entuziazmą ji neturi progos apsižvalgyti. Galbūt sugrįš čia kurią nors dieną viena. Turės savo pačios įspūdžių.

Karlo Johano gatvės grindiniu bilda vežimai, trinksi vienračiai, aplinkui šūkalioja laikraščių pardavėjai. Po skėčiais siūbuoja plačios ponių skrybėlės. Šaligatvių pakraščiuose rūkydami šnekučiuojasi vyrai, pakabintos jiems ant riešų sūpuojasi lazdelės. Šeštadienis. „Grand Hotel“ viešbučio dryžuotų markizių šešėliai driekiasi vos ne per visą šaligatvį. Abipus alėjos rikiuojasi žibintai, jų gaubtai panašūs į įmantrius metalo papuošalus. Vos neužkabindamas jų kinkinio iš dešinės, nubilda tramvajus, bet vežikas gerai žino, kokio nuotolio laikytis. Lyg atsakydamas į tai arklys pakelia uodegą ir drėbteli porą sausų „bandelių“, jos pasišokėdamos nurieda tolyn.

— Man atrodo, kad Marselas išvalė mano nelemtąją širdį, — prabyla Fredrikas ir susijuokia. Užkrečia ir ją. Abu prapliumpa kvatoti iš visų plaučių.

Kai jie važiuoja tramvajumi namo, ji pajunta tikrai užteksianti tvirtybės. Ankstesnė baimė ištirpsta. Viskas labai paprasta — parduos namus Norlande ir čia įsigis naujus.

*

1924-ųjų vasarį jie pagaliau nusiperka namą Striomene. Tenka pakloti didžiąją dalį sumos, gautos už Rosenhaugą ir avis. Namas skendi medžiuose, tik kaimynai per arti. Pastatas nedidelis, kuklus. Nemaža trūkumų, bet gyventi galima. Stogas nekiauras, kaminas nesutrupėjęs, krosnelės puikios. Pirmame aukšte koridorius, svetainė, kamara ir erdvi virtuvė, po ja rūsys. Ant aukšto trys miegamieji ir daug vietos podėliui.

Sutelkę jėgas jie įsikuria per neįtikimai trumpą laiką. Iš stoties vienračiu per patižusį sniegą pargabena atsiųstą iš Rosenhaugo visą savo gerą. Būtiniausiais daiktais rūpinasi ir teta. Pakeisti mokyklą vaikams nesunku. Tik Hilmarui su Ragnaru pailgėja kelias į darbą, bet jie nesiskundžia.

Priešingai, vakarais abu remontuoja ir dažo. Grįžę iš fabriko, valandėlę atsikvepia prie pietų stalo, tada imasi darbo, o Fredrikas, įsitaisęs savo krėsle, jiems vadovauja. Dėl to jie neraukia nosies, nebent pašmaikštauja. Kas žino, gal dėl naujo būsto, o gal įkvėptas Marselo Haugeno galių Fredrikas džiaugiasi gyvenimu. Net plaktuku pasidarbuoja. Jam atrodo, kad trukdyti aiškiaregio daugiau nebeprireiks. Jaučiąsis beveik sveikas.

*

Šviesią gegužės naktį Fredrikas pabunda nuo deginančio skausmo krūtinėje. Bando sėstis, bet veltui. Šniokštuoja kaip kiauros dumplės.

— Elida! — gaudydamas orą įsikimba į jos riešą ir nebepaleidžia. Netrunka sugrįžti prakeikta senoji baimė.

Akimirka, ir ji nubunda. Susivokia iškart.

Po pusvalandžio skausmas atlėgsta. Tam kartui. Ji atneša vandens.

— Jau buvau patikėjusi, kad aiškiaregys padėjo, — sumurma.

— Mes norėjome tuo tikėti. Tokia tikėjimo paslaptis. Ji padeda. Kurį laiką... — bando juokauti Fredrikas.

— Gal nebesikartos. Kažkas mums primena, kad pasielgei aplaidžiai, nenuvykai pas jį vasarį, kaip buvo sutarta.

— Pamaniau, kad jam susimaišė galvoje, kai pateikė tą savo tezę: Žemės misija — skiepyti meilę.

— Na? — įtariai suklūsta Elida.

— Žemė neturi jokios misijos. Žemė ir lieka Žeme, jai nėra jokios kitos užduoties. O meilę skiepyti privalu patiems žmonėms.

— Tau taip atrodo, nes dėl pablogėjusios savijautos neįstengi mąstyti plačiau.

— Galbūt. Bet aš negaliu visko priimti širdimi. Nei sesers Helgos siūlomos Viešpaties globos, nei Marselo Haugeno Žemės misijos. Man užtenka paties savęs.

— Bet mes vėl apsilankysime pas jį, — ištaria jinai.

Jis papurto galvą.

— Jei pats nerašysi, parašysiu aš! — užsispiria Elida.

Jis nusileidžia. Įdienojus savijauta pagerėja, ir jis sėdasi rašyti. Tai viena, tai kita ranka. Paskui sėdi tylus, užsimerkęs, papilkėjusiu veidu.

*

Šįkart su aiškiaregiu Fredrikas nori pabūti vienas. Elida pasijunta atstumta. Juk ir pati norėjo susitikti su tuo keistu vyriškiu.

Jai pasiūloma laukti svetainėje. Beveik visą laiką išsėdi viena ant žalios pliušinės sofos, apžiūrinėdama baldus, sienų apmušalus, įvairius brangius daiktus. Haugeno motina zuja į virtuvę ir atgal, bet pagalbos jai, matyt, nereikia.

Kai iš kabineto sugrįžta Fredrikas, Elida net susigūžia. Skruostikauliai išsišovę, besiremianti į lazdą ranka virpa. Ar jis taip pasikeitė Marselo Haugeno kabinete, ar toks buvo jau atvykdamas? Gal ji nebepastebi, kaip jis atrodo? Bet atsisėdęs jis nusišypso ir drąsinamai linkteli galvą jos pusėn.

— Mano sūnus tuoj pat ateis, juk šiandien Andersenas paskutinis klientas, — sako Haugeno motina.

Netrukus Marselas jau stovi tarpduryje.

Elidai dingojasi, kad jo akys peršviečia kiaurai. Net jam nežiūrint į ją. Rodos, jis užmato neaprėpiamus dalykus, gali žvilgsniu ištraukti iš bet kokios kertelės, kurioje ji gūžiasi. Šiandien jo marškinių rankovės neatraitotos. Svetainėje Haugenas atrodo kitaip nei savo kabinete. Tokios pat išlieka tik akys.

Fredrikas sėdi tiesus, apsimeta, kad niekas jo nevargina. Marselas Haugenas nieko nekalba apie pasveikimą. Motina vaišina kava ir pyragu. Kambaryje jie sėdi keturiese. Elida gurkšteli kavos. Iš pradžių nesupranta, ką kalba aiškiaregys. Bet staiga jis pamini kaizerį Praną Juozapą ir antroposofą Šteinerį. Jam esą teko susitikti su jais abiem. Taip, jis juos pažįstąs.

— Rudolfą Šteinerį? Kur jį susitikote? — teiraujasi Fredrikas.

— Pirmą sykį — Kristianijoje. Buvo atvykęs skaityti paskaitų ciklo.

— Skaičiau jo raštus, — sako Fredrikas ir iš susijaudinimo net užsikosti.

Marselas Haugenas palukėja, kol kosulys praeis. Tada ima pasakoti apie savo keliones po Austriją, Vengriją ir Vokietiją. Pasirodo, jis moka vokiškai.

— Norėčiau mokėti keletą užsienio kalbų, bet, deja, viskas susiklostė kitaip, — taria Fredrikas.

— Aš irgi savamokslis. Esu kilęs iš tokios šeimos, kad negalėjau net įsivaizduoti kada nors įgysiąs aukštąjį išsilavinimą. Tuo turėjau rūpintis pats. Man patinka skaityti ir grožinę, ir mokslinę literatūrą. Pastarosios norvegų kalba nedaug, — nusišypso jis.

— Šioje srityje nesu labai išprusęs, bet stengiuosi neatsilikti. Šiuolaikinė technika pažėrė žmonėms stebuklų. Už tai, aišku, reikia dėkoti mokslui, — kalba Fredrikas.

— Taip. Bet mokslas — ne vien tai, ką galima įrodyti arba įžvelgti plika akimi, — pabrėžia Marselas Haugenas.

— Teisybė, — kiek dvejodamas pritaria Fredrikas. Jis nežino, kur link kryps pokalbis.

Elida tebesėdi ant sofos tarp aksominių pagalvėlių. Nuo pliušo prakaituoja rankos. Susideda jas į skraitą.

— Toli gražu ne visi šioje šalyje supranta mano sūnaus veiklą. Ne visi nori pripažinti jo gebėjimus. Bet Europoje viskas kitaip, — atsidūsta Haugeno motina.

— Mama gina mano nuostatas. Būdamas kartu su ja, jaučiuosi labiau sūnus nei aiškiaregys, — juokdamasis šis paerzina motiną.

Paskui ima kalbėti apie grūstis traukiniuose. Metalurgijos darbininkų ir našlių kovą. Baisiausia žmonių rykštė, pasak jo, esanti skurdas.

— Kova tarp tų dviejų revoliucinio judėjimo krypčių daugiau sugriovė, nei sukūrė. Mano manymu, profesinių sąjungų lyderiai, kovojantys vien dėl atlyginimų ir atmetantys visus kitus politinius reikalavimus, yra teisūs. Prisiminkim visuotinį 1921-ųjų streiką. Po jo padėtis dar labiau komplikavosi. O tie Tranmelio agitatoriai aršesni už naujuosius komunistus! — pareiškia Fredrikas.

— O ar galima atskirti kovą dėl atlyginimų nuo kitų politinių reikalavimų? — sučiauptomis lūpomis nusišypso Haugenas.

— Jei rodydami pavyzdį priekyje žengia stiprūs lyderiai — taip.

— Bet profesinių sąjungų lyderius neseniai susodino į kalėjimą už antimilitaristinio streiko organizavimą, tiesa?

— Antimilitaristinis streikas — visai kas kita nei kova už kasdienę duoną. — Fredriko veidas pagyvėja, kalbėdamas jis gestikuliuoja.

Elida sunerimsta. Bet Fredrikas įsikarščiavęs šneka toliau, tarsi netikėtai užlietas jėgų pertekliaus.

— Antimilitaristinis streikas įvyko dėl to, kad darbininkai atmetė direktyvas tos buržuazijos dalies, kuri juos slopina. Pavyzdžiui, naujasis įstatymas leidžia ginti streiklaužius. O kova dėl atlyginimų neatsiejama nuo konkretaus reikalavimo — turėti teisę pragyventi iš sąžiningo darbo. Leiskit padeklamuoti Rudolfo Nilseno posmą:

Jei į pergalę veržiesi,

Jeigu laisvėn rankos tiesias,

Teprasmegs sena tvarka!

Tikslas vienas — tai kova.

Atsivers nauji keliai.

Žmonės! Mes juk ne vergai!

— Puikiai pasakyta. Mūsų nuomonės sutampa. Jūs kone revoliucionierius, Andersenai. Ar esate žvejys?

— Kaip čia pasakius, veikiau apsimetu. Žvejojau, kad šiek tiek užsidirbčiau. Ūkis buvo mažas. Dabar jau parduotas... Kaip jūs suprantate, ūkininkauti taip pat nesitikiu. Mano krašte be stiprių rankų neišgyvensi, — pareiškia Fredrikas ir sukrizena.

— Sūnus sako, kad jūs vietos politikas, — tarsi klausia Haugeno motina.

Nustebęs Fredrikas pažvelgia į juos abu.

— Argi esu apie tai užsiminęs?..

Žvilgsniu įspėjęs motiną, Marselas Haugenas ima pypkę ir eina prie lango. Pasigardžiuodamas giliai įtraukia keletą dūmų. Kambaryje tylu. Vis dar papsėdamas jis užveda kalbą apie vietos politikų įtaką visuomenei.

— Mes nedaug ką galime. Bet dėl to kelio tiesimo pavyko priimti sprendimą.

— Tai labai svarbu, Andersenai. Dalyvaudamas tame procese jūs prisidedate prie savo krašto gerovės. Galite tuo didžiuotis.

— Ačiū! — padėkoja Fredrikas. Tarsi aiškiaregys galėtų nulemti, kuo didžiuotis šiame pasaulyje.

Grįždamas nuo lango Marselas Haugenas įjungia lempą. Apšviesta jo ranka tokia pat bronzinė, kokią Elida matė ir anąkart. Gal jis išties čigonas, prasimušęs į žmones, pamano sau.

— Elektra — nuostabus išradimas. Edisono dėka suspindo lemputė. Apšvietė pasaulį tiesiogine žodžio prasme, — kalba jis.

Apie elektrą jis prabyla netikėtai, be jokios įžangos, tarsi iki šiol būtų kalbėta kaip tik ta tema. Apskritai, šokinėja nuo temos prie temos, lyg kur skubėtų ir norėtų kam užbėgti už akių. Tarsi įžvelgtų tai, ko kiti nemato. Lyg ką tyrinėtų.

— Taip, Edisono lemputė. Tikras stebuklas! Tai žmogaus proto pergalė! — karštai pritaria Fredrikas.

— Žmogaus galvoje, be abejo, slypi daugiau, nei mes žinome. O jūs, ponia Andersen, juk Norlande dirbote prie telefono?

— Taip, tai irgi stebuklas...

— Jums tikriausiai žinoma, kad Oslo telefono stotis įsikėlė į naujas patalpas?

— Taip, būtų puiku gauti ten darbo, — sako ji, neturėdama ką pasakyti.

— O kodėl jums ten neįsidarbinus? Juk turite patirties.

— Dabar dar ne...

— Tai gal vėliau? — maloniai klausia Marselas Haugenas.

Ji tik šypteli, bet nutyli.

— Kaip jūs žiūrite į tai, kad keičiamas miesto pavadinimas — Kristianija tikriausiai taps Oslu? — teiraujasi Haugenas.

— Tegul sau keičia. Nesvarbu, kaip miestas vadinamas, svarbu, kad tas vardas išliktų garbingas, — atsako Fredrikas.

— Ir aš taip manau, Andersenai. Beaukštinant tautą ir vikingų didžiavyrius, galima pernelyg išpūsti patriotizmą. Juk nuo pat įkūrimo miestas vadinosi Oslas. Grąžinant senąjį pavadinimą teks atsisveikinti su dabartiniu, o jam jau trys šimtai metų. Vis dėlto nutariau dalyvauti tame šventiniame renginyje, eisime kartu su mama. Kalbama, kad jis vyks rugsėjį Akershuso tvirtovėje.

— Nejaugi įėjimas bus laisvas? Turiu omenyje, ar galės įeiti visi, kas nori? — nustebusi klausia Elida.

— Mano manymu, taip, jei tik užteks vietų. Verta atvykti gerokai prieš pradžią.

— Tokios spūstys ne man, — ištaria Fredrikas.

— Juk galima ateiti anksčiau.

Haugeno motina pasiūlo kavos. Elida pritariamai linkteli, o Fredrikas uždengia savo puoduką delnu.

— Gausios šeimos motinai nelengva, — netikėtai pareiškia Marselas Haugenas, žvelgdamas į Elidą. Štai ir vėl staigus perėjimas prie kitos temos.

— Nelengva, — dirstelėdama į jį prisipažįsta Elida.

— Elida viską gali, — patvirtina Fredrikas.

— Moterys — subtilios, bet labai tvirtos savo dvasia. Aš, pavyzdžiui, už viską turiu būti dėkingas tik mamai! Kai tėvas žuvo sidabro kasykloje, ji išgelbėjo vaikus nuo skurdo. Mūsų buvo daug. Mamytė dirbdavo dieną naktį. Kokia tai buvo auka, tik ji viena težino, bet niekada nesiskundžia, — kalba jis žvelgdamas į ją tiek daug aprėpiančiu žvilgsniu. — Ji labai troško, kad tapčiau kepėju, — susijuokia.

— Pats privargai, kol radai pagalbininką, — atsiliepia motina, jausdamasi pamaloninta. — Šiais laikais rasti kepėją ne taip paprasta, — aiškina prisimerkdama. Aplink akis jai susimeta juoko raukšlelės. Sėdi sukryžiavusi rankas ant krūtinės, lyg šaltų ar ką slėptų.

Staiga Marselas Haugenas atsistoja ir išskleidžia rankas į šalis. Kaip anąkart, užsimena apie savo knygą „Pamąstymai apie kasdieną“, kurią ketino dovanoti Fredrikui. Bet dabar nueina jos atnešti.

— Knygelė apie mano pasaulėžiūrą, — sako jis.

Fredrikas stojasi remdamasis į lazdą. Tiestų ranką padėkoti, bet aiškiaregys su pypke rankoje jau eina prie lango. Motinai juos išlydint pro duris, Marselas Haugenas stovi nusigręžęs ir traukia pypkę. Malda ir laisvė

Fredrikas bando skaityti Haugeno knygą savarankiškai. Jeigu jau šis dovanojo, tai tikriausiai tikisi, kad knyga bus skaitoma. Logiška! Bet akyse mirguliuoja ir dvejinosi. Na ir kas, kad knygelė lengva ir plonytė kaip sąsiuvinis. Kad gulėdamas gali priartinti ją prie akių kiek tinkamas. Deja, deja...

Ir dar. Nuvilia įžanga: „Ar gailiesi gyvenąs šiais laikais? Jaudiniesi dėl savo ramybės ir gerovės? Ar viskas atrodo beprasmiška? Žvelgi į praeitį, o ne į ateitį? Tuomet žinok: nesi žmogus, kuriam priklauso rytojus.“

Fredrikas tikėjosi ko nors didingo. Vilties. Atjautos. Bet, kiek supranta, knygelėje surašytos taisyklės, kaip pragyventi dieną. Kad rytojus jam nepriklauso, jis jau žino. Tiesa sakant, visa tai gramzdina į dar didesnę neviltį.

Elida siūlosi paskaityti balsiai, bet jis ne itin nori. Dar lankydamasis pas Marselą Haugeną pastebi, kad ji, užuot jautusi panieką, žvelgia į tą žmogų pagarbiai. Mintyse Fredrikas gretina save su tuo sveiku, išvaizdžių vyriškiu, galinčiu bet ką įveikti. O iš Fredriko Anderseno, kadaise tokio protingo, tikinčio gyvenimu ir ateitimi, telikęs tik šešėlis. Našta Elidai.

O dar tas keistas pokalbis su aiškiaregiu. Tie jo tiesmuki žodžiai — Elidos jais apsunkinti nevalia. Tai Fredrikas turi ištverti vienas.

Todėl ir neprašo jos, kad paskaitytų knygelę balsiai.

Argi gėda, mąsto jis, kad turiu mirti? Ne, aš gėdinuosi pereinamojo tarpsnio. Kad Elidos akyse esu nevisavertis žmogus. Kad nesu jai vyras.

Jau tąkart, kai po vizito pas Haugeną juodu važiavo namo, ji pasiteiravo:

„Ką jis tau kalbėjo, kai kabinete buvote vieni?“

„Nieko ypatinga“, — atsakė jis. Ir apsidžiaugė, kad Elida daugiau neklausinėjo.

Aiškiaregio žodžius Fredrikas išsiaiškina saviškai. Kitą dieną susiranda plaktuką ir apkala nebaigtas tvarkyti durų staktas. Darbuojasi keletą valandų, beveik be jokio atokvėpio. Iš pradžių ji tik stebi. Paskui liepia pailsėti.

— Gerai... — sako jis, bet nesiliauja darbuotis, kol iš mokyklos grįžta vaikai. Kaip jau bus, taip, bet jis pasikliauja savo kūnu. Ausyse skamba aiškiaregio žodžiai: „Atsiduok gyvenimui!“

Elida su vaikais užgniaužę kvapą stebi tą gyvastingumo proveržį. „Jis pastebimai tvirtėja“, — dėkinga už akivaizdų Fredriko sveikimą po dviejų savaičių laiške Marselui Haugenui rašo Elida. Ilgai lauktas pokytis. Stebuklas. Pats Fredrikas rašyti nenori. Triūsia, kosti ir ilsisi.

Juk Elidos pareigoms ribų nėra, galvoja jis.

Viskas jo labui.

Nesudėdama bluosto Elida naktimis svarsto, kuo tai baigsis. Jis tai supranta, bet ir toliau darbuojasi, kosčioja, ilsisi. Vieną dieną, jam besėdint supamajame krėsle, prisiartina Elida ir apglėbia iš už nugaros.

— Tu jau tolsti nuo manęs, Fredrikai, — sukužda.

— Ne, negali būti, aš dar čia, — mėgina pajuokauti.

Bando ją apsaugoti. Argi jai suprasti, kad lėta mirtis žemina žmogų.

Pagaliau įvyksta apsisprendimas! Tą dieną apsilanko Fredriko sesuo Helga. Elida išėjusi į parduotuvę. Spindi viduvasario saulė, bet Fredrikas neina į lauką.

Sėdėdamas supamajame krėsle su plaktuku rankoje jis ūmiai pravirksta. Bent kartą sesuo nuščiūva ir paduoda jam nosinaitę.

— Aš turiu ryžtis, Helga. Padėk man atverti širdį Kristui! — kūkčioja jis.

Ji dar tyli. Tik suneria rankas, be garso krutindama lūpas. Gal meldžiasi? Tarsi tai būtų galima atlikti jam nedalyvaujant.

Fredrikas nė nenumanė, kad viskas įvyks taip ramiai. Įsivaizdavo tikrą cirko vaidinimą. Sesuo atrodo priblokšta. Paskui lyg ir atsitokėja. Gal suvokia prisiimamą atsakomybę pavedėti brolį dangaus link...

— Širdimi jaučiu Kristaus artumą, — išgirsta Elida, grįžusi su pirkiniais. Fredrikas tai pasako taip paprastai, lyg kalbėtų apie buitinius reikalus. — Kristus įsikūrė mano širdyje!

Jis jau seniai neturįs abejonių. Dabar apie tai tegu sužino ir kiti.

Balsiai jis nesimeldžia — kam visus gluminti. Nevargina Elidos prašymais paskaityti Bibliją. Jam to nereikia. Mato prieš akis pasaulio kūrimąsi iš chaoso. Spalvų proveržį. Vaizduojasi paslaptingą jėgą, nubloškiančią uolienas ir žemes į vieną pusę, o vandenis — į kitą. Murksodamas ant suoliuko jis tarsi tirpsta ore. Susilieja su visata. Ir vis meldžiasi. Arba tiesiog sėdi krėsle užmerktomis akimis. Dirbdamas irgi meldžiasi. Susikaupęs, neskubėdamas. Lyg gyvenimas plauktų lėtai. Tam Dievui — tai galiai jis išpažįsta ir savo būgštavimą dėl besibaigiančių pinigų už Rosenhaugą.

*

Teta Helga pasikeičia. Lankydamasi atrodo švelni ir meili. Švyti džiaugsmu dėl Fredriko. Perdėtas troškimas rūpintis visų jų sielomis nuslopsta. Teta per pažįstamus parūpina šešiolikmetei Anei vietą pas pagyvenusius sutuoktinius Frognerio rajone. Jiems reikia padėti dirbti visokius darbus, ne tik sidabrą blizginti. Mergaitė dirba dešimt dvylika valandų per dieną, išskyrus vieną pusdienį per savaitę ir kas antrą sekmadienį. Alga — trisdešimt kronų per mėnesį, maistas ir lova ankštame tarnaitės kambarėlyje šalia virtuvės. Namiškius Anė aplanko tik kas antrą sekmadienį. Bet jos veide negęsta šypsena. Mažiesiems ji dažnai atneša skanėstų.

— Ar tik negvelbi pyragaičių iš jų kamaros? — rūsčiai klausia Elida. — Mes dar tiek nenusiritome, kad reikėtų vogti maistą!

— Mama, kaip tu taip gali! Aš tik prisigerinu prie pačios ponios ir iškloju visą tiesą apie mūsų mažylius, todėl ji man leidžia paimti šiek tiek pyragaičių ir saldėsių, — tikina Anė.

Iš buvusių namų kartu su nedidele manta atgabenama ir siuvamoji mašina. Elida jau seniai sumaniusi pasiskelbti taisanti ir siuvanti drabužius. Andai Marselas Haugenas prasitarė apie darbą naujoje telefono stotyje. Kalbėti lengva, o jai net galvoti apie tai sunku. Bet vis tiek galvoja. Būtų smagu bent jau pasigrožėti tuo pastatu...

Teta Helga iš Gelbėjimo armijos parneša nebenaudojamų užuolaidų. Audeklas medvilninis, plonas, lengvas. Nublukęs tik iš vienos pusės. Elida prisiuva suknelių ir mergaitėms, ir sau.

Nebegyvenanti kartu teta Helga atrodo sukalbamesnė. Belieka neprieštarauti dėl Fredriko atsivertimo. Turbūt Helga susitaikiusi su mintimi, kad Elida ir vaikai liks bedieviai. Išskyrus Karsteną. Tas glaudžiai bendrauja su teta, juodu dažnai kartu važiuoja į Gelbėjimo armiją. Jis nepasakoja, ką ten veikia, bet iš mokyklos grįžta nesuplėšytais drabužiais.

Elida ant kelių stulpų prilipdo ranka rašytus skelbimus apie siuvimą ir drabužių taisymą. Ateina pora klienčių. Viena moteriškė turi puikiausio šilko suknelei. Parodo iškarpas. Viską paaiškina.

Vakare, šeimai sugulus, Elida apžiūri iškarpas ir išdėlioja ant šilko. Pritvirtina adatėlėmis. Stalas atrodo kaip didžiulė adatų pagalvėlė. Siurbčiodama ataušusią kavą Elida suka ratus aplink ir ruošiasi kitam žingsniui — sukirpimui. To neišvengsi. Ir jai pavyksta.

Kitiems sumigus, Elida panyra į darbą siuvamąja mašina. Šviečia lempa, tvyro ramybė. Ant aukšto, virš virtuvės miegantiems berniukams dūzgimas nekliudo. Slenka valandos, Elida siuva ir mąsto. Dabar gali viską permąstyti iki galo. Ar tokie žmonės vadinami fantazuotojais? Vadinasi, ji fantazuoja, bet tik naktimis.

*

Hilmaras su Ragnaru grįžta iš fabriko jau po septintos. Susėda virtuvėje prie pašildyto maisto. Sūdytos menkės, bulvių ir kopūstų troškinys. Žuvis ne pirmarūšė, kaip įprasta Rosenhauge. Neaišku, iš kur ir kiek ilgai keliavusi, kol patekusi sūdytojams į rankas. Elidos ir Fredriko vaikai maistu nesiskundžia. Nežinia, kuo baigtųsi, jei bandytų... Jiems aišku viena — valgoma tai, kas padėta ant stalo. Bent jau reikia suvalgyti tiek, kiek pats įsidedi.

— Nesuprantu — dirbi liežuvį iškišęs, net kruvinas prakaitas srūva, o gauni tik kelis skatikus. Nežinau, ar ilgai ištversiu, — skundžiasi Ragnaras.

— Nesuprantu ir aš, kodėl, mums atvykus, visi irgi sugužėjo į Kristianiją? Galėtų gyventi kur gyvenę, — pasišaipo Hilmaras.

Pasidėjęs laikraštį ant kelių Fredrikas sūpuojasi krėsle prie ugnies. Mėgsta pasikalbėti su vaikinais, po darbo grįžusiais namo.

— Tikras stebuklas, kad gavote darbo, — sudrausmina jis. — Neįsivaizduoju, kaip Helgai tai pavyko.

— Kiek žinau, ji pagelbėjo viršininko šeimai, kai sūnus nuėjo klystkeliais, — sako Ragnaras, atbula ranka braukdamasis burną. Kai esi alkanas ir nusiplūkęs, argi paisysi gerų manierų?

— Jau daug dešimtmečių darbininkai tikisi geresnio gyvenimo, — toliau kalba Fredrikas. — Jie plūsta iš trobelninkų sodybėlių, žvejų kaimelių, ankštų slėnių. Telkiasi į įvairias organizacijas. Ir jums reikėtų taip daryti! — priduria.

— Jei bandai su šefu aptarti atlyginimą, rizikuoji netekti darbo, — sumurma Ragnaras.

— Aš remiu Darbininkų partiją, — pareiškia Hilmaras.

— O kuo prisidedi? — paklausė Ragnaras.

— Kuo gi galėčiau prisidėti?

— 1920-ieji buvo prasti metai! Nedarbas. Brangymetis. Atlyginimai buvo sumažinti, bet protestuoti niekas nedrįso. Visi nuogąstavo, kad įmonės bankrutuos, ir neliks darbo. Darbininkų judėjimas iširo. Nors praėjo ketveri metai, dabar tai jaučiame dar skaudžiau.

— Žmonės priversti galvoti kiekvienas apie save, o ne apie bendrus reikalus, — atsiliepia Elida.

— O jūs, vaikinai, įsidėmėkite viena — kol sveiki, pasispjaudykite rankas ir kibkite į darbą. Vis dėlto dabar jau galima tikėtis geresnių laikų. Pasaulyje ir anksčiau būta permainų. Jums dar visas gyvenimas prieš akis...

— Aš tai pirksiu automobilį, — su kąsniu burnoje kalba Ragnaras. Veidą ir rankas jis nusiprausęs, bet žemiau smakro ryškėja tamsus ruožas. — Pirmiausia nusipirksiu sunkvežimį, o truputį prasigyvenęs įsigysiu asmeninį automobilį ir vežiosiu keleivius.

— Visai kaip ponas! — prunkšteli Elida.

Fredrikas klausosi rimtu veidu.

— Policijos nuovadoje man išduos vairuotojo pažymėjimą, paskui pasistatysiu kioskelį su užrašu: Ragnaras Andersenas. Taksi. Gatvėje stovės automobilis. Visiems bus aišku, kur mane rasti, — pasimėgaudamas dėsto Ragnaras.

— Pirmiausia reikia išmokti vairuoti, — pasakė Fredrikas.

— Mane pažadėjo pamokyti taksi savininko sūnus, kai tik turėsiu laiko. Jo mašina stovi prie Rytų geležinkelio stoties.

— O kada gi, pasakyk, susitaupysi pinigų automobiliui? — teiraujasi Hilmaras.

— Aš dirbu sunkiau nei tu, broleli, ir paskui merginą nelakstau! Kol tu šeštadieniais bindzinėji su ta panele, aš tuo metu tvarkau sodus ir užsidirbu pinigų, — atkirto Ragnaras su piktdžiugiška šypsenėle.

Jis jau įgudęs genėti medžius, didžiuojasi savo nuolatiniais klientais. Be to, šeštadienių vakarais dažo namų sienas. Šio darbo taip nemėgsta, kad nudažo labai greitai.

— Oi, Hilmarai, tu turi mergaitę? — apsikabinusi brolį meilinasi Erda.

Hilmaro veidas užsiplieskia, jis išsivaduoja iš jos rankų ir valgo toliau. Galiausiai gūžteli pečiais tarsi patvirtindamas.

— Šeštadienį juodu vaikštinėjo susikibę už rankučių, — praneša Ragnaras.

— Kuo ji vardu? — domisi Erda.

— Olga, — atsako dvejodamas, ar jų ausys vertos išgirsti vardą, skambantį lyg muzika.

— Kodėl lig šiol nieko nesakei? — klausia Elida.

— Pirmiausia turėjau įsitikinti, kad čia ne koks tuščias reikalas, — atsako Hilmaras, nusibraukia burną ir atstumia lėkštę.

— Atsivesk ją į namus, vaikine! — paragina Fredrikas.

— Pažiūrėsim, — teištaria jis, dūsaudamas dėl tokio dėmesio. Nelengva būti vyresnėliu smalsioje šeimynoje. Antra vertus, nieko čia bloga. — Galbūt šeštadienį, jeigu ji panorės. — Ir atsidūsta dar kartą.

Olgos plaukai garbanoti, tamsūs, akys guvios. Pirmą kartą svečiuodamasi ji drovisi, beveik nepraveria burnos. Bet visiems patinka. Pamažu Olga apsiprato ir tapo kone šeimos nare. Kai Elida išgirsta jųdviejų su Hilmaru juoką, ima vaizduotis ateitį.

— Pasišnekėk su Hilmaru! — paliepia ji Fredrikui tą patį vakarą, kai mergaitė išeina.

— Apie ką?

— Kad jos nenuskriaustų.

— Oho, kaip rūsčiai... Ar ne per anksti, — nusišypso jis.

— Ne!

— Ką gi. Bet kaip mums šnekėtis, kai jūs visi malatės po akimis?

— Pasakyk, kad reikia padėti, ir nusivesk jį ant aukšto.

— Ant aukšto?

— Kur tik nori. Bet žiūrėk, kad būtų padaryta. Ir nedelsk!

Apie ką tėvas su sūnumi kalbasi, niekas nesužinos. Penktadienio vakarą pabaigę šiltinti miegamojo langą juodu nulipa žemyn išraudusiais veidais, tėvas irgi.

*

Fredrikas retsykiais siunčia Elidą į miestą, kad pabūtų viena. Primena ir anksčiau to prašęs. Parūpina miesto planą ir prisako patirti įspūdžių už juos abu. Elida dėkinga. Negalėdamas būti drauge jis vis dėlto rodo jai gerą širdį.

Vieną giedrą liepos rytmetį ji traukiniu atvyksta į Kristianijos geležinkelio stotį. Namuose juodu su Fredriku jau iš anksto peržiūri miesto planą, bet naujosios telefono stoties, kurią ji norėtų pamatyti, ten neranda. Dabar galėtų paklausti kurio nors praeivio, bet jie visi susirūpinę skuba pro šalį. Elida nužingsniuoja į Nytorvo daržovių turgų, jame yra buvusi ir anksčiau. Tai lyg koks palaimingas žemės kampelis. Žmonių knibždynas. Ilgos iškinkytų vežimų eilės. Karučiai ir prekystaliai, lūžtantys nuo daržovių ir vaisių. Ryškiaspalviai įvairaus pavidalo skėčiai. Prie vasaros gėrybių stovinčios pardavėjos — didžiakrūtės, įdegusiomis rankomis. Kvapai atplukdo prisiminimus apie vaikystę Havnese: rasotos raudonųjų serbentų kekės, bulvienojų kvapas, priekalnyje besipuikuojančios stambios mėlynės, įšilusios saulėje. Rosenhauge tokių dalykų ji nepastebėdavo. Kodėl? Ar per darbus ir pareigas buvo visai atbukusi? Nejaugi suaugusi visiškai nuslopino vaikystę? O dabar gali vėl ją atkurti? Gal dėl to, kad su Kristianijos turgumi jos nesaisto jokie įsipareigojimai? Gal čia nevaržomai gali skleistis pojūčių laisvė?

Aplinkui sukiojasi įvairiausi žmonės. Skrybėlėtos elegantiškos ponios aukštakulniais bateliais. Nusidirbusios tarnaitės, senutės, būtinai pakilnojančios kiekvieną ropučių pundelį, kol galų gale išsirenka tinkamą. O jau daržovių! Lapinių ir žiedinių kopūstų gūžės, bulvės, cukriniai žirneliai, svogūnai. Tarsi margaspalvis skiautinys, nušviestas amžinos saulės spindulių. Besimainančioje šviesoje mirguliuoja oras. Kažkas skardžiai šūkalioja, ragina pirkti. Čionai! Pirmarūšiai vasariniai obuoliai! Elida nusiperka aviečių ir atsisėdusi ant suoliuko visas sušveičia. Tik paskui dingt į galvą: turbūt reikėjo parvežti namo.

Pro Stortorgo gėlių turgelį ji nužingsniuoja į Grenseną. Ten stabteli ties avalynės parduotuvės vitrina. Nepasuka į Pilestredo gatvę, kaip darydavo anksčiau, kai eidavo lankyti Fredriko, o nukulniuoja į kairę, Karlo Johano gatvės link. Nori ten pasižvalgyti ir be Fredriko nurodinėjimų. Pėdinant grindiniu, gatvė atrodo daug platesnė. Pastatai ir medžiai aukštesni. Ji gali prieiti prie pat vitrinų. Jei ne stiklas, imk ir neškis visas grožybes. Staiga parduotuvės lange Elida pastebi lėlę, apvilktą tokia suknele, kokią ji siuva Anei. Tik ši išdailinta ir elegantiška. O jei pabandžius sukurti ką nors įmantresnio iš to seno užuolaidos audeklo? Pavyzdžiui, raukinukus po krūtine? Ar medžiaga taip pat dailiai kristų — kaip ta vitrinoje? O gal reikėtų tiek pat patrumpinti siuvamą suknelę? Ji taip ir padarys. Net apkvaista nuo šio nedidelio atradimo — palyginti du drabužius: madingiausią krautuvinį ir savadarbį, iš nublukusių Gelbėjimo armijos užuolaidų. Ką gi, ji vaikštinėja be skrybėlės ir be skėčio, bet tai dar nereiškia, kad nesidomi madomis.

Aplinkui zuja žmonės. Kone lipa vienas kitam ant kulnų. Miesto ji nepažįsta, bet turi jo planą. Nesijaučia klaidžiojanti. Drąsiai žvalgosi į praeivių drabužius, skrybėles, lazdas ir skėčius. Į veidus. Stebi džiaugsmingą ar susirūpinusią išraišką. Šiaip ar taip, skurstančiųjų čia nedaug. Gal koks vienas kitas gatvės prekeivis.

Jau priėjusi Rūmų kalno papėdę ji pamato atžygiuojant būrį žmonių, iš išvaizdos panašių į darbininkus. Jie neša plakatus ir skanduoja šūkius apie didesnį darbo užmokestį. Jei nebūsiančios padidintos algos, grasina mesti darbą ir išeiti į gatves. „Visi į gatves!“ — šaukia ir jų nešami plakatai.

Netrukus iš visų pusių ima rinktis raitoji policija, lyg būtų gaudomi pavojingi nusikaltėliai. Darbininkai tiek ir tedaro, kad skanduoja šūkius apie menką darbo užmokestį. Elida žino, jog tai tiesa. Taip, šiuo metu jie streikuoja. Todėl susirenka vidudienį Karlo Johano gatvėje, o paskui traukia Rūmų link.

Akivaizdu, kad policijai knieti imtis ko nors daugiau, ne tik botagais šmaukšėti. Bet darbininkai pasirengę duoti atkirtį — tik pabandyk juos užkabinti.

Elida traukiasi į šalį, po medžiais, bet bėgti nuo riaušių neketina. Kažkas ją traukte traukia būti čia. Atokiau susispiečia ir daugiau smalsuolių.

— Kodėl jie taip elgiasi? — klausia puošnios ponios, stovinčios greta.

— Kaip tai kodėl? Juk tie chuliganai tikri bepročiai! — atsiliepia kitas stebėtojas ir sumosuoja pirštinėtomis rankomis.

Nuo stovinčiųjų pulko atsiskiria sulysusi mergina ir įbeda piktą žvilgsnį į spoksotojus. Apdriskęs švarkelis susegtas žiogeliu, batai išsiklaipę.

— Tai ne chuliganai, tai pučia nauji vėjai! Tegyvuoja revoliucija! Tegyvuoja metalurgijos darbininkai! — sušunka ji ir nubėga.

Kaip tik tuo metu policija ima skverbtis tiesiai į darbininkų minią. Žirgai glaudžiomis gretomis žengia šonas prie šono. Darosi grėsminga. Elida jau ketina sprukti, bet staiga išvysta Ragnaro amžiaus vaikiną, užsidėjusį kepurę su snapeliu. Jis išnyra iš darbininkų būrio ir laikydamas rankoje plakatą žengia prie policininkų. Norėdama geriau matyti Elida įsispraudžia tarp dviejų ponių su įspūdingomis skrybėlėmis.

Raitoji policija jau prisiartinusi prie streikuotojų. Balnuose sėdintys raiteliai vilki nugaroje skeltus juodus uniforminius puspalčius, ant galvų užsimaukšlinę aukštus cilindrus. Tarytum išsiruošę į karą. Abipus krūtinės iki pat antpečių blykčioja po dvi sagų eiles. Nerimdami mindžikuoja žirgai. Sūkuriuoja dulkės. Elida atsiduria taip arti, kad į ją tvoksteli gaižus juodžių kvapas. Nuo apynasrių drimba putos. Jaunasis išsišokėlis sustingsta kaip įbestas. Artimiausias žirgas stojasi piestu, ir policininkui nepavyksta jo sutramdyti.

Toliau viskas vyksta žaibiškai! Vaikinas parkrinta ant žemės, rankomis stveriasi už galvos. Žirgas užpakaline koja primina jo kepurę. Elida sulaiko kvėpavimą. Policininkas švysteli botagu. Akimirką jai pasirodo, kad policininkas toks pat pakvaišėlis kaip ir streikuotojai. Argi nesuvokia, kad priešais jį žmonės?

— Dieve mano, juk jis tik paikas karštakošis! Nemuškit jo! — ji rikteli garsiai, net žmonės sužiūra.

Žirgą apima nirtulys. Ant vaikino kepurės pabyra mėšlo „bandelės“. Sumišę su išspardytu žvyru ant žemės raudonuoja sutrypti žiedlapiai. Plakatas sumaitotas. Aukštai balne kone remdamas dangų vos laikosi policininkas. Bandydamas neprarasti orumo jis šlaunimis ir keliais tramdo žirgą. Šis prunkšdamas galų gale žengia keletą žingsnių atgal. Beveik kaip cirke — atatupstas, ant dviejų kojų. Galų gale žirgas paklūsta ir grįžta į darbininkų vaikytojų gretą. Padėti vaikinui prišoka draugas. Iki nelaimės — vienas žingsnis.

Štai tokie jie, pamano Elida.

Jauni pramuštgalviai. Kiek juose neapykantos ir maišto. Susitelkę būrin manosi esą visagaliai.

Ar tai karas?

Juk ir jos namuose gyvena jauni vyrai.

O ji ką tik mėgavosi laisve, domėjosi madomis... Jubiliejus

1924-ųjų rugsėjis. Viskas aplinkui tebežaliuoja. Mažyliai miega, namus gaubia vakaro ramybė. Ir šviesos žiebti dar nereikia. Elida ketina išgerti puodelį kavos. Kaip tik tuomet pasirodo Ragnaras ir įteikia jai nedidelę kartoninę dėžutę. Elida atideda mezginį į šalį.

— Kas gi čia? — Jai sunkiai sekasi paslėpti smalsumą.

— Išvyniok! — nekantraudama puola padėti Erda.

— Nekišk nagų! Čia mamai! — sudraudžia ją Ragnaras.

Neskubėdama Elida deda dėžutę ant virtuvinio stalo. Dėžutė perrišta įmantria virvute, supinta į kaselę. Jau beatidarydama ūmiai susilaiko ir griežtai pažvelgia į sūnų:

— Ar tik nebūsi išmetęs pinigų kokiems niekams?

— Išvyniok! — mindžikuodamas šypsosi Ragnaras.

Elida nuvožia dangtelį, rankomis užčiuopia švelnų kaip šilkas popierių. Neskubėdama atlanksto ir iškelia iš dėžutės nedidelę raudoną skrybėlaitę, papuoštą juoda plunksna.

Iš nuostabos net išsižioja.

— Gal tau galvoj negerai... — teįstengia sušnibždėti.

Ragnaras uždeda skrybėlaitę motinai ant galvos ir dėl šaunumo pakreipia į šoną. Raištelius pakiša po standžiai suriesta plaukų ringe — darbuojasi mikliai, tarsi įgudęs meistras.

— Mama, tu tikra aristokratė. — Helgutei net kvapą užgniaužia.

— Tokia ji ir gimė. Taip, tik pažvelkit! — kalba Fredrikas.

Pasiremdamas lazda jis suka ratus aplink Elidą, kad galėtų apžiūrėti iš visų pusių.

— Ar prisimeni, kaip žadėjau nupirkti tau skrybėlaitę, kai atvažiuosi į Kristianiją? Iki šiol vis nebuvo iš ko. O dabar galėsi pasipuošti, kai eisime į Akershusą! — išdidžiai kalba Ragnaras.

— Tai ir nuo manęs. Aš irgi prisidėjau, — dalykiškai paaiškina Hilmaras. Sunėręs ant krūtinės rankas ir iš susižavėjimo net suraukęs antakius jis įdėmiai stebi motiną.

— Į Akershuso rūmus? — išsiblaškiusi suveblena Elida ir eina prie veidrodžio.

Žiūrinėja kreipdama galvą tai į vieną, tai į kitą pusę, kol pravirksta. Tai nėra paikas verkšlenimas. Ji rauda graudžiai.

Visi nuščiūva.

— Ne tokia jau ji brangi, — bando raminti Ragnaras.

— Niekas neturi tokių berniokų kaip aš! Niekas! — šmurkščioja ji. Nusitraukusi prijuostę iššnirpščia nosį. Tai matydami visi nustėra.

— Mama, pavaikštinėk truputį! Norime pasižiūrėti, kaip siūbuoja plunksna! — sušnabžda Helgutė.

Elida paslankioja palei spinteles. Paskui pereina kambarį ir apsuka ratą aplink stalą. Į langą pleškena lietus. Pridengti languota šluoste, džiovykloje riogso indai. Apversto laivo pavidalo skrybėlaitė švelniai smukčioja Elidai virš kairio antakio.

— Plunksna tikra, — staiga nusistebi Karstenas.

Ta plunksna kiek siūruoja. Kabindamiesi vienas į kitą apatiniai pūkeliai jai teikia vientisumo. Juoda. Žvilganti ir stilinga.

Taip berniukai pradeda keisti motinos išvaizdą.

*

Vykti į Akershusą! Iš pradžių Elida priešinasi.

— Gal norite pribaigti savo tėvą? — klausia ji.

Vyrukai įninka skaityti šventinės dienos programą, ir kuo ilgiau Fredrikas jų klausosi, tuo darosi sveikesnis.

— Žinai, Elida, tas mano nuolatinis zyzimas, kad sergu, tėra hipochondrija! Man gėda dėl to, kad visą laiką vedžiojau jus už nosies. Dabar paaiškėjo — Fredrikas Andersenas stiprus kaip lokys!

Vaikinai nusikvatoja.

— Bet mažųjų mergaičių vežtis negalime, — apgailestauja Elida.

— Aš pasiliksiu su jomis, — netikėtai pasisiūlo Erda.

— Nebūtina vykti ir mums, tiesa, Karstenai? Taigi pulkas mąžta, — sako Helgutė.

Karstenas panarina galvą, prikanda lūpą ir tik linkteli galvą.

Elida nebeprieštarauja.

Fredrikas supranta, jog ji nusileidžia dėl to, kad neatimtų jam džiaugsmo. Jaučia ją mėginant nuslopinti jųdviejų nerimą, kaip jis pajėgs atlaikyti tokią išvyką.

*

Oficialus atidarymas turi įvykti dvyliktą, o jie dar prieš valandą jau vietoje. Elida vilki savo pačios siūtą juodą kostiumėlį, ant galvos puikuojasi dviem smeigtukais pritvirtinta raudonoji skrybėlaitė. Hilmaras su Ragnaru neša pledą, butelį vandens, skėtį, jei kartais imtų kaitinti saulė ar lyti lietus. Jiems pavyksta įsprausti dvi sudedamąsias kėdutes palei pat barjerą — pro jį praeis karalius su karaliene. O patys lyg apsaugininkai stojasi tėvams už nugarų, kad atremtų spūstį.

— Gyvenime reikia visko patirti, — nuoširdžiai juokiasi Fredrikas, bandydamas nekreipti dėmesio į susirūpinusį Elidos žvilgsnį.

— Ar Kristianijoje tikrai tokia gausybė žmonių? — neišlaiko Elida.

— Dar ne visi čia atėjo. Pamatysi! — atsiliepia Ragnaras.

Aplink juos klegėdami spraudžiasi žmonės — skrybėlėti, su skėčiais ir krepšiais, nešini sudedamosiomis kėdutėmis. Fredrikas jaučia, kaip sunkiai Elidą slegia rūpestis, ar jis pajėgs visa tai ištverti iki galo.

Dar liepą buvo skelbiama, kad nuo 1925 metų sausio pirmosios miestas vadinsis Oslas. Visi laikraščiai trimitavo, jog ta proga būtinos iškilmės. Tarsi nesuprasdami, kad miesto gyvavimo pradžios ar pabaigos negalima įtvirtinti viena ar kita data, nebent tai būtų Paskutinio teismo diena.

„Tegul sau loja!“ — tąkart išsprūdo Fredrikui. Jis jautėsi išsekęs, prislėgtas. Bet taip buvo prieš atsirandant skrybėlaitei su juodąja plunksna.

Nepaprasta Hilmaro ir Ragnaro išmonė išties rizikinga, pašėlusi. Kone šešėliu tapęs jų tėvas gabenamas vežimėliu, traukiniu, paskui vėl vežimėliu — į Akershuso tvirtovę, kad pamatytų karalių. Jeigu jie būtų sakę, kad jis pasigėrės fejerverku ar pasiklausys pompastiškų kalbų, būtų nusispjovęs. Ne, pasirodo, berniukai rimtai įtikėję, kad jis, respublikonas iš žemėlapyje nepažymėto Rosenhaugo, gali išvysti karalių.

Būtų įdomu pamatyti ir miesto istorijos parodą, bet Fredrikas supranta, kad tai atimtų per daug jėgų. Juk buvo nelengva nusigauti net iki barjero, kol pagaliau jie čia įsikūrė.

Pagrindiniai vartai papuošti dideliu, mėlynu ir pasidabruotu miesto herbu. Toliau driekiasi vėliavų alėja, jos gale puikuojasi prašmatni stoginė, išdabinta sidabrinėmis ir mėlynomis girliandomis. Abipus arkos stovi paauksuotos švento Olavo ir švento Halvardo skulptūros.

Susirinkusieji žvalgosi, rodosi pirštais, skanduoja. Dangus taip pat pasipuošęs šventiška žydra spalva. Rudens saulė žeria virpuliuojančią šviesą. Aplinkui aidi balsai. Šūksniai. Juokas. Nors per praėjusius tris šimtmečius žmonės patyrė gausybę negandų, šiandien viskas atrodo kitaip.

Kelios minutės po dvyliktos pasirodo eisenos dalyviai.

— Tai tikriausiai savivaldybės tarybos nariai, administracijos vadovai, — sako Fredrikas.

— O ten tikriausiai meras Vitas! Ir miesto viršininkas, — priduria Hilmaras.

— Ir jų žmonos. Žiūrėkit, kokios prabangios jų skrybėlaitės! — išsprūsta Elidai. Ji paliečia savo elegantišką raudonąją puošmeną. Kedenama švelnaus vėjelio plunksna pakutena jai skruostą. Elida atsitiesia. Šiandien ji jaučiasi esanti išties stilinga.

Hilmaras su Ragnaru šypsodamiesi susižvalgo, bet netrukus jų dėmesys nukrypsta į eiseną, artėjančią atitvertu taku.

— Čia tai jau diplomatai, — pareiškia Ragnaras.

— Karininkų tikrai su niekuo nesupainiosi, — stebėdamas uniformuotus eisenos dalyvius ištaria Hilmaras.

— Ir dvasininkų, — priduria Fredrikas, nežymiai rodydamas į orius sutanotus ponus.

— Gal čia atėjęs ir Marselas Haugenas su motina. Juk žadėjo, — dairydamasi tarsteli Elida.

— Be abejo, todėl ir tėtis toks žvalus, — pajuokauja Hilmaras.

Pasibaigus aukštųjų svečių eisenai, atsidaro vartai. Įvažiuoja blizgantis nikeliuotas automobilis. Ragnaras braunasi į priekį kone užgriūdamas ant tėvų. Automobiliui sustojus, pradeda skambėti varpai.

— Tai Romerikės bokšto Laisvės varpas, — aiškina Fredrikas. Į jo žodžius niekas nebekreipia dėmesio, juk iš automobilio lipa karalius! Ir karalienė.

— Geriau jau būtų ėję pėsčiomis, būtume pamatę iš arčiau, — nusivilia Elida.

Ragnaras spindi iš susižavėjimo.

— Mama, suprask, jie turi atvykti automobiliui Tai savaime suprantama.

Nugriaudėjus plojimams ir valiavimams, karališkoji pora palydima iki stoginės. Apgailėtinai toli nuo žmonių minios.

Bet Fredrikas spėja pamatyti jį — uniformuotą, aukštą prakaulų vyriškį. Karalių.

— Toks jis ir nuotraukose. Ir jinai, — atsidūsta Elida.

Visa, dėl ko jie atvyko, baigiasi per kelias akimirkas.

Paskui sakomos kalbos. Grūsdamiesi ir stumdydamiesi vis dar plūsta žmonės. Kai kurie visai nesivaržo — spraudžia savo kėdutes kur panorėję. Vėluojančius pasitinka susierzinę žvilgsniai ir pastabos. Fredrikui ir Elidai už nugaros stovi du suaugę jų berniukai. Tėvo krūtinę užlieja nenusakomas jausmas: jo saugumu rūpinasi du patikimi sūnūs. Ilga žiema

Kai Elida su Agda grįžta iš parduotuvės, Fredrikas guli parkritęs ant grindų prie laukujų durų. Jordisė sėdi prie batų krūvos po drabužių kabykla ir glausdama skudurinę sesers lėlę spokso tiesiai priešais save. Agda apsižliumbia.

Iš Elidos rankų išsprūsta pirkiniai. Plūstelėjęs pro duris šaltis tarsi sustingdo vaizdą. Fredrikas! Pro tarpdurį įsiskverbęs šviesos ruožas lyg pjautuvu perrėžia jo galvą į dvi dalis, apšviestąją ir tamsiąją. Priklaupusi Elida bando paversti jį ant šono. Neaišku, ar jis kvėpuoja. Galiausiai ji sėdasi ant grindų pražergtomis kojomis ir užsitempia viršutinę jo kūno dalį sau į sterblę. Priglaudžia ausį prie burnos. Vieną akimirką jai pasivaidena Rosenhaugo svetainėje ant sienos kabantis telefonas. O, kad jis būtų čia! Telefoną turi nelabai pažįstama pagyvenusių kaimynų pora.

— Nutilk, Agda! Bėk pas kaimynus! Paprašyk, kad paskambintų gydytojui! Mauk! — surinka Elida.

Bliaudama šešiametė įsikabina tėvui į kojas ir nepajuda iš vietos. Elida trūkteli ją už plaukų. To ir tereikia. Agda akimoju atsiduria už durų.

Elidai pasislinkus, Fredriko galva nukąra. Ant pravertų pamėlusių lūpų boluoja putos. Akys užmerktos. Elida jį paguldo ant grindų. Pašaukia vardu kartą, kitą. Ūmiai įniršta. Ką jis sau leidžia? Priklaupusi perplėšia marškinius ir prispaudžia abu delnus jam prie varganos širdies. Ar plaka? Ji nesupranta. Tada kaip pamišusi ima daužyti jį kumščiais. Ritmingai talžo širdies plotą, net visas kūnas krūpčioja. Daužo be atvangos. Ritmingai. Jau nebesuvokia nei kas ji, nei ką daro. Įniršis neatlėgsta, lyg žiūrint mirčiai į akis. Viskas per Dievą ir tetą, nes Elida nepakluso jų valiai.

— Fredrikai! Nedrįsk manęs palikti! Ar girdi? — dejuoja vis dar daužydama jo krūtinę.

Dievas pasigaili. Fredrikas atmerkia akis, ir pasigirsta garsas, kaip iš bliūkštančios dviračio kameros išeinant orui. Atskuba išsigandusi kaimynė ir praneša, kad greitosios pagalbos mašina jau pakeliui. Moteris glaudžia prie savęs Jordisę. Agda nebeverkia, o Jordisė vis riša į mazgą maskatuojančias lėlės kojas.

Kai Fredrikas įkeliamas į mašiną, Elida įsiropščia iš paskos ir liepia važiuoti tiesiai į Centrinę ligoninę — esą ten jį žadėję priimti. Įlipa abu sanitarai. Vienas kažką sako. Gal ketina ją išlaipinti? Ji nepajuda iš vietos, tik tvirtai įsitveria į neštuvus. Kone suleidžia nagus, nekreipdama dėmesio į nieką. Mašina pajuda.

Jos sijonas užsilenkęs, kažkas aštraus trinasi į kelius, bet ji to nejunta. Abu vaikai palikti kaimynų globai, bet ji tai prisimena tik ligoninėje, kai Fredrikas jau gydytojų rankose.

Viskas vyksta žaibiškai. Kol jis apžiūrimas, Elida lūkuriuoja koridoriuje. Priešais nelyginant liūnas plyti neaprėpiamas grindų plotas — žingsnis, ir įsmuksi. Kvėptelėsi ar paliesi durų rankeną — garsas nuaidės pasieniais, lubų skliautais. Kažkur palatoje guli vienas Fredrikas, galbūt net miršta, o jos nėra šalia. Bando eiti paskui medicinos seserį, bet ši ją sudrausmina tarsi besiožiuojantį vaiką:

— Nusiraminkit, ponia! Kantrybės! Ten negalima!

Paklususi tai uniformuotai raganai pajunta, kad ją spiria šlapintis. Kodėl nesusitvarkė grįžusi namo su Agda? Bet juk tuomet ne tas rūpėjo. O dabar jau nebeištvers.

Susiranda tualetą. Prisėdusi pajunta suskaustant to aštraus daikto iš mašinos sužeistą kelį. Išplėšta skylė kojinėje, perdrėksta oda. Gręždamasi nuleisti vandens, kriauklėje pamato kraują. Kokia gėda! Gyvastinga kaip tikra moteris. Kraujuoja ir vienur, ir kitur, o Fredrikas gal jau miršta. Sulamdo tualetinio popieriaus gniužulą ir įsikiša į tarpkojį.

Tam įklotui nepatogiai trinantis tarp šlaunų, koja už kojos slenka koridoriumi. Dingteli, kad išvažiavo nepasiėmusi nei rankinės, nei pinigų. Išprašo leidimą paskambinti iš ligoninės į fabriką, kuriame dirba Hilmaras ir Ragnaras. Ir tiems, pas kuriuos tarnauja Anė. Gal suskubs iki darbo pabaigos?

Kai Fredrikas atgauna sąmonę, šalia jo sėdi Anė su berniukais. Ant krauju permirkusio popieriaus gniužulo — Elida. Vaikinai atskuba tiesiai iš fabriko. Fredrikui atsimerkus, Anė išeina į koridorių. Sklindantys iš ten garsai byloja, kad ji visiškai sutrikusi ir nežino, liūdėti ar džiaugtis. Grįžta sustingusiu veidu ir pasikūkčiodama puola prie tėvo rankos.

Ragnaras neįstengia suvaldyti virpčiojančio smakro, tad suima jį abiem rankomis. Hilmaro veidas pilkas kaip žemė, skruostas ištepliotas juodu batų tepalu.

Fredrikas bando kažką pasakyti, bet neįstengia.

Ateina nepriekaištingai baltu chalatu vilkintis gydytojas su stetoskopu ant kaklo. Paklauso širdies, patikrina pulsą. Fredrikui būtina ramybė, jo kalbinti nevalia. Laikas parodys, ar esama komplikacijų.

— Kol kas reikia gelbėti gyvybę, — kalba gydytojas. Bet neaiškina, kaip tai darys.

*

Erda nelanko mokyklos, nes turi prižiūrėti mažuosius. Elida kasdien važinėja pas Fredriką į ligoninę. Laiko už rankos, akimis mėgindama užmegzti ryšį. Valgydina, duoda atsigerti. Lėtai, neapsakomai lėtai. Nesibaigiantys patarnavimai trunka valandų valandas. Palatoje tylu, garsai atsklinda tik iš koridoriaus.

Nė nesusimąsto, ar bijo. Nei ateidama, nei išeidama. Nei būdama prie jo. Nei naktimis. Argi tai galėtų jam padėti?

Elida stengiasi taisyklingai kvėpuoti. Taip liepia Marselas Haugenas. Kvėpuok laisvai!

Budėdama stebi, kaip Fredriko veidą nugula šviesa arba šešėlis. Tai veikia raminamai. Šioks toks judesys. Gyvybės ženklas. Keičiantis orui, kinta ir šviesos atspalviai: tai nuauksinantys, tai nupalšinantys. Tik Fredriko veido spalva išlieka tarsi svetima.

Kartą, jai atėjus, jis neatmerkia akių.

Nejaugi tai įvyko, o manęs nebuvo šalia? — persmelkia Elidą mintis.

Bet kai paima už rankos, jo akys atsimerkia. Net juokas suima. Kad taip pasijuokus kartu... Bet Elida tik nusivelka paltą ir pripila grafiną vandens.

Fredrikas išrašomas iš ligoninės. Kojas vėl jaučia, tik vaikščioti negali. Rankai blogiau. Ją reikia nuolat prilaikyti sveikąja. Veidas nepasikeitęs, bet žodžius jis taria lėčiau. Svarbiausia — poilsis, o jau tada žiūrėsim, sako gydytojas.

Tarsi ji to nežinotų.

Rankomis sunėrę sostą Hilmaras su Ragnaru oriai užneša tėvą į miegamąjį. Šalia lovos pastato supamąją kėdę, jei jis užsimanytų pasėdėti.

Ateina metas grąžinti gyvenimą į kasdienį ritmą. Fredrikui būtina ramybė. Tarsi suprasdama tai, net mažoji Jordisė elgiasi labai ramiai, nes už tėvą jai nėra nieko brangiau ir svarbiau. Tik Agda ožiuojasi prieš motiną. Ko gero, vienintelė daro taip, kaip visada: žliumbia, kai reikia gultis, zyzia, kai reikia keltis, niurzgia negaudama duonos su pienu, verkia, jei riekė ne tokia, kokios ji nori.

Jordisė visiškai liaujasi užgaidauti: žaidžia pati sau viena, nei juokiasi, nei verkia. Dažniausiai lindi koridoriuje po drabužių kabykla. Tarp batų. Ten kiūtojo ir tąsyk, kai Fredrikas apalpo. Ji timpčioja batų raištelius arba žvalgosi aplinkui didelėmis pilkšvai žalsvomis akimis. Turėdama laisvą valandėlę Elida sodinasi ją į skreitą. Mažoji tylomis gūžiasi, tarsi norėtų, kad mama nekreiptų į ją dėmesio.

Tik Fredrikui grįžus Elida pastebi, kokie sujaukti jų namai. Erda, be abejo, bando palaikyti tvarką, bet juk mažųjų priežiūra atima daug laiko.

Elida ketina kviestis Anę į talką. Bet paskui atsisako tos minties. Nevalia rizikuoti jos darbo vieta. Jei ją prarastų, kažin, ar gautų kitą...

Erda turi lankyti mokyklą.

Elidai visos dienos tarsi susilieja į vieną.

Bet jai priklauso naktys. Iš atsineštų medžiagų pagal iškarpas ji siuva dviem ponioms kalėdines sukneles. Kartais užlipa pasiklausyti Fredriko kvėpavimo.

Siuvimas naktimis tarytum leidžia nurimti ir sveikai pavargti.

Rytais jis jai priekaištauja už naktinius budėjimus. Jos esą net skruostai įkritę.

Ji patikina daranti tai dėl savęs.

— Dievas manimi nepatenkintas, — kalba Elida. — Rūstauja už tai, kad iki šiol neįsileidau jo į savo širdį.

— Nekalbėk nesąmonių, Elida, — pabara Fredrikas.

Elida mato, kad jį ima juokas, jis vos tvardosi. Tikriausiai nori pralinksminti ir mane, — pamano ji.

Helgutė — šauni padėjėja, nors jai tik vienuolika. Grįžusi iš mokyklos pavalgo ir tuoj pat lipa aukštyn pas tėvą. Ten ruošia pamokas. Tad Elida gali turėti laisvesnę popietę. Bet būgštauja, kad mergaitė per mažai būna lauke.

Laimė, šitaip ilgai netruks.

Jie kaip įmanydami bandys ištverti!

Svečiuojasi teta Helga. Ji labai meili. Elida spėlioja, ar tik Fredrikas nebus jai uždraudęs melstis balsiai. Jo autoritetas sesers akyse sustiprėjęs, mat visai neseniai jam buvo lemta pažvelgti mirčiai į akis.

*

Ir 1924-aisiais jie sulaukia Kalėdų. O Naujųjų nė laukti nereikia — patys ateina.

Žiemai baigiantis, Fredriko būklė pablogėja. Temsta sąmonė. Bet tądien, kai Elida supranta, kad jis su viskuo susitaikęs ir tik laukia, darosi dar blogiau. Jis jau nebejuokauja apie Dievą ar išganingąsias aiškiaregio rankas. Atėjus tetai Helgai, nesimeldžia, tik prašo paskaityti Bibliją. Žinoma, ji galinti ir pagiedoti, bet jis nenorįs įprastinių psalmių, mieliau pasiklausytų dainų, kurias prieš Kalėdas traukia Gelbėjimo armija, rinkdama pinigus labdarai į savo juoduosius katilus. Tai jį nuteiktų smagiau.

Elidai sėdint prie jo lovos, namuose nuaidi Agdos klyksmas. Toks šaižus, kad akimirką pasivaidena, jog mažoji nusiplikė verdančiu vandeniu. Nubėgusi žemyn Elida pamato, kaip Erda abiem rankomis užspaudžia mažosios burną. Klyksmas prislopsta.

— Kas nutiko?

Erda paleidžia mergytę ir ašarodama išrėžia apie savo neviltį:

— Ta mažė apsėsta velnio! Jai pas mus ne vieta. Raganos ją sukeitė ir nuleido kaminu, kad varytų visus iš proto! O tėtis dabar taip sunkiai serga.

— Erda, juk ji nepradeda rėkti be priežasties?

— Dėl šventos ramybės uždariau sandėliuke.

— Kaip gi taip, Erda?

— Negalėjau lipti į rūsį tempdamasi dar ir ją. Vedžiausi Jordisę ir nešiau puodą. Agdai vienintelei nerūpi, kad tėtis gali numirti, — raudodama ištaria Erda ir sprunka pro duris.

Virtuvės tarpduryje stovi trimetė Jordisė, jai už nugaros — pakeltas rūsio dangtis.

Elida skubiai pribėga ir uždaro rūsį. Pasirodo, Erda susiruošė bulvių ir nusivedė kartu Jordisę, kad ši, likusi viena, neįkristų į rūsį. Puodas su bulvėmis, matyt, taip ir liko jame.

Elida klesteli ant suoliuko, suglemba, rankos bejėgiškai nukąra palei šonus. Agda užsiropščia jai ant kelių. Palinkusi į priekį spokso Jordisė. Purtydama tamsius karčiukus ji grįžteli rūsio pusėn ir rodydama trumpu piršteliu sušvepsi:

— Tamsu. Jodą...

Elida susitvardo. Prilaikydama Agdą pasisodina Jordisę ant kelių. Apglėbusi ima sūpuoti abi mergytes. Sūpuoja ilgai.

— Taip, viskas tamsu ir juoda. Bet bus geriau. Jūsų tėtis gyvas, — lemena ji.

*

Beldimas lazda į grindis — sutartas ženklas. Elida puola laiptais aukštyn. Uždususi stabteli tarpduryje. Fredrikas suvapa norėjęs pasiekti kibirą, bet nepajėgęs ir nevykusiai dribęs. Aiškiai kalbėti jis neįstengia, tad rodo pirštu.

Padeda jam netardama nė žodžio. Nusisuka, kai jis pritupia. Supranta, kad jis gėdinasi tupėti ant kibiro.

Dar galiu matyti ir girdėti, mintyse guodžiasi jis. Ji laksto laiptais aukštyn žemyn. Be paliovos. Su kibiru, su maistu, su laikraščiais. Neša vandens gerti ir praustis. Mano uoslė dar nesugadinta, toliau galvoja jis. Ji išmeta visa, kas skleidžia nemalonų ar priplėkusį dvoką. Kambarys nuolat vėdinamas, tvarkomas. Elida Fredrikui labai dėmesinga. Supranta kiekvieną jo rankos krustelėjimą. Rodos, ir kvapus ji užuodžia, ir netvarką pastebi taip kaip jis. Nors, tiesą sakant, jam tai nelabai rūpi.

Baigęs tuštintis mėgina uždengti kibirą. Bet ji jau greta. Paima už parankės ir nuveda prie lovos.

Eidamas jis dar bando pašmaikštauti.

— Taigi ir šiandien neapsieita be š...

Ji aukojasi. Neabejotinai nujaučia, kad laiko maža. Nevalia prisipažinti, jog jam baisu. Negi dar ir tuo ją apsunkintų? Todėl siekia daug ką nuleisti juokais. Ji taikosi kuo dažniau prie jo prisėsti. Bet darbas veja darbą: vaikai, namų ruoša...

— Gal vaikinai galėtų pastatyti tavo lovą apačioje, kamaraitėje?

— Bet ten neužteks vietos tavo lovai, — jis išgirsta pasigailėtiną savo vapėjimą.

— Tai gal svetainėje? — pasiūlo ji.

— Namai neturi būti panašūs į ligoninę, — atsako lėtai ir sunkiai vartydamas liežuvį, lyg būtų girtas.

— Gal paprašyti Helgutės, kad paskaitytų? — klausia Elida.

— Ačiū, ne, — sumurma.

— Tu šiandien blogai jautiesi, Fredrikai? — sukužda ji.

Jis papurto galvą.

— Bet iš veido atrodai geriau. Jau pradedi atsigauti.

Jis nutraukia tą negudrų žaidimą.

— Marselas Haugenas suteikė vilties... Patikėjome. Tai padėjo, tik neilgai. Kaip tik taip jis ir sakė...

— Gal vėl nuvažiuokime pas jį? — klausia Elida.

Jis vėl nežymiai papurto galvą.

— Ne. Kalba su juo baigta. Haugenas išgydo tik tai, kas pasiduoda gydymui.

— Ar jis taip ir pasakė? — sušnibžda ji.

— Tikslios datos nenurodė, bet...

Ir staiga, tarsi pamatęs ką juokinga pro kone peršviečiamus vokus, jis pradeda linksmai kikenti. Virpančioje jų odoje ima ryškėti melsvas kapiliarų tinkliukas.

— Fredrikai! Liaukis kankinęs save, — sako ji apkamšydama kojas, kaip jis mėgsta.

Elidai atsitiesus ir susitikus jų žvilgsniams, Fredrikas išvysta ją ir save tarsi iš šalies. Tolumoje ant mėlyno fiordo ledo abu skendi rūke, mylių mylias Elida tempia lovą, joje bejėgiškai tyso jis. Ji tempia nenorėdama suprasti, kaip viskas beviltiška. Abu žino, kad čia pat žioji properša, jos išvengti neįmanoma. Gal nugarmės į ją netrukus? O gal rytoj? Mintis apie tai jis gena šalin.

Jis stebi ją. Mato jos ryžtą. Duksliai atrodančius drabužius. Bet ji pasigražinusi, susipynusi kasas. Tikriausiai dėl jo? Kad matytų ją pasitempusią.

Tik tos akys, kas gi joms? Lyg kas ketintų jas išdurti...

Tą dieną Karstenas grįžta iš mokyklos perplėštomis kelnėmis ir nubrozdinta kakta. Susijaudinęs Elidos balsas pasiekia ir antrame aukšte gulinčio Fredriko ausis. Jam pastuksenus lazda į grindis, Karstenas užlipa į viršų. Paverkšlena, bet neaiškina, kas nutiko.

Užlipa ir Elida. Fredrikas mato, kaip sutrikusi stabteli tarpduryje. Neprataria nė žodžio. Netikėtai jai iš nosies pliūpteli kraujas. Laša ant grindų. Ji pasilenkia tarsi norėdama įsižiūrėti į tą keistą reiškinį. Rankomis užsidengia veidą.

— Mama, juk čia kraujas! — pasibaisi Karstenas.

Jie išgirsta stačiais laiptais besiropščiant Jordisę. Karstenas išlekia pas ją. Elida eina prie prausiamojo dubens ir paima šluostę. Spausdama ją prie nosies bando valyti grindis. Nepavyksta — tik drybt, ir ji visu ūgiu išsitiesia ant grindų.

— Oi... Na ir sekasi... — suveblena bejėgiškai žvelgdama į Fredriką.

Už lango blankiai spindi žemai tepakylanti kovo saulė. Kampe juoduoja krosnelė. Jau kelias valandas niekas neįmeta malkų. Oras kambaryje troškus, iškvėpuotas. Jeigu Elida neišvėdins, toks ir liks. Ant sienos pakrypusi į šoną kabo Fredriko daryta tristiebio burlaivio nuotrauka. Durų apvadai neprikalti. Vienoje pusėje kyšo šilumą sulaikančios vatos kuokštai.

— Elida, mieloji...

Fredrikas sukruta lovoje. Praskleidęs patalynę nuleidžia kojas žemyn ir taikosi į šlepetes, bet jų nosys žiūri į priešingas puses. Jis kantriai, palengva kojų pirštais apkeičia jas vietomis.

Įsispiria.

Pažvelgia į ją. Tokiu pat žvilgsniu, kaip anądien Jordisė, pabuvusi rūsio tamsoje. Lazda atkakliai pastuksena į medines grindis. Dunkst. Dunkst. Dunkst. Kilimėlių nėra ir nereikia, už jų tik kojos kliūva.

Iš mokyklos pareina Helgutė. Sužino, kas įvyko. Juodu su Karstenu ilgai sėdi pas tėvą.

Elida prausia mažąsias. Nosis nebekraujuoja.

*

Ji važiuoja į telefono stotį.

Apsiašaroja per traškesį išgirdusi tolimą sesers balsą. Kiek paklausinėjusi Kjerstė kaipmat viską supranta, ir Elida lyg mažas vaikas pasijunta paguosta stipresniojo.

— Reikėjo paskambinti dar anksčiau. Atvažiuoju! Reidaras gabens krovinį į Tronjemą — plauksiu su juo. Išvykstam kitą savaitę. Paskui sėsiu į Dovrės traukinį ir atvažiuosiu pasiimti vaikų. Reidaras mūsų palauks, ir namo grįšime kartu. Vaikams bus smagu, kad tik orai nepagestų... Nebandyk prieštarauti! Viena nepajėgsi... Paskambinsiu ir kitiems globėjams... Viskas bus gerai, Elida!.. Nedėkok! Juk tu man sesuo!

*

— Ar tau ko nors reikia? Einu žemyn, — sukužda Elida. Prislėgta širdimi galvoja apie ištuštėjusius namus ir apie tai, kad vakare nereikės prausti Jordisės. Prieš akis regi Karsteną, vilkintį sulopytu švarkeliu, su kuprine ant pečių, prigrūsta, pasak jo, reikalingų daiktų. Regi ir Helgutės, stveriančios supakuotą liutnią ir neriančios pro duris, rimtą veidelį.

— Jordisė nieko nesuprato. Manė pasivažinėsianti kartu su sese ir broliu... — sumurma Elida.

— Puiku, kad Helgutė grįš į šiaurę. Seniai bežaidė su vaikais, vis kiurkso prie manęs. O Karstenui pietuose iš pat pradžių nepatiko, — kalba Fredrikas.

Elida stovi įbedusi žvilgsnį į apdulkėjusį lempos gaubtą. Dulkės nepastebimai renkasi visuose kampuose, ant kiekvieno paviršiaus. Ant komodos, palangių, gal net ant jųdviejų veidų — tik jie to nepastebi. Ir kaip tik šią akimirką jos nepaliaujamai sklendžia žemyn, niekam to nematant. Jei nebus, kas nušluosto, ilgainiui jos nuguls viską. Iš pradžių virpuliuos kaip miglotas priminimas. O paskui, jų kūnams sustingus, nuklodamos storu sluoksniu juos užvaldys dulkės. Gamta įsėlins į namus. Įleis šaknis. Maitinsis jų syvais ir audiniais, kol pamažėle juodu virs žeme.

Ir nieko čia nepakeisi.

— Ar bijai mirties, Fredrikai? — patylomis klausia ji. Staiga dingteli mintis, kad niekada nėra to klaususi. Gal nebuvo progos. Gal nedrįso. Jis irgi niekada neprasitarė. Tarsi tai nebūtų visų svarbiausia...

Remdamasis į lazdą jis prisišlieja prie sienos. Iš kvėpavimo Elida sprendžia jį nežinant, ką atsakyti.

— Tikriausiai bijau, — sušvabžda jis po valandėlės. — Bet šiom dienom... mintys apie dabartį kelia daugiau nerimo.

Elida prieina, paglosto šalto prakaito išpiltą veidą. Fredriko širdis pašėlusiai daužėsi, tarsi dirbtų už dvi. Iš visų jėgų. Ir to vis vien neužtenka. Jis kilsteli apklotą tarsi kviesdamas ją. Ką gi, ji nusispirs šlepetes ir nusisegs sijoną.

Guli susiglaudę. Lyg būtų suvirtę į lovą naudodamiesi valandėle, kad namie nėra vaikų. O gal jie jų dar nė nesusilaukę?

— Jordisei, Helgai ir Karstenui pasisekė. Juk tai tik laikinai... Neturime sau priekaištauti. Kaip nors pergyvensime! — kalba Fredrikas.

— Taip! — įsikniaubusi jam į kaklą atsiliepia ji.

— O dabar pasakysiu tau du dalykus. Pirma, tu esi didžiausia mano gyvenimo dovana! Ar girdi? Antra — atrodo nevyriškai, bet aš bijau mirties... — šnopuodamas sako jis.

— Fredrikai, ak, Fredrikai...

— Dabar paseksiu tau pasaką. Trobelninkų sodybėlėje augo vaikinas, jis manė, kad tereikia iškeliauti į pasaulį, ir patirsi visus jo malonumus. Mokykloje visi iš jo šaipėsi, nes jam rūpėjo savi interesai, o ne tai, ką veikia kiti berniukai. Būdamas gabus mokslams jis nekreipė į tai dėmesio. Iš jo šaipėsi ir žvejojančio ar ūkininkaujančio. Bet jam terūpėjo užsidirbti pinigų, kad galėtų susimokėti už mokslą ir prasimušti į žmones. Reikia pripažinti, savivaldybėje niekas iš jo nebesišaipė. Bet tai įvyko daug vėliau. Vaikinas užaugo ir susirado net progimnaziją baigusią merginą. Tas pasipūtėlis nesistebėjo jai patinkąs, nes dar nebuvo praradęs noro ką nors pasiekti. Manė, užtenka daug skaityti, gražiai postringauti ir atlikti savo pareigas, kad pasijustum savo karalystės valdovu. Nekreipė dėmesio, kad po vestuvių mergina neteko ryšių su šeima. Vienas po kito gimstantys vaikai tik patvirtino jo šaunumą. Jis pasirodė esąs tikras vyras. Bėgo metai, ir vaikinas niekada nesusimąstė, kad visa tai turi kainą. Tik svajojo ir vylėsi. Vylėsi ir svajojo. Taip nieko šiame gyvenime ir nepasiekė. Dar blogiau: merginai plušant labiau už vergę, pasiligojo ir atgulė į patalą.

— Ką nori tuo pasakyti, Fredrikai? Ar lauki, kad guosčiau tvirtindama, jog esame tokie, o ne kitokie?

— Ne! Noriu suprasti, kas yra žmogaus gyvenimas. Ko jis vertas. Noriu, kad pasektum negirdėtą pasaką apie Elidą, kaip ji viskuo rizikuodama atkakliai siekė Fredriko. Ką ji tada galvojo. Ir ką galvoja dabar, nebeturėdama ko rinktis.

— Pasekti nemokėsiu, Fredrikai. Tik prisiglausiu prie tavęs, pasilepinsiu... Saros Susanės laiškas

Šeštadienį, gegužės šešioliktą, Hilmaras su Ragnaru ketina vestis Olgą ir Erdą į Karlo Johano kinoteatrą pasižiūrėti filmo „Jaunasis grafas“ su Giostu Ekmanu. Prieš tai Hilmaras perskaito Fredrikui apie Kristiano Michelseno ir Fritdjofo Nanseno naujai įkurtą Tėvynės sąjungą. Šie du vyrai tikisi sutelkti aukštesnįjį ir vidurinį piliečių sluoksnius prieš grėsmingąjį komunizmą — šitaip vadinamas darbininkų judėjimas.

Fredrikas taip supyksta, kad Nansenas išdavė darbininkų klasę, jog Hilmarui prireikia paduoti dūstančiam tėvui vandens. Šis nutikimas visiems pakelia nuotaiką. Pamanykit, Fredrikas taip sutvirtėjęs, kad karščiuojasi dėl politikos!

— Nupirkčiau jam radiją, jei galėčiau sumokėti tokią nežmonišką kainą — du šimtus kronų. Tada galėtų jaustis įvykių sūkuryje. Per radiją daug kalbama apie politiką. Mes tik pasirūpintume vandens ąsočiu — atgaivai, — juokauja Ragnaras.

Kitą dieną Fredrikas nebepajėgia atsikelti ir pasižiūrėti į Hilmarą, Ragnarą, Erdą ir Agdą, išsipuošusius Gegužės septynioliktosios šventei.

Elida mato jo pastangas. Jis pasiverčia ant šono. Gaudo orą. Permeta svorį ant lazdą laikančios rankos. Bando stotis. Dar lukteli, bet neatsistojęs virsta atgal į patalą.

*

Gegužės dvidešimt antrą dieną Elida perskaito apie išskridusius į ekspediciją poliarininkus, bet Fredrikas nė kiek nesidžiaugia.

— Amundsenas išskrido pagal planą. Penktą valandą penkiolika iš Špicbergeno pakilo lėktuvai.

Fredrikas guli nepramerkdamas akių ir tyli.

— Ar nori, kad skaityčiau toliau? — dvejodama klausia Elida.

— Ne, — sušnibžda jis.

Ji atideda „Morgenbladet“ į šalį ir ima megzti. Bus kojinės Agdai, kaip tik dabar Erda išvedė ją pasivaikščioti. Dvi geros akys, dvi išvirkščios, dvi geros, dvi išvirkščios.

*

Berniukai perneša Fredriko lovą į svetainę. Jis neprieštarauja. Elida įsitaiso miegoti ant kušetės. Pirmą vakarą Agda ožiuojasi ir nenori miegoti ant aukšto kartu su Erda. Vis dėlto bezurzendama netrukus užmiega.

Apsilanko teta Helga. Tyliai pasimeldžia, išeina ašarodama.

Visiems būtų tik geriau, jeigu ji nesigraudintų. Bet negi priekaištausi raudančiam žmogui?

*

Gegužės trisdešimtą Fredriko vardu ateina laiškas. Iš pradžių Elida neatpažįsta rašysenos, seniai matyta. Laiškas visą dieną išguli virtuvėje ant lentynos. Vakare netardama nė žodžio Elida padeda jį priešais Fredriką.

Ilgai trukęs lietus aprimsta. Fredrikas guli įsmeigęs akis į medį. Pro viršūnės lapus pasirodo balkšvas mėnulis.

— Šakos... lyg perliukais nusagstytos... — pastebi jis. — Vandens perliukai vis krinta, — sako pats sau.

— Štai tau laiškas. Ar paskaityti, ką ji rašo? — klausia Elida, pripildama stiklinę vandens.

— Kas?

— Sara Susanė.

— A, tavo motina.

Ir nutyla. Spokso į medžio šakas. Klevas, dar ne visai išskleidęs lapus.

— Perskaityti?

— Taip.

Elida atplėšia voką. Išima laišką. Peržvelgia. Kai kur pakeverzota, bet rašysena aiški, rašyta tvirta ranka.

Pilkšvoje prietemoje blizga klevas. Mėnulio veide brėžiasi šakų raštai.

— Kaip čia atsitiko, kad ji parašė? — stebisi Elida.

— Prieš kurį laiką išsiunčiau jai laišką. Hilmaras padėjo... nenorėjau trukdyti tavęs.

— Trukdyti? — tarsteli Elida.

— Ką rašo? — pasidomi jis.

Elida pradeda skaityti. Pati stebisi tolygiu ir tvirtu savo balsu.

Mielasis Fredrikai,

dėkoju tau už laišką. Aš jį labai branginu.

Nuolat galvoju apie jus visus. Pasidomiu jumis, kai tik atsiranda proga, daugiausia per mieląją Kjerstę. Elidai, be abejo, dabar irgi nelengva. Neprašyk atleidimo, kad susirgai. Atleisk pats sau. Man jūs nieko blogo nepadarėte, neturiu už ką jums atleisti. Ne visada deramai elgiausi ir pati. Juk galėjau ištiesti ranką. Bet anuomet Elida atkakliai laikėsi savo nuomonės, kad ir ką sakydavau, viską priimdavo priešiškai. Taip viskas ir susiklostė. Kai po tiek metų prašai atsiliepti, darau tai su džiaugsmu ir su palengvėjusia širdimi. Jau viskas per vėlu. Aš sena, bet turiu bent kiek lėšų. Apmokėsiu jūsų kelionę namo, prašau man tai leisti. Nebūk pernelyg išdidus ir neatmesk šio pasiūlymo. Rosenhaugą pardavėte, bet turite mano namus. Vietos užteks visiems, jei tik nepasididžiuosite.

Fredrikai, tavo laiškas nuėmė man akmenį nuo širdies. Daug linkėjimų Elidai ir vaikučiams.

Širdingai

Tavo uošvė

Sara Susanė Krog

Elida lėtai sulanksto laišką, atstumia nuo savęs ir eina prie durų. Bet išgirdusi sunkų jo alsavimą stabteli.

— Ar galėtum padėti? — šnopuodamas klausia jis.

— Žinoma!

— Išvesk mane į mėnesieną, nepasigailėsi, — ištaria.

Fredrikas lengvas kaip skiedrelė. Elida padeda jam apsirengti. Išeina, nuvalo suoliuką ir pakloja vilnonį apklotą. Paskui grįžta jo atsivesti.

Jis nors ir lėtai, bet stumiasi pirmyn. Sutelkęs visas jėgas stengiasi klibikščiuoti pats, protarpiais pasiremdamas į sieną arba į Elidą. Pagaliau atsisėda ir su palengvėjimu atsidūsta. Prisėda ir ji.

— Elida, noriu kai ko paprašyti. Nors tu ir šiaip jau darai daugiau nei įmanoma...

— Ko? — tyliai klausa ji.

— Marselas Haugenas pasakė, kad... jei dar norėčiau aplankyti gimtąsias vietas, tai turėčiau važiuoti nelaukdamas žiemos.

— O tu ir patikėjai? Tavo patiklumas beribis! Tikriausiai jis tau paskyrė ir datą? — kone piktai sušnibžda ji.

— Tikslios nepaskyrė, bet mudu kalbėjomės atvirai.

— Norėjai susitikti akis į akį, kad atimtų iš tavęs ryžtą gyventi, tiesa?

— Ne. Veikiau įgauti drąsos, kad geriau suvokčiau tikrovę... Tavo motina rašo, kad galime apsigyventi pas ją. Elida, ar gali pargabenti mane į šiaurę? Kaip būtų gera ir smagu — mirti Saros Susanės namuose...

Nuo stogo dar kapsi lietaus lašai. Krinta ne į Hilmaro atbogintą statinę, bet šalia jos.

Elida nesusigraudina.

Širdyje tuščia, akys sausos.

— Padarysiu viską, bet kažin, ar ištversi kelionę...

— Kad ir kaip būtų, pabandyti verta.

Valandėlę abu tyli. Fredrikas vilki paltą, kelius dengia pledas, ant galvos užmaukšlinta kailinė kepurė, visai kaip žiemą. Iš po pledo, tarsi liudydami sėdint žmogų, o ne skudurinę kaliausę, kyšo juodi kaliošai.

Mintimis Elida nusikelia į Rosenhaugą. Šiuo metu ten miega svetimi. Bet juk gyvenimas siūlo ir kitokias galimybes, ne vien tas, kurias lėmė jos išdidumas.

— Už namą čia, pietuose, tu gausi tiek, kad galėsi įsigyti namus šiaurėje. Kai viskas baigsis, — prabyla Fredrikas.

— Nenoriu, kad taip kalbėtum.

— Juk supranti, tai neišvengiama, — tepasako jis.

Juos užstoja pastogė, bet netrukus ir ten įsilieja mėnulio šviesa. Ji išryškina pilkšvai žalias Fredriko akis, dabar beveik linksmas, nubalusius smilkinius, išsišovusius skruostikaulius, pagilėjusią smakro duobutę. Pastaruoju metu Elida padeda jam nusiskusti. Tamsūs ūsai atrodo dailiai.

— Nepalik manęs! Neištversiu... — sušnabžda Elida, paliesdama jo ranką.

— Nepaliksiu tavęs niekad! Visada būsiu šalia.

Elida dar tramdo ašaras.

— Pamažu, Elida, įgysiu tvirtybės... kad galėčiau numirti. Nors norėčiau gyventi dar ilgai. Ilgai...

— Kas bus su manimi, Fredrikai?

— Elida, tu ištversi! Esu tikras, kad ištversi. Bandyk įsidarbinti telefono stotyje. Kai nebereikės slaugyti, tau atsivers daugiau galimybių. Gal susirasi vyrą... Tik žiūrėk, kad būtų sveikas!

Staiga jis sukikena.

— Laiminu tave, Elida, juk tu man atvėrei pasaulį!

— Veikiau tu man tą pasaulį parodei. Atkaklusis tu mano... — ašarodama šnabžda Elida, glausdamasi arčiau. Spraudžia ranką po drabužiais ir glosto jo kūną. Besidaužančią širdį.

Naktį ji susapnuoja, kad sėdi ant pylimėlio priešais Havneso namą ir trobesius. Žvelgia į šėlstančią jūrą. Ši smarkiai gaudžia. Vėjas šuoru metasi po klojimo užvaža, paskui nudūksta tolyn per ganyklas. Prieš akis suplazdena nurudęs šermukšnio lapas. Sustingsta ore, tarsi norėdamas pranešti kokią nors žinią, paskui apsuka ratą aplink vėliavos stiebą ir lėtai nusileidžia po kojomis. Elida jį pakelia. Apsunkęs nuo drėgmės lapas vyniojasi aplink pirštus. Lyg būtų gyvas ir valingas. Pasižiūrėjusi atidžiau ji supranta, kad tai — žemės grumstas, reikia jį laikyti abiem rankomis. Iš jo kalasi želmuo. Sparčiai stiebiasi aukštyn. Padvelkia gaivia žaluma.

Penktoji knyga Pusbroliai ir pusseserės

Atvykėliai iš šalies pietų yra kitoniški. Šiaurėje jie jaučiasi svetimi. Vargu, ar čia apskritai kas gali prigyti. Senelė Elida susirašinėja su jais. Kartais aplanko. Paskui pasakoja apie juos. Rodo nuotraukas. Prisimena istorijas iš tų laikų, kai juodu su Fredriku gyveno ten, pietuose.

Abu dėdės, Hilmaras ir Ragnaras, turi nuosavus taksi, bet į Vesteroleną važinėja sunkvežimiu; jo kėbule įrengtas savadarbis „namukas“. Hilmaras su šeimynykščiais atvyksta beveik kasmet — kaip migruojantys paukščiai. Ragnaras lankosi rečiau. Mes žiūrime, kas jų sunkvežimyje: palapinė, čiužiniai, indai, primusas, puodas, kavinukas. Juokaujame, šėliojame. Jie pasakoja nekantraujantys išvysti Majavatno ežerą, prie jo pernakvoja. Tuomet pasijunta tarsi pasiekę namus. Prikalbėti juos, kad keltųsi į tetos Helgutės ir dėdės Alfredo namus, nepavyksta. Esą reikėtų gyventi labai susispaudus.

Helgutė šeimininkauja — kepa, verda ir dengia stalą.

Jis toli, šaulių draugijos sąskrydyje. Mama, dėdė Ragnaras ir aš išsirengiame žvejoti. Trise. Šįkart dėdė atvyksta į šiaurę be šeimos. Jis renčia neįtikimas istorijas apie dideles žuvis ir linksmus žmones. Vakaras šviesus. Mes irstomės po lygų it veidrodis kalnų ežerą. Pakrantės apsipylusios šviežia žaluma. Nuo pakeltų irklų tekšena lašai. Mama Jordisė irkluoja, o aš pagaliuku braukiu vandens paviršių. Brėžiasi kelias, skirdamasis į dvi puses jis išnyksta amžinybėje.

Dėdė žvejoja tuo pat metu ir meškere, ir ūda. Jis aistringas žvejys. Bet šįkart nekimba. Dėdė primina meškerykotį koja, pritvirtina ūdą prie irklakabės ir iš striukės kišenės ištraukia nedidelę plokščią gertuvę. Atkiša Jordisei. Ši pasibruka irklus po sulenktais keliais ir ją paima. Palaiko prie burnos, bet negurkšteli.

— Reikia taupyti! — juokiasi grąžindama.

Dėdė siurbteli, suraukia nosį, prisimerkia. Paskui tardamas amen šliūkšteli lašą už borto. Aukoja, kad kibtų. Tai padeda. Užkimba trys riebios žuvys, Jordisė jas kaipmat perskrodžia ir įmeta į kibirą.

— Mikliai darbuojiesi peiliu, Jordise! — pagiria dėdė.

Per papartyną kopiame iki trobos. Lapai mane apskliaučia, einu tarsi mišku. Nešu beržinę vytelę su žuvimis, pamautomis per akiduobes. Jordisė įkuria laužą ir kepa jas suodinoje keptuvėje. Iš blindės šakelės Ragnaras bando išsukti švilpynę, bet žievė nepasiduoda — per vėlyvas metas. Bala nematė tos švilpynės, aplinkui vis tiek tvyro blindžių kvapas.

Troboje tik vienas kambarys. Užmiegu ant plataus gulto vatiniame civilinės gynybos miegmaišyje. Naktį užsimanau sisiuko. Prie laužo kartu su Jordise ir Ragnaru sėdi nepažįstamas vyras. Jie vadina jį Torsteinu. To vyro kuprinė atremta į trobelės sieną.

— Labanakt, Jordisės dukryte, — man grįžtant vidun, sako jis. Lyg ir matytas. Gal dėl to, kad Jordisė jį pažįsta?

Prieš užmigdama girdžiu Ragnaro balsą:

— Jordise, važiuojam su manim į pietus!

Atsakymo nenugirstu.

— Pasiimk ir mergaitę! — pasigirsta Torsteino balsas.

Taip pat negirdžiu, ką atsako Jordisė.

Rytą to vyro jau nebėra — gal tai buvo sapnas? Vis dėlto paklausiu:

— Kokią mergaitę?

Juodu susižvalgo. Dėdė paaiškina:

— Mergaitė — tai tu!

— Ar važiuosim? — sušnabždu.

— Ne! — atsako Jordisė.

*

Aš jau tokia didelė, kad iš Skogsiojos salos iki Myrės galiu keliauti viena. Plaukiu juodu „maršrutiniu“ keltu. Helgutei ir Alfredui jokio skirtumo, ar prie jų stalo bus viena burna daugiau, ar mažiau. Jų namų durys ir taip neužsidaro. Kai kurie svečiai užeina vien dėl telefono. Jei kas, kamaroje duonos ir maisto likučių visada apstu. Ir kavos tirščių, slūgsančių ant kavinuko dugno.

Teta Helgutė kalbasi su manimi kaip su suaugusia. Tariasi dėl nėrinių ir raištelių kilputėms. Dabar siuvasi vasarinę suknelę.

— Heba, kaip manai, gal sijoną reikėtų kiek susiaurinti? — klausia žiūrėdama į mane. Linkteliu galvą ir tiesiai iš rankos atsikandu atvėsusio oto.

Reikia baigti siūti suknelę, kol atvyks svečiai iš pietų. Helgutė dūsaudama vaikštinėja po namus ir tvarko, ką pamiršusi. Paskui ir vėl suka siuvamosios mašinos rankenėlę. Dirba nesustodama. Jos šypsena santūri. Jiedvi su Jordise panašios, bet kartu ir skirtingos. Helgutė dažnai sėdi kaip sustingusi, net neatversdama ant kelių gulinčios knygos. „Rasa rasoja, lietus lašnoja“ — šį romaną ji balsiai skaito per knygų mėgėjų sueigas. Jordisė gali visai nelauktai pareikšti ką nors suplanavusi. Tik ne visada išaiškina, ką. Ir nelabai tuo rūpinasi. Ji irgi siuva, tada nesiima jokių kitų darbų. Atrodo, bet koks užsiėmimas tėra priedanga netrukdomai pamąstyti.

Pietuose šeimos ne tokios gausios kaip čia, šiaurėje. Hilmaras su Olga atsiveža tik du vaikus. Viena pusseserė, vardu Bjorga, jau visai suaugusi, kone sena. O jaunėlis — kaip pupų pėdas.

Helgutės ir Alfredo namuose darosi triukšmingiau nei mes pratę. Atvykėliai kvatojasi garsiau už abi tetas, Erdą ir Agdą.

Jei nėra senelės Elidos, jie gali susikivirčyti; viskas gerai girdėti net po pelkes išsibarsčiusių kaimynų sodybose. Tada teta Helgutė sutrinka, bet nieko nesako. Alfredas išslenka į pašiūrę prie kubilo su jauku. Verčiau neįsivelti, sako jis.

O mes, pusbroliai ir pusseserės, tūnome kur nors atokiau, tačiau klausomės ir stebime. Mums smagu. Tai trunka ne ilgiau kaip valandą, bet įaistrina labiau nei knygos apie indėnus ir baltuosius. Turbūt visa tai panašu į cirką, nors jame niekada nebuvau, tik kažkur mačiau nuotraukų. Skeryčiodami rankomis giminės trepsi kieme tarp sunkvežimio ir gyvenamojo namo. Šūkalioja. Vis dėlto nešaudo, peiliais nemosuoja.

Pačiame kivirčo įkarštyje staiga pamatau ant neseniai pasodinto šermukšnio šakos linguojant tetos Olgos skalpą. Šalia jo kybo tos senosios pusseserės skalpas. Šiaurys kedena plaukus. Skalpai puikūs: tetos — tamsus su žilomis gijomis, pusseserės — su vešliomis garbanomis.

Nuo dėdės Hilmaro peilio varva kraujas: pagaliau bobos įveiktos.

Paskui ta kone suaugusi pusseserė, pritardama gitara, užtraukia „Menu aš kraštą šiaurėje“. Tada iš pašiūrės iškiūtina Alfredas, ir jo akordeonas prabyla šokio ritmais. Mes visi namie, visų skalpai savo vietose. Teta Helgutė priverčiama paimti liutnią. Ji padainuoja „Tarsi sapnas“ ir „Ligoninės palatoje“.

Netrukus mes, pusbroliai ir pusseserės, sprendžiame, kokias dainas dainuosime toliau. Pirmenybė teikiama radijo šlageriams, jų žodžius mudvi su pussesere Ana Turida turime susirašiusios į sąsiuvinį.

Galiausiai užplėšiame „Tik Dievo globoje jautiesi saugus“ — kad nenukentėtų mūsų dievotumas.

*

Virtuvės stalas užtiestas klijuote ir Elidos siuvinėta staltiese. Helgutė iškepa tortą „Tropikų aromatas“, perteptą sviestiniu kremu su išlydytu „Frėjos“ šokoladu ir abrikosų kisieliumi. Aš dailinu torto viršų vedžiodama šakute vingiuotas linijas. Mudvi su Ana Turida jau tiek didelės, kad galėtume suplauti indus. Kikename, apsimetame dirbančios. Deramai lėkštučių neplauname, tik iššluostome ir sudedame į spintelę.

— Jeigu jau susirgsim, tai visi ta pačia liga! — sako Ana Turida. Aš pritardama linkteliu.

Ana Turida turi nuostabiai gražius ugninius plaukus. Kai tik atplaukiu maršrutiniu pas tetą Helgutę, ji atmina iki mūsų dviračiu. Mudvi beveik bendraamžės. Ji niekada nesiginčija. Mane kai kada net sąžinė graužia, kad nebūnu jai ganėtinai gera. Be to, esu didesnė begėdė, nei ji nutuokia.

Jos sesuo Tūpė jaunesnė, todėl mums žaidžiant ir kitomis progomis turi laukti savo eilės. Jaunėlis brolis Haraldas raišuoja. Nevalia pabėgti ir palikti jo vieno — niekada.

Evergordo teta Agda yra juodaplaukė kvatoklė, bet greita ir ašaroti. Tai Anos Turidos, Tupės ir Haraldo mama. Esu tikra, kad tetos Agdos širdis man palanki. Kodėl — nežinau, juk nesu iš tų gerųjų. Nesu ir padūkusi. Nors, tiesa pasakius, galiu iškrėsti išdaigų.

Bandau vadovauti pusbroliams ir pusseserėms. Nurodau, kokius žaidimus žaisime. Fredas yra išimtis, jis beveik suaugęs. Kaskart sugavusi save įsakinėjant susigėstu. Suvokiu besielgianti panašiai kaip jis. Jaučiuosi kebliai. Man sunku. Prikandu lūpą ir mazgojuosi rankas statinėje po stogvamzdžiu. Jis kur nors toli arba kuo nors užsiėmęs. Miegu kartu su kitais vaikais. Palėpės ištraukiamoji lova plati.

Dabar prie namų visi panūdę sodinti šermukšnius, mat pelkynų plotai atrodo nuobodūs. Kartą pabandau lipti į šermukšnį tetos Agdos sodyboje. Medelis lūžta, nes esu per sunki. Puolu vidun šaukdama, kad nulaužta šermukšnėlė. Apsiverkiu. Nežinau, ar dėl savo poelgio, ar dėl to, kad tetos Agdos sodybvietėje, kaip ir kitur aplink, medžių negausu.

Kaltė suverčiama Helgutės vaikams, nes aš apie įvykį aiškinu nerišliai. Pasijuntu bjauriai. Neištveriu ir pasakau tetai Agdai visą teisybę. Ji atsigręžia nuo krosnies į mane, lūpas iškreipia nenaudėliškas šypsnys. Tarsi būtume susimokiusios. Nejau ji nebeprisimena, kad dėl nulaužto medžio apkaltino berniukus?

Jordisė, toji niekada nesišypsotų.

Ūmai pajuntu, kaip nepaprastai kvepia tetos Agdos virtuvė. Tikra kvapų visovė. Vienas kito nenustelbdami, kvapus skleidžia maistas, kakava, prakaitas, muilas, šienas, drėgni auliniai, durpžemis, mieguisti kūnai. Ir dar — prišlapinti vystyklai, mat neseniai gimė kūdikis. Jaučiuosi esanti neatskiriama tos visumos dalis.

Agda negyvena pagal, savo išgales, kaip kitos seserys. Matyt, niekada ir negyveno. Rengia vaikams šventes, nors beveik neturi iš ko. Nesijaudina, kad nėra kur atsisėsti. Padeda lentą ant dviejų taburečių, kaip daroma jaunimo namuose per Gegužės 17-osios šventę, taigi vietos užtenka visiems. Vykdami pas ją mes visada pasiimame po stiklinę ir lėkštutę iš namų. Ir viskas būna gerai!

Evergordo Ema turi arklį, nuo jos dvelkia sviestu ir šviežiai nupjauta žole. Žinoma, ir arkliu. Emos skruostuose žydi roželės. Rėčkutėje baltuoja grietinė. Mudvi su mama dažnai ją aplankome. Joju aukštyn žalia pašlaite, Emai vedant arklį už apynasrio. Mama Jordisė prilaiko mane už čiurnos. Bet aš nė nemanau kristi.

Kalnas nusėtas smulkiomis mėlynomis gėlytėmis, aplinkui saldžiai kvepia. Mums sustojus, Jordisė nukelia mane žemėn ir prašo priskinti neužmirštuolių. Skinu, skinu, bet jų nemažėja. Jordisės skraitas kaupinas žiedų, o mėlynuojanti gėlių jūra vis vien neišsemiama.

— Kai tu gimei, aš atvežiau pribuvėją. Tai buvo smagi diena, gerai atsimenu! — porina Ema.

— Ir aš atsimenu! — sakau.

Kvatodama ji pasisodina mane ant kelių.

Jordisės nuotaika taip pat gera.

Šiandien ji tikriausiai paliko tą skrandžio opą namie.

Žaisdama retai sulaukiu savo eilės, užlendu už akių net tetos Helgutės Fredui. Kur ten sulauksi — leidžiuosi bėgti. Kai skelbiamas startas, aš jau pasiekiu finišą.

Paskui man, aišku, gėda, todėl bandau įsiteikti.

Kad ir kas nutiktų, niekada nelieku kalta. Moku, kaip tai daro suaugusieji, sumaniai naudotis viena gudrybe. Stengiuosi likti nepastebėta. Niekur nesikišu ir nepraveriu burnos — prieš tokį ginklą jie neatsilaiko. Tupiu kaip pelė po šluota. Tad niekas negali manęs apkaltinti ir nevaro į lovą.

Mes daug bėgiojame. Žaidžiame kamuoliu, nors aš to nemėgstu. Man nepatinka, kad kas nors atskrieja oru. Nepatinka bijoti to, kas ne mano valioje. Kas nuspręsta kitų.

Verčiau žaisti „klases“. Apima geras jausmas, kai gali viską atlikti savarankiškai ir dar ant vienos kojos. Mėgstu šokinėti per virvutę. Karstytis. Tvirtai laikytis, kad nenukrisčiau. Ir pati nuspręsti, kada paleisti rankas. Daug ką mėgstu išbandyti. Visiems nebūtina žinoti, ką.

Pusbroliai ir pusseserės gyvena išsibarstę po viensėdžius pelkių plynėse, toli nuo pajūrio. Maudytis durpyno duobėse griežtai draudžiama, bet mes — Agnaras, Fredas ir aš — vis vien maudomės. Malonu braidžioti, kojomis minkant durpėdumblį.

Kartą jauniausias Agnaro ir Fredo brolis Jarlas įkrenta į durpyno duobę. Eidami iš namų bandome jo atsikratyti, bet jis visą laiką seka mums iš paskos. Kasant durpes, susidaro pakopos, jomis galima nulipti iki pat dugno, ir vanduo nesieks net juosmens. Bet Jarlas to nežino ir įkritęs pradingsta drumzliname vandenyje.

— Jis paskęs! — surinka Agnaras.

Matyt, taip būtų geriausia, nes tas mažis tik painiojasi mums po kojomis. Bet Fredas mano kitaip ir nedelsdamas ima veikti. Sugriebia mane už kasos ir liepia leistis į gilumą. Gurkšteliu pelkių vandens ir grabalioju dumblinoje duobėje. Viskas vyksta taip greitai, kad nespėju nė išsigąsti. Be to, jaučiuosi Fredo tvirtai laikoma už kasos.

Laimė, užčiuopiu Jarlo ranką ir ištraukiu jį aukštyn. Kasa atlaiko. Paskui visą dieną dilgčioja galvą, kur prasideda pynė. Nesiskundžiu. Tokiomis aplinkybėmis tai nedera, mat namuose kyla baisus triukšmas. Esą pasitikėti Fredu nebegalima. Teta Helgutė šaukia ir barasi, nors paprastai nelinkusi karščiuotis. Kaltas ne kas kitas, o Fredas, nes yra vyriausias. Kam nusiviliojo visus į durpyną, užuot sumanęs ką kita?

O aš žvelgdama tetai Helgutei į akis aiškinu:

— Jarlas nuėjo pirmas. Mums teko vytis, kad neįkristų į duobę. Galiausiai taip ir atsitiko. Supratome turį pulti jo gelbėti. Visi trys. Todėl ir šlapi.

Jau beprasižiojąs Fredas tuoj pat užsičiaupia. Agnaras tikrai neturi ko pridurti prie mano aiškinimo. O Jarlas nelabai nutuokia, kaip ten atsitiko. Sėdi motinos sterblėje ir kalena dantimis.

*

Iš pusbrolių ir pusseserių pulko prie jūros įsikūrusi tik aš. Visi kiti gyvena didžiulėje saloje tarp bekraščių pelkynų. Iš ten iki pakrantės reikia važiuoti dviračiu arba autobusu. Jų pasaulis man nesvetimas — ten gimiau ir nugyvenau penkerius metus, kol persikraustėme į Skogsioją. Bet manojo pasaulio jie nepažįsta.

Man tai patinka.

Jie atvyksta pas mus į svečius. Nė vienas neirkluoja taip gerai kaip aš. Bet nesu stipriausia. Ilgainiui net Jarlas tampa stipresnis už mane. Užtat ilgiausiai išbūnu šaltame jūros vandenyje ir geriausiai ištveriu krabų žnaibymą. Stebiuosi, kaip to nevalioja iškęsti berniukai.

Jeigu jau ištrauki žuvį, tai turi jai nupjauti ir galvą, taip mano Jordisė. Parodo, kaip laikyti žuvį, smeigiant peilį į ertmę tarp žiaunų. Jei to nemoki, tai gali, pasak jos, ir nežvejoti.

Jūrų žuvys tokį žiaurų susidorojimą atlaiko. Jos ne tokios švelnios ir patiklios kaip žuvytės iš senelės šaltinio Hamariojaus saloje. Žvejodamas niekada negali žinoti, koks padaras užkibs. Tai gali būti kokie nors žuvies griaučiai aštriais dygliais, tik ir besitaikantys įdurti. Baisiai nekantru ir įdomu, ką pasiseks ištraukti. Jūra slepia begalę pavojingų ir siaubingų gyvūnų, žuvų bei skenduolių. Tikra negyvėlių prieglauda.

To nepaisydami žmonės maitinasi jūroje pagautomis žuvimis. Įsivaizduoju, kaip jos nusipeni misdamos dugnan nugrimzdusiais skenduoliais. Apie tai galvodama galiu paspringti net mailiumi. Bet galiu ir išmesti tokias mintis iš galvos — dėl sočių pietų.

Fredas yra įgudęs žuvų galvų pjaustytojas. Kartu su dėde Alfredu jis Myrės įmonėje apdoroja jūrų liežuvius. Helgutės berniukai nuo pat lopšio išmano, kaip užsidirbti pinigų. Suuodžia guaną ir jau seniai žino, kad nupjautos žuvų galvos kvepia pinigais.

Mums, mažiams, Fredas neaiškina, ką moka geriau už mus. To nė nereikia. Mes žinome.

Žuvims galvas pjaustau tik spiriama reikalo. Kitaip Jordisė neskolintų savo valties. Jai reikia žuvų pietums, o man — pasiirstyti. Irklinė valtis jau sena, bet niekaip nenori užbrinkti, matyt, spyriojasi dėl to, kad per visą žiemą tenka driūksoti po medžiu šuns vietoje. Tikriausiai mano esanti ganėtinai užbrinkusi. Kaimynų berniuko Toro nuomone, valtis įskilusi. Bet neradęs plyšio nežinai, kur grūsti kamšalus ar samanas.

Rudenį eisiu į trečią klasę, o vasarą mokausi prišvartuoti valtį. Visą popietę mano pastangas nuo kranto akylai stebi Jordisė. Šalia jos dėžėje nuo margarino guli mažoji mano sesutė. Jordisė įkuria laužą, kad išsivirtų kavos. Kartais purto galvą ir liepia:

— Bandyk dar kartą.

Kai ketinu mesti tuos bandymus, Jordisė pareiškia:

— Dabar jau išmokai! Jau galėsiu būti rami ir dėl laivo, ir dėl tavęs, — tvirtina ji, bet tuose žodžiuose girdėti pagąsdinimas: vargas tau, jei bangos nusineš valtį.

Stovėdama ant kranto atrišu lyno galą. Trūkteliu, ir jis net sukibirkščiuoja trindamasis į besisukančią plūduro ritę. Šniokšdama atlekia valtelė ir užčiuožia tiesiai ant slidžios kranto nuošliaužos. Lyno galus pritvirtinu prie geležinio strypo pakrantės uoloje. Įlipu į valtį ir atsistumiu irklu. Ant dugno guli nedidelis inkariukas ir lynas, bet man leidžiama švartuotis tik savo prieplaukoje, niekur kitur. Kad neatsitiktų kas nors baisaus. Kad kur nors neprapulčiau. Galiu plaukioti tik Lysvike. Valtyje turiu metalinį kibirą ir kaušą. Jordisė negali manęs matyti pro virtuvės langą, nes namas stovi aukštai pašlaitėje. Nuo ten iki jūros driekiasi giraitė ir dirvonai.

— Žiūrėk man, būk atsargi, nieko neišsigalvok! — griežtai perspėja Jordisė. Suprask, jei kas nors atsitiks, pati viena daugiau nebeirkluosi.

Jis šia valtimi nesinaudoja. Todėl jos irklai ir suoliukai švarūs. Niekur jokios bjaurasties. Šaukti ir rėkti nuo kranto galima, kiek jėgos leidžia, bet kaip į tai reaguoti, sprendžiu aš pati. Jeigu, pavyzdžiui, šauktų jis, imčiau ir nusiirčiau iki pat plūdurų. Ten jis neplauktų. Tikriausiai suprastų, kad nedera trikdyti mažų valtelių irkluotojų. Sllpnadvasiškumo kaina

— Nagais, Sara Susane, tik nagais! Kabinkis visais iki vieno. Abiem rankomis. Dešimčia nagų...

Tai vienintelis įsakymas, kaskart skambantis galvoje, kai banga ima slūgti. Ir kai vėl ima kilti. Gaudydama orą ji iki kaklo panyra į ledinį vandenį. Kelius ir alkūnes braižo glitūs, dumbliais apaugę šcherai. Bet ji stengiasi paklusti įsakymui.

— Nesitverk už dumblių, jie gali atplyšti. Kabinkis į akmenis. Nesipriešink, o susiliek su banga! Kilk drauge. Ji pamėtės tave aukštyn. Tada vėl kabinkis. Ji vėl padės, toji banga. Palauk, palauk, štai, ji atūžia. Nebandyk kapstytis aklai. Užsimok viena ranka. Įsikirsk nagais. Ramiai. Dabar kita. Nepasiduok. Ropškis aukštyn. Ar girdi? Aukštyn! Nekreipk dėmesio į skausmą! Vandenyje nieko neskauda. Kraujas? Jokio pavojaus. Viskas sugis, užsitrauks. Tu pajėgsi...

Lyg leisgyvis ruoniukas Sara Susanė leidžiasi priplojama prie šchero. Traukiantis šniokščiančiai bangai, įsikabina į jį nagais. Visu svoriu užgula tą bejausmę uolą. Jau ne kartą jai atrodė, kad laikosi įsitvėrusi tvirtai, bet ranka vis vien nuslysta. Ir vėl užgriūva banga. Priploja, talžo. Ji springdama ryja vandenį. Laukiant kitos keteros, akyse sušmėžuoja besiblaškanti valtis. Be irklų, tarsi džiūgautų galėdama jų atsikratyti. Kartą ji švysteli vos ne iki bangos viršūnės, lyg kas iš gelmių būtų paleidęs ietį. Kiek vėliau vėl ima suptis ant vandens. Nevaržoma, įmirkusi sena valtis.

Sara Susanė pameta ledinių antpuolių skaičių. Žiopsoti nevalia. Reikia iš visų jėgų tvertis nagais, kad tai nebūtų paskutinis kartas. Kuriam tikslui jie duoti, tie nagai? Ar kada nors anksčiau jai buvo jų prireikę? Iki šiol ne! Matyt, tos juokingos raginės antaugos ir duotos tam, kad būtų panaudotos gyvenime vienintelę lemtingą akimirką. Belieka tikėtis, kad atliks savo prievolę. Šiuo neįmanomu atveju. Įsikabinusi ji laukia bangos. Brūžindamiesi į uolą ir kriaukles girgžda alkūnių ir kelių sąnariai. Tai dar nieko. Sara Susanė užuodžia sumišusius druskos, jodo, šlapios vilnos kvapus. Neviltis, šėlsmas, mirtis.

Pro vandens purslus kažkas šmėsteli akyse. Iš pradžių ji tuo nepatiki, bet vis dėlto ryžtasi griebti. Uolos viršuje kyšo geležinis strypas! Ar taip gali būti? Kadaise įkaltas kūju žmogaus rankos. O gal įgręžtas. Ką ji išmano apie tokius darbus? Sugriebia strypą viena ranka, kita įsikimba į uolą. Atūžia banga. Bet strypas išlaiko apglebusį jos kūną kartu su siela ir visomis beviltiškomis mintimis, lyg žiemos žaibai skrodžiančiomis vėjo perkoštą galvą. Strypas patikimas. Dabar ji gali pailsinti vieną ranką dumbliuose — šie tarsi gerindamiesi dursčioja šaltomis ledinėmis adatėlėmis. Po valandėlės gali nuleisti kitą. Taip ir kaitalioja rankas. Atsipalaiduoja pečiai, regis, tuoj pat išnirsiantys iš sąnarių. Kaskart pailsi ir visi penki nagai.

Ar kada nors anksčiau ji yra pasigedusi atoslūgio? Ar dažnai meldusi Viešpatį, kad nurimtų vėjas ir sumažėtų bangos? Ne, neprisimena nė karto.

Mintyse atgimsta vaizdas. Jai septyneri. Susirinkę žmonės rauda. Valgomajame apgobtas baltomis drobulėmis guli tėtis. Langai atverti, bet užuolaidos užtrauktos. Aplink plazdenančią vaškinės žvakės liepsną sūkuriuoja mašalai, juos prisimena ryškiausiai — geliantys. O ar supranta, kad paskui gali būti dar blogiau? Neprisimena. Tik ar laikas aitrintis tokiu vaizdu?

Štai čia, juodoje pragarmėje? Staiga galvoje jai nušvinta mintis apie žmogaus stiprybę ir silpnumą. Taip, tėra viena — savisaugos instinktas. Visa kita tik gražios kalbos apie svajonėse aukštinamą gerumą.

Prieš akis išplaukia pirmagimė Agnesė, jai jau septyneri. Stovi Havneso valgomajame ir plačiai atmerkusi akis spokso į išbrinkusį druskėtame vandenyje veidą. Aplinkiniai tvirtina, kad tai jos mama. O mažajai terūpi, kaip pasprukti. Išbėgti laukan.

Pasivaidena ir penkiametis užsispyrėlis Jakobas. Jis nenori į ją žiūrėti ir taip pat netiki, jog tai mama. Nenustygsta grįžti prie tvenkinio, mat jame plūduriuoja jo medinis laivelis. Pakeliui ketina paleisti pririštą katiną, kurį vertė šokinėti per tvorą.

Ji regi ir dvimetę Sandrą, timpčiojančią naujas kojines raudonais apvadais ir negalinčią suprasti, kodėl mama tyli, visiems aplinkui raudant. Regi, kaip įsirėmusi į kažkieno petį jaunėlė Magda atpila pieną. Mergytė maitinama žindyvės, tad iš kur jai prisiminti mamą.

O Johanesas, ar jis pajėgs dalyvauti budynėse? Ar ištvers? Kam galės išmykti savo mintis, kai jos nebebus? Užrašinės, kaip buvo pratęs sudarinėdamas sandorius. Bet tik ji viena pažįsta tikrąjį Johanesą. Jam negana vien surikiuoti skaičius ir sutvarkyti sąskaitas. Kai žodžiai tampa bejėgiai, jis trokšta ją apglėbti. Manosi išsirinkęs pačią geriausią. Nereikalauja daugiau, nei ji gali duoti. Tad kaip ji atsidūrė čia — ar tai nėra dviguba išdavystė?

Strypas ima slysti iš rankos. Kažin, ar apmirusiais pirštais pavyktų surišti mazgą? Sara Susanė ilgai plūkiasi, kol aplink jį apsuka skraistę. Įsikimba ir kabo panirusi iki kaklo. Kūnas ir kojos daužosi į uolą, bet galvą ji kaip įmanydama bando apsaugoti. Mataruoja ir gręžioja į visas puses. Supranta, kad saugumo jausmą patiri tada, kai gali suvokti ir pripažinti savo baimę. Kaip tik dabar jos baimė tapusi didesnė už patį Dievą. Bet Sara Susanė nepasiduos. Spjaudydama sūrų vandenį, lyg nesavais pirštais ji vėl stveriasi už strypo.

Netikėtai užlieja šiluma. Priešais ją ant uolos stovi Fritsas Jensenas ir kažką sako. Paskui, padėjęs į šalį teptuką ir paletę, ištiesia į ją rankas. Pakartoja savo sakytus žodžius iš naujo. Ir dar kartą. Ir dar. Keistus, nereikalingus žodžius.

Tuos perlamutru žvilgančius žodžius.

Naivius, nevyriškus žodžius — tokius tikriausiai verta nutylėti.

Bet jis ištaria:

— Sara Susane... Laikyk tvirtai! Tavo rankoje — plakanti mano širdis!

*

— Kaip tos vargšės našlės sveikata? — Fritsui Jensenui kabinant paltą, užuojautos kupinu balsu klausia motina. Stovi tarpduryje, lyg būtų jo laukusi.

— Našlė arti mirties, savo grytelėje. Bet ją slaugo kažkokia moteriškė. Turiu rasti, kas galėtų priglausti vaikus, — pavargęs atsako jis.

— Žmonių vargams galo nėra, Fritsai...

— Ir ne visada lengva iš tų vargų išbristi, — atsidūsta jis.

— Nesuprantu, kur dingo ponia Krog, — susirūpina motina.

— Ką?

— Rodos, ji išvyko neatsisveikinusi.

— Tikriausiai nuėjo pas lensmaną. Ji pažįsta jo šeimą. Ką sako Ursula? — sumurma jis.

— Ji viršuje. Man pabeldus, tarstelėjo, kad prastai jaučiasi.

— Lipu į viršų... Mama, paprašyk, kad mergaitė užneštų karšto vandens.

— Išties keista, kad ponia Krog išvyko netarusi nė žodžio. Juk tokia mandagi, — burbteli motina.

Tylėdamas Fritsas Jensenas kopia laiptais.

Įėjęs į miegamąjį randa Ursulą stovint prie lango. Ji neatsigręžia ir neprabyla. Kai tarnaitė atneša vandens ir vėl išeina, jis teužduoda kankinantį klausimą:

— Kur išėjo ponia Krog?

— Klausk savęs! Silpnadvasi! Apgavike! Dievas viską mato! — Atsigręžusi įbeda į vyrą savo didžiules akis.

— Ursula, aš sėdėjau prie mirštančio žmogaus patalo, — ištaria jis.

Tvirtais žingsniais ji išeina iš kambario ir uždaro duris.

Pastorius nusirengia, apsiprausia. Išsitiesia lovoje ir užmerkia akis. Galvoje sukasi mintys, bet jis nepajėgia jų surikiuoti. Ką tik aprimęs vėjas ir vėl įsisiautėja.

O baisiausia dar prieš akis.

Fritsas Jensenas išgirsta šūkaliojimus. Nulipęs žemyn pamato šalia prienamio durų stovint samdinį. Šis springdamas bando atgauti kvapą. Lėkęs kaip viesulas. Rankomis samdinys be perstojo gniaužo kepurę, tarsi ji būtų kuo nors kalta.

— Rasta tuščia valtis su Saros Susanės Krog batu ir kelioniniu krepšiu!

— Kur? — išrėkia Fritsas Jensenas.

— Tarp šcherų ties lensmano prieplauka. Ponios niekas nematė. Žmonės jau išplaukė ieškoti. Ar galiu paimti pastoriaus valtį?

— Ir aš plauksiu su tavim! — Jensenas jau bebėgąs.

Bernui net kvapą užima.

— Gal apsirengtumėt, pastoriau, — suvapa jis.

Jensenas pasigręžia kabyklos pusėn. Ten stovi Ursula — išbalusi, sustingusiu veidu. Pastorius griebia striukę, šoka į žvejo batus.

Skubėdamas prie jūros grįžteli. Ant laiptų stovi Ursula, jos plaukai išsiskleidę lyg vėduoklė.

Septynios valtys stengiasi nenutolti viena nuo kitos, kad žmonės galėtų susišūkauti. Beieškantieji turėjo būti pasirengę gelbėti ir kits kitą. Lietus rimsta, bet šėtoniška vėjo galia dar nenuslopusi. Aplinkui tikras pragaras. Tokių dalykų Fritsas Jensenas dar nėra patyręs. Saugiai įsikūręs, nė piršto nesušlapdamas jis tik kurdavo eiliuotas užuojautas skenduoliams atminti. Dabar įtempęs visas jusles žvalgosi, ar nepamatys beplūduriuojant kūno. Porą kartų pasivaidena, kad jau mato, bet netrukus vaizdinys išnyksta, virsdamas baltomis putomis ir uolėtų salelių kontūrais.

— Gal ji išbrido į krantą? — šūkteli jis artimiausią valtį irkluojančiam lensmano samdiniui ir dar kažkokiam vyriškiui.

— Reikia tikėtis... — ramiai ir viltingai nuskamba sėdinčio pirmagalyje nepažįstamojo žodžiai.

— Bet valtis... kodėl ji buvo tuščia? — giliai įkvėpdamas klausia samdinys, mėgindamas irkluoti prieš bangas.

— Gal apžiūrėkim krantą? — sušunka Fritsas Jensenas.

— Ne, krante neprapuls. Pirmiausia reikia apiplaukti pakraštį, — rikteli balsas iš lensmano valties.

Fritsas Jensenas pasisiūlo prie irklų, bet bernas nenori nė girdėti.

— Ne, pastorius nepratęs, — šniokštuodamas sako jis ir dar smarkiau sugniaužia irklus.

— Reikia apžiūrėti anapus kyšulio, ten labiausiai siautėja vėtra ir bangos. Gali būti išmesta tenai, — sušunka lensmano samdinys.

Išmesta... Fritsas Jensenas bando atsiriboti nuo tokio žodžio. Bet prieš akis per visą drobę pasklidę banguoja ugniniai Saros Susanės plaukai.

Rodos, jie kapstosi visą amžinybę. Smarki bangų mūša trukdo irtis. Fritsas Jensenas keliskart bando bristi ir peršlampa iki siūlo galo. Slysdamas nuo akmenų ne kartą murkteli iki juosmens.

— Pastorius turi lipti į valtį, antraip teks ieškoti dviejų! — sukomanduoja lensmano samdinys.

Pagaliau jam pavyksta įsiropšti į valtį, jos neapverčiant. Šalia riaumoja grasi bangų siena. Veltui jo akys klaidžioja po tamsų, neįžvelgiamą kranto ruožą, veltui vėl spitrioja po šėlstančias bangas. Ar gali ten būti kas gyvas? Vietoj atsakymo lyg vargonai gaudžia jūra. Pirmieji tonai pasigirsta tarsi iš labai toli ir tik po valandėlės nugriaudi visa jėga. Prisideda ritmingas vėjo stūgavimas. Plakasi blogai pritraukta burė. Stichijai trumpai nuščiuvus, pasigirsta irklų girgždėjimas.

Bernui net kvapą gniaužia nuo irklavimo. Bangos šniokšdamos virsta valtin. Kėsinasi juos pasiglemžti. Nusitempti kartu! Iš baimės pastoriui virpa kiekvienas raumuo. Tokiems potyriams jis nepasirengęs. Klaidžiojančiu žvilgsniu tebeieško jos. Akis graužia sūrus ledinis vėjas.

— Velniai griebtų tokį orą! — kažkas nusikeikia iš tolimesnės valties. Vyrai, matyt, užsimiršta, kad su jais pastorius.

— Reikia grįžti! Greitai nebematysime kranto, — šūkteli kitas balsas.

Jau sunku ką nors įžvelgti pro drumstų bangų siautulį. Laikas baigti, kol patys nepakliuvo į bėdą.

— Perlipk į kitą valtį, o aš liksiu čia, — liepia bernui Fritsas.

— Dabar neįmanoma laipioti iš valties į valtį. Ieškosiu tol, kol ieškos pastorius!

Ties uolėtu kyšuliu valtys viena po kitos suka į krantą. Ypač reikia saugotis burlaiviams, mat jie greitai virsta. Jūroje telieka du laiveliai.

— Grįžtam ir mes! — paliepia Fritsas Jensenas, bandydamas ištraukti antrą porą irklų, kad padėtų apsigręžti.

— Verčiau imkite manuosius ir irkluokite atgal, — atsišaukia bernas.

Pastorius suspėja pačiu laiku. Pakyla banga. Laiveliai prieš ją — tik skiedros. Po amžinybę trunkančios akimirkos jie bloškiami į pakrantės akmenis.

Viskas skendi tamsoje. Vyrai laukia vieni kitų, kad įsitikintų, ar visi grįžo. Suskaičiuoja valtis. Šįkart paieška baigta. Sutaria ieškoti toliau, vos tik prašvis ir aprims vėjas. Lensmano samdinys turįs perduoti šeimininkui, kad tas sukviestų daugiau žmonių. Reikėsią apžiūrėti krantą.

Ursula pasitinka jį su žibintu rankoje.

— Ačiū Dievui, grįžai! Radote?..

Jis papurto galvą ir nusimeta šlapius drabužius. Ji padeda nusitraukti aulinius. Ant grindų telkšo vandens klanas. Ursulos sijonas sušlampa.

— Atsargiai. Susitvarkysiu pats, — burbteli bejausmiu balsu, sklindančiu iš suledėjusio kūno. — Pripilsiu kubilą šilto vandens virtuvėje šalia krosnelės, — nusprendžia ji.

— Niekai! Einu miegoti, — nenulaikydamas danties ant danties sako Jensenas.

— Betgi tu iš jūros!

Jis neatsiliepia.

— Virtuvėje šilta, — priduria Ursula ir nutyla.

Išsirengęs Steigeno pastorius numeta drabužius ant prieangio grindų. Likęs nuogas apsisiaučia išeiginiu paltu ir jau ketina lipti laiptais aukštyn.

Tada abejose duryse pasirodo motina ir sesuo, veiduose matyti didžiausias susirūpinimas. Sužvarbėlis. Prapuolėlis.

— Dėkui Dievui, kad tu namie! — surypuoja sesuo.

— Yra karštos sriubos. — Motinos ranka susiranda jo ranką ant laiptų turėklų.

Jis tik papurto galvą.

— Fritsai! — pasigirsta maldaujantis Ursulos balsas.

— Aš nealkanas. Gali patausoti maistą gulinčiajai jūros dugne. Nors nemanau, kad jai kada nors jo prireiks, — išgirsta sakant save. Veikiau riaumojant.

Ursula, motina, sesuo. Tos moterys. Tos prakeiktos smerkiančios moterys!

Jam bekrypuojant laiptais aukštyn, niekas neprataria nė žodžio. Tik aplink kaminą džeržgindamas atšokusią skardą stūgauja vėjas. Jau seniai reikėjo sutaisyti. Bet taip ir liko. Niekas nesiseka. Ir, matyt, nebesiseks.

Miegamajame išsineria iš palto, susiranda rankšluostį ir ima uoliai trintis. Bet kūnas taip ir neįšyla. Jis griūva į lovą vis dar jausdamas besisūpuojančio laivelio ritmą. Užsimerkia, bet akys vėl nejučiomis prasiveria ir įsistebeilija į tamsą.

Per visas lubas nušvinta Saros Susanės veidas.

Siūbuoja nešamas bangų.

Kaipgi jis nesuprato, kad, Ursulai radus užrakintas bažnyčios duris, negandų sulauks visi iki vieno? O jis mikliai prisidengęs pastoriaus pareiga viską metė ir paspruko. Išsigelbėjo tarsi dangaus padedamas. Reikalas buvo skubus, tad išvengė aiškinimosi ir pabėgo. O dar anksčiau? Juk bandė nuslėpti nuo Ursulos portretą. Savo svajonių pasaulį pridengė sutana.

Kas vyko, jam išskubėjus iš bažnyčios? Liko jiedvi. Apie ką kalbėjo?

Ursulai grįžus į kambarį, jis apsimeta miegąs. Palaukia, kol ji užmigs. Svetainės laikrodis išmuša pusvalandį, paskui ir visą valandą. Tada jis apsisprendžia. Atsikelia, tamsoje apsirengia ir išeina į audrą.

Bažnyčia — jo prieglobstis. Trokšta pasimelsti už Sarą Susanę. Už jos gyvybę. O vėliau tebūnie, kaip bus. Motyvas

Ant apatinių ji vilki raudoną tuniką. Kaire ranka tiesia į jį taurę. Dešine tarsi ragina nesispyrioti ir išgerti. Veidas neatrodo griežtas. Tik vienas sparnas atrodo tarsi nenatūraliai. Gal dėl apšvietimo, o gal toks jau yra...

Jis ketina keltis ir eiti, bet neįstengia. Tarsi grindys laikytų prikaustytą. Tikriausiai jos akyse visa tai atrodo apgailėtinai, jis žlugęs žmogus. O gal ji nekreipia dėmesio? Sprendžiant iš žvilgsnio, gali būti ir taip. Jos rankoje pasidabruota taurė tvirta kojele. Sidabrinis daiktas — retenybė, pamano jis. Tai daugiau fantazijos vaisius.

— Tu nesi Getsemanės Kristus, gali keltis ir eiti, — atsklinda balsas.

— Kol dar esu kam nors reikalingas, liksiu čia, — ištaria jis.

— Tu jau niekam nereikalingas. Čia žmonės gyvi suryjami, ir už maistą niekas nedėkoja, — nuskamba žodžiai.

Balsas ne jos. Tokių baisių dalykų ji nesakytų. O gal ir sakytų? Ką jis žino apie ją? Tik tai, ką išgirdo per ilgas valandas trunkančius, o jo paties manymu, per trumpus jųdviejų pokalbius. Neretai perklausdavo ją, kad iš atsakymų galėtų susidaryti ryškesnį vaizdą.

O ką jis žino apie save? Kas jis toks? Per penkiasdešimt persiritęs pastorius, kitados norėjęs tapti menininku. Ką yra nuveikęs?

— Nejaugi aš nebereikalingas? — sušnabžda pastorius ir pasiremdamas į altoriaus užtvarą lėtai atsiklaupia ant kelių.

— Viskam pabaiga! Džiaukis, kad nieko nematė jokia pašalinė akis, regėjo tik altoriaus paveikslas.

Jis nenuleidžia akių nuo sučiauptų jos lūpų. Vaikiškai putlios, bet rodančios tvirtą brandžios moters charakterį. Tokius dalykus pastebi portretų tapytojai, šmėkšteli miglota mintis.

Ne, tai ne jos žodžiai. Ir ne jos balsas. Ji niekada nelinkusi priekaištauti. Jis būtų tai pajutęs. Čia skamba ne kartą permąstyti jo paties žodžiai.

Ūmiai pamato, kad žvakės sudegusios, o nuo šalčio iš burnos verčiasi balzgani garai. Tuomet atsikvoši.

Grįžta į tikrovę.

Jam prieš akis — altoriaus paveikslas. Ryškus kaip niekad.

Įsižiūrėjęs vietoj angelo jis regi ją.

Sudėjęs rankas ir pakėlęs galvą Kristus žvelgia aukštyn. Panašiai kaip šiąnakt jis pats, atėjęs melstis už jos gyvybę.

Visu kūnu atsiremia į altoriaus stalą. Pasaulis sujuda ir ima suktis aplink.

Kūnas sužvarbęs, ypač šonas, liečiantis grindis. Šiaurėje ruduo trumpas, ir žiemos šaltis kaipmat persmelkia lentas. Nežinia, kiek ilgai jo išgulėta. Jis neprisimena nei kada uždegė žvakes, bet dabar jos jau išdegusios. Žvakidės apvarvėjusios vašku.

Sugrįžta išgąstis.

Ar ji gyva?

Jis užsikvempia ant altoriaus ir sudeda rankas.

Susitelkti maldai nepajėgia. Galvoje sukasi vienintelė mintis. Ar gyva?

Aplinkui viskas atrodo taip pat, kaip jam einant pagrindiniu taku užkabinti bažnyčios durų. Ar tai buvo vakar?

Dažai, teptukai, skudurai. Viskas išmėtyta. Tebetvyro terpentino kvapas. Dažai ant paletės sudžiūvę. Raudonos spalvos — ja portrete tapomi plaukai — tūbelė net neužsukta. Jis valandėlę lukteli — štai ji tuoj įeis, ir juodu dirbs toliau.

Pastorius nusigręžia nuo altoriaus. Pakyla ir nusvirduliuoja į zakristiją. Pro spintos durų plyšį matyti portretas. Ar pats jį ten įkišo? Virpančiomis rankomis ištraukia ir pastato ant stalo. Akyse susilieja spalvos ir linijos. Pila prakaitas ir stingdo šaltis. Sverdėdamas jis čiumpa taurę, kurią ji laikydavo atkišusi Kristui, ir pripildo iš žalio butelio, slepiamo spintos gilumoje. Suėmęs taurę abiem rankomis sėdasi prie sienos ant nuotakos krėslo. Zakristijos durys praviros, ant grindų iki pat jo kojų palšais ruožais liejasi šviesos pluoštas.

Tada išvysta ją. Ji įeina iš presbiterijos ir sėdasi ant priešais stovinčio nuotakos krėslo. Tokia pačia poza, kaip jis pirmąkart nurodė. Ir balsas skamba kaip tąsyk. Negarsiai, bet aiškiai.

— Ar pastorius Jensenas nori, kad sėdėčiau štai šitaip?

*

Gelmėje slūgso žvarbi drėgmė, sumišusi su deginančiu karščiu. Pasigirsta jos šauksmas. Eitų per ugnį ir vandenį, kad tik ją rastų. Būriuojasi kažkokie žmonės. Virš savęs jis girdi kalbas, tarsi gulėtų pašarvotas. Baimės nejaučia.

— Jinai ten... apačioje, — švokščia jis.

Bet jie nesiklauso. Tokia maišalynė — jis niekaip negali suprasti, kur baigiasi jūra ir kur prasideda krantas. Tik žino, kad būtina prisiminti vienintelį žodį. Toks žodis reikalingas visur ir visada.

— Motin! Motin!

Ši pasilenkia prie jo. Jos žodžius jis moka atmintinai.

— Jokių menų, kol nebaigei teologijos!

— Išlaikysiu egzaminą... Tik pirmiau surasiu ją. Kur nors turi būti.

Pramerkia akis gulėdamas lovoje. Aiškiai mato, kad prie lango sunėręs rankas už nugaros stovi daktaras. Paskui prisimena bevaises gelbėjimo pastangas. Kūno nejunta, tik prasmegusią pagalvėje galvą.

— Ar rado ją? — Jis įsitikinęs, kad klausia, bet žodžiai lieka neištarti.

Kampe ant komodos dega lempa baltu gaubtu. Kaip prijaukintas mėnulis, niekada nepatekantis nei pilnatimi, nei jaunatimi. Visada vienodas — pilkšvas, kai nešviečia, ir skaisčiai baltas, kai nušvinta.

— Ar ją... rado?

Daktaras atsigręžia ir skubiai prieina.

— Taip!

— Gyva? — sušnabžda jis ruošdamasis atsakymui.

— Gyvesnė nei Steigeno pastorius. — Daktaro lūpas iškreipia mįslinga šypsena. Pasirodo, kad jis turi du veidus, bet pamažu jie susilieja į vieną.

— Kaip ji?

— Sveika ir gyva. Žmonės rado pakrantėje ir viskuo pasirūpino.

Fritsas Jensenas trokšta pulti ant kelių, kvatoti ir verkti. Bet tik prikanda lūpą ir užsimerkia. Jaučiasi skolingas Viešpačiui Dievui, bet neprisimena, ką pasižadėjęs.

— Ne pačiam gelbėti skęstančius. Nei išmanai, nei turi tam sveikatos. Rūpinkis sielomis, o ne kūnais, — dirbtinokai griežtina balsą daktaras.

Atsakymo jis neišgirsta.

— Viskas labai rimta, drauguži mano. Karščiavai keletą dienų. Kai buvai surastas bažnyčioje, atrodei panašus į nugeibusį zakristijos katiną. Plaučių uždegimas. Krizė praėjo, bet būklė prasta. O štai tavo kliedesiai kelia abejonių, ar šventas Petras lengvai įsileis tave, nors žemėje gyveni taip, lyg norėtum pelnyti rojų.

— Ko aš prikliedėjau? — silpnu balsu klausia jis.

— Tai, kas blogiausia, girdėjau aš. Bet tikriausiai girdėjo ir tavo žmona.

— Tai, kas blogiausia?

— Nesuk sau galvos! Vyras visada vyras, nors sekmadieniais ir įlenda į sutaną, — ramina daktaras.

Sėsdamasis prie lovos jis išsitraukia monoklį ir laikrodį. Po valandėlės paleidžia pastoriaus ranką, įsideda laikrodį į kišenėlę, išsiima monoklį. Išsišnirpščia nosį ir ryžtingais žingsniais išeina į koridorių.

— Ar galite patiekti karšto punšo dviem žvaliems vyrukams? Tučtuojau!

Fritsas Jensenas šypteli, bet pabandęs atsisėsti supranta — popieriai prasti.

Punšo atneša pati Ursula. Keista ją matyti. Tiesą pasakius, ji tokia kaip visada. Ir vis dėlto kitokia. Padėjusi padėklą ant naktinio staliuko sugriebia jį už rankų.

— Dėkui Dievui, atsigavai!

Jis abiem rankomis suima duodamą taurę. Ursula ją prilaiko. Gėrimas — tarsi veikiantis ugnikalnis. Pasijunta lyg karščiuojantis vaikas, kuriam motina atnešė karšto medaus gėrimo. Nusiplikyti baugu, bet atsilaikyti negali. Ir gulėti lovoje vienam baisu, bet kovoti su miegu jis neįstengia.

Fritsas Jansenas įsmeigia akis į Ursulos lūpų kamputį — virpantį, dailų. Panašų į duobutę. Į dvi duobutes. Bet ne, visa tai iš kito gyvenimo.

Ką toji moteris čia veikia?

*

Visi suguža į kambarį. Jis regi juos kaip per rūką, visus iš eilės: motiną, vaikus, seserį. Paskui išnyksta laikas, kažkur išplaukia kambario erdvė. Ar ilgai tai trunka, jis nesusigaudo. Bet kaskart pabusdamas mato daktarą sėdint šalia. Retsykiais pro langą sklinda šviesa. Gal rytas?

Sykį pabudęs pasijunta geriau. Užkalbina snaudžiantį daktarą.

— Sakei, kad visko prikalbėjau... — prataria pastorius.

Daktaras ūmai knarkteli, atsibunda ir palinksta į jo pusę.

Ima stetoskopą, kad išklausytų krūtinę.

— Nebesuk sau galvos... Įkvėpk! — liepia jis.

— Noriu žinoti.

— Ką gi! Mums atrodo, kad tu liejai širdį tai Sarai Susanei.

— Mums?

— Tavo žmona taip pat budėjo prie tavęs...

— Ką aš pasakiau? — neatlyžta jis.

— Viskas gan miglota, bet aš neblogai gaudausi karščiuojančiųjų kliedesiuose...

— Negi galima į tai rimtai žiūrėti?

— Kodėl gi ne? — pralinksmėja daktaras. — Nors tai ir prasilenkia su blaiviu protu, — priduria.

— Bet juk aš — sielų ganytojas...

— Tu, bet ne ji, — sako daktaras.

— Tai ką, viskas taip dramatiška?

Fritsas pasižiūri daktarui į akis, bet šis neatlaiko žvilgsnio.

— Dramatiška? Tau geriau žinoti. Dar kažką paistei ir apie portretą...

— Ką?

— Meiliai tarei tos moters vardą, ir tai girdėjo tavo žmona.

— Kaip ji elgėsi?

— Pasiūlė man eiti ko nors užkąsti.

— Nuėjai?

— Ne, smalsumas sulaikė. Ši savybė kartais mane smagina. Atvirkščiai, paprašiau jos, kad atneštų drėgną skepetą. Norėjau likti su tavimi.

— Ar ji pakluso?

— Žinoma, ir tai buvo išsigelbėjimas.

— Ką kalbėjau? — pakartoja pastorius.

— Telieka tai tarp Dievo ir manęs, nemėgstu perpasakoti. Bekliedint pasakoma daug neįtikimų dalykų. Išdėstomos keisčiausios tiesos. Arba svajonės...

— Bet aš noriu žinoti!

Daktaras įdėmiai pažvelgia į jį, ir abiem pasidaro nesmagu.

— Fritsai, kiek metų mūsų draugystei?

— Nuo tada, kai atvykau į Steigeną...

— Tai argi svarbu, ką sakei. Tavo reikalas sveikti! Priešingu atveju netekčiau ne tik geriausio draugo, bet ir gero daktaro vardo. Viskam savas laikas

Žinia greitai apskrieja aplinkinius viensėdžius. Per audrą ponia Krog išplaukusi į jūrą, bet ne pastoriaus valtimi. Prie šcherų bandžiusi gelbėtis, jos valtis dingusi. Laimė, prasidėjęs atoslūgis, ir jai pavykę išsikapstyti į krantą. Ten ją aptikęs žvejys, rankiojęs bangų išmestus šakalius. Kol jo žmona džiovinusi ir šildžiusi ponią prie ugniakuro, jis nuėjęs pranešti, kad pražuvėlė atsiradusi.

Tokie įvykiai žmonėms kelia nuostabą. Traukydami pečiais jie svarsto galimą priežastį. Viena pastoriaus samdinė esą mačiusi ponią Krog bėgant iš bažnyčios. Keista, kodėl ši bėgusi. Paskui, net neatsisveikinusi su pastoriaus žmona, esą palikusi pastoriaus namus. O po geros valandėlės į namus ramiai paržingsniavusi pastorienė. Ir ką gi tai galėtų reikšti? Spėlionėms nėra galo.

Johanesas irgi bando susivokti, kas įvyko. Bet jos nieko neklausinėja. Grįždami iš Steigeno kelionės pradžioje juodu nedaug tesikalba. Vėjas vis dar dūksta, nors ore justi permaina. Pučia gerokai silpniau nei tada, kai Sara Susanė sėdėjo anoje valtyje. Apsimuturiavusi kailiniu apklotu ir skraiste dabar ji gūžiasi ant Johaneso suolelio prie šturvalo ir nebesitiki, kad kūnas kada nors atšils.

— Pamečiau kelioninį krepšį. Nugrimzdo į jūrą, — netikėtai prakalba ji.

Johanesas stovi be kepurės, vėjas taršo plaukus, šiaušia barzdą. Pažvelgęs į ją šypteli. Ji atsidūsta su palengvėjimu — nuo pat atvykimo į Steigeną jo veidas buvo toks rūškanas. Jai knieti pasiteirauti, apie ką kalbama pastoriaus sodyboje, bet dabar ne laikas. Būtų įdomu žinoti, ką pasakė ji ir ką jis. Bet klausti nedrįsta.

— Ar j-j-jame b-b-buvo k-k-kas n-n-nors v-v-ver-t-t-tinga?

— Tu man jį atvežei iš Tronjemo.

— N-n-nu-p-p-pirksiu n-n-naują.

Jis įtempia burę, nustato kursą. Po valandėlės pareiškia, kad krepšys tik daiktas, svarbiausia, ji gyva ir sveika.

— Neklausi, kodėl taip pasielgiau?

— Ne, neklausiu, — patvirtina jis. O ar ji pati suvokianti to neprotingo poelgio priežastį?

Valandėlę ji žvelgia, kaip platėja Sagfjordas, skendintis tirštoje migloje. Lyg kokie suvelti vilnų tumulai niūkso uolynai ir kalvagūbriai — negi galima apskaičiuoti, kiek jie nutolę?

— Ne, — pagaliau atsiliepia ji. — Ko gero, man reikėjo paaiškinti pastorienei, kad neketinu nieko iš jos atimti. Gal nebūtų taip įsiplieskusi.

Jis tyli iš nuostabos išplėtęs akis.

— Ji sakė, dar pasigailėsiu pas juos atvykusi. Ji...

Nenuleisdamas nuo jos akių jis pakreipia laivą. Staiga griebia kepurę ir užsimaukšlina ant galvos. Tada užsikirsdamas klausia, ką pastorienė norėjusi tuo pasakyti.

Atsakyti reikia gerai parinktais žodžiais. Sara Susanė nedrįsta pakelti akių.

Jai tebetylint, jis tiesmukai paklausia, ar turinti ką jam pasakyti.

— Kai jis tapydavo, mudu likdavome dviese. Jai tai nepatiko.

— D-d-dviese? S-s-su p-p-pastorium J-j-jensenu? — nevykusiai nusišaipo.

— Gal jai susikaupė nuoskauda... kad jis valandų valandas žiūri į mane. Nežinau, ką kalba žmonės, kad viską metusi išlėkiau iš sodybos. Pasielgiau paikai. Taip pat nežinau, ką tu galvoji, Johanesai. Bet noriu, kad būtum mano pusėje. Man dabar tavęs reikia. Niekas nėra kalbėjęs su manimi taip, kaip kalbėjo ji... Ir dar trenkė per veidą!

— Trenkė!!! — Johanesas net irklus pamiršta, ir laivas nukrypsta nuo kurso.

— Taip. Tada jau nebeįstengiau pasakyti ką nors protinga. Tik viską metusi pabėgau lyg vaikas.

Valandėlę Johanesas žvalgosi po drumstą pilkumą tarsi ieškodamas atsparos taško. Paskui prisiekia visada buvęs ir būsiąs jos pusėje. Nieko nepaisydamas. Akimirką tas „nieko nepaisydamas“ tarsi pakimba ore... Patylėjęs jis vėl klausia, ar ji norėtų dar ką nors pasakyti. Jeigu taip, tegul nedelsdama sako dabar. Daugiau jis nieko nebeklausinėsiąs.

— Ką dar norėtum žinoti, Johanesai?

Jis papurto galvą. Ir dar keletą kartų. O, kad šis pokalbis niekada nebūtų įvykęs... Staiga randa išeitį.

— S-s-suprask, j-juk a-aš t-t-tave t-t-taip m-m-myliu...

*

Šalčiausią žiemos metą Jakobiną ir našlė Jensen praleidžia Bergene. Kajutė laive užsakyta iš anksto, bet išvykti anaiptol nelengva. Jos graužiasi, kad palieka sergantį Fritsą. Daktaras ramina, esą krizė praėjusi, netrukus ligonis pakilsiąs iš lovos.

Bet nelauktai pastorius liaujasi sveikęs. Kitą dieną, išvažiavus motinai, seseriai ir daktarui, negali nei valgyti, nei gerti. Sutrinka žarnyno veikla, stumdama jį į labai nepatogią padėtį. Kamuoja galvos, kojų ir rankų skausmai. Ligonis grimzta į vis į gilesnį snaudulį. Kartą pašoka iš lovos lyg traukulių tampomas. Suriaumoja, tarsi su kuo nors grumtųsi. Nublokšta nuo naktinio staliuko sudūžta stiklinė su vandeniu ir aptaško Ursulai kojas.

Vakare jis ima karščiuoti, kūną išberia raudonos dėmės, kai kur pasirodo kraujo. Apimta nevilties Ursula skubiai iškviečia daktarą. Nepavyksta rasti pastoriaus paskutiniam sakramentui suteikti. Karštis vis kyla, sąmonė temsta.

1870 metų lapkričio 28 dieną Ursula užspaudžia savo vyrui akis. Apima vienišumo jausmas, ji nežino, ar beištvers.

Nukiūtina į bažnyčią pasimelsti. Prie durų apninka mintys apie pastaruosius įvykius. Nėra jėgų eiti vidun. Ji nusileidžia prie jūros, pavaikštinėja pakrante. Po valandėlės atsitokėja — juk laukia vaikai. Grįždama takeliu nuo kranto pajunta savotišką ramybę.

Sakytum viskas nebereikšminga.

Vėl grįžta į bažnyčią ir pro didžiąsias duris pėdina taku prie altoriaus. Stabteli. Tamsoje pamažu ryškėja sodrios paveikslo spalvos. Fritso spalvos. Lėtai eina į zakristiją. Nežiūrėdama suvynioja portretą į seną išgruntuotos drobės atraižą. Akimirką sutrinka, mat neturi, kuo surišti. Bet galima nešti ir taip. Pakelia nešulį ir laikydama priešais save patraukia per bažnyčią. Taip ir neša nemenką kelią iki pat pastoriaus namų. Į Havnesą atvyksta žvejė

Naujasis krautuvės pardavėjas Kristoferis svarsto miltus į maišelius. Darbuojasi atsargiai, kad nenubertų. Juk už prekystalio stovi pati ponia ir matuoja drobę, paskui imasi kirpti, bet žirklės atšipusios. Atsidūsta ir drykst atplėšia gabalą pagal skersinį siūlą.

— Įrašyk, kad paėmiau šešis metrus, — liepia Sara Susanė, padėdama rietimą atgal į lentyną.

Prie durų ant statinės tabaluodamas kojomis gokso liesas kaip stagaras Danielis. Jo amžiaus lengvai neatspėsi, jaunatvišką išvaizdą teikia žvitrus nemirksintis žvilgsnis. Tarsi galvoje knibždėtų milijonai klausimų. Jis vilki šiam kraštui būdingą samišką megztinį, įdiržusiomis rankomis laiko išblukusią kepurę. Kadaise blizgėjęs jos snapelis dabar nusitrynęs ir sutrūkinėjęs.

Danielis laukia tikėdamasis, kad į krautuvę užeis pats ponas. Į kontorą eiti nesiryžta, užtat su ponia ir darbuotoju plepa nesivaržydamas.

— Ką čia dar norėjau pasakyti... Ar girdėjote, kad Sturi Ronesas iš Chejojos nuslėpė pinigus, uždirbtus žūklaujant gaubiamaisiais tinklais, nors jais naudotis draudžiama? — pasako ir atsidūsta, tarsi pats būtų kaltas.

— Betgi tas draudimas jau seniai panaikintas, — patikina Sara Susanė.

— Kaip čia pasakius, juk Ronesas visada taip žvejojo. Ir ką jam padarysi? Sumokėdavo baudą ir varydavo savo. Kol šitaip žvejojo tik jis vienas, pelnas buvo neapsakomas. Iš kontrolierių jis tik pasišaipydavo. Neseniai iš Tromsės laivų statyklos parsiplukdė naują garlaivį, pavadintą „Chejoja I“! Kaip jums tai patinka? — sukikena Danielis.

— Jeigu pavadino pirmuoju numeriu, kol dirba, tikriausiai ketina jų skaičių padidint, — nusišiepia Kristoferis.

Valandėlę atsitraukęs nuo miltų jis įrašo šešis metrus drobės į knygą — joje žymimi asmeniniai pirkiniai.

— Ką gali žinoti? Garlaivis medinis, bet korpusas cinkuotas. Tikriausiai tarnaus ne vienerius ir ne dvejus metus.

— Viską tu išuostai besibastydamas iš vietos į vietą, — vapteli Kristoferis ir užverčia knygą.

— Daug neiškamantinėsi... Šiaip ar taip, čia, šiaurėje, turėsim pirmąjį žvejybos laivą, varomą garais, — paskelbia Danielis švirkštelėdamas į spjaudyklę parudusių seilių čiurkšlę.

— Ir senuoju būdu galima sugauti daug žuvies, — šypteli Sara Susanė lankstydama drobę į patogų ryšuliuką.

— Daugelis keikia tuos moderniškus laivus. Skrieja pašėlusiu greičiu ir pirmieji pasiekia žuvų būrius, kitiems nieko nebelieka, — sumurma Danielis.

Tuo metu į krautuvę įžengia Johanesas pasiimti pypkei tabako. Danielis strykteli nuo statinės ir nusilenkia.

— Laba diena, Johanesai Krogai! Ar neatsirastų man kokio darbelio prieš Kalėdas? Neturiu batų, žieminių drabužių.

Johanesas stabteli ir maloniai linkteli galvą.

— Galėtum pradėti nuo žirklių galandimo, jos visai atšipusios. — Sara Susanė maldaujamai žvilgteli į Johanesą.

— Galiu imtis bet ko...

Johanesas susimąsto. Iš lėto nužvelgia vyriškį. Nepiktai. Paskui dirsteli į Sarą Susanę. Tada išsitraukia savo bloknotą ir kažką parašo. Danielis laukia pakreipęs galvą. Johanesui atkišus bloknotą, jo veidą užlieja raudonis.

— Nelabai išmanau, kaip čia perskaityti tokį dailų ir ilgą parašymą, — sumurma Danielis, perduodamas bloknotą Kristoferiui. Šis perskaito:

Tvirtinu, kad Dantelis, vadovaujamas Kristoferio, iki 1870 metų pabaigos likusį laikų tvarkys sandėlį, skaičiuos statines ir atliks kitus jam skiriamus darbus. Sutartis galioja iki Naujųjų metų, todėl šventes jis galės praleisti Havnese. Algos gaus: naujas milo kelnes, panešiotus žvejo batus, maitinimų ir nakvynę samdinių troboje.

Johanesas Krogas

Danielio veidas ne tik užkaista, bet ir nušvinta it saulė, tokios šiuo tamsymečiu niekur nepamatysi. Prišokęs nutveria Johaneso ranką ir kosteli.

Vos užsivėrus kontoros durims, Danielis tučtuojau paprašo galąstuvo. Palinkęs Kristoferio pusėn galanda žirkles ir kamantinėja:

— Eina kalbos, kad per audrą ji vos nenuskendo jūroje. Grūmėsi vienui viena! Kažin, kas ten atsitiko?

Kad ir žinodamas, Kristoferis nespėtų atsakyti, nes pro langą pamato kažką ateinant.

— Atplaukė keturirklė valtis! — sako jis spėriai valydamas prekystalį pakuline prijuoste.

Krautuvėn įeina vyriškis ir užkrauna ant prekystalio dryžiais nublukusį kelioninį krepšį, o ant grindų pastato didelį plokščią ryšulį.

— Steigeno pastoriaus žmona prašo visa tai perduoti poniai Krog.

Pasibeldęs į duris Kristoferis kyšteli galvą į kontorą:

— Atvyko žmogus nuo Steigeno ponios.

Sara Susanė lėtai pakyla nuo kėdės ir eina į krautuvę. Galvoje sukasi viena mintis: atvyko jos suimti.

Akimirksnis, ir ji atpažįsta samdinį, juodu pasisveikina. Plokščias ryšulys kruopščiai įvyniotas į geltoną neperšlampamą audeklą ir apsuktas stipria virvele. Portretas. Atsiųstas Ursulos!

Ji linkteli galvą samdinio pusėn ir krenkštelėjusi suvapa: „Ačiū.“

— Kaip gyvenimas Steigene? — ištaria įprastą klausimą.

Samdinys stovi nunarinęs galvą.

— Prieš dvi dienas... mirė pastorius Jensenas...

Tas į prekystalį atremtas portretas tikriausiai ne per daug sunkus. Nusineš namo pati, pamano. Visa aplink nuščiūva. Jos žvilgsnis klaidžioja, laksto nerasdamas atsparos taško. Nuo palubėje kabančio kibiro iki kaušų. Nuo metalinio žiedo su grėsmingai prasižiojusiomis žirklėmis iki lentynoje išrikiuotų puodelių. Nuo lentynų su stikliniais lempų gaubtais iki audinių ir klijuočių ritinių. Iš kur tie tamsūs dryžiai ant balto rietimo galo? Kaip jie atsirado?

Kodėl ji čia?

Spoksančios vyrų akys. Tai išsižiojančios, tai susičiaupiančios jų burnos.

Samdinys stovi per arti. Jo žodžiams ankšta. Ji bando nustumti juos šalin.

— Pastorius susirgo. Daktaro manymu, peršalo jūroje per audrą. Būklė blogėjo. Viskas įvyko labai greitai... — jis baigia pasakoti pašnibždomis.

Kažin, ar suprasdama, ką daro, Elida uždeda ranką samdiniui ant peties.

— O ji? — išlemena Johanesas.

— Sunku pasakyti... Vargšė, viskas užgriuvo ant jos pečių. Mat Jenseno sesuo su motina išvyko į Bergeną. Tiesa, rytoj atplauks duktė Lena. Pastorienės rūpesčiu laidotuvėms pasiruošta. Bus daug žmonių. Visi stengiamės padėti, tik vargu, ar ją tai guodžia...

— Nuo ko jis mirė? — tyliai klausia Kristoferis.

— Daktaras sako, kad tai šiltinė, ar kaip ją vadinti... Nuo to daug kas miršta.

Kristoferis traukiasi atatupstas iki pat lentynų. Danielis tik žiopteli. Abu yra girdėję ne vieną atvejį. Turėję ir pažįstamų, taip pat mirusių nuo šiltinės.

— Ar jį kamavo skausmai? — įsitverdama į prekystalio kraštą sušnabžda Sara Susanė.

— O taip, apsaugok Dieve! Tai baisi liga, ką ir kalbėti. Kartą būdamas tvarte pats girdėjau pastorių dejuojant...

Krepšį su ryšuliu į palėpę ji užsineša pati. Portretą atremia į kėdę, ant kurios paprastai sėdi. Bet čia jam ne vieta. Pastumia prie sienos už kėdės, o pati atsisėda. Reikia pažiūrėti, kas krepšyje.

Išgirsta, kaip antrame aukšte susiginčija Agnesė su Jakobu. Paskui kažkas smarkiai dunksteli į grindis. Jakobas pravirksta. Po valandėlės ataidi juos prižiūrinčios Anės balsas, ir juodu sudrausminami.

Ne, sėdėti ant kėdės nepakenčiama. Už nugaros — portretas. Perstato jį po palange priešais kėdę. Spokso į gelsvą ryšulio audeklą, kryžmai perrištą dervuota virve su mazgu per vidurį. Galiausiai užkiša portretą į kampą už lovos. Vėl sėdasi. Po valandėlės supranta galinti paverkti, kol kambaryje yra viena. Neapsiverkia.

Į ką įremti akis?

Langas.

Pietinė dangaus pusė be šviesos.

Prisitraukusi atidaro kelioninį krepšį. Tarp drabužių randa ryšulėlį, įsuktą į vyniojamąjį popierių. Įbeda į jį žvilgsnį ir sustingsta. Iš kur ši dovana? Pakilnojusi suvokia, kad tai knyga. Lėtai išvynioja. „Žvejė“ — be jokio užrašo, be jokios žinutės.

*

Johanesas vyksta į Steigeną palydėti pastoriaus Jenseno į paskutinę kelionę. Suplūsta daug žmonių iš toli ir iš arti. Pažįstamų ir nepažįstamų. Tarsi daugelis tik dabar būtų pajutę didį dėkingumą juos palikusiam Fritsui Jensenui.

Apie jį rašo laikraščiai pietuose ir šiaurėje. Teigia, kad šis nepamainomas žmogus prieš pat mirtį gavo paskyrimą Storume, Akershuso srityje. Našlės valia jis bus palaidotas ten, kur dirbo — Norlando apskrityje, Steigene.

Kapavietės žemė jau sukaustyta įšalo, bet apie tai neužsimenama.

*

Portretas stovi palėpėje už lovos neišvyniotas. Tą pačią dieną, kai jis atvežamas, Johanesas klausia, ar ji ketinanti išvynioti.

— Ne dabar... — atsako Sara Susanė.

Nustebęs jis pažvelgia į ją, bet nieko nebeištaria.

Naktimis it sraigė savo kiaute ji guli jam už nugaros. Rytais keliasi prie nepabaigiamų darbų. Kokia viso to prasmė? Mirtis?

Sara Susanė duoda sau žodį neatsiriboti nuo aplinkos. Nesibodėti žmonių. Nevengti šėliojančių vaikų. Nesikratyti ūkio darbų. Stengtis netylėti, išsakyti savo mintis. Bandyti kurti planus. Rūpintis, kad jie būtų įgyvendinti. Juk ne ji tapo našle.

Kartą naktį ją pažadina Fritso šauksmas. Bet ne toks, apie kokį kalbėjo portretą atvežęs samdinys. Šįkart — džiugus. Valiūkiškas. Pasivaidena, kad jis kambaryje. Ji įbeda akis į tamsą, bandydama iš ten ką nors išplėšti.

— Neleisk žemiškiems rūpesčiams praryti savo gyvenimo. Tu privalai skaityti, Sara Susane, skaityti!

*

Vieną popietę ji pareiškia vakarais balsiai skaitysianti visiems šeimynykščiams knygą. Kai bus apsiruošta tvarte, suguldyti vaikai. Norintys paklausyti tegu ateina į seklyčią. Ir sugalvok tu man tokį dalyką prieš Kalėdas, per patį darbų įkarštį... Ji pasiruošia. Pripila ąsotį vandens, paskaninto aviečių sultimis, paprašo seserį Eleną, vis dar dirbančią ūkvaizde, patiekti papločių ant didžiosios lėkštės.

Iš klėties susirenka samdiniai, iš krautuvės atpėdina Kristoferis ir Danielis. Suguža tarnaitės. Negi praleisi progą pasivaišinti aviečių gėrimu ir papločiais svetainėje! O pats skaitymas gal ir ne toks svarbus, bet išsėdėti galima.

Sara Susanė abejoja, ar jai pavyks. Gamta neapdovanojo jos tokiu balsu kaip jo. Nei tokia įtaiga, prikaustančia žmonių dėmesį. Bet ji turi atrasti pačiai sau nežinomų galių. Jaučiasi privalanti atskleisti tai, ko gal ir nederėtų.

Nevalia toliau gyventi vien tuo, kas nebesugrąžinama, nevalia įstrigti tuštumoje.

Sunkiausios pirmosios eilutės. Įbeda akis į žodį, jį reikia perskaityti. Žodis nenuskamba. Jai gniaužia po krūtine. Valandėlę sėdi kaip nudiegta. Paskui atsistoja. Visų akys įsmeigtos į ją. Visi laukia.

Tada Saros Susanės ausyse pasigirsta jo balsas. Neskardus, bet aiškus. Visa paslaptis — rasti savą skaitymo stilių, argi jis nėra to pabrėžęs? Taip, žinoma!

Ji įkvepia ir pradeda skaityti iš naujo. Kambaryje, tarsi radę savą vagą, ima lietis žodžiai. Plūsta lyg upeliai iš kalnų ežero.

Ir toji srovė ją nusineša.

Skaitymas visus tarsi užburia. Jau pirmąjį vakarą visose Havneso kertėse tik ir kalbama apie žveję Petrą. Lyg ši būtų atvykusi į jų pakrantę švęsti Kalėdų. Virtuvėje išdygsta Danielis ir suskanta klausinėti moterų:

— Kaip manot, kas bus toliau? Kas galėjo pagalvoti, kad knygose aprašyti žmonės kaip gyvi! Ar girdėjot ką nors apie ją? Iš kur ji kilusi? Man regis, esu su ja kažkur susidūręs...

Per tą skaitymą vakarai darosi kitokie. Įgauna anksčiau nebūto pakilumo ir naujų spalvų. Tai kas kita nei besikartojanti istorija apie Kūdikėlį Jėzų. Juk visi iš anksto žino, kas bus toliau: kryžiaus kelias ir pasninkas iki pat Velykų. O dabar jie klausosi apie gyvenimą. Tokį tikrą, vykstantį ir čia, ir kitur.

Visą darbo dieną laukiama vakarinio skaitymo. Prieš ateidami vyrai apsivelka mažiausiai išpurvintus marškinius, persiauna pradvisusias kojines.

Jei kas nors atvyksta nakvynės ar užsitęsia darbai, skaitymą tenka praleisti. Kyla visuotinis nepasitenkinimas. Sutariama laikytis vienos taisyklės: negalint dalyvauti kuriam nors klausytojui, tą vakarą skaitymas nevyksta. Tik, žinoma, priežastis turi būti svarbi, ne šiaip pravaikšta. Juk dėl to kenčia visa šeimyna.

Danielis nesiliauja kartojęs, esą juodu su Petrą į viensėdį atvykę tą pačią dieną. Tik jis per šerkšnotus viržynus atklampojęs nudrengtais samių mokasinais, o Petrą atplaukusi laivu. Kad ir ką manytum, toks sutapimas negalįs būti atsitiktinis.

— Tikriausiai mus vedė kieno nors ranka, — suburba sukdamas ant piršto skystoką ūsą.

Likus trims dienoms iki Kalėdų, „Žvejė“ perskaitoma. Visi pajunta tarsi kokią tuštumą. Kaip ją užpildyti? Vakarais ant virtuvės stalo patiesiamas laikraštis „Tromsės vyskupijos žinios“. Dabar jį užgula ir tarnaitės, ir virėja, ir Danielis. Prireikus ką sunkesnio pakelti ar nunešti, šis noriai talkina virtuvėje, nors sutartis byloja, kad Danielio darbo vieta yra sandėlis, o vadovas Kristoferis. Vakarėjant merginos balsiai skaito laikraščio skelbimus. Prieš Kalėdas jų aibės.

— Va, paklausykit! „Justinės Sanem madų salonas siūlo įvairių modelių skrybėles ir gobtuvus, išeiginius paltus, chalatus, įvairių rūšių šydus ir kitokius apdaro reikmenis — žemomis kainomis“, — lyg apkerėta skaito Neta, o jos supleišėjęs smilius nulaužtu nagu slysta modelio nuotrauka — pro prasegtą chalatą puikuojasi plika kojytė.

— Man nusispjaut! Verčiau paskaityti knygynų skelbimus, — suirzta Mina.

— Regis, pati ponia jau yra apsisprendusi, — sušnabžda Neta užsikniaubdama ant laikraščio.

— Tu apie ką? — pasidomi virėja.

— Ponia pieštuku apvedė Holmbu knygyną! Turgenevo romaną „Tėvai ir vaikai“. Ir Holbergo „Komedijas“ — iliustruotas pjeses už talerį. Tikriausiai bus skaitoma ir po Naujųjų metų!

— Taip ir maniau! Ponia Krog tiesiog neprilygstama. Daug kur esu buvęs, bet tokios šeimininkės sutikti neteko! — Danieliui net akys žvilga.

Virtuvėje tvyro šiltas sūrymo kvapas. Dvelkia mėsa, svogūnais ir prieskoniais. Žvilgančiais šonais, kruopščiai susiūti ir apsukti virvele geldoje rikiuojasi vyniotiniai. Įtrinti salietra, kad verdami įgautų rausvumo. Bet kol kas jie turi pamirkti druskos tirpale.

— Gana taukšti! Nuvalykite stalą! Užmaišysime tešlą imbieriniams sausainiams. Rytoj vaikai galės prikepti žmogeliukų. Suolai, stalas ir indai turi blizgėti, o tada į lovą! — sukomanduoja Mina lankstydama laikraštį. Ji vyriausia ir visuomet ima vadovauti.

Danielis atsidūsta. Išneša puodą su sūrymu ir padeda ant virtuvės laiptų, kad atvėstų.

„Tėvai ir vaikai“, prisimena jis slysčiodamas takeliu į klėtį. Reikėtų kaip nors įsiminti raides, tada galėtų skaityti pats. Negi liks visą gyvenimą neraštingas kvailelis. Kalėdos

Jie tik pliaukšteli rankomis, iš susižavėjimo tiesiog netekę žado. Pušaitė dvi paras išstovi rūsyje, kol nuo šakų atitirpsta ledas. Paskui užnešama į viršų. Įstatoma į indą su vandeniu ir trinkelių kryžma, užklojama raudonu audeklu.

Vargu, ar kas matęs gražesnį medelį. Vaikai spokso lyg apkerėti. Suaugusieji grožisi spyglių tankumu ir kamieno išlakumu. Ką jau kalbėti apie taisyklingai nuaugusias šakas. Kuplios, tiesios, tarsi sukurtos puikuotis per iškilmes.

Virtuvėje moterys kraipo galvas, spėlioja. Bet klausiamas, kur surado tokią gražuolę, Danielis tik šypsosi. Aplinkui nedaug lygių ir išlakių pušynų, o šį medelį į Havnesą jis atplukdęs valtimi. Moterys neatstoja. Vidury baltos dienos net vaišina karštu šokoladu, lyg svečią — gal šitaip pavyks išgauti paslaptį.

— Negaliu net paaiškinti, juk jūs menkai pažįstate pakrantę, — išsisukinėja jis.

Danielis godžiai geria šokoladą, aplink burną jam randasi rudi puslankiai, bet nieko aiškaus iškvosti joms nepavyksta.

Pasiėmęs senąją kepurę jau eitų, tik staiga tarsi ką prisimena.

— Ką čia norėjau pasakyti? Nutariau kibti į mokslus, ne vien kuistis apie mažniekius ir pušeles. Kristoferis žada išmokyti mane pažinti raides.

Moterys susižvalgo — tokia mintis joms net į galvą nebūtų atėjusi.

Kūčių išvakarėse Sara Susanė suguldo vaikus ir viena imasi puošti kalėdinę pušaitę. Viršūnė siekia lubas. Svarbu prižiūrėti, kad per šventes nenuvirstų. Kai bus šokamas ratelis, reikės patraukti į kambario vidurį, o paskui pristumti prie sienos, kad neužkėstų visos seklyčios.

Patikrina Danielio įspraustus prie kamieno kaiščius. Paskui palypėja kopėtėlėmis ir pakabina kartoninius angeliukus blizgančiomis galvutėmis ir sparneliais. Spalvoti bumbulai, kuriuos Johanesas pirko Tronjeme pirmaisiais jų gyvenimo Havnese metais, turi būti gerai matomi. Žvilgančių girliandų įsigijo šįmet, nes senosios pateko kačiukams į nagus. Cukruotas figūrėles ir imbierinius sausainius reikia kabinti apačioje, mat vis vien atiteks vaikams.

Pradėjusi kabinti krepšelius, — juos, Johanesui būnant Steigene, laidotuvėse, Sara Susanė nupynė kartu su Agnese ir Jakobu, — ji nusprendžia atsipūsti. Sukaitusi, rasojančia kakta. Nuostabą kelia tai, kad esi gyva, pamano. Tarytum reikėtų džiaugtis, o tik stebiesi. Jauti tuštumą. Lyg būtum ką tik pagimdžiusi ir smarkiai nukraujavusi. Galvoje ūžia, turbūt nuo to laipiojimo kopėčiomis. Ji sukaišioja žvakutes į žvilgančius laikiklius ir susagsto ant šakų. Žiūri, kad nebūtų arti degių papuošalų. Juk degančios žvakutės ją šiurpins per visas Kalėdas.

Smailus pailgas papuošalas būdavo kabinamas po lempa, bet dabar kažkas jo galą apsukęs viela ir pamovęs ant pušaitės viršūnės. Apkarstytas daugybe stiklinių karoliukų jis linksmai laužia šviesos spindulius. Sara Susanė jį iškaulijo būdama Tysfjorde. Šį žaislą Bergene pirko tėtis, tai įsirėžė atmintin. Vaikams daug laiko jis neskirdavo. Arnoldas, mirus tėvui, jau beveik suaugęs, apie jį kalbėdavo retai. Motina prisimindama tėvą visada dūsaudavo. Lindų namuose ant sienos kabojo jo nuotrauka. Sara Susanė prisimena, kaip sėdėdavo tėčiui ant kelių. Nuo jo dvelkdavo tabaku ir druska. Kalbėdavo trūkčiodamas šnerves ir barzdą.

„Irkluoti privalu net nugeibėliams“, — tikriausiai dėl savo skaudžios patirties dabar ji prisimena tėvo žodžius.

O koks buvo jo balsas? Žemas? Nepamena. O gal ji girdi Fritso Jenseno balsą?

*

Kūčių dieną į viensėdį atvyksta ponia Lind, sesuo Anė Sofija ir Arnoldas su savo Elena. Sara Susanė su broliene ne pernelyg palaiko ryšius. Nieko nuostabaus, juk jas skiria netrumpa kelionė per jūrą. Kai jiedvi paskutinį kart matėsi, Sara Susanė pastebėjo, kad Elena nepraeina pro veidrodį nedirstelėjusi. Be perstojo plepa apie visokius niekniekius, nors visa tai galima nusakyti keliais žodžiais. Neatrodo, kad turėtų savų minčių. Regi tik save kitų akyse. Ir veidrodyje.

Labiausiai Sarai Susanei patinka, kai Arnoldas atvyksta į Havnesą vienas. Šįkart tai neįmanoma. Bet, šiaip ar taip, juodu susitinka.

— Iš lauko jūsų kalėdinė pušelė man atrodo kaip spindintis stebuklas, — sako ponia Lind remdamasi į Anę Sofiją ir duodama Johanesui kailinius. Anė Sofija pavadinta motinos vardu, ji ir gyvena kartu su motina. Kažin, ar verta pavydėti.

Arnoldas glaudžia Sarą Susanę prie savęs, nuo barzdos jam pabyra balti šerkšno spygliukai.

— Pasiilgau tavęs, — stiebdamasi sukužda ji.

— Va, pažiūrėk, kuo aš dabar užsiėmęs, — rodydamas į mažąjį Nilsą nusijuokia jis. Vaikutį iš Elenos rankų perima Anė Sofija — būti paslaugiai, rodos, jai jau įprasta.

Nors kelionės būta ilgos, o alkanas vaikas zirzia, Elena puikiai nusiteikusi. Šviesūs banguojantys plaukai krinta ant pečių, nupūsti žvarbaus vėjo liepsnoja skruostai.

Ji traukia visų dėmesį, to negali nepastebėti ir Sara Susanė. Elena lyg tas ant pušaitės siūbuojantis angeliukas. Trapi auksaplaukė.

Papietavę visi šeimynykščiai šoka ratelį aplink kalėdinę pušelę. Vaikai, — Agnesė, Jakobas, Sandra, Magda ir Nilsas, — samdinys Hansas, melžėja Marena, auklė Anė, virėja su abiem padėjėjomis, ūkvaizdė Henrietė, Kristoferis ir Danielis, taip pat ūkvaizde dirbanti sesuo Elena Lind. Rateliu sukasi Arnoldas su savo Elena, laivininkai ir ponia Lind. Vietos užtenka visiems. Durys tarp svetainių atviros, ant pušaitės dega žvakutės, nuo krosnies dvelkia smilkalais. Marga draugija vaišinasi skanėstais ir gėrimais, siekia palaikyti pokalbį. Tai puikiai geba Arnoldas ir ponia Lind.

Kai ratelis sušokamas ir į vieną, ir į kitą pusę, kai išgiedamos kalėdinės giesmės, iš savo vietos pakyla Sara Susanė su Biblija rankose. Šeimynykščiai, pratę prie skaitymo, tučtuojau nutyla ir lūkuriuoja. Kai kurie jų nudelbia akis, mat šįkart teks klausytis ne apie žveję, o apie patį Jėzų.

Skaitovei pasitikėjimo savimi teikia jau įgyta patirtis. To ponia Lind su saviškiais dar nežino.

Girdėdama ausyse Fritso Jenseno balsą Sara Susanė pradeda skaityti evangeliją. Nesutrinka, pravirkus Sandrai. Nutyla tik perskaičiusi eilutes apie Marijos širdin nusėdusius išminčių žodžius. Tuo metu įkniaubęs galvą į kelius prie krosnies sukūkčioja Danielis.

Tai trunka vos akimirksnį. Susitvardęs jis pritariamai linkteli skaitovei. Ši virpančiu pirštu susiranda skaitytą vietą. Kosteli ir nebestabčiodama skaito toliau.

Kūčių vakaro šurmuliavimas ir klegesys nurimsta. Šeimynykščiai išsiskirsto kas sau — vieni į klėtį poilsio, kiti į virtuvę baigti darbų. Prie stalo lieka šeimos nariai ir du vaikai, septynmetė Agnesė ir penkiametis Jakobas. Kiti pavalgydinti virtuvėje ir suguldyti. Arnoldas su Elena nori, kad jų mažasis Nilsas pavakarotų ilgiau, bet Sara Susanė, savo pačios nuostabai, prieštarauja:

— Na, ne, vaikinukas pavargęs ir patenkintas. Tai ilgai netruks. Nereikia laukti, kol jo zirzimas sugadins kitiems apetitą.

— Aš nežinau, iš kur tas tavo griežtumas, Sara Susane. Tik jau ne iš manęs, — ponia Lind atsidūsta. Bet iš tiesų ji patenkinta.

— Ne, mama, ne iš tavęs. Tikriausiai mėgstu skaniai pavalgyti ir noriu, kad būtų ramu, — žaismingai atsako Sara Susanė.

— Tavo išvaizda byloja ką kita, — kiek susirūpinusi ištaria ponia Lind.

Agnesė elgiasi visai kaip didelė, nors augančios jos niekas netramdė ir nekomandavo. Vos išmokusi vaikščioti ji pradėjo ugdytis gebėjimą apsieiti be kitų dėmesio. Tūnodavo po stalu ar kokiame nors kamputyje ir stebėdavo, kas vyksta aplinkui. Šviesiaplaukė garbanė, vaiskių akių — visa į tėvą; tai, galima sakyti, privalumas.

Jakobas neriasi iš kailio, kad užkariautų tėvo, dėdės ar senelės dėmesį. Sara Susanė galų gale atsistoja ir priėjusi kažką sukužda jam į ausį. Jis kuriam laikui nurimsta.

Arnoldą Sara Susanė pasisodinusi šalia savęs, o prie Johaneso įkurdinusi motiną su Elena. Bet anie du, kad ir kur būdami, susiranda vienas kitą: tai žvilgsniu, tai šypsena, tai rankos krustelėjimu.

Ponios Lind nuotaika pakili. Nelaukdama atsakymų ji be paliovos kalbina Johanesą. Trata, kas tik guli ant širdies. Šįvakar ne apie Arnoldą, o apie smulkius ir svarbius Havneso reikalus. Per vakarienę nė kiek nesivaržydama įterpia skambius žodžius: grožis, meilė, sielos labirintai, Dievo malonė, apsivalymas per atleidimą. Pastarieji taikomi nesibaigiantiems Arnoldo vaidams su kaimynu.

Jos kalba liejasi kaip srauni upė. Visų ausis pasiekia liaupsės, kuriomis ji į padanges iškelia Johaneso rankomis sukurtą unikalią sodybos aplinką. Jis esą tikras stebukladarys — rankos limpančios prie kiekvieno darbo. Statiniai senojoje Havneso dalyje atnaujinti, Sara Susanė aprūpinta padėjėjais — galinti gyventi kaip ponia.

Tai išgirdęs Johanesas bejėgiškai žvelgia į uošvienę ir purto galvą, nors iki tol dėjosi esąs abejingas.

O ponia Lind ir toliau gražbyliauja. Giria prekybinius Johaneso reikalus, nuolatines jo keliones jekta. Nelieka be dėmesio ir buitinės smulkmenos. Esą baltesnės tvoros niekur nemačiusi, o dar žiemą! Jos atvažiavimo garbei iškelta vėliava — naujutėlaitei Johaneso veiklą ir finansus ji vertinanti kaip sektinus pavyzdžius, nors ir apie tuos reikalus jis nėra prasitaręs.

Tik nereikia manyti, kad ponia Lind rėžia kalbą. Toli gražu ne. Tiesiog prašnekusi nebegali nutilti.

Geriant kavą ir skanaujant tekšių uogienę su plakta grietinėle, nuo jos lūpų nedingsta mąsli šypsena. Johanesui siūlant nuplauti širdį antra portveino taure, ji neatsisako. Viena bėda — ne bėda

Tai ir vėl nutinka palėpėje, Johanesui grįžus iš pastoriaus Fritso Jenseno laidotuvių. Vieną naktį jis pasigenda Saros Susanės šalia savęs. Ieškoti verta tik vienoje vietoje. Susirietusi kaip gemalas ji guli ant ištraukiamosios lovos šaltajame kambarėlyje. Žiemą jame laikomi geriausi kailiai. Johanesas atsigula greta. Oras pritvinkęs troškaus avikailių kvapo ir liūdesio. Spausdami vienas kitą glėbyje jie atsiduoda geismui. Išties ji to trokšta karščiau nei jis. Pabaigoje ji tarsi pagauta įniršio neleidžia jam laiku atsitraukti.

Brėkštant juodu parsėlina į miegamąjį kaip kokie nusikaltėliai. Išeidamas iš kambarėlio Johanesas apžiūri sienas. Nors tvyro prietema, įsitikina, kad paveikslo ten nėra. Norėtų paklausti, bet neįstengia.

Ogi jau ir per vėlu.

Bando įsivaizduoti, kur ji sumanė jį paslėpti. Be abejo, galėtų pasiteirauti, ar jau išvyniojo. Bet nesiteirauja. Tarp jųdviejų tarytum kas įsiterpia. Užsimezga lyg mazgas. Bet priekaištauti nėra pagrindo. Mat Sara Susanė gerai atlieka visas savo pareigas, nors ir neįprastai lėtai, lyg miegodama.

Jį kamuoja mintys, kad ji tik per plauką nežuvo jūroje. Po pokalbio laive nepasidaro lengviau. Sara Susanė pasikeitusi. Bet argi gali stebinti jos sielvartas dėl pastoriaus mirties? Juk pažinojo Fritsą Jenseną geriau už jį.

Johanesas ieško atsakymo. Per laidotuves bando atkurti ankstesnį ryšį su Ursula Jensen. Bet ji lyg apkvaitusi ir, galimas daiktas, tetrokšta likti viena. O aplink gausybė žmonių. Nuo nesibaigiančių ceremonijų net slogu.

Tvylodamas ant paskutinio suolo bažnyčios gale, jaučia gėdą. Juk netoliese, priešais altorių stovi karstas su pastoriaus palaikais. O jis, Johanesas Krogas, sėdi ir svarsto, ar tik Ursula nebus pakėlusi rankos prieš Sarą Susanę dėl pateisinamos priežasties.

Supranta turįs apsispręsti. Tai jis geba. Tada duoda sau žodį, kad nesistengs sužinoti, kas taip užrūstino Ursulą. Tuo labiau, kad viskas baigta.

Bet tos mintys ima ir vėl užplūsta. Ypač tada, kai stovi vienas ant besisūpuojančio laivo denio po besimainančiu dangumi. Mintys sukasi apie tas dienas, kurias Sara Susanė praleido pozuodama. Apie tai, kad altoriaus paveikslas iki galo neatspindi pastoriaus Jenseno ir Saros Susanės santykių. Kartais iš tamsių jūros tolių ataidi aiškus jos balsas, kalbantis su pastoriumi apie tokius dalykus, kokių su Johanesu ji niekada neaptaria.

O portretas? Ji sako, kad tai padėka už pozavimą. O parodyti jam neketina. Kodėl?

Kaip ne kartą anksčiau jį suima piktumas, kad negali sklandžiai reikšti savo minčių, taip darniai besirikiuojančių galvoje. Kad būtinai užsikerta, ir gana. Jau vaidenasi, jog giliai širdyje Sara Susanė jį niekina manydama tas mintis esant tokias pat kapotas kaip ir kalba. Ko gero, ji mano, kad tai dėl menko protelio. Tada jis nebeapsikęsdamas išeina — ne tik iš kambario, kuriame ji yra. Tiesiog dingsta iš namų. Negali gi laukti, kol pamatys, kaip jam gėda. Kiti tegu sau mato, tik ne ji.

Kovo dvidešimt penktąją iš Torstado atplaukia Iverinė. Dėžutes ir kelioninį krepšį nuo prieplaukos atsitempia pati. O laivą juokdamiesi ir šmaikštaudami vyrai vos ne vos užvelka ant kranto.

Jos atvykimo Johanesas laukia įsitempęs. Mat Saros Susanės pilvukas vėl pučiasi. Iverinė linkusi drožti tiesą į akis, tad jam belieka tikėtis pylos. Suka galvą, kaip čia pasiteisinus. Suk nesukęs, vis vien nieko svaraus nepasakysi. Kad tik ji nepratrūktų, kol vaikai dar nemiega.

Iverinė įžengia į seklyčią, bet apie Saros Susanės figūrą nieko nesako. Neperskrodžia Johaneso žvilgsniu. Tik stebėdamasi apeina visas sienas. Galiausiai panūsta pamatyti portretą, mat, pasak gandų, po pastoriaus Jenseno mirties jis buvęs atsiųstas į Havnesą.

Vaikai kabinasi jai į sijoną, čia pat sukinėjasi auklė ir ūkvaizdė. Johanesas stovi tarpduryje pasirengęs nešti atsivežtą mantą į viešnios kambarį.

— Dar neišvyniojau, — atsiliepia Sara Susanė.

— Dar neišvyniojai? Ką nori tuo pasakyti? Negi nepakabinsi tokios vertybės, kad visi galėtų pamatyti tikrą paveikslą? Meno kūrinį?

— Negalėsiu ištverti matydama save ant sienos, — išsisukinėja Sara Susanė.

— Privalai! Jau vien dėl jo kūrėjo! Pagalvok, juk tas žmogus mirė! Kad tai liūdna — per silpnai pasakyta. Gal su protu susipykai, taip elgtis nedera! Kur nukišai portretą?

Johanesas tebestoviniuoja. Paskui tarsi ką sumanęs padeda krepšį ant grindų. Vaikai ir kiti šeimynykščiai žvalgosi tai į Iverinę, tai į Sarą Susanę. Stoja tyla. Netikėtai į langą subarbena lietaus lašai, ir šviesa ima trauktis. Tik nesiliauja krykavę jūros paukščiai, atkakliai šaukdami kiekvienas savo porą.

— Prašom sėstis, Iverine! Netrukus išgersime po puodelį kavos, — kone įsakmiai prabyla Sara Susanė. Tai išgirdusi Iverinė apsiramina, nes supranta, kad viskam savas laikas.

Vėjui su lietumi įsismarkavus, jauku sėdėti prie šiltos krosnelės ir džiaugtis, kad valtis išvilkta ant kranto. Iverinės viešnagės proga svetainėje dar nesutemus uždegamos lempos. Sara Susanė žvalgosi į vieną jų, vis rūkstančią. Paprašo tarnaitės sutrumpinti dagtį, bet tai nepadeda. Tarytum nuo lango trauktų skersvėjis. Sara Susanė jaučiasi kiaurai perpučiama, kad tik nesusirgtų nuo peršalimo. Visa tai, matyt, dėl Iverinės prašymo parodyti portretą.

Vaikams sugulus, svetainėje vakaroja tik abi seserys. Sara Susanė laukia, kada Iverinė ims klausinėti apie būsimą kūdikį. Bet ši vėl teiraujasi apie portretą.

— Negi gaila parodyti? — neatlyžta.

Akimirksnį Sara Susanė stebeilija į savo rankas. Gyslos išpampusios, taip esti per kiekvieną nėštumą. Galų gale ji lėtai pakyla ir nieko nepasakiusi išeina į priebutį. Užkopia laiptais į palėpę. Stumteli ištraukiamąją lovą ir iš galvūgalio iškelia ryšulį. Palaiko rankose. Alsuoja giliai lyg dirbdama patį sunkiausią darbą.

Iverinė atraišioja virves, išvynioja ryšulį iš neperšlampamo audeklo, tada iš popieriaus. Tylėdama pakelia į save atgręžtą paveikslą.

— Dieve mano! — jausmingai sušnibžda ir atsargiai stato jį ant sofos. Jos pailgas, raukšlių išvagotas veidas spinduliuote spinduliuoja. — Tikras genijus buvo tas pastorius Jensenas, tik pamanyk, kaip tapė!

Sara Susanė žiūri į portretą, bet savęs nemato, tik Fritsą Jenseną. Veidą, nušviestą įžambių šviesos spindulių. Kairėje barzdos pusėje susiraičiusios žilos gijos. Tarp antakių įsirėžusios raukšlės, nosis nusmailėjusi, jos galas pablyškęs. Retos neklusnių plaukų sruogos ties smilkiniais. Neryžtingas žvilgsnis. Rankoje teptuko nėra. Fone matyti žaibo nutvieksti aukšti langai. Už jų siaučia audra. Ir tos jo rankos...

Sara Susanė stovi vidury svetainės ir dairosi, už ko nusitverti.

Tada išgirsta ateinant Johanesą. Eiseną lengva atpažinti: žingsniai tvirti, tikslingi. Priebutyje jie nutyla, bet nusivelkamų drabužių šlamesio jos neišgirsta. Jis tikriausiai stabteli lyg nujausdamas, kad portretas jau išvyniotas. Arba ketindamas pasiklausyti už durų, kas kalbama. Portretas tebestovi svetainėje ant sofos. Rantytas jos atkaltės kraštas neblizga. Seniai išdžiūvusiuose drobės potėpiuose slaptingai žaižaruoja šviesa.

Priešais seseris nelauktai išnyra Johanesas. Su žvejo auliniais ir apranga. Nuo jo varva vanduo. Veidas perbalęs kaip popierius. Bando kalbėti, bet nenutaiko danties ant danties. Sara Susanė gaudo jo žvilgsnį. Ar viskas dėl to portreto? Ne, į paveikslą jis nežiūri, akys įbestos į ją. Tokio jo veido jai dar neteko matyti. Sara Susanė jaučia galinti tuoj prarasti ryšį su tikrove. Johanesas dar keliskart nesėkmingai bando prabilti. Tada ji prieina prie jo, viena ranka įsikimba į parankę, o kita uždaro duris.

Pagaliau vienu atokvėpiu kliūsteli žodžiai.

— Arnoldasirelenanuskendovestfjorde!

*

Esą siautęs vėjas, nors audra to nepavadintum. Ant uolų laivas neužplaukęs, aptiktas beplūduriuojąs atviroje jūroje. Paviršiuje kyšojęs pirmagalis. Stiebas nulūžęs, burė nuplėšta, nei gyvų, nei mirusių, jokio daikto — tokį vaizdą išvydę trys vyrai iš Chiopsviko, priplaukę femberingu. Jie iškart atpažinę Arnoldo škuną. Apiplaukę ratais, bet nieko neaptikę. Kylant bangoms, vėjui dar labiau įsišėlstant, jiems tekę sukti savo laivą į krantą. Nebuvę nė ko svajoti temptis škuną iš paskos. Vienatvė

Seseriai Marenai skiriamos atsakingos pareigos: erdviuose Chiopsviko namuose surengti Arnoldo ir jo žmonos paminėjimą giminėms ir svečiams. Ji imasi vadovauti samdinių ir tarnaičių, virėjos ir kepėjų darbui. Paliepimai duodami tyliai, bet aiškiai. Marena žodžiais nesišvaisto. Protarpiais meta darbą ir apsipila ašaromis. Visiškai nesvarbu, ar jas kas mato, ar ne. Tik dabar, jau per vėlai, supranta, kad buvo neapsakomai prisirišusi prie brolio.

Kūnai nesurasti, bet motina vis vien nutaria iškelti šermenų pietus.

Sarą Susanę tolydžio pykina. Kamuoja šleikštulys, nors, jos skaičiavimu, turėjo seniai baigtis. Po ceremonijos bažnyčioje ji vėl palinksta virš išvietės skylės. Nesiskubina, laukia, kol atsigaus ir galės pasirodyti žmonėms.

Išėjusi pamato lūkuriuojant brolį Jakobą. Jis stovi be striukės, vėjo perpučiamas. Blyškų, ištįsusį veidą svarina tamsi barzda. Staiga ji supranta visiškai jo nepažįstanti. Juk jai buvo svarbus tik Arnoldas ir niekas kitas.

— Atleisk, nenorėjau sutrukdyti, — tarsteli Jakobas.

— Nesutrukdei. Nė neįtariau, kad tu čia.

— Girdėjau, kaip tu galuojiesi, — linkteli galvą būdelės pusėn.

— Praeis.

— Su laiku viskas praeina. — Jo lūpas iškreipia keista šypsenėlė.

Sarai Susanei dingteli, kad dabar Jakobas, matyt, jaučiasi pašėlusiai sutrikęs. Juk jis atsidūręs dėmesio centre. Vienintelis likęs sūnus. Sara Susanė neįsitikinusi, ar pasirengęs tokiam vaidmeniui.

— Galėtum dažniau atvažiuoti į Chiopsviką, Sara Susane. Nuo tada, kai ištekėjai, pasigendu tavęs.

— Ačiū! O tu galėtum dažniau pasirodyti Havnese, — paliesdama jo ranką sukužda ji.

— Galbūt, — nusukdamas žvilgsnį atsiliepia Jakobas.

Juodu pastovi laikydamiesi už rankų.

— Na, nereikia pamiršti, ko atėjau, — taria jis mėgindamas nusišypsoti, bet virpteli tik lūpų kampučiai.

Gal nesiliaujančiu kalbėjimu motina bando slėpti jausmus? O gal išsilaisvinti nuo jų? Jos žodžiai be perstojo skamba ir po pastoriaus kalbos bažnyčioje, ir per šermenų pietus namuose. Balsas sklinda taip, lyg būtų visą gyvenimą lavintas tokioms kalboms. Motina gieda liaupses Arnoldo ir Elenos dorybėms. Vinguriuoja pamąstymus, kad dabar juodu išvengs daug žemiško sielvarto ir nepatirs senatvės. Aukština linksmą Arnoldo būdą ir Elenos plaukus — it auksinės mėnesienos gijos. Apdainuoja žuvusiuosius — jaunus, gražius ir laimingus. Tarsi prieš miegą klausytum prodainiu sekamos pasakos.

Taip, atsiradusią tuštumą turės užpildyti gyvieji. Bet kas toliau rūpinsis Lindų šeimos geru, ji nutyli. Apie Jakobą neužsimena, lyg šis tam būtų netinkamas. Motina kalbamiems, o ne su jais, tarsi kitų vaikų, be Arnoldo, neturėtų.

Paskutinė kovo diena pasitaiko saulėta. Lyg tyčiodamasi iš Arnoldo mirties visur tarpsta gyvybė. Sarai Susanei nusmelkia širdį: galbūt motina yra jos pačios veidrodinis atspindys? Tarsi įspėjimas, kad gyvieji gali tapti nebesvarbūs. Šią baugią praregėjimo akimirką ji ima dairytis Johaneso, kad turėtų prie ko prisišlieti. Tvirtas kaip mūras jis stovi tarp valgomojo stalo ir indaujos. Sara Susanė prisiglaudžia prie jo. Į juos krypsta visų akys.

*

Marena su Johanu išsiveža mažąjį Nilsą į Hunholmeną. Tai tarsi savaime suprantama. Dabar Marena augins abu brolio sūnus.

Motina ir Anė Sofija išplauks drauge su Sara Susane į Havnesą. Tai irgi atrodo savaime suprantama. Ji kaipmat susikrauna daiktus į lagaminėlį, sėdi ir laukia.

Visu keliu šiaurėn Sara Susanė klausosi nesibaigiančių motinos šnekų. Pučia priešpriešinis vėjas, laivas sunkiai iriasi į priekį. Bet bekraštė padangė giedra. Kartais Sara Susanė susižvelgia su seserimi Elena, sėdinčia laivo pirmagalyje. Susižvelgia ir su Johanesu, sukiojančiu vairą. Bet anie nepuola jos gelbėti. Galiausiai pati atsigręžia į motiną, sėdinčią laivagalyje po antstatu.

— Mama, mamyte, ar galėtume bent kiek patylėti?

Motina tik užsidengia veidą rankomis ir prapliumpa širdį veriančia rauda. Jei vandens paviršius būtų stiklinis, nuo to garso pažirtų į spindulingas šukes. Nelieka nieko kita, tik įsiremti koja į skersinio kraštą, perkelti pilvo svorį į kitą suoliuko pusę ir atsigręžti į motiną. Tada apglėbti, kaip ji apglėbdavo juos žliumbiančius, ir sukuždėti tuos paprastus žodžius, kurių buvo išmokusi dar aname gyvenime:

— Ša, ša, mamyte, nebeverk...

Vos jiems išlipus į krantą, motinos burna vėl atsiriša. Malte mala tarsi trindama į pilką tyrę visas Saros Susanės mintis.

Atsigulusi Sara Susanė nesistengia užmigti. Nori daug ką permąstyti. Kol motinos burna užčiaupta, kol aplinkui tylu. O iš ryto, dar jai nepakilus, motina jau plyšauja. Jos balsas sklinda laiptais, grindimis, skardi kieme. Skamba prie pietų stalo, bandydamas įtraukti į pokalbį ir vaikus, ir suaugusius. Sarai Susanei gėda, ji nesidžiaugia, kad dabar su motina gali pabendrauti vaikai ir visa šeimyna. Ji trokšta tik vieno: nieko nematyti ir negirdėti. Mintyse dėkoja Johanesui už tylėjimą.

Neatrodo, kad motina rūpintųsi tolesniu Chiopsviko likimu.

— Ar kalbėjai su Jakobu dėl turto perėmimo? — kartą tiesmukai paklausia Sara Susanė.

— Su Jakobu? Ne, juk jis turi jektą.

— Mama, nejaugi leisi Lindų sodybai ir krautuvei išnykti kartu su Arnoldu?

— Jo niekas nepakeis, — virpteli motinos lūpos.

— Jakobui niekada neteko savęs išbandyti, — atrėžia Sara Susanė.

— Taip, bet jis turi savo užsiėmimą.

— Gal paprašyti Johaneso, kad padėtų sutvarkyti palikimo reikalus ir popierius? Kad neįsiveltų kokių nors klaidų?

— Taip, žinoma, Johanesas... — dėkingai numykia motina.

Pasitikėjimas jį pamalonina. Savo mintis Johanesas išdėsto raštu bloknote ir parodo uošvei. Paskui vyksta į Chiopsviką pasišnekėti su Jakobu. Sutaria, kad iki Nilso pilnametystės nuosavybę valdys jis.

Tą dieną, kai Johanesas su motina išplaukia pas Mareną į Hunholmeną, Sarai Susanei nušvinta akys. Tarsi sielvartą būtų kėlęs ne Arnoldas, o motina.

Pralekia lemtingojo įvykio paženklintas pavasaris. Negirdėti nė laikrodžio dūžių. Praskrieja vasara. Laiko pojūtis darosi liguistas.

Po truputį Magdos priežiūrą perima auklė Anė. Vakarais Sara Susanė įjunksta vaikštinėti po pakrantę. Jaučiasi lyg statinaitė, kurios dangtis prislėgtas akmeniu. Viduje viskas kunkuliuoja. Veržiasi lauk, rodos, tuoj sprogs. Ji sėdasi ant kelmo ar ant sauso žemės plotelio ir vis bando išgauti iš savęs kokį nors garsą. Tylu. Viskas įkalinta.

Padangė švyti, bangos blykčioja, dvelkia viržiais ir sula. Pučia vėjas. Visa tai lyg pasityčiojimas... Beprasmybė... Ją apėmusi sumaištis, juk pati nutarė įsikurti Havnese. Visam laikui.

Bet prieš užsidarydama savo kiaute norėtų su kuo nors pasidalyti mintimis. Tik tokio žmogaus čia nėra.

Gerai prisimena anų dienų pokalbius. Prisimena? O gal tik prasimano? Kad ir kaip būtų, šiandien jie gyvesni nei tuomet. Ypač sustiprėja jai vaikštinėjant pakrante arba audžiant. Svarbiausia atsitolinti nuo žmonių. Daryti ką nors monotoniško. Žingsniuoti. Kepėstuojant akmenuotu taku laikyti pusiausvyrą. Arba mechaniškai mesti audeklą, kartoti tuos pačius spalvotų ataudų ruožus.

*

Mintyse pradeda vadinti jį Fritsu. Gyvo niekada taip nevadindavo. Pirmiausia vardas užgimsta burnos ertmėje. Priverčia įsiklausyti. Gėdingas pabėgimas iš sodybos jau nebežeidžia širdies. Į galvą ima plūsti jo ištarti žodžiai, ausyse suskamba ir balsas.

„Pradėk užrašinėti savo mintis, Sara Susane“, — sako jis.

„Kodėl?“

„Todėl, kad jos svarbios ir protingos. Tu turi ne tik įžvalgų protą, bet ir savimonę, tai ne kiekvienam duota. Be to, lengvai paverti mintis žodžiais.“

„Bet aš neturiu pašnekovo.“

„Turi mane.“

„Gerai, o būdama Havnese?“

„Todėl ir siūlau, kad jas užrašinėtum, o paskui, progai pasitaikius, perduotum užrašus man. Man įdomu, ką tu mąstai.“

„Kodėl?“

„Negaliu paaiškinti — neįmanoma, bet taip yra.“

„Manau, ne viską pasakai, nedrįsti...“

„Kaip tik taip! Matai, esi drąsesnė ir nuovokesnė už mane.“

„Kur jau ten! Bet ar galiu paklausti? Kodėl sugrįžai iš Vokietijos tada, kai viskas sekėsi kaip pasakoje?“

„Tik netekęs suvoki jos vertę.“

„Pasaka teikia džiaugsmo, leidžia suprasti, kodėl gyveni. Tau reikėjo tapyti. Argi ne tai tavo džiaugsmo šaltinis?“

„Tiesa. Bet man visada rūpėjo pats gyvenimas. Žmonės. Tapyti galėjau būdamas bet kur. Svarbūs atrodė ir kiti dalykai. Ypač tai, kas neišvengiama ir būtina — apie tai esame šnekėję. Atsakingumo jausmas.“

„Niekada nesu sakiusi Arnoldui, kaip jį myliu“, — ištaria ji.

„Manai, jis to nesuprato?“

„Nežinau. O tu pats ar supratai?“

„Taip, paskutinį kartą bažnyčioje.“

„Negaliu tuo patikėti...“ — sušnabžda ji.

„Tai tiesa.“

Sara Susanė užsikniaubia ant staklių. Skruostu pajunta ruplėtus metmenis. Panosėje styro pilkšvas siūlas. Iškvepiant jis kaskart suplevena.

Vadinasi, Arnoldas ją suprato.

*

Ji to tikrai nenori. Kam juodviem tokia sunki našta? Šaukiamas tas vardas nuaidės per laukus, per sodybą. Vis dėlto vaiką pagal tradiciją reikia pakrikštyti kurio nors šeimos nario vardu. Priešintis Sara Susanė neturi jėgų. Kad nebūtų keliamos kalbos, jog ji nenorinti pagerbti savo brolio, naujagimis pavadinamas Arnoldu. Jai užtenka žaizdų, ypač dilgsinčių sieloje.

Berniukas, vardu Arnoldas, išvysta pasaulį praėjus vos daugiau nei metams nuo dukrytės Magdos gimimo. Gimdymas nesunkus, pieno netrūksta. Viskas priešingai, nei ji tikėjosi. Juk nėštumas buvo tapęs kova, vidinių jėgų išbandymu. Save įsivaizdavo kaip nugriebto pieno puodynę. Paskutinį mėnesį ne kartą abejojo, ar kūdikis dar gyvas, mat nejuto jokių judesių. Be to, jis ir nesiskubino ateiti į pasaulį. Bet, tam stebuklui įvykus, nuo pirmos gyvenimo akimirkos mažasis Arnoldas jaučiasi puikiai. Jis ramus, linksmas ir gražus. Besilaukdama Sara Susanė skendėjo sielvarte dėl mirusiųjų ir beveik negalvojo apie kūdikį. Todėl gimusiam skiria daug laiko. Nesuklysime sakydami, kad motinos instinktas kyla iš sąžinės.

Gal dėl to vardo, o gal dėl gero būdo Arnoldas visų mylimas nuo pat kūdikystės. Kaip ir jo velionis dėdė. Bet ilgainiui nutolsta nuo motinos labiau nei kiti vaikai. Smalsaus proto, linkęs viską tyrinėti Arnoldas ne kartą apverčia sodybą aukštyn kojomis.

O jei kas nors gebėtų įžvelgti ateitį, regėtų, kad 1893-iųjų lapkričio 23 dieną Arnoldas, sulaukęs dvidešimt dvejų, išplauks laivu „Umbrija“ iš Liverpulio į Ameriką, Elio salą, ir namo nebegrįš. Kiek anksčiau iš Kristianijos su dviem lagaminais laivu „Hekla“ išplauks jo vyresnioji sesuo Sandra. O truputį jaunesnės už Sandrą ir truputį vyresnės už Arnoldą sesers Magdos troškimas pažinti pasaulį tenuves ją į Tronjemą.

Dieną naktį Sara Susanė rūpinasi vaikais, nors ir prižiūrimais dviejų auklių. Jie braunasi net į sapnus. Kartą regi juos plaukiančius Vestfjordu Arnoldo glėbyje kaip blyškių jūros gyvūnų tuntą. Plaukai surizgę, akys užmerktos, kojos ir rankos juda į taktą su Arnoldo kūnu.

Kartą regi sapne ir žuvų guoto apsuptą, per vandenį besikasančią Ursulą Jensen. Sapnuoja sužinojusi, kad ši su jaunesniaisiais vaikais persikėlė į Bergeną ir ten atidarė žuvų parduotuvę. Žuvų parduotuvę! Sara Susanė svarsto, ar neparašius jai laiško, jame ji viską paaiškintų. Bet taip ir neparašo. Kokius reikėtų parinkti žodžius? Negi pasakos, kad vis dar kalbasi su Ursulos vyru?

Ne! Tai būtų veidmainiška.

Vis dėlto mintys apie laišką neduoda jai ramybės. Jakobas trokšta dėmesio

Kaip visuomet, Johanesui kreipiant jektą namų link, širdį apima smagumas. Retkarčiais susišūkaudami savo darbus dirba kiti du laivininkai. Dangus niaukstosi, bet ne kartą nušvinta ir saulė.

Pernakvojęs su savo palyda Drejerių namuose Heningsvere, Johanesas dabar plaukia stačiai į jūrą palei rytinį Vestfjordo krantą, pučiant palankiam vėjui. Jis vilki žvejo aprangą, kepurės nenusivožia.

Apsilankymas Heningsvere labai naudingas. Jis ne tik priimamas ir apnakvindinamas, bet ir sužino daug naujienų apie prekybą bei žmonių gyvenimą. Tokių kalbų Johanesas visada klausosi labai įdėmiai. Juodviem su Henriku Drejeriu rūpi konjektūros, kaip pastarasis vadina šį reikalą. Abu skaitinėja laikraštį, gaudo pakrantėmis sklandančius gandus. Pasitarnauja ir telefonas, per jį Henrikas išgirsta papildomų žinių ir apie būsimus įvykius nutuokia ne menkiau už Aukščiausiąjį.

Johanesas, kaip ir Henrikas, visuomet stropiai suskaičiuoja savo pajamas ir išlaidas. Neretai prasėdi prie lempos iki pat išnaktų. Juodu išvis gerai sutaria. Johaneso motina mėgdavusi pabrėžti, kad buhalterijoje visada turi būti tvarka. Henriką Drejerį jis gerbia nuo vaikystės.

Šįsyk Drejeris svarsto įvykius, susijusius su prancūzų ir Vokiečių karu. Tai, anot jo, teigiamai veikia prekybą iki pat Šiaurės regiono.

— Be to, gerai eina žuvys. Šiaurės mažažemiams verčiau džiaugtis laisve jūroje nei kamuotis su blogai derančiais javais ar bulvėmis. Štai ką turime įsidėmėti, Johanesai! Žuvų netrikdo nei prastas pavasaris, nei ankstyvos nakties šalnos. Jos laisvai plaukioja savo pačių takais, — paskelbia Henrikas Drejeris ir siūlo išlenkti po taurelę. Kontoroje, be pašalinių akių.

Johanesas jau kai ką pastebėjęs savo krautuvėje Havnese. Palei krantą plaukiantys laivininkai sustoja ir užsuka apsipirkti įvairių atsargų ir žvejybos priemonių. Vis dėlto Henrikas sako teisybę: pasirodžius silkėms, ne kiekvienas pasirengęs kaipmat pradėti žūklę. Esą Johanesas turįs apie tai pagalvoti. Pasakyta — padaryta. Nieko negaišuodamas Johanesas paprašo Henriko telefonu užsakyti tinklą silkėms traukti. Užperka druskos ir naujų statinių už didelę kainą. Žino, kad tai apsimokės tik esant geram metų laimikiui. Atsiskaityti — jau jo paties reikalas, jo aptarinėti su Henriku nėra prasmės.

Jis viską permąsto stovėdamas prie vairo. Čia taip laisva kvėpuoti. Johanesas siekia turėti laiko atsargą savo sumanymams įgyvendinti. Visų pirma reikia parplaukti į krantą. Ten lengviau vertinti būsimų sprendimų padarinius.

Grįždamas jis visada pasirengia susitikti su ja. Su vaikais ir šeimynykščiais.

Aštraus vėjo košiamas Johanesas stovi ir galvoja, kad laivų judėjimas palei krantą labai pagyvėjęs, ypač per žvejybos Lofotene ir Finmarke sezoną. Kad dabar daugelis už nakvynę Havneso klėtyje moka dosniai. Kita vertus, pagausėja ir darbo, ir atsakomybės. Ūkyje užsilieka tas savotiškas jaunuolis Danielis, viskam tinkamas, visada prisišaukiamas.

Prieš kurį laiką jis nusamdo vaikams mokytoją Anetę Borten, jauną moterį iš Tronjemo. Nusamdo be ypatingo džiaugsmo, mat ši yra ponios, jo sutiktos pas pažįstamą pirklį, giminietė. Kaip tik toji ponia Gudruna ją ir rekomenduoja. Išlenkęs ne vieną taurelę jis vis laisviau užrašinėja į bloknotą savo mintis. Pamini ir vaikus, reikalingus mokytojos. Beje, tas vakaras neįprastas. Ponia Gudruna jį nuolat kalbina tarsi ypatingą asmenį. Rodos, jai visai nekeblu šnekėtis su juo. Ką čia slėpti, Johanesui tai patinka.

Mokytoja išties reikalinga, ir Sara Susanė maloniai sutinka Anetę. Priima į namus ir globotinį iš Liodingeno nepasitarusi su Johanesu, mat kaip tik tada šio nėra namie. Grįžęs jis atsargiai vapteli, esą turint visą būrį vaikų, kuriais reikia rūpintis, nederėtų prisiimti dar ir svetimų. Į tai Sara Susanė atšauna:

— Man atrodo, kad draugas labiau užgrūdintų Jakobą. Dabar mūsų jaunikaitis klaidingai manosi vienas pats valdąs Havnesą su visais žmonėmis ir gyvuliais.

Johanesas nebeprieštarauja. Berniukas, vardu Karlas, yra Jakobo bendraamžis. Guvaus proto, bet baukštus. Jam irgi reikia mokytojos.

Vienaip ar kitaip tėvams pavyksta susitarti. Bet tas keistas vakaras Tronjeme nejučiomis vis iškyla jo mintyse. Žinoma, tada ten buvo ir daugiau žmonių, ne vien toji Gudruna. Žinoma, kad ne vien ji.

*

Apžvelgusi save miegamojo veidrodyje Sara Susanė lieka nepatenkinta. Po Arnoldo gimimo kūnas nebeatgauna gražių formų. Krūtinė nebe ta, juosmuo išnykęs.

O juk ji vėl laukiasi.

Po brolio mirties praranda norą lieknėti. Užtrūkus pienui, vis vien geria grietinėlę ir kemša sumuštinius. Valgydama nusiramina, todėl visą laiką turi ką nors žiaumoti. Stengiasi išvengti Johaneso akių. Laimė, artėja tamsusis metas. Dieną jos pilvotą kūną slepia dukslūs drabužiai, naktį — patalai.

Bestoviniuodama ryto brėkšmoje išgirsta, kaip busdamas lopšyje knirkteli Arnoldas. Tuo metu ją pačią supykina. Mechaniškai palinksta virš kibiro ir vemia. Po valandėlės atsigaiveliojusi jaučiasi ne tik visiška bejėgė, bet nenorinti nė to vaiko. Veikiausiai nuo tokios gėdingos minties vėl pradeda žiaukčioti.

Kaip trokšta, kad kūnas priklausytų tik jai pačiai! Kad greta nebūtų lopšio, vystyklų, zyzimo. Dabar, Johanesui išvykus, ji jaučia didžiulį palengvėjimą. Jis bent jau vemiančios jos nemato.

Pravirksta Arnoldas. Ji apsisiaučia chalatą ir išėjusi į koridorių šūkteli Hanai, kad pašildytų pieno. Šiai bėgant laiptais aukštyn, Sara Susanė viena ranka remiasi į durų staktą, o ant kitos laiko Arnoldą.

— Ponia blogai atrodo! Aš pamaitinsiu, — sušunka Hana norėdama perimti vaiką.

Valandėlę suima pagunda — atiduoti Arnoldą, ir tiek. Ne, papurto galvą ir sugniaužia buteliuką saujoje.

— Tu pasirūpink kitais, — tarsteli jau beužverdama duris.

— Ponas Krogas man liepė prižiūrėti ir tave, — patylom sako susijaudinusi Hana.

— Ačiū, bet nereikia. Pamaitinsiu gulėdama.

Sara Susanė lieka kambaryje viena su mažyliu. Jos tuščias pilvas gurgia. Pamiršo paprašyti, kad atneštų ko nors užkrimsti. Ir stiklinę aviečių gėrimo. Apima nenumaldomas noras atgaivinti širdį šaltu vandeniu su aviečių sultimis tiesiai iš rūsio. Tarsi visas jos gyvenimas dabar priklausytų nuo tos stiklinės su gėrimu. Paguldžiusi lopšin visa gerkle plyšojantį vaiką Sara Susanė nukrypuoja į koridorių.

— Ar galite atnešti man stiklinę aviečių gėrimo? Ir du sumuštinius! — šūkteli.

Hana atneša padėklą su maistu. Nepratardama nė žodžio ima vaiką, buteliuką pieno ir lipa žemyn.

*

Sara Susanė užsuka į krautuvę ketindama pasiteirauti, kada parplauks Johanesas. Durys praviros, kad patalpa vėdintųsi nuo pypkės dūmų ir spjaudyklės tvaiko.

Ar jai tik dingojasi, ar tikrai girdi Johaneso balsą? Įėjusi viską supranta. Vidury krautuvės mėgdžiodamas tėvo mikčiojimą kraiposi Jakobas, aplinkui būriuojasi šeši ar septyni suglumę suaugusieji. Pamatę ją visi sutrinka. Atsukęs nugarą į duris berniukas mėgdžioja tėvo balsą ir judesius. Jam tai sekasi! Kaitaliodamas balsą nuo žemo, nevaikiško iki neryžtingo, persmelkto nevilties, kartais pereidamas į spigų falcetą jis aiškina, kaip sūdyti silkes. Tas mėgdžiojimas toks tikroviškas, kad negali patikėti, jog prieš tave septynmetis vaikigalis, o ne pats mikčius.

Sarai Susanei net akyse aptemsta. Prišokusi čiumpa berniuką už pakarpos. Persimeta tą drūtą spurdantį septynmetį per strėnas ir išsineša pro duris.

Už dėžių krūvos ima talžyti jį delnu, kur pakliūva. Po trečio kirčio Jakobui iš nosies pliūpteli kraujas. Sara Susanė sunkiai šnopuoja, kol pagaliau susigriebia pajutusi besitvenkiant šleikštulį.

Susirietęs Jakobas laikosi už galvos. Gal pyla dar nebaigta? Ir staiga garsiai bliaudamas smogia ten, kur pasiekia. Griebia Sarą Susanę už plaukų ir išrauna visą kuokštą. Čiumpa už palaidinės apykaklės. Atsisegusi po kojomis nukrinta segė. Išskėtęs stiprios rankutės pirštus jis visa jėga dreskia jai per veidą. Lieka kruvini brėžiai.

Vos tik ji, gelbėdama segę iš tarpugrindžio, paleidžia vaiką, šis nurūksta akmenimis grįstu keliu link sodybos. Užbėgęs beveik iki pat viršaus stabteli, paskui nuskuodžia per lauką ir dingsta už uolyno.

Lietus liaujasi. Pro vėjų genamus debesis tykšteli saulė. Jos spinduliai nušviečia pažeme besidraikančius garus. Grindlenčių medienos lankai panašūs į grūmojančius kumštelius, dvelkia derva ir druskingais dumbliais. Nuo krautuvės stogo į statinę pakšnoja vandens lašai. Bet visa kita aplinkui tarsi nekvėpuoja. Atsigręžusi ji pamato artėjant prie kranto laivą „Olinė Kristine“.

Bet Sara Susanė jo nelaukdama eina namo.

— Ar v-v-vertėjo t-t-taip i-i-imti į š-š-širdį?

Palėpėje į ją žvelgia tiriančios Johaneso akys. Tik praėjus kelioms valandoms po atvykimo ji papasakoja apie grumtynes. Vakarienės berniukas negrįžta, ir Danieliui nepavyksta jo surasti.

Violetinės rugsėjo sutemos pamažu pereina į šaltą vakaro tamsą. Pirmąkart Johanesas ryžtasi pradėti nemalonų pokalbį.

— J-j-jis n-n-neka-l-l-tas, k-k-kad aš m-m-mi-k-k-čioju.

— Negaliu pakęsti, kad mėgžioja tave. Niekas neturi to pakęsti! Ir tu taip pat! Jei dar kartą užgirsiu, išmušiu jam tą norą.

— K-k-kad t-t-tu ž-ž-žinotum, k-k-kiek p-p-prisiken-t-tėjau nuo tų m-m-mėgdžiojimų... b-bbūd-d-damas v-v-vaikas...

— Kas? Kas mėgdžiodavo, Johanesai?

— V-v-visi i-k-ki v-v-vieno. Ma-m-m-ma irgi. J-j-ji m-manė, k-k-kad t-t-tai tik b-b-blogas į-p-prot-t-tis. T-t-taigi tu j-j-jo n-n-nemušk.

Sara Susanė pribėgusi tvirtai apglėbia jį. Nuo Johaneso dvelkia prakaitu ir sūriu oru. Staiga į galvą nelauktai šauna mintis, kad net suskausta: ji pasirengusi visada mylėti šį žmogų. Išgyventi jo nedalią kaip savą. Suprasti geriau nei savo pačios vaiką.

— Ar motina tave mušdavo?

— T-t-taip. Bet t-tau n-n-nevalia t-to d-d-daryti! — griežtai sako jis atsišliedamas. — M-m-mudu d-d-drauge eisime jo ieš-k-koti.

— Ne, aš neisiu į tą šaltį, grįš ir pats! Nesu nieko mušusi. Niekada! O šįkart nesusivaldžiau. Negeras tas mūsų vaikas! Jis turi...

— S-s-sara S-susa-n-ne! — sušvokščia Johanesas, jo akys juodos nuo išsiplėtusių vyzdžių, lūpų kampučiuose kaupiasi seilės. Tokio įpykusio Johaneso ji dar nėra mačiusi. Kalbėdamas jis atstumia ją nuo savęs. Šnypšdamas iškloja, ką reiškia mikčioti, ką reiškia visąlaik jausti gėdą, kad esi niekam tikęs ir negali nieko pakeisti. Ką reiškia, kai žmonės juokiasi ar sutrinka, vos tau išsižiojus. Vis dėlto jis prisitaikęs ir įstengiąs gyventi su savo bėda. Tik niekaip nesuvokiąs, kad ji, pats brangiausias pasaulyje žmogus, galinti mušti jųdviejų vaikų dėl nederamų išdaigų. Tarsi giliai širdyje gėdytųsi savo mikčiojančio vyro.

Kur berniukas gali pasislėpti, Johanesas žino kaip niekas kitas. Randa lindintį oloje, priebėgoje nuo vėjo ir lietaus. Kiaurai peršlapęs išsigandusiomis akimis jis spokso į tėvus. Veide matyti ašarų ir sukrešėjusio kraujo žymės. Johanesas ištraukia jį laukan. Netardamas nė žodžio ima ant rankų ir neša namo. Įkandin kuldena Sara Susanė. Pokalbiams dabar ne laikas ir ne vieta. Bet ji supranta, kad pasikalbėti reikia. Tai jos pareiga. Johanesas vaikui tikrai nepriekaištaus, bent jau šį sykį.

Jiems artėjant prie apšviesto namo, Johanesas nuleidžia vaiką ant žemės — dar kas pamatys, kad jis nešiojamas kaip kūdikis. Nunarinęs galvą berniukas tipena tarp tėvų, kol Johanesas stabteli ir sučiumpa už rankytės.

— G-g-gali m-m-mane m-mėgdžioti k-kiek n-nori, bet n-ne-d-daryk t-t-taip, kad mam-m-mai b-būtų g-g-gėda.

Berniukas nusitveria motinos ranką ir baimingai žvelgia aukštyn.

— Mama, aš niekada daugiau taip nedarysiu...

Susijaudinusi Sara Susanė spusteli tą mažą rankytę.

— Negerai padariau ir aš, kad mušiau, Jakobai. Daugiau niekada nemušiu. Pažadu!

Jiems parėjus namo, tarpduryje stovi Karlas ir Agnesė. Pirmas mergaitės žvilgsnis skirtas tėvui. Ar Sara Susanė praranda ryšį su savo paaugusiais vaikais? Ar mažieji ir kasdienė buitis išvagia jos laiką? Kodėl Johanesas toks patikimas? Nei jis sklandžiai su jais pasikalba, nei laiko ganėtinai skiria. Galiausiai kas tokia ji pati, jeigu matydama tą patikimumą širdyje junta dilgsėjimą? Johaneso triumfas

Johanesas įsigyja didįjį tinklą vos prieš savaitę iki žinios, kad netoli kranto spiečiasi silkės. Per keletą valandų jis sutelkia žmones. Vadovauja nebe pirmą kartą. Jūros sidabro medžioklei ruošiasi ne tik jo flotilė, suplaukia ir daugiau laivų.

Jis stovi laivo gale laikydamas prie plono žalvarinio lyno pritvirtintą švininį svarmenį. Dar kartą jį nugramzdina kone iki pat dugno. Johaneso veidas susikaupęs, rankos įsitempusios nuo plaštakų iki pečių. Vyrai įdėmiai stebi ir laukia, kol lynas nuo silkių baksnojimo taip suvirpės, kad Johanesas duos ženklą mesti tinklą. Kiti laivai laikosi kiek atokiau.

Jei į tą pačią vietą suplaukia ir kitos flotilės, ženklas duodamas patylomis. Negi išsiduosi, kai tavo rankose laimikis. Silkės. Šiandien jie sutarę, kad jis kilstelės kepurę kaire ranka. Tai gali reikšti tik viena — meskit tinklus!

Visi savo vietose, kad netrukdytų vienas kitam. Aplink rami jūra. Dangus tviska lyg naujai išgaląstas dalgis. Nuo irklų varvena vanduo. Ore tvyro įtampa. Laivas tarsi milžiniškas voras laiko apraizgęs žvejus ir verčia sutartinai siekti vienintelio tikslo.

Ir prasideda! Pirmiausia Johanesas ranka pajunta nesmarkiai virptelint. Su pertrūkiu tai pasikartoja du kartus. Paskui virptelėjimai susilieja į nenutrūkstamų srautų. Luktelėjęs Johanesas nusivožia kepurę, ir viskas aplinkui užverda.

Komandos „Meskit tinklus!“ negirdėti, nes netoliese lūkuriuoja svetima flotilė. Bet Johaneso vyrai, esantys laive su gerve, meta tinklo galą, greitai nusiiria prie kranto ir prisišvartuoja. Kita žvejų įgula ratu tempia tinklą ten, kur abiem rankomis rodo Johanesas. Nuleisto tinklo galai atsiduria tolokai nuo kranto, todėl vyrai irkluoja kiek įkabindami, kad jį pritrauktų ir žuvys neprasprūstų. Savąją tinklo dalį žvejai ištraukia į krantą, o kitą jo galą naudodamiesi gerve ir negailėdami raumenų vyrai įkelia į laivą. Abiejuose tinklo galuose žvejai iš valtelių didžiulėmis pliauškėmis baido silkes. Kiekviena pliauškė žuvies pavidalo, jai prie galvos svarmuo, prie uodegos pririštas lynas. Vyrai juda žaibiškai: sviedžia, traukia, sviedžia, traukia. Pliauškės šokčioja kaip gyvos. Staiga pro vieną tinklo galą silkės ima veržtis atgal į jūrą. Tada valtelėje vyrai trypia kojomis, svaido akmenis į vandenį priešais sprunkantį žuvų būrį. Rėkia, kiek gerklės neša. Bjauriai, nešvankiai.

Johanesas dabar nebe prekeivis, stovintis savo krautuvėje ir žiūrintis, kad juodi kaip smala vyrų spjaudalai pataikytų į spjaudyklę. Ir ne vedžiojantis pirštu buhalterijos knygoje. Jis — laisvas žmogus, turintis nuosavą tinklą ir svarmenį ir jau galįs vertinti valksmo dydį! Nuostabu! Žuvų tiek, kad tenka apjuosti apsauginiu tinklu su keturiais svarliais.

Pagaliau viskas sužiūrėta, ir jis kvatodamasis sviedžia kepurę žemėn. Įgula pritaria — tris kartus pakelia kepures ir užsimaukšlina ant pakaušių. Juoko bangos nusirita fiordu ir atsimušusios į kalnyno uolas grįžta atgal.

— Buvo baimė, o dabar tik laimė! Buvo baimė, o dabar tik laimė! — aidi tarp juoko papliūpų. Iš pradžių vyrai skanduoja po vieną, o paskui unisonu, nors ir pakrikokai.

Aplink plyti jūra ir dangus. Blykčioja spurdančių silkių sidabras!

Johanesui stinga žmonių laimikiui apdoroti, todėl jis paskelbia ieškąs pirkėjo. Bet pirmiausia reikia įsitikinti, ar silkių neapipuolę parazitai. Jeigu taip, teks palaukti porą dienų, kol apsivalys. Tada jau bus galima imtis sūdymo. Kol kas oras geras, vieta apsaugota nuo audrų. Galima tikėtis, kad nuostolių nebus.

Silkės beveik be parazitų, todėl nutariama pradėti krovos darbus kitą rytą. O dabar reikia nusnūsti, nesvarbu, kaip ir kur — užsiklojus bure ar užlindus už dėžių. Laimikis turi būti saugomas.

Brėkštant tinklas taip sutraukiamas, kad silkės kunkuliuoja kaip katile. Aplink stovi laivai, du iš jų su gervėmis; didžiuliai graibštai panyra į nenustygstančią žuvų gausybę. Darbas nelengvas net stambiems tvirtarankiams vyrams. Silkės verčiamos į valtis ir gabenamos į krantą.

Supirkėjas iš Vestlando jau lūkuriuoja plačiame vienstiebiame laive, užsisakęs visa, ką galėtų gauti. Škiperis atiduoda už du trečdalius žuvies gautus pinigus Johanesui į rankas. Šis likusią laimikio dalį parsiveš į Havnesą, pasūdys ir pardavinės statinėmis. Supirkėjas atsivežęs savo žuvų dorotojus. Kaip tik to Johanesas ir pavydi. Kai silkės iškraunamos, pamatuojamos ir pažymimos lentelėje, dorotojų rankos ima judėti kaip būgnininko lazdelės. Ant denio tvarkingai surikiuotos tuščios statinės. Čia pat ir dėžės su druska. Silkių dydis žymimas brūkšneliais — nuo dviejų iki penkių. Tos su dviem brūkšneliais — didžiausios. Mažesnės nei penkių brūkšnelių lieka neišdorotos, jos metamos į atskirą krūvą ir kartkarčiais užberiamos druska.

*

Žinia apie didžiulį laimikį viesulu pasiekia Havnesą.

— Kuriam velniui mesti pinigus brangiam garlaiviui, kai pačios silkės stovi už lango ir virste virsta į krantą? — išsižioja Danielis kumštelėdamas Kristoferiui į krūtinę.

Johaneso laimikiui apdoroti į Havnesą sukviečiami nauji žmonės. Atsiranda dar penkiolika burnų, jas reikia maitinti ir nakvindinti. Žmonės suguldomi į lovas ir klėtyje ant grindų. Taip pat išimtininkų troboje. Iškūrenus krautuvės palėpę, guldomi dar ir ten. Silkėmis dvokiančioms jų pirštinėms bei kojinėms irgi reikia podėlio. Viralinėje viskas verdama ir kepama ant didžiosios krosnies. Juk gyvenamojo namo virtuvėje nepagaminsi maisto tokiai daugybei žmonių.

Johanesas Krogas grįžta iš žūklės su milžinišku laimikiu!

Dabar jis — silkių karalius. Bent tol, kol kas nors nurungs.

Havneso prieplaukoje su žirklėmis laukia silkių dorotojai. Vos tik išverčiamas pirmasis graibštas, jie nieko nelaukdami griebiasi skrosti. Kuo daugiau nubėgs kraujo, tuo geriau žuvis įsisūdys. Netrukus juos visus gaubia rausvi žvynų purslai. Ką gi, pirmarūšių silkių užteks daugeliui metų.

Kai dorotojai sumeta išskrostų silkių krūvą, sūdytojai tuoj pat kloja tą sidabrą plonais sluoksniais į statines, galvomis į vieną pusę, ir užpila storu druskos sluoksniu. Juk Johanesas patikrina kiekvieną pripildytą statinę ir tik tada brėžia brūkšnelius, žyminčius silkių dydį. Už paruoštą statinę sūdytojas gauna brėžį ant savo šulo.

Silkių tvaikas atsklinda iki namų. Jis užuodžiamas ir kambariuose. Tramdydama šleikštulį Sara Susanė eina žemyn, į pakrantę, pažiūrėti to stebuklingo laimikio. Apsivelka šiltai, nes popietė žvarbi. Rikiuojasi statinės. Bruzda žmonės, skardi balsai. Kartais nuskamba juokas. Petys į petį darbuojasi vyrai ir moterys. Apsitūloję skraistėmis, kad nesušaltų, apsijuosę didžiulėmis žvejų prijuostėmis, kad neišsiterliotų žuvų viduriais. Dažnas ant galvos užsidėjęs kepurę su snapeliu arba užsirišęs skarą — vos ne kaukių pokylis.

Pamačiusi Johanesą ji įvertina įvykio svarbą.

Jis vienplaukis. Veidas ir plaukai tarsi rungiasi su akimis, kieno žvilgėjimas ryškesnis.

Prasegtais marškiniais, maloniai šypsodamasis Johanesas žirglioja tarp statinių ir tikrina, kaip dirba sūdytojai. Kažin, ar ir jam teko nusnūsti laive ant grindų, po galva pasikišus trinkelę? Lūpų kamputyje stirkso užgesusi pypkė. Nuo šalčio sukembę kumščiai pusiau atgniaužti lyg norėtų kibti į darbą. Jis nė nejunta, kaip šaltis juos išlenkė ir nudažė. Atrodo apmirę ir patinę, bet pasirengę griebti naują laimikį.

Johanesas. Sarą Susanę persmelkia keistas jaudulys, net kvapą užgniaužia. Tik pažvelkit! Ne, ne į silkių stebuklą, o į tą vyrą. Tokio dar nėra mačiusi.

Grįžtelėjęs jis ją pamato. Veidą nušviečia plati šypsena. Jis išskleidžia rankas, tarsi ketintų apglėbti visą pasaulį. Pypkė krinta į artimiausią tuščią statinę, šuolis — ir jis jau greta. Nesulenkdamas rankų čiumpa ir apsuka ją ratu. Akimirksnį jai pasivaidena, kad jų krautuvė slysta padange ir dingsta jūroje. Regis, tuoj iššoks širdis.

Kai Sara Susanė kojomis vėl paliečia žemę, jis surinka, kad visi girdėtų:

— Dabar namuose turi silkių karalių!

— Manau, kad šiam karaliui pirmiausia reikia gerai išsiperti ir tik tada svajoti apie namus! — sušunka šmaikšti moteriškaitė.

Akimirką žmonės atsitraukia nuo darbo ir leidžia sau pasijuokti. Juk šiandien viskas galima, taigi ir papokštauti — net su pačiu Johanesu Krogu.

*

Visuose sodybos pakampiuose nugrimzdę į gilų miegą ilsisi žūklės nualinti kūnai. Nakties tylos gaubiamame name Johanesui už nugaros nesumerkdama akių guli Sara Susanė. Grįžtelėjęs jos pusėn jis kažką suniurna. Nors ir uoliai išsiprausęs, tebedvelkia silkėmis.

Ji prisislenka arčiau. Tarsi netyčia per miegus grabalioja ranka tol, kol jis atsigręžia į ją. Galbūt dar įsijautęs į žūklės triumfą. Į pergalę, užtikrinančią jų gyvenimą ilgus metus.

Nuvargęs? Jis, flotilės vadas? Ne. Jis nenugalimas. Ne kas kitas, o jis nugramzdino svarmenį į gelmę ir aptiko milžiniškus silkių būrius.

O jinai? Netikėtai pajunta laisvę. Ją apima beprotiškas geidulys. Pasimėgaus nežabotu džiaugsmu nesibaimindama vėl pastoti. Svetimas laiškas

Sara Susanė pasibeldžia į kamaros duris, čia gyvena mokytoja. Ketina atiduoti perskaitytą Agnesės rašinį. Anetės kamaroje nėra. Jau gręždamasi išeiti ant lovos pastebi išlankstytą popierių. Matyt, mokytoja bus nusviedusi per skubėjimą, o gal tikėdamasi, kad kas nors perskaitys.

Laiškas. Aiškia rašysena išvedžiotas šviečia vardas: Johanesas. Nespėjusi nė susivokti ji žengteli prie lovos ir perskaito: „Perduok sveikinimus Johanesui ir pasakyk, kad laukiu atvykstant į Tronjemą! Geriausi linkėjimai. Pusseserė Gudruna.“

Vis dar laikydama rankose Agnesės rašinį Sara Susanė išpuola į koridorių. Staiga akyse šmėkšteli Elenos plaukai, košmariškuose jos sapnuose vilnijantys ant paskendusio brolio kūno. Pasklidę tarp jūržolių ir lentgalių. Jų nepalaidosi. Gausėdami vejasi aplink jo kūną. Ir aplink jos. Elenos plaukai liejasi it mėnulio šviesa — sveiki, purūs. O ji, Sara Susanė, virtusi niekinga utėle, ropinėja po juos laukdama tankių šukų.

Bet šis laiškas, kaip jį suprasti?

Tronjeme kas nors apie jį galvoja? Apie jos Johanesą?

Gal paklausti, kodėl Tronjeme kažkokia Gudruna galvoja apie jį?

Ne! Ji nesižemins. Tokia kaip ji negali šitaip žemintis!

Sara Susanė mintimis perbėga nugyventą dieną. Sąsiuvinis su rašiniu, apsisnarglėję mažiai, kamantinėjimas, zyzimas.

Galiausiai ji pabėga į palėpę. Bet nepabėga nuo galvoje kirbančios minties.

Stovėdama prie lango, pajunta kylantį priešiškumą Anetei, nes laiškas adresuotas jai. Nelauktai prieš akis išplaukia Ursulos Jensen paveikslas. Tarsi pasikartoja smūgis į veidą.

Tu dar gailėsies atsibeldusi čionai!

Iverinė... ką ji pasakė viešėdama aną kartą?

„Liaukis gedėjusi mirusiųjų, kai šalia tavęs gyvut gyvutėlis vyras!“

Sara Susanė pajunta tūžmastį, bet kažin kodėl jis greitai atslūgsta. Užlieja palengvėjimas, nors ir bukas, apatiškas. Iverinė gali išrėžti tai, apie ką nedaugelis drįstų prasižioti. Kitam Sara Susanė neatleistų. O Iverinės žodžiai glostyte glosto širdį.

„Ne visuomet gebu valdyti savo mintis, Iverine“, — atsiliepia ji.

„Aš tai puikiausiai suprantu. Jausdamasis vienišas greta artimųjų, žmogus gali pridaryti keisčiausių dalykų“, — sušnibžda Iverinė ir pritariamai linkteli galvą. Pamirko pyrago gabalėlį kavoje ir įsikiša į burną. Valandėlę gardžiuojasi. Paskui, lyg valgydama paskutinįkart gyvenime, godžiai sužiaumoja ir nuryja.

*

1872 metais gimsta septintasis vaikas, berniukas. Jis pakrikštijamas Eilertu, vyriausiojo Johaneso brolio vardu. Johanesas pasižada Iverinei, kad artimiausiu laiku daugiau vaikų nebus. Kaip tokį pažadą įvykdyti, vienas Dievas težino. Kūdikis gimsta sveikas, ateina į pasaulį gerovės ir prekybos klestėjimo metais. Žvelgiančią į jį Sarą Susanę užplūsta dėkingumo jausmas. Vis dėlto likimas jos nenubaudė už nenorą susilaukti vaiko.

Ji nerimauja dėl kitko. Sparčiai sensta motina. Laimė, dažnai pas juos nesilanko, bet kartais pasiprašo Johaneso atvežama. Susuktas žilas plaukų kuodas jau išretėjęs. Veido bruožai susilieję su raukšlėmis. Motina skundžiasi Chiopsvike nejaučianti gyvenimo, kad Jakobas su savo jauna žmona iš Tronjemo neprilygstąs velioniams Arnoldui ir Elenai. Nepaliaujamai mala vis tą patį tai pagražindama, tai pasikartodama. Ne, anų dviejų ji nekritikuoja, bet vienaip ar kitaip papeikia. Paskui, kaip įpratusi, atsidūsta ir pareiškia, kad ir jiems nelengva.

Nusikamavusi nuo svarstymų Sara Susanė klausia Johaneso, ar šis neprieštarautų, jei motina persikeltų gyventi į Havnesą. Nujaučia, kad, motinai mirus, ją užkankintų baisūs sapnai. Kitos išeities nemato. Nebent motina apsigyventų Hunholmene. Bet pasiimdama motiną pas save Sara Susanė palengvintų Marenai gyvenimą.

Johanesas tučtuojau sutinka. Neatrodo, kad būtų kada nors pastebėjęs Sarą Susanę kenčiant nuo motinos plepumo. Namuose jis mato tik tai, ką nori matyti, o paskui išskuba. Į kelionę!

Sara Susanė pavydi tokio gyvenimo. Regis, jau daugelį metų ji pervargusi ir apatiška arba nešioja vaisių, arba žindo, arba ko nors gedi. Neabejoja, kad Johanesas sutiktų pasiimti ją drauge į kelionę. Retsykiais. Ar tikrai pasiimtų? Ar gerai jį pažįsta? Perskaičius laišką, Johaneso įvaizdis kiek pakitęs.

Sara Susanė ima jį stebėti. Bando suvokti jo mintis, ypač po kelionių. Gal grįžta pasikeitęs? Linksmesnis? Slėpdamas kokią nors paslaptį? Keliskart įsistebeilija taip, kad tas neišlaiko ir kažką sumekena apie keistą jos elgesį.

— Aš taip nemanau, — atkerta ji užuot paaiškinusi, kas yra, paklaususi apie laiške minimą jo vardą. Arba išdėsčiusi savo abejones dėl jo kelionių į Tronjemą. Bet neįstengia. Įsivaizduoja jo veidą — persimainiusį, įtarų. Arba dar blogiau — nupliekstą raudonio, nudelbtomis akimis. Ne!

Pardavęs tą didžiulį laimikį jis išplėtoja prekybą ir dar daugiau keliauja. Sara Susanė bando susigaudyti, ar pasiilgsta jo. Jei taip, tai kodėl? Ar jai rūpi vien tai, kur jis apsistoja?

Ar būgštauja, kad jis galbūt turi kitą, kurią irgi traukia tyleniai, pasišaipo iš savęs Sara Susanė.

O gal dėl to, kad jį myli?

Ponia Lind atvyksta į Havnesą su visu savo geru. Dvi skrynios su daiktais, be kurių esą neįmanoma gyventi. Ilgai čia neužsibūsianti, saikstosi ji, tikrai ne! Anetė išsikrausto iš kamaros pas ūkvaizdę. Motina įsikuria jos vietoje. Jaunoji mokytoja nepasitenkinimo nerodo.

Abu vyresnėliai ir Karlas domisi senele. Žinoma, kol toji porina istoriją po istorijos. Mažyliams kantrybės ji neturi. Iš visų vograujančių ir mekenančių šeimynykščių motina prielanki tik Johanesui. O nakvynės namų svečiai, patinka jiems tai ar ne, visada turi pašnekovę. Į šį savo vaidmenį ji žiūri labai rimtai. Pakeleiviams postringauja apie augalijos pasaulį ir metų laikus, paskui pereina prie atsiminimų apie savo gyvenimą Lindų sodyboje Chiopsvike, tada apie vaikystę tėvo Herslebo Drejerio namuose Eksnese. Tardama „Drejeris“ išrango balsą taip, kad niekas nesuabejotų, jog kalbama apie kilmingą žmogų. Paskui kelias dienas žydi iš laimės, kad turi su kuo pasidalyti mintimis apie praeitį. Nesvarbu, ar svečius tai domina, ar ne.

Galiausiai Sarai Susanei pabosta vaizduotis, kaip jaučiasi apsistoję nakvynės keleiviai. Ji susitaiko ir su tokia padėtimi.

*

Agnesė, Jakobas ir Karlas lieka seklyčioje klausytis skaitymo su sąlyga, kad sėdės ramiai. Jakobas kartais neištveria. Perskaitomas rašytojo Jono Li apsakymas „Aiškiaregys, arba Norlando vaizdai“ apie pastoriaus dukterį Susanę ir Davidą Holstą, patiriantį tokius pat regėjimus, kokius prieš pamišdama patirdavo jo motina. Gydytojas jam pataria nesituokti. Agnesę apima liūdesys, o berniukai išprašomi lauk, kad netrukdytų.

Dabar visi laukia naujausiojo Li romano „Lodsenas ir sutuoktinė“. Anetės prašymu šią knygą iš Tronjemo atsiunčia teta. Negi dabar teirausies, ar tai ne Gudrunos motina?

Visi norintieji pasiklausyti romano renkasi trečiadieniais po vakarienės, kai suguldomi mažieji. Batus reikia nusiauti. Sara Susanė visuomet sėdi ant žaliojo girgždančio krėslo su apsitrynusiais kutais, nugara į portretą. Kojas susikelia ant pakojo. Bet, atvykus poniai Lind, šis krėslas atitenka jai. Tad Sara Susanė skaito stovėdama tarp dviejų langų. Taip išties geriau. Gali lengviau kvėpuoti ir išdidžiai atsitiesti, ne vien seniokiškai murksoti krėsle.

Kartais ji įsėlina į svetainę pasėdėti ant krėslo po portretu. Virš jos plevena Fritso dvasia, į portretą nė nereikia žiūrėti. Prisimena, kaip ant drobės guldavo potėpiai. Ausyse suskamba pašnekesių nuotrupos. Ji pasisavintų portretą, laikytų palėpės kambarėlyje. Bet Johanesas nenori apie tai girdėti. Didžiuojasi portretu ir nepraleidžia progos parodyti jo kitiems.

Saros Susanės širdis sklidina ilgesio. Net keista, kad ji tai patiria. Juk ūkyje darbas darbą veja. Ji atlieka visa, ko iš jos tikimasi, ką ji turi ir privalo padaryti. Dideli namai prižiūrimi, rimti reikalai sprendžiami, nemojama ranka ir į smulkmenas. Čia rytas, čia vakaras. Ji pavargsta. Džiaugsmas prislopsta.

Tik nuo ilgesio niekur nepabėgsi. Širdis trokšta ko nors nepatirta. Nenusakomų, didingų jausmų. Vasaros dovana

1874-ųjų rugpjūtis. Stranstedo pirklio svetainėje karšta kaip pirtyje. Sara Susanė nusprendžia išeiti į sodą.

Jis stovi tarpduryje, pusiau slepiamas portjeros. Nugara į svetainę, atraitotomis rankovėmis. Tikriausiai vienintelis vyras, drįstantis nusivilkti švarką. Neaukštas, bet tvirto sudėjimo. Viena ranka įremta į durų staktą, o kita, sugniaužta į saują lyg laminarijų ir smėlio nuglostyta kriauklė, ilsisi ant sprando. Plaukai tamsūs, garbiniuoti. Saulėlydžio atšvaitų peršviečiami ausų speneliai. Kūdikiškai rausvas lopinėlis žaliame sodo fone.

Sara Susanė tikrai nėra šio žmogaus anksčiau sutikusi. Tai kodėl jai taip tvinksi gyslose? Nugara, pečių lankas tarsi traukia į save. Jis rodo drabužiais apklostytą nuogybę, bet kartu ir drovisi. Nugara. Stebint ją Sarai Susanei dingojasi, kad rankose ji laiko kietą it akmenį gėlės pumpurą, ir jis netikėtai išsiskleidžia. Standūs žiedlapiai švelniai palyti visą jos kūną.

Vis dar nepastebėta ji žvilgsniu tarsi įkalina visą vyro figūrą. Ir užgniaužusi kvapą nebepaleidžia. Tada jis atsigręžia.

Sara Susanė pajunta, kaip žemė ima slysti iš po kojų. Ar jis tikrai taip arti? Ar tikėti savo akimis? O gal čia, kaip sapne, viskas tik nuspėjama? Jis nuleidžia ranką. Prisiartina. Balsai nuščiūva. Žmonės sustingsta. Priblėsta smalsūs verandos langai. Viskas tarsi atsitraukia — ar dėl to, kad į ją žvelgia šis žmogus? Ar dėl tų neįtikimai ilgų jo blakstienų, metančių šešėlį kone iki pat vyriškų skruostų? Štai jos suplazdena, matyt, bandydamos nuvaikyti mintis. Kaktą vagoja raukšlės, jos ryškėja ir aplink lūpas. Gal kiek per gilios. Tikriausiai jie bendraamžiai. O gal jis jaunesnis?

Išniręs iš savo slėptuvės jis sutrinka, tai išduoda akys ir judesiai.

Vis dėlto netrukus jos ranka atsiduria jo delne.

— Jei neklystu — ponia Sara Susanė iš Havneso?

Išgirsta save atsakant: „Taip“, ir viskas tarytum subyra. Kaltas tas žodis „ponia“. Ją apima vaikiškas nirtulys, priešiškumas, kad šis žmogus neleidžia jai dar nors valandėlę pasisūpuoti svajonių sūpuoklėmis. Bet ji sutramdo kylantį susierzinimą.

— Leiskit prisistatyti: Benjaminas Grionelvas iš Reinsneso, — sako jis.

— Anksčiau, ko gero, nesame susitikę? — kuo žaismingiau klausia Sara Susanė.

— Nieko keisto, daugelį metų gyvenau Kopenhagoje. Bet apie Havnesą esu girdėjęs. Stranstede ketinu perimti senojo daktaro praktiką, — priduria jis.

— Ar gyveni čia? — klausia Sara Susanė.

— Ne, Reinsnese. Bent kol kas.

Pažvelgęs žemyn paleidžia jos ranką. O jo ranką Sara Susanė tyčia užlaiko.

Nustebęs jis sušlama blakstienomis, pakelia akis ir vėl spusteli jai ranką. Veidas rimtas. Kiek suturi nykštį ant jos delno. Tada mandagiai nusišypso. Stovi ir žiūri, kokia gi ta ponia Sara Susanė iš Havneso.

Burnoje baltuoja kreivai nuaugęs dantis. Veidas dailiai nuskustas. Tikriausiai tai ir traukia jos dėmesį, juk aplink vieni ūsuočiai. Nusišypso ir ji. Aišku, kad Grionelvas pratęs būti dėmesio centre. Iš jo skliste sklinda ramybė. Jam nerūpi, kokį įspūdį daro kitiems.

Septintą valandą vakaro termometro stulpelis rodo dvidešimt laipsnių šilumos, saulė dar gana aukštai. Už Benjamino Grionelvo galvos matyti žaliomis šakomis apkaišyti vartai.

Ir patalpose, ir lauke būriuojasi žmonės. Vaikštinėja šnekėdamiesi apie niekus ir apie rimtus dalykus. Šviesbruviai kiauksėdami, tamsbruviai baubdami. Viskas susilieja į nesiliaujantį gaudesį, tarsi nieko ypatinga nevyktų. Juk kitaip ir būti negali.

Iš sodo ateina du vyriškiai. Vienas jų, telefono stoties viršininkas, žemai lenkiasi Sarai Susanei. Kito ji nepažįsta. Šis ant rasojančios kaktos užsimaukšlinęs skrybėlę, kalbėdamas dviem pirštais glostosi sulipusius ūsus.

— Kai senasis garlaivis buvo tempiamas į elingą, aš sakiau, kad ateis laikas, ir jis vėl išplauks į jūrą. Ir buvau teisus. „Tromse“ tiksli kaip laikrodis: aštuonių dienų kelionė vasarą, keturiolikos — žiemą. Neišplaukia šiaurėn tik kartą per mėnesį, kai aušinamas ir valomas garo katilas. Turiu jums pasakyti, kad...

Vyriškiams prasilenkiant su jais abiem tarpduryje, Benjaminas Grionelvas lyg apsauginį skydą kilsteli ranką Sarai Susanei už nugaros.

Tarnaitė atneša padėklą su pripildytomis taurėmis. Jis mitriai čiumpa dvi taures nelyginant gelbėjimosi plūdurus atviroje jūroje, vieną jų paduoda Sarai Susanei.

— Į tavo sveikatą, Sara Susane Krog! — vis taip pat rimtai paskelbia tostą ir kilsteli taurę.

— Į sveikatą, Benjaminai Grionelvai! Ar nenusivylei palikęs Kopenhagą ir grįžęs namo?

— O ne, priešingai! Man čia smagu ir gera. Kopenhaga... turėjau ten pagyventi, kad galėčiau tapti gydytoju.

— Tad sveikas parvykęs! — palinki Sara Susanė nusistebėdama lengva savo balso tonacija.

Kad ir kur ji vaikštinėtų, daktaro vaizdas neišnyksta iš akių. Keletą kartų tarytum skrosdamas svečių kūnus ir veidus ataidi jo balsas. Ji žino, kad užtenka atsigręžti, ir pamatys jį. Bet per dažnai nesigręžioja. Nematydama geriau junta jo artumą.

Juodviem su Johanesu stoviniuojant prie furšeto stalo, priešais išnyra Benjaminas Grionelvas.

— Norėčiau pasilabinti su tavimi, Johanesai Krogai. Su tavo žmona jau susipažinau, — nusišypso jis. — Mano tėvas Andersas iš Reinsneso dažnai kalbėdavo apie Krogų šeimos vyrus iš Ofersiojaus. Esą jūs turite prekybininko gyslelę, ir Bergene su tokiais konkurentais verčiau nesusidurti.

Johanesas tylėdamas nusilenkia, jo veidą nušviečia plati šypsena, atidengdama baltų dantų eilę. Ir nieko nebereikia pridurti.

Gal paveikia išgirsti žodžiai „prekybininkas“, „Bergenas“? Nes, Grionelvui išgytus Korbę už įsteigtą telefono stotį, — tai leisią išsikviesti gydytoją ar susižinoti apie atplūstančias silkes, — Johanesas iš išeiginės liemenės kišenėlės išsitraukia bloknotą. Dailiomis raidėmis užrašo esąs tokios pat nuomonės. Ir dar keliais žodžiais pamini šį Korbės nuopelną.

Mintis Johanesas dėsto trumpais sakiniais. Rašytinė forma turi savo pranašumą — ne taip lengva prieštarauti. Jei ir norėtum, sugaištum daug laiko. Tai ir neprieštarauk, kam tie sunkumai... Žiūrėdamas į pieštuku išraitytus žodžius pajunti jų galią, ir noras ginčytis tarsi išblėsta. Lyg raštu išdėstytos mintys geriau nei balsiai tariami žodžiai išreikštų tiesą.

Nesutikti su Johaneso nuomone Grionelvas nė nemano. Priešingai.

Sara Susanė pastebi nuostabą daktaro veide. Jo vyzdžiai nežymiai išsiplečia. Tačiau tai netrukdo abiem vyrams iškart rasti bendrą kalbą. Gali manyti, kad jaunasis daktaras tik ir sukiojasi žmonių, nebyliai rašančių į bloknotą, draugijoje.

Stebint visa tai iš šalies Sarai Susanei topteli mintis, kad Johaneso yda būtų visai menka, jei žmonės taip kvailai nereikalautų, kad visi turi būti tokie, kokie yra jie patys. Anokia čia bėda, jei moki skaityti?

Stebėdama, kaip ant įdiržusio, didelio Johaneso delno saugiai apsuptas pirštų guli bloknotėlis, Sara Susanė negali nesigėrėti. Kita jo ranka spėriai ir tiksliai vedžioja pieštuką. Lyg duodamas ženklą, kad jau baigė, Johanesas nusvarina rašiusią ranką ir atkiša bloknotą pašnekovui.

Daktaras Grionelvas taip pat bendrauja susikaupęs. Renkasi žodžius, tarp jų daro pauzes ir baigęs frazę susičiaupia. Visai taip, kaip išsimiklinusi Sara Susanė...

Būdamas visa galva aukštesnis Johanesas į vyriškį, ilgus metus studijavusį Kopenhagoje, žiūri iš viršaus. Bet anaiptol ne iš aukšto. Jis primygtinai kviečia daktarą užsukti į Havnesą, jei kada plauktų pietų kryptimi. Išdėsto visus tos vietovės panašumus. Saugus uostas. Mandagus aptarnavimas. Žiemos sezonu — pūkiniai patalai. Punšas. Cigarai. Atvykti galima ir ne kaip gydytojui.

Šypsodamiesi juodu paspaudžia vienas kitam ranką.

Vakare juodviem plaukiant namo, ji nusprendžia pasakyti Johanesui vėl besilaukianti. Oras labai ramus, todėl laive pasinaudoti bloknotu jis galės sėdėdamas, juk per pokylį šauniai tvarkėsi ir stovėdamas. Sara Susanė žino turėsianti jį nuraminti, kad ir vėl nesusilaikė. Reikės guosti, kai kinkuodamas galvą spėlios, kada gi tai galėjo įvykti. Ir, jam žvelgiant maldaujančiomis akimis, ji turės patvirtinti pati buvusi neatsargi ar net paskatinusi jį.

Nesvarbu. Vakaras Stranstede suteikia jai jėgų. Vynas... Dar ir dabar regi išraižyto krištolo taurę, kurią jai padavė Benjaminas Grionelvas. Ausyse skamba retsykiais jo kalboje juntamas daniškas akcentas. Skamba ir jųdviejų pokalbis su Johanesu. Tarsi būtų plačiai atsivėręs langas, ir pro jį matytų keistai susiliejant du vyrus. Daktaras ir mirtis

Senasis Stranstedo daktaras neabejotinai susenęs. Jam jau per sunku plaukti laivu pas ligonius, tvarkyti popierius. Viską komplikuojąs savivaldybės įsteigtas sveikatos reikalų komitetas, skundžiasi jis.

Dėl žurnalų ir bylų tvarkymo Benjaminas Grionelvas nebūgštauja, bet nesijaučia esąs pasiruošęs perimti visą didžiulį regioną. Jis įtaria, kad senis naudojasi proga atitrūkti nuo darbų ir pasimėgauti poilsiu. Antra vertus, Grionelvas turi galimybę įsikurti Reinsnese drauge su motinos netekusia dukterimi Karna. Jam grįžus iš Kopenhagos praeitų metų rugsėjį, diduma iškvietimų pas ligonius perėjo jo žinion. Ypač tokių, kai reikia plaukti laivu.

Kartą 1875 metų kovą jis atvyksta į viensėdį Tjelsunde sugipsuoti ligoniui kojos po sunkaus lūžio. Ten jį pasiekia žinia apie gimdymo komplikacijas Havnese. Johaneso Krogo žmona. Jau trys paros. Tokių iškvietimų Benjaminas Grionelvas imasi labai nenoriai. Taip, žinoma, prisimena ją iš pokylio Stranstede. Norom nenorom tas susitikimas iškyla mintyse. Matyt, tokia jau jo profesija, teks priprasti. Ilgainiui ims pažinti savo pacientus pagal išvaizdą ir būdą.

Nenorą vykti stiprina tai, kad jis gerai prisimena dukters gimimą. Kūdikio motina nukraujavo ir mirė jo akyse. Dabar jis, žinoma, jau nebe tas pagiringas studentėlis iš Kopenhagos, bet prie tokių ligonių, ko gero, neįmanoma priprasti.

Į Havnesą plaukia tik iš pareigos. Ir oras bjaurus. Nors buriuoti moka nuo vaikystės, vis dėlto įgūdžių trūksta. Bet laivas skrieja greitai, iš paskos genamas vėjo su lietumi. Vietinis vaikinas žiūri krypties. Grionelvas neprisimina, ar yra kada nors buvęs Havnese.

Priplaukiant laivą sumėto į šalis, bet jį sugriebia du iki kelių įbridę vyrai. Keturirklę su visu daktaru ir jo palydovu į krantą nešte išneša sielvarto gniuždomas Johanesas Krogas, samdiniui padedant.

Nuotaika kitokia nei Stranstede. Slegia Johaneso viltis, kad daktaras galįs išgelbėti žmoną ir vaiką. Išsiropštusiam iš žvejo kombinezono ir paprašiusiam vandens nusiprausti Grionelvui dreba rankos. Jis pasijunta dar blogiau, kai išgirsta vieną tarnaitę sakant:

— O Viešpatie aukščiausias! Tai tas beūsis pienburnis — naujasis daktaras?!

Johanesas Krogas kone užneša daktarą ant aukšto ir nulydi koridoriumi į Saros Susanės kambarį. Įėjęs Grionelvas supranta turėsiąs čia pasilikti ilgesnį laiką. Ji guli išsekusi ir viskam abejinga, ant kaktos pūpso drėgna šluostė. Išbalusi kaip drobė, karščiuojanti. Šalčio krečiamas virpa visas kūnas.

Daktaras liepia atnešti daugiau šilto vandens, švarių šluosčių ir du dubenis.

— Atneškite dvi lempas ir pastatykite štai čia, — nurodo vietą jis. — Be to, reikia moters, kad padėtų.

Įslenka Anė, vyriausioji auklė, ir išsigandusi stovi prie durų.

— Ar esi kada nors teikusi pagalbą gimdyvei? — klausia jis dėliodamas instrumentus ant atsivežto drobinio rankšluosčio.

— Taip, poniai, kai paskutinįkart gimdė, tik ne kelias paras, — prisiartindama atsako ji.

— Ar žinosi, ką daryti?

— Manau, kad taip... Reikia daug vandens...

— Taigi. Nusimazgok rankas ir išpilk vandenį į kibirą. Kitame dubenyje sudrėkink šluostę ir uždėk jai ant kaktos.

Suimk rankas ir ramink kaip įmanydama. Paskui darysi taip, kaip liepsiu.

— Prie ponios niekada nėra buvęs vyras daktaras. Vargu, ar jai tai patiks, — suniurna Anė.

— Dirbantis savo darbą daktaras pirmiausia yra būtinąją pagalbą teikiantis asmuo, o ne vyras.

Grionelvas nukloja antklodę ir pakelia marškinius, kad galėtų pasiklausyti vaisiaus skleidžiamų garsų. Neišgirsta. Kol apžiūri gimdyvę, ši net nesudejuoja. Sėdyninė pirmeiga. Ką reikia daryti — aišku. Negaišta laiko nei guodimui, nei aiškinimui, nors ne taip mokytas. Daug nesvarstydamas puola veikti. Nusimeta liemenę, prasisega marškinius. Kone verdančiu vandeniu nusimazgoja rankas ir liepia susijaudinusiai Anei jo atnešti daugiau. Ilgai laukti netenka.

— Turiu apgręžti kūdikį. Stengsiuos padaryti greitai, — pasilenkęs prie Saros Susanės sako ramiu balsu, tarsi tai būtų kasdieniška ir banalu, kaip valytis dantis.

Ji prasimerkia. Akys tuščios. Nė ženklo, kad ką nors suvoktų.

Visa tai trunka pusvalandį. Virš jų lyg pragare susikaupia garų debesis.

Kartą pastebi, kaip vargšei moteriai ant šlaunies nukrinta jo paties prakaito lašas, bet rankos užimtos.

Prie lovos sėdi susikūprinęs Johanesas Krogas, laikydamas balta drobule apmuturiuotą gumulėlį. Benjaminas Grionelvas kosteli ir padėjęs ranką ant Biblijos išveblena lyg ir palaiminimą. Nuo lovos negirdėti jokio garso. Sara Susanė plačiomis akimis spokso į lubas. Rodos, matuoja jas, centimetrą po centimetro skersai ir išilgai. Žibalinė lempa tebedega. Nuo daktaro alsavimo ant naktinio staliuko suvirpa liepsnelė, jam tariant žodžius:

— Netrukdykite kūdikėliams ateiti pas mane, nes jie priklauso dangui.

Daktaras pasitiki savo atmintimi. Nuo to visiems tik geriau. Nelaimingiems tėvams nereikia laukti, kol sklaidys Bibliją, ilgainiui tapusią jam svetima. Gal juodu ne tokie dievoti, kad tikėtų nekrikštytų kūdikėlių sielų pražūtimi?

Benjaminas Grionelvas daro visa, kas jo galioje. Bet ir anąsyk, ir šįkart to negana. Dabar mirtis pasiglemžia kūdikį.

Jau nori persibraukti sutrinta rankove sau per veidą, bet nepataiko. Užkliūva už Biblijos.

Vėliau sėdėdamas drauge su Johanesu Krogu šaltoje seklyčioje ir kažką kramsnodamas bando jį guosti, kaip daro nepatyrę jauni daktarai:

— Ji neteko daug kraujo, bet tikrai sutvirtės. Reikia tik norėti... Pasakyk jai, kad labai svarbu norėti, — girdėti daniškas akcentas.

Nudelbęs akis Johanesas linkteli galvą.

— D-d-daktarui š-š-širdingai ačiū, l-l-likit čia n-n-nakvot-t-i.

Dabar Benjaminas Grionelvas supranta, kodėl pokylyje šis vyras rašė į bloknotą. Daktarui jau teko girdėti, kad Johanesas — žmogus, kokių reta. Grionelvas suima ištiestą ranką, paskui kitą.

— Dėkoju! Galėsiu stebėti, kaip viskas klostosi.

Daktaras apsirinka tikėdamasis rasti ją miegančią. Guli spoksodama tiesiai prieš save. Ant stalelio du nepaliesti sumuštiniai.

Jis sėdasi prie lovos ir ima ją už rankos. Bet Sara Susanė nė nekrusteli.

— Berniukas vis vien nebūtų išgyvenęs, — patylom sako jis.

— Žinau, — išgirsta sušnarant atsakymą.

— Iš kur?

— Buvo nelaukiamas...

— Tėvo?

— Ne, motinos.

— Nepriekaištauk sau. Tokių dalykų pasitaiko visose šeimose. Manęs tikriausiai irgi niekas nelaukė. Turiu dukterį, ji taip pat nebuvo laukiama. Bet išgyveno, o jos motina mirė. Kopenhagoje.

Kodėl jam visa tai išsprūdo? Argi jai savų kančių negana? Gal dėl tų ugninių plaukų? Pašėlusiai panašūs į Karnos. Ugniniai plaukai, sulipę nuo prakaito žūtbūtinėje kovoje...

— Matai... Ir tu taip sakai, — sušnabžda ji.

— Sakau, kad ne tavo kaltė... Berniukas nebūtų... Kai ištraukiau, kūnelis buvo nebegyvas.

Jis pažvelgia į jos plačiai atmerktas akis. Į melsvą jų gelmę. Balta nosis išsišovusi, lyg mėgintų atsiskirti nuo veido. Lūpos sukandžiotos, burna beformė. Jei į tuos išblyškusius skruostus atklystų bent lašelis kraujo...

Ji karščiuoja.

Benjaminui Grionelvui gerklėje įstringa gumulas. Ar jis kada nors įpras stebėti tokias kančias?

Sielvartą ir savigraužą.

Kas gi jis toks, jei tiki galįs ką nors pakeisti?

Daktarą, nors ir apimtą sielvarto, persmelkia mintis, kad ir skausmas yra savaip gražus.

— Jei būtumėt žinoję, kad tai berniukas, kokį vardą būtumėt davę? — po valandėlės klausia jis.

— Jensas...

— Taip ir įrašysiu į žurnalą — Jensas Krogas.

Ji užmerkia akis ir sustingsta.

— Kiek jau turite? — vėl paklausė.

— Šešis... ir Jensą...

Jis brūkšteli ranka sau per veidą. Lūpos virpteli, bet ašara nenurieda.

— Ar dabar vyksi namo pas saviškius? Girdėjau, kad labai lyja, — sukužda ji.

— Ne, tavo vyras pasiūlė pernakvoti čia. Prieš išvažiuodamas galėsiu patikrinti, kaip jautiesi, ar krinta karštis.

— Ačiū!

Smilkiniuose ir ant rankų ryškėja tamsios išsiplėtusios venos.

Jam atrodo, kad ji kiek sujuda tarsi norėdama linktelėti.

Jis dar pasėdi, bet žodžiai išsenka. Palinkėjęs labos nakties išeina iš kambario. Kūdikėlių nemylintis Dievas

— Tai argi jis neturės kapelio?

— Turės už kapinių tvoros. Jis nekrikštytas.

— Bet juk gimė negyvas.

Dar nepakilusi iš patalo, bet jau kęsdama širdperšą Sara Susanė pasikviečia pastorių į namus. Nors krėslas pastatytas atokiau nuo lovos, pastorius jaučiasi nemaloniai. Tarsi nelaimingoji moteris galėtų subjauroti jo dvasiškumą.

Saros Susanės širdyje verda pyktis, bet jam išlieti trūksta jėgų. Prie durų nusvarinęs rankas sugniaužtais kumščiais stovi Johanesas.

— Bet juk daktaras Grionelvas, uždėjęs ranką ant Biblijos, vaikelį palaimino. Pacitavo ištrauką, kad kūdikiai priklausantys Dievui ir dangui.

— Ponia Krog, daktaras Grionelvas yra gydytojas, o ne pastorius.

— Juk vaikeliui buvo suteiktas krikštas, nors ir namuose.

— Kūdikis gimė negyvas.

— Už tai atsako ne kas kitas, tik vienas Dievas!

Pati išgirsta, koks isteriškai spigus jos balsas. Nė lašo orumo, lyg netekus nuovokos.

— Ponia Krog...

— O jeigu jis būtų buvęs gyvas ir pakrikštytas namuose — niekas neužkliūtų? — sušvokščia nelaukdama atsakymo. — Nejaugi Dievas toks kietakaktis priešgyniautojas, kad neleidžia vaikučiui atgulti kapelyje prie mano brolio ir tėvo? Netikiu!

Pastorius meluoja man į akis! Mes niekam netrukdytume. Turime šeimos kapavietę Chiopsvike.

— Reikia laikytis Bažnyčios nuostatų.

— Jei mano vaikui nėra vietos kapinėse, tai ir manęs ten nebus! Gali nesirūpinti pamokslu prie mano kapo! — šaltai iškošia ji.

— Ponia Krog turėtų galvoti, ką sako. Suprantama, ji skendi giliame sielvarte, bet tai neduoda teisės grasinimais reikalauti to, kas nepriklauso.

Pastorius glostinėjasi barzdelę blyškia ranka. Kalba taip, tarsi ji būtų tarnaičiukė ar vaikas. Jam niekada neteko traukti negyvo kūdikio iš moters kūno. To tikriausiai nėra dariusi ir jo sutuoktinė. Kvėpuojant pastoriaus krūtinė švilpauja, bažnyčioje Sara Susanė to nebuvo pastebėjusi. Nosis žydi net prieblandoje. Ji pasišlykšti juo labiau nei tais savo pačios krauju suterštais skudurais, kuriais yra apkamšyta. Ir šis žmogus skelbiasi esąs Dievo vietininkas žemėje! Deja, įsakydamas juodviem su Johanesu patiems pasirūpinti mažojo Jenso kūneliu pastorius elgiasi pagal taisykles.

Staiga Sara Susanė, suvokdama savo įniršio beprasmiškumą, balsiai išsako mintį, kuri ją šildo:

— Steigeno pastorius Fritsas Jensenas niekada nebūtų uždraudęs laidoti mano vaiko kapinėse! Nieku gyvu!

Atsakymo nesulaukia, tik išgirsta subrazdant pastoriaus krėslą.

— Gal, pastoriaus manymu, turėčiau išmesti Dievo kūrinėlį į tvartą, ir tegul jį dergia gyvuliai? Ar to nori Dievas?

— Mieloji ponia Krog, dar niekam nepadėjo nei isterija, nei storžieviški žodžiai. Tegul Dievas jums atleidžia. Aišku, pasirūpinsiu, kad jums būtų suteikta pagalba, jeigu jūs patys ne... — kildamas nuo kėdės sako pastorius. Pasigręždamas į Johanesą ištiesia ranką. Bet kaip tik tuo metu šio rankos sunertos už nugaros, o žvilgsnis įbestas į Sarą Susanę.

— Pirklys Krogas turėtų pasikalbėti su savo sutuoktine, — atsisveikindamas ištaria pastorius.

Tylėdamas Johanesas nuseka jam įkandin. Apie ką gi juodu turėtų kalbėtis? Šįkart Johanesas nesuka galvos, kaip sklandžiai ištarti žodžius, jam baisiai norisi paleisti į darbą kumščius, ir tiek. Jis nelydi pastoriaus iki prieplaukos, kur laukia valtis — toks jo atsakas. Nepalinkėjęs pastoriui gero kelio uždaro laukujės duris. Įsižeis? Ir tegul sau.

*

Į Tysfjordą Johanesas išplaukia vienas. Keturvietės valties gale pūpso užrištas jūreiviškas maišas. Vakarėjant netoli bažnyčios esančiame užutekyje jis išvelka valtį ant kranto.

Lindų šeimos kapavietę randa lengvai. Yra čia buvęs ir anksčiau. Atidžiai įsiklausydamas ir dairydamasis iš maišo išsitraukia kastuvą. Kurį laiką darbuojasi, kad paskui galėtų atlikti šventą pareigą. Arnoldo Lindo kapo kojūgalyje atsiranda duobutė.

Nusiėmęs kepurę ištraukia iš maišo karstelį. Valandėlę palaiko rankose, paskui nuleidžia į duobutę ir kuo greičiausiai užkasa.

Pusiau sėdomis, pusiau gulomis, nelyginant nuvirtusi skulptūra, jis susigūžia už paminklo. Be garso krutindamas lūpas sukalba „Tėve mūsų“. Paskui užstumia skalūno plokštę, kad kūdikėlio nesuuostų žvėrys ir paukščiai. Galiausiai užglaisto pėdsakus smėliu su kriauklelių nuolaužomis. Baltų kietų kruopelyčių prilenda pilnos panagės.

Rūpestingai sulanksto maišą ir pasikiša po neperšlampamu kombinezonu.

Paskui apylankomis parsėlina prie laivo.

Plaukia namo lyg nuo karščio paūkavusiu fiordu. Bet iš tiesų oras šaltas, dangus žvaigždėtas. Kartais įsisiaučia priešpriešis vėjas, smagumėlis pakovoti su tokiu irklais. Pietiniame dangaus skliaute nušvinta mėnulio pjautuvas. Lygiame vandens paviršiuje ima rastis virpantis laivininko šešėlis.

Irkluodamas palei pažįstamą krantą Johanesas panyra į apmąstymus. Daugiausia svarsto, kaip elgiasi su ta jauna mergina Sara Susane, kuriai buvo prižadėjęs laimingą gyvenimą.

Retkarčiais atrodo, kad rodydamas kelią Viešpats Dievas stoja jo pusėn. Pokalbis

Kartais Sara Susanė pajunta jėgų antplūdį, tada jai atrodo, kad viską įveiks. Bet dažniausiai dienos rikiuojasi kaip nenugalimi kalnai. Ji bodisi vaikų ir šeimynykščių, o labiausiai savęs.

Stengiasi išsisukti nuo skaitymo balsu, vengia klausiamų žvilgsnių. Ilgainiui taip išdrūtėja, kad vargiai beužkopia į savo kambarėlį ant aukšto. O juk ten gali pasižvalgyti į sodybą ir krantinę iš viršaus. Tada vidinė įtampa kiek atslūgsta. Palėpėje dar vėsu, bet galima užkurti krosnelę. Laikas, tik laikas viską užglostys. Čia galėtų stovėti ir mažosios staklės, daug vietos neužimtų. Atraižas ir siūlus ji susikrautų į tamsųjį podėlį. Išimtininkų troboje stovi dar dvejos staklės, bet austi ten ji neprisiverčia, leidžia darbuotis moteriškėms, neturinčioms kuo austi namuose.

Ant aukšto nė dvasios. Niekieno netrukdoma ji gali dirbti rankdarbius arba tikrinti namų ūkio buhalterijos knygas. Gali pasėdėti prie žaliai nudažyto virtuvinio staliuko su dviem kėdėmis. Tūno ant aukšto turėdama gerą pasiteisinimą: ogi per savo storumą ir nerangumą nebepajėgianti atlikti kitokių darbų. Palėpėje Sara Susanė užsisėdi ilgai, būdama ir pakilios, ir slogios nuotaikos. Anksčiau irgi užlipdavo aukštyn bent jau pasidairyti į laivų stiebus ir bures. Ypač tada, kai laukdavo Johaneso parplaukiant. Jis išvykdavo dažnai, tikriausiai su reikalais. O gal neapsikęsdavo, kad ji ir vėl pilvota?

Ar dėl to, kad labai neišvaizdi? Gal ir pats jausdavosi kaltas, iš kur jai žinoti.

O gal dėl tos Tronjemo Gudrunos? Kas, jei tokių esama ir daugiau? Apie tai galvoti ji neįstengia...

Šiuos metus motina leidžia Hunholmene pas Mareną. Sara Susanė, lyg kokia pagyvenusi ponia, gali drybsoti žaliajame krėsle užsikėlusi kojas ant pakojo.

Retsykiais iš miglotų tolių atklysta nenuoramos svajonės. Nepalaužiamos. Pavasnoja sparnais nelyginant kilsuojančios palei krantą jūržolės. Šios ten neatplėšiamai suleidusios savo šaknis, kaip ir ji savo. Tik troškimas ko nors siekti jų nekankina.

*

— Laikyk tvirtai! — sušvokščia Sara Susanė, nagais įsikibusi Johanesui į kaklą.

Šis kaipmat prabunda ir sumoja, kas vyksta. Tokie priepuoliai ją ištinka vis dažniau. Jis jaučia jos vidinę kovą savo sopuliu po širdimi, aštresniu už nerimą, glūdinčiu nuo pat vaikystės, kai nepajėgė įveikti mikčiojimo.

O štai dabar jinai atsidūrusi ties pamišimo riba. Jo glėbyje.

— Laikyk tvirtai! — vėl suleisdama nagus jam į kaklą dusliu balsu kartoja ji.

Gelbėdamasis jis tvirtai sugriebia ją už riešų ir išskiemenuoja vardą. Suprasdamas, kad jau nubudo, paleidžia jos rankas. Lukteli, paskui apglėbia. Ji išpilta prakaito. Dvelkia ne vien moterimi, bet ir gaižiu ką tik pasibaigusių įnirtingų grumtynių tvaiku.

— I-i-ir v-v-vėl? — sukužda jis.

Netardama nė žodžio ji lėtai išsivaduoja iš jo glėbio. Sunkiai kvėpuodama nustumia antklodę į šalį. Atsisėda ir pravirksta. Iš pradžių tas verksmas primena neteptos girnapusės grikšėjimą, paskui perauga į skardžius laižančių bangų šliurpčiojimą. Vildamasis laukia, kad tai praeis. Kaip anąsyk.

Tuos košmarus ji sapnuoja vis dažniau. Jie prasidėjo tada, kai nuskendo brolis Arnoldas, ir padažnėjo, mirus Jensui. O dabar, prieš gimdymą, ėmė kankinti iš naujo.

Ji nenori papasakoti apie savo regėjimus. Bet atsitokėjusi juokauja, esą po krūtine jai baladojasi žuvis — jūros vilkas.

— P-p-pa-pasak-k-kok, k-k-ką s-s-sapnavai, — pasikeldamas lovoje prašo Johanesas.

— Neprisimenu. Ne, nieko neprisimenu, — mėgindama užgniaužti raudą murma ji.

Netrukus jis išgirsta, kaip ji grabaliojasi tamsoje, o paskui pila vandens į dubenį. Nuo įprastinio, kasdienio garso jam atlėgsta po krūtine, tarsi subliūkšta pritvinkęs sopulys. Ji nusiprausia ir pasikeičia naktinius. Ir šįkart pamišimas atsitolina.

Tikriausiai prieš jai grįžtant į lovą jis snusteli, nes atsimerkęs mato jau išsitiesusią ir spoksančią į lubas. Šviesos spinduliai milijonais aštrių adatėlių smaigsto užuolaidą. Johanesas lūkuriuoja. Paskui švelniai niukteli jai į šoną ir užkalbina, bet ji neatsiliepia.

Klausia be užuolankų, ar bijanti gimdymo. Užsikirsdamas, nerišliai.

— Ne, tai įvyksta savaime. Ir nebe pirmas kartas, — atrėžia ji nusigręždama.

Jis atsikelia, užsitraukia kelnes. Prausiasi nerūpestingai taškydamasis, kad išgirstų iš jos: „Neprilaistyk ant grindų!“

Bet ji tyli. Pažvelgęs į ją atsidūsta, išeina iš kambario ir nulipa palėpės laiptais pradėti naujos dienos. O sopulys po krūtine vėl tvinksta, darosi didesnis nei kada nors anksčiau.

Virtuvėn išgerti kavos ir užkrimsti jis neina, patraukia tiesiai į krautuvę. Išgirsta sėdinčių už stalo kartu su auklėmis vaikų balsus. Džiugus laibų balselių skardenimas jį erzina, kursto beprotiškas mintis. Tarsi mažyliai būtų kuo kalti. Gal viskas dėl nesiliaujančio jų zyzimo? Bet žingsniuodamas tolyn susivokia — vargu, ar Saros Susanės naktys virsta košmaru dėl gyvųjų vaikų.

Nebereikia daugiau vaikų — tai vienintelis vaistas! Jau po ketvirtojo taip sakė Iverinė.

Ir vis vien tai atsitiko!

Šis kartas turi būti paskutinis! Ko griebtis, Johanesas nenumano. Bet būtinai ras priemonę! Net jei dėl plonųjų žarnų tektų kas antrą savaitę pjauti po ėriuką. Apie tai jis girdėjęs, tik nebandęs. Juk turi būti būdas apsisaugoti nuo to prakeikimo, vadinamo vaisingumu. Dieve, padėk!

Lydimas katino jis pėdina į krautuvę. Įbruka ranką į kelnių kišenę ir šiurkščiai kumšteli tą vietą žemėliau... Va kur svarbiausia priežastis! Iverinės teisybė — kaltas jis, Johanesas Irgensas Krogas. Dieve, padėk jam, o jei ne — tegu velnias nujoja tą daiktą su visa oda ir plaukais, kad tik jinai išsilaisvintų nuo jo ir nuo tos vergovės!

Jis taip negailestingai sužnybia savo ataugą per kelnių kišenę, kad vos nesuklumpa.

Atsitokėjęs tvirtais žingsniais grįžta į namus. Kiek pasikuičia prieangyje, bet užeiti pas ją ant aukšto nevalioja.

Įsmunka į virtuvę ir užvertęs į lubas galvą paliepia:

— Ponia nesveikuoja — prižiūrėkit!

*

Kai Johanesas pasako, kad daktaras pakeliui, ji bando suimti save į rankas. Net ketina tvirtinti neserganti, deja, yra kitaip. Bando apsirengti ir nepajėgia, tarsi kas trukdytų. Nevaldo nei rankų, nei kojų. Nors atrodo, kad tai visada vyksta savaime.

Sulig jo pasirodymu tarpduryje atgyja tai, ką patyrė anąkart. Šmėkšteli baltas gumulėlis...

— Laba diena, Sara Susane, — sveikinasi daktaras, sėsdamas ant lovos krašto. Nuo jo svorio čiužinys įdumba.

Pasėdi. Paskui pakyla ir neskubėdamas išsiima instrumentus iš lagaminėlio. Įsipila vandens į dubenį. Apžiūri ją be žodžių, kaip šešėlis. Tarsi nepažinotų. O jai vis tiek gėda. Ne taip įsivaizdavo jųdviejų susitikimą.

— Ilgai laukti nereikės! Vaikas sveikas ir gyvas!

Ji išgirsta. Nori atsiliepti, bet nutyli.

— Tavo vaikai dygsta vienas po kito! Bet susitvarkysime. Viskas bus gerai! — po šių žodžių jis kosteli.

Pats netiki tuo, ką sakai, pamano Sara Susanė.

Baigęs apžiūrą daktaras užkloja antklodę. Prisitraukia kėdę arčiau lovos. Atsisėdęs ilgai tyli. Iš smalsumo jinai dėbteli į jį.

Ją pasitinka gražiai atmerktų akių žvilgsnis. Klausianti šypsenėlė. Jis pasilenkia. Veidas ima platėti virsdamas šviesia plokšme, juosiama tamsaus plaukų miško. Įmanytų, pasislėptų ten. Padvelkia kamparu ir tabaku. Druska. O gal tas jūros kvapas sklinda nuo jos pačios?

— Į galvą lenda juodos mintys, Sara Susane? — sukužda jis.

Kodėl jis taip sako?

— Kalbėk. Aš tavo daktaras, — iš tamsaus miško ataidi žodžiai.

Kur ji tai girdėjo? Steigene...

Su manim gali kalbėti apie viską... Aš tavo sielos sergėtojas, Sara Susane.

— Toji mintis baigia mane suėsti. Juntu jos dantis, — sušvokščia daug nesvarstydama. Apima gėda.

— Mintis apie aną negyvą kūdikį? — klausia daktaras.

Ji linkteli ir rankomis apglėbia savo didelį pilvą. Šis pūpso po balta antklode kaip kalva po sniego apklotu.

— Manai, tai pasikartos?

Ji neatsako.

— Tu vis dar galvoji taip kaip anąkart — kūdikis mirė todėl... kad jo nenorėjai?

— Nežinau... Nieko nežinau...

— Ir dabar nenori, bet nieko negali padaryti.

— Nutilk! — sušnypščia, nors pačiai atrodo, kad surinka.

Lyg gelbėdamas, kad nenukristų, jis sugriebia jos ranką.

— Greit galvosi kitaip. Pažadu! Visiškai kitaip.

Koks duslus to vyro balsas...

Daktaras prisitraukia kėdę dar arčiau. Trindamasi į grindis ji bjauriai girgžda. Sara Susanė nenori jo taip arti... bet kartu ir nori.

— Kai Stranstede pamačiau tave pirmą kartą, Sara Susane... tu man atrodei nepaprasta. Stipri ir drąsi. Spindinti spalvomis. Visai kaip portrete. Graži, pamaniau tada. Išties esi graži! Gyvenimo kelias tai kyla, tai leidžiasi. Kartais viskas aptemsta. Bet tai ilgai netrunka. Žinau, nes pats patyriau, jau būdamas suaugęs. Bet mudu nepasiduosime. Įveiksime sunkumus ir persikelsime į kitą krantą. Prašau atmerkti akis ir pažvelgti į mane! Štai taip! Mudu Įveiksime sunkumus!

— O kas daktarui taip juodina gyvenimą? — sušnibžda ji.

Jis nušvinta kaip dovaną gavęs.

— Papasakosiu, bet ne šiandien. Šiandien rūpinsimės tiktai tavimi, — nusišypso.

— Noriu išgirsti dabar, — paprašo Sara Susanė.

— Ar tikrai?

— Taip!

— Istorija bjauri. Tokia bjauri, kad sunku ir pradėti pasakoti. Palauksim, kol tu ko nors užvalgysi.

— Valgyti galiu tučtuojau, — sako ji.

Maisto ir kavos atneša pati virėja. Ir dar velnio lašų daktarui. Grįžusi į virtuvę pasidalija Įspūdžiais.

— Šeimininkė prakalbo! Šnekučiuoja su jaunuoju daktaru, — nesitverdama kailyje dėsto ji.

Ūkvaizdei su tarnaitėmis parūpsta, kad šią žinią kas nors praneštų kontoroje dirbančiam ponui.

— Ne, dar luktelėsime! — nusprendžia virėja.

Kur buvus, kur nebuvus kažkokių reikalų spiriama ji vis palypėja laiptais, kad išgirstų balsus. Aukštai nekopia, kad nebūtų išgirsta pati. Kad anie du nepamanytų, jog jų klausomasi. Esą vyraująs daktaro balsas. Bet ir ponia ištarianti vieną kitą žodį.

*

Kramto duoną kaip nesavais dantimis. Vis dėlto reikia ką nors įmesti į pilvą. O dar tas pienas toks šleikščiai riebus. Pasijunta lyg vaikas, turintis tvarkingai suvalgyti duodamą maistą, kad užaugtų didelis. Taip jau yra.

Daktaras kerta skubėdamas, retsykiais mesdamas į ją pritariamą žvilgsnį. Baigęs valgyti padeda tuščią lėkštelę ant grindų ir gurkšteli iš stikliuko.

— Tai, ką papasakosiu, turi likti tarp mūsų. Tik tarp mūsų...

— Taip, žinoma! — bandydama kilstelėti ištaria ji.

Jis atsistoja. Suima ją už pažastų ir šūktelėjęs „op“ kilsteli.

— Ar patogu? — klausia.

Ji linkteli galvą, o kambarys tik šast ir apsisuka ratu.

Jis atsisėda, atsilošia ir užsimerkia.

— Man širdgėlą sukėlė ruso, vardu Levas, atsiradimas Reinsnese.

— Kaip?

— Jis atėmė iš manęs motiną. Troškau vieno — kad nebūčiau gimęs. Dingojosi, kad aš jai tuščia vieta.

— Ar ji ištekėjo už to ruso?

— Ne, jis mirė. Kliudytas kulkos.

— Per neatsargumą?

— Galima sakyti ir taip... Po to įvykio mudu su motina pasikeitėme. Ji tarsi nuleido uždangą ir daugiau jos nebepakėlė. Aš jos lyg ir nebeturėjau.

— Smerki?

— Dabar jau ne. Šiaip ar taip, tik per ją išėjau į pasaulį. Aišku, vienas, be jos, šį bei tą pasiekiau. Ji gyvena Berlyne.

Mirus mano vaiko motinai, ketinau žengti tokį pat žingsnį kaip manoji.

— Nuleisti uždangą?

— Ne, palikti savo vaiką Kopenhagoje.

— Nieko keisto, vyrams tai būdinga...

Tai jį pralinksmina, nusikvatojęs išlenkia nemenką gurkšnį.

— Tavo manymu, sumenkau kaip vyras, nes į Reinsnesą atsivežiau dukrą?

— Ne, apsaugok Dieve, ne... Šiaip ar taip, numatei, kad Reinsnese atsiras moterų, ir jos judviem padės.

Benjaminas Grionelvas prapliumpa juokais. Nesusituri ir ji.

— Tu teisi. Dabar jaučiuosi laisvas, todėl norėčiau motinos ir sau, ir Karnai.

— Manau, kad ilgai laukti nereikės. Nuolat sutinki tiek daug žmonių, kad tikrai ką nors išsirinksi, — greitakalbe išberia ji.

— Yra ta, kurią myliu, bet ji manęs nenori.

— Netikiu!

— Ir vis dėlto taip yra, — staiga surimtėja jis.

— Ji tikriausiai nevietinė?

— Iš Kopenhagos.

— Oho, nieko sau! — aikteli Sara Susanė.

— Ar kvietei ją?

— Atvykti čionai? Taip, kviečiau.

— Tik pamanyk, toks didelis miestas, Kopenhaga! Juk nesinori išvykti iš ten, kur esi pratęs gyventi. Todėl ji ir nevažiuoja.

— Tu gražiai pasakei, bet nevažiuoja veikiau dėl vyriškio, kurio vengia.

— Gal nuskriaudei ją? — klausia atsikąsdama duonos.

Jis pasijunta nesmagiai.

— Taip, ir begėdiškai.

— Tad žinai, kodėl ji...

— O taip. Ir ko gi jai čionai trenktis? — Jo balsas surūstėja.

— Apgavai... Kadaise apgavai ją?

Benjaminas Grionelvas išrausta, pasukioja kaklą, tarsi marškiniai veržtų.

— Taip. Apgavau.

— Kaip tai įvyko?

Valandėlę stoja tyla.

— Negaliu apie tai kalbėti. Ne šiandien. Kaip tik dabar tau nereikia klausytis tokių dalykų, — sušnibžda jis.

— Nekalbi ne dėl šios priežasties.

— Ne, ne dėl šios. Man gėda dėl savęs, — prisipažįsta duodamas jai sumuštinių lėkštę.

*

Daktaras lieka nakvoti. Valgis jam lenda kaip į kiaurą maišą: Saros Susanės kambaryje sukerta sumuštinius, sušlamščia pietus kartu su Johanesu. Šis nekantrauja išgirsti naujienas.

— Rytoj ji atsikels! — tvirtina daktaras, persisotinęs briedienos kepsniu.

Tuo metu iš sodo pro verandos duris įeina paauglė mergaitė. Su ja plūsteli tirpstančio sniego ir druskėto vėjo gūsis. Ji tūpteli atsiprašydama, kad pasinaudojo šiuo įėjimu. Rankoje laikomas karklų vyteles padeda ant stalo priešais tėvą. Paskui ištiesia svečiui ranką.

— Tavo vardas Agnesė? Vyresnėlė? — paklausia Benjaminas Grionelvas.

— Taip, — droviai atsako mergaitė.

— Kiek tau metų?

— Vienuolika.

Tikras tėvas — ryškūs veido bruožai ir kupinas nuostabos žvilgsnis.

— Ar nepasėdėtum valandėlę su mumis? — klausia daktaras.

— Ačiū, ne. Turiu nunešti mamai kačiukų, — atsako ji ir paėmusi nuo stalo karklo šakeles dingsta.

Vakare abu vyrai susėda prie išskleisto lošimų stalelio. Betrūksta kauliukų. Bet juodu taip ir nelošia. Tik Johanesas netikėtai palinksta į priekį ir meta vieną iš dviejų baltų kauliukų. Pasisukiojęs šis vos nenukrenta ant grindų. Bet pasiekęs stalelio kraštą sustoja, atversdamas tris akis.

Abu vyrai atidžiai jį stebi.

Keldamas artipilnį stikliuką šeimininkas galvos linktelėjimu paragina svečią. Atsakydamas Benjaminas Grionelvas išlenkia savąjį. Jaučiasi kaip namie. Juodu galėtų tapti bičiuliais, jeigu nebūtų taip atvirai išsipasakojęs Johaneso žmonai.

— Jai reikia pakeisti aplinką. Pabendrauti su žmonėmis. Pasikalbėti kitokiomis temomis, ne vien apie kasdienius dalykus, — pasako jis, ir jų žvilgsniai susitinka.

Įdėjęs kauliuką į dėželę Johanesas atsiverčia bloknotą ir parašo:

Ar daktaras galėtų man padėti išspręsti šį klausimų?

Benjaminas Grionelvas net nustėrsta, lyg būtų įžeidęs išmintingesnį už save.

— Juk galėtum paimti ją į kelionę, kad patirtų ką nors kita nei kasdienės pareigos. Aišku, po gimdymo. Pavyzdžiui, į Tronjemą.

Johanesas pasidomi, ar dera taip daryti. Juk laive per dienų dienas erzeliuoja vieni vyrai.

— Mano motinai Dinai Grionelv teko pakeliauti. Manau, kartais ją tai gelbėjo nuo pamišimo. Reinsnese ji jautėsi atskirta. Aišku, tada buvo kiti laikai. Bergene ir Tronjeme ji galėdavo prasiblaškyti. Tiesą sakant, bet kokios permainos ir jūros oras naudingi sveikatai.

Šiek tiek abejodamas Johanesas vis dėlto linkteli galvą. Kai baigę vakaroti juodu pakyla, daktaras paduoda šeimininkui ranką.

— Beje, dėl tavo klausimo: duok žinią, jei Sarai Susanei manęs prireiks. Mielai pasikalbėsiu su ja.

Kurį laiką Benjaminas Grionelvas gana dažnai lankosi Havnese. Ir ne vien kaip daktaras. Būna, kad atvažiuoja kartu su dukra Karna. Ši serga nuomariu, patiria sunkius priepuolius. Bet vaikai prie to pripranta ir kviečia žaisti kartu. Jai praradus sąmonę, vyresnieji žino, ką daryti. Vienas kiša pagaliuką tarp dantų, kitas bėga kviesti mergaitės tėvo.

Sarai Susanei neduoda ramybės mintis apie laišką pastoriaus žmonai Ursulai. Kai ji laimingai susilaukia dar vieno sūnelio Jenso, noras jį parašyti sėste apsėda. Dabar jau žino, ką rašys. Matyt, ilgainiui mintys galvoje susidėsto savaime.

Meldžiamoji Ursula Jensen,

tikiuosi, Jums ir Jūsų vaikams klojasi gerai.

Praslinkus daugeliui metų tebus man leista Jums priminti, kad čionykščiams žmonėms trūksta Jūsų ir pastoriaus Jenseno. Dažnai prisimename palaimingus metus, praleistus drauge su Jumis, visus Judviejų atliktus darbus, kurie duoda vaisių.

Daug mąstau apie liūdnai susiklosčiusias aplinkybes ir apie Jus ištikusią nelaimę. Aš pati patyriau savo brolio ir savo kūdikio netektį. Bet turiu septynis sveikus vaikus. Gerai sekasi ir man pačiai.

Galite man neatsakyti, tik žinokite, kad jaučiu Jums prielankumą.

Draugiškai Sara Susanė Krog

Apie tai, kad bodisi savo pabėgimo valtimi, rašyti neprisiverčia. Nepamini ir kieto Ursulos delno. Ar verta priminti, kas nebeatitaisoma?

Mintys nepaliaujamai sukasi apie tą laišką. Vieną naktį net sapnuoja sulaukianti atsakymo su geriausiais Ursulos linkėjimais.

Jei pastorienė neatsilieps, nubudusi galvoja Sara Susanė, sielon vėl ims skverbtis nerimas.

Ir vis dėlto laišką ji parašo.

Nuėjusi į krautuvę jo išsiųsti randa žinią iš kitur. Aišku, nuo ko. Užlipa į palėpę, kad galėtų perskaityti viena. Popieriaus lape brūkštelėtos tik kelios eilutės.

Ačiū, Sara Susane!

Rodos, pildosi andai Havnese girdėta Tavo pranašystė.

Iš Kopenhagos į Reinsnesą atvyksta Ana!

Lieku tavo ištikimas draugas

Benjaminas Grionelvas

Vėlyva popietė. Pro langą krinta šviesos pluoštas, bet staklių nebesiekia. Audinį temdo šaudyklės šešėlis. Jei nori austi, reikia įžiebti lempą. Krykaudami padangėje šėlsta kirai. Vienas praneria palei pat langą ir nutupia ant kalvagūbrio tarp kitų saviškių. Paukščiai. Jie nuolat ko nors ieško.

— Man derėjo paklausti tavęs, Fritsai, vieno dalyko: ką sau manei atiduodamas man savo širdį? Ar supratai, kokią naštą man užverti? — pašnibždomis klausia Sara Susanė.

Iš kampe stūksančių staklių atsakymo juk nesulauksi...

Šeštoji knyga Kelionė ir mirtis

1953-iųjų gegužės septynioliktosios rytą Jordisė aptinka mane vienmarškinę aukšto koridoriuje. Kaip ten atsidūriau, nepamenu. Tik aiškiai matau, kaip iš jo bato kyšo įskilęs mano vėliavėlės stiebas. Atsisakau eiti į jaunimo namus. Juk neturiu vėliavėlės, sakau. Jis suriša stiebą juodu siūlu. Bet aš neprisiliečiu prie vėliavėlės.

Nuo tos gegužės septynioliktosios naktį ramiai miegoti nebegaliu. Gal dėl to, kad lauke ilgai netyla triukšmas.

Jordisė nebara manęs, kad negebu paaiškinti savo poelgių. Bet tądien, kai kaimynų sūnus Toras aptinka mane tysančią po klojimo užvaža, daug kam kilo įvairių klausimų. Gal sergu? Ir kur, pavyzdžiui, dingo mano mokyklinė kuprinė? Beje, apie tai teiraujasi net jis, bet vėliau pats ir aptinka pakelės brūzgyne.

Visaip prisiekinėju neserganti, tik esanti užuomarša. Būti užuomarša mažesnė gėda. Vieną sykį per priepuolį užvirstu ant viryklės. Įėjusi Jordisė randa gulinčią ant grindų apdegusia ranka.

— Tu netekai sąmonės! — nusigąsta ji.

Tai pasibaisėtina ir labai rimta: aš vedama pas gydytoją. Jordisė pasakoja jam ne kartą radusi mane neįprastose vietose, tai apkandžiotomis lūpomis, tai apsišlapinusią.

Jaučiuosi klaikiai, mat daktaras yra mano bendraklasio Kisano tėvas. Jis puikus plaukikas, nors teturi vieną koją. Prieš šokdamas į vandenį visada nusisega protezą, kad nepermirktų.

Jordisė taip pat puiki plaukikė. Bet ji šoka į vandenį kitaip, nes turi abi kojas. Neria nuo kelto denio vien su apatinėmis kelnėmis. Tuomet jo ten nebūna. Mat Hansas, pasak Jordisės, yra drovus ir doras.

Bet su daktaru Jordisė kalba ne apie tai. Ji graužiasi, kad pražiūrėjo mano ligą. Daktaro nuomone, tokios didelės mergaitės apsaugoti neįmanoma. Iš tų bėdų išaugama, sako jis. Bręstant taip pasitaiko. Apie tokią ligą nesu girdėjusi. Daktaras deda tvarstį ant šlapiuojančios žaizdos. Vaistų kvapas nemalonus, bet patepti būtina.

Kai pasijuntu tuoj krisianti, darosi lengva. Nereikės vemti. Imu ir nuskrieju žvaigždžių link. Nusileidus džiaugsmo maža. Guliu apsidergusi, net gėda.

Kol rašydama į geltonąjį sąsiuvinį tūnau tvarte, nealpstu. Nealpstu ir mokykloje, taip pat pastoriaus namuose. Ir, žinoma, ne slaptavietėje po uolos atbraila.

*

1953-iųjų gruodžio šeštosios naktį šalia mano lovos ant kėdės Jordisė išskleidžia raudoną aksominę suknelę. Savo pačios siūtą. Sveikina mane su gimtadieniu, bet neklausia, kodėl nedėkoju ir nepuolu matuotis.

Tysau po antklode it kokia mazgotė ir neįstengiu praverti burnos.

Kiek vėliau mane, vilkinčią tą suknelę, ir mažąją sesutę nufotografuoja Sortlando fotografas. Sesutės suknelė papuošta raukiniais, ant jos raudonas aksominis bolero. Mudvi avime juodais lakiniais bateliais, dirželiu susegamais per keltį. Jis įrėmina nuotrauką ir pakabina ant sienos.

Nuo to karto atsibundu kiekvienos gruodžio šeštosios naktį tarp antros ir trečios valandos, bet kiek pabūdravusi vėl užmiegu. Rytą visada prisimenu ant kėdės atlošo išskleistą raudonąją aksominę suknelę.

Kūčių rytą Jordisė ateina žadinti, bet lovoje neranda nei manęs, nei antklodės. Keliskart pašaukta atvožiu aukšto dangtį ir tempdama paskui save antklodę nulipu žemyn.

Jordisė klausia, kuriam galui lįsti į tą šaltą pastogę. Atsakau neįsivaizduojanti, kaip ten atsidūriau. Esu smarkiai peršalusi. Gaunu gerti pašildyto pieno su medumi. Man liepiama gultis į lovą. Bet aš atšaunu, kad gultis nė nemanau.

Į mano ožiavimąsi Jordisė nekreipia dėmesio.

Prieš Kalėdas mudvi su mama Jordisė išpuošiame namus girliandomis ir angeliukais. Labai gražu. Kalėdinė pušelė nusagstyta tikro vaško žvakutėmis. Kai svetainėje nieko nėra, atsinešu jo kepurę ir palaikau ant žvakutės liepsnos. Pakvimpa degėsiais. Atskuba Jordisė. Kepurė jau po kušete, o aš apsimetu nieko nežinanti.

Kai pas mus suvažiuoja paviešėti giminaičiai, jis porina apie nutikimą palėpės tamsoje. Tai visus prajuokina. Kinkuodami galvas jie tvirtina, kad esu ramus, bet savotiškas vaikas. Spėlioja, gal dėl to alpimo.

Kai svečiuojasi Elida arba pusbroliai su pusseserėmis, kambaryje su mėlynąja lova miegoti saugu. Tada joje būtinai kas nors guli.

Pasitaiko, kad sveika ir guvi išbūnu gana ilgai. Savo geltonąjį užrašų sąsiuvinį laikau užkištą po lubų sija arba įspraustą skardinėje tarp akmenų po uolos atbraila. Su žuvele iš senelės šaltinėlio daugiau nebendraujame. Šnekuosi tik su man vienai regimais žmonėmis, todėl nesijaučiu vieniša nei kulniuodama į parduotuvę, nei į mokyklą ar į pastoriaus namus. Tai patikimi pašnekovai, jie man paklūsta. Būtų įdomu, bet sunkoka aiškintis, kas jie tokie ir kaip jiems sekasi. Mūsų kaimynas zakristijonas Lysvikas sako, kad esu mergaitė, garsiai kalbanti pati su savimi ir žaibiškai lakstanti nuokalnėmis. Tai mane suglumina. Bandau tramdytis, tik ilgai neištveriu.

*

1954-ųjų vasarą skrendu lėktuvu aplankyti dėdžių ir tetų į Oslą. Taip pat tetos Anės, kurios nesu mačiusi. Skrendu viena. Elidai nulydėjus Fredriką baigti savo dienų pas Sarą Susanę, toji teta liko gyventi pietuose. Anė ištekėjo ir persikėlė į Striomeno miestelį.

Nepažįstu nė vieno žmogaus, skridusio lėktuvu. Neteko skristi net mokytojui Nistadui. Jis man liepia aprašyti kelionę. Kodėl esu išleidžiama į Oslą, nežinau. Neprisimenu, kad būčiau kaulijusi. Net abejoju, ar būtų užtekę drąsos. Gal išleidžia dėl to, kad esu jiems našta? O gal tai dovana? Bet už ką? Net jis užsidegęs ta mintimi. Gal tėvai dėl manęs aukojasi? Juk kelionė baisiai brangi.

Jis sakosi lydėsiąs mane iki Harstado, o jau ten aš persėsianti į Bodės hidroplaną.

— Spjaunu aš ant tos kelionės, — supykusi atrėžiu Jordisei, tarytum jo kambaryje nebūtų.

Iki Harstado mane palydi Jordisė. Ten priperka naujų drabužėlių. Lyg ir salsvai dvelkiančių apatinių. Man dar nėra nė dvylikos, o aš jau sergu. Todėl reikia turėti įklotų ir higieninį diržą. Jordisė nuperka palaidinę, džinsus su atlankais, batelius. Nertas pirštines, per petį nešiojamą raudono džinsinio audinio rankinę. Paltą jau turiu, ji pati pasiuvo iš gabardino.

Aš vedama į kirpyklą nukirpti kasų. Kirpėja suriša kasų galus raudonais kaspinais ir įsmeigusi šukas pakabina jas ant sienos. Aš nebepanaši į save, bet man tai patinka.

Skrendant iš Harstado į Bodę, pučia smarkus vėjas. Jaučiuosi lyg sėdėdama didžiulio kiro viduriuose. Nardau tarp dangaus ir žemės, aukštyn žemyn. Tik žinau, kad man labai baisu. Ištinka priepuolis. Virsdama persisveriu per diržą ir lieku kyboti tako pusėje.

Atsitokėjusi matau stiuardesę valant žaliuokes nuo mano naujojo palto. Kokia gėda! Tučtuojau vėl prasmegsiu.

Didėdamas prie manęs artėja stiuardesės veidas. Ir balsas vis stiprėja.

— Panelė buvote nualpusį, — taria lipšniai ir duoda stiklinę vandens.

Bandau suimti save į rankas. Mėginu būti panelė.

Bodėje ji įlaipina mane į didžiulį Oslo lėktuvą. Jo varikliai riaumoja lyg visa pjaunamųjų kolona. Širdis apmiršta. Aplinkui vien nepažįstami žmonės. Stiuardesės, valiusios man paltą, nematyti. Nuo minties, kad mano lagaminas galėjo pradingti, suprakaituoja delnai. Tie brangūs nauji drabužiai... Aš taip persigąstu, kad, regis, čia pat apalpsiu. Mintyse vis kartoju du dalykus: naujasis paltas, jo daugiau suteršti nevalia, ir žodis „panelė“.

*

Dėdės ir tetos neriasi iš kailio, kad mane palepintų. Pagyvenu pas visus. Ilgiausiai Striomene, pas dėdę Hilmarą ir tetą Olgą. Su mažąja jų dukryte nepažaisi — ją vis dar reikia prižiūrėti. Vyresnėlė, dirbanti slaugytoja, kasryt traukiniu išvažiuoja į darbą.

Dėdė Ragnaras, gyvenantis Liorenskoge, yra našlys. Turi už mane jaunesnę dukterį. Jų namuose tebetvyro sielvartas, storu dulkių sluoksniu nugulęs baldus, įsismelkęs į užuolaidas. Šeimininkė mirė nespėjusi pakeisti jų vasarinėmis. Liūdesys gniaužia man gerklę. Pasikišu po galva dar vieną pagalvę, bet tai negelbsti. Mudvi su pussesere miegame tėvų lovoje. Motinos pusėje jai gulėti baisu, tad guliu aš. Dėdė pereina į dukros kambarį.

Dėdė dirba taksi vairuotoju. Į darbą išeina anksti rytą. O mudvi su pussesere sušlerpiame pienu užpiltus dribsnius su medumi, sukertame po sumuštinį su vytinta dešra ir dar po riekę, apteptą braškių uogiene. Pasak pusseserės, pilvas gauna ir saldumo, ir sūrumo. Jai norėtųsi, kad aš būčiau jos mama.

— Tu truputį panaši į ją, — apkabindama mane gerinasi ji.

Primenu jai esanti giminaitė iš jos tėvo pusės.

Pusseserė rodo spintoje vos telpančius motinos drabužius. Apsiauna mamos bateliais ir vaikštinėja po namus. Iškerpame mano nupieštas lėles. Gražų dėdės namą juosia sodas. Žinau, kad čia lankėsi Elida su Jordise. Ir jis. Staiga prisimenu, kad tuomet buvau maža ir praleidau visą vasarą pas tėvo motiną Olgą Hamariojaus saloje, visiems kitiems būnant čia. Ramina mintis, kad mirusiosios lovoje jis tikriausiai nemiegojo.

Motinos batai per dideli mums abiem. Pusseserė nukabina nosį, bet nepravirksta. Jeigu Jordisė numirtų, pamanau aš, galėčiau baigti mokyklą gyvendama Elidos trobelėje Nyjorde. Paskui išvykčiau į Oslą. Trobelės durų raktas didelis ir gražus!

Teta Anė Striomene taip pat turi namą. Su jos vyru artimiau nesusipažinau, mat retai būna namie. Dirba Akerio laivų statykloje. Jųdviejų sūnus jaunesnis už mane. Mudu dalijamės dideliu kambariu. Ten pūpso šūsnys Donaldo žurnaliukų ir kaupina dėžė „Lego“ trinkelių. Nors esu panelė, tos trinkelės masina ir mane. Statau tvirtovę, įmantriausio pavidalo namus. Pusbrolis viską daro sparčiau, jis labiau patyręs. Žaidžia su trinkelėmis jau nuo praėjusių Kalėdų.

Susiklosto taip, kad vėl apsigyvenu pas tetą Olgą ir dėdę Hilmarą. Jų namas irgi turi sodą. Namuose yra knygų lentyna. Jos daugiausia religinio turinio. Aplinkui nedvelkia liūdesiu. Pradedu rašyti kelionės įspūdžius, kaip liepė mokytojas Nistadas.

Traukiniu važiuojame į Oslą. Tai daug geriau nei skristi lėktuvu. Jokių požymių, kad galiu kristi be sąmonės. Pamatysiu karaliaus rūmus, Rotušę, muziejus ir plačias gatves. Kaip Jordisė buvo įspėjusi, antrą kartą susergu mėnesinėmis. Prie tos terlionės turbūt niekada nepriprasiu. Pasisakyti tetai Olgai nedrįstu. Į rankinuką įsimetu įklotą. Juk tokiame dideliame mieste turėtų būti tualetas?

Vaikštinėjame pėsti, važinėjamės tramvajumi. Mano akys lakstyte laksto, esu netekusi žado. Pasaulį įsivaizdavau visiškai kitokį. Po pietų einame į Frognerio parką. Jo vaizdai mane pribloškia, nors esu mačiusi nuotraukų, girdėjusi pasakojant Jordisę ir Elidą.

Alėjoje sūkuriuoja vėjas. Prie seno namo vienas šalia kito auga trys medžiai. Susipynusios linguoja jų viršūnės. Kaip miškas dangaus skliaute. Niekada nemaniau, kad tokių didelių medžių esama ne vien Tarzano džiunglėse, bet ir kitur. Ne, gal nebent nujaučiau. Atlošiu galvą ir giliai kvėpuoju. Šaukdama mane vardu pusseserė nubėga pirmyn. Nekreipiu į ją dėmesio.

Kaip tai įmanoma? Nepajudėdami iš vietos medžiai auga ir ištįsta iki pat dangaus.

Šimtus metų.

Visąlaik auga.

Siūruodami vėjyje, šlamėdami giesmes.

Miršta seneliai, miršta vaikai, o didieji medžiai išlieka.

Meta lapus, krauna pumpurus.

Šakos aukštai aukštai. Šaknys giliai giliai.

Medis išauga iš žemės ir stiebiasi aukštyn iki pat begalybės.

Prisiglaudžiu prie artimiausio kamieno ir bandau jį apkabinti. Neįstengiu. Pamirštu esanti panelė, noriu užkopti aukštyn. Apglėbsiu kamieną ir užsliuogsiu iki pat viršūnės. Troškimas toks stiprus, kad patikiu savo jėgomis.

Tada dingteli mintis — esu panelė išterliotomis kelnaitėmis.

Nebesulaikau ašarų.

Šiurkščiu kamienu slystu žemyn.

Kol suklumpu.

Taip ir rymau.

Prie medžio.

*

Mums grįžtant namo, jis mane pasitinka Sortlande. Jordisė su mažąja sesute vieši pas dėdę Karsteną ir tetą Marę Krokberge.

Jis sako, kad atrodau suaugusi. Tai viską subjauroja.

Klausiu, kada išvyksta autobusas. Pasirodo, jau išvykęs. Pernakvosime viešbutyje.

Atsisakau eiti į kambarį. Jis mane įstumia ir užrakina duris. Bandau pačiupti raktą. Bet nesėkmingai.

Mano mintyse didieji medžiai.

Bet dabar jie jau subjauroti.

Tegu lieka ten, Frognerio parke.

Juk ir vėliau reikia ką nors turėti.

O dabar krintu. Bet ne ant kelių.

Iš ryto viešbučio kambaryje jis manęs neaptinka. Niršdamas ieško po visą Sortlandą. Nuperka man knygą. Gėda, bet neįstengiu jos išmesti. „Panelė seklė“.

Jis klausia, kaip sekėsi Osle. Tyliu. Per purvo sluoksnį Oslo įžvelgti nebeįmanoma. Niekam nebereikalingas mano rašinys guli lagamine. Nebeįteiksiu mokytojui. Didieji medžiai man nebepriklauso.

Skardinėn įspraustas geltonasis užrašų sąsiuvinis paslėptas po uolos atbraila.

Ant laiptų randu numestą popieriaus skiautelę. Kooperatyvo parduotuvės čekis. Čia pat atsisėdu ir vedžioju raides dėdės Hilmaro dovanotu šratinuku. Neryškiai, bet įskaitomai:

Žudyti, žudo, nužudė.

Įbruku jam tą skiautelę, mums lipant į autobusą.

Mano kuprinė šokčioja, aš pati kratausi ir drebu. Atsisėdu vairuotojui už nugaros.

*

Pradedu svarstyti, kaip su mūsų gimine elgiasi mirtis. Mano galva, ji nėra natūralus reiškinys. Galbūt tai iškreiptas, nebrandus požiūris į gyvenimą. Elida sako, kad mus lydi sėkmė, nes giminėje daugiau gimstama nei mirštama. Ji, be abejo, žino, apie ką kalba.

Kai sulaukusi gilios senatvės Elida išleidžia paskutinį atodūsį, manęs nėra šalia. Bet yra Jordisė, tiesiog sukurta mirštantiesiems išlydėti. Ją kviečiasi ir svetimi. Ji budėjo prie ilgaamžės tetos Visės, prie senelės Olgos. Daro tai ne iš pomėgio. Tiesiog jaučiasi esanti išskirtinė, turinti nemenką patirtį. Miklios rankos — šešiems kačiukams Jordisė nusuka galvas greičiau, nei virtuvėje nuo puoduko strykteli mažoji sesutė. O žuvis darinėja taip, kad vaizdas tiesiog užburia.

Kartą iš medžioklės jis parsineša šūvio sužalotą kiškelį. Būdamas minkštaširdis prašo Jordisės sutvarstyti letenėlę. Ši nieko neatsako, tik ryžtingai nusuka žvėreliui sprandą. O jis nespėja nė mirktelėti.

Jei būčiau tokia sumani kaip Jordisė, jo seniai nebūtų čia. Kai pati bandau tai įgyvendinti, kyla triukšmas. Esu mačiusi, kaip užtaisomas šautuvas. Jordisė taip pat yra šaulių draugijos narė, bet medžioti nemėgsta.

Taigi kartą nusikabinu šautuvą, užtaisau ir pasiguldau po antklode mėlynojoje lovoje. Vis dėlto iššauti netenka. Jis užrinka, kad nuo prieangio sienos dingęs šautuvas. Jordisės padedamas puola ieškoti. Aptinka šautuvą pats. Vapteli Jordisei, kad rado įkištą tarp visokio jos šlamšto sandėliuke.

Gal taip ir geriau — kad rado šautuvą. Nuo tol jis visuomet laiko jį užrakintą savo kontoros spintoje.

Nuo sienos dingsta kasdienis įspėjimas apie mirties pavojų.

Bėda mane aplenkia.

*

Po daugelio metų 1985-ųjų rudenį sėdžiu Onkologijos klinikoje prie Jordisės mirties patalo. Ji sveria keturiasdešimt du kilogramus ir paskutinę savo gyvenimo savaitę nebekalba. O juk anksčiau turėjau daugybę progų pasikalbėti su ja. Atsiverti. Išklausinėti.

Kodėl niekada nepasiteiravau, ką ji žino? Ką pastebi?

— Mama, ar tu tai žinai? — galėjau paklausti.

Kai ji laukdama stebuklo gulėjo Centrinėje ligoninėje, buvo jau per vėlu. O dabar mes čia, Onkologijos klinikoje, ir laiko visai nebėra. Negi klausi mirštančios motinos, ką ji žino? Nuperku skardinę kaimiško pašteto — daugiau ji nieko negali nuryti. Užkišu pirštą už metalinio dangtelio žiedo ir trūkteliu aukštyn. Pasklinda pašteto kvapas. Mudvi bandome šypsotis. Pastarosiomis dienomis tai nelabai pavyksta. Šaukštelio galu užkabinu kruopelytę pašteto. Jordisė sumerkia akis ir prasižioja. Skruostai įdubę, veidas neatpažįstamas. Ji ima lėtai čiulpsėti. Laiko burnoje kaip vaikas — kad ilgiau pasigardžiuotų skanėstu. Su dideliu vargu nuryja, bet tučtuojau ima žiaugčioti. Tai joks netikėtumas — pakišu dubenį.

Šukuoju jai plaukus. Labai atsargiai, nes bet koks prisilietimas kelia skausmą. Jie sako, kad paveikta centrinė nervų sistema. Kol Jordisė turi sąmonę, man leidžiama miegoti gretimoje lovoje. Bet kur čia užmigsi? Priešokiais snūsteliu kitame kambaryje. Dieną sėdžiu prie jos ir pasakoju. Apie senus laikus, apie visokius nereikšmingus dalykus. Apsimetame, kad aš ją linksminu. Apsimetu aš. Ji nebeįstengia. Paimu jai skirtą taurę raudonojo vyno, bet nugerti jinai nebegali.

Mudvi bejėgės, o aš dar ir bailė. Teisinuosi prieš save, kad nenoriu jos skaudinti. Jei kartais ji to nežino. Prieš Jordisei iškeliaujant žvaigždžių link, privalau apsaugoti ją nuo gėdos. Ji neturi gailėtis pagimdžiusi mane. Man ji niekuomet už nieką nepriekaištavo. Niekada nesakė, kad viskas per tą prakeiktą pirmagimę. O juk motinos kartais taip pasako. Priešingai — tą paskutinę popietę dar būdama sąmoninga ji prašo, kad perduočiau šiuos žodžius ir už save aštuoneriais metais jaunesnei seseriai.

— Niekada nesigailėjau jūsų susilaukusi. Abiejų! Buvote labai laukiamos. Abi!

O tie metai, mums augant? Ar ji suprato mūsų gėdą?

Tai kodėl mūsų neapsaugojo?

Ant naktinio stalelio guli Biblija. Šnekamės apie tikėjimą.

Tikėjimas ar paguoda — vienas ir tas pats, sako ji. Atskleidžia skyrių su Kalno pamokslu, ten įdėtas lapas, jame vaikišku dailyraščiu parašyta:

Nelaukit senatvės. Džiaukitės diena ir linksminkitės.

Jordisė nesena, jai šešiasdešimt dveji. Bet savo jau atšoko.

Ji nemano esanti angelas, bet pyksta ant Dievo, kad reikia mirti.

— Nieko bloga nesu jam padariusi, — kalba ji.

Buvo ką tik pradėjusi naują gyvenimo tarpsnį. Išlaikiusi vairavimo egzaminą. Pagaliau pasistatydinusi namą. Atvirumo valandėlę klausiu, kodėl neišsiskyrė.

— Nėra namų be dūmų, — atsako ji.

Net ir dabar nepasiteirauju: nejaugi tu to nežinojai, mama?

Prašau slaugytojos, kad pakeistų šlapimo surinktuvą. Kol pakeis, pridengiu jį rankšluosčiu. Tegu nesijaučia pažeminta.

Jordisė prašo sužinoti, ar jis atvažiuos. Aš juk mirsiu, sako ji. Tarsi tokiu atveju sutuoktiniai turėtų lankyti kits kitą.

Esama tokio papročio. Bet jis turi to norėti, priduria.

Kitą dieną ji silpnesnė. Teiraujasi, ar atvyks Hansas. O gal jis mano, kad ji jau mirusi? Gal dėl to neatvažiuoja? Nors, sako ji, anoks čia skirtumas, jeigu jis nenori. Užtat ją aplankiusi mano sesuo Venkė. Išsėdėjusi ilgai. Ir aš juk nuolat sėdinti prie jos. Apie Venkę kalba noriai. Ji esanti tokia jautri, tokia gera. Pritariu Jordisei.

— Ar pasakei, kad ji tau patinka? — klausiu.

— Lyg ir sakiau. Bet tu jai primink.

Paduodu dubenį. Jordisė vemia.

Skambinu ir reikalauju. Pagąsdinu mirtimi. Dar pagąsdinu, kad viską išpasakosiu Jordisei. Gąsdinant mane plūste užplūsta džiugesys. Tai makabriška.

Jis atsikalbinėja. Esą blogai jaučiąsis. Bet aš manau, kad nedrįsta būti šalia jos mirštančios. Ir dar drauge su manimi. Verkšlena, kad kelionė per brangi. Atsakau, kad už bilietą sumokėta.

— Nereikėjo, juk žinai, aš nešykštus, — aiškina jis.

— Ne, nešykštus — iš pensijos gyvenantis buvęs revizorius, — mane ima siutas.

Vis dėlto jis atvyksta.

Pasirodo palatos duryse. Išgąstį veide permuša piktybė, kerojanti jo sieloje. Į Jordisę jis nepakelia akių. Įsiplepa apie savo kelionę. Ji guli užsimerkusi. Aš nebegaliu palaikyti su ja ryšio, bet manau, kad ji veikiausiai tebegirdi ir tebeužuodžia.

Jis tauzija apie tolimus giminiečius ir nepažįstamus žmones. Apie orą. Kaip jis permirkęs, mat labai lyja. Vis dėlto nusiauna purvinus batus ir nuo durų įšlepsi vidun vienomis kojinėmis.

Hansas — primityvi, baimės sukaustyta pabaisa, visa griaunanti ir naikinanti. Pats nesuvokia, kuo yra pavirtęs.

Staiga regiu jį išsinėrusį iš pabaisos kailio. Apgailėtinas menkadvasis, netgi šioje palatoje nesugebantis parodyti kitam žmogui jausmų. Galvoja tik apie save. Teisinasi per vėlai atvykęs. Nesulaukdamas atsakymo kartoja tą patį. Paskui kaltina orą. Kaimynus. Skrydžio trukmę. Kratymą.

Taip, per vėlai, bet aš nutyliu. Tai žeidžia ne mane. Jordisės akys užmerktos, kalbėti ji nebegali. Iš skausmo suvirpa vokai. Sušvokščia gerklė. Gal besiskiriant su sąmone paskutinis patiriamas pojūtis ir yra skausmas? Jam atsiremiant į lovūgalį, lova kresteli. Jordisė sudejuoja. Jam net baisu sau pripažinti, kad sukėlė jai skausmo. Mūsų jis tarsi nepastebi.

Įspėju, kad nesiremtų į lovą. Bet jis neatsako, nes nesuvokia už jos laikąsis. Paleidžia tik man pakartojus.

Įsikerta į mane kaltinančiomis akimis. Tai per mane jis pavėlavo atvykti. Aš ta piktoji dvasia.

Sielvartas.

Mąstau, ar įmanoma įsijausti į jį iki galo. Ar jis taip vadinamas dėl to, kad galėtum išsilaikyti nepalūžęs?

Paskui daugelį metų vis imu į rankas telefono ragelį ir renku Jordisės numerį. Retsykiais susisiekiame.

— Mama, šiandien pasirodė nauja mano knyga.

Aišku, susisiekiame. Tik ji viena ir tegirdi.

O dabar 1985-ųjų spalio pirmoji. Jordisė išgabenama į klinikos šaldytuvą.

Mudu su Hansu skrendame į Evenesą, iš ten namo į Liodingeną aš važiuosiu autobusu. Karstas su palaikais bus atgabentas vėliau. Hansas persės į lėktuvą, skrendantį į Andenesą. Siaučia audra. Jis klausia, ar negalėtų važiuoti į mano namus. Nepakeliamai sunku, skundžiasi jis. Jam gedulas, o dar tas subjuręs oras.

— Ne! Savo sielvarto drumsti tau neleisiu.

Praverksimais klausia, ar nebūtų geriau, jei miręs būtų jis.

— Ar tikrai norėtum išgirsti atsakymą? — atšaunu.

Dabar jis verkia pasisriūbaudamas. Žmonės žvilgčioja į mus. Jam kažkodėl nebesvarbu, ką pamanys kiti. Naujojo kostiumo rankove nusibraukia veidą, griebia portfelį ir nuspūdina prie durelių.

Važiuodama autobusu neįstengiu galvoti apie Jordisę. Bet mums laukiant, kad nurimtų viesulas ir galėtume pervažiuoti tiltą, ji pati įsisuka į mano mintis. Regiu ją atminančią dviratį. Vilkinčią sena raudona striuke, skirta kopti į kalnus ar slidinėti. Ją ryškiai apšviečia žibintas. Priešpriešinis vėjas mėto dviratį į šalis, bet Jordisė nevirsta. Ji čia pat, besijuokianti. Mums prasilenkiant, didelėse akyse matyti kipšiukai.

— Sumautas reikalas mirti, bet dabar tai jau atlikta! — narsiai šūkteli jinai.

Anapus tilto kyšteli dangaus skiautelė. Dausose slėpiningai mirkčioja Venera.

*

Rinkdamiesi ką nors atmetame.

Kurį laiką po Jordisės mirties bandau atmesti Hansą. Tačiau minčių apie jį atsikratyti nepajėgiu.

Žiūrinėju senas nuotraukas. Turiu tik kelias, jose Jordisė su Hansu drauge.

Vaikystėje Jordisė buvo kvatoklė. Vėliau liovėsi kvatojusi. Sunkios jos tamsių plaukų garbanos nesiduodavo pinamos. Kasa išsileisdavo dar iki pusiaudienio. Akys spinduliuodavo ir jai verkiant, ir juokiantis. Ryškiausiai tada, kai rymodavo paskendusi mintyse. Elidos jaunėlė

Dabar Jordisė jau didelė. Tuo niekas neturi abejoti, mano ji. Penkeri metai. Ji talkina per bulviakasį, į kibirėlį primeta daugiau bulvių, nei moka suskaičiuoti. Bulvės auksaakės. Tik tie, kurie jas taip pavadino, tikriausiai neprimatė, juk bulvių akutės rausvos.

Jordisė nusiauna guminukus ir laikydama rankytėje kibiriuką stabteli prie pravirų durų.

Išgirsta mamos Kjerstės balsą. Matyt, ji kalbasi su ta ponia, neseniai atėjusia keliuku. Lyg ir matyta anksčiau, bet paskui pamiršta.

Jordisė stumteli duris ir sušunka:

— Mama! Aš prisikasiau bulvių! Ar galiu dabar išvirti?

— Ne, ne dabar. Ateik ir pasisveikink su mama Elidą!

Ponia pakyla ir žengia prie Jordisės. Ant kėdės lieka pūpsoti raudona jos skrybėlė.

— Jordisė, vaikeli mano! — glausdama ištaria ji.

Kad priglaudžia, tai nieko, nes nuo jos skaniai kvepia, o tas „vaikeli mano“... Bet tenka išlaukti, kol nepažįstamoji ją paleis. Suglumusi Jordisė įsikiša burnon pirštelį. Taip nederėtų, juk ji jau didelė, o pirštas žemėtas.

Jordisė žino, kad yra tokia mama Elida, bet visa tai tarsi netikra. Dabar toji ponia nori, kad Jordisė pasėdėtų jai ant kelių. Mama Kjerstė pritariamai linkteli galvą, ir belieka tik paklusti. Bet ar ilgai galima išsėdėti glėbyje?

— Mano brangioji mergytė! — ištaria ponia liūdnu veidu ir glosto Jordisei plaukučius.

— Mama Elida atvyko tavęs aplankyti, supranti? Tu juk žinai, kad ji — tikroji tavo mama, — aiškina mama Kjerstė.

Jordisės kūnelis suspurda. Ponia dar bando sulaikyti, bet Jordisė išsprūsta jai iš glėbio. Slyste išslysta.

— Aš dar nebaigiau kasti bulvių, — tepasako šokdama prie durų. Pakeliui nusitveria savo kibiriuką.

Kai grįšiu, galvoja ji, ponia tikriausiai bus jau išėjusi. Bulves iškrato ant laiptų, kad einant į lauką kibiriukas būtų tuščias.

Tačiau ponia neišeina. Atžingsniuoja į bulvių lauką ir lipšniu balsu kviečia Jordisę vakarienės.

— Išsipurvinsi batus, — lepteli ši.

— Nesvarbu, — nusišypso ponia.

— Mama Kjerstė liepia autis guminukais, jei eini į lauką, — išpyškina Jordisė.

— Taip, bet mes čia nebūsime, eisime vakarieniauti, — pasako ponia, lyg viską čia spręstų vien ji.

Ir vis dėlto vidun Jordisė grįžta kartu su ponia, nes šią į lauką tikriausiai bus atsiuntusi mama Kjerstė. Bet nesileidžia, kad ponia padėtų nusivilkti ar nusimazgoti rankas. Susitvarko pati.

Mama Kjerstė atrodo kaip nesava, neklausinėja apie bulviakasį, kiek bulvių Jordisė nukasusi. Atėjus metui gulti, ponia taip pat nori lipti į palėpę. Norėdama to išvengti Jordisė stumteli ponią į šalį ir įsikimba mamai Kjerstei į ranką.

— Svetimi ant aukšto nelaipioja, — rėžia Jordisė.

Ponios veidas persimaino. Mama Kjerstė palydi Jordisę į viršų ir kaip įprasta atsisėda ant lovos krašto.

— Aš tau ir anksčiau esu aiškinusi, Jordisė. Mama Elida — pirmoji tavo mama... Pasistenk suprasti: kai buvai dar visai mažutė, ji turėjo labai daug rūpesčių, todėl laikinai paskolino tave mums.

Jordisė prisimena. Bet kodėl mama Kjerstė kartoja tuos žodžius? Laikinai paskolino — tuos žodžius reikia išnaikinti! Ir Jordisė puola mamai Kjerstei ant kaklo ir pakibusi glaudžiasi prie jos. Antklodė nuslysta ant grindų.

— Ne, ne laikinai! Kiek tai trunka? Juk ilgiau nei iki Kalėdų? Ne, ne tik iki Kalėdų!

Mama Kjerstė ją sūpuoja.

— Iš kur ištraukei? Kodėl iki Kalėdų?

— Ne, ilgiau nei iki Kalėdų! Visados! Mama, ar girdi?.. Juk visados?

Mamos Kjerstės skruostai sudrėksta. Jordisei darosi labai baisu, ji nuščiūva.

— Mama Elida labai norėtų, kad pagyventum pas ją. Bet pasišnekėsim apie tai rytoj.

— Ne, bulviakasis dar nesibaigė! — pareiškia Jordisė.

— Taip, aš suprantu, — atsako mama Kjerstė šluostydamasi akis.

Jos sukalba maldelę ačiūtaudievuliužšiądienelę, paskui turi būti plast paplast — ir antklodė ant vaiko, o tada abiem reikia sukikenti ki ki ki. Bet šiandien mama Kjerstė visa tai pamiršta.

— O kodėl nesijuoki? — sušnibžda Jordisė timptelėdama ją už rankovės.

— Ak, tiesa, — prasiviepia mama Kjerstė.

Miegas minčių neišblaško. Jos nenurimsta, net jai atsibudus ir išgirdus kylant iš patalų kitus. Galvoja, jei liks lovoje, ponia ją pamirš, užsimaukšlins skrybėlę ir išplauks. Lubose pro nusitrynusius dažus matyti medienos skrituliukai, jų, ko gero, milijonai. Pasak tėčio Reidaro, tai byloja apie šakų atsparumą. Jis dabar plaukia savo prekiniu laivu, pagalbos iš jo neprisišauksi. Jordisė įtempia ausis, bet ponios balso neišgirsta. Gal vis dėlto išvyko? Tikriausiai suprato, kad per patį bulviakasį niekas neturi laiko svečiams. Va — dar vienas skrituliukas, anksčiau jos nepastebėtas.

Jordisė jau ketina ristis iš lovos, kai pasigirsta ponios balsas. Tuomet ji prisimena, ką pasakė mama Kjerstė. Vadinasi, tai ne pasakų baubas, tai, pasirodo, tikra. Laikinai paskolino.

Ji stebi naktiniu staliuku ropojančią didelę musę, bet anos mintys tebekirba galvelėje. Kirba ir tada, kai pasikėlusi nuo lovos ji prispaudžia musę nykščiu ir jau sutrėkštą įtrina į mezginiuotą staltiesėlę. Kirba ir spiriant į medinį žirgelį, naktimis kantriai stovintį prie jos lovos. Ir tada, kai spusteli visus keturis jo ratukus į grindis — taip smarkiai, kad šie pasišokinėdami nurieda per kambarį.

Mintys nesiliauja kirbėjusios, kai nulipusi laiptais žemyn ji turi pasakyti: „Labas rytas!“ Kai reikia suvalgyti ant lėkštutės padėtą sumuštinį ir išgerti puoduką pieno. Tebekirba ir tada, kai bando įtikinti save, kad viską pamiršo: apsiauna guminukus ir jau tipens į lauką padėti vyresniajam broliui kasti bulvių. Pasiima ir mažąjį kasiklį, brolis jį padarė kaip tik jai. Ten vagoje blizga auksinės bulvių akutės, paliestos jos šildo delnus. Taip buvo vakar.

O šiandien visa perniek... Todėl Jordisė neina pas vyresnėlį, nors šis kviesdamas moja ranka. Ji nupėdina pro lauką link tvarto, tačiau ir ten tai tebekirba galvoje. Nebegalėdama ištverti ji grįžta į namus pas mamą Kjerstę.

Įeina pro virtuvę, nes ponia, aišku, sėdi svetainėje. Nusiauna guminukus, nusivelka striukę. Patylomis. Jau eitų vidun, bet pro uždaras duris išgirsta jųdviejų balsus.

— Juk negali taip staiga imti ir išsivežti, Elida!

— Kodėl staiga? Mes juk tarėmės, kad atvyksiu jos pasiimti, kai susirasiu namus. Ar prisimeni, Kjerste?

— Taip, bet... praėjo nemaža laiko. Vaikas nepažįsta jokių kitų namų, tik šiuos.

— Yra ir kitų priežasčių — girdėjau, kad...

— Ką gi tu girdėjai?

— Kad Jordisė jums pabodusi, kad nebemylite jos. Deramai nesirūpinate.

— Kas skleidžia tokias šlykščias paskalas?

— Nesvarbu, kas.

— Tai nežmoniška, Elida! Man reikia žinoti, kas mus drabsto purvais!

— Nesvarbu. Negaliu pasakyti.

— Visa tai netiesa. Tiesiog išlaužta iš piršto!

— Tai nejaugi būčiau prasimaniusi?

— Ieškai pasiteisinimo, kad galėtum ją išsivežti.

— Kjerste, mieloji, gali neabejoti, kad esu už viską tau dėkinga. Bet dabar elkimės kaip suaugę žmonės.

— Suaugę žmonės? Ar protinga išsivežti mergytę, įsitikinusią, kad jos namai čia?

— Bet tu juk žadėjai jai pasakyti, kas jos tikrieji tėvai. Kuo gi kaltas Fredrikas, kad susirgo ir mirė?

— Sakiau daugybę kartų. Bet mes nežinome, kaip tai suvokia mažas žmogutis. Ji labai sunerimo, kai taip netikėtai atvykai. Argi užtenka vaikui tik papasakoti? Juk reikia paisyti ir jausmų.

— Mieloji Kjerste, pagimdžiau dešimt vaikų, tai nejaugi nieko neišmanau apie jų jausmus?

Jordisė nebeištveria. Net durys nespėja girgžtelėti, jai įpuolant vidun. Balsai nuščiūva. Mirtina tyla. Jordisė nuskuba prie stalo ir užsiropščia mamai Kjerstei ant kelių. Kitoje stalo pusėje sėdinti Elida seka ją akimis. Šiandien ponios skruostai drėgni.

Mama Kjerste apglėbia Jordisę ir prispaudžia lūpas jai prie skruostelio. Bet pasako tai, kas baisiau už tą LAIKINAI. Nepalyginti baisiau.

— Jordisė, mažute, mes ką tik šnekėjomės, kad tu važiuosi aplankyti mamos Elidos ir savo brolių bei seserų. Bus smagu. Paskui galėsi grįžti namo... čionai... ilgai netruksi.

*

Mama Elida parsiveža ją į sodybą, ji vadinasi Strengelvogo namai. Toji sodyba priklauso vyriškiui, vardu Hansas Olajis, dažniausiai jis būna išplaukęs žvejoti. Jordisės viešnagė užtrunka, net prailgsta. Kasryt ji tikisi, kad atėjo paskutinė viešnagės diena. Bet taip nebūna.

Ji prisiklausiusi pasakojimų apie brolius ir seseris. Kai įskaičiuoja save, jų tiek, kiek pirštų ant abiejų rankų. Hanso Olajo vaikų neprisiverčia skaičiuoti, nes jie ne Elidos. Daugelis jų nebegyvena namuose. Kai kurie labai seni, persiritę per dvi dešimtis, susituokę, o kiti dirba svetur. Du Elidos vaikai, Karstenas ir Helgutė, gyvena pas globėjus. Ji yra juos mačiusi, bet prisimena lyg pro miglą.

Jordisė nepriklauso šiems namams — čia ji tik laikinai. Agda, atvirkščiai, priklauso ir pažįsta visus aplink gyvenančius kaimynus. Be to, lanko mokyklą ir turi penalą su pieštukais.

Jordisė įsidrąsina ir pasako Elidai ojojojoi, kaip pasiilgusi mamos Kjerstės.

— Gal ji nežino, kur aš esu? Todėl ir neatvažiuoja manęs pasiimti? — klausia ji.

— Žino. Bet mudvi susitarėme, kad, prieš jai apsilankant, tu šiek tiek pabūsi namuose, — keldama Jordisę ant skraito aiškina Elida. Pasisodinusi sūpuoja tol, kol ta spurdėdama nuslysta jai nuo kelių.

— Paskambink ir pasakyk, kad aš jau pabuvau namuose, taigi ji gali atvažiuoti. Aš jos taip pasiilgau, kad net skauda.

— Pažiūrėsim, gal ką nors sugalvosim, — atsako Elida, bet netvirtu balsu.

Kur buvęs, kur nebuvęs Jordisę apima noras atsiskirti ir pamąstyti apie mamą Kjerstę. Tada ją iškart varo šlapintis. Eiti toliau išvietės draudžiama. Prieplaukose ir pakrantėje vaikai gali nuskęsti, sako Elida. Durpduobėse taip pat. Bet iki išvietės nueiti leidžiama. Kartais Jordisė ištupi joje ir be jokio reikalo.

O kartais taip viduriuoja, kad nenulipa nuo skylės tol, kol kas nors pabeldžia į duris. Skylė per didelė. Klūpodama ir įsitvėrusi jos kraštų Jordisė tarsi visa skendi duobės tamsoje. Žino — jei įkristų, tučtuojau atlėktų mama Kjerstė ir ištrauktų.

Vietoj mamos Kjerstės atskuba Elida. Skardus jos balsas paakina Jordisę apsimesti, kad išvietėje nieko nėra. Bet priėjęs Hansas Olajis taip stipriai trūkteli rankeną, kad nušoka kabliukas. Laimė, Jordisė jau apsimovusi kelnes ir nepatiria gėdos.

— Mes išsigandome. Tu turi atsiliepti šaukiama, — imdama Jordisę už rankutės moko Elida.

— Elida, būk gera, tučtuojau palydėk mane namo pas mamą Kjerstę, nes jaučiu, kad ji baisiai manęs pasiilgo, — kaip įmanydama gražiau paprašo Jordisė. Tik neįstengia sulaikyti ašarų.

— Nežinau, ar tai teisinga, Elida, — atsidūsta Hansas Olajis, sukdamas krantinės link.

— Nuo šiol tavo namai bus ten, kur gyvenu aš, Jordisė. Tavo tėtis Fredrikas prašė, kad mudvi daugiau nebesiskirtume!

— Bet aš vis tiek noriu namo, — drąsiai kalba Jordisė. — Jaučiu, kad laukia ir tėtis Reidaras. O jis griežtas. Pranešk, kad jie atvyktų manęs pasiimti.

Tada pravirksta ir Elida. Sutrikusios abi tupi ant išvietės laiptukų. Ir nelengva nuspėti, ką Hansas Olajis turi galvoje svarstydamas, kas yra teisinga. Galiausiai Elida parsiveda ją namo ir nudelbusi akis į savo batų galiukus paaiškina, kad jie, matyt, dabar neturi laiko jos pasiimti, todėl pasiimsią kiek vėliau.

— Aš galiu ir pati paprašyti, jei nuvestum mane prie telefono.

— Ne, parašysiu ir paklausiu, kada galėtum pas juos paviešėti, — sako Elida ir pritūpusi apglėbia Jordisę. Elida kvepia bruknių uogiene, verdama kaip tik šiuo metu. Bet Jordisei nuo to ne geriau.

— Aš juk viešiu pas tave ir Hansą Olajį. Tai trunka per ilgai.

— Pažiūrėsim, gal ką nors sugalvosim, — lyg ir pažada Elida, perpindama jai išsipešiojusią kasytę.

Jiedvi pareina į namus. Elida stoja virti uogienės. Aplink viskas kaip įprasta. Jordisė užsiropščia ant durpių dėžės ir paslepia veidą delnuose.

Kodėl jie iki šiol neatvyksta?

— Kai baigsiu virti uogienę, mudvi eisime Agdos pasitikti, — sako Elida.

Jordisė nusliuogia nuo dėžės. Pajunta užgulant gerklę ir nosį. Išėjusi nuo laiptelių pamato, kad Agda iš mokyklos jau grįžusi. Atremta į tvarto sieną riogso jos kuprinė. Dabar ji kuičiasi namelyje, jųdviejų sukrautame iš akmenų. Tylėdama Jordisė prieina prie jos.

— Gal kur nors matei gėlėto puodelio šukę, kurią rodydavau namelio svečiams? — Agda pašnairuoja į ją.

Jordisė papurto galvą.

— Man atrodo, kad tu paėmei, — sako Agda ir atsidūsta.

— Ne!

— Parodyk kišenę!

Jordisė nusprendžia, kad to jau per daug, ir nubėga.

Visas pasaulis nusidažęs juodai. Laukai, pakrantės akmenys, bangų keteros, vandenų toliai. Jūra juoda. Padangė juoda. Greitai ji uždūsta ir nebevalioja bėgti. Toliau bidzena pėstute. Žvyrkeliais pro tarpunamius, valčių pašiūrių link. Tikisi rasianti ten prieglobstį. Bet didžiulės pašiūrių durys uždarytos. Atidaryti ji neįstengia, beliko kiūtinti toliau. Pro gretimai stovinčių dviejų trobesių tarpą. Takeliu tarp sodo tvoros ir duobės. Pro juodame pasaulyje besiprausiantį juodą katiną. Pro vyriškį su juoda kepure, stabtelintį ir liepiantį jai eiti namo. Bet Jordisė apsimeta jo negirdinti.

Pagaliau ji atsisėda ant duobutėmis nusėtų akmeninių laiptų. Gal kas nors įniršęs daužė juos kūju? Po valandėlės išeina moteris ir pritupia priešais Jordisę.

— Labas! Gal atėjai su reikalu? Tu tikriausiai Elidos jaunėlė?

Jordisė neatsako.

Iš prijuostės kišenės moteris išima gabaliuką rudojo cukraus ir duoda jai. Burnoje trūksta dviejų priekinių dantų, pastebi Jordisė, bet dar nesena. Neaišku, ar ši būtybė tikras žmogus. Gal tai ragana, grobianti mergaites? Kaip Elida.

— Aš nevaikštau po sodybas prašydama išmaldos! Nes esu mamos Kjerstės dukra! — šūkteli ir nurūksta.

Pribėgusi Hanso Olajo tvartą grįžteli pasižiūrėti, ar neatsiveja toji moteris. Ne, nematyti.

Per Kalėdas į svečius atvažiuoja Helgutė. Jai keturiolika. Jordisei atrodo, kad niekada nėra mačiusi tokios gražios mergaitės. Ji labai rimta, net kai juokiasi. Tai nesvarbu, nes ji dar ir labai gera. Panaši į angelą virš Jordisės lovos mamos Kjerstės namuose. Sesuo Agda ir Jordisė visur sekioja Helgutei iš paskos, bet ši dėl to nesibara. Priešingai, laikydama už rankyčių vedasi abi mergytes į krautuvę užpustytu keliuku.

Helgutė tik pasiskolinta. Strengelvoge negyvensianti, nes jai labai gera pas globėjus Elverhiojuje. Ten ji bus konfirmuojama, kalba Helgutė, ten lankanti mokyklą, ten gyvenanti. Jordisė ketina paklausti, ar skauda, kai konfirmuoja, bet vis kas nors sutrukdo.

Helgutė neišvažiuoja ir po Kalėdų, nors lagaminas stovi sukrautas. Pasak Elidos, ji reikalinga Jordisei.

— Bet juk ji turi tave su Agda. — Helgutės ranka, laikanti šaukštą, sustingsta.

Virtuvėje jos keturiese. Helgutė padeda Elidai tvarkytis po pietų, o Agda su Jordisė, sėdėdamos ant tos didžiulės durpių dėžės, žiūrinėja blizgias Helgutės nuotraukas. Agda jomis labai domisi.

— Tu tikriausiai supranti, kad daugiau apie tai kalbėti negalime, — tarsteli Elida stumdydama rinkes vieną ant kitos. Vidurinę — paskiausiai. Po to rūpestingai pakabina pagaikštį ant žalvarinio kabliuko. Ugniavietės juodumoje girdėti grėsmingas ūžesys.

Jordisė supranta, kad dėl jos kaltės Helgutė nebegrįš pas savo globėjus ir nebus ten konfirmuojama. Apie tai nevalia kalbėti, juo labiau džiaugtis, bet širdyje Jordisė džiūgauja. Helgutė prarauda visą vakarą. Verkia ir Jordisė, nes jos dalijasi ta pačia kamaraite. Agda pareiškia, kad verkti nėra dėl ko, bet Jordisė vis tiek ašaroja. Tikriausiai ir Agda džiūgauja, kad Helgutė neišvažiuos.

Helgutė krausto lagaminą ir šniurkščiodama kalba, kad gyvenimo nėra — viskas tik smurgliai ir ašaros.

Nuo tada ji dar labiau surimtėja. Parašo laišką globėjams. Pradeda lankyti Strengelvogo mokyklą. Ant Jordisės nepyksta. Net išmoko pažinti raides. O šiai galvojant apie mamą Kjerstę ir negalint užmigti, Helgutė sušnibžda:

— Man žiauriai šalta. Eikš, atsigulk pas mane!

Jordisė pasiima antklodę ir įsirioglina į Helgutės guolį lyg į šiltą olą.

*

Slenka niekuo neišsiskiriančios dienos. Žmonės šneka apie prasidėjusią vasarą. Į Helgutės konfirmaciją atvyksta jos globėjai. O mamos Kjerstės ir tėčio Reidaro Jordisė nesulaukia.

Iki jos konfirmacijos — visa amžinybė.

*

Rinkdamos tekšes Helgutė, Agda ir Jordisė klampoja po Hanso Olajo pelkes. Kokia platybė — horizonto neužstoja medžiai. Joms traukiant į pelkę, nuo jų mažėdami tolsta namai. Jie tarsi virsta dėžutėmis pasaulio pakraštyje, o jis, regis, tuoj pat panirs į jūrą. Ar yra kas platesnio už šį dangaus skliautą? Tvyro stiprus viržių ir akivarų kvapas. Pastarųjų reikia vengti, aiškina Helgutė, nes jų bedugnė gali praryti.

Netrukus rankos pasidaro lipnios, bet jas galima nulaižyti. Mergaitės turi sumuštinių ir vandens su sirupu. Po kurio laiko jos prieina plokščią akmenį ir susėda ant jo pavalgyti. Nusviesti plokščią akmenį į pelkių tolius — nesuvokiamas Viešpaties Dievo pokštas, — kalba Helgutė. Ji išmano daug dalykų. Agdai labiausiai patinka neprisirpusios tekšės, be duonos. Helgutė perspėja, kad nuo jų gali suskausti pilvas, bet Agda jos žodžių nepaiso.

— Neprisirpusių spalva gražesnė, — taikingai įsiterpia Jordisė.

— Destis kam kokia labiau patinka — raudona ar geltona, — atsiliepia Helgutė, ir jos veidą nušviečia rimtuolės šypsena.

Tekšės, pasirodo, patinka ir musėms, pelkėse zvimbia jų spiečiai. Tenka nuolat vaikyti.

— Papasakok apie tėčio Fredriko mirtį, — netikėtai paprašo Agda, ką tik išdygusiais dantimis traiškydama neprisirpusią uogą. Ji tamsiaplaukė kaip Helgutė ir Jordisė. Veidukas mažas, lėliškas, panašus į kačiuko, kurį turėjo Jordisė, gyvendama pas mamą Kjerstę.

Dabar jis tikriausiai jau didelis...

Helgutė delsia, bet pagaliau sutinka pasakoti. Klausytis jos pasakojimų visuomet smagu.

— Taigi... — prabyla ji. — Atvykęs pas Sarą Susanę į Havnesą tėtis sukvietė vaikus, gyvenančius čia, šiaurėje. Teta Kjerstė su Jordisė irgi atvyko. Laimė, prieš mirtį mudu su Karstenu suspėjome pavėžinti jį didžiosiomis rogėmis aplink namą. Galėjo dar kartą pasidžiaugti Grįžulo Ratais ir Orionu, bet šįkart... iš apačios, gulėdamas. Iš džiaugsmo negalėjo sučiaupti lūpų, ir mes turėjome nuolat šluostyti nuo barzdos putas.

— Aš tėtį gerai prisimenu! — triumfuodama pareiškia Agda. — Toks peršviečiamas, su juoda barzda. Krizendamas laikydavosi už krūtinės. Juk turėjo saugotis, kad neiškristų širdis.

— Tai dėl skausmo, — paaiškina Helgutė.

Žodis skausmas jos lūpose skamba ne skaudžiai, o tarsi šventai, dingteli Jordisei.

Kad esi išrinktas mirti.

Ne vėliau, o dabar.

Nedelsiant.

— Taip ir atsitiko. Jis mirė. Gulėjo sustingęs, baltas kaip drobė. Jam mirus, aš vienintelė kalbuosi su juo, — atsidūsta Agda.

— Ne, Agda, tu klysti. Žmogui mirus, lieka tik jo mintys ir drabužiai, — liūdnai ištaria Helgutė.

— Mintys? — sukužda Jordisė.

— Taip, ką tas žmogus yra tau pasakęs ir panašiai, — dėsto Helgutė.

Valandėlę akyse plyti vien neaprėpiamos pelkės, o ausyse girdėti tik musių zyzimas.

— Kaip manai, ar tėtis Fredrikas pasakė man ką nors, ko nebeprisimenu? — dėdamasi tekšę į burną klausia Jordisė.

— Taip, esu tikra. Kaip reikiant pagalvok ir atsiminsi, — tokia Helgutės nuomonė.

— Aš tai ir turiu galvoje. Dar papasakok apie jo mirtį! — neatlyžta Agda.

— Tą dieną, mums visiems pusryčiaujant, įbėgo vienmarškinė mama. Be žado sustojo tarpduryje. Paskui ištarė: Mudviejų su Fredriku gyvenimas baigėsi. Tardama „vaikeli mano“ Sara Susanė ją apkabino. Paskui įsivyravo tyla. Iki pat laidotuvių. Buvo žiema, todėl karstą papuošėme vien atspariaisiais gvazdikais. Jie ilgai išsilaiko. Sarai Susanei nepatiko, bet taip esą nusprendusi mūsų mama. Po laidotuvių sužinojau paskutinę tėčio valią — visi vaikai turintys gyventi kartu, tuose pačiuose namuose. Todėl ir esame pas Hansą Olajį. Jis, kaip žinote, našlys, ir mūsų mama reikalinga tam, kad nudirbtų įvairius ūkio darbus. Prieš šias vedybas Sara Susanė prašė Elidos viską gerai permąstyti. Bet ši pasakė, kad ilgai galvoti nesą jokio reikalo. Pasak jos, kartą gyvenime patyrus meilę ir laimę galima tik džiaugtis, kad atsiranda proga ištekėti už gero ir sveiko vyro, turinčio namus. Sara Susanė neprieštaravo. Štai taip viskas ir susiklostė, — baigia pasakoti Helgutė ir sudeda į kuprinę lauknešos likučius.

— Ar viską sprendžia Sara Susanė? — klausia Jordisė.

— Ne, mama ir Hansas Olajis, — nė kiek neabejodama atsako Helgutė.

Joms parbrendant per pelkes namo, Agda kalba, kaip būtų baisu iškeliauti pas Dievą. Pirmiausia, kambaryje tvyros šleikštus vėmalų dvokas, reikės šlapintis į butelį, kas nors jį nešios pridengęs rankšluosčiu. Ir dar — visi vaikščios ant pirštų galiukų lūkuriuodami, kada gi išskris siela, o paskui lauks laidotuvių pabaigos, kad galėtų nekliudomi išsiverkti.

— Darosi dar baisiau, kai prie raudotojų prisideda ir vyrai, — pareiškia Agda.

— Dar daug laiko praeis, kol jūs keliausite pas Dievą, — nusišypso Helgutė.

Šiaip ar taip, pirmiau ji išmokys mergaičiukes megzti.

*

Šiuose namuose tėra vienintelė tėčio Fredriko nuotrauka. Ji nekaba ant sienos svetainėje, stovi ant naktinio staliuko Elidos kamaroje. Ten gali patekti tik turėdamas kokį nors reikalą. Ne kitaip tenka elgtis ir Hansui Olajui.

Elida prisiekia parašiusi mamai Kjerstei.

Bet mama Kjerstė neatvažiuoja.

*

Vyresnioji sesuo Erda jau suaugusi. Kartą atvyksta į Hanso namus. Erda dažnai nusiskundžia, esą jos pečius slegianti visa namų ruoša, o vyresnėlės Selinė, Fridą ir Anė besirūpinančios tik savimi, bėgančios nuo atsakomybės. Elida pareiškia, kad tai netiesa.

— Netiesa? Ar tu jas čia kada nors matei?

Į tokius klausimus mama Elida neatsakinėja.

Erda šaukia iš tvarto taip, kad girdėti ir namuose. Iš pradžių Jordisė mano, kad ji nuolat pyksta. Bet ne. Ji tiesiog rėžia, ką nešioja ant liežuvio. Visiems skleidžia savo nuomonę, kaimynams taip pat. Kartą, kažkam pamiršus užkelti vartelius, kaimynų karvės sueina į bulvių lauką. Tada nuo virtuvės laiptelių Erda surinka takeliu einančiam kaimynui:

— Ei tu, po paraliais, išgink savo pabaisas iš mūsų sklypo!

— Erda! — atsidūsta Elida.

— Nutilk, Erda, ateik ir padėk man išvyti, — bėgdamas tarsteli Hansas Olajis.

Atlekia ir kaimynas. Jokių kivirčų nekyla.

Sykį Erda teškia Agdai per ausį, kam išliejo pieną. Tada Elida taip įtūžta, kad surinka nėmaž ne tyliau už pačią Erdą:

— Pagalvok — jei tai matytų tėvas, sumauta mergiūkšte!

Erda apsiramina ir nušluosto stalą.

Kai ji supyksta ir ima šaukti, protingiausia pasitraukti ir nebandyti aiškintis, kas kaltas. Bet dažniausiai namiškius ji prajuokina pasakodama, ką patyrusi ar girdėjusi, arba mėgdžiodama kaimynus.

Tvarte Erda melžia, liuobiasi. Bet matydama parplaukiant žvejus, puola pasitikti Bjarnės, Hanso Olajo sūnaus. Jis lieknas, gražus ir rimtas. Trūks plyš apsisprendęs laimėti Erdą. Net ji pati negalėtų tam pasipriešinti.

— Bjarnė ne žūklei sukurtas, jau geriau mokytųsi prekybos mokykloje, tai prasimuštų į žmones, — balsiai svarsto Erda.

— Jam labiausiai patinka klajoti ir mąstyti, tik iš to duonos nevalgysi, — sako Hansas Olajis, bet nepiktai.

— Bjarnė turi gerą galvą, norėdamas galėtų daug ko pasiekti. Jei šią žiemą seksis žūklė, užsidirbs ir mokslams, — niuktelėdama Bjarnei į šoną kalba Elida.

Šis neatsiliepia. Tik pasisodinęs Jordisę ant kelių rodo abiejų rankų dešimt pirštų. Esą, jei atimi penkis, vis tiek lieka kita ranka. Vadinasi, dar penki pirštai. Dviratis

1939-ųjų gegužės trečiąją Jordisei sueina septyniolika, nors ji jaučiasi vyresnė. Baigusi mokyklą tarnauja pas Siobergus ir gali gyventi savarankiškai.

Dabar nebereikės varginti kojų — net iškritus sniegui, jei tik keliai bus nuvalyti, ji važinės naujuoju savo dviračiu. Pasirišusi po smakru kepurę, iki pat kaklo užsisagsčiusi lietpaltį.

Pilkasis dviračio krepšys yra tikras stebuklas su odiniais dirželiais ir spyruokliniais kabliukais. Eidama į krautuvę ji nešasi ir krepšį. Svarbiausia, jis tikrai neatrodo bobiškas. Ne rankinė, kokias tampo kitos mergaitės. Krepšyje telpa visa jos manta.

Bet jei krepšys per sunkiai prikrautas, dviratis krypsta į šalį, nes nėra kas atsveria iš kitos pusės. Tą trūkumą ji pašalins, kai tik galės įsigyti dar vieną krepšį. Su laiku rasis ir pinigų. Kad stipinai neįsuktų sijono ar palto, Jordisė iš raudonų ir juodų šilkinių siūlų nurezga apsauginį tinklelį, apnarsto kabliukais ir prikabino prie užpakalinio sparno. Tokio gražumo dar niekas nėra regėjęs. Vairas žvilga sidabru. Prireikus važiuoti per lietų, ištepa jį vazelinu. Saugo, kad nepradėtų rūdyti.

Pinigus ji taupo nuo pat konfirmacijos iki vakardienos, o tada atskaičiuoja reikiamą sumą krautuvės kasininkei. Dėl to juodai lakuoto dviračio tenka daug ko atsisakyti, bet ji nesigaili. Jausmas nenusakomas — lyg šoktum pirmajame pokylyje ar vilkėtum naują apdarą. Per konfirmaciją trečdalį sumos padovanoja Kjerstė ir Reidaras.

Tik patys neatvyksta.

Jordisė du kartus pas juos svečiuojasi. Per pirmąją viešnagę, jai būnant dešimties, sutaria vadinti teta ir dėde.

— Iš tikrųjų taip ir yra, — patvirtina Kjerstė.

Taip ji vadina iki šiol.

Jų namai visai nepanašūs į Strengelvogą. Kjerstė rašo eilėraščius ir vėliau skaito balsu. Ant lentynų rikiuojasi knygos. Reidaras mėgsta pakalbėti apie politiką ir laivybą. Iš savo krovininio laivo jis tikriausiai turi gero pelno.

Vis dėlto ten viskas jau kitaip. O gal ji tiesiog kratosi prisiminimų? Kjerstė su Reidaru rūpinasi savais reikalais. O gal Jordisė turi polinkį susikurti sau sielvartą? Šiaip ar taip, dabar ji jau išaugusi iš to amžiaus.

Jie susvetimėję.

Jordisė tapusi tik viešnia.

Ko nors jų prašyti nedera. Kaip pasiaiškintų Elidai?

Dviratis — pirmasis vertingas daiktas jos gyvenime. Susitaupiusi beveik visą reikiamą sumą, laikraštyje randa skelbimą. Tuo metu namuose yra Hansas Olajis. Eidamas pro šalį jis žvilgteli jai per petį.

— Tai kiek gi kronų trūksta taupyklėje? — nusišypso.

Sužinojęs užlipa į palėpę pinigų. Tai taip netikėta, kad Jordisė sutrinka ir nebežino, kaip elgtis. Elida neturėtų prieštarauti. O kaip Agda? Bet gal jis ir jai kada nors jų davė?

Hansas Olajis yra tykus žmogus. Po namus dūlinėja be garso — negali nuspėti, kuriame kambaryje. Tarsi jaustųsi suvaržytas. Apie savo stebėjimus Jordisė niekam neprasitaria.

Vis dėlto ji padėkoja ir paima pinigus.

Vos tik sodyboje atsiranda juodasis dviratis, Jordisei daugiau niekas pasaulyje neberūpi. Spaudžiant paminas, iš galvos išgaruoja visos niūrios mintys, lieka už nugaros lyg dulkių verpetai, besisukantys tarp padangos ir kelio žvyro. O jau greitumas!

Elidos nuomone, dviratis kainuoja per brangiai, Jordisė turinti pakankamai daug kitokių poreikių. O mokytojo Siobergo šeima, kurioje Jordisė tarnauja, iš pat pradžių pritaria šiam sumanymui.

— Žmogui labai svarbu užsibrėžti kokį nors tikslą. Taip, perkiesi dviratį, bet juk ketini ir mokytis, tiesa? Aš tau parašysiu charakteristiką su rekomendacija, kad bandytum stoti į mokyklą. Gal į Kabelvogo aukštąją? — kalba mokytojas Siobergas.

Mokytis ji norėtų, bet tai kainuoja.

— Mergaičių mokslai nueina vėjais. Jos vis vien išteka. Bent jau tokios gražuolės kaip tu, Jordisė! Nėra reikalo aukoti jaunystės, įsikniaubus į knygas, — taip mano Hansas Olajis.

Elida nutyli, todėl Jordisei atrodo, kad nepritaria vyro nuomonei. Bet mamos kišenė tuščia. O jei sukrapštytų kiek nors Jordisei, reikėtų duoti ir Agdai. Ką jau kalbėti apie kitus vaikus, turinčius pasirūpinti savimi. Tai Elida nuolat pabrėžia.

— Kokia palaima turėti rimtus vaikus, kurie gali gyventi ir verstis patys!

Prašyti iš Elidos ko nors sau jai net į galvą neateitų.

O dabar Jordisė pati sau ponia ir važinėja dviračiu, kur panorėjusi. Kad ir kur sumanytų nuvykti, dviratis visada šalia. Niekam neprasitarusi ji nusprendžia išvažiuoti. Išnykti iš čia!

Kaip tik dabar ji suka paminas Myrės pusėn, kad spėtų su laivu išsiųsti laišką. Jame Jordisė dėkoja Norai ir Andorui Pedersenams, priimantiems ją į darbą. Hamariojuje jie turi krautuvę ir nakvynės namus.

*

Jordisė įgudusi prie namų ruošos. Apsiruošti moka visos Elidos dukterys, net Agda. Kaip tik tai Nora Pedersen ir vertina. Didelis baltas Pedersenų namas dunkso sode, aptvertame baltai dažyta skeltine tvora, palei pat kelią. Jordisės dviračiui atsiranda vietos malkinėje — taip šiose apylinkėse vadinama durpių pašiūrė. Pati ji įsikuria aukšto kamaraitėje.

Vaizdą į jūrą užstoja gausybė įvairiausių medžių. Visą vasarą šnerves kutena nenuslopstantys gėlių kvapai. Pro išsikerojusias ievas ir erškėtrožių krūmus net šviesa atrodo žalzgana.

Gėlių kvapas tvyro ir kapinaitėse. Jordisė nesiliauja čiaudėjusi. Bet negi dabar imsi dejuoti, juk gėlės tokios gražios. Ponia Pedersen mokina ją ravėti ir tvarkyti kapavietes. Jordisė prisipažįsta prie tokio darbo nepratusi.

— Greitai išmoksi, — atsidusdama sako ponia Pedersen ir aiškina toliau.

Nesutvarkyti kapai čia, Opeide, gali užtraukti tokią pat gėdą kaip prieš Velykas nenuvalytos sienos bei lubos Elidos namuose. Nesiliaudama čiaudėti Jordisė visą popietę stropiai ravi stengdamasi išrauti tik piktžoles. Kažką tyliai niūniuodama ponia Pedersen stebi jos darbą. Bet neištaria nė vieno pikto žodžio, nors tikriausiai rastų prie ko prikibti.

Joms baigus tvarkyti kapus, Jordisė iškrato paskutinį kibirą su pienėmis ir garšvomis už kapinių tvoros, o ponia Pedersen stovi prie vartelių ir kalbasi su kažkokiu vaikinu. Nenorėdama trukdyti pokalbio Jordisė paėjėją toliau, bet ponia ją pašaukia:

— Jordisė! Eikš čionai, susipažink su Hansu Kristianu!

— Laba diena! — tiesdama ranką taria Jordisė.

— Laba! — atsako tasai Hansas ir nužvelgia ją.

Jo veidas kaip iš žurnalo. Spokso išplėtęs didžiules akis, tarsi niekada nebūtų matęs žmogaus.

— Hansas — dailininko Hanseno ir Olgos sūnus, — pristato jį ponia Pedersen, tarytum Jordisė pažinotų visus Opeido gyventojus.

Ji triskart nusičiaudi. Nosinė peršlapusi, negi tokią trauksi. Stovi šniurkščiodama, sutrikusi.

O jis nesutrinka.

Ištraukia iš kišenės gražiai sulankstytą švarią nosinę ir paduoda jai.

— Užvis bjauriausias vasaros peršalimas, — rimtai sako jis.

— Aš nesergu, tik čiaudau, — paaiškina Jordisė ir pagarbiai prilaikydama nosinę išsišnirpščia.

Su Hanso nosine rankoje jai nepatogu. Negi grąžinsi prišnerkštą?

— Parsinešiu namo, išskalbsiu ir tuoj pat grąžinsiu, — greitakalbe išberia ji.

Jis pakreipia galvą.

— Neverta vargintis...

— Tik to betrūko, — griežtai taria ponia Pedersen, nupėdindama apžėlusiu takeliu.

— Ar jis tavo? — klausė Hansas, rodydamas į dviratį, atremtą į kapinių mūrą. Ant jo vairo ponia Pedersen pakabinusi tuščią gėlių krepšelį su įrankiais.

— Taip! Tai mano brangenybė!

Tai jį prajuokina. Kaip sniegas subaltuoja stiprių dantų eilė.

— O brangiojo neturi?

Jis dzingteli skambučiu, o paskui uždeda ranką ant balnelio.

— Ne, — atsako siekdama dviračio, bet kliudo priešais stovintis Hansas.

Ponia Pedersen jau nukakusi iki pat kelio.

— Man reikia eiti, ponia Pedersen laukia, — sumurma Jordisė stverdama už vairo.

— Aš jį nuvesiu, ar galima?

— Taip, — tarsteli Jordisė.

Jai belieka tursenti šalia. Kartkarčiais pajunta jo žvilgsnį. Bet pati atkakliai žiūri į žvyrkelį. Jis rūpestingai apeina daugybę duobių ir balučių. Tarsi suprastų ją baiminantis, kad purvas neaptaškytų dviračio tinklelio ir krepšio.

— Ar dažnai eini tvarkyti kapų? — po valandėlės klausia Jordisė.

— Ne, kai mama neturi laiko, palaistau gėles.

— Ar visi Opeide taip rūpestingai prižiūri kapus kaip jūs ir ponia Pedersen? — pasiteirauja ji.

— Tai daugiau moterų darbas.

Jordisė nebežino, apie ką dar kalbėti. Norėtų sėsti ant dviračio ir važiuoti. Juk šitaip slankioti nedera.

— Ar važiuosi šeštadienį į šokius Traniojuje?

— Nee... — kiek ištęsdama žodį atsako ji. — Nieko nepažįstu. Aš čia neseniai.

— Bet aš pažįstu! O tau, suprask, reikia susipažinti.

— Gal ir taip. Jei mane išleis...

— Aš minsiu, o tu sėdėsi ant skersinio.

— Nežinau, ar dviratis išlaikys.

— Žinoma, juk pagamintas taip, kad išlaikytų du žmones.

— Nežinau... Tai mano vienintelis dviratis... Ar iki ten toli?

— Ne, dviračiu — gal pusvalandis.

— O tu ar turi dviratį? — klausia ji.

— Negaliu sau to leisti, mat rudenį pradėsiu mokytis Kabelvogo aukštojoje mokykloje.

— Oho! Ar tai brangu?

— Ganėtinai. Bet įveikiama. Juk reikia stengtis kuo nors tapti šiame pasaulyje, — kalba jis.

Juodviem beveik pasivijus ponią Pedersen, jis palinksta į ją.

— Tai sutarta! Septintą ateisiu prie Pederseno namų, ir minsime į vakarėlį. Bus smagu! Brangusis Hansai! Brangioji Jordise!

Hamariojus, Opeidas, 1939. 10.18

Brangusis!

Aplinkui baltuoja žiema, naktį gausiai prisnigo. Tikriausiai snigs dar daugiau. Ir tegu. Nuo to tik smagiau.

Ketvirtadienį žiūrėjau filmą „Viktorija“, tikrai geras, nors kai ko nepavyko pamatyti, nes trūkinėjo juosta. Žiūrint kitą filmą, ji visai nutrūko. Deja...

Brangusis, bandyk priprasti prie Kabelvogo mokyklos. Jei ne, susirask kokią simpatiją, ir gyvenimas prašviesės. O kai grįši namo, mudu vėl būsime drauge, juk taip?

Tavo Jordisė

Kabelvogo aukštoji mokykla, 1939.11. 11

Brangioji Jordisė!

Viliuosi, kad įskaitysi — prikraigliojau kaip vištos koja.

Ačiū už susitikimą! Kaip Tau sekasi? Tikiuosi, Tavęs per daug nekankina namų ilgesys. Žinau, kaip tai slegia, nes ir pats patiriu.

Tą vakarą vos nepavėlavau į autobusą. Parašyk, ar ponia Pedersen sužinojo, kad buvau pas Tave. Nuostabiai praleidome vakarą, tiesa? Ko gero, iki Kalėdų jau neteks gauti puodelio kavos iš Tavo rankų.

Ar susitinki su Torsteinu? O gal jis nesirodo? Nesupyk už įžūlų klausimą.

Dabar mus apkrovė darbais. Turiu parašyti rašinius trimis temomis, o parašiau tik du. Liko sunkiausias: „Avių paklydėlių beieškant“. Aprašyti reikia vaizdžiai, o tai nelengva. Niekada nesu ieškojęs pasimetusios avies. Bet gana apie tai. Ar daug vyrukų pradėjo lankyti navigacijos kursus? Juk turėjo apsistoti pas jus.

Norėčiau, kad dabar būtum čia — skamba graži muzika. Gretimame kambaryje bičiulis turi radiją. Visi atveriame duris į koridorių, ir ruošti pamokas darosi lengviau. Europoje vyrauja įtampa. Naujienos nekokios.

Oi, dabar groja tą „Si-si-si“, ar kaip ten vadinasi. Taip ir pasineri į kitą pasaulį...

Ar buvai jaunimo sueigoje? Ką čia dar papasakojus? Kita vertus, gal Tau visai neįdomu, kokiais niekais užsiimu. Bet noriu, kad žinotum, jog kiekvieną rytą kopiu į Apžvalgos kalną ir nuo jo aikštelės žvelgiu Hamariojaus pusėn. Kalno kupra slepia Tave nuo manęs. Bet tai ilgai netruks...

Mano meilės svajos skrenda pas Tave! Ilgai nelauk, parašyk. Mes galime patikėti vienas kitam savo mintis.

Lik sveika, apkabinu.

Hansas K. Hansenas

Kalbevogas, 1939.11. 26

Brangioji Jordise!!

Kaip Tau sekasi? Turiu marias laiko, mat sergu ir negaliu eiti į lauką. Kiti išsiruošė į bažnyčią, dar kiti — pasivaikščioti, ir šiaip visi išsilakstė. Dabar čia tylu ir ramu.

Šeštadienį važiavau autobusu į Svolverį. Po trijų savaičių mus išleis namo. Neįsivaizduoji, kaip aš džiaugiuosi!!

Leidžiasi saulė, šiandien ji tepasirodė penkiolika minučių. Buvo labai žemai, tikriausiai šiais metais daugiau jos nebematysime.

Vakar keturias valandas rašėme matematikos kontrolinį. Trečiadienį reikia atiduoti rašinį laiško tema. Tai lengva, parašysiu greitai. Jei jau niekur neinu, tai paruošiau visus namų darbus, o kiti — dar ne.

Kad Tu matytum, kokie mieli žvirbliukai tupi ant nutekamojo vamzdžio! Jie ten kiekvieną rytą.

Nesulaukiu žinutės iš Tavęs. Gal Hamariojuje Tau sunku priprasti? Greitai Kalėdos, tikiuosi, bus linksma. Tu juk sveika? Ar lankeisi kokiuose nors vakarėliuose? Bet, matyt, prieš Kalėdas niekas jų nerengia? Šįvakar čia bus šokiai ar šiaip pasisėdėjimas.

Ar daug pas jus sniego? Čia tai sočiai pridrėbta. Kitą sekmadienį vėl važiuosiu į Svolverį tetos Rūtos aplankyti. Pasiskolinau motociklą — keliauti bus smagu.

Ar gavai laišką su nuotraukomis? Ar nesulamdytos? Turiu juostą, galėsiu padidinti dar sykį. Atpažinai? Vienoje nuotraukoje stoviu aikštelėje ant Apžvalgos kalno. Ten vaikams pastatytas lėlių namas. Nusifotografavau per pertrauką. Vilkiu mokykliniu paltu, bet tai nieko. Matai, koks susimąstęs? Atspėk, apie ką galvoju?

Su geriausiais linkėjimais

Tavo draugas Hansas

NB!

Kai pamąstau apie Tave,

Sušvinta saulė kelyje.

Ir nebesu naivus bernelis,

O ąžuolas, kuris jau gali

Šakom gyvenimą apglėbt.

O Tusvajonė dyvina,

Graži kaip vyturio daina,

Mane sušildai prie širdies.

Ir jokios negandos nelies

Tos mano meilės nekaltos.

Tu kaip pavasario gaiva,

Tyra, graži ir paprasta,

Lyg pumpuras gėlės rasotos

Tu savo širdį patausosi

Tik man vienam.

Tik man vienam.

Vėl prieš akis matau Tave,

Nušvis vėl saulė kelyje,

Nuauksins ji visas gėles,

Tada vainiką pinsim mes.

Kabelvogas, 1940. 01. 09

Brangioji Jordise!

Su dėkingumu galvoju apie paskutinį mūsų susitikimą. Noriu parašyti, kol dar turiu truputį laiko. Gal įdomu išgirsti, kaip man sekėsi grįžti? Oras buvo puikus, autobuse, o paskui laive pilna žmonių. Iš Skutviko išplaukėme trečią valandą, o į Svolverį atplaukėme dvyliktą. Skutvike mane pasikvietė Bolsiojų šeima, iki keltui išplaukiant išbuvau jų namuose. Linksma kompanija. Bet mane slėgė mudviejų išsiskyrimas. Bandysiu susivaldyti. Kaip viskas atrodo beviltiška.

Išvykimo išvakarėse neteko ilgiau pakalbėti su Tavim. Labai gaila. Tu tikriausiai per Velykas važiuosi namo? Juk sakei, kad labai pasiilgsti mamos. Man nėra ko laukti nei džiaugtis, jei parvykęs nerasiu Tavęs Opeide. Bet Tu, be abejo, prisimeni, ką Daktaro viensėdyje man pažadėjai dėl vasaros? Juk prisimeni? Tau vienintelei išsipasakojau. Tik nesišaipyk iš manęs, Jordise. Kai suvokiu, kad galiu daugiau Tavęs ir nebepamatyti, jaučiuosi prislėgtas ir palūžęs. Sakei, kad meilė teikia kančių; dabar galiu pats tai patvirtinti. Ne kartą galvoju — jei tavęs nebepamatysiu, vadinasi, man nulemtas ne toks likimas, kokio norėčiau. Dažnai man primeni, kad esi jauna, bet juk jauni esame abu, tiesa?

Mudu taip nuoširdžiai išsikalbėjome, kad jau pažįstame vienas kitą. Aš tetrokštu, kad Tu būtum linksma ir laiminga. Be abejo, Tavo akyse išskaičiau, kad patyrei didelį nusivylimą. Atmeni, tąkart taip ir pasakiau: matau iš akių, kad esi nelaiminga? Jordise, prisimink, kad pirmasis tyras vaikino bučinys buvo skirtas Tau. Parašyk, kada išvažiuoji. Tu viena gali mane pradžiuginti. Ačiū už Tavo gerumą.

Kol laukiau kelto pas Bolsiojus Skutvike, jie man lyg ir pažadėjo, kad baigęs mokyklą galėsiu gauti darbo jų krautuvėje. Bet pirmiausia aplankysiu dėdę Vesterolene.

Girdėjau, kad Torsteinas išplaukė į jūrą. Mano manymu, dabar ne pats geriausias metas plaukioti. Visur taip neramu. Ar jis tau parašė?

Paklausyk, kodėl negalėtum atidėti išvažiavimo iki pavasario? Mes baigsime mokyklą greičiau nei per du mėnesius. Liko visai nedaug laiko. Parašyk!

Tavo ištikimas draugas Hansas

Opeidas, 1940. 04. 20

Brangusis Hansai!

Kaip supratai, aš turiu važiuoti namo. Aplinkui šitiek baisumų. Tiesiog nesuvokiama. Staiga jie atėjo ir nori užimti mūsų šalį iki pat Narviko. Nesuprantu, ką mano tie, kurių prievolė mus apsaugoti. Nemanau, kad Pedersenai supranta, kodėl išvažiuoju pas saviškius. Kalba tik apie tai, kad greitai reikės tvarkyti kambarius, nes iš visur suvažiuos daug konfirmantų. Pedersenai geri žmonės, bet keista, kad net tokie senukai rūpinasi tik savais reikalais. Apskritai visi kalba apie vokiečius taip, lyg su jais pačiais tai nebūtų susiję. Tarsi laikraščiai rašytų vien paistalus.

Tokiems dalykams jaučiuosi nepriaugusi. Užgriuvo karas, o man tik aštuoniolika! Kas laukia mūsų visų? Ar Tau ten saugu? Ar negresia šaukimas į armiją?

Tavo Jordisė

Strengelvogas, 1940. 06. 23

Brangusis Hansai!

Esu labai nusivylusi, kad negaunu iš Tavęs jokios žinios. Išsiunčiau laišką ir atviruką, bet Tu neatsakai. Taip elgtis tau nebūdinga...

Sklinda gandai apie baisius gegužės įvykius Bjerkvike. Esą karo laivu atplaukę ir nekaltus žmones išžudę ne vokiečiai, o anglai! O švedai leidę vokiečiams persirengti Raudonojo kryžiaus uniformomis ir kirsti Norvegijos sieną. Niekuo nebegalima pasitikėti. Iš kur žmonėse tiek blogio, Hansai?

Dabar viduvasario vakaras, sėdžiu ir rašau. Mamos nėra namie, Hansas Olajis nuėjo miegoti, sesuo Agda maklinėja po centrą. Pučia žvarbus šiaurinis vėjas, lyja — tokiai išrankiai merginai kaip aš oras netinkamas. Buvome susitarę nukeliauti į trobelę: T., aš ir dar keli. Bet atsisakiau. Beje, man parvykus namo, po geros savaitės sugrįžo ir T.

Gal pamiršai mane, kad neberašai? Nelabai pasitikiu vaikinais, juk žinai: kuo mažiau tiki, tuo mažiau ir nusivili.

O gal Tu ne Melbu miestelyje? Gal negauni mano laiškų? Negaliu suprasti, kodėl nerašai. Jei dabar negausiu atsakymo, daugiau Tau neberašysiu!

Savaime aišku, Tavo dingimas yra visai kas kita nei jaunuolių žūtis per „Norvegijos“ ir „Eidsvolo“ nuskandinimą torpedomis. Tikriausiai jie turėjo mylimąsias.

Bodę vokiečiai subombardavo į šipulius. Iki pat ligoninės ir oro uosto vieni griuvėsiai. Daug žuvusiųjų. Brangusis Hansai, juk Tu ne ten? Ak, kaip laukiu žinutės iš tavęs ir kaip trokštu, kad karas kuo greičiau pasibaigtų!

Su meile

Jordisė

Ongstadas, 1940. 07. 04

Brangioji Jordise!

Net negali įsivaizduoti, kaip esu pasibaisėjęs. Tu dar negavai laiško, mano rašyto beveik prieš mėnesį! Aišku, ką galėjai pamanyti: visa, kas blogiausia!!!

Vargu, ar buvo nors viena diena, kai negalvojau apie Tave. Nepyk ant manęs! Patikėk, ir aš labai laukiu Tavo laiškų. Nėra žinios ir iš namų, nė eilutės. Tau įdėjau ir nuotraukų iš mūsų kelionės. Laimė, visų turiu po penkias kopijas. Dabar siunčiu registruotu paštu — taip saugiau šiais neramiais laikais. Esu toks, koks buvau anksčiau.

Turiu Tau pranešti baisų dalyką, kurį papasakojo dėdė Rudolfas, atvykęs čionai iš Hamariojaus. Lensmanas Vitas suimtas „už sabotažą“. To tikriausiai ir reikėjo tikėtis. Artimuosius, žmoną ir kitus šeimynykščius teisė vadinamasis karinis tribunolas.

Jie skverbiasi į mūsų gyvenimą.

Rašai, kad kartu su Torsteinu ir kitais ketinate nukakti į trobelę, bet juk Tu žinai, ką aš apie tai manau. Gavusi laišką gal pradėsi kitaip galvoti. Bent jau patikėsi, kad nepasikeičiau.

Atleisk, kad vis pavartoju lansmolį10. Mat šią kalbą mes turime vartoti mokykloje.

Tavo draugas Hansas

Hamariojus, Uteidė, 1940. 08. 24

Brangioji Jordise!!

Ačiū, laišką gavau. Jis klaidžiojo beveik mėnesį. Tikriausiai dėl to, kad pamiršau Tau pranešti savo naująjį adresą. Dabar plaukioju „Hadsel“ motorlaiviu. Kursuojame maršrutu Vakarų Lofotenas-Veriojus-Riostas-Svolveris. Mane išleido kelioms dienoms į sesers Gudrunos konfirmacijos šventę.

Siunčiu keletą nuotraukų. Grupė aukštosios mokyklos mokinių. Per mūsų „draugus“ iš Vokietijos mokslo pabaiga užklupo netikėtai, net egzaminų neteko laikyti. Jie įsikūrė mūsų mokyklos patalpose. Hamariojuje be tavęs ilgu, Jordise.

Kartais ir laive man ima niauktis protas. Tada nulipu į kajutę. Šalia gelbėjimosi rato, tai yra gelbėjimosi liemenės — jas privalome laikyti šalia — turiu pasikabinęs Tavo nuotrauką. Tu ir toji liemenė mane nuramina. Jei ne prakeiktas karas, vasarą būtume susitikę — dėdė paskolino motociklą.

Parvažiavęs namo sužinojau, kad laivą, kuriuo į Angliją plaukė Hansas Bakelis, nuskandino torpeda. Labai liūdna. Dėdė Liudvikas, Vardės uosto fogdas, kone prieš metus išplaukė su vyriausybės nariais. Štai jau prabėgo daug mėnesių, bet mes iki šiol apie jį nieko nežinome. Vietos laivus be jokių skrupulų nusavina vokiečiai — kariuomenei gabenti. Užgrobė Salteno „Pakrantės ekspresą“ ir dar du laivus.

Prieš man išvykstant į namus, beveik kasdien lijo, buvo žvarbu. O dabar nusistovėjo geras oras, miškas dar žalias. Bet netrukus turiu vėl grįžti į laivą. Ten keliamės šeštą ryto ir gulamės ne anksčiau kaip vidurnaktį.

Širdingi linkėjimai.

Hansas

Mano adresas: Hansas K. Hansenas, „Hadsel“ motorlaivis, Svolveris

Vinjės kaimas, 1940. 09.16

Brangusis Hansai!

Suprantu, kad lauki laiško. Prisipažįstu buvusi bjauri — nutariau pakankinti Tave, kad kitą kartą pasiskubintum man atsakyti.

Aš vis dar Vinjėje, išbūsiu čia visą mėnesį, bet žiemą praleisiu namuose. Esu ten reikalinga. Šiandien rinkdama bruknes mąsčiau apie praėjusius metus — tada viskas buvo kitaip, juk maždaug tokiu laiku mudu susipažinome.

Nereikėjo Tau parsisamdyti į tą „Hadsel“ motorlaivį tokiu neramiu metu! Eina kalbos, kad vokiečiai įsitvirtinę pas mus visam laikui. Baisu ir pagalvoti, kad Tu taip mažai miegi. Šešių valandų poilsio neužtenka.

Liūdna, kad Hansas Bakelis žuvo kare. Tikiuosi, kad iš Hamariojaus daugiau aukų nėra? Kaip nuostabu, kad visi mūsų šeimynykščiai Osle bei šiaurėje sveiki ir gyvi. Laimė, mano brolis iš to pragaro grįžo nenukentėjęs.

Ačiū už tą gražią nuotrauką. Ji dabar ant mano naktinio staliuko.

Linkiu geriausios kloties.

Apkabinu.

Jordisė

Stokmarknesas, 1940. 09. 22

Brangioji Jordise,

ačiū, šįryt gavau Tavo laišką. Tikra pokštininke — nutarei mane pakankinti ir todėl neskubėjai rašyti, nes aš anąkart ilgai neatsakiau. Vesteroleną esame apiplaukę du kartus, šis trečias. Myrėje buvau išlipęs į krantą. Mūsų maršrutas pasikeitė, ir dabar, rodos, suksime ratus aplink Vesteroleną.

Tu mano šviesos spindulėlis, Jordise. Kai pirmą naktį plaukėme pro Tavo gimtąsias vietas, sėdėjau mėnulio nušviestame denyje ir spėk, ką išvydau?

Tavo žvaigždę, Jordise!

Ar pameni, kaip andai sakiau, kad ji Tavo? Spindėjimo užburtas ilgai žiūrėjau į ją. Paskui pasijutau toks vienišas, kad jau nebesuvaldžiau ašarų. Net krūptelėjau iš netikėtumo, kai atplaukęs į prieplauką laivas suūkė.

Turėjau laisvą dieną, tad aplankiau savo dėdę Ongstade. Mudu žūklavome, paskui pernakvojome trobelėje. Kūrenome laužą, išsivirėme kavos. Laiką praleidome maloniai, bet širdyje troškau būti tik su Tavimi.

Vasarą dėdė žadėjo paskolinti motociklą. Bet laukimas visada prailgsta. Tikiuosi, įskaitysi, ką prikeverzojau, nes sėdžiu labai nepatogiai. Turiu tik naktinį staliuką, tiesa, jis pritvirtintas prie grindų.

Opeide baigiamas įrengti mano tėvų namas. Kas buvo suplanuota, jau padaryta, net durys, ir tos apkaltos. Staktas kiek anksčiau konfiskavo vokiečiai, tegu juos galas.

Apie dėdę Liudviką, išplaukusį į Angliją kartu su vyriausybe, nėra jokios žinios. Dar neprarandame vilties.

Kai susitikau su Nora Pedersen, pirmiausia ji paklausė apie Tave. Laukia Tavo laiško, nori žinoti, kaip sekasi. Pedersenai tavęs pasiilgę. Nora tebeniūniuoja tą pačią seną melodiją, matyt, pati to nebepastebėdama. Nejučiomis suima juokas.

Širdingi linkėjimai.

Hansas

Atrašyk kuo greičiau!

Strengelvogas, 1941. 01. 02

Mano brangusis Hansai!

Ačiū už malonų laišką ir linkėjimus, juos man perdavė Torbjornas. Jei būčiau žinojusi, kad penktadienį Tavo laivas stovės Myrės prieplaukoje, tikrai būčiau atvykusi. Svajoju pabūti dviese su Tavimi ir pasikalbėti.

O Hansai, kaip norėčiau, kad tarp mūsų viskas būtų kaip buvę. Visą laiką baiminuosi, ar aš tikrai ta, kurios Tau reikia. Taip, dabar suprantu, kad Tu tikrai mane myli, ir bandau pati Tave pamilti. Taip pat suprantu, kad negalėčiau būti laiminga su Torsteinu. Taip jau yra.

Graužiuosi, kad esu kalta dėl Tavo bemiegių naktų. Ar gali atleisti, kad buvau atžari ir beširdė? Aš labai gailiuosi.

Tikriausiai vėl važiuosiu į Vinję, esu anksčiau ten tarnavusi ir iš anksto žinau, kad ten man nepatiks — ponia sena ir irzli. Bet man nebepatinka ir čia. Patikėk manimi, Hansai, aš myliu Tave. Baigiu rašyti, o mano mintys skrieja pas Tave.

Širdingi linkėjimai.

Jordisė

Stokmarknesas, 1941. 01. 28

Brangioji Jordise!

Ačiū už laišką, nekantriai jo laukiau. Gavęs puoliau tiesiai į kajutę ir užsirakinau, kad niekas netrukdytų. Labai nerimavau, kad galėjai pamanyti, jog paskutiniame savo laiške kuo nors Tave kaltinu. Ir kad Tavo laiškas tai patvirtins.

Brangioji Jordise, aš tik norėjau pasidalyti su tavimi mintimis, koks nerimas graužia man širdį. Patikėk, aš taip Tave myliu, kad mano gyvenimas ir likimas priklauso tik nuo Tavęs!

Taip pat esu pasiryžęs suprasti tavo ryšį su Torsteinu, kad tik jaustumeisi laiminga. Iš visos širdies linkiu Tau laimės. Atleisk, kad siekdamas judu išskirti esu žiaurus Torsteinui. Jei likimas man skirs ilgą gyvenimą, grįšiu pas Tave, kad įsitikinčiau, ar esi laiminga.

Kol kas bus labai sunku. Aplinkiniai pastebi, kad esu pasikeitęs. Akselis, su kuriuo susipažinai mano kajutėje, net klausė, kodėl aš toks paniuręs. Kodėl nešvilpauju ir nedainuoju kaip anksčiau. Nesišnekučiuoju per pertraukas, tik skubu į lovą.

O, kad jis žinotų... Vienintelis džiaugsmas — Tavo laiškai. Bet jei ir jų nebegausiu... Neužpūsk paskutinės kibirkštėlės. Neapsakomai gaila, kad mums nepavyko pasimatyti Myrėje. Dabar šėlsta tokia pūga, kad ant denio nė nosies neiškišk

Širdingi linkėjimai.

Hansas

Strengelvogas, 1941. 02.16

Brangusis Hansai!

Ačiū už laiškus, patikėk, net persigandau gavusi du iš karto.

Ką tik baigiau plauti indus. Miegojau iki pirmos, nes aną naktį beveik nesumerkiau akių. Buvau trobelėje. Man Tavęs trūko, Hansai. Patikėk, mes labai smagiai leidome laiką. Iš pradžių manėme, kad liksime nakvoti, o kai pradėjome kūrenti, patalynė tik atidrėko, bet neišdžiūvo, taigi nutarėme grįžti. Pasibuvome iki išnaktų ir mėnesienoje grįžome namo: oras gražus, šliuožti lengva, o aš vis galvojau, kaip būtų gera, jei būtume tik mudu su Tavimi.

Be ypatingo noro kovą važiuosiu į Vinję. Negaliu pasilikti Strengelvoge, mat neišvengiamai susitinku Torsteiną. Ak, kaip prikamavo tas karas, kad tik greičiau baigtųsi. Tada viskas bus kitaip. Linkiu Tau sėkmės.

Širdingi linkėjimai nuo Tavo Jordisės.

Sortlandas, 1941. 03. 26

Mano vienintele, brangioji Jordise!

Namiškiai atsiuntė telegramą, teiraujasi, kur esu. Nori, kad mesčiau darbą. Matyt, dėl įvykių, susijusių su anglų atvykimu į Svolverį. Nuskandinta daug laivų ir vienas maršrutinis ekspresas. Gal po kitos kelionės reikės grįžti į krantą. Dažniausiai plukdome vokiečių kariuomenės dalinius, kaskart laivas sausakimšas. Kai kurie jų gana įžūlūs, rodos, tik ir taikosi mus pažeminti. Reikalauja viso, kas geriausia, ar turime, ar neturime.

Tenka atlaikyti ir audrą. Šįryt želė desertą radau ant grindų. Kiekvienoje formelėje buvo likę vargani likučiai. Teko gaminti iš naujo.

Dėl įvykių Svolveryje mūsų laive tvyro liūdna nuotaika. Reikia būtinai parašyti namo, nes ten tikriausiai manoma, kad žuvau per bombardavimą. Bet esu gyvas ir sveikas, naktimis miegu vilkėdamas gelbėjimosi liemenę.

Eina kalbos, kad dėl degalų stokos ar dėl maršrutų draudimo turėsime nutraukti kursavimą. Mes išsamiai neinformuojami, nors vyresnybė žino daugiau. Pavyzdžiui, kur švartuosimės, pastaruoju metu sužinome kone paskutinę minutę. Nujaučiu negera. O, kad šitas karas pasibaigtų! Viskas pasikeistų! Nors negali žinoti, gal baisiausia dar ateityje. Skubu baigti rašyti, laivas jau suūkė — atplaukėme į Stokmarknesą.

Širdingi linkėjimai.

Hansas

Vinjės kaimas, 1941. 04.11

Brangusis Hansai!

Įdomu, kaip Tu leidi Velykas? Mano manymu, Tau reikėjo ištrūkti iš to motorlaivio, kad per šventes turėtum laisvo laiko! O gal taip padarysi po Velykų?

Brrr, net šiurpas ima, koks oras. Išėjau trečią dienos, švietė skaisti saulė. Pamaniau, kaip malonu bus pasivaikščioti, bet viskas persimainė. Dabar toks oras kaip anąsyk, mudviem einant iš Strengelvogo į Myrę. Ar prisimeni?

O Hansai, man čia viskas taip apkarto, kad, atrodo, nebeištversiu. Jaučiuosi vieniša. Per dieną kėblinėju su abiem seniais, o atėjus vakarui neturiu nei kuo džiaugtis, nei su kuo pasišnekėti. Man nebepatinka buvusios draugės. Kelios jų trainiojasi su vokiečiais. Išties gyvename pavojingu metu.

Brangusis Hansai, būti mylimai — nuostabu. Bet ar aš verta Tavo meilės? Man atrodo, kad esu sunkaus būdo, nesugebu džiaugtis gyvenimu.

Ilgiuosi pavasario, Hansai, ilgiuosi ir pokalbių su Tavimi. Laiškų reikia laukti taip ilgai! Dabar jie, regis, yra vienintelis mano sielos penas.

Turiu ruošti vakarienę, nes jau pusė aštuntos.

Brangusis Hansai, dabar visi sotūs, o aš dar ir nusiplūkusi. Juk įpratau gultis anksti. Tronjeme tikriausiai skleidžiasi pavasaris? Tu gali aiškiai matyti skirtumą, nes čia, šiaurėje, dar tikra žiema. Seniai nesu gavusi laiško iš namų, gal ateis rytoj.

Kaip gyvuoja Tavo namiškiai Hamariojuje? Perduok linkėjimų.

Brangusis, mano mintys skrenda pas Tave.

Apkabinu.

Jordisė

Motorlaivis „Hadsel“, Finsnesas, 1941. 04. 28

Brangioji Jordise!

Jau daug savaičių, kaip į Kirkenesą plaukioja tik mūsų laivas. Nordenfjelskės bendrovė neteko dviejų laivų. Vienas užplaukė ant uolų ir nuskendo, o kitą, „Ryfylkę“, tarp Bergeno ir Tronjemo paskandino torpeda.

Radijo ryšys su Anglija prastas, todėl mažai ką žinome. Belieka tenkintis tuo, ką matome ir girdime aplinkui. Tikiuosi, šito laiško netikrins, antraip tai, ką pirmiau parašiau, bus išbraukta.

Laivas kimšte prikimštas vokiečių kareivių. Virtuvėje nors persiplėšk. Maždaug šimtas penkiasdešimt keleivių, ne taip paprasta tiems vilkams užkišti nasrus. Šiuo maršrutu kursuosime tris mėnesius, vadinasi, iki pat gegužės pabaigos. O tada bus laikas pagalvoti apie atostogas.

Liūdna, kad Tavo draugės trainiojasi su vokiečiais. Kokios kvailos, lyg nežinotų, kad šitie vyrukai sėja mirtį ir nelaimes. Joms nerūpi rimti ir patikimi norvegų vaikinai, kovojantys už mūsų laisvę. Bet Tu, Jordise, bandyk susirasti kitą draugiją.

Kai atplauksiu į Tronjemą, pasiimsiu andai nusipirktą kostiumą ir paltą. Šiais laikais vežiotis daug mantos keblu. Sumokėjau nemenką sumą, bet juk reikia kuo nors save palepinti.

Rašai, kad nesi verta mano meilės, bet aš negaliu to suprasti. Tu man vienintelė. Apmaudu, kad nesijauti patenkinta gyvenimu. Neužmiršk, jog ir aš ilgiuosi pavasario ir taikos. Rašai, kad ilgai negauni laiškų. Bet aš ne visada turiu laiko, o dar tas sumautas paštas.

Neliūdėk, Jordise.

Širdingi sveikinimai nuo Hanso.

Vinjė, 1941-ųjų gegužė, antradienio vakaras

Brangusis Hansai!

Nuoširdžiai dėkoju už laiškus ir gražią sidabrinę segę. Viską gavau praeitą trečiadienį. Atsiprašau, kad neparašiau anksčiau, bet buvau labai užsiėmusi, nes namuose vyko pavasarinės ruošos darbai.

Brangusis Hansai, mane labai pradžiugino toji segė. Tokios niekada neišeina iš mados, tai nepaprastai gražus sidabro dirbinys. Galiu pagirti už gerą skonį ir nuovoką apie grožį. O, kad Tu būtum čia ir aš galėčiau Tave apkabinti!

Kai žiūriu, kas dedasi lauke, net sunku patikėti, kad jau persiritome gegužės vidurį. Skaičiau, kad neva dėl karo Gegužės septynioliktąją pietuose buvo draudžiama nešti vėliavas, bet čia žmonės nešė. Sako, kad fricai okupavo Narviką ir Harstadą, ir vietiniams greitai nebus kur dėtis.

Snigti nepaliauja, šėlsta pūga — dangus su žeme maišosi, baisu ir duris praverti. Tikiuosi, toks oras ir tas karas ilgai nebetruks.

Norėčiau pasivažinėti dviračiu. Gaila, bet į Vinję jo atsigabenti negalėjau. Vis dar neatsidžiaugiu juo. Dabar tokio niekur negausi. Tiesą sakant, dviračiui jau reikėtų pakeisti padangą, bet iš kur paimsi, ypač tokiam kaip mano, su sparnu. Kol dar įmanoma, teks lopyti senąją.

Tikriausiai grįšiu namo. Atsisakysiu darbo, kai tik ateis nauja tarnaitė. Bet nelengva tokią surasti — kaip tik dabar daugeliui prireikė tarnaičių.

Mielasis Hansai, ar negalėtum ištrūkti iš darbo ir, kol dar neišvažiavau namo, nors trumpai mane aplankyti? Jeigu Tavęs neišleidžia iš darbo, tai juk galėtų skirti bent dalį atostogų.

Užėjau į parduotuvę, nusipirkau batus ir medžiagos suknelei. Pasirinkimas menkas, o ir baisiai brangu, beveik neįperkama. Oras nesikeičia ir šiandien. Esu peršalusi, skauda galvą, man būtinai reikėtų išsigulėti. Bet turiu eiti į Skageną, jei noriu, kad laiškas būtų išplukdytas su rytdienos paštu.

Džiaugiuosi, kad vasarą leisiu namuose. Darbų bus daug, ką ir kalbėti, bet darbas lauke paįvairina kasdieną. Seniai nebuvau namuose vasarą. Baigiu rašyti, o mano mintys skrenda pas Tave.

Širdingi linkėjimai.

Tavo Jordisė

P. S. Mano motinos adresas: Elida Knudsen, Strengelvogas, Vesterolenas

Sortlandas, 1941. 07. 11

Mano brangioji Jordise!

Gal jau manai, kad pamečiau ar pamiršau Tave? Ne, mano brangioji, tikrai ne. Kai įplaukėme į Kirkenesą ir rusai mus užminavo, išsiunčiau Tau telegramą. Dabar, kaip matai, su draugais atvykome pietuosna. Mane labai išvargino nemiga. Budėjau visą kelią nuo Kirkeneso iki Tromsės. Šnekėjausi su viršininku dėl atostogų, pažadėjo išleisti, kai tik suras, kas mane pavaduotų. Šiuo metu tai ne taip paprasta.

Jis norėtų perkelti mane dirbti antruoju virėju į kitą ekspresą. Bet aš svajoju apie atostogas ir Tave.

Tikiuosi, man nebereikės plaukti į Kirkenesą, kol karas nesibaigė. Patikėk, ten baisu. Negaliu prisiverst apie tai rašyti. Tikiuosi, supranti, kodėl negavai iš manęs laiškų. Kol buvau ten, paštas neveikė. Laivų jie neįleido ir neišleido. Kelius užtvėrė. Karas — tikras pragaras, nors mano patirtis jame ir nedidelė.

Turiu visą dėžutę tikros kavos Tavo motinai. Siųsti negaliu, išduotų kvapas. Už tokių dalykų siuntimą baudžiama. Norėjau aprašyti visa, kas susikaupė širdyje, bet esu be galo nuvargęs. Ši būsena, rodos, trunka visą amžinybę ir niekada nesibaigs. Baimės irgi teko patirti.

Širdingi linkėjimai.

Hansas

Strengelvogas, 1941.11.30

Mano brangusis Hansai!

Jau savaitė, kaip išvažiavai, bet namų, matyt, dar nepasiekei. Nuo Tavo išvykimo dienos lyja be perstojo, oras baisus. Labai šalta. Daug apie Tave galvoju, sapnuoju beveik kasnakt. Tikiuosi, netrukus sugrįši.

Noriu Tau pranešti, kad Langenese už du tūkstančius kronų parduodamas namas, tik be sklypo. Todėl namą reikėtų nusikelti. Jis gana naujas. Juk žinai, kad nekantrauju būti su Tavimi, brangusis Hansai.

Kitą savaitę suverpsiu siūlus Tavo megztiniui. Bet negaliu pažadėti, kad spėsiu nunerti iki Kalėdų, nes kaip tik tuo metu užgriūva visi darbai.

Iš Alsvogo sėkmingai pasiekiau pelkes iki sutemstant ir parklampojau iki Helgutės namų. Ten pernakvojau. Kitą dieną grįžau namo. Siautėjo smarkus vėjas, bet lietus prapliupo tik prie pat namų vartų. Ir nuo tada tebelyja.

Penktadienį buvau Myrėje, nes kaip tik tą dieną mama būtinai norėjo išsiųsti laišką. Paštininko nebeaptikau, tad neliko nieko kita, kaip drožti į Myrę. Permirkau kiaurai, nors vilkėjau mamos lietpaltį, o ant galvos turėjau kepurę. Oras buvo išties šlykštus.

Brangusis Hansai! Ačiū, ką tik gavau telegramą — Tu jau namuose! Jei apsispręsi, gali nupirkti tai, apie ką kalbėjome, nes mums to tikrai prisireiks.

Nepamiršk padėkoti savo mamai už uogas, kurias man perdavei. Brangusis, aš taip Tavęs pasiilgau, Tu man vienintelis!

Sveikas sugrįžęs! Linkiu sėkmės.

Apkabinu ir bučiuoju.

Tavo Jordisė Karo vaikas

1942-ųjų gruodžio 6 diena. Išvakarėse jie atšliuožia slidėmis iš Nyjordo. Mėgaudamiesi ramybe dabar sėdi Vehiogane pas Erdą ir Bjarnę. Kiemo pusnynuose dūksta vyresni jų vaikai. Bjarnei pavyksta gauti tikros kavos, o Erda iškepa cukruotų bandelių su naminiu sviestu. Juodu laiko dvi karves ir pulkelį avių, šiais laikais tai labai praverčia. Nyjordo ir Vehiogano nausėdijose kuriasi jauni, darbo nevengiantys žmonės. Šiame krašte visada plūkiamasi su darbais — ir ant kranto, ir jūroje. O kaipgi kitaip? Dirbama ir papildomai, pavyzdžiui, Bjarnė — kontoroje.

Jordisė dirsteli į kitoje stalo pusėje sėdintį Hansą. Regis, jis jau pamiršo vakar vakare putojęs iš pykčio. Šiandien toks atidus ir dėmesingas. Paslaugiai tiesia Erdai lėkštę, nes ši sėdi toliausiai. Veidas giedras ir linksmas. Jam kalbant ant kaktos virpčioja juodų plaukų sruoga. Lūpose žaidžia plati šypsena. Tarsi būtų išsaugota šiai ypatingai progai.

— Ar vaikui netrūks drabužėlių? — žiūrėdama į Jordisę klausia Erda.

— Helgutė įdėjo, kas atliko nuo jos vaikų. Pagaliau mane išregistravo iš Bio socialinės rūpybos skyriaus. Dabar esu įregistruota Eksneso skyriuje, tad kortelių drabužėliams gausiu čia, vietoje, — atsako Jordisė.

— Tikriausiai ten žinoma, kad aš tvarkau visas prekių korteles, — nusikvatoja Hansas.

— Gerai, kad tau pavyko įsidarbinti Rūpybos skyriuje kartu su Bjarne, juk laukdamasi Jordisė nebegali eiti tų pareigų, — sako Erda.

— Erda, tavo bandelės pasakiškos! — giliai atsikvepia Jordisė ir pirštų galiukais surinkusi gelsvus trupinėlius įsideda į burną.

— Imk dar vieną, turi valgyti už du! Vaikams palikta kamaroje, galės pasmaguriauti grįžę iš kiemo, — šypsodamasi kalba Erda. Jos akys spinduliuoja, tarytum cukruotos bandelės gali nustumti liūdesį ir sielvartą.

— Kas jums sutrukdė nusipirkti tą namą? — sodindamas ant kelių zirziantį mažylį klausia Bjarnė.

Jordisė nudelbia akis į stalą. Kryžiukais išsiuvinėtos staltiesės raštas išskydęs. Jei nežinotum, tai ir į galvą neateitų, kad toje vietoje turi būti raudona gėlytė.

— Namą būtų reikėję perkelti, o mes neturėjome sklypo. Be to, nebuvo ir tiek pinigų, — trumpai atsako Hansas.

Dabar jo balsas skamba kaip tik taip, pamano Jordisė. Įtemptai. Kone piktai. Retsykiais Hansas kalba tokiu balsu, kaip ir vakar vakare, kai ji nenorėjo, kad eitų klausytis to draudžiamo radijo.

— Argi dirbdamas „Pakrantės eksprese“ neatsidėjai bent kiek pinigų? — klausia Erda.

Neišgirsdama naujų gaidelių pašnekovų balsuose ji kalba savo.

— Turėjome daug išlaidų, — nenoriai paaiškina Hansas. — Bet galą su galu suduriame. Daug kas vargsta labiau už mus. Kad ir kaip būtų, turime atskirą kambarį pas Helgutę ir Alfredą, — priduria siekdamas pyragaičio.

— Girdėjau, tą namą nusipirko Torsteinas, — ištaria Erda ir dina pažiūrėti, ar užmaišyta duona jau įrūgo. Ketina ją kepti, nors sekmadienis.

Jordisė sėdi kaip ant adatų ir nepakelia į Hansą akių.

Ir kam ta Erda paminėjo Torsteiną!

O ši išverčia tešlą ant stalo ir pradeda minkyti. Laimė, daugiau nieko nesako.

Hansas nutyla, paima pypkę ir atsainiai papsi.

— Jūroje Torsteinas gerai uždirbo, bet nutarė grįžti į krantą, čia saugiau, — prabyla Bjarnė.

— Gal ruošiasi vesti, jei perka namą? — neatsigręždama klausia Erda.

— Tai jo reikalas, — tarsteli Bjarnė, stumtelėdamas kavos puodelį kuo toliau nuo mažylio.

— Ar jis turi sužadėtinę? — dėdamasis abejingas klausia Hansas.

— Kas čia žino? Juk vaikinas patrauklus, o šiais laikais niekas ilgai negaišta, — mano Bjarnė.

Jordisė įsidėmėjusi, kad Torsteino vardo nereikia minėti. Juodviem būnant tarp kitų, Hansas dar tramdo siutą, bet likęs vien su ja tampa piktas kaip širšinas. Priekabus ir nenuraminamas.

Iš laiškų jis atrodė visai kitoks žmogus.

Nejaugi taip jau yra? Nejau rašydami žmonės apsimeta kitokiais? Gal ir ji pati ne ką geresnė? Ar susirašinėjimas tėra vien akių dūmimas?

— Išgirdote šiąnakt ką nauja? — patyliukais klausia Jordisė.

To tik tereikia. Pritildytais balsais vyrai iškart ima pasakoti naujienas.

— Jei nebaigsite kvailioti, fricai tikrai jus susems. Ir liksime mudvi su Jordisė, viena su pilvu, kita su snarglėtais pypliais.

Žodį fricai Erda ištaria negarsiai, bet grėsmingai, tarsi būtų pasipriešinimo dalyvė. O vakar vakare viskas buvo atvirkščiai: ji gąsdino, kad paseks ir įduos, lyg būtų gestapo ryšininkė. Žinoma, niekas nekreipė į ją dėmesio.

Klausytis radijo vyrai lenda į rūsį, o gal į tvartelį.

Jordisė mano, kad jie tūno pas kaimyną ant šieno. Bet tai paslaptis. Vyrai grįžta tik paryčiais.

— Išgirdome neįtikimą istoriją, kad pietuose nelegaliai veiklai susitelkusios moterys platino proklamacijas tėvams. Slėpė jas už korsetų! Gavę tėvai siųsdavo naujajai valdžiai. Baigėsi tuo, kad ministerijoje susikaupė keletas krepšių tokių laiškų, — įsiaudrinęs dėsto Hansas.

— Ir kas gi ten rašoma? — klausia Jordisė.

— „Nenoriu, kad mano vaikai dalyvautų Nacionalinio susivienijimo partijos jaunimo organizacijoje, nes jos veikla prieštarauja mano sąžinei“, — nelyginant iš rašto tyliai išgieda Bjarnė. Tas vyras greitos atminties.

— Ar jie pasirašę tuos laiškus? — vėl klausia Jordisė.

— Manau, kad taip, — atsako Bjarnė.

— Nejaugi nebijo, kad gali būti suimti? Juk visai neseniai paskelbta nepaprastoji padėtis, — stebisi Erda.

— Galima suimti pastorius ir mokytojus, bet visus tėvus — vargu bau, — sako Bjarnė.

— To betrūko, kas tada prižiūrėtų vaikus? Juk tokiam reikalui fricai neskirs nei laiko, nei širdies, — bando šmaikštauti Erda.

Tai bent kiek pralinksmina, nors visi supranta padėties rimtumą. Kas bus toliau? Ar dar ilgai truks karas? Kaip atskirti draugą nuo parsidavėlio ar išdaviko? Netgi tokioje atkampioje vietoje kaip ši gali užgriūti netikėtumai. Kaip antai, kas nors gali iššniukštinėti, kad klausomasi radijo.

— Tikėkimės, kad neatsitiks taip kaip su tais penkiais šimtais mokytojų, kurie buvo išsiųsti į priverstinius darbus Kirkenese, nes atsisakė mokyti vaikus pagal nacistinę programą, — sunkiai atsikvepia Bjarnė, nedrausdamas mažyliui iš visų jėgų tvatyti šaukšteliu per stalą.

— Apie tai ėjo kalbos man dirbant „Pakrantės eksprese“. Tronjeme juos, nelyginant silkes, sugrūdo į tą mažąjį keltą ir pusbadžius plukdė dar toliau į šiaurę, — sako Hansas ir palinguoja galvą.

— Šitaip vokiečiai norėjo perspėti ir įbauginti kitus. Bet poveikis buvo priešingas. Ar pamenate, kiek daug žmonių išdrįso protestuoti? Nenorėjo pasirodyti esą menki. Nemaža mokytojų sugrįžo, bet Kvislingas kaltina, kad kaip tik jie pakenkę visai norvegų tautai, — sukrizena Bjarnė, mirkydamas kavoje džiūvėsėlį.

Bandeles tegul valgo kiti. Jis tikrai ne ėdrūnas. Iš sudėjimo matyti — liesas, aukšto ūgio. Mažylis užsimano džiūvėsėlio. Čiulpia, kol seilės pradeda varvėti ant megztuko ir vilnonių kelnyčių.

— Bjarne, saugok vaiko drabužėlius! — Erda nusigręžusi darbuojasi prie stalo. Gal mato nugara?

— Blogiausia, kad apie daugybę svarbių dalykų mes nieko nežinome, — samprotauja Jordisė.

Staiga pradeda tvilksėti visame kūne. Labiausiai pilve. Neskauda, bet spaudžia. Juto tai jau vakar vakare. Tikriausiai dėl to, kad juodu su Hansu susikivirčijo, nors vėliau bandė apsimesti, jog viskas gerai. Jis nepakenčia, jei Jordisė nesutinka su jo nuomone. Užsidega pykčiu, tarytum jinai norėtų jį pažeminti. O taip tikrai nėra. Ji tik bando jį atkalbėti nuo to radijo.

— Tik pamanyk, vaikinai veržiasi į Norlando pulką, kad turėtų progos pakovoti fronte. Kvaišos! — pratrūksta Hansas.

— Taps Hitlerio armijos didvyriais, — prunkšteli Erda.

Jordisė apskritai nemėgsta didvyrių, kad ir kurioje pusėje kovojančių. Nuojauta kužda, kad nuo jų trenkia blogas kvapas. Kai ji ėmė lauktis, uoslė pasidarė tokia jautri, kad sunku ištverti vienoje patalpoje su rūkančiais vyrais.

— Didvyrių ateitis šiais laikais labai miglota, — atsainiai tarsteli Bjarnė.

Bjarnė beveik niekada nekelia balso, be reikalo niekur nesikiša. Jordisė negali suprasti, kaip iš jųdviejų su Erda galėjo išeiti pora. Juodu tokie skirtingi.

— Šiąnakt sapnavau labai nemalonų sapną, — prasitaria Jordisė.

— Ar prisimeni? — klausia Erda.

— Blankiai, bet įsirėžė, kas nemalonu.

— Papasakok, — paragina Bjarnė, braukdamas mažyliui nuo burnos seiles.

Jordisė kiek padelsia, žvilgteli į Hansą. Šis žiaumoja bandelę.

— Sapnavau, kad plaukiau laivu, į jį pataiko torpeda, bet aš nusikapstau iki kranto. Šliaužioju aplink kliūdama savo didžiuliu pilvu už akmenų. Gerai įsižiūrėjusi suprantu, kad tai ne akmenys, o žuvę kareiviai. Guli kniūbsti, kiekvienas jų laiko glėbyje po negyvą vaiką. Tarsi ketintų apgaubti savo kūnu. Ar įtraukti į kiautą. Bet juk viskas veltui — visi negyvi. Šliaužioju aplink ir tik viena visam pasaulyje žinau, kaip beprasmiška negyvais kūnais ginti negyvus vaikus.

— Ką turi galvoje sakydama, kad žinai tik tu viena? — rydamas paskutinį kąsnį klausia Hansas.

— Sapne tiesiog žinau, ir viskas. Juk esu vienui viena, — sumurma Jordisė.

— Labai jau liūdnas sapnas, — sako Erda ir tėkšteli pirmąją tešlos gniūžtę į formą.

— Bet aš jame gyva...

— Nesapnuok tokių sapnų, kol esi su bėda, — vapteli Hansas.

— Sapnų nesuvaldysi, — prataria Bjarnė.

— Kad tik tas karas greičiau baigtųsi! Tos prekių kortelės, gausybė potvarkių ir draudimų... — išsiveržia Erdai.

Jordisė giliai įkvepia ir įrėmusi ranką į kryžkaulį atsitiesia.

— Kai nebebus kortelių, mudu su Hansu neteksime darbo, — sukrizena Bjarnė.

— Kad ir kaip būtų, gyvename pakenčiamai, — patylom sako Jordisė.

Spaudžia pilvo apačią. Gal jau atėjo laikas? Lėtai pakyla, padėkoja už kavą ir bandeles. Išsliūkina į prieangį striukės ir batų. Eis į tupyklą, nori pabūti viena.

Takelis link tvarto slidus. Sniego pusnys numelsvėjusios, nors dienos šviesa dar neužgesusi. Ji žengia išskėtusi rankas į šalis kaip akrobatė ant neregimo lyno.

Bjarnė saviškiais pasirūpino, galvoja Jordisė. Ne tik pastatė namą, bet ir surentė padorų tvartą. Bet juk jie su Erda susituokę prieš karą. Rodos, prieš šimtą metų. Kai ji dar neturėjo dviračio. Kai dar netarnavo pas Pedersenus. Kai dar nebuvo sutikusi Hanso.

Sėdėdama tupykloje ji ir vėl pajunta, lyg viduje kas gremžtų. Jei prasidėtų gimdymas, negalima likti pas Erdą. Ši turi savų rūpesčių. Padėti žada Helgutė. Jordisė ja labiausiai pasitiki.

Grįžusi įeina į prieangį ir išgirsta Erdą barantis.

— Tu privalai užregistruoti savo aulinius, Bjarne! Juk vokiečiai įsakė tai padaryti iki lapkričio ketvirtos!

— Kodėl turėčiau rizikuoti vienintele savo guminių batų pora? — atsiliepia Bjarnė.

— Bjarnė sako teisybę, Erda. Tokių batų dabar niekur negausi. Negi žiemą avėsi tais daiktais iš celotekso ar žuvų odos? — įsiterpia Hansas.

— Jiems tikrai nerūpi, ar mes turime kuo apsiauti. Tiems didžiakojams ponams mano auliniai — aukso vertės! Nelaidyk gerklės, Erda! — sušnabžda jis išnešdamas prie krosnies džiūvusius batus į prieangį.

— Kai fricai pamatys, tai nutrauks tau ir batus, ir galvą! Ką gi tada turėsi? — purkšteli Erda jam pavymui.

— Tave, — sukikena Bjarnė.

— Juokauk, juokauk. Tiesiog galvoj netelpa — tu, žmogau, sumoki, įsigyji, o kitas bet kada gali atimti ir atiduoti tiems šlykštynėms vokiečiams į rankas! — plyšoja Erda užsimiršusi, kad aprėkia ne ką kitą, o Bjarnę.

— Alfredas irgi neužregistravo. Ant bato juk neparašyta, — bando tarpininkauti Jordisė.

— Bet juk jis žvejys! Basas nežvejos. Bjarnė — kas kita. O iš aplinkinių tarpo gali atsirasti skundikas, — aimanuoja Erda.

— Didesnis pavojus gresia užkasusiems savo ginklą, — priduria Bjarnė, šnairuodamas į Hansą.

— Eime namo, — tyliai sako Jordisė, paliesdama Hansui ranką.

— Kodėl? Juk buvome nutarę paviešėti iki vakaro. Mudu su Bjarne kaip tik ruošiamės eiti pas kaimyną pasišnekučiuoti, — garsiai sako Hansas.

— Suprask, man reikia namo, — vėl prašo.

— Suprantu, suprantu, tu visada ką nors išsigalvoji, — piktai atrėžia jis.

Jordisė stovi ir tyli. Erda, laikydama ant rankų mažylį, nepažvelgia į ją. Apsimeta negirdinti. O Bjarnė jau lūkuriuoja ant prieslenksčio laiptelių.

Jordisė praeina pro seserį ir pasuka į svetainę. Sutvarko kušetę, ant kurios miegojo. Išgirsta lauke vyrus šnekantis su vaikais. Paskui jų žingsniai nugirgžda kaimynų sodybos link.

Ir vėl pajunta tą graužimą. Tą neišvengiamą skausmą. Būtų gerai, kad aprimtų, bent kol juodu su Hansu susitaikys.

Pasisakyti Erdai? Ne, tada ši neišleis jos vienos. Jordisė greitai apsimauna slidinėjimo kelnes, užsitraukia megztuką ir vilnones kojines. Susimeta kelis savo daiktelius į kuprinę — praplatintą per juosmenį sijoną, šukas, popieriuką nuo juodojo šokolado „Frėja“. Kai ta rudos spalvos skiautele patrini skruostus, jie įgauna gražią spalvą.

— Man reikia namo, — įėjusi į virtuvę sako ji.

— Susipykote? — paklausė Erda.

— Net nežinau, — sulemena Jordisė.

— Gal dėl to, kad paminėjau Torsteiną, kaip manai?

Nieko nesakydama Jordisė tik gūžteli pečiais.

— Ar negalėtum dar truputį pabūti? Verdu pietums mėsos.

— Eisiu. Per pelkę ilgai netruksiu.

— O Hansas?

— Šliuošiu neskubėdama, aptikęs vėžes pasivys. Tik pasakyk, kad kertu tiesiai.

— Man tai nepatinka, — bamba Erda.

— Tą plynę esu peršliuožusi šimtą kartų!

Jordisė pasileidžia neatsigręždama. Dabar ji taip toli, kad jis tikrai nebepavys. Tikriausiai tebesėdi pas kaimyną. Kad tik dar labiau neįširstų.

Ar jau laikas? Mintyse ji skaičiuoja mėnesius, negi jau devyni? Sumyšta džiaugsmas ir baimė. Ką reiškia turėti vaiką, vaizduojasi miglotai. Rodos, protas stengiasi atstumti tokias mintis. Viena vertus, bus džiaugsmo, kita vertus, tarytum prarasi pačią save. Juk ji mato, kaip einasi seserims. Tarsi jų gyvenimas slystu pro šalį. O anksčiau nebuvo nė dienos, kad Jordisė nesvajotų apie tai, kas neįmanoma. Pamatyti pasaulį.

Dabar laikas liautis taip galvojus. Jai dvidešimt, ir ji privalo nusileisti ant žemės. Pasak Helgutės, kad tik vaikas būtų sveikas, visa kita susitvarkys savaime. Kartais atrodo, kad Helgutė skaito jos mintis.

Juk turi būti ko nors daugiau, ne vien tik kambarėlis Helgutės ir Alfredo palėpėje! Baigsis karas... Savas namelis. Didelio nereikia. Bet kad galėtum jame užsirakinti. Stalas, prie kurio vietos daugiau nei dviem. Lova, o ne kušetė — ją reikia kasryt sustumti. Tinkamas darbastalis, o ne viena ant kitos sukrautos dėžės nuo margarino.

Nejaugi Torsteinas iš tikrųjų nusipirko tą namą?

Hansui grįžus iš jūros, juodu kūrė planus. Bet vos tik ji paklausdavo, ar jie galėtų ko nors imtis ir ką nors padaryti, ir maždaug kada tai būtų, jis išrūkdavo iš kambario. Lyg būtų įskaudintas, ir ji pasijusdavo bejėgė. Kai susirašinėjo ilgėdamiesi vienas kito, ji pažinojo Hansą geriau nei dabar, kai juodu kartu. Rodos, jis neturi jokio noro gyventi su ja, tik laiko Helgutės ir Alfredo palėpėje. Tarytum visa, apie ką rašė laiškuose, ėmė ir išnyko.

Hansui įdomu bendrauti su žmonėmis. Nesvarbu, su kuo. Ypač mėgsta tuos, kurie jo klausosi. Jam patinka taisyti senus laikrodžius, remontuoti išklibusius separatorius. Sutepti spynas. Jos jam patinka labiausiai. Kartą didžiuodamasis parsineša kabamąją spyną. Didelę, sunkią. Esą gavęs mainais. Jordisė nežino, ką į tai sakyti. Rakinamų durų jųdviejų namuose nėra. Ką pasakytų Helgutė su Alfredu, išvydę pakabintą spyną?

Taip ir paklausia, juokais. O jis įsiunta. Baisiai įsiunta. Išlekia ir grįžta vėlai vakare, kai ji jau atsigulusi.

Bet dažniausiai Hansas linksmas, gerai nusiteikęs. Moka prajuokinti. Visi jį mėgsta. O jau iškalba! Jis sklandžiai ir ilgai postringauja bet kuria tema. O ji? Dažniausiai tinkamų žodžių jai tenka ieškoti. Ypač kalbant apie sudėtingesnius dalykus — jausmus ar mintis. Jei kyla abejonė, ar ji bus suprasta, išvis nutyla.

Na ir tebūnie, Hanso nepakeisi. Dabar ji kelyje. Apsisprendusi pati. Nevalia ištižti dėl ūmaus vyro būdo ar neišvengiamo skausmo pilve. Juk kitos moterys ryžtasi už korseto slėpti proklamacijas prieš fricus!

Taip! Ši mintis stumia ją pirmyn.

Naktį snigo. Nedaug, bet sniegas apdengė sušalusią plutą. Atsispirdama abiem lazdomis Jordisė lengvai skrieja pirmyn. Sniege žvilga juodi slidžių galai. Vienai lazdai trūksta žiedo, bet atsispirti į sušalusią sniego plutą tai netrukdo. Slidžių nosys tarsi lenktyniauja viena su kita. Kiekviena jų kas antrąkart vis pirma. Dabar mano eilė, o dabar — mano! Bet taisykles diktuoja slidininkės rankos ir kojos. Ir valia.

Tikriausiai bus apie trečią dienos. Saulė nebepasirodo jau kelias savaites. Ten, kur dangus susijungia su pelke, išplinta violetinė spalva. Pagarbiu atstumu stūkso kalnai. Lengva šliuožti lyguma, slidės pačios lekia pirmyn. Plynės baltybę ardo tik keli apsnigti durpių kūgiai ir į tolį nutįsusi telefono stulpų vora. Per audrą čia gali ir pamesti kryptį, ir išvis pasiklysti. Ji tai žino. Bet šiandien oras ramus. Spaudžia šaltis, dangumi iriasi vėjo genami debesys.

Šliuožimas per pelkę suteikia savotišką laisvės pojūtį. Ji bodisi išvažinėtų kelių — žiūrėk, dar atidundės sunkvežimis, pilnas uniformuotų vokiečių. Bjauru nuo vaizdo, šiurpu nuo garso. Bet nebaisu. O kartą jos su Helgute matė visą jų būrį šliuožiant slidėmis. Bet tai pasitaiko labai retai.

Jeigu dabar jie iš kur nors išdygtų, ji pastebėtų iš toli. Bet jai nėra ko slėpti. Neturi net korseto. Tik sūdytos mėsos dėžutėje nuo margarino, kraitelę su šešiais kiaušiniais ir dviem cukruotomis bandelėmis. Ir dar pilvą!

Užsnigtoje lygumoje uniformų nematyti. Visa laimė. Slidės smagiai čiuožia link kambarėlio Helgutės ir Alfredo palėpėje. Pilvo nebeskauda. Matyt, pavojaus signalo būta netikro.

Vos tik taip pamano, strėnas suremia plėšiantis skausmas. Įspėjimas rimtas, reikia skubėti. Ji ima šliuožti sparčiau. Ant pečių šoktelėjusi kuprinė pradeda siūbuoti į šalis tarsi džiaugdamasi tuo, kas laukia Jordisės.

Alfredas turbūt namie? Jei ne, tai pašiūrėje ant lynų kabina masalą. Jam sekmadienis — ne tokia jau šventa diena. O Helgutė žinos, ką daryti. Vaikiški drabužėliai jau seniai išskalbti ir išlyginti. Vandens prisiurbta. Krosnis kūrenama be perstojo.

Prašliuožusi pro durpduobę ir Helgutės bei Alfredo pašiūrę, pajunta nubėgant vandenis. Kaip keista, kad negali nulaikyti to, kas susikaupė kūne. Ji stabteli. Šlaunis iškart nutvilko ledinis šaltis. Jordisei vėl pradėjus šliuožti, tarp slidžių ima ryškėti skylėto rašto takelis. Kiauraraščio nėrinys melsvame sniege. Skausmas aprimsta, netrukus ji bus namie. Blogiausia, kad varva į pusbačius, pirktus dar prieš karą. Kiekvieną pavasarį ji juos nuvalo ir ištepa tarsi gyvus padarus. Vasarą palieka rūsyje ant lentynos prie stiklainių su uogienėmis. Iškritus sniegui, tereikia nubraukti dulkes, ir jie atgyja. Tada vėl juos ištepa ir įkloja vilnonius vidpadžius. Avi nuolat, ne tik slidinėdama. Kojos visada šiltos ir sausos, tarytum pačios neša.

Skausmas darosi beveik nepakeliamas ir dar stiprėja.

Jordisė stabteli. Nejučia sudejuoja. Ją apima baimė. Tai nepanašu į nieką. Pasijunta lyg užspeista, atsidūrusi savo pačios kūno nelaisvėje, o kankinimai dar tik prasideda. Nors Helgutė ir pagelbės, bet vaduotis reikės pačiai.

Prisiverčia pakelti akis į naujausią Alfredo statinį — samišką tvartelį. Šliuoždama pro šalį dar bando ramiai jį apžvelgti. Kvėpuoti reikia giliai. Ji suvaitoja. Tvartelis puikus, karvė nešąla. Aplink durų varčią rangosi tošis. Lyg intapas stirkso neprisirpusi tekšė, patekusi kartu su durpėmis. Jordisė pasvyra į priekį, švokšdama pasiremia lazdomis. Tas Alfredas tikras darbštuolis, vertas pagyrimo.

Į galvą dingteli kita mintis. Ak, ir kam gi ji dabar, kaip tik šiuo metu, reikalinga? Hansas per bulviakasį nė karto nepasirodė bulvių lauke. Prakiurksojo dievažin kur. Bulves nukasė trise: Helgutė, Alfredas ir jinai, vos pajėgdama susilenkti per išsipūtusį pilvą. Galiausiai Helgutė nuginė pailsėti. Bet Jordisė abiem rankomis laikė įsitvėrusi kasiklio. Privalėjo atidirbti savo dalį. Išplitusi visoje jos esybėje degino gėda. Juos priėmė gyventi, o Hansas nieko nepadeda.

Dabar jau ima linkti keliai. Ji šiurpsta nuo šalčio. Į slidžių vėžes be perstojo varva vanduo, tarsi beateinanti nauja gyvybė ženklintų sniegą savais rašmenimis. Ak, gaila slidinėjimo kelnių, Helgutės pasiūtų iš milo. Šonuose prasižioję skeltukai, tvirtos petnešos per pilvą traukia jas aukštyn. Mūvėdama šitomis kelnėmis Jordisė nesijaučia įkalinta tarp keturių sienų. Nepaisydama sniego, gali kūnu ir siela džiaugtis laisve.

O šiandien įkliuvo.

Atsitiesia ir nušliuožia paskutinius kelis žingsnius.

Kai atkabina apkaustus, užverda tikras pragaras. Taip ir lieka susirietusi, nebepajėgdama nusispirti kitos slidės.

Helgutė, pastebėjusi ją atšliuožiant, išeina su tuščiu kibiru, ketindama paprašyti, kad atvežtų durpių, kol nenusispyrė slidžių. Bet pamačiusi tokį vaizdą meta kibirą ir šoka į kaliošus.

— Prasidėjo! — rikteli padėdama Jordisei nusimesti slidę.

— Vandenys jau nubėgo. Tiesiai į kelnes ir batus! Lyg šliuzams atsivėrus.

— Anokia bėda tie drabužiai. Svarbiausia kaip nors nusigauti iki namų. Paskui — pora valandų, ir viskam galas! Oi, bus gera, kai visa ši velniava pasibaigs! — kalba Helgutė, tvirtai sugriebdama Jordisę.

Varpelių skambesį jiedvi išgirsta anksčiau, nei pamato atskriejant roges.

— O Dieve, koks sutapimas! Ema iš Evergordeno! — sušunka Helgutė, paleisdama Jordisę.

Jordisė pažįsta Emą. Ši gyvena viena, tvarko ūkį, turi arklį. Labai simpatinga ir sugyvenama moteris. Varpelių skambesys artėja, iš pusnies išnyra arklys, tempiantis roges.

— Ta Ema — kaip pagal užsakymą! — sušnopuoja Helgutė. — Akimirksniu atbogins pribuvėją.

*

Pribuvėją sugriebęs radikulitas, bet ji vis dėlto atvyksta. Vaitoja labiau už Jordisę, tačiau sakosi važiavusi kaip karalienė. Bet stovėti prie lovos susilenkusi niekaip neįstengsianti.

Šios problemos išspręsti Jordisė tikrai nevalios. Pati kamuojasi susirietusi ant kušetės. Išeitį randa Helgutė. Akimirka, ir ilgas virtuvės darbastalis nuvalytas, net nuplautas žaliuoju muilu. Štai ir gimdykla. Ant jo užklojama vatinė antklodė, ant šios patiesiama klijuotė ir paklodė. Po besimuistančia prakaituota gimdyvės galva pakišama sniego baltumo pagalvė.

Ema iškinko arklį ir nuveda į tvartelį. Paskui ant prieslenksčio nusipurto sniegą ir eina į svetainę vaišintis kava. Gerai, kad gimdymui parinkta virtuvė, visiems kitiems yra kur ramiai gurkšnoti kavą.

Alfredas pakirsta iš pogulio ir eina atnešti žibalinės lempos. Turi būti šviesu. Lempos tinklelis nusidėvėjęs. Jis pakeičia jį, pripila lempą žibalo ir pakabina ant lubų kablio. Ta net sugaudžia, tinklelis sužioruoja.

Tempdamiesi armoniką į Hanso ir Jordisės palėpės kambariuką drauge su visa vyrija užkopia ir mažieji Fredas su Agnaru. Virtuvėje net ūždama kūrenasi juodoji krosnelė. Garuoja vandens katilai. Helgutė parūpina švarių rankšluosčių ir paklodžių. Ema prigula ant kušetės svetainėje. Pribuvėja iš skausmo nugaroje net vaitoja.

Gimdymui pasiruošta.

O kol kas ant aukšto tai virkauja, tai kvatoja armonika. Pradžioje ne visai į taktą, paskui išsilieja nenutrūkstamu šokių muzikos srautu. Jei jau negali šokti, tai bent dantimis grieži pagal ritmą. Šiaip ar taip, belieka ištverti iki galo.

Sąrėmiai atslūgsta, galima grįžti į gyvenimą. Pribuvėja ima pasakoti apie pavojingą kelionę autobusu — ši istorija nuskambėjusi visoje apylinkėje.

— Ir būk tu man tokia paika, apsirenk savanorės uniforma ir visų akyse įsėsk į Myrės autobusą! Vokiečiai galėjo palaikyti jus provokatorėmis! — barasi pribuvėja, uždėjusi rankas Jordisei ant skausmų suremto pilvo.

— Mums įlipus, žmonės nuščiuvo ir išbalo kaip drobė, — šypteli Helgutė.

— Neatpažino?

— Ne, ant galvos buvome užsitraukusios šilkines kojines ir nusipaišiusios ūsus. Apsitaisėme Myrės prieplaukoje už druskos sankrovos, pasišvietėme žibintuvėliu ir nusiterliojome veidus. Ant pečių kuprinės; atburzgia autobusas — mes mojuojame.

— Oi, oi, — vaitodama pritaria Jordisė. Kokios jos kietaširdės, plepa visokius niekus, o ji čia guli ir galuojasi.

— Kaskart, autobusui sustojus, širdis daužėsi kaip patrakusi, kad tik vidun iš pūgos neįvirstų fricai, — pasakoja Helgutė.

— Tada visko gali atsitikti, — taria pribuvėja.

— Nežinau. Gal būtų areštavę. Bet ką veiksi su dviem savanorių uniforma vilkinčiomis moterimis? — atsako Helgutė, duodama ranką sąrėmio suimtai Jordisei. Nagus galėjo ir nusikirpti, pamano ši.

— Įsiutinome ne fricus, mat jie tą vakarą autobusu nė nevažiavo, — po valandėlės vėl pasakoja Helgutė.

Tam kartui sąrėmis atslūgsta.

— O ką? — paklausė pribuvėja.

— Alfredą ir mūsų motiną Elidą.

— Nesunku suprasti, — burbteli pribuvėja.

— Ar prisimeni, Jordise, kaip tą vakarą kikenome, grįžusios namo?

— Susėdome virtuvėje ir valgėme ataušusį otą, — nujausdama artėjant naują sąrėmį bando juoktis Jordisė. Bet šįkart nebeįstengia.

— Tai nutiko aną žiemą, o dabar, Jordise, tu guli ant stalo. Stumk! Reikia baigti! Ir sugalvok tu man apsivilkti savanorės uniformą. Prisipažink, Jordise, juk tai tavo išmonė! — sako Helgutė. Jei tik įmanytų, ji stangintųsi pati.

— Dabar jau ilgai netruks, Jordise. Laikykis! O kas, jei vokiečiai būtų jus susėmę? — klausia pribuvėja tikrindama, ar arti galvutė.

— Nieko. Ką ketinome, tą ir padarėm, — atsako Helgutė, sugriebdama seserį už rankų.

— Vyrai, ypač vokiečiai, nenuspėjami padarai, — stenėdama iš skausmo strėnose apibendrina pribuvėja. Aikčioja ir Jordisė.

— Kai kada ir moterys sukelia sumaištį, — žvelgdama tai į vieną, tai į kitą apibendrina Helgutė.

Kai sąrėmis atsileidžia, jos ima kvatotis, tegu ir pavėluotai. Ant aukšto nuo skardaus juoko nuščiūva armonika. Trumpam — greit ir vėl pragysta. O garsai, sklindantys nuo virtuvės stalo, jau nebepanašūs į juoko pliūpsnius.

Prie vartų saugiai lūkuriuoja įgudusios pribuvėjos rankos.

Ir pagaliau išslysta lauk žmogutis.

Pirmiausia pasirodo galvutė. Tai gerai. Taip saugiausia.

— Mergytė! — paskelbia pribuvėja.

— Juodais plaukučiais, — priduria Helgutė.

Paskui viskas eina kaip iš pypkės. Viens, du, trys — virkštelė perrišta.

Tuomet už lango pasigirsta kraują stingdantis riaumojimas. Visi suklūsta.

Pro svetainės tarpdurį kyšteli galvą užsimiegojusi Ema.

— Karvė! — ištaria ji.

Helgutė net sustingsta sugriebusi paklodę.

— O Viešpatie! Jau seniai reikėjo pamelžti!

— Pamelšiu, esu tinkamai apsirengusi, — nusijuokia Ema ir pradingsta duryse.

— Taip ir nutinka, kai gimstama per patį melžimo laiką! — sumurma pribuvėja, teikdama kūdikį Helgutei. Pati eina prie gimdyvės sužiūrėti nuovalų.

Helgutė atsargiai paguldo mergytę į skalbinių krepšį. Sena marška išklotas, jis seniai šito laukia nelyginant glėbys.

— Kažin, kas beliks iš tų vešlių juodų plaukučių? — spėlioja ji.

— Netrukus nuslinks, o vėliau ataugs, — atsiliepia pribuvėja.

Iš palėpės atžirglioja Alfredas su berniukais. Ant jo krūtinės kabo armonika plačiai ištemptomis dumplėmis. Jis pritupia ir visu kūnu palinksta virš krepšio. Valso trelėmis skambančios dumplės susiglaudžia lyg klostuotas sijonas.

— Negąsdink kūdikio! — Helgutė net sutrinka. Nekreipdamas į ją dėmesio Alfredas lūpomis pupsi ritmą, retsykiais patylom sukikendamas. Išpūtę akis berniukai pasižiūri į krepšį, bet nesutrinka.

Ema grįžta iš tvarto, nukošia pieną ir palieka kamaraitėje. Nutaisiusi keistą veidą taip pat pasilenkia virš krepšio. Emos veidas vis dar įdegęs, nors padangę jau gobia poliarinė naktis. Nieko keisto, juk ji nuolat lenktyniauja su vėju.

— Susilaukei sekmadieninio vaikelio, Jordise! — sako Ema ir brūkšteli ranka sau per akis.

— Eisiu ir sutepsiu sumuštinių visai kompanijai, — pasisiūlo Helgutė ir stoja prie darbo.

Fredas su Agnaru negula iki vėlumos. Pribuvėja nusprendžia pasilikti, kol atlėgs nugaros skausmai. O Alfredui vėl užgrojus, Ema švelniai apglėbia ir galantiškai išveda ją šokti. Iš pradžių kiek nerangiai, paskui visai oriai jiedvi ima suktis pagal ritmą.

Pribuvėjos palaidinės rankovės atraitotos, bet klijuotinė prikyštė jau nurišta.

— Reikėjo susišukuoti, — sunerimsta ji.

— Ir kas čia tokio. O nuo manęs trenkia tvartu, — guodžia ją Ema.

Ji mūvi kelnėmis kaip vyras. Puikiausias apdaras plėšytis su darbais. Virš kelnių Ema vilki languotą palaidinę, per krūtinę eina juostelė su mezginukais. Žandai įraudę. Ji taip šokdina pribuvėją, kad net kilimėlis nuskrieja po stalu.

Alfredas groja pakreipęs galvą, skruostu beveik liesdamas dumples. Širdis sąla, pirštai vikriai kirba ant armonikos klavišų, burna pritaria besikeičiančiam valso taktui.

Ant virtuvinio stalo guli Jordisė su mergyte prie šono. Jos galva ilsisi ant didžiulės pagalvės. Ji apklota vatine antklode, švariais naktiniais. Nusibaigusi, bet spinduliuojančiu veidu. Iš dangaus tiesiai į virtuvę lieja šviesą pilnatis. Vakaras žvaigždėtas, nors ir tamsus.

Seserys žvelgia viena į kitą tarsi dėkodamos už drauge atidirbtą pamainą.

Helgutė sukaitusi, nors vilki vasarinę suknelę atviru kaklu. Norėdama atsigaivinti ji praveria langą ir persisveria laukan. Langas jau išmargintas šerkšno roželėmis. Vidun plūsteli ir suvirpuliuoja šalčio tumulas, jis aptraukia ūžiančią lempą, vis dar skleidžiančią šviesą.

— Ar jau išrinkote kūdikiui vardą? — sukdamasi šokio sūkuryje klausia Ema.

Jordisė pažvelgia į mergytę ir tarsi tik dabar suvokia, kad ji yra.

— Bus vardu Herbjorga!

— Pagoniškas vardas, — pareiškia pribuvėja ir, kiek leidžia skaudančios strėnos, toliau sukasi valso ritmu.

— Tai nesvarbu, — atsiliepia Jordisė.

Išnašos

Senoviškas platus nedidelis burlaivis, 400 metų naudotas kaip gabenimo ir susisiekimo priemonė tarp vakarų ir šiaurės Norvegijos.

Medinis burlaivis su irklais kroviniams gabenti ir žvejybai.

Ist. žemės valdytojo (vasalo) įgaliotinis.

Stalo žaidimas; žaidžiant siekiama patekti į pasirinktos spalvos langelį lentos viduryje. Figūrų žingsnį lemia kauliuko akių skaičius.

Rožių kalva (norv.).

Norvegijos konstitucijos diena.

Skandinaviška degtinė.

Norvegijos parlamentas.

Tai kiaulė! (vok.)

Norvegų kalbos atmaina.

Content

Вассму Хербьёрг Šimto metų istorija