Вассму Хербьёрг

Tora Namas su akla stiklo veranda

Versta iš:

Herbjørg Wassmo HUSET MED DEN BLINDE GLASSVERANDA

ISBN 9786090104279

Copyright © Gyldendal Norsk Forlag AS 1981. [All rights reserved.]

© Vertimas į lietuvių kalbą, Asta Grabauskienė, 2007

© Leidykla „Alma littera“, 2007

Iš norvegų kalbos vertė Asta Grabauskienė

Redaktorė Simona Kaziukonytė

Korektorė Ramutė Prapiestienė

Viršelio dailininkė Judita Židžiūnienė

Maketavo (ePub) Albertas Rinkevičius

1

Ji nežinojo, kada tai pirmąsyk suvokė: grėslumą. Kur kas vėliau, nei persikraustė į mažąją kamaraitę už virtuvės, nes mamai atrodė, kad jai reikėtų turėti savo kambarėlį. Kur kas vėliau, nei naktimis ėmė atsibusti nuo aukštų, iš svetainės, kur miegojo Henrikas ir mama, sklindančių garsų. Ji pakirsdavo naktį iš miego permirkusi nuo prakaito. Lyg karščiuodama. Ir norėdavo šauktis mamos, priglusti prie jos. Bet neišleisdavo nė garselio. Visa buvo neįveikiama ir svetima, o tamsa – nesaugi. Tai nutikdavo vis dažniau. Ypač kai mama dirbdavo vakarinėje šaldyklos pamainoje ir namo negrįždavo iki vėlumos.

Tada ji turėdavo visiškai išsibudinti, kad ir prieš savo valią. Atsisėsti tiesi lovoje ir pabūti tuščiu kiautu. Jausdavo, kaip galva tarytum išpampdavo ir laikydavo tuščią kiautą, sklendžiantį kambaryje. Ausys būdavo lyg Almaro iš Hestvikos valčių pašiūrės durys: tokios išklerusios, kad jose ūžė ir siautė vėtros.

Kartą ji lankėsi viršuje, ant Arklių skardžio. Ant pačios statumos. Ten tebuvo akmenys ir viržiai. Pasisodinęs ant peties Henrikas ją prinešė prie pat krašto. Staigus skardis leidosi tiesiai į jūrą, ir tarpais nuo jo šiurpiai nugarmėdavo pavieniai akmenys ir jų krūvos. Ten juodviem bestovint, galvoje jai ir pradėjo taip ūžti. Ji negalėjo pasijudinti. Mamos balsas, kai ji paprašė Henriko grįžti, buvo kupinas išgąsčio. Tora negalėjo prisiminti žodžių.

Tada ir suprato, kad stipriausias Henrikas. Nes jis juokėsi.

Ir kiekvienąsyk jam įkvėpus, kad paleistų juoko pliūpsnį į prarają, akmeningoj pakriūtėj iš visų pusių pasipildavo riedėti.

Mokyklos vaikai retsykiais jai pavymui įgeldavo, kad iš kvapo justi, kur jos mama dirba.

Bet žuvimi čia atsiduoda visi ligi vieno, manė Tora. Tiek jie jai terūpėjo. Jei tik jos neliesdavo.

Rankos. Rankos, išnyrančios iš tamsos. Šitai buvo grėslumas. Didelės, šiurkščios rankos, draskančios ir glamžančios. Po to prieš naktį vos pajėgdavo nusigauti iki išvietės. Sykiais svarstydavo, gal išdrįsti pasiusioti virtuvėje, kur stovėjo kibiras.

Vis dėlto įšokdavo į aulinius, užsimesdavo ant naktinių marškinių paltą ir išpuldavo į kiemą – ar vasarą, ar žiemą. Kieme būdavo erdvu ir saugu, o ant išvietės durų kabėjo kabliukas. Ten, pakalnėj, galėdavo sėdėti ir sėdėti. Kai kada, kol visai sustirdavo nuo šalčio arba ant žvyrkelio išgirsdavo mamos žingsnius.

Vakarais, mamai išėjus į žuvies pjaustyklą, Henriko beveik niekados nebūdavo.

Tora pabusdavo, kai kas nors darydavo duris ir kuris nors iš jųdviejų pargrįždavo. Mamos žingsniai būdavo pavargę, bet lengvi. Ji duris atverdavo atsargiai, tarsi bijodama, kad jos nesubyrėtų. Henrikas nepaisė nei durų staktos, nei pačių durų. Jis ne įžengdavo, o įšlempindavo. Bet jei norėdavo, jo žingsniai namuose galėdavo būti visai kitokie. Žingsniai, kurių bemaž nesigirdėdavo. Begarsiai, bet sklidini sunkaus šniokštimo.

Vieną dieną Ingrida netikėtai įniko Torą klausinėti. Kamantinėjo, kada Henrikas grįžta namo. Koks jis būna. Tora pajuto šleikštų gvazdikų kvapą, jai sudrėko delnai.

Tada ji pradėjo keltis, kad paguldytų jį parsibeldusį namo į lovą ir mama jo nerastų gulinčio ant kušetės virtuvėj. Jis gaižiai dvokdavo, o kartais būdavo stačiai per sunkus. Bet kol jam padėdavo, niekada jos neliesdavo. Tik kada ne kada nusišluostydavo panosę plaštaka. Net nepažvelgdavo į Torą, vien prisimerkęs spoksodavo į tamsų kambarį.

Šitaip viskas tyliai ramiai susitvarkydavo, kol mama grįždavo namo.

Vieną vakarą vis dėlto nenusisekė.

Henrikas, grįžęs vienuoliktą, neuždegė šviesos. Patamsyje užkliuvo už puodelių, kurie apversti džiūvo ant virtuvės darbastalio. Kelios stiklinės ir puodeliai nukrito ir sudužo.

Tora nubudo prasidėjus griūčiai. Išgirdo, kaip jis kitapus durų parvirsta aukštielninkas ir ima plūstis. Nedrįso iškart pasirodyti. Širdis, rodės, buvo iššokusi lauk. Prireikė šiek tiek laiko, kad ją sugrąžintų į vietą.

Bet tada tas kimiu ir gargaliuojančiu balsu užstaugė, ir Tora pabūgo, kad iš palėpės atlėks Elizifa ir aptiks visą šį nuodėmingą kambarį. Tada mamai būtų tekę mirti iš gėdos.

Tipendama per virtuvę pajuto, kad į vieną papadę įsmigo smulkios stiklo šukelės. Turėjo paėjėti iki pat laiptinės durų, kad surastų jungiklį.

Jis sėdėjo vidury kambario ir verkė.

Lyg tai būtų ne Henrikas, o kas nors svetimas.

Tora, susiradusi šluotą ir semtuvėlį, pašlavė iki plautuvės. Grįždama atgalios galėjo įžvelgti savo pėdų paliktus kraujo pėdsakus. Blausi palubės šviesa virš pasigailėtinos žmogystos ant grindų skleidė vienišą dryžį. Ji stengėsi apie tai negalvoti, tiesiog atsinešė iš virtuvės kėdę su atkalte ir jį ant jos pasodino.

Sužalotas petys karojo dar labiau nei įprastai. Atrodė, lyg švarko rankovė būtų prikimšta vilnos, bet nepakankamai kruopščiai. Luošą ranką jis laikė prispaudęs prie kūno it lobį, kurį būtina saugoti nuo smūgių ir pavojų. Sveikoji ranka kraujavo, bet jis į tai nekreipė dėmesio.

Verksmas buvo nuslopęs. Galva nusvirusi ant krūtinės. Atrodė, tarsi jis jos nematytų.

Ji nuplovė jam iš kiaušo nepaliaujamai srūvantį kraują. Virš dešiniojo antakio žiojėjo raudonas kirtis. Galėjai girdėti vien čiurlenimą iš čiaupo ir slopstantį jo kūkčiojimą.

Tuomet durys iš laiptinės atsivėrė, ir jose pasirodė Ingrida. Akys buvo kaip dvi tamsios properšos balzganame fiordo lede.

Tora, regis, susigūžė nuo tokio žvilgsnio.

Visas kambarys truputį siūbavo.

Ji suprato, kad mama juos mato: Henriką ir ją. Regėjo save su Henriku tirpstančius mamos akyse. Kaip tuos muilo burbulus, kurie subliūkšta išlėkę pro virtuvės langą. Greitai krintančius, besvorius ir beverčius.

Mama buvo juos matantis Dievas. Mama buvo pastorius, o gal mokytoja. Mama buvo mama – kuri MATĖ! Tora prasikalto. Ji buvo su Henriku viename matymo lauke, ji buvo patekusi į Henriko valią. Ji žlugusi.

Ingrida prisėdo ant senos virtuvės taburetės, kuri nuolat girgždėjo. Tas garsas ėjo per visą kūną.

Tada Tora ne savo jėgomis ir valia nutempė Henriką nuo kėdės ir akimirką pastovėjo su juo šiek tiek svyruodama į šalis. Ryžtingai jį trūktelėjo, šiaip ne taip pastatė ant kojų ir lėtai pajudėjo su juo svetainėn.

Kai vėl pasirodė, Ingrida vis dar sėdėjo. Jos akys buvo įbestos į grindis, o tai blogiau, nei būtų įbestos į mane, pamanė Tora.

– Tai šitaip čia būna, kai aš, vargšelė, darbe?

Balsas iš po palto apykaklės nejučia nuskambėjo lyg svetimas.

– Tik šįvakar, – atsakė Tora.

Ji taip nudžiugo, kad mama prašneko. Bet Ingrida daugiau nieko nesakė. Pasikabino drabužius ant laiptinės sienos ir kaip visada atsargiai uždarė paskui save duris.

Tačiau kavos, kurios Tora jai įpylė į termosą, nė nepalietė, netgi nežvilgtelėjo į sumuštinius ant lėkštelės. Papurčiusi galvą, kai Tora ketino iššluoti grindis, nebyliai linktelėjo kamaraitės durų pusėn.

Tik tada Tora pajuto, kad joje kažkas verkia. Dusliai ir gailiai, lyg sutryptas noras.

Ji nusėlino kamaraitėn, užsimovė ant supjaustytos kojos apyšvarę kojinę, idant neiškruvintų patalų, paskui palindo giliai po antklode. Tirtėdama glostė save apglėbusi sudrėkusiomis, šaltomis rankomis. Tą naktį buvo itin keistai tylu. Lyg ne į gera. Po to žemėje ji liko viena. Liko tik Tora.

Tamsios nakties, dulkių ir lovos kvapas. Atrodė, lyg būtum grįžęs vidun ir gavęs mėsos sultinio po ilgos dienos lietuje. Miegas neėmė, mažumėlę sopėjo pėdą. Ji juto, kad ten dar įstrigusi šukelė.

Baigiantis rytui pagaliau į ją žliuginu veidu melsvos šviesos fone įsiskverbė šiluma. Galvoje jai šlamėjo ir ūžė – lyg nuo didžiosios pageltusios drebulės, besiplakančios į šalis pastoriaus uosto sode.

2

Tora gerai prisiminė, kaip kartą užsiropštusi ant taburetės palietė juodą bumbulą prie durų staktos. Nekantrus balsas tąkart pasakė:

– Ne, reikia pasukti. Reikia pasukti – štai taip!

Balsas buvo niūrus ir griežtas, nuo jo jai viskas aplinkui tapo taip nyku – visas pasaulis apmirė. Didysis delnas apkabino jos plaštaką. Kai šis pasuko taip, kad ir ranka, ir jungiklis paklustų, nudiegė pirštus.

Paskui kambarį užliejo ryški šviesa. Pripildė visas kertes, skaudžiai įsismelkė už akių, perštėjo taip, jog net galvoj ūžė. Tai jai priminė tas akimirkas, kai ji, prisikišusi prie ausies dideliausias Islandijos šukutes, stengdavosi išgirsti jūros ošimą iš pasakos, kaip ją prieš mirtį buvo mokiusi Besta. Tebūdavo girdėti kažkoks cypimas, graudus, nemalonus garsas, neleidžiantis jai patekti ten, kur trokšta. Pasaka būdavo taip toli už garso ir bangų mūšos.

Taip ir su šviesa, kuriai įsakinėjo jungiklis ir didysis delnas. Ji niekada nebuvo tokia šilta ir artima kaip šviesa, sklindanti iš žibalinės lempos aukštai ant stalo, ant pyrago dėžutės. Tora net nežinojo, ar po to nutikimo su jungikliu ji ir palubės lemputės šviesa susibičiuliavo, ar tik susitaikė, nes ši daug kam reikalinga. Mama žibalinę lempą supakavo ir išnešė.

Šviesa! Ji juto ją ant akių vokų kiekvieną pavasarį, dar nenutirpus sniegui. Ši kibirkščiavo ir cypė. Ir jai atrodė, kad ji vis dar stovi ant taburetės uždėjusi silpną rankytę ant bumbulo, nenumanydama, jog reikia panaudoti visas savo jėgas, jei net būdama maža nori įjungti šviesą. Paskui pasirodydavo didysis delnas ir viską iš jos atimdavo. Padarydavo svetima ir sukeldavo peršulį lyg balandžio saulės šviesa, kai visą savaitę išgulėjusi karščiuodama staiga pasveiksti taip, kad galėtum išeiti į lauką.

Kai senieji šermukšniai už virtuvės lango parausdavo ir apkibdavo uogomis, kad iškišęs ranką pro lango sąvarą galėdavai nusiraškyti kekę, ateidavo mėsos sultinio laikas. Visad, kiek atminė, ant laiptinės spintos apverstas gulėjo cinko dubuo. Jame mama atsinešdavo bulvių ir daržovių. Nusileisdavo nukirptais auliniais iki pat laiptų apačios, išeidavo pro laiptinės duris ir pasukdavo už namo, kur takelis vedė prie žuvies džiovyklų ir kolektyvinio lauko.

Kartais prisidėdavo ir Tora. Ji matydavo kauptuką tarp mamos kojų. Šis kyšodavo išlindęs ir atrodydavo savotiška mamos dalis. Kauptuko kotas niokodavo sijono padurką ir atėjęs į vietą įknisdavo žemėn savo geležinę nosį. Kartkartėmis netikėtai pataikydavo į bulvę ir perskeldavo ją perpus. Tuomet bulvė atsidusdavo, o kauptukas akimirką luktelėdavo lyg apgailestaudamas. Ir mama tarstelėdavo: „Ak, ir kur tai matyta!“ Po to kasdavo toliau.

Morkų skonis, kai jos, sutraiškytos dantimis, gomuryje virsdavo salsva, rupia mase, tarytum priklausė tik Torai.

Ji grauždavo ir bulves. Su lupenomis ir smėliu. Tada tikriausiai buvo baisiai maža ir kvaila. Bet šitai aiškiai prisiminė.

Tiršta sriuba ant stalo. Ratilais plūduriuojantys ir burbuliuojantys riebalai. Spalvos būdavo gražios.

Į virtas daržoves labiau patiko žiūrėti, nes jos buvo neskanios. Niūrusis balsas joje vis dėlto grūmojo, kad ji suvalgytų tiek ir tiek virtų morkų gabalėlių ir nors vieną lapelį virto kopūsto. Su bulvėmis eidavosi gerai – prie jų buvo įpratusi.

Su mėsa irgi eidavosi gerai, tik būdavo bjauru žiūrėti į ją išvirusią. Ši tartum susiraukšlėdavo akyse ir viską sugadindavo. O prieš patekdama į puodą būdavo rusvai raudona, su visomis vaivorykštės spalvomis šviečiančia plėvele. Tora nežinojo, kas dar galėtų būti taip gražiai raudona kaip žalia mėsa ant pjaustymo lentos.

Retsykiais ji būdavo kruvina. Mama pjaustydavo palengva ir reikiamais griežinėliais. Spalvos mainydavosi nuo jos rankos šešėlių ir judesių.

Kai pjaustydavo, peilis visada taip gražiai ir pavojingai švysčiodavo.

Vėliau šitai baigdavosi, ir mama, nusinešusi visą lentą prie viryklės, mėsos griežinėlius apgalvotais ir mikliais judesiais nustumdavo į puodą. Viskas.

Tora žinojo, kad mėsos griežinėliai taip papilkės ir susigunkšlės, jog nebebus į ką žiūrėti.

Morkos, kopūstai ir griežčiai, atvirkščiai, įkais mėsos sultinyje ir išlaikys savo spalvą taip, jog iš viso to išeis nebloga giminystė.

Ji galėdavo valandėlę sėdėti ir tik žiūrėti bei uostyti, laukdama, kol sriuba kiek reikia atvės. Tada balsas liepdavo suvalgyti maistą, ir šaukštas po šaukšto nekenčiamas kopūsto lapas vis likdavo plaukioti, kol galiausiai jinai jį įsigrūsdavo į burną.

Tobijaso namelis ten stovįs nuo amžių, žinojo Tora. Jis buvo senas ir šaltas, su langų plyšiais, užkamšytais maišų atraižomis, ir išklypusiomis durimis, kurios graudžiai sudejuodavo kam nors įeinant ar išeinant. Naudojamas vien dėžėms ir šiukšlėms laikyti arba susitikti kokį šeštadienį pažaisti kortomis, jei tik būdavo ganėtinai šilta, o pats būdavai vyriškis.

Visas žvejo namelis tebuvo viena žema svetainė, be jokių stačių laiptelių, kokie buvo įrengti žvejybos įmonių namuose. Buvo lengva įeiti ir patogu iš jo išvirsti.

Sykį, seniai seniai, Henrikas ją buvo nusivedęs į Tobijaso namelį, nes mama kažkam turėjusi skalbti. Tai buvo kur kas anksčiau, nei Tora išmoko pati savimi pasirūpinti, o mama pradėjo dirbti šaldykloje.

Henrikas sėdėjo su stikliuku ir rentė istorijas. Kakta buvo lengvai išrasojusi, kaip ir visada, kai laikydavo taurelę ir turėdavo ką papasakoti.

Jis, Henrikas, buvo matęs pasaulio – kur kažkas vyksta. Kai porindavo apie tuos laikus, regis, pamiršdavo tą kreivai prispaustą petį, kurį paprastai stengdavosi paslėpti po švarku.

Kiti vyriškiai sėdėdavo išsižergę ir užgulę stalą. Henrikas visada kiurksodavo pakumpęs, o nesveikas petys kabodavo lyg pašautas kormorano sparnas.

Bet jis mokėjo pasakoti.

Kartais atrodė, lyg jėgų jis semtųsi iš tų viltingų veidų, nes akimirką jam pavykdavo kilstelėti petį ir atremti jį į bejėgę alkūnę.

Vis dėlto didžiausią nuostabą ir šiurpą Henriko torse kėlė ne išsigimęs petys. O sveikasis!

Šis netilpo po drabužiais. Plaštaka ir ranka buvo it vienas stiprių, nenustygstančių raumenų gniužulas. Tačiau kairėje pusėje kabanti neišsivysčiusi ir nejudri ranka su plaštaka buvo lyg pasityčiojimas iš visos Henriko esybės.

Tąkart Tobijaso namelyje tirštas pypkių ir suktinių dūmas tvyrojo aplink žibalinę lempą, kuri urzgė tenai, tarp sijų, it suerzintas, mieguistas žvėris. Žibalinės lempos dagtis nemaloniai kaito stikliniame gaubte ir žaibavo ant blizgančios metalinės ąselės.

Tora pajuto, jog nori į išvietę, ir timptelėjo Henriką, kad tai jam pasakytų. Tačiau jo veidas buvo taip aukštai, o ji buvo maža ir prie pat grindų.

Jisai pakėlė sveikame didžiajame delne taurelę ir postringavo. Jis buvo Samsonas ir jos nematė.

Tada pro jos drabužius ėmė kiaurai tekėti. Iš pradžių buvo šilta ir pakenčiama, bet baisiai negražu. Vienas vyriškių, pastebėjęs, kas vyksta, pasakė tai Henrikui. Kiti prapliupo juokais. Jie rodė į Torą pirštais ir plekšnojo sau per kelius, šaipydamiesi, kad iš Henriko nekoks globėjas. Juokas vis garsėjo, kol galų gale pripildė visą jos galvą ir nebepriklausė šiam pasauliui.

Ji įlindo į savo gėdą ir liko vienui viena prieš visus.

Bet tai dar buvo ne viskas.

Ji dar ruošėsi pridėti į kelnes. Tai tiesiog prasiveržė. Ji nepajėgė užgniaužti. Juto, kaip ten spaudžia ir ima plūsti lauk. Vyrai dar smarkiau pratrūko juoktis, uostė raukydami nosis ir juokavo su Henriku, kuris taip blogai tvarkosi su tuoju Ingridos vaiku.

Joje kažkas suvirpėjo. Bet išorė liko visiškai rami.

Tekėjo per visas baltas vilnos kojines, iki pat grindų. Skystos skystos išmatos.

Tobijaso namelyje ji prarado vardą, todėl ten eidavo nenoriai. Kartais nutikdavo, jog vis dėlto prispirdavo reikalas ir ją ten nusiųsdavo su kokiu prašymu. Tuomet ji vis dar galėdavo jausti, kaip kažkas plyšta, lyg savyje būtų laikiusi tą, kas niekada nesuirs. Vis dar galėjo užuosti savo kvapą ir matyti tas rudai dėmėtas kojines. Ir prisiminus šiurkštų juoką, aidintį iš didelių, plačiai pražiotų srėbtuvių virš stalo, ją užliedavo gėda.

Elizifa iš palėpės buvo dievobaiminga ir kartą leido Torai suprasti, kad gėdą sugalvojęs Dievas. Šitai padėtį darė beviltišką, mat negalėjai turėti nė minties išsisukti. Dievas viską patvarkęs taip, kad kas nors ir turėtų gėdytis, nes gėdos žmonės turį per akis būdami tokie nuodėmingi.

Ir Tora suvokė, kad ji viena iš tokių.

Ji melavo, kai jai atrodė, kad taip geriau, ir neatsiklaususi nugvelbdavo džiovintų slyvų daugiau, nei galėdavo sužiūrėti mama.

Bet vis dėlto ją stebino, jog kai kurie atrodė taip, lyg nesigėdytų ničnieko pasaulyje, nors jų negalėdavai pakęsti.

3

Tora stovėjo basa prie kamaraitės lango, žiūrėdama, kaip parudavo ir nužydėjo šiliniai viržiai. Tai, kas liko po lietingos nakties, karojo kaip permirkusi Laužakalnio ir Arklių skardžio šmėkla. Taip, pačioje jūros platybėje, už Dalo krantinių, negyva ir amžina, driekėsi tiršta migla. Mažų valtelių Vikoje kontūrai buvo išpiešti ūkanotu pilku pieštuku, ir Tora žinojo, kad po sultingais raudonais serbentais pastoriaus sode kaba dideli vandens lašai. Senasis latakas gurgėjo.

Ji matė, kaip kelias staigiu posūkiu aplenkia Laužakalnio papėdėje įsikūrusias viršutines sodybas ir tekinas nusileidžia šlaitais, sustodamas prie pat prieplaukos krašto.

Palei kelią, vedantį šlaitu iki jūros ir uosto, buvo pabirusi saujelė namų. Daugiausia senų trobesių su žemomis palėpėmis ir neįžiūrimais langeliais. Išblukusių ir apsilupinėjusių kaip pamirštos popierinės gėlės. Tarp jų kyšojo pora funkcionalių, ryškiai nudažytų kubų. Keli buvo apleistomis sienomis, kurios taip atkakliai kabinosi į tvirtą molio gruntą, kad galėjai tik žavėtis.

Nelyginant koks ženklas ar priminimas, iš kur kyla visas gėris, pro debesų properšą staiga prasiveržė auksinis rėžis. Saulė. Ji nudažė auksu beržų alėjos, vedančios į lensmano sodybą, šakas.

Tora nulydėjo akimis žvyrkelį. Pradėjo nuo pat viršaus, nuo Bekejoreto, po to nusekė laukais ir linksmais, rudens išmargintais viržynais, pro pelkes ir beržynėlį, pro žuvies džiovyklas ir didžiulį, niekam nebereikalingą tvartą – ten pasišiaušusi, dirvonuojanti žemė perėjo į uolas, dumblius ir nenurimstančią, vandeningą jūrą. Iš kairės, kur šakojosi į prieplaukas vedantis kelias, žvilgsnis atklydo iki jos kamaraitės lango ir čia pasiliko. Šimtabutyje.

Akimirką name dar tvyrojo tyla.

Tada virš galvos kažkas pratrūko. Po grindis bruzdėdami ir klegėdami pakriko Elizifos vaikai.

Tas garsas nebuvo nei geras, nei blogas. Brūžinimas, trypčiojimas, dievobaimingas Elizifos balsas, kuris, kaip Tora jau buvo supratusi, buvo ne mažiausia blogybė, tegu ir skambėjo kaip niekada pamaldžiai.

Išgirdo, kaip mama kitapus durų, virtuvėje, pila vandens į kavinį. Henrikas dar nesikels. Prieš Torai išeinant į mokyklą, jiedvi su mama būdavo vienos. Jei mama išeidavo į žuvies pjaustyklą, būdavo viena su sumuštiniu ir laikrodžiu ant sienos.

Tora žinojo, kad viską sprendžia ir visad teisus stipriausias.

Svarbu žinoti, kas tas stipriausias.

Stipriausias buvo Henrikas.

Nors ir turėjo vieną petį, iš kurio žmonės pasijuokdavo ir kuris nebuvo tikras petys, jis buvo nežmoniškai stiprus kitu. O žodžius berdavo greitais pliūpsniais, atvira, pražiota burna.

Kai juokdavosi, juokas irgi neatrodė tikras. Veikiau skambėjo taip, lyg jis būtų nusiminęs. Kaip kliuksėjimas ar uolas merkianti liūtis. Henrikui blogos dienos užeidavo visai netikėtai. Tada jis nesirodydavo sandėly pas Dalą.

Mamai nėra nei gerų, nei blogų dienų, manė Tora. Ji visada atrodo vienodai, tik kartais kiek labiau pablyškusi.

Paprastai mamos akys būdavo didelės ir žalsvos, uždengtos plona, matine užuolaidėle, visai kaip tos vasarinės užuolaidos, kokios buvo pas tetą Rakelę. Bet nejučia jos, būdavo, ima, pakeičia spalvą ir atitraukusios tąją užuolaidėlę leidžia į save pažvelgti vidun.

Ir kaip jos prisipildydavo gyvybės! Panėšėdavo į lapuočius vasarą, pilnus paukštelių ir švelnių, šmėžuojančių šešėlių. Toje žalumoje viskas šmirinėjo klegėjo. Taip būdavo beveik nuolat, kai ji su Tora būdavo vienui vienos.

Henrikas muša stipriau nei kas kitas, žinojo Tora. Sveikąja ranka. Kartais mama jai užduodavo per užpakalį delnu. Vien pliaukštelėdavo. Ir tai tik tam, kad Tora žinotų, jog jai jau gana. Tie pliaukštelėjimai niekada nebuvo skaudūs. Mama nemušdavo dažnai. Tik kai reikėdavo. Tora nebijodavo paverkti, kai mama mušdavo.

Kai mušdavo Henrikas, Tora susigūždavo. Kaip filė prikibdavo prie jo kumščio.

Ji jausdavosi taip, lyg nebeturėtų kojų, o smūgiai visada būdavo tokie, kad vos neapsišlapindavo. Iki šiol jai to buvo pavykę išvengti, nes prisiminė tik Tobijaso namelį.

Ji pasidarė kaip ta suglebusi katytė, kurią vaikigaliai nukankino kaime, nes ši neturėjo šeimininko.

Jie nukryžiavo ją ant lentų tvoros.

Ji irgi susigūžė. Galiausiai iš jos teliko oda ir nagai. Varnos spėjo iškapoti akis jau pirmą dieną. Tora dažnai pagalvodavo, kad katytė jautėsi kaip ir ji – lyg būtų pritrūkę vietos ašaroms. Tik plyšte plyšo, bet niekas neprasiveržė. Visa tapo pernelyg ankšta.

Mama sakydavo, kad Henrikas nėra blogas. Tora nėkart nebuvo pagalvojusi ar pasakiusi, kad Henrikas blogas, todėl nesuvokė, iš kur mama tai ištraukė.

Atrodė, lyg ji žiūrėtų piktai į Torą ir ją įtikinėtų: „Henrikas nėra blogas!“

Bet Torai Henrikas nebuvo nei blogas, nei geras – jis buvo Henrikas.

Tora užsimovė kojines ir užsisegė sijoną. Kamaraitėje buvo šalta, nors rudens saulė šildė kiek įmanydama. Šiaip ar taip, buvo išaušusi nauja diena. Tereikėjo panardinti veidą į šaltą šaltinio vandenį. Tora palūkėjo, kol mama išeis ko nors laiptinėn, kad nereikėtų prisipilti skardinio kubilo. Ingrida tokius dalykus sužiūrėdavo.

Joms valgant pasakyta buvo nedaug. Tačiau tyla nebuvo grėsminga, kokia būtų buvusi prie jo.

Kai kartu valgydavo Henrikas, Tora visada laikydavo akis nudurtas į stalą. Ji žinojo, kad jis ją stebi. Tik ir laukia, kol ji ką išvers ar šiaip ką iškrės.

Ji įprato valgyti tik tai, kas būtiniausia, kai jis ten. Ir niekada ant riekės nesiberdavo cukraus ir nesitepdavo uogienės. Taip galėjo prišnerkšti. Sūris tiko. Jis tvirtai laikydavosi prilipęs prie sviesto, juo galėjai visiškai pasikliauti.

Pieno stiklinė buvo išbandymas. Ši, regis, apvirsdavo vos apie ją pagalvojus. Atrodė, Henriko akys taip ir mato, kaip jos ranka ką nors apverčia.

Bet šiandien ji buvo tik su mama, taigi Tora neskubėjo ir leido žvilgsniui klajoti, kur norisi.

Tokiais rytais Ingrida galėdavo švelniai ranka paglostyti Toros petį, kai ši stovėdavo su kartonine kuprine ant nugaros pasiruošusi eiti į mokyklą. Paskui lūkuriuodavo lange, žiūrėdama, kaip liesutė mergaičiukė su raudonomis, iš paskos plazdančiomis kasytėmis pranyksta kryžkelėje su Elizifos vaikais ir Rita iš pirmos laiptinės.

Ir Ingridą dėl visko apimdavo kaži koks, vos juntamas bejėgiškumas.

Tora ir Solė ištisas popietes pratupėdavo mėlynai dažytoje išvietėje, kai suaugusiems atsigulus pokaičio arba užsiėmus savais darbais nurimdavo išvietės durų varstymas. Mergaitės plepėdavo ir skaitydavo laikraščius.

Fantomas joja ant savo balto žirgo per džiungles, kad surastų Salą. Būgnai išdavė, kur ji.

Solė murma pusbalsiu, įbedusi laikraštin smilių, su gamtiniais reikalais po pat apvaliu užpakaliuku. Ten, žemai, dažnai papučia gaivus vėjelis. Kai jūra patvinusi, iš tolumos atsirita uolas plakančios bangelės ir išmatos plumpteli tiesiai į jūrą.

Kai jūra atslūgusi, tarp skaitymų dusliai tekšteli, suplasta vietos nerasdamas popierius, ir tik tada šitai apsisprendžia patraukti į jūrą.

Tora retai kada turi progą atsiplėšti apsišluostymui ne senesnių nei savaitės laikraščių. Jų užtenka daugybei apsilankymų išvietėje. Laikraščiuose reikia ištirti dar daug sričių ir pasaulių, kol jie sunaikinami.

Higienos straipsniai paslaptinguose anonsuose. Gabardino paltai su nuolaida.

Bet pirmiausia Fantomas ir Sala.

Ir Tora, rūpestingai sulanksčiusi laikraščius, pakiša juos po krūvele lentynoje. Po senais senais savaitraščiais, kurie per kieti šluostytis. Po ryškiaspalviais vasariniais viršeliais ir vienu Allers leidiniu, užsilikusiu nuo pat Velykų, su perplėštu milžinišku viščiuku.

Retsykiais jos išsidrėskia nuotrauką ir pasikabina ją ant sienos. Bet ši visados būna apipaišyta pieštukais.

Kadaise, senais laikais, išvietė buvo dažyta baltai ir turėjo dvejas duris su trikampiais langeliais prideramame aukštyje – kad niekas nežvilgčiotų vidun, bet kad būtų šviesu ir gaivu.

Iš išvietės matysi, kokie žmonės ja naudojasi.

Iš pradžių pastoriaus namų ir Šimtabučio išvietės buvo vienodai baltos ir išsiskiriančios. Dabar pastarosios didybė buvo apgailėtinai sumenkusi, tad besilankantys geresnėse išvietėse tai iškart pastebėdavo.

Vienos išvietės durys buvo skirtos vyrams, kitos – moterims ir vaikams.

Vyrų išvietė kartkartėmis būdavo nušvirkščiama vandens žarna iš žvejybos įmonės. Ši būdavo atitempiama banguojančiu šlaitu nuo krantinių iki Šimtabučio su dideliu šurmuliu ir aptarinėjimu. Tai nebūdavo dažnai. Tik tada, kai pasidarydavo taip riesta, kad savo noru į vyrų išvietę niekas nebekišdavo nosies.

Moteriškės trikampiame langelyje turėjo pasikabinusios nurėžtą svetainės užuolaidą, o ant grindų pasitiesusios maišų atraižų kilimėlį. Vasarą kartais skardinėje ant lentynėlės virš suolo netgi būdavo pamerkta apskritalapių katilėlių ir ramunių. Ten buvo viena maža ir dvi didelės skylės. Kai kada visos trys būdavo užimtos. Ypač vėliais rudens vakarais ir kai žiemos pūgos ir tamsymetis įsiėsdavo iki kaulų smegenų.

Atrodė, kad tupint su nepridengta užpakaline kūno dalim ir girdint šalia, tamsoj, balsą, net šaltis gnyba mažiau. Net jei tai būdavo žmogaus kvapas ir šiltas to, kas viduje ir paslėpta, garas, šitai guodė ir skleidė bendrumo aurą, kuriai nereikėjo žodžių ir didelių kalbų.

Tik pasibelsdavai atsargiai į duris koridorėlyje, pašnibždėdavai tarpdury vienai kitai porą žodžių. Ir seserystė būdavo sutvirtinta, o kelias į išvietę atvertas. Neretai būdavo neapsieinama ir be tylių pasvarstymų apie gyvenimą, išpažinčių apie tai, kas užgulę širdį, arba nežabotą širdies šėlsmą. Čia ne tik pati gamta atsikratydavo atliekų. Šaltąją tupyklą visą tamsymetį ne mažiau pripildydavo širdgėla ir paguoda. Atvirose skylėse gerai nė nepajusdavai vandenyno gūsių, kai jas uždengdavo keli užpakaliai.

Vyrų išvietės koridoriukas buvo vienišesnis. Bet jie galėjo pasidžiaugti kitokia, moterims dažniausiai neprieinama draugija – pasišnekučiavimu prie stikliuko žvejų namelių palėpėse ir slampinėjimu po kaimą savaitgaliais.

Jie, vyrai, taip atvirai neparodydavo bijantys tamsos.

Tą dieną, kai Einaras įsikėlė į palėpę virš verandos, jis pabandė atidaryti visas iš eilės išvietės duris. O netrukus, pamatęs, kad moterų išvietė jaukiausia ir maloniausia, nuėjo ten ir rūpestingai užsikabino duris. Tai ir buvo didžiausia Einaro Šimtabutyje padaryta klaida. Jam taip iki galo ir nebuvo atleista.

Kai jis pasirodė ant išvietės laiptelių netgi kaip reikiant neužsisagstęs antuko, į kiemą jau buvo atlapotos trys langų sąvaros.

Prieš akis iškilo trijų moteriškių marmūzės. Viena už kitą piktesnė. Pirmoji išlindo Elizifa. Stipriai sugriebusi megztą švarkelį ties tvirta krūtine, pravėrė burną ir smailiai atkišo lūpas. Balti, pirktiniai jos dantys grėsmingai sužybsėjo, o garsas nuskambėjo it rimbo pliaukštelėjimas giedrą dieną.

– Gal leisi paklausti, ką veiki moterų išvietėj!?

Einaras taip ir liko stovėti pusiau pasisukęs ant išklypusių medinių laiptelių: dešinė ranka už kelnių užtrauktuko, kairė – ant durų kabliuko. Akimirką jam atvipo žandikaulis, pasukus galvą ir nešvarioje namo sienoj pastebėjus moteriškių galvas. Tris nuožmias, lyg iš marmuro iškaltas fizionomijas pilkutėliame fone.

Einaras nurijo seilę. Tada atsitokėjo ir žaibiškai atitraukęs dešinę ranką nuo kelnių antuko paslėpė ją už nugaros. Nedrįso jos net įsibrukti kišenėn – štai kaip jį apstulbino tas milžiniškas namas laikrodis su trimis kukuojančiomis galvomis ir plačiai pražiotais snapais. Darsyk nurijo seilę, kol jį staiga pagavo pyktis, kuris užėmė kvapą ir nuo kurio užkimo balsas.

– Ką, po galais, sekioji ten, iš viršaus!? Negi draudžiama čia atlikti savo reikalus?

– Tu buvai moterų išvietėj! Pati mačiau!

Elizifa buvo negailestinga. Baudžiantis, nepaprastai aukštos tonacijos griaustinio balsas.

Bet Einaras vėl atgavo pasitikėjimą.

– Nejau čia, Krante, taip skiriasi moterų ir vyrų išvietės? Šitaip gražu nėra net pas pastorių, iš kur atvykau. Pastoriaus bobos nebuvo tokios stambiašiknės, kad neišsiverstų be atskiros išvietės – kaip čia, pasirodo, yra Šimtabuty.

Ir nebekreipdamas dėmesio į Elizifos kudakavimą nužygiavo per kiemą į vidurinę laiptinę. Užtrenkęs stiklines verandos duris, įsiutęs nutrepsėjo aukštyn senais mediniais laiptais taip, kad vario apkalai, atsikišę nuo kiekvieno laiptelio krašto, net sutirtėjo.

Po akimirkos Einaras jau sėdėjo ant savo kušetės ir nedraugiškai dilbčiojo į sieną. Kad jį kur velniai tokias bobas! Nenorėjo prisipažinti, kad krūtinė vis dar kilnojasi.

Daugiau jis niekada nekėlė kojos moterų išvietėn. Vis dėlto visada piktai pašnairuodavo į Elizifos langą, kai išeidavo kieman spiriamas gamtinių reikalų. O kai, būdavo, vienur ar kitur name išgirsta jos spigų balsą, jam retsykiais nei iš šio, nei iš to imdavo taip daužytis širdis, kad nieko negalėdavo padaryti. Tai jį siutino. Mat Einaras buvo iš tų, kurie šiame pasaulyje visada suima save į rankas. Jis nebijo nei pastoriaus, nei bobų.

4

Šimtabutis! Didysis medinis amžių sandūros pastatas stovėjo kaip praeities laikų didybės ir žmonių kvailybės paminklas.

Iš seno apsilupusio ir apšepusio stogo galėjai aiškiai matyti ir viena, ir kita. Jis dvelkė senų dienų savininku ir didžiuoju kapitalu nuo pat akmeninio stogo su samanomis ir kirų mėšlu iki pat storųjų sienų iš rankomis iškaltų akmenų ir su šaknimis vieno metro gylio dirvožemyje.

Namas buvo trijų aukštų, su rūsiu ir daugybe aukštų, nesandarių langų.

Iš pavėsinės tebuvo likęs apsamanojęs griovys, už kurio vieną vasarą penktasis Elizifos vaikas užkliuvęs susilaužė koją. Tačiau giedromis, šaltomis dienomis dūmas virš sulopyto stogo kildavo vis dar didingai, ir iškart iš trijų kaminų.

Todėl buvo visada gerbiamas.

Bet iš ponų juo labiau buvo ne kažin kas likę. Jie dingo dar sunkiame ketvirtajame dešimtmetyje. Ir nuo to laiko namas buvo paliktas griūti žalojamas sambūrių.

Mat į Šimtabutį užklysdavo vargšai. Nešantys sunkią naštą ir stokojantys žemės gėrybių bei daiktų. Vienas kitas stokodavo ir dvasingumo.

Jie spietėsi apie tas tris laiptines ir ateidavo į pagalbą, kai tik visuomenėje atsirasdavo laisva vieta. Ar prieplaukose, ar apylinkių žvejų nameliuose, ar po skliautuotomis lubomis pas pasiturinčius žmones valymo darbams.

Šimtabučio žmonės dėl savo ramumo negalvojo apie tai, kad jie turėtų paveldėti žemės. Tai jiems mažiausiai rūpėjo.

Bet kai virš Laužakalnio ir Arklių skardžio vėlų rudenį imdavo šviesti mėnulis, kai motinos būdavo nuvijusios vyresnėlius į kolektyvinį lauką pabulviauti ir prasidėdavo metinė nesantaika dėl to, kur baigiasi Elizifos, o kur Arnos ir Pederio rėžiai, visi po lempomis savaip nurimdavo. Arba, jei būdavo jauni, bastydavosi po kaimą, o jei būdavo dar jaunesni, žaisdavo tamsiame rūsyje slėpynių.

Mėnulis virš senojo slibino galvos ant pietinio kraigo (nuo šiaurinio kraigo šis nukrito dar prieš karą) pažerdavo gausiai sidabro, ir Šimtabučio mintys pakildavo virš savo pilkos ramumos.

Saulei įsitempus virš apsnigto, seno akmenų stogo, vyrai grįždavo namo su menke ir ikrais. Iš rūsio būdavo atnešamos migdolinės bulvės, ir namas prisipildydavo sunkaus, taikaus garuojančių kepenėlių kvapo.

Tada jie iššūkalodavo žiemos tamsą pro atvirus langus, o moteriškės viena kitai padėdavo nustumti karučius iki upės žiočių, kur palikdavo per žiemą pageltusias, apibrizgusias staltieses blukti ant uolų ir senose sniego pusnyse.

Visa poezija slypėjo detalėse. Kad ir palaimingame lašėjime iš nulaužto latako. Bet šis buvo drovus ir pamirštas it vargšas vaikas, kurio niekas nenori žindyti ar mylėti.

Stebuklai vargšą retai aplankydavo. O jei aplankydavo, tai palydimi stingdančio vėjo ir skęstančių laivų.

Būdavo ir taip.

Tenai, Šimtabučio verandos palėpėj, daugelį metų tupėjo sena našlė. Ji megzdavo kiemo vaikams ir visiems iš eilės karšdavo kailį už šunybes.

Ji apmėtydavo akmenimis valkataujančius šunis ir plaudavo laiptus nežiūrėdama, ar jos savaitė, ar ne. Šit kaip turėjo džiaugtis vidurinės laiptinės gyventojai. Bet ilgainiui, pradėjusi puode skalbti puodelių šluostes, pamiršdavo ne tik pati nusiprausti, bet ir numazgoti laiptus. Galiausiai jai teko persikelti į senelių prieglaudą Breilane. Ten išbuvo lygiai parą. Tuo ir baigėsi jos gyvenimas.

Šitaip palėpė virš verandos atsilaisvino Einarui, kai šį naujasis pastorius išginė iš savo namų, nes tas iš po vištų vogė kiaušinius, o iš podėlio – sūdytus lašinius. Toji palėpė buvo pastatyta virš senosios stiklinės verandos. Tiesa, stiklo buvo likę nebe tiek daug. Pietvakaris stiklus buvo nusiaubęs vieną po kito. Dabar buvo likę tik du. Tie žiūrėjo žemaūgio miško ir Laužakalnio pusėn, kur neužklysdavo žiemos vėtros. Vyrai pietvakarių pusėje nuo audrų ir vėjo buvo prikalę stalo lūženas ir plokštes.

Kai lauke įsižiebdavo šviesa ir imdavo žėrėti baltos, ūmios jūros keteros, visa stiklo veranda panėšėdavo į nereginčią akį. Pietvakarių pusėj tik du maži stiklai buvo išlikę sveiki. Jie atkakliai ir nustebę žvairavo į milžinišką dangų.

Palėpės grindys buvo klaikiai šaltos.

Užtat beveik nebuvo skersvėjo. Mažasis stoglangis neturėjo tokio trūkumo kaip skersvėjis. Bet jis verkė. Kai apakdavo nuo sniego ar lietaus, nuo jo lašėjo ir lijo.

Einaras netruko išmokti tų pačių gudrybių, kokių griebdavosi ir Kalės našlė. Jis pastatė po lašančia vieta prausimosi kubilą.

Ant grindų, po langu, buvo matyti nuo našlės dubens likusi apvali rūdžių žymė. Einaras greitai sumojo, nuo ko ji, ir pakišo ten kubilą užėjus jau pirmam lietui. Pro palaimintą plyšį lubose vidun žvelgė rūstus ir senas kaip pasaulis Dievo dangus – jei toks išpuldavo oras. Nereikėjo jokių užuolaidų nuo smalsių žvilgsnių, ir ten nebuvo jokių palangių vazoninėms gėlėms. Einarui tai kuo puikiausiai tiko.

Tobijasui A. Brinkui ir Valdemarui E. Brinkui Saloje kadaise priklausė visa, kas gyva ir kruta. Jie per atstumą vadovavo kiekvienam žvejybiniam laivui į pietus nuo Įlankos ir žėrėsi kišenėn pelną. Senais laikais iš dviejų poniškų namų su tarnaitėmis, pobūviais ir visokio plauko šventėmis buvo davinėjami gyvybiškai svarbūs nurodymai. Pastoriaus namai buvo trečioji valdžia, ir ji vis dar buvo išlaikiusi savo pozicijas, kad ir nekalbant apie kronas ir eres.

Ketvirtajame dešimtmetyje nutiko kai kas nesuvokiama: kaimo savininkai Brinkai bankrutavo. Prieplaukos ir žvejybos įmonė, namai ir žemės – viskas pasirodė buvę pirkta skolon ir įkeista. Prasti laikai ir spekuliacija – sakė tie, kurie tokius dalykus išmanė.

Pagrindinė sodyba buvo didžiausia ir priklausė vyriausiam broliui T. A. Brinkui. Ji stūksojo su savo išdrožinėtais kraigais ir stikline veranda Kranto žemumoje.

Iš pradžių atkeliavo ponas iš Bergeno ir bankrutavusį būstą valdė vieną žiemą ir vieną vasarą. Bet kadangi buvo paprasčiausiai pasamdytas vienos Bergeno firmos prižiūrėti tvarkai, pamažu ėmė manyti, kad pernelyg vieniša tokiam ponui ir senberniui kaip jis sėdėti šiaurėj šviečiant šiaurės pašvaistei ir klykaujant kirams. Kad ir kaip ten buvo, vieną pavasario dieną jis dingo ir daugiau niekada nesirodė.

Šiandien pagrindinė sodyba talpino gyvą knibždėlyną žmonių ir buvo teisėtai pavadinta Šimtabučiu.

Tolėliau, šlaite, stūksojo Sodyba, tiesa, mažesnė nei Šimtabutis, bet už balto fasado, kurį dažė net kelios kartos, buvo išlaikiusi ne taip jau mažai orumo. Ji buvo mokykla, ją kūreno ir visaip prižiūrėjo senasis Almaras iš Hestvikos.

Per karą vokiečiai sodybą aptiko. Buvo pataisyti seni vyriai ir nudažyti išblukę šilkiniai tapetai. Po stogo sijomis skardėjo šiurkštus juokas ir riksmai, o į kambarius amžiams įsismelkė nesuvokiamas odos ir šlapių uniforminių švarkų kvapas.

Praėjo vieneri taikos metai, kol kažkas suprato, kad siųsti nekaltus vaikučius į mokyklą morališkai saugu, tačiau žmonės dauginosi it apsėsti, ir vietos senajame mokyklos name pačiame kyšuly pasidarė per mažai. Tada pasirodė vaikai su Almaru iš Hestvikos ir paėmė Sodybą į savo rankas. Bet senoliams, jaučiantiems didelę pagarbą didikų laikams, tai, kad Sodyba keliauja iš rankų į rankas, buvo bloga žinia. Ir jie nėkart neužsimindavo apie mokyklą kalbėdami apie Sodybą, kaip neužsimindavo ir apie barakus ar koncentracijos stovyklas.

Tačiau Almaras nepasidavė nostalgijai. Pagaliau turėjo iš ko valgyti duoną.

Vaikus žmonės noriai veisė, o kūrikas reikalingas, kad prasčiokas nesušaltų peržiem.

Palaimingas vasaras jis galėdavo ramiai leisti fiorde su juodžuvėmis.

Mokslo metais Almaras kūreno metrines krosnis, kuopdavo išvietes ir rankiojo šiukšles.

Didelėje, vėjuotoje klasėje antrame aukšte riogsojo griūvanti juoda krosnis, menanti senųjų dienų didybę.

Ties grindimis traukė nuo vandenyno, o ties veidu it įkaitinta geležis tvoskė karštis. Vaikai būdavo vienodai apsisnargliavę – ar jie sėdėdavo prie krosnies prakaituojančiomis galvomis, ar sėdėdavo prie durų ir būdavo sustirę į ragą. Atrodo, lyg krosnys nesuprastų, kad reikia šildyti į apačią, sakydavo Almaras, kai retsykiais kas pasiskųsdavo.

Taigi jie verčiau atitirpydavo kojas mokyklinėse kuprinėse.

Toros vieta buvo kaip tik priešais mokytojos stalą ant pakylos.

Panelė Helmersen avėjo dideliais veltiniais ir sėdėjo ten, aukštai, lyg rausva, auksinė gėlė virš lakuoto stalo.

Panelė Helmersen buvo vardu Giuna ir labai jauna. Jaunesnė už bet kurio tėvus. Ji turėjo duobutes skruostuose ir aibę didelių baltų dantų. Jie netgi atrodė tikri.

Giuna graži, manė Tora. Gražesnė net už mamą, nes linksmesnė.

Plaukai buvo auksiniai ir garbanoti ir styrojo į viršų lyg to angeliuko iš didelio blizgančio paveikslo, kurį Tora įsirėmino virš savo lovos.

Vaikai panelę Helmersen vadino Giuna, o jų žvilgsnis prabilus apie ją sušvelnėdavo.

Taip nutikdavo ir daugeliui tėčių.

Ji buvo baigusi mokytojos mokslus, nors ir tokia jauna. Žmonės jautėsi nepaprastai dėkingi, kad ji iš švelniojo pietinio Sėrlano ir tikinčių tėvų namų atsibeldė iki pat čia, Salos jūroje, į šaltį ir tamsą.

Elizifos manymu, tai, ar ji pasiliks antriems metams, tebuvo Viešpaties valioje.

Vaikai rasdavo ko apsilankyti Sodyboje ir popietėmis: jie ją klausinėdavo, kamantinėdavo ir vaišindavo keptais menkių gabalėliais bei namine duona.

Tora mėgdavo įsivaizduoti mintyse Giuną, kai ji, vakarais negalėdama sudėti bluosto, gulėdavo viena savo kamaraitėje.

Visada regėdavo ją didele, pražiota burna ir su giliomis duobutėmis skruostuose. Atrodė, lyg į jos skruostus kas būtų įspaudęs smilių ir palikęs juose amžiną atspaudą.

Tora svajojo, kad ji – Giuna. Kartais bandydavo išleisti kasas ir susišukuoti plaukus į viršų, kad šie būtų kaip Giunos. Bet tai būdavo visai kita spalva ir visai kita galva. Ji užsiropšdavo ant kėdės ir žvilgtelėdavo į veidrodį virš praustuvės.

Nesvarbu, kiek šukuotų ir kaip plačiai šypsotųsi. Toros veidas buvo ir liko liesas ir pilkas, su maža burnele ir per didele nosimi. Ties nosimi buvo tankiai pažirę rudų strazdanėlių. Plaukai buvo stori, nepaslankūs ir be jokių garbanėlių. Kasų galiukai plakėsi į mažutį veidelį kaip seni šluotražiai.

Ji buvo Tora. Ir niekur čia nesidėsi.

Elizifa jai ne kartą sakė, kaip tokia graži ir dailiai sudėta moteris kaip Ingrida ją tokią pagimdžiusi. Matyt, čia pasidarbavęs svetimšalio kraujas ir nuodėmės našta.

Pamažu Tora suprato, ką ji turinti galvoje, ir tada išraudo iki ausų galiukų.

Svetimšalio kraujas buvo blogiausia, kas galėjo nutikti, – tai priklausė karui, o kaip tik apie tai mama niekada nekalbėjo. Nuodėmės naštos Tora neėmė taip į širdį. Tokį dalyką galėjai išsigalvoti, tai buvo mačiusi.

Bet nors ir veidrodis virš praustuvės Torai pasakydavo, kokia ji, ji gyveno savo paslaptingą gyvenimą po plunksnine antklode kamaraitėje. Tamsoje ir viena su savimi ji būdavo, kuo norėdavo. Ten, po smulkiais gėlių raštais išmargintu antklodės užvalkalu, išsinerdavo iš odos, šildydavo save sužvarbusiomis rankomis ir glamonėdavo, įsivaizduodama esanti kita Tora. Jei tik namuose būdavo viena, tikrąją Torą galėdavo visiškai pamiršti.

Valandėlę viso to, kas kirbėdavo pilve dieną, nelikdavo nė kvapo.

Grėslumas?

Šis dingdavo taip pat.

Ji elgėsi švelniai su savo liesu kūnu, kol šis įkaisdavo, imdavo virpėti ir jai sušildavo pėdos. Jos nevaržė jokie balsai ir akys, ir ji pati sprendė, kas nori būti. Ji žinojo, kad „tokių dalykų“ sau iš tiesų nederėtų daryti. Bet kadangi ji tai darė per daug negalvodama, tai negalėjo būti taip grėslu.

5

Nuo pat tos dienos, kai kaimo Olė pasakė, kad ji gimė iš motušės pilvo, Tora norėjo gauti galą, pagalvojusi, kaip taip žmonės gali…

Kad mama ir Henrikas… Arba pastorius!

Ir kaip jie nemiršta iš gėdos, žinodami, kad visi kiti žino!

Pastorius turi keturis vaikus!

O Elizifa – tokia davatka, o leidosi suvedžiojama Torsteino ir kiekvienais metais pagimdo dar po vieną!

Verčiau tai daryti pačiai ir pamiršti grėslumą. Vis dėlto ji ilgai ilgai galėdavo gulėti kamaraitės tamsoje ir svarstyti, kaip jiems tai išeina – ką Olė pasakojęs.

Kartą ji su Jorgenu ir keliais kitais vaikais lankėsi už kalvos ir stebėjo ten vaikštinėjančius arklius.

Pastoriaus eržilas buvo visiškai laukinis ir įrisnojo į kumelių aptvarą. Tora negalėjo suprasti, kodėl pastoriaus arkliu negalima geriau pasirūpinti. Bet sykiu ją keistai traukė pažiūrėti.

Eržilas buvo ką tik išpūtęs savo daikčiuką, ir Tora pajuto grėslumą, o sykiu erzinantį smalsumą.

Arkliai kurį laiką šėlo aptvare, bet kai jai dingtelėjo, kad tai rimta, ji, regis, paslėpė akis rankovėje. Bet galėjo nesirūpinti. Niekam nebuvo laiko žiūrėti, ką ji veikia. Visi stypsojo išsižioję, sudrėkusiomis akimis ir spoksojo į arklio pimpalą.

Kai eržilas leido šiam prasmegti bėroje kumelėje ir pasimuistęs sušnarpštė, ji galėjo aiškiai matyti, kaip Elizifos Jorgenui, rodos, net keliai sulinko, o Rita liežuvio galiuką iškišo pro vieną lūpų kamputį.

Akimirksniu Tora suprato, kad visi stovi aplink aptvarą ir žiopso, kaip eržilas pumpuoja kumelę, jausdami – visai kaip ji – keistą, paslaptingą maudimą pilvo apačioje. Jie stovėjo turėdami kažką bendra, negalėdami apie tai kalbėti, nedrįsdami vienas į kitą pakelti akių.

Tora mėgino įsivaizduoti, kaip dabar jaučiasi kumelė. Iš pradžių ta stovėjo drebėdama. Paskui tik stovėjo. Tarytum su tuo neturėtų nieko bendra. Gal jai buvo gėda? Taip ir turėjo būti!

Šiaip ar taip, jai nepatiko, kad jie stovi ir žiopso. Turėjo baisiai skaudėti nuo to didelio, išsipūtusio pimpalo.

Ne, į tai irgi nebuvo panašu. Tuomet kumelė nebūtų šitaip stovėjusi. Torai per visą kūną ėjo čia šalti, čia karšti virpuliukai.

Atrodė, lyg būtų bėgusi taip greitai ir ilgai, kad pajuodusi gerklė – kaip žaidžiant slėpynių tamsiais rudens vakarais. Taip, tai buvo netgi geriau nei plaukioti ant ledo lyčių Įlankoj.

Pagaliau eržilas sukniubo ant kumelės ir suprunkštė. Atmetė galvą, karčiai atkrito nuo kaklo.

Tada bejėgiškai nuslydo nuo kumelės, o iš paskos ir pimpalas. Torai tai įvyko per greitai. Iš pradžių ji buvo pamaniusi, kad viskas gražu. Eržilas, purtantis didelę rudą galvą, ir vėjyje besiplaikstantys karčiai.

Dabar eržilas atrodė tik nusižeminęs ir nebe toks stiprus. Suglebęs pimpalas kadaravo į šalis ir traukėsi tiesiog vaikų akyse. Iš jo šiek tiek lašėjo.

Rita dar ilgai po to, kai viskas pasibaigė, stovėjo vėpsodama žydromis akutėmis. Galiausiai pasigirdo:

– Tai bent paršas! Prisiusiojo į kumelę!

Jorgenas dėbtelėjo į ją, paskui mestelėjo repliką tarp dviejų spjūvių:

– Čia – sėkla, negi nematai, kvailele!

Tada trumpai išdėstė ir apie viena, ir apie kita. O įsiterpęs Olė išdrožė, kad jie visi gimę iš motušės pilvo ir kad čia nėra ko gėdytis.

Daugiau jie niekada nesišnekėjo apie tai, kas vyksta tarp suaugusiųjų. Ir niekada neklausinėjo apie tai, kas juos domina.

Bet sykį, sėdėdami ant akmeninės bažnyčios tvoros, susiginčijo, ką iš tiesų iš arti matę uosto sode.

Jorgenas vis piešė eržilo daikčiuką didesnį, negu tas iš tikrųjų buvo.

Rita apkaltino jį meluojant. Ji išmatavo jį ore išskėsdama pirštus, bet Jorgenas laikėsi savo. Galiausiai Jorgenas nustūmė ją nuo tvoros.

Tai galėjo baigtis visai liūdnai, jei ne mažakalbė drovuolė Lina, kuri staiga pareiškė mačiusi tikrą vyrišką pimpalą.

Visų akys, kupinos didžiausio susidomėjimo, susmigo į ją. Burnos, susižavėjusios ir priblokštos, prasižiojo vienu metu.

– Liaukis, negali būti.

– Kieno taip? – paklausė Olė.

– Nesakysiu. Bet jis buvo mėlynas.

– Kas? Vyras? – pasiteiravo Tora, negalėdama tuo patikėti.

– Pimpalas, kvaiša!

Lina atmetė galvą triumfuodama ir pagaliuku nukrapštė purvą nuo nunešioto rantelio ant aulinio pado. Sučiaupė lūpas – jos panėšėjo į mažą snapelį – ir įbedusi akis į vieną tašką stengėsi į juos nežiūrėti.

– Liaukis, meluoji! Jie tikrai ne mėlyni. Apsirikai!

Jorgenas įsižeidė. Olė su mergaitėmis pažvelgė į jį. Jiems dingtelėjo, kad jis gėdisi savo lyties ir nenori būti apšauktas turintis mėlyną pimpalą. Olė atsargiai paantrino Jorgenui nepritardamas Linai. Bet Lina laikėsi savo: „Berno pimpalas ne toks pat kaip senio, negi nesupranti?“

Ne, Olė ir Jorgenas nesuprato.

Bet ilgainiui, toliau bešnekėdami, nusileido, mat argumentai buvo išsemti, o jie iš tiesų labiau troško kalbėtis apie šį dalyką negu pyktis.

Bet Tora vis tiek mąstė apie tai, ką pasakė Lina. Vakarais po plunksnine antklode visi jos reginiai įgydavo mėlyną spalvą, o fantazija kibždėjo kirbėjo po oda.

Virš visko tvyrojo ir viską temdė šleikštulys ir grėslumas.

Visi mamos ir tetos Rakelės šnabždesiai, visi garsai iš svetainės, kai būdavo manoma, kad ji miega.

Visi puse lūpų laidomi sąmojai žvejų nameliuose, visos istorijos, neskirtos jos ausims.

Ji negalėjo atskirti viena nuo kita, negalėjo žinoti, ką ji jaučia. Nežinojo, ar ją pykina, ar…

Retsykiais ji savęs gėdydavosi ir džiaugdavosi, kad toje tamsoje jos niekas nemato.

Jautėsi lyg nebesava. Skausmingi gumbeliai ant krūtinės atrodė taip, lyg būtų ne jos. Ji kūprindavosi, kad niekas jų nematytų. Norėjo juos tarsi paslėpti savyje.

Bet tai mažai gelbėjo. Nuo jų visi jos drabužiai per juosmenį tapo ankšti. Ji troško būti berniukas. Štai Lina ir Rita vis dar buvo plokščios. Galėjo šokinėti ir turkštis jūroj per atoslūgį praėjusią vasarą vienom kelnaitėm. Tora rasdavo visokiausių dingsčių, kad tik nereikėtų eiti kartu.

Nuo svetimų akių turėjo būti slepiami ne tik jos pumpurėliai. Ant jos visur dar želia plaukai, manė ji. O kartais nuo jos ir drabužių padvelkdavo senais gvazdikais.

Tai jai priminė laidotuves. Kažkoks prėskas, salsvas kvapas, kiekvienąsyk jai sukaitus ar susijaudinus. Taip susiklostė, kad daugiausia ji šliejosi prie Solės, kuri buvo mažne dvejais metais vyresnė ir turėjo visko per akis ir čia, ir ten.

Šeštadieniais Tora, pati pasikūrusi krosnį kamaraitėje, atsinešdavo prausimosi vandens ir rankšluosčių.

Praėjusią žiemą dar maudėsi skardiniame puskubilyje priešais virtuvės krosnį. Bet paskui ėmė ir paprieštaravo motinai. Kas nors gali ateiti. Kartą atėjo Henrikas, kai ji vis dar sėdėjo puskubilyje.

Jis pažiūrėjo į ją. Nors kiaurai žemės prasmek.

Ji sėdėjo ten, kaip sėdėjusi, kol tas galiausiai išėjo. Jis pamatė kūną, kuris nebuvo jos.

Po to ji atsisakė maudytis kelias savaites. Mama pasipiktinusi pasakė, kad joje atsiras kirminų. Galop numykė, kad leis jai pasikūrenti kamaraitę ir ten maudytis, jei norės.

Sulig tais žodžiais Tora motinai pajuto kažin kokį švelnų, šiltą prielankumą. Ji panūdo ją apkabinti, bet neprisivertė. Atrodė, lyg tarp jos ir mamos būtų praraja – štai kaip.

Visą pavasarį ir vasarą ji prausdavosi kamaraitėj, tvirtai tarp durų ir apkalo užkišusi peilį. Tai buvo jos vienintelė turima spyna. Galėjai lengvai nukrapštyti peilį iš lauko pusės. Bet tai buvo vis šioks toks užraktas, ženklas, kad ji nori būti viena, neprivalėdama to sakyti.

Priešais didįjį mokytojos stalą Sodyboje ji irgi galėjo sėdėti ir būti viena. Priešais būdavo tik Giuna.

Visų žvilgsniai likdavo už nugaros. Galėdavo sėdėti ir apsimesti besiklausanti, ką sako Giuna, nors ir paskendusi savo mintyse. Galėdavo ramiai fantazuoti apie keisčiausius dalykus. Giunai buvo svarbu, kad klasėje būtų darbinga ramybė.

Vaikų būriui ji turėjo keistos galios, kurios galėjo pavydėti net senasis mokytojas. Ir ji duodavo tokioms kaip Tora ramybę su savo mintimis.

Jos autoritetas buvo nesuvokiamas, nes taip skyrėsi nuo to, su kuriuo vaikai, kai pritrūkdavo tinkamo elgesio, susidurdavo antausių ir grasinimų, sulauktų iš tėčių, pavidalu. Giunos metodas ypač glumino vyriausius berniukus. Ji į juos žiūrėdavo. Nenuleisdama žvilgsnio.

Kartais ji pasitelkdavo šiltą delną ir uždėdavo jį jiems ant sprando. Tada ryžtingai pakeldavo galvą ir žiūrėdavo jiems į akis tol, kol klasė nurimdavo ir šurmulys nuslūgdavo.

Bet nereikėdavo ilgai laukti, kol priešais jų akis Giunos duobutės skruostuose virsdavo džiaugsmo žymelėmis ir vėl viskas būdavo gerai.

Torai patiko mokykla. Jai patiko dulkių ir kreidos kvapas. Tereikėjo atlikti gautą darbą, ir gaudavai ramybę. Bent jau per pamokas.

Giunos galėjai klausti bet ko – beveik.

Ir gaudavai atsakymą.

Bet pastoriaus eržilas ir grėslumas buvo tai, apie ką niekas negalėjo klausti suaugusiųjų. Ne visada galėjai klausti net ko nors panašaus. Tik tada, kai pasitaikydavo proga. Kaip tądien uosto sode.

Rudenį Tora pradėjo lankyti tą pačią mokyklos klasę kaip ir Solė. Dvi paskutinės laidos mokydavosi kartu.

Solė buvo prasimokiusi vieneriais metais ilgiau nei Tora, tačiau niekada dėl to nerietė nosies. Būdamas Šimtabučio gyventojas retai kada galėjai sau leisti paaukoti draugystę dėl niekniekių.

Tora nemanė, kad taip būtų buvę smagu su Jorgenu visus tuos metus. Kasdienybė ir metai juos pakeitė. Be to, Jorgenas priliedavo į jų batus vandens ir slėpdavo Solės vadovėlius, keikdavosi, kai tik mama negirdėdavo, ir vis traukdavo žemyn, į prieplaukas.

Solė buvo tyli, bet žinojo bene viską, kas vyksta tarp keturių sienų ir kas tyko klaidžiuose gyvenimo labirintuose. Ji buvo vyriausia iš septynių Elizifos vaikų ir metų metais, Šimtabutį apgaubus sutemoms, dažniausiai prieš savo valią verčiama klausytis gimdymo ir gyvybės pradėjimo garsų.

Tačiau Tora negalėjo teirautis Solės apie tokius dalykus jiedviem besišnekučiuojant – Solė ją būtų palaikiusi mažvaike.

6

Vokiečio pavainikė!

Šie žodžiai nuolat skambėjo jai ausyse. Juose slypėjo kažkas negera. Tarytum nuosprendis.

Henrikas šiuos žodžius irgi vartojo. Ne jos akivaizdoje, bet jie prasiskverbdavo pro plonas panelių sienas.

Ji vis norėjo paklausti mamos, bet tie žodžiai tapo grėslumo dalimi. Paskui nutiko taip, kad ji juos tyčia pamiršo, nes nebeištvėrė. Galėdavo praeiti ištisi mėnesiai, kol vėl juos nugirsdavo.

Bet jie be paliovos grįždavo. Tada ji jausdavosi kaip tąkart, kai vaikai kaime prikalbino ją su slidėmis nušliuožti nuo stataus šlaito ir ji nežinojo, kad vidury šlaito jie sukasę trampliną, o po juo iš kelių kibirų vandens išlieję ledą.

Kai pakilo į orą, atrodė, nėra jokios išeities. Tik didelis sopulys ir tuštuma aplink. Ir supratai tik viena – privalai nusileisti.

Čia būta savų dėsnių. Tie dėsniai ne visada buvo tokie, kokie galiojo suaugusiesiems. Ir tikrai ne tokie, kokie galiojo virtuvėje.

Tačiau jie būdavo skausmingi tik valandėlę. Kaip įdrėskimas ar nuospauda. Skausmingi, kad iš akių ištrykšdavo ašaros, tuoj pat. Bet tai praeidavo. Nevertėjo graužtis – viskam savo eilė.

Olė buvo didžiausias ir stipriausias, bet ne blogiausias. Jis turėjo savo silpnybių. Šlapindavosi naktį į lovą. Retsykiais galėdavai tai užuosti, kai jis, prieš eidamas į mokyklą, nespėdavo susitvarkyti. Didysis kaltininkas!

Tora rinko silpnybes – kitų.

Jiems nieko nesakydavo, taip tik būtų užsitraukusi nemalonę. Bet apie tai galvodavo.

Kartais pasvajodavo, kad vis dėlto reikėtų kirsti atgal – ir į skaudžiausią vietą. Bet iš to taip nieko ir neišeidavo. Tora buvo liesa, gležna ir maža. Jėgos turėjo tik išpūsti kramtomosios gumos burbulą.

Jei prireikdavo, ji skuosdavo greičiau nei kas kitas. Arba išsėlindavo niekieno nepastebėta.

Dar turėjo du gėdos nudažytus pilkšvus skruostelius. Ji gaudavo jai priklausančią mušimo, išdalijamo pakeliui, porciją. Bet ši būdavo kitokia nei ta, kuri kliūdavo nuo Henriko.

Kitoje Įlankos pusėje, kur pačioj pakelėj tankiai žėlė viržynai ir žemaūgių medžių miškas, Tora galėjo įžiūrėti senuosius jaunimo namus. Iš tiesų jie nebuvo seni, tik apgailėtinai apleisti. Kadaise jie buvo nudažyti raudonai. Prieš karą.

Gerokai prieš karą, tačiau Tora žinojo, kad ji – jo dalis.

Apie jį buvo girdėjusi aibę istorijų.

Iš viso to, ką girdėjo, kilo šleikštus supratimas, kad mama – irgi jo dalis.

Kai Henrikas šnekėdavo apie karą, mama nueidavo į kitą kambario galą, ir visada atsukusi nugarą į esančius kambaryje. Henrikas karą keikė daugiau už visus, mat tas beveik pasiglemžė jo kairį petį ir pusiau įsispaudė į plaučius.

– Prakeikti vokiečių išperos! – sakydavo jis, ir tarp dviejų tankių jo antakių įsirėždavo gilios raukšlės.

Visi jam pritarė, ir vis tiek žiūrėdavo kažkur į šoną, keistai žvilgčiodami į Ingridą, tarsi būtų Henriko išpuolio liudytojai. Mama niekada nešnekėdavo apie karą.

Teta Rakelė kartą puse lūpų užsiminė, kad Toros gimimas močiutei kainavo gyvybę. Tai nebuvo skirta Toros ausims, todėl ji negalėjo paklausti daugiau.

Torai atrodė keista, kad dėl močiutės mirties kalta ji, nes ją dar aiškiai atsiminė – liesą, išblyškusį veidą baltos pagalvės fone kamaraitėje pas tetą Rakelę ir dėdę Simoną Bekejorete.

Tora žinojo, kad viskas buvo normuojama ir žmonės turėjo mažai ko valgyti ir apsirengti. Gal ji ne taip išgirdo, kai teta pasakė, jog kaip tik tai ir numarino močiutę.

Tora įsivaizduodavo, kaip Almaras iš Hestvikos per patį normavimo metą nuogas ir išbadėjęs kiūtinėja po savo žvejybinio laivo denį. Turėjo būti šiurpus ir keistas reginys. Visada matydavo tik Almarą, ne ką kitą.

Ir šit viržynuose stovėjo jaunimo namai. Jie irgi buvo karo dalis.

Ten jie kartą nukirpo mamos plaukus iki pat balto it pienas pakaušio.

Tora apie tai girdėjo visko ir iš daugybės lūpų. Bet labiausiai pasikliovė Solės pasakojimu: jie nukirpo mamai plaukus, nes Tora gimė per karą.

Tora vis dėlto manė, kad taip nutiko iš pavydo mamai. Mat galėjo puikiai matyti, jog naujieji plaukai taip pat neįprastai tamsūs ir tankūs. Ji turėjo gražiausius plaukus visame kaime.

Bet kad jie būtų tokie negeri?

Sykį ji paklausė tetos Rakelės.

Tada teta ją priglaudė ir pasakė, kad karas daugeliui žmonių atėmė protą ir kad Torai nereikėtų erzinti mamos ir klausinėti apie tokius dalykus.

Bet kiekvieną sykį, kai Tora eidavo pro jaunimo namus, jai atrodydavo, jog įkandin tiesiasi nematomos rankos, kurios nori jai bloga.

Namas turėjo baikščias, mažas langų akutes ir įkypais raštais išmargintas nublukusias užuolaidas, todėl buvo šiek tiek keista, kad ji tai juto. Bet ji net negalėjo pagalvoti, jog kas nors iš sutiktų kelyje, Otaro krautuvėlėje ar prieplaukoje kada nors mamai būtų linkėję tiek blogo, kad būtų nukirpę jai plaukus. Tuomet geriau kaltę prisiimtų anie namai.

Tai nutiko tenai. Ir tegu stovi anie sau vieni su tinkline tvora, vis dar prisispaudusia prie maurotų pelkynų, o jų apsilaupiusios sienos tegu bado visiems akis!

Mama jos niekada ten nesivesdavo.

Nei gegužės septynioliktąją1, nei per Kalėdų šventes Tora, priešingai nei kiti vaikai, tokiuose renginiuose nedalyvaudavo – kol pradėjo lankyti mokyklą.

Tora įsivaizdavo, kad jei „namai“ nebūtų nukirpę mamai plaukų, tie būtų siekę pačius klubus. Taip ir matė akyse mamą: palinkusią prie upės ir vėjy skalaujančią skalbinius. Plaukai srūva tarp upės akmenų veik iki jūros gelmės.

Ji papasakojo tai Solei.

Bet Solė buvo beveik dvejais metais vyresnė ir atšovė:

– Niekam tokie plaukai neužauga. Taip nutinka tik pasakose.

Solė ir kitos Elizifos atžalos gyveno Torai tiesiai virš galvos. Rytais ten, viršuje, vamzdžiai baubdavo stipriai ir ilgai. Buvo daug tokių, kuriems reikėdavo prisipildyti skardinį kubilą ir, stebimam griežto Elizifos žvilgsnio, nusiprausti pasilenkus virš durpių dėžės prie krosnies.

Tenai, viršuj, brūžinosi ir bildėjo, krenkštė ir virkavo. Ir žinojai, kad taip turi būti.

Bet, žinoma, buvo ir tokių, kurie manė, kad tikrai kažkas negerai tiems Elizifos vaikams.

Jie buvo pradėti mažo, neišvaizdaus vyriškio, kuris niekada netrankydavo durų ir niekada nekeldavo balso. Nelyginant švelnus šešėlis, su kuriuo niekas nesiskaitydavo stipriosios, dominuojančios Elizifos pašonėje.

Tuo tarpu vyrai, trindamiesi Otaro krautuvės pasieniais, juokaudami svarstė, ar ir šiemet prieš Kalėdas Elizifa susilauks dar vieno. Dabar taip atsitikdavo ne visada. Jorgenas bent jau buvo gimęs gegužės aštuonioliktąją. Torą, regis, tai guodė – kad blogai, jog kasmet pasaulį išvysta dar vienas Elizifos vaikas. Taip nebuvo palikta bėdoje viena.

Kai Tora buvo maža, kartą sėdėjo nuslūgusios jūros pakrantėj ir žiūrėjo į šviesą, kuri kilo iš pilkšvos mėlynės ir skleidė spindesį iki pat dangaus.

– Jūrą ir žemę apšviečia dangus, – pasakė Ingrida, kai Tora pamėgino jai duoti suprasti, ką mato.

Jiedvi mėgdavo sėdėti prie upės žiočių ir valgyti, kol žlugtas virdavo milžiniškoje prieplaukos skardoje tarp akmenų. Kavaduobė – taip vadindavo šią vietą žmonės. Ten galėdavai atsinešti gėlo vandens puodui upėje prieš akis plytint vandenynui.

Tora nesusimąstė apie tai, ką mama pasakė apie šviesą ir dangų. Mat jūra buvo tokia be galo gili. Jai būtų vieni niekai paslėpti visą laivą ir tuntą žmonių. Ir vis tiek būtų buvusi tokia didelė, kad joje būtų likę vietos dar viskam kitam: žuvims ir dumbliams, žvejybos įmonėms ir akmenims.

Bet mamai nepaprieštaravo, tik stebėdamasi žvelgė į apačioj šniokščiančio vandens žvilgėjimą, akimis nulydėdama sroves ir sūkurius iki tos vietos, kur šie pasiekdavo pilką jūros vandenį, jis virsdavo žalzganu, su raibuliuojančiom putų keterom.

Sykį Tora atsigėrė jūros vandens, nes nesuprato, kuo skiriasi jūra nuo upės.

Nuo to karto kaip gyva nepamiršo to skonio.

Nuo jo jai pasidarė baisu maudytis jūroje. Jai labiau patiko upės duburiai, nors ir šaltesni. Ir kai išgirsdavo ką nors nuskendus jūroje, visada pajusdavo sūrų, vimdantį skonį.

Taigi šį tą išmanė apie mirtį.

1 Norvegijos nepriklausomybės diena (čia ir toliau – vert. past.).

7

Ruduo buvo malkų ir durpių kūrenimo metas.

Žmonės ruošėsi žiemos sezonui ir užsiėmė viduje kas kuo.

Visi daugiau mažiau laukė didžiojo judėjimo, kai žuvys patraukdavo sausumos link.

Tada nervai ir galūnės būdavo įsitempę, ir niekas neklausdavo, ar dabar diena, ar naktis, ar nori dirbti, ar esi pavargęs. Vieni stovėdavo ir laukdavo įsibridę į pačią mūšą ir jūros purslus, ir tiek. Kiti styrodavo prie virtuvės lango arba prikišę ausis prie radijo lentynėlės garsiakalbio. Vaikai žliumbdavo, o gyvulius reikėdavo šerti ir kuopti, nors moteriškės būdavo vienos. Jos nesiskųsdavo. Kad tik būtų daugiau naudos iš žuvies sezono. Daugeliui tai pasisekdavo su kaupu. Tai buvo viskas.

Otaras ir Grėndalas turėdavo atsiimti savo dalį už maistą, kuris galbūt jau būdavo išsibarstęs išmatų pavidalu po visą įšalusios žemės lopinėlį arba trūnijo sau slaptose, apleistose vietose, patvinusių pakrančių dumblių raizguliuose.

Vaikams reikėjo tai naujų aulinių, tai slidinėjimo kelnių, tai kambarinių drabužių, su kuriais galėtum pasirodyti žmonėms atėjus Kalėdoms.

Durpės tiko tik prakuroms, taigi savo dalį turėdavo gauti ir anglių prekeivis. Tie, kurie galėjo laikyti tvarte avių skerdienai, irgi gaudavo savo, o tie, kurie turėdavo mėsą pirkti, atiduodavo paskutinius grašius. Tereikėjo ištiesti kaklą virš didžiosios mūšos, ir viskas. Kiaulieną tegu ėda priešas. Mat kiaulių galėjo užsiauginti tik ponai ir tie, kurie namuose turėjo sumanias žmonas, tiktai tie.

Bekejoreto Simonas tvirtino, kad gera žmona – pusė prasimaitinimo šaltinio.

Jis teisus, manė pažinojusieji Rakelę.

Visi žinojo, kad jos dvigubai daugiau, nei atrodo.

Rakelė valdė Simono turtą, o Simonas – savo skolą. Sykiais ji šiek tiek nusukdavo nuo jo gyvenimui. Bet ne iš piktos valios. Tik tam, kad jį apsaugotų nuo rūpesčių ir pinigų zyzimo daiktams, kurie, šiaip ar taip, jam atrodė nebūtini.

Rakelė komodoje laikė savo mažąją krizių dėžutę. Ilgainiui ji pasidarė ne tokia jau mažytė.

Jei jau reikėdavo ja pasinaudoti, tai ir naudodavosi, ir nesuko dėl to sau galvos. Bet išlaidauti neišlaidavo. Mat Rakelė buvo patyrusi ir blogesnių laikų nei tie, kuriuos išgyveno namuose su Simonu.

Simonas leisdavo sau pasišaipyti iš Rakelės komodos, bet niekada nesikišo į jos reikalus. Ji savo ruožtu niekuomet jam nedavė suprasti, kad nusimano apie žvejybos įmones, laivus ir žvejus.

Bet Bekejorete būta ir slapto šulinio.

Tame šuliny kartą Simonas vos neprigėrė. Tąkart Rakelė, pasirodžiusi iš seklyčios šilumos, išgriebė jį iš šalčio.

Širdies gilumoj Simonas suvokė, kad Rakelė pasitrauktų paskutinė ištikus nelaimei arba ėmus skęsti laivui.

Rakelės jėga jį glumino ir stebino, juolab kad slypėjo ne kumščiuose. Jos smūgis buvo kur kas sunkiau apčiuopiamas.

Tai jis galutinai suprato tą dieną, kai ji grįžo iš miesto ir pasakė negalinti turėti vaikų.

Ji stovėjo ten nauju paltu dideliais langais ir skėsčiojo priešais jį rankomis.

Gydytojas taip pasakė. Po septynerių santuokos metų: nesitikėti jokių vaikų. Taigi nors įsigijo naują paltą. Ištarė tai taip pat kandžiai ir be ašarų veide, lyg išėjus bulviakasio samdiniams turėtų darsyk išplauti grindis.

Jokių vaikų! Mintyse jai skambėjo viena melodija.

Ji stovėjo tąkart prie mėlynų kontoros durų apačioje, žvejybos įmonėje. Jo karalystėje ji rūpinosi tuo, dėl ko, jis žinojo, pats yra kaltas.

Mat gyvybės nebuvo Bekejoreto Simono sėkloj.

Daug kartų žiojosi jis jai tai pasakyti, bet, regis, liežuvis neapsivertė ištarti tų žodžių.

Juk žinojo, kaip ji širdyje trokšta turėti vaiką. Permąstė viską, ką reikėtų sakyti. Bet kai atėjo ta valanda, vis tiek liko nepasakyta.

Vis nepavykdavo ir nepavykdavo. Galiausiai jis taip ėmė krimstis, kad pradėjo vengti jos lovos. Rasdavo sau įmonėj vis svarbesnių reikalų, kad tik ji būtų užmigusi, kai grįš namo.

Gal todėl ji, užrakinusi komodą, ir išvyko į miestą.

Rakelė valdė tai, ko Simonas, tiek visko turėdamas, neturėjo, – taip bent atrodė.

Taigi ji stovėjo ten nauju paltu ir kaip niekada sąžiningomis akutėmis melavo jam tiesiai į veidą.

– Aš negaliu turėti vaikų, Simonai. Turime susitvarkyti kitaip arba eiti savo keliais!

Vakare jis prisilietė, iš pradžių gėdydamasis, kaip dėkingas šuo. Tada ji davė jam suprasti, kad ne šito iš jo nori. Tada jis įsitaisė pas ją, pajusdamas, kaip saugu turėti žmogų, kuris bent lygiavertis kūnu ir valia.

Juodu pabudo vienas kito glėby tik įsidienojus, darbymečiui tykant prie lovos krašto su savo kūjais.

Abu gyveno būdami vienas kitam švelnūs ir artimi.

Abu žinojo.

Rakelė įsigijo katę.

Užėjo lietūs, o migla palei kalnų skardžius tvyrojo tiršta kaip įsisenėjęs blogis.

Kalnai pietuose nepriklausė regimam pasauliui.

Žmonės kūreno krosnis, uždarinėjo laiptinių duris ir purkštavo dėl nesandarių langų. Išsitraukę vilnonius megztinius ir kojines, krimtosi, kai tik reikėdavo apsilankyti mažajame namelyje.

Eidami laukan gerai užsisagstydavo viską, ką turi.

Veidai gniutule drabužių bolavo ir švietė iš vidaus, kai praeidavai pro ką nors kelyje.

Verčiau visi burdavosi tarp savo keturių sienų. Atstumo laikėsi nuo visko kitapus durų.

Baigėsi riksmai dėl dėmėtų sodo žiogrių ir surūdijusių, cypiančių drabužių kabyklų.

Bulvės buvo namuose. O serbentus, kurie dar buvo likę, dėl Dievo meilės, tegu lesa žvirbliai.

Lauke kur ne kur, tarp apatinių kelnių, kabėjo ir vėjyje plaikstėsi viena kita paklodė ir pagalvės užvalkalas. Bet vidurnakty šie, iškabinti vienoj virtinėj ir nerangiai krutėdami, imdavo beveik braškėti. Maskatuodavo it pamiršti negyvėliai spiginančiam šalty.

Tarp vasarinių ir žieminių apatinių šiauriečio drabužių – didžiulis skirtumas.

Žiemos žmogus kur kas mažesnis pats, bet tiek pat didesni jo apdarai.

Gyvenimas prieplaukose slinko lėtai. Atrodė, lyg būtų taupoma degalams žiemos žūklei.

Vyriškiai slampinėjo rūškani po laivų triumus.

Dideli, atgniaužti delnai maskatavo palei džinsines kelnes arba knibinėjo suktinių tabaką ar pypkę.

Kai kada apglėbdavo ir patrindavo sukryžiuotom rankom drobinės palaidinės krūtinę taip smarkiai, kad ši įkaisdavo nuo kraujo apytakos ir šalčio.

– Tai ko taip spirgi? – mestelėdavo vyrukai pavymui vienam kitam vaikigaliui, negerbiančiam ziuidvestės ir susiruošusiam į kokį žvejo namelį ar už valčių pašiūrių.

Bet dauguma vyrų šiuo metų laiku vis dėlto elgėsi geranoriškai, nepamiršdami, kad ir patys kadaise buvo jaunikliai.

Tačiau ir tie dažnai įžiūrėdavo krislą aky ir būdavo pasirengę įgelti, kai prošal praeidavo Tora ir Šimtabučio pulkas.

Vienądien – nuo lietaus permirkę, įkaitę veidai ir šliuksintys batai, kitądien – nušalę pirštų galai ir varvančios nosys. Štai taip.

Vienądien – kaliošai su gumytėmis nuo stiklainių ant kulkšnių, kitądien – veltiniai.

Visą spalį ir lapkritį Viešpats dairėsi po ūkanotos jūros dugną, bet naktys kaip buvo ledinės ir šiurkščios, su įgrisusiu, vis ką nors kitai dienai žadančiu mėnuliu, taip ir liko. Dar gerokai anksčiau, nei vištos įniko kapstytis daržinėje „Anos kamparo lašų“, sykiais manydamos, kad diena, iš pražūtingo dangaus dažnai, būdavo, pasipila lietus ir ima gurgėdamas tekėti sutrūnijusiais Šimtabučio stogo latakais.

Vyrai susitikinėjo naujoje Norvikos parduotuvėje arba sename, tamsiame Otaro namely. Leido laiką plepėdami. Po poros valandų, būdavo, kažkuriam topteli, kad reikėtų apsipirkti. Tam irgi reikėdavo laiko, ir niekas neskubėdavo.

Otaras stovėdavo už prekystalio ir kažką vis sverdavo, matuodavo.

Kai neturėdavo kito užsiėmimo, skaičiuodavo burnodamas orą.

– Kad jį kur tokį orą, nejau nelabasis negali sąžiningai ir atvirai pasakyti, kada imti ziuidvestę traukiant prieplaukos sandėlin silkės, sirupo ar dar ko nors.

Nes Otaras turėjo „bangą“.

Plonučiai neaiškios spalvos plaukai buvo rūpestingai sušukuoti ir perskirti dešinėje pusėje.

Taip nešiojęs tuolaik, kai tarnavęs ekspeditoriumi Bodėje, paaiškindavo jis išdidžiai.

Žinoma, kasdien neturėjo laiko glotniai susišukuoti, todėl kur nors eidamas užsimaukšlindavo erdvią, geltoną ziuidvestę. Ši kabėdavo paruošta už siūlų kilpelės šalia durų su dėmėta, ovalia emalio iškaba, kurioje buvo parašyta: PRIVATUS.

Bet daugiausia bėdos buvo su ziuidveste – ta, kuri plaikstėsi lauke, ir ta, kuri kabėjo ant pakabo.

Kartais, būdavo, nueina iki pat prieplaukos, kol prisimena galvos apdangalą. Jei tik pūsdavo menkiausias vėjelis – o taip dažniausiai ir būdavo, visa „banga“ nueidavo perniek.

Tada tekdavo skubėti į savo privatųjį, kad viską susitvarkytų, susišukuotų, senkant ir taip brangioms prekybos minutėms. Tačiau mažąjį slaptą mėnuliuką turėdavo paslėpti, kad ir kiek tas kainuotų.

Vis dėlto nė vienas vargšelis neįsigudrindavo išsmukti papietauti. Regis, ir gerajai dvasiai atrodė, jog jiems reikėtų sėdėti susidėjus rankas ir mirti badu, nors ir su maisto sandėliuku prie pat prieplaukos krašto.

Vyrai spjaudė ant didelio bespalvio šlaito prie durų – ar kramtydami ką burnoje, ar ne – ir visi kaip vienas sutarė.

Tora sėdėjo ant statinės tamsiausiame kampe ir laukė. Ji turėjo produktų sąrašą, kuris veikiausiai būtų tilpęs delne. Vilnonės kojinės graužė. Mama privertė jas užsimauti ir šiemet.

Kiekvienąsyk kam nors įeinant ar išeinant pro duris, pajusdavo skersvėjį, kuris įsisukdavo ir aptikdavo kaip tik tą vietą, kur baigiasi klešnių apačia ir išlenda apnuoginta oda, mat per vasarą ji buvo paūgėjusi tiek, kad kojinės pasidarė per trumpos.

Iškart jo nepajuto, šis tarytum įsigavo it šlaunis badančios ledinės adatėlės.

Laukė nesulaukė, kada Otaras jai linktelės ir ateis jos eilė, nes ji ir šiandien neturėjo pinigų. Tik lapelį, sudrėkusį nuo prakaituotos rankos ir lietaus. Ant jo Ingridos buvo užrašyta:

250 g kavos

1 kg melanžo

2 kg kvietinių miltų

10 g mielių

1 litras sirupo

Ar galėtumėt šitai įtraukti į sąskaitą, kol ateisiu kitą kartą?

Ingrida

Otaro veidas persikreipė ir net patamsėjo, kai ji jam įteikė lapelį. Jis krenkštelėjo ir atnešė jai prekes.

Po to išsitraukė ilgąją, storąją knygą, kuri kitados buvo žalia ir su įvairiaspalviais marmuro raštais.

Lėtai, su grėsmingai atkištu smiliumi, nusiminęs susirado Ingridos Tostės pavardę. Tada šalia galybės anksčiau įrašytų sumų įrašė naują. Galiausiai užvožė knygą ir pusbalsiu atsiduso.

Tora visą laiką, kol tai vyko, stovėjo kilnodama svorį nuo vienos kojos ant kitos ir jautėsi taip, tarsi po drabužiais kūnu ropinėtų skruzdėlės.

Vis tas noras šlapintis. Nors paskutinis veiksmas, kurį atlikdavo išsiruošusi į parduotuvę, būdavo pritūpti už aukštos medinės tvoros.

Tačiau prekes visada parsinešdavo.

Dar nėra buvę, kad Otaras būtų atsisakęs kam duoti produktų, reikalingų duonai kepti.

Kai Tora prasmuko pro vyriškius, jų veidai susispietė ten, aukštai. Akys akys, kiek užmatai. Lūpos kramtančios, lūpos, įkalinančios pypkės kandiklį tarp pageltusių dantų arba pusiau pražiotos ir smalsiai ją stebinčios. Trumpas varinio varpelio skimbtelėjimas virš durų Torai buvo ir geras, ir blogas ženklas. Žiūrint, kur būdavo nukreipti kojų pirštai ir nosys. Vidun ar laukan.

Drebėdama ir uždususi kuo greičiau stabtelėjo už medinės tvoros ir nusišlapino. Paskui nuskrido keliu, o toliau pasileido žemyn, šlaitais, į Šimtabutį. Taškydama purvo balutes, mosikavo palei blauzdas pirkiniais. Senasis juodas lietpaltis plevėsavo įkandin jos it burė, nes nebuvo kada jo užsisagstyti.

Iš tiesų nežinojo, kas būtų nutikę, jei būtų neištvėrusi, kol jos pirkiniai buvo rašomi į sąskaitą. Vaizduotė čia išseko.

Bet Otaras krautuvėlėj buvo lyg Jėzus ir Dievas, lyg pastorius, senasis mokytojas ir dar Henrikas vienu metu.

Ji nebeiškentė. Turėjo skriste skristi!

Kai grįžo namo, mama jos neapibarė, kad trepsėjo laiptais ir įvirto su batais net vidun. Tik paėmė pirkinius ir kuo greičiau pavijo Torą laisva ranka. Nežymiai šyptelėjo, lyg norėtų šį tą pasakyti.

Bet Tora nušuoliavo laiptais ir išmovė į kelią pas kitus, plasnodama styrančiomis, raudonomis kasytėmis it sizalio galiukai ir su keistu, permainingu džiaugsmu širdyje.

Atrodė, lyg būtų išgelbėta. Ir šį kartą. Galėjo nustumti nuo savęs kitą apsipirkimą švaria sąžine! Be jokio jaudulio!

Suprantama, jautė, kaip ji artėjant dienai retsykiais ima graužti it žiurkė. Ypač kai gulėdavo vienišoj, šiltoj lovos tamsoj. Bet tą akimirką, kai tik tai praeidavo, liūdesio nebelikdavo nė kvapo.

Vakarais, kai pareidavo sustirusiom rankom ir degančiais ausų galiukais, visoj laiptinėj kvepėdavo duona. Jos burna prisipildydavo seilių, ir ji puldavo strimgalviais lakstyti laiptais.

Tos dvi laibos, tiesios kojelės nešdavo neįtikėtinai greitai, kai prireikdavo. Duonos kepalai vis dar gulėjo ant darbastalio ir garavo.

Niekas negalėjo prilygti mamos duonos kvapui. Net Henriko veidas atlyždavo, kai jis ją užuosdavo. Būdavo, atsisėda šalia darbastalio ir krapštinėjasi. Pajėgiąja ranka meistraudavo neįtikimai gražiai, o kita padėdavo kiek gali. Bet tik kai pats norėdavo.

Teta Rakelė manė, kad būdamas toks sumanus jis galėtų puikiausiai užsidirbti iš tinklų lopymo, jei tik neturėtų pačios, kuri tempia į namus visa, ko reikia. Bet Ingrida niekada neatsakydavo į tokias pastabas. Paprasčiausiai apsimesdavo jų negirdinti. Tora suprato, kad jei ne teta Rakelė, kažin ar būtų taip gerai išsivertę tuo laiku, kai mama neturėdavo darbo.

Šįvakar jiedvi, ji su mama, buvo vienos. Henrikas sėdėjo Arntseno namelyje. Girdėjo jo balsą pro atvirą langą, kai nudrožė pro šalį žaisdama slėpynių tarp statinių apačioje.

Buvo šeštadienis, ir vienas iš vyriškių pasitrumpino darbo laiką.

Tora pasidžiovė prie krosnies šlapius drabužius. Įmetė kelis semtuvėlius anglių, kad tik parodytų mamai, jog jai nori padėti.

Ingrida siuvo. Sėdėjo palinkusi virš senos, juodos siuvamosios mašinos, kurią buvo gavusi iš močiutės.

Dabar palengva pakilo ir išsitiesė įremdama į nugarą dešinę ranką. Atrodė pablyškusi ir pavargusi, bet šypsojosi. Tai buvo natūrali šypsena, tarsi galvotų apie ką gera. Tada paėjėjo prie darbastalio ir paėmė vieną šviežią kepalą. Mikliais, įprastais judesiais paraikė minkštos duonos, kuri įdubdavo vos jai peiliu perpjovus auksinę plutą. Ši buvo trapi ir kiekvienąsyk lyg melsdamasi sutraškėdavo.

Ingrida užtepė daug sviesto ir viršuj padrebino cukraus šaukštelį, kad baltai ir gražiai pabarstytų riekę.

– Tai ką pasakė Otaras? – paklausė ji ir pabarstė cukrumi dar vieną riekę.

– Na, nieko tokio nepasakė… Tai yra šnekėjo su kitais ten stovinčiais vyrais.

Tora dvejojo tiek, kad mama atgręžė veidą, kokį Tora šįvakar troško matyti mažiausiai.

– Kodėl taip sakai? Kodėl nesakai, kaip yra? – Mama atrodė kiek papykusi ir nekantraujanti.

– Ką gi man sakyti? – Toros balsas buvo vos girdėti, bet ji ištiesė ranką siekdama riekės, kurią padavė mama.

– Sėsk prie stalo galo ir nepribarstyk cukraus!

Tora, susmukusi prie virtuvės stalo, paėmė lėkštutę riekei, kaip, žinojo, norėtų mama.

Ir kodėl reikia visada sugadinti nuotaiką mamai! Vis ką nors ne taip padaryti. Atrodo, lyg tyčia! Ir dar šįvakar, kai jiedvi vienos ir joms turėtų būti taip gera.

– Tas Otaras man nieko nesakė. Tikra teisybė. Jei manai, kad turėjo ką nors sakyt dėl to prekių užrašymo, tai tikrai nesakė. Garbės žodis!

Tarp jųdviejų įsivyravo tyla. Ingrida vėl buvo nusisukusi į darbastalį. Cukrus garsiai traškėjo tarp Toros dantų. Ji negalėjo nieko padaryti, nes buvo taip skanu, o ji tokia alkana.

Dabar į langų stiklą ėmė barbenti lietus. Lietus jas abidvi užsklendė viduje. Atrodė, lyg mama matytų tai, ką ir ji – kad jos liko viena su kita, mat nejučia ji atsigrįžo, draugiškai pažiūrėjo į Torą ir tarė:

– Užteks apie tai kalbėti. Tas Otaras geras. Reikės tau, beje, nueiti kitą savaitę su pinigais. Gausiu šį tą už valymą, kurį apsiėmiau lensmano namuose. Taip, dar gausiu ir atlyginimą, pati žinai. Turėsi su jais nueiti, tikrai.

Tora kramtydama šypsojosi. Akyse matė mažiausiai dešimt skaičių Otaro knygoje. Bet nieko nesakė. Neramiai pasimuistė ir lyžtelėjo cukraus, byrančio ant lėkštutės. Nulaižiusi pirštą stipriai prispaudė jį prie cukraus kruopelių, kad šios patektų į burną.

– Nedaryk taip, – pasakė mama. – Bjauru, kai žmonės laižo pirštą valgydami!

Tora nunarino galvą ir nustojo laižyti cukrų. Pilve kažkas susimezgė, o nauja jai atkišta duonos riekė buvo per didelė. Ji pasijuto tokia nuskriausta, kad nežinojo, ko daugiau griebtis, nebent tik dar sykį nusišypsoti mamai.

Bet šypsena išėjo netikra, ir mama jos, aišku, nepastebėjo, nes vėl buvo nusigręžusi į darbastalį nurinkti maisto.

Po valandėlės Ingrida paėjėjo prie stalo, ant kurio laikė siuvamąją. Vis atgręžusi nugarą.

Tora pajuto tuštumą.

Mamos nugara, regis, visą laiką buvo jos priešas.

– Gal išvirti kavos, mama? – abejodama paklausė Tora po kurio laiko.

Ingrida, lėtai atsisukusi, pažvelgė į mergaičiukę, lyg jos nebūtų dar gerai mačiusi. Prisimerkė, tarsi prastai matytų, kai akys, įpratusios prie stiprios šviesos virš siuvamosios, staiga turi pažvelgti į tamsą.

– Ne, brangioji… Bet gali man padėti pasimatuoti štai šitą švarką. Truputį vargstu su rankove, turiu pasakyt. Toji Rakelė juk mažesnė už mane. Smulkesnė. Taigi turiu štai čia įsiūti intarpą, ar matai. Bet persiūti pavyko neblogai. Apdaras atrodo kaip naujas, tikrai.

Ji atkišo Torai persiūtą, nebenešiojamą sekmadieninį Rakelės švarką. Tora staigiai nusišluostė burną ir nudrožė prie jos.

– Taip! Ką man daryti?

Mama aiškino diriguodama. Įlindusi į švarką ji sukiojosi priešais veidrodį, kurį buvo atsinešusi iš svetainės ir atrėmusi į kėdės atkaltę. Tora smaigstė smeigtukus, kur rodė Ingrida. Plika lemputė virš stalo skleidė šaltą aureolę aplink tiedvi viena prie kitos palinkusias galvas.

Po valandėlės matavimasis buvo baigtas, ir Ingrida vėl atsisėdo prie siuvamosios. Jai siūbuojant ši dūzgė. Tora kabėjo virš stalo krašto stebėdama. Dabar drįso. Buvo prie pat prisistūmusi kėdę ir galėjo sekti visą procesą. Mama buvo patenkinta. Švarkas ėjosi gerai, ir ji matė darbo pabaigą. Gilioji raukšlė tarp akių buvo išnykusi. Ji išsilygino taip gražiai, kad Tora net susijaudino.

Paskui mama ją paprašė užkaisti kavos – vis dėlto. Ir jiedvi šnekučiavosi, kaip nustebs Rakelė pamačiusi, koks puikus tapo jos švarkelis.

Jos dar nebuvo baigusios, kai grįžo Henrikas.

Neatkreipė dėmesio į žingsnius apačioje, laiptinės duryse, nes nelaukė jo taip anksti šeštadienį.

Ne toks ir girtas, pastebėjo Tora. Atsisėdęs prie virtuvės stalo tas ėmė šnekinti.

Padavė Torai žirkles, kurios gulėjo ant stalo nuo to laiko, kai ji karpė mamai siūlų galiukus. Torai pasirodė, kad net žirklės nebe tokios kaip anksčiau. Šaltesnės. Svetimos. Buvo keistai bjauru jas paimti į rankas. Todėl tai padarė paprastai ir ramiai. Nežiūrėdama į jį.

Ji garsiai padėkojo:

– Ačiū!

Vėliau jis paklausė, kaip sekasi mokykloje. Bet tada jau buvo kaip reikiant apsnūdęs, ir Ingrida, pakilusi nuo siuvamosios, padėjo jam nueiti į lovą.

Kai mama su Henriku įėjo svetainėn ir Tora juos galėjo matyti pro pusiau praviras duris – kartu, ją apėmė ūmus šleikštulys. Ji nuskubėjo savo kamaraitėn ir kruopščiai užvėrė už nugaros duris.

Ten buvo šalta. Užtat ramu, ir niekas jos nematė. Valandėlę stovėjo vidury kambario jausdama gailestį stikle įrėmintam, ant sienos kabančiam angeliukui. Šis buvo parėmęs skruostą viena suglebusia rankele, bet niekur nežiūrėjo.

Buvo vienui vienas.

8

Tora gavo iš Jeni kioske čiulpinuką ant pagaliuko, nes atsiėmė Lofotenų pašto siuntinį, atplaukus maršrutiniam laivui.

Dabar neskubėdama pėdino namo.

Matė, kad giedras dangus – kaip stebuklas ir kad kirai staiposi prieš ją virš žuvies džiovyklų. Jos galvoj tai įgavo nuostabų skambesį. Galėjo girdėti krykaujančius kirus kada panorėjusi, kad ir kur būtų. Nešiojosi šį garsą savyje.

Bet protarpiais jis būdavo šviesesnis ir malonesnis nei įprastai.

Ši diena buvo kaip tik tokia. Diena, kai galima pradėti viską iš naujo. Diena, skirta galvoti apie gerus dalykus. Diena lakstyti kiek kojos neša, kvatoti visa gerkle – arba vaikštinėti su čiulpinuku. Kur akys veda, nors jos veda namo.

Jeni buvo miela. Galėdavo būti šiurkšti ir kandi. Bet miela. Matyt, dėl akių. Siaurų plyšelių su kažkuo žaliu viduje. Žaismingų, ar būtų patenkinta, ar pikta.

Jeni skruostai tarsi giminiavosi su jos obuoliais. Raudoni. Prikyštė su geltonais ir rudais dryželiais niekada nebuvo labai švari. Cheminio pieštuko dėmės ant prikyštės. Amžinai.

Laiptinės durys buvo atviros. Bet niekas nešūktelėjo, kad ji nusiautų. Staiga Tora sustingo. Apmirė širdis. Ten kažkas buvo, bet nieko nematyti.

Nejau Henrikas prisigėrė vidury dienos, ar gali taip būti?

Jai įėjus Ingrida sėdėjo prie virtuvės stalo. Apsivilkusi nutriušusį, rudą paltą. Nepakėlė akių, tarsi nepastebėtų grįžusios Toros. Sėdėjo su skarele ir kumštinėmis pirštinėmis!

Veidas buvo be išraiškos. Nosis – it rašalo dėmė, kurią bandyta nuvalyti, bet dar labiau išterliota.

Keli tamsių, storų plaukų kuokštai kyšojo iš po skarelės ir atrodė keistai gyvybingi.

– Jie nebegali manęs ilgiau laikyti. Pasakė, kad iš manęs jokios naudos, jei daugiau negaliu imtis vakarinio darbo. Aš bedarbė, Tora!

Ingridos balsas šaižiai perskrodė kambarį. Jame būta kažkokio bejėgiško pykčio, kuris nedrįso parodyti savo galios, tarsi bijotų, kad bus nepakankamai stiprus.

– Nežinau, iš ko mes gyvensim, – pridūrė silpnu, niurzgančiu balsu, kokį Tora buvo girdėjusi ir anksčiau.

– Ar užkaisti, mama, bulves?

Tora išbėrė šiuos žodžius nekvėpuodama.

Kadangi apsimetė nieko negirdėjusi, gal tai tik išsigalvojo. Kadangi sugebėjo suskaičiuoti iki šimto, kol nušuoliavo į rūsį bulvių, gal jai tik prisisapnavo ir, kol grįš į viršų, mama stovės lyg niekur nieko, troškindama padažą žuvies kotletams.

Vis dėlto viršuje užmiršo skaičiuoti, o mama sėdėjo kaip sėdėjusi.

– Jei tu dar būtum išsivertusi viena vakarais, – skundėsi mama, – būčiau galėjusi dirbti!

Torai šie žodžiai buvo tarsi kirčiai į nugarą.

Ji iki galo atsuko srovę iš čiaupo, kad nebegirdėtų. Tada, kiek galėdama, pamaišė smėlėtam dubeny. Kažkur, kitapus akių, ištryško ašaros. Bet Tora plovė bulves, tarsi gyvenime nebūtų nieko svarbiau. Tarsi ji negalėtų išsiversti viena kiek tik reikėtų vakarų!

Vis dėlto priekaištas svarbus ir teisingas, nes jį pareiškė mama.

Teisingas! Jei tik ji, Tora, nebūtų…

Po visą kūną pasklido keistas beodiškumas. Ir ji nedrįso atsisukti. Veidas buvo pernelyg nuogas. Tai prasidėjo nuo akių, vėliau pajuto tai pirštų galiukuose. Pasklido greitai, pasiekdamas visas jos kerteles. Pasidarė šalta ir drėgna, tarytum būtų prisilietusi prie močiutės, mirusios praėjusiais metais.

Gal ir ji pradeda savaip mirti?

Tas gvazdikų kvapas?

Kai atsiskaitė už namų darbus ir ruošėsi atsistoti visų kitų akivaizdoj: žinojo, kad moka pamoką, ir vis tiek rankos permirko šaltu prakaitu ir sudrėko pažastys. Tada siūbtelėjo salsvas mirties ir gvazdikų kvapas.

Dabar Ingrida buvo užsivedusi. Bambėjo visą laiką ruošdama pietus. Trapinėjo kažką paistydama su paltu ir skarele. Tora jos nesiklausė arba pasistengdavo čia pat pamiršti. Taip geriau. Abiem.

Ji jau vaikštinėjo ir gaminosi lieptą, kuris ją išlaikytų likusią dienos dalį. Turi paruošti pamokas, nulėkti tiesiai pas Jeni į kioską ir padėti užrašyti kainas.

Argi to nežadėjo!

Nori šiandien tapti nematoma.

Bet iš pradžių turi kaip dera sutvarkyti virtuvę, kad mama galėtų prigulti.

Jei Jeni nenorės, kad ji būtų su ja visą dieną, galės nueiti į namelio palėpę prie savo bloknotų.

Dėdės Simono žvejo namelio palėpėj buvo mažas langelis su keturiais murzinais stiklais. Jis jai leido matyti dienos šviesą, jei tik jos būdavo. Rodė jai gerą kraštą dangaus. Kitos šviesos nebuvo.

Kartais norėdavo pasiimti žvakigalį, bet nugalėdavo save.

Ingrida įkalė jai į galvą, kaip baisu paleisti šilumą vėjais. Todėl negalėjo skaityti ar rašyti, nes nebuvo šviesos. Bet niekas negalėjo trukdyti sėdėti po didžiule, apdraskyta bure po langu, kampe, ir klausytis tarp sienų plokščių ir kartono krebždenančių pelių. Jūra ir kirai irgi visad skleisdavo garsą.

Viduje riogsojo silkių dėžės, statinės ir senienos. Iš to galėjai visaip įdomiai apstatyti kambarį.

Tiesą sakant, tokiems dalykams ji buvo per didelė. Bet niekas jos nematė.

Tora į namelio palėpę nieko nesivesdavo. Net Solės. Solė tam buvo pernelyg suaugusi. Todėl nesijautė nuo jos ką nors slepianti.

Ten turėjo ir seno veltinio. Šaltoms dienoms, kai galėdavo įžiūrėti savo pačios kvapą it nemalonų ir vienišą dūmą iš burnos. Atrodė, lyg ji būtų pabaisa ar išsigimęs slibinas, kuris vėl tampa savimi, kai tik būna vienas.Vis dėlto ji buvo Tora.

Jei tik pasėdėdavo ten valandėlę, jos galvoje imdavo suktis daugiau istorijų, nei pajėgdavo prisiminti. Kai kurios iš jų – neapsakomai įdomios. Kai kurios – su vienoda pradžia, bet skirtinga pabaiga.

Sykiais kankino save užbaigdama jas liūdnai. Tuomet sriūbaudavo į vilnonį apklotą neišspausdama nė ašaros. Šios būdavo kaip užsklęstos ir nė už ką neketindavo lįsti lauk.

Istorijos jau knibždėjo sienose, kvadratinių baldų šešėliuose, tarp ilginių.

Gražiausiose visada sugrįždavo tėtis.

Kai kuriose mirdavo ligota mama. Ir kai tėtis apie tai sužinodavo, grįždavo iš svetimos šalies ir išsiveždavo savo mergytę, nors ir niekada nematęs jos akyse. Lengvai ir paprastai leisdavo mamoms numirti. Savaime suprantama, joms geriau danguje.

Viena.

Ši mintis buvo saldi paslaptis.

Ji laikė savo „nagus“ po apversta margarino dėže. Tris bloknotus, kuriuos gavo iš Giunos, ir cheminį pieštuką. Bet ne taip dažnai leisdavo sau užrašyti kai kurias istorijas. Neretai būdavo per tamsu arba veiksmas vystydavosi taip greitai, kad nespėdavo surasti tam žodžių.

Kartais tai, užrašius į bloknotą, jai pasirodydavo taip gremėzdiška, kad viską išbraukdavo.

Geriau buvo klejoti su savo mintimis po veltiniu ir virš jo. Mintys jau ir taip buvo be galo didelės. Jos buvo gražiausias dalykas, kokį Tora žinojo esant. Nesvarbu, kad viena kita mintis būdavo nepakeliama.

Tora turėjo istoriją apie tai, kaip eina keliu su raktu kišenėj. Raktu nuo mažo, uždaryto kambarėlio. Uždaryto nuo žmonių. Tada visad prieidavo tam tikrą kelio vietą, kai apsisukdavo ir grįždavo atgal į kambarėlį, nesvarbu, kiek toli būtų nuėjusi. Atsirakindavo duris, įeidavo, užsirakindavo.

Nebūdavo girdėti jokio garso.

Grėslumas? Grėslumas negali atklysti į tokius kambarėlius.

Jei koks pašalinis netyčia paminėdavo jo vardą, grėslumas visą jos dieną galėdavo paversti niūria ir tamsia, tegu ji ir mokėsi apie tai negalvoti.

Jei jisai staiga įžengdavo į kambarį, kuriame ji būdavo viena, pasijusdavo taip, lyg ant jos kas būtų užmetęs apskretusį, priplėkusį drabužį.

Tada likdavo stovėti sustingusi aukštyn pakelta galva, kol kažkas atsitikdavo ir kerai išsisklaidydavo.

Kai kada išsigelbėdavo žaibiškai sugalvojusi naują pasaką.

Ji būdavo užkeikta princesė, kuriai atsitikę kažkas bjauraus. Bet kadangi tai arba tai įvykdavo, kerai išsisklaidydavo ir pavojus praslinkdavo.

Sykiais gera diena praeidavo rudadumblių gelmėje, kai jis kabindavo savo drabužius šalia josios ant laiptinės sienos arba kai jos lėkštė, nutvarkius stalą, būdavo padedama ant jojo, stirtos viršuje.

O kai kada, kai jai atrodydavo, kad galvoja visiškai apie ką kita, užeidavo nepaaiškinamas šleikštulys – vien pamačius jo skutimosi putas, plūduriuojančias prausimosi kubile.

Lauke dažnai būdavo gera.

Ten laukdavo kitoks gyvenimas. Galėdavai bėgti! Bėgti nuo kas ten bebūtų.

Jei tik nors kiek subjurdavo oras ir pakildavo vėjas, jausdavo, kad skrenda. Tereikėdavo dar greičiau įsibėgėti, dar aukščiau pašokti. Ir išsyk tapdavo skraidančia Tora!

– Tik paauk ir pamatysi! – sakydavo Rakelė ir mama.

Tora žinojo, kad jau pakankamai užaugusi. Nes grėslumas buvo itin priartėjęs, labiau nei kada nors anksčiau. Tai nebuvo vien fantazijos ir svajonės – jis tūnojo joje. Ir jai reikėjo su tuo susitvarkyti. Tai buvo jos reikalas.

Štai kaip.

Tuo metu ji skraidė labai greitai. Ir niekas nelakstydavo per žaidimus taip greitai kaip Tora.

Jai pasitaikydavo susitikti su didžiaisiais kaimo vaikėzais ir, jei norėdavo pamėtyti kamuolį, Tora pagaudavo jį, ir stipriai bei taikliai sviesdavo toliau. Būdama geros nuotaikos pasukiodavo jį ore, kas keldavo kitų susižavėjimą.

Niekas nesmūgiuodavo taip stipriai kaip Tora, nors ir atrodė, kad toji kiekvieną dieną atsiduodanti žuvimi tuoj lūš pusiau.

Ji atstatydavo smailų, mažą smakrelį, kaulėtu, akmeniniu kumšteliu akimirką ar dvi suimdavo guminį kamuolį ir paleisdavo. Tą patį momentą, kai šis palikdavo jos ranką, ji pajusdavo užplūstant laukinę jėgą. Kūnas būdavo it įtempta spyruoklė. Ir kokio karingo džiaugsmo prisipildydavo jos širdis!

Tada kamuolys nuskriedavo, ir ji vėl tapdavo…

Bet jis svilindavo – kai pataikydavo.

9

Kai Tora užtraukė užuolaidą, pro langą jau žvelgė melsva popietė. Ji buvo prisipylusi drungno vandens iki didžiojo skardinio kubilo krašto. Dabar šis stovėjo prie lovūgalio, ant taburetės, ir džiugino akį.

Visą popietę, mamai išėjus į darbą, ji kūreno kamaraitę. To šiaip buvo nevalia daryti. Ingridos manymu, prieš prausimąsi užteko pakūrenti ir porą valandų. Akmens anglys brangios. „Iš tiesų negali sau leisti kūrenti anglių, verčiau jas valgyti“, – sakydavo Einaras iš verandos palėpės.

Tora pasidėjo ant lovos didįjį, aštriai išgaląstą stalo peilį. Paprastai jis buvo naudojamas bulvėms skusti. Ašmenys spindėjo dieviškai pavojingai.

Butas turėjo tik vieną raktą, ir tas buvo nuo didelių, rudų laiptinės durų. Durys turėjo dvi masyvias iškilas plokštes, perdažytas daugybę kartų. Jos stovėjo dar masyvesnėje ir dar daugiau kartų perdažytoje staktoje.

Didįjį, senovinį raktą jie naudodavo, kai išvažiuodavo. Visą kitą laiką jis kabėjo prie jungiklio ant virtuvės sienos. Kambariuose buvo vienas kitas stalo peilis durims užstumti. Veikiau kaip ženklas neiti vidun, o ne kaip spyna.

Tora susirado naujus egiptietiškos medvilnės marškinėlius, kuriuos iki šiol laikė ypatingoms progoms. Mama pasakė, kad juos apsivilktų, nes drabužių neskalbė dvi savaites.

Torą užliejo džiaugsmas. Aišku, kad gali apsivilkti marškinėlius!

Pastaraisiais metais viskas, beje, ėmė veržti. Liesas kūnas išstorėjo į visas nenumanomas puses, ir čia tikrai nebuvo nieko gera.

Kokia gėda augti, kad mama leistų pinigus naujiems drabužiams, kai nesunešioti seni. Turėjo praeiti nemažai laiko, kol Tora suvokė, jog neverta įtraukti krūtinės ląstos, kūprintis ir gėdytis.

Ji paglostė ranka naujus, baltus marškinėlius. Naktinės stalinės lempos šviesoje jie švytėjo melsva spalva. Kur kas geresni ir baltesni nei senieji.

Nusirengė. Atsistojusi prie mažos, juodos krosnies pajuto, kaip šiluma apgaubia kūną. Gera.

Kad taip visada vaikščiojus be drabužių. Krosnies šilumoj. Ant uolų. Saulėj. Tiesiog būti tokia, kokia esi, nesirūpinant, kad kitiems tai atrodys keista arba bjauru.

Torai dingtelėjo, jog tai turėtų būti nuostabiausia.

Jai liečiant save, ilgos, styrančios kasos kuteno nugarą.

Aplink duris žiojėjo aiškiai matomas plyšys, ir nuogą kūną nejučia apsiautė stingdantis vėjas. Ji pašiurpo, įkišo rankas į vandenį ir palengva leido šiltam, muilu kvepiančiam vandeniui ją užlieti. Kasos vis įkrisdavo į vandenį, bet jos turėjo palaukti kitos dienos. Mama jai padėdavo su plaukais. Skalauti buvo toks sunkus darbas. Reikėjo tiek vandens, kiek užtekdavo išplauti indus virtuvėje.

Vaikščioti nuogai… visada… Beveik pasibaisėtina mintis. Niekada neturėtų kam nors to sakyti. Netgi Solei ar tetai Rakelei.

Nors šiaip teta Rakelė atvirai šnekėdavo apie daug ką – apie ką mama neužsimindavo.

Kai jos sėdėdavo plepėdamos virtuvėj – jos trys, būdavo, Ingrida papučia lūpas ir sako: „Fui, Rakele, nešnekėk prie vaiko!“

Teta Rakelė buvo kito sukirpimo.

Bet ji galėdavo tai sau leisti – turėdama vyrą su laivu ir žvejybos įmone, baltu nameliu Laužakalnio papėdėje ir tvartu su avimis. Ji galėdavo netgi juoktis.

Teta Rakelė – didelis vaikas, sakydavo mama. Bet Tora miglotai suprato, kad ji jai nelinki būti dideliu vaiku, nes Bekejorete nebuvo vaikų.

Rakelė mokėjo juoktis. Iš visos gerklės.

Pirmąsyk ją išgirdus, apimdavo nuostaba. Neįtikėtina galybė juoko skambėdavo iš lūpų ir sykiu kliuksėdavo pilve. O raudoni, cheminiu būdu nudažyti plaukai, jai atlenkus galvą ir smarkiai nusijuokus, pasipūsdavo kaip debesėlis. Sklandė istorijos, kad ji per savo vestuves kvatojo taip, jog Simonas turėjo pateikti atsakymą už juos abu – bažnyčioje ir vidury ceremonijos. Ir tik dėl to, kad kunigas buvo įsidėjęs naujus dantų protezus ir nesugebėjo raiškiai paklausti, ar juodu nori tapti vyru ir žmona.

Staiga ant laiptų Tora išgirdo žingsnius. Žaibiškai atsitokėjusi įkišo peilį į durų apkalą. Nežinia, ar čia pas juos. Sukluso, abiem rankomis prie krūtinės glausdama muilo gabalėlį. Nuo kaklo, nosies, po to ant medinių grindų ritmingai ir veik be garso lašėjo. Vienas kitas lašas tekštelėdavo ant mažos krūtinės, ir ši net pašiupdavo.

Kažkas stipriai griebė už virtuvės durų rankenos. Jis!

Bet jis juk turįs būti Dalo sandėly dar kelias valandas! Ji susmuko kampe prie lovūgalio.

Jei kas darys duris, jos prasivers tiek, kiek leis peilis.

Peilį galėjai nukrapštyti iš kitos pusės. Dabar girdėjo, kaip tas perbraukia virtuvės sieną.

– Ingrida! – šūktelėjo jis tuščioje virtuvėje.

Vadinasi, girtas, ir vidury dienos.

Šįkart jį išgirdo kampe prie svetainės. Jis stenėjo bandydamas nusiauti batus.

Jei tik atsigultų, bemat užmigtų. Per ploną sieną ji išgirstų dejavimą ir knarkimą. Tada galėtų baigti praustis. Apačią ir kojas. Negali atsistoti ir praustis jam neužmigus.

Tas kaip reikiant užkliuvo už lovos.

Tora tupėjo savo kamputyje kaip pelė po šluota. Plyšys aplink krosnies dureles patamsėjo, bet ji neprisivertė įmesti anglių.

Kažkoks balsas jai sakė, kad neturėtų išsiduoti. Ji neturėtų ten būti. Turėtų būti lauke, pakeliui pas tetą kaime. Bet kur. Kol Henrikas užmigs.

Vos tik užmigs, galės namie daryti, ką nori. Galės apsimesti, kad jo nėra. Galės uždaryti visas duris ir sėdėti ant durpių dėžės virtuvėje, jausdamasi švari, susitvarkiusi ir šviežut šviežutėlė. O gal užsidegs šviesą virš virtuvės stalo ir skaitys gražią, liūdną knygą, kurią pasiskolino iš Giunos.

Pasaulis dar gali būti geras.

Nuo tupėjimo jai nutirpo šlaunys, o nudžiūvus nuo kūno vandeniui ėmė darytis šalta. Vis dar negirdėjo jokio knarkimo. Gal jis toks girtas, kad nebegali knarkti? Gal numirė? Nejau liūdėtų? Matyt. Nes liūdėtų mama.

Henrikas buvo. Jos tai negalėjo stebinti. Ji kreipdavosi į jį kaip į Henriką. Kiti vaikai kreipdavosi į vyrą, būnantį namuose, kaip į tėtį. Tora nejučia apsidžiaugė, kad jo niekada nepavadino tėčiu. Iš tiesų nežinojo kodėl. Matyt, dėl šiurkščių rankų, dėl svajonės ir realybės, taip stipriai ir tamsiai susipynusių, kad nebegalėjai tverti.

Sunkus mazgas, pašėlęs spaudimas į patį tarpkojį.

Norėtų, kad būtų vasara ir šviesu visą parą, kai šitai jai nutinka. Ir tuo pat metu trokštų pasislėpti tamsioj žiemoj, atokiausiame, koks tik galėtų būti, kampelyje.

Ne, vis dėlto įmes į krosnį. Henrikas veikiausiai miega.

Krosnis vos ruseno, taigi pagriebė pilkojo popieriaus ir įmetė durpių gabalėlį, kad įsiliepsnotų ugnis.

Kambarys buvo atvėsęs, ir ji visa stiro iš šalčio, nes dar nebuvo nusišluosčiusi.

Muilo putos plūduriavo kubile it sustingęs varlių kiaušinėlių gumulas. Vanduo buvo šaltas. Vis dėlto ji išgręžė skudurėlį ir nusiprausė tarpkojį ir strėnas. Gana greitai ir ramiai, beveik neįkvėpdama oro. Ten, kur lietė skudurėliu, oda šiurpo. Tada atėjo kojų eilė.

Mama visada žiūrėjo, kad praustųsi teisinga tvarka. Veidas, ausys, kaklas, krūtinė, rankos, nugara. Paskui apačia, kaip ji tai vadino.

Galiausiai plonytės kojos ir pėdos. Iki pat kelių, nors buvo labai vėlyvas ruduo ir pats aulinių metas.

Niekada nedrįsdavo išsisukti.

Atrodė, lyg mama kiaurai matytų, kaip Tora prausėsi.

Pastatė kubilą ant grindų ir sukišo į jį abi kojas. Tuomet išgirdo jį prie svetainės durų.

Jos galva, regis, išsiplėtė. Pasidarė didelė, beformė ir nevaldoma nusklendė tolyn. Galvoje tuščia tuščia!

Kaklo venos smarkiai tvinksėjo, o liežuvis tarytum ištino galvoje, kurios nebuvo. Užpildė visą ryklę.

– Tora… – išgirdo netvirtą, abejojantį balsą.

Ji neatsakė. Tokio vardo kaip Tora nėra visoj žemėj. Ji nuskraidinta į niekur. Liko tik didelė tyla.

Peilis po apkalu lėtai pajudėjo. Ji žiūrėjo neatitraukdama akių. Kaip atsidarė durys. Matė, kaip jis įvirsta vidun it didelis, kudlotas kalnas. Ji priglaudė muilo gabalėlį prie krūtinės. Pamėgino prisidengti dviem laibomis rankelėmis ir muilo gabalėliu.

Tuomet kambaryje buvo girdėti tik šniokštimas. Šniokštimas, koks būna naktį name. Dabar diena, bet…

Vyras neturėjo veido. Kubilas apvirto. Sveikoji ranka buvo linkusi darbuotis už dvi.

Sykį kažkur, prie pat galvos, pasigirdo balsas:

– Nebijok. Aš tik… aš jo viso neįvarysiu… aš tik…

Nudirta katytė kelyje.

Nebevertėjo slapstytis jokiame užkampyje. Ten nebuvo prieglobsčio.

Ta pati ranka, kuri išgelbėjo ją ant prieplaukos krašto, ta pati, kuri laikė ją iškėlusi virš Arklių skardžio, kuri įstūmė ją ana ten, tarp didžiųjų beržų už namo, ta pati, kuri numesdavo kokį pinigėlį ir daug kur padėdavo. Ji augo šalimais, aplink ją, joje. Tapo beformiu ir deginančiu ruonio vėmalų garu, kuris sekė paskui, kur beeitų.

Kai jis atsikvošėjo su aplink karančiais drabužiais, vis dar buvo be veido. Tik sustingęs šypsnys, siūbuojantis ore tarp savęs ir drabužių tumulo lovoje.

Tora suvokė esanti savotiškai mirusi.

Vis dėlto paėmė prausimosi skudurėlį ir nušluostė pusiau pridžiūvusį pėdsaką, nutįsusį ant vilnonio apkloto lovoje. Trynė ir trynė, kad viską nuvalytų.

Nudirta katytė. Bertelseno šuo vis dėlto ją pričiupo. Ilgai tampė po makalynę ir purvą. Paskui ji dar ilgai gulėjo griovyje.

Veikiausiai pati katė ir kalta. Nes neturėjo šeimininko ir niekas ja nesirūpino. Panašu, kad patys žmonės ją nunėrė. Ko gero, šunys valkiojo ją po purvą.

Štai kaip būna. Kažkas tai būna seniai nusprendęs. Neverta bandyti išsisukti.

10

Bekejoretas su beržynėliais ir laukiniais brūzgynais iki pat viršutinių dirvonų driekėsi pačioje Laužakalnio papėdėje. Namai buvo išsibarstę per vidurį šlaito – baltai dažyti ir prižiūrėti, su dideliais, dviejų dalių stiklais virtuvėje ir svetainėje. Tvartas kyšojo išsiskirdamas raudona spalva ir vėduoklės formos langeliu aukštos palėpės viršuje.

Žmonės pasakojo, kad Simono dėdei kartą viešint pas savo seserį Giudbransdalene kilo poniška idėja ir jis nusižiūrėjo iš ten tvarto langelį.

Simonas paveldėjo ūkį, žemes ir prieplauką. Jis nebuvo labai pasipūtęs, bet ir ne tas, kuris prieš ką nors lankstytųsi. Samdė žmones svarbiausiems žemės darbams ir išlaikė žvejybos įmonėlę.

Turi iš ko, piktai bambėdavo žmonės. Simonas uždirbo daug. Netgi nėkart nebuvo leidęsis žvejoti, tik nusamdydavo įgulą ir kapitoną. Pats sėdėjo prie popierių, žuvies pardavimo ir sutarčių. Pernelyg jau lengvai ir niekur neįkliūdamas šokinėja nuo viena prie kita, manė kaimiečiai. Tas Bekejoreto Simonas ir pastorius tai jau tikrai turį iš ko samdyti žmones talkai! O kaipgi, ta apgailėtina dirvožemio bulvė už tai turėtų dėkoti Rakelei. Ana daranti viską, išskyrus arimą. Pastorius turįs galybę melžiamų karvių ir nuolatinį piemenį, o Simonas – pilną tvartą avių, kurias išleidžiąs kalnuose vasarą. Na ir skirtingi tas Simonas ir pastorius. O kaip kitaip!

Niekas negalėjo Rakelei prikišti, kad ji namuose – tik puošmena arba kad dienų dienas svečiuose geria kavą. Rakelė pati rūpinosi savo avimis ir kiekvienai jų parinkdavo vardą. Kas rudenį per skerdimą nusisamdydavo geriausią Breilano skerdžių. Pati maišydavo kraują, šniurpščiodama, verkdama ir vydama visus besiartinančius šalin.

Vienodai apsipylusi ašaromis ir šluostydamasi plaštaka panosę, kasmet, žiemai pasibaigus, keturiomis ropodavo po pažliugusius gardus ir į dienos šviesą traukdavo vargšus, gleivėtus padarėlius. Rakelė turėjo savo pasninko laiką, visiškai priešingą kitų papročiams, – avienos nevalgydavo skerdimo metu.

Viršuje, palėpėje virš svetainės, kur buvo ketinama pamažu apgyvendinti pasaulį išvysiančius visus jos vaikus, stovėjo staklės. Jos buvo didelės, žaliai dažytos, ir Rakelė, kai tik į jas įsėsdavo, taip, žiūrėk, ir neatsitraukdavo.

Kiekvienais metais visi jau išsižioję laukdavo, kas laimės Rakelės dovaną per didžiąją Kalėdų loteriją, kurios pinigai atitekdavo jūreivio misijai. O tai būdavo ne kas kitas, kaip keli uolekties ilgumo nuausti kilimėliai. Visi vieno ilgio. Nuostabiai suderintos spalvos, ne atsitiktinių spalvų kratinys, kaip kad būdavo sumeistravus kitoms. Ne, o kaip spalvų ir raštų šedevras, keliaspalviai, tolygiai ir tiksliai atsikartojantys langeliai ir dryželiai.

Kol srovė pasiekdavo Salą, žiemą palėpėj virš svetainės vienu metu šnypšdavo dvi žibalinės lempos. Pasukusieji trumpuoju keliu tarp Viršutinės sodybos ir kaimo, galėdavo girdėti, kaip kažkas viršuj gyvai ir džiaugsmingai plaka.

Sykiais nurimdavo, nors pro didelius langus vis dar plieksdavo šviesa. Tuomet Rakelė, atsistojusi virš savo atraižų dėžučių, dėliodavo vieną siūlų kamuolį prie kito ir kruopščiai rinkdavosi spalvą ir storį.

Jei tik pritrūkdavo kokios spalvos arba kokio storio siūlų, kuriuos būdavo kaip tik įsikalusi į galvą, lėkdavo pakiemiais ir kaulydavo, mainydavo. Arba atsigabendavo iš rūsio didįjį kubilą bei išsijuosusi kibdavo dažyti.

Ne kartą aprėkė vargšelį Otarą krautuvėje už tai, kad šis nesiteikia užsakyti spalvų, kurių jai reikia. Būdavo ir taip, jog jis dėl to įsiusdavo, bet ničnieko nesakydavo, kol Rakelė su savo prekių krepšeliu nepasišalindavo ten, kur, jis būdavo tikras, ji neišgirs.

– Atrodo, labai jau reikli ta Simono boba! – ima tas ir išrėžia.

Kadangi ten būdavo klientų, kurie nugirsdavo tokius žodžius, nepraeidavo daug laiko, kai tas susigriebęs atitaisydavo klaidą:

– Bet šiaip nepasakytum, kad labai riestų nosį. Dažnai, žiūrėk, kam pagelbsti ir būna geros nuotaikos. Ale smarki. Nepritinka tokiai, kuri viską laiko savo rankose kaip Rakelė. Bet ji ir ne iš kokių ponų. Tačiau tai jau buvo seniai. Nebūsiu tas, kuris traukia iš užmaršties vokiečių menkystę. Ta vargšelė Ingrida… Daug laiko praėjo. O ta Rakelė sumokėjo grynais! Bet, nori tikėk, nori ne, savo Simono įmonėj apšaukė kažkokį senioką žveją. Kad tas, įeidamas į kontorą, nenusivalė kojų. Išvadino jį šiknium ir paklausė, gal jis gimė samių gamyje! Kaip tau? Taip netinka, pasakiau. O anas Simonas tik nusišypsojo ir atšovė, kad tiems teks taikytis prie jos, Rakelės, mat ji vadovauja valymui! Mano rūpestis – tik žuvis, paaiškino jis. Kaip tau?

Sniegas panamiais snyguriavo verpetais, o langų švieselės, melvos ir vienišos, pasklisdavo virš kietos sniego plutos vos tik pranykus šykščiai dienos šviesai.

Šalnos pagaliau pakando ir Šimtabutį. Jos nežmoniškai gnaibė laiptinėse ir gūsiavo tavęs pasitikti iš skylės išvietės suolelyje. Visi jau buvo pamiršę, kaip jųjų laukė, kai prieš prasidedant žiemai buvo užėję tiršti rūkai. Visi tai neigė – dabar, joms atėjus. Nusipurtydavo iš šalčio tarp kambario sienų ir leisdavosi į tamsią rūsio angą atsinešti dar kuro.

Visai prieš pat Kalėdas Rakelė įdarbino Torą kepėja.

Tora, įkaitusi ir patenkinta, tepė trupininių pyragaičių formeles. Nuo aukšto biskvitinio pyrago, kuris stovėjo skardinėje formoje ant darbastalio ir vėso, sodriai kvepėjo. Šis turėjo būti skirtas antrai Kalėdų dienai. Tada Rakelė išskleisdavo abi stalo plokštumas ir padengdavo giminaičiams ir draugams didžiulį, gausų vaišių stalą. Visą popietę žmonės varstydavo duris – visi grįžę iš tvarto ar nuprausę ir paguldę vaikus. Turėjo būti ir taip aišku, kad dauguma buvo draugai, nes Tora ir Ingrida buvo tik dvi. Jis ten niekada nesilankydavo.

Torai atrodė, kad jis prisibijo tetos Rakelės ir dar nemėgsta Simono, nes šis su dviem rankomis. Bet nebuvo tuo visiškai tikra.

Tora stengėsi ištepti, kaip dera. Kiekvienoje formelėje su sviestiniu popieriumi, prieš padėdama ją į šalį, sužiūrėdavo raukšleles.

– Galvoju per šias Kalėdas pasikviesti aną Jeni iš kiosko. Sėdi ji toj savo Šimtabučio palėpėj ir, žiūriu, neturi nė su kuo pasišnekėt. Negi ji ne žmogus, jei turės pavainikę.

Tora nukaito kaip žarija. Pavainikę!

– Manau, mergiotė susitvarkys pati. Neatsiduos taip lengvai į socialinės rūpybos rankas, tikrai!

– Kodėl? – pagaliau Tora atgavo kalbos dovaną.

– Ji pati užsidirba – kioske.

– Iš… iš kur ji gaus pavainikę?

Rakelė nusijuokia ir žvilgteli į Torą.

– Taigi tas, kaip ir kiti bernai, padovanojo jai mažytį meilės šlakelį. Tik kad tėvas nenorėjo imti tos Jeni.

– Kodėl nenorėjo? – pasiteirauja netvirtu balsu Tora.

– Ir paklausei. Tikriausiai jau vedęs, man taip atrodo. Kalba, kad jis ne vietinis. Kalba, kad važinėja po kaimus su kinu. Visaip gali būti. Aš paskutinė išgirstu gandus. Su tokiais pliurpalais pas mane niekas neina. Puikiai žino…

Rakelė staiga užgniaužia žodžius ir energingai pakrato Toros suteptas formeles.

Bekejoreto jaukumas ir šiluma nejučia išgaravo pro langą, pamanė Tora. Žodžiai ir gėda ją atsekė iki pat tetos Rakelės virtuvės.

Gėda! Kuri suteikė teisę vaikams kelyje jai pavymui šaukti: „Dega, dega Toros plaukai – motka gulėjo su vokiečiais!“

„Vokietė“ buvo blogiausias žodis pasaulyje. Blogesnis, nei būti iš Norsiuno barakų. Blogesnis, nei būti „apsilakėliu“ žvejybos sezonu. Blogiau, nei būti anos Jeni iš kiosko pavainike.

Tai buvo tikrai šiurpu.

Visoje Saloje, matyt, tik Tora buvo vokietė.

Sykį Olė užpyko, kad iš jos negavo pasiskolinti naujo trintuko. Jie sėdėjo ir rašė diktantą.

– Šykšti vokiečio pavainikė! – mestelėjo jis.

Tada netikėtai tarp suolų eilių išgirdo Giunos veltinius. Šie sustojo tarp Olės ir Toros.

Ji nieko nebuvo pasakiusi, o į Torą nebuvo nė pažvelgusi, tačiau ant Olės ausies atsirado ugninė žnybimo žymė, o plaukai ant sprando pasistojo piestu – ilgam.

Kad ir kaip keistai ir atvirkščiai nutiko, kaip tik tą kartą Tora suprato, kaip blogai būti vokiečio pavainike. Mat kaip gyva nebuvo mačiusi tokios Giunos. Atrodė, vargšelė susitrauks.

O Olė rašė visą pamoką iki pabaigos nepakeldamas akių ir nešnibžtelėdamas blogųjų žodžių.

Rakelė stebėjo mergaičiukę virš kepimo stalo.

Tada pasigirdo susirūpinimo gaidelė:

– Juk neįskaudinau tavęs, vaikeli? Pasakiusi tą žodį?

Tora pajuto gerklę gniaužiančias ašaras. Toks tas susirūpinęs tetos balsas.

Žodžiai išsprūdo jai vietoj ašarų. Regis, būtų tūnoję ten, už užrakintų durų, pasirengę iššokti, kai tik kas nors kiek jas pravers.

– Tai gal atvyks – mano tėtis?

Balsas pasidarė ne toks, koks turėtų būti, nuskambėjo taip, lyg būtų pernelyg uždusęs ir užkimęs.

Rakelė apmirė. Atrodė, lyg būtų negyva. Net silpno šnopavimo, kurį visada, kai būdavo užsiėmusi mėgstamu darbu, išleisdavo pro lūpų kamputį, ir to nesigirdėjo.

– Ką – ką turi galvoje? – ištarė neaiškiai, labiau, kad laimėtų kiek laiko.

– Turiu galvoj savo tikrąjį tėtį.

Tora leidosi į atvirą jūrą – dabar reikėjo išsilaikyti ant vandens. Nebuvo kada apsisukti. Rakelė rūpestingai nusišluostė rankas į baltą kaip sniegas kepimo prijuostę ir lėtai susmuko į artimiausią kėdę.

– Nejau tau mama nepasakojo apie tavo tėtį?

Jųdviejų akys neryžtingai susmigo viena į kitą dvejodamos.

– Na… mamai dabar visko tiek daug – jai tiek daug reikalų. Ji neturi laiko!

Paskutinis sakinys išsprūdo pašėlusiu greičiu, lyg netikėtai ji būtų aptikusi gelbėjimosi plaustą.

Nors dar niekad nebuvo taip išdavusi mamos, turėjo sužinoti. Turėjo įgyti tą žinojimo galią – kai visi purvini žodžiai atakavo ją iš visų pusių, o ji negalėjo jų atremti.

Rakelė sėdėjo. Visą laiką nenuleido akių nuo Toros. Atrodė, tarsi stengtųsi nežvilgtelėti į šalį. Pagaliau pasigirdo:

– Ką gi. Ištrauk iš krosnies pyragą, Tora! Tada ateik ir atsisėsk. Ši diena bus ne tik kepimo diena.

Ir Tora padarė, kaip paliepta Rakelės, jausdamasi taip, lyg rankos būtų pririštos prie kūno prasta virve. Kojos einant kliuvo už kilimėlių.

– Tavo tėtis, – pradėjo abejodama Rakelė, – tavo tėtis buvo paprastas vyras juodais plaukais, mėlynomis akimis ir plačiais pečiais. Gražus vyras. Tavo mama ir jis pamilo vienas kitą. Jis nebuvo eilinis kareivis.

Rakelė sustojo, perkėlė žvilgsnį prie garų, virstančių iš viryklės. Bet tada ėmė dėstyti greitai ir ryžtingai:

– Tačiau buvo atsiųstas čionai, į šalį, mūsų nukariauti, taigi buvo priešas! Nesvarbu, kaip elgėsi, kaip atrodė ar kieno tėvu tapo! Tuokart jis buvo priešas! Nors ir mylėjo tavo mamą, ir… Štai seneliui po to nebebuvo nė vienos laimingos dienos. Pasimirė nuo džiovos, pati žinai. Taikos pavasarį. O tavo močiutė verkė, ir viskas tebuvo sumaištis, kol paaiškėjo, kad tu beldiesi į šį pasaulį. Turi suprasti, Tora! Nors ir kaip žiūrėtum, tada buvo sunkūs laikai. Tiek neapykantos. Žmonėms teko išmokti neapkęsti ir išgyventi. Vėliau, kai atėjo taika, savo neapykantai išlieti susirado atpirkimo ožį. Tavo mama dėl viso šito apsijuokė, ir nežinau, ar iš to išties išsikapstė.

Paskutiniai žodžiai buvo vos girdimi.

Akimirką Rakelės virtuvėje stojo tyla.

– Bet kas jis toks buvo? Kur… kur jis dabar, teta? – ištarė pašnibždom Tora.

– Luktelėk, – Rakelė atsikrenkštė. – Tavo mama ir jis turėjo vykti į Oslą, kur jis turėjo draugų, pas kuriuos ji būtų galėjusi apsistoti, kol susilauks tavęs. Tokioms niekur nebuvo vietos. Jie irgi manė, jog karas pasibaigs. Tada būtų keliavę į Berlyną, kur laukė jo artimieji ir namai.

– Ir!?

– Nukeliavo ne taip toli. Tronheime tavo tėtį pribaigė, Tora…

– Pribaigė! Kas tai padarė?

– Taip ir neišsiaiškinome. Išsiaiškinti tokius dalykus niekad nebuvo svarbu per karą. Išsiaiškinti, kaip nukautas priešas. Svarbu, kad tik būtų negyvas! Bet galbūt tai buvo saviškiai – nes iškart…

– Saviškiai?

– Taip, jam buvo nevalia daryti to, ką darė. Jis paėmė laisvų dienų, kad palydėtų tavo mamą pas savo draugus – tai buvo ne juokas vyrui vokiška uniforma. Tavo mama pensionate, kuriame buvo apsistojusi, rado po durimis pakištą laišką. Su daugybe bjaurių žodžių ir žinia apie tai, kad jis miręs.

– Miręs! – Regis, Tora tik dabar tai suvokė.

– Taip, Tora. Ir tada mama grįžo per pusę Norvegijos namo. Daugiausia savo pačios kojomis. Mat pinigai buvo pas jį. O tu buvai jos pilve, ir saulė, rodos, švietė ne taip skaisčiai…

– Bet ar jis miręs, teta? Ar jis tikrai miręs?

Rakelė įsistebeilijo į mergaičiukę negalėdama patikėti tuo, ką girdi. Tada atsistojo ir iš lėto apsukusi stalą priėjo prie Toros.

– Brangioji Tora, mano brangioji, brangioji Tora! Žinai, kaip tave mylime. Na, senelis miręs, bet močiutę atsimeni. Ji buvo gera, Tora. Tiesa? Niekas negalėjo tavęs nė pirštu paliesti.

Rakelė nedrąsiai šyptelėjo. Bet tie žodžiai jos, regis, nepalietė.

– Jis nebuvo koks blogas žmogus, tavo senelis, tikėk manim. Pati Ingrida norėjo iš čia pasprukti. Išgirdo, kaip baisiai žmonės šneka. Daugelį kartų mąsčiau, kaip būtų viskas susiklostę, jei tavo tikrasis tėtis būtų buvęs ano Vilaro sūnus, kaip Simonas. Jei būtų buvęs norvegas, ir visa kita.

Tora nieko negirdėjo. Tik matė, kaip greitai kruta Rakelės lūpos. Greičiau ir greičiau. Atrodė, ji uždus nuo žiūrėjimo.

Vadinasi, šitai Simono namelio palėpėj ji tik susapnavo. Išsigalvojo ir susapnavo. Davė jam vardą. Veidą. Viską.

Tėtis.

Nėra jokio tėčio. Niekada ir nebuvo. Buvo miręs jai dar negimus!

Tai nejau nieko ir neturi? Negi tai norėjo pasakyti? Lūpos išsikreipė, lyg būtų arti ašarų, bet šios nepasirodė. Tada pakilo nuo kėdės, kur stovėjo ir laikė ją apkabinusi Rakelė, nudrožė per kambarį ir pasuko prie durų. Neatsiminė, kad ant laiptinės sienos palikusi kaboti švarkelį, tik išsikapanojo į pūgą ir gerai uždarė už nugaros duris.

Širdyje atsivėrė didelė tuštuma. Nevertėjo ropštis į namelio palėpę, kad išmestų tai iš galvos sumaniusi naują pasaką.

MIRĘS!

Torai tai šįkart buvo blogiau už grėslumą. Nes prarasta kažkas gera – visiems laikams. Visa, kas bloga, galėtum prisiversti pamiršti. Galėtum nuo to pabėgti skrisdamas, lėkdamas per parapiją it vėjas, ūkaudamas prieš vėją kaip pamišėlis, mėtydamas kamuolį, smogdamas taip stipriai, kad žmonės susigūžtų – jei tik jiems siektum iki pažastų. Galėtum jaukiai tūnoti susisupęs į veltinį žvejo namelio palėpėj su visais pasaulio pavojais, žvilgčioti į pilką dangų, kol viskas dingtų ir visa išvien pasidarytų miglota ir nesvarbu. Bet šito negalėjo įveikti. Tai buvo jos džiaugsmas, vienintelis, kurį rūpėjo turėti – tąjį mirusį ir dingusį amžiams. Tora pajuto skausmingą, slogų norą kam nors suduoti. Įspirti, atimti gyvybę. Iš tų, kurie taip jai padarė.

Ir išsyk praregėjo, kad nėra ko versti kaltės ant senųjų jaunimo namų už tai, kas buvo ar ko nebuvo. Tai žmonių darbas! Tai juos reikėtų kaltinti. Žmonių reikia bijoti ir šalintis.

Jie patys viską numarino.

Rakelė ją aptiko susirietusią prie tvarto sienos. Kaip pamestą maišelį šieno. Sniegas ir kruša stipriai žnaibė. Plakė nuogas rankas ir veidus. Gulė į plaukus – kad kitą akimirką jau būtų nupūsti dar vieno vėjo gūsio.

Drėbė šlapdriba. Gėlė šaltis. Bet jiedvi to nejuto, jos abi. Ir taip turėjo apie ką galvoti.

Pirmąsyk per ilgą laiką Rakelė nežinojo, kaip elgtis toliau.

Abidvi tylėjo. Tora buvo įsivesta už rankos vidun, sušildyta ir aprengta. Visą laiką Rakelė laikė ją stipriai apkabinusi.

Kelias iki Šimtabučio buvo ilgas.

– Šeimoje mūsų liko trys moterys, – tvirtai tarė Rakelė.

Ji žinojo, kad kas kas, bet pirma ką nors turėtų pasakyti jinai.

– Turime tiek daug apie ką pasišnekėt.

Pavaišino kava, kurios buvo pati išvirusi, ir pasiūlė joms dar du mėgstamus Ingridos pyragaičius – tiesiai iš dėžutės. Iš Ingridos lūpų neišsprūdo nė žodis. Mergaičiukei ir Rakelei įėjus pro duris iškart pamatė, kad nutikę kažkas negera.

Henrikas buvo išėjęs – kaip paprastai, kai ateidavo Rakelė. Ne kas kitas, o Rakelė užklojusi Torą antklode, išvirusi kavos ir pasiūliusi išgerti jos prie Toros lovos.

– Nežinau, ar mane kas šiandien traukė už liežuvio, Ingrida, ar tai tu taip apsileidai, kad nesusiprotėjai papasakot vaikui, kas jos tėvas? Bet dabar ji žino tiek, kiek iš manęs priklauso. Ir noriu savo ausimis išgirsti, kad pritari tam, ką papasakojau, idant vėliau nesakytum, kad meluoju. Nes pati esi jos motina. Pati turi apsakyt, kaip kovojom už šį reikalą petys petin, kad paskui nesigėdytų tėvo, kurį būtų turėjusi, jei viskas būtų ėję sava vaga. Kad, brangiausias Viešpatie, ne mums, moterims, reikia gėdytis vyrų, didžiosios karo jėgos ir lygybės žemėj. Ne mums reikia lenkti galvas. Bet mes turim ne tik meluoti ir nutylėti – verčiau turim paremti viena kitą. Ar girdi, Ingrida?

Kai vėlai vakare šlapias ir pavargęs, bet su išgelbėtais kalėdiniais otais, laivu ir įgula, Simonas grįžo namo, Rakelė vis dar kepė pyragaičius. Mat popietė Šimtabutyje buvo gerokai užsitęsusi.

Raudoni jos plaukai atkakliai styrojo iš po kepimui skirtos skarelės. Veidas buvo miltuotas. Kai ji pažvelgė į vyrą, mažytės, pusmėnulio formos lūpos buvo patemptos lyg kokiam nevalingam žiovuliui.

Simonas pamatė, jog ten, virtuvėje, nuotaika kybo ant plauko, tačiau įsmuko pas ją iš nugaros, kad ją truputėlį pralinksmintų „meiliuoju apkabinimu“, kuriuo mėgdavo paerzinti prieš eidamas persivilkti žvejo drabužius.

– Nešdinkis! Šiandien mane vemti verčia pamačius vyrą! Kepu Kalėdoms ir dar kepsiu, kol viską pabaigsiu!

Simonas vos vos šyptelėjo, bet toks proveržis jam sukėlė abejonių. Matyt, vyksta šis tas svarbaus. Pažįsta Rakelę.

Išsivilkęs iš šlapių drabužių prisipylė karšto vandens į didįjį cinko kubilą ir nusinešė jį į kamaraitę, iš kurios buvo padaręs savotišką skalbyklą. Jie turėjo naujovišką puodelį praustuvę su karštu ir šaltu vandeniu. Bet kai reikėdavo apsiprausti kūną, nusinešdavo ten cinko kubilą. Turėjo mintį vasarą pasistatyti ir vonią. Kaime nedaugelis tokią turėjo. Bet apie tai ir nereikėjo visiems skelbti, suprantama…

Simonas kruopščiai nusitrynė, taikydamasis progos paprašyti nutrinti nugarą ir atnešti švarių drabužių. Galiausiai nunešė nešvarius drabužius į dėžę erkeryje. Įėjęs virtuvėn papasakojo apie žūklę, tarsi grįžęs namo iš Rakelės nebūtų nieko nei girdėjęs, nei matęs. Bet ta pratrūko apie savo reikalus ir nieko negirdėjo. Tada jis pridūrė apie tą sumautą didelį surūdijusį kabliuką, kurį taip kvailai įsivarė į delną.

Rakelė dusyk apėjo ratu, vėliau puolė prie durų ir pasirodžiusi su jodu ir marle sutvarstė jį, lyg tas būtų mažas vaikas.

Berlynietiški tvarsčiai degino taip, kad Simonas su kate prie naktinės kavos gavo dar ir visą keptuvę pyragėlių.

Ir kol visa tai vyko, Rakelės šliuzai sprogo. Simonui teko išklausyti visą liūdną istoriją apie keistą tos mergaičiukės Toros elgesį prie tvarto sienos.

Ir Simonas jai atleido akimirksniu – kad jis tapo atpirkimo ožiu už viso pasaulio karus, priekaištus ir tėvystę. Nors pastarasis dalykas buvo didžiausias jo troškimas.

Pagaliau juodviem atsigulus, Rakelė buvo kaip virpanti šilto, čiurlenančio pavasarinio lietaus, žemės ir gėlių pieva. Ir Simonas priėmė viską drauge, pripildydamas sugrubusias rankas ir sužeistą delną visos žemės palaimos. Nors ir advento metu.

Simonas buvo laimingas vyras.

11

Šimtabutyje kiekvienas garsas ir ritmas visad turėjo vienokią ar kitokią publiką.

Niekada negalėjai būti visiškai tikras, kokį kitą skambesį įgis garsai. Čia visados būta stebinančių momentų ir neaiškių veiksnių. Dažnai vakaro ir nakties garsai turėdavo slaptų jėgų ir miglotų prasmių. Kartais galėdavai stipriai apsirikti, jei bandydavai perprasti garsus, neskirtus tavo ausims.

Su juoku ir verksmu buvo aišku. Kaip ir su keiksmais bei psalmių giedojimu. Čiaupus ir žingsnius, prislopintus pokalbius ir brūžinimąsi į grindis bei sienas buvo sunkiau suprasti.

Tik keli gyventojai, atrodė, mažai ką turėjo slėpti. Jie laisvai leisdavo garsus laiptinėse ir pro langus. Dažnai tai ir būdavo dienos garsai.

Kai ilgais prieškalėdžio vakarais šviesos užgesdavo, garsus, regis, kažkas užklodavo slopinančiu kilimu.

Vieną vakarą, vienuoliktą valandą, kažkas vienas ūmai atplėšė laiptinės duris ir tvirtais, greitais žingsniais užlipo laiptais. Net nemėgino eiti tyliai. Buvo savaitės vidurys, ir daugelis vyrų buvo išvykę savaitiniam darbui arba sėdėjo kur nors apačioj, kaime.

Tora ir Ingrida namuose buvo vienos. Ingrida siuvo naują suknelę Torai. Ši turėjo būti skirta Kalėdoms. Buvo persiūta iš Rakelės nebenešiojamų drabužių. Tačiau spalva buvo šilta ir žalia, ir Tora manė, kad ją pamėgs, nors medžiaga graužė.

Visą vakarą pas Elizifą buvo nepaprastai tylu. Taigi buvo ką tik aptarusios, kad Elizifa veikiausiai išėjusi su kuo nors susitikti, o Solei tekę anksti suguldyti visus į lovas, kaip visada darydavo likusi viena su jais.

Tora atsargiai kyštelėjo nosį lauk, pro duris, nors Ingrida pasakė, kad turėtų lįsti vidun. Puikiai atpažino senosios pribuvėjos palto kraštelį ir gumines kojines, kurias buvo apsimovusi ant aulinių.

Tai Elizifa susiruošė gimdyti paskutinį vaikelį! Torsteinas – kuris turėjo būti vaiko tėvas – buvo neseniai išėjęs. Bet šito niekas nepastebėjo.

Ingrida dūsavo ir dejonėms viršuje vis labiau stiprėjant nekantriai dirsčiojo į lubas. Elizifa šiaip jau nebuvo iš tų, kurios labai klyktų per gimdymą. Įpratusi, vargšelė, manė Ingrida.

Nuo paskutinio nėštumo – dar ir atsivertėlė. Sekmininkė bei iš Dievo malonės priimta į parapiją, kurios nariais pasitaikydavo tapti tik geriausiems. Šlovinant ir džiaugiantis pakrikštyta Hestvikelvos upėje. Ant senosios ąžuolinės komodos, kurią buvo paveldėjusi iš vieno giminaičio, turėjo pasistačiusi žalio stiklo dubenį, kuriame saugiu atstumu nuo ant grindų nuolat siaučiančių mažylių laikė „manos kruopeles“. Kiekvieną dieną ištraukdavo „manos kruopelę“ būtinai remdamasi kuria nors Biblijos vieta ir visą namo garsą nulemdavo patarta tosios Biblijos eilutės. Blogiausia, jei pasitaikydavo kas nors iš Senojo Testamento. Elizifa retsykiais bandydavo Viešpačiui paaiškinti, kad ji negalinti skaityti balsu vargšams nekaltiems mažyliams apie svetimavimą, užmėtymą akmenimis ir šėtono darbus. Kartais atrodydavo, kad Viešpats iškart pasiųsdavo malonę, nes ji jo garbei ištraukdavo naują kruopelę ir mikliai atsiversdavo kitą puslapį.

Tora dažnai girdėdavo Elizifą sakant, kad ji viską atidavusi į Dievo rankas. Bet gerai matė, kad jei ne Solė, Dievui būtų atitekę ojojoj kiek daug juodo darbo. Mat užsiimti tikrai būta kuo – pas Elizifą.

Negalėjo Tora suprasti ir to, kaip galima drįsti į Dievo rankas atiduoti tokius pasidygėtinus dalykus kaip gimdymas, netgi į tai nesigilinant.

Ingridai, ko gero, irgi atrodė, kad prie to turėtų prisidėti moteriškos rankos, mat kai pribuvėja atskuodė į apačią paprašyti jos padėti, ji greitom užsirišo šaldyklos prijuostę ir nulėkė aukštyn laiptais.

Tąnakt pagelbėjusieji Elizifai galėjo papasakoti, kaip ji gulėjo ir meldėsi valandų valandas kankinama galybės sąrėmių. Meldė gražaus berniuko, didelio, dailiai sudėto ir Dievo garbei, kad jį galėtų išsiųsti misionieriumi pas neišganytuosius.

Bet šeštą ryto orą perrėžė gyvuliškas klyksmas. Jis perskrodė visų Šimtabutyje galvas. Ir kiekvienas pamanė savaip.

Elifiza nebepajėgė užsiimti tuo, kas dangiška. Turėjo atsiduoti vieninteliam, dar galinčiam jai padėti dalykui. Pirmykščiam klyksmui. Pirmajam tikram klyksmui pasaulio istorijoj. Orui, kurį išspaudžia didelės bėdos ištikta būtybė, Dievo apleistas ir su savo paties skausmu paliktas žmogus. Kovai, kuri nelieka kitų atminty kuo nors išskirtinė, nes kariai niekuomet neklykia už naują gyvybę.

Ji pagimdė mirusią, pamėlusią mažą mergytę kreiva galvele.

Žiniai pasklidus visi tylūs sukiojosi tarpduryje.

Atsivertėlė ar ne – Elizifa buvo viena iš jų. Jie linkėjo jai pasibaigus mūšiui ko geriausio. Kvietėsi pas save tuos septynis, kurie buvo gyvi, virė jiems iš vandens kakavos ir klausinėjo, ar gavę kokį megztinį ar dar ką – Kalėdoms. Ir vargšeliai visi kaip vienas purtę galvas, valgę gėrę bei leidęsi būti aptaisyti iš to, ko spintose ir kartono dėžėse buvo su kaupu.

Tą rytą, kai Torsteinas išėjo pro laiptinės duris su mažyte medine dėže – veikiausiai karstu – ant peties, vaikai ir moterys, kurios tik galėjo išeiti, nusekė paskui. Jie buvo tylūs. Niekas negiedojo jokių psalmių, kol užgiedojo pastorius. Tas stovėjo ant sušalusio žemės kauburio su pernelyg plonais juodais batais ir pirmus posmelius traukė visiškai vienas. Tada, rodos, moteriškės atsipeikėjo ir prisidėjo žemais, murmančiais balsais, kurie veikiau skambėjo kaip bejėgiškas grasinimas pernelyg galingai antgamtinei jėgai – nei kaip psalmė.

12

Ingrida mazgojo virtuvę. Tora tupėjo savo kamaraitėje atvertomis durimis ir atsakinėjo į dvidešimt penkis klausimus apie „Azijos žmones, gyvūnus ir kultūrą“. Pro durų angą veržėsi karšto kaip ugnis vandens garas. Užuodė aštrų amoniako kvapą ir mielą, saugų žaliojo muilo šutą.

Ingrida stovėjo viršuje, ant taburetės, pastatytos vidury virtuvinio stalo. Jos rankos, tarp kurių šmėžavo pilka kempinė ir nuo purvo pageltęs paviršius, vos lietė lubas. Buvo aiškiai matyti dėmės, ir kaip skiriasi ploteliai ten, kur padirbėjęs vanduo su muilu, ir kur vis dar tvyrojo pusės metų tabako dūmai, maisto šutas ir suodžiai.

– Tik pamanyk, kad šitiek galėtų likti purvo nuo trijų žmonių!

Ingrida atsiduso ir kuo greičiau ištempė nugarą.

Jai žengus žingsnelį į priekį, virtuvės stalas ir taburetė grėsmingai sudrebėjo. Paskui viskas nurimo, ji atgavo ir savo pačios, ir statinio pusiausvyrą. Tebuvo girdėti tolygus ir šliuksintis kempinės teškenimas. Retkarčiais ji išgręždavo arba pakeisdavo mazgotę ir pereidavo kurį plotelį su vandeniu. Tuomet judesiai tapdavo spartesni ir lengvesni, tarytum su palengvėjimu atsipūsdavo, kad dar vienas plotelis švarus ir sutvarkytas.

Torai nesisekė su Azijos kraštu, žmonėmis ir kultūra. Galiausiai, vogčia dirstelėjusi į mamą, iš kartoninės kuprinės ji išsitraukė didžiąją enciklopediją. Giuna jai buvo paskolinusi savąją. Šioje buvo A ir B. Todėl šiandien buvo gera proga paprašyti ją paskolinti.

Bet Tora neatsivertė Azijos. Jau buvo šį tą pasižymėjusi ties B.

Knyga gulėjo priešais ją keistai gyva – ir sykiu tolima, ir svetima.

Smilius vedžiojo raides paryškintu šriftu, kol rado tai, ko ieškojo. Lizdinį žodį su keliais stulpeliais žemėlapių, paveikslėlių ir daugybe miniatiūrinių raidelių. Berlynas. „Ankstyvosios valstybės sostinė yra Brandenburge, prie Havelio ir Šprė upės“, – perskaitė Tora.

Žemėlapis buvo į akis krentantis trijų pilkšvų atspalvių raštas su daugybe užsienietiškų pavadinimų. Ji ryžtingai bedė pirštu į vietą pakraštyje: Šionhauzenas, ir įsitaisė su viskuo, ką turi. Štai kur tėčio mamos namai! Štai ten, kaip nematomas taškelis popieriuje. Vidury tarp Frankfurter Allee ir Grefswalder Strasse. Tora nusišypsojo.

Sunkiems, svetimiems pavadinimams forma buvo rūpestingai suteikta burnos ertmėje, bet lauk neišsprūdo nė vienas garselis.

Tada jos pirštas nuslydo palei eilutes tekste. Skaitė apie pastatus ir gatves. Ji buvo atidi, ir vis pasitikrindavo žemėlapyje. Po to užsimerkdavo ir susimąstydavo apie ką kita. Po valandėlės kitos atsimerkusi bandydavo mikliai surasti pavadinimą žemėlapyje ir mintyse pakartodavo tai, kas būdavo parašyta tekste.

Tėčio mama ją buvo aplankiusi prieš dieną, kai sėdėjo Simono namelio palėpėje ir kandžiojo pieštuką. Tai nutiko prisiminus tą vakarą, kai sužinojo, jog tėtis miręs. Tada paaiškėjo, kad jis iš Berlyno, kad jis kalbėjęs apie brolį ir mamą. Daugiau Ingrida nei apie jo artimuosius, nei koks jo adresas nežinojo. Buvo jai sakęs, bet Ingrida neatsiminė.

Rakelė pasiūlė bandyti susirasti giminaičius. Žinojo, jog kiti tai daro. Po dešimties taikos metų pats laikas, atrodė Rakelei.

Bet Ingrida papurtė galvą ir nudelbė akis į savo rankas.

– Jie gyvena savo gyvenimą, o aš – savo.

Žodžiai nuskambėjo tvirtai, apmaudžiai ir beviltiškai.

– Ir Henrikas prie manęs glaudžiasi, – pridūrė. – Neaišku, ar jam tai patiktų…

– Taip, bet, Ingrida, nieko čia keista, kad mergaitė nori nors ką sužinoti apie savo tėvo giminę! Kas ji per žmogus! Manau, turim jai padėti, kad gautų kokią žinią.

– Ne! – Ingridos balsas prilygo šauksmui.

Rakelė išsitiesė ir sučiaupė lūpas.

– Tik paskui nesigailėk!

Tora visą laiką sėdėjo po antklode, stebėdama tas dvi moteris. Nieko negalėjo su savim padaryti, bet laimingesnė jautėsi žiūrėdama į tetą, ne į mamą.

Pažvelgdavo į mamą – iš pilvo iki pat gerklės imdavo kilti kažin koks gumulas. Lyg gailestis.

Tai ją darė bejėgę ir nesaugią.

Taigi susiklostė taip, kad Tora turėjo gyventi su nesaugumo jausmu, nes negalėjo šalintis mamos. Tačiau jei mergaičiukė pakeliui aptikdavo trupinėlį saugumo, atsargiai jį paimdavo į rankas – suvokdama, kad pasiskolina tik vienai dviem valandoms.

Prie lovos krašto tąvakar, kai išgirdo šį tą apie tėvą, į jūrą ją nubloškė Rakelė, bet sykiu ji buvo ir ta, kuri ją ištraukė ir įkėlė į tarsi kokį atvirą saugumo laivą. Mat su Rakele galėjai pasikalbėti.

O tėčio mama buvo!

Ji įėjo per lubų išlinkimus kaip niekad gyva ir leidosi su Tora į šnekas. Ji taip pat ilgėjosi tėčio. Niekada jo nepamiršo. Žadėjo atsiųsti Torai bilietą į Berlyną, kai tik ji baigs mokyklą. Mat geriau, kad ji lankytų liaudies mokyklą ten, kur supranta kalbą. Tora pritarė. Be to, reikėjo daug ką sutvarkyti. Ta akimirka namelio palėpėje jai buvo nuostabiausia gyvenime.

Kai per tamsą žingsniavo namo, tiksliai žinojo, ką Elizifa norėjo pasakyti kalbėdama apie širdies ramybę.

Nebuvo atėję į galvą į tai įtraukti Dievo.

Tora padėjo mamai šveisti sienas. Perplovinėjo vandeniu ir šluostė klausydama trumpų mamos paliepimų. Azijos kraštas ir žmonės buvo užbaigti, nors ir ne visai stropiai.

– Teta Rakelė sakė, kad Kalėdoms gausiu mėsos suktinuką! – sučiauškėjo ji.

Mama atsisuko. Nebedaug likę.

Nuo kaktos jai žliaugė prakaitas.

– Sakė, kad jį gausiu už kepimą!

Per vėlai Tora atsiminė, kad paminėjo tąjį vakarą.

Ingrida nuo tada nėkart nebuvo užsiminusi apie tėtį. Tarsi tai būtų apsitraukę lyg žaizda. O Tora negalėjo prisiversti paklausti daugiau. Bijojo, kad odelė įtrūks ir žaizda ims kraujuoti.

Bet niekas negalėjo Torai – savyje – uždrausti to tarti: Vilhelmas. Ji slėpė tą vardą prie pat širdies – lyg tai būtų buvęs sužeistas kiriukas, apie kurį niekam nevalia sužinoti, mat tada jis būtų negyvai užspardytas.

Ingrida su Tora pagaliau atsisėdo prie darbastalio išgerti arbatos. Tylios ir patenkintos, raudonomis, ištinusiomis rankomis ir pavargusiomis akimis. Tuo metu pro pravertą langą sunkėsi ką tik išplauto kambario drėgmė. Plūdo į šaltą vakarą, virsdama stogo šešėlyje puošniais, ruplėtais varvekliais. Švelniai pustant sniegą, kažkas silpnai ir gailiai skimbtelėjo, ir para praėjo.

Šviesos Šimtabutyje užgeso – viena po kitos. Tora pakėlė siaurą, mažą veidelį didele nosimi ir sutiko mamos žvilgsnį. Jiedvi buvo daug nuveikusios. Dvelkė švara, ir priešais Torą, ant dryžuotos lėkštutės, gulėjo garbingai užtarnautas taukuose keptas riestainis. Šiam vakarui pakaks. Mat iki Berlyno be galo toli.

13

Atrodo, Elizifa nesuvokė, kas nutiko vaikui. Ji atsisakė nutraukti pieną iš pritvinkusių krūtų. Ir Ingrida, ir kitos Šimtabučio moterys viena po kitos lankėsi viršuj, norėdamos ją atvesti į protą. Senoji pribuvėja mėgino pasilenkusi pieną nutraukti jėga. Bet Elizifa inkštė ir, kad nepaplūstų, po naktiniais marškiniais įsikibusi laikė permirkusį skudurėlį. Viešpaties dovanos nešvaistomos, dejavo ji. Bet žodžiai buvo beprasmiai, nes dovanos liejosi per kraštus. Tuo tarpu ir vieno, ir kito veikiau trūko tiems vaikams, kuriems reikėjo gyventi.

Nenorėjo ji ir praustis. Nei keltis. Pribuvėja įpykusi pagąsdino, kad, jei tinkamai neprisižiūrės, gangrena įsimes į visą gimdą. Bet Elizifai dingojosi, kad Viešpats duoda ir atima, ir Jo vardas turi būti šlovinamas per amžius!

Tuo metu vilnonis skudurėlis vis labiau gižo, o plaukai negražiai šarmojo aplink dėmėtą veidą. Viduje, regis, viskas skendo kančioje. Ji gausiai kraujavo. Patalai iš pradžių nusidažė raudonai. Vėliau ši spalva pasklido po pilkšvą paklodę, kuri įgijo vis tamsesnį rudą atspalvį. Prie pat kūno nepaliaudamas tryško šviežio, raudono kraujo šaltinis. Atrodė, tarsi kūnas beviltiškai mėgintų išlaikyti atvirus jūrų kelius. Elizifai atsivėrė žaizda, ir ji garbino Dievą. Nė ašaros neišspaudė. Ir dar tvirtino, kad nėra reikalo valgyti.

Po geros savaitės Ingridos virtuvėn, gaudydama kvapą, įlėkė pribuvėja – kaip furija.

Į siūles įsimetęs uždegimas. Jėga laikiusi Elizifą, kad nors ką įžiūrėtų, kai traukė siūles.

Jos ją užpuolė – Ingrida, Johana ir pribuvėja. Nebuvo kitos išeities.

Pribuvėja sutvarkė, ką reikia, o visą čiužinį teko supleškinti atslūgusios jūros pakrantėj.

Bet kai šitai baigėsi, visos apsiverkė, išskyrus Elizifą. Mat tokios gimdymo lovos dar niekas nebuvo regėjęs.

Torsteinas bindzinėjo pakampiais it nuplaktas šuo. Po kurio laiko nebepajėgė įeiti kambarin, kur gulėjo žmona.

Ne kas kitas, o Solė ėjo pas ją nešina maistu ir gėrimu ir ramindama šnekino ją susiimti nors tiek, kad negautų galo. Kiekvienąsyk pravėrus duris, jai į veidą tvokstelėdavo salsvai šleikšti šviežio ir seno kraujo drėgmė. Ši buvo kaip reikiant sumišusi su aštriu šlapimo ir sugižusio pieno šutu.

Kalėdų vakarą Solė ir Tora išvietėj sėdėjo drauge.

Joms besėdint buvo ką tik išmušusi valanda savaitgaliui. Solė verkšleno, bet nebuvo nusiteikusi išlieti širdies. Tora sėdėjo ant savo skylės ir nieko nesakė. Pakako ir Solės ašarų.

Galutinai pabaigusi, Solė nusišnirpštė į vieną iš senųjų laikraščių, kurio net nesiteikė paminkštinti patrynusi rankose.

Jiedviem beeinant per kiemą sniegingu oru, Tora palietė sustipusią Solę už rankos. Ir kai jos jau stovėjo verandoje bandydamos apsivalyti sniegą, Tora ryžtingai tarė:

– Tai ateikit judu su Jorgenu apačion, kai mažyliai nueis gulti. Uždegsiu kamaraitėj žvakę angeliuko žvakidėje.

Solė akimirką ar dvi nušvito, bet paskui vėlei paniuro. Lėtai papurtė galvą ir nuskubėjo aukštyn laiptais. Priėjusi posūkį paskutinėje laiptų aikštelėje, ūmai atsisuko ir bejėgiškai pažvelgė į išblyškusį Toros veidą. Blausi palubės šviesa smelkėsi į kiekvieną Toros veido bruožą, palikdama Solės veidą viršuje tūnoti tamsiuose šešėliuose.

Gandai apie Elizifą pasiekė ir pastorių.

Vieną ketvirtadienio priešpietį laiptinėje pasigirdo aiškus, švelnus Norvegijos pietų dialektas. Tora jį lengvai atpažino iš kalbos. Kaip ir Solė. Einaras iš verandos palėpės ir vėl parodė, ką apie viską mano, trinktelėdamas kambarėlio durimis taip stipriai, kad ir pats išgirstų tą trenksmą.

Elizifa buvo pragulėjusi bemaž tris savaites, o kalendorius išplėšytas iki pat sausio galo. Iki laiko, kai Elizifa, būdama jauna ir žemiška, pagimdė mergaitę, kurią pavadino trumpai ir gražiai: Sole2.

Bet keturiolikmetei saulė švietė ne itin daug. Tamsu lauke, o namuose – nors į akį durk.

Pastorius perdavė linkėjimų ir pasiuntė Jorgeną atvesti Torsteiną. Susigėdęs, tylėdamas ir su kepure tarp delnų Torsteinas stypsojo vidury virtuvės, pamatęs, kokio didelio svečio sulaukta. Kepurė dabar sukosi it ratelis. Jis stovėjo šitaip, turėdamas tiek daug ką pasakyti pastoriui, šiam vis dėlto atkakus jų aplankyti tokioje bėdoje. Tačiau žodžiai, regis, niekaip negalėjo prasiveržti. Nebuvo tikras ir dėl to, ar toks protingas ir apsiskaitęs žmogus supras.

– Čia tas religingumas, tas atsivertimas. Patikėkit, tai ir buvo pamišimas, pastoriau.

Štai ir pasakė, bet viskas pakrypo taip, kaip bijojo: pastorius užuominos nesuprato.

– Tavo žmona – tikrai geras žmogus ir gera krikščionė, tuo neabejoju, – atsakė pastorius išsiblaškęs.

Ligonės kambaryje jis buvo netrukęs apsisukti. Tai bent moteriške tekę pasirūpinti. Aišku, sielą, kiek reikėjo, išganęs, bet moteris buvo labai jau nesukalbama. Vis giedojo psalmes. Suprantama, tai sugluminę pastorių.

Galiausiai jis pasivedė Torsteiną į laiptinę ir užvėrė duris. Norėjo pasikalbėti su Torsteinu prie keturių akių.

Vaikai turį išvažiuoti, patikino pastorius.

– Kur taip? – bent šį tą įsidrąsino šnibžtelėti Torsteinas.

To pastorius dar nesugalvojęs, bet tai šiokia tokia išeitis. Tai vaikų apsaugos tarnybos reikalas. Jis, kaip kunigas, galįs tik aplankyti namus ir patvirtinti, kad skurdas ir nepriteklius nuolatinio augintojo rankose didelis. Kuriam laikui reikalinga globa.

Tada, įžengęs vidun, draugiškai pašnekino vaikų pulką, paplekšnojo Solei per galvą ir pasiteiravo, kada ši bus konfirmuota.

Laiptinė turėjo plačiausius plyšius duryse bei ausis ir akis kiekvienoje kertėje, taigi nepraėjo nė pusės valandos, kai apie Torsteino ir pastoriaus pokalbį sužinojo visas Šimtabutis. Torsteinas grįžo prie tinklų lopymo, iš susijaudinimo papilkėjęs iki barzdos pašaknų.

Tora ir Solė baigė plauti indus.

Ant taburetės buvo pasistačiusios cinko dubenį. Ant žemo suolelio, prie pat cinko dubens, Solė ramiais, vangiais judesiais ant didelio kibiro dangčio vieną ant kito džiovė įkaitusius puodelius.

Tora trynė paprastą servizą į sučiurusią puodelių šluostę. Ši jau seniai buvo šlapia, bet ji kiek galėdama stengėsi būti nematoma ir neprašinėti šluosčių. Tarytum jai kažkas būtų sakęs, kad kažin ar virtuvės stalčiuje esama kokio podėlio, kaip kad apačioj, pas mamą.

Solės veidas buvo be išraiškos, koks veikiau būdavo, kai ji turėdavo ypač daug minčių. Sunkūs bruožai po styrančiais kirpčiais, nurėžtais beveik iki šaknų. Rankos buvo neįprastai didelės. Ir ne veltui.

Solė vien tik drabužių skalbimui sugaišdavo visą amžinybę. Buvo vyriausia, mergaitė – ir dar gera. Tai buvo josios pasmerkimas Sodomoje. Ji nemokėjo pasakyti „ne“. Nepajėgė kaip dera pasipriešinti.

Tora pristatė vieną iš mažylių šluoti grindų.

Jis tai darė savaip, bet niekas jam nepasakė nė vieno blogo žodžio. Tora atokiau, prie lentos, pjaustė stipriai sūdytą avieną į gabalėlius, o Solė vystė mažiausiąjį.

Niekas nepratarė nė žodžio.

Giesmės svetainėje buvo nutilusios. Matyt, ji buvo užmigusi.

Jorgenas su Toru įėjo vidun, susigėdę ir tylūs, nes visi Šimtabutyje žinojo, kad pas juos buvęs pastorius. Galop Solė pasodino mažylius žaisti su pakurų dėžute, o penki dičkiai susėdo prie virtuvės stalo ir gėda dalijosi pasvirę virš didžiulio, namuose piešto stalo žaidimo lakšto. Susiradę sagų ir nulaužtų degtukų žaidė grupelėmis. Solė su Tora vis laimėdavo, o Jorgenas niršo.

Jo marmūzė atgavo spalvą, o galva buvo užimta kitais dalykais nei kad reikės eiti į vaikų apsaugos tarnybą.

Tora sėdėjo kažkaip keistai gerai jausdamasi. Kone laiminga. Ne vienintelė su trūkumais.

Vakare, kai Tora ir Solė kiekviena su maskatuojančiu pieno kibiru patraukė kaiman pirkti pieno, Solė tvirtu balsu tarė:

– Nieko iš to nebus!

– Ką turi galvoj?

– Mūsų neišsiųs.

– Kaip… baik jau.

Tora numykė tuo abejodama.

– Niekas mūsų nenorės imti, mūsų per daug!

– Čia tai tikrai, – tarė Tora.

Jiedvi susižvalgė. Tada Solė prapliupo juoktis. Juokėsi kažkokiu iš širdies sklindančiu juoku, kuris Torą sutrikdė. Bet ši juokėsi kartu. Kiek tik galėjo. Ir maskatuodamos kibirais jos nulėkė pašlaitėm.

Pienovežis dar buvo neatvažiavęs, nes keliai prie Skareto vėl buvo užpustyti.

Jie stoviniavo būreliais. Visi vaikai ir keli senučiukai. Prisiglaudę prie sienos, ieškodami užuovėjos. Virš jų galvos buvo prikaltas namuose pagamintas ženklas su užrašu: PIENO IŠDAVIMAS.

Stumdėsi stirdami šaltyje, bet susimanydavo pokštų, kad pratemptų laiką. Jų buvo daug. Vien šeši iš Šimtabučio.

Jie laukė šaldami – kartu.

Pagaliau pasirodė mašina. Šimtabučio vaikai turėjo gebėjimų atsidurti pirmi eilėje, kai būdavo atmatuojama nuo viršutinės didžiųjų gabenamų kibirų dalies. Mat viršus – viršus buvo grietinėlė. Tai Šimtabučio vaikai žinojo ir taip.

Sumokėdavo ištinusiomis rankelėmis arba užrašydavo į bloknotą, kuris gulėdavo nedažytoje neobliuoto medžio lentynoje tiesiai virš pieno rampos.

2 Sol (norv.) – saulė.

14

Solė buvo teisi.

Surasti globėjus šitiekai nebuvo galimybės. Bent jau ne žiemos metu ir per tokį trumpą laiką.

Keturios suaugusios moteriškės vartė ir prausė Elizifą jėga. Bet keltis ta nenorėjo.

Ingrida, vienądien prisėdusi ant lovos krašto, pamėgino su ja pasikalbėti apie mirusį kūdikį. Elizifos žvilgsnis taip nušvito šlovindamas Viešpatį už jo išmintį šiame reikale, kad Ingridai nugara nuėjo pagaugais. Vienintelei Solei pavyko prasibrauti pro šventą nelaimėlės kiautą.

Baigiantis sausiui užėjo atodrėkis. Pavasaris ir ruduo visada buvo Elizifos vaikams didžiausias batų poreikio metas.

Bet šiemet lyg tyčia – užuovėjinis oras kirpčių plaikstymui turėjo padaryti galą dar sausį!

Elizifa gyveno laimingoje nežinioje. Torsteinas vieną kitą rytą mėgino paskirstyti batų poras, bet taip nieko ir neišėjo. Per atodrėkį jie, Elizifos vaikai, niekada nelankydavo mokyklos vienu metu visi keturi. Solė žiūrėjo, kad pamokos būtų praleidžiamos palyginti tolygiai. Ir kalė pamokas kartu su nenuovokiuoju Jorgenu, kad šis įgytų nors kiek Giunos išminties.

Paprastai namuose ant suoliuko tekdavo sėdėti tam vargšeliui, kuris paskutinis išlipdavo iš lovos. Mat pora didžiųjų batų ir dvi poros nukirptų aulinių buvo keturių vyresnėlių žinioje. Mažieji galėjo džiaugtis, kad paveldėjo tai, kas išaugta, ir kad gali išeiti laukan. Tačiau didieji turėjo keturias poras vienodai didelių pėdų ir viso labo tris poras batų. Trys iš jų kasdien ėjo į Sodybą, pas raudonus Giunos Helmersen taisymo brūkšnelius.

Maža to, Solė savo noru ėmėsi namų ruošos bei trijų mažylių ir mamos priežiūros. Torsteinas nuolat lopė tinklus ir retai rodydavosi laiptinėj.

Giuna niekada nepriekaištavo dėl praleistų pamokų. Bet vieną dieną nieko nesakiusi atėjo pas Solę su knygų ir užduočių pilna kuprine. Vėliau pasirodė, kad šis sprendimas geriausiai juos išmaitino.

Ji ilgai išbuvo prasmirdusioj Elizifos svetainėj.

Kitą dieną ne tik pastoriui ir vaikų apsaugos tarnybai, bet ir kitiems sumaniems ir įstatymų besilaikantiems kaimo vyrams Giuna pareiškė, kad ne vaikus reikia išvežti, o kad Elizifa pasiligojusi ir jai reikia pagalbos.

Ką pribuvėja pavadino „kerais“, o pastorius „vienos šiaip neblogos moteriškės neatsilaikymu prieš savo vaikus“, Giuna, net nekilstelėdama antakio, pavadino „palūžimu“. Ji rašė oficialius laiškus, kalbėjo telefonu – ir pasiekė to, ko norėjo.

Elizifai jie gavo vietą kažkur Bodėje. Niekas tos vietos pavadinimo netarė balsu.

Tačiau Otaro krautuvėlėje geradariai, pirkdamiesi margarino ar kavos, tikino, kad Elizifa neva apgauta ir ją tekę išvežti.

Dėl to kaltino keliaujantį pamokslininką. Dabar tas atklystąs ir kitur ir atimąs iš naivuolių protą. Kokia gėda, kad šitai dedasi!

Ta diena atėjo. Elizifą reikėjo aprengti ir pakelti jėga. Ji paleido Torsteinui, Giunai ir Ingridai grasinimų krušą, kad tas, kuris palies Viešpaties padarą, sulauks Jo bausmės.

Slaugytojas iš Bodės, matyt, buvo matęs ir baisesnių dalykų, nes buvo ramus ir tvirtas kaip uola ir nesiteikė jai atsakyti nė žodeliu. Vis dėlto pintoje dėžėje ji sukniubo ir pravirko.

Solė buvo pasilikusi virtuvėje su mažyliais, bet išgirdusi motinos verksmą įžengė vidun. Valandėlę pastovėjo vidury kambario, lyg grumtųsi su savimi, tada paėjėjo prie ligonės dėžės. Prisikišusi prie Elizifos veido pašnibždėjo:

– Mama, ten, kur vyksi, bus geriau. Ten žmonės visą dieną turės laiko su tavimi dainuoti ir skaityti Bibliją. Galėsi ramiai sau melstis, ir niekas iš tavęs nesišaipys, mama. O kai pasveiksi, mes atvažiuosim… atvažiuosim ir tave parsivešim. Tikrai tikrai! Štai čia tavo manos kruopelės, mama…

Ji stumtelėjo Elizifai po apklotu riebaluotą pilkojo popieriaus maišelį ir ištiesė jai atsisveikindama ranką. Taip stovint jos veidas buvo panašus į susimąsčiusios senučiukės. Nebuvo matyti nei šypsenos, nei ašarų.

Suaugusieji akimirką nusigrįžo. Ką tik girdėjo ir matė suaugusią keturiolikmetę – pernelyg senomis akimis ir pajuoką keliančiu vardu.

Solę!

15

Vieną dieną Giuna sėdėjo prie mokytojos stalo ir kalbėjo – apie neapykantą. Tora pabandė pajusti neapykantą.

Bet jos ten nebuvo. Tokios, kokią nupiešė Giuna. Suvokė, kad ten, kur turėjo tūnoti neapykanta, – tuščia. Tuščia, lyg spoksotum į ką tik pakilusią saulę, kol ši akyse ima mirgėti mažulyčiais miglotais ratilėliais ir saulės šviesa pasidaro balta ir beprasmė.

Giuna pradėjo jiems pasakoti apie karą.

Tora susigūžė ir nunarinusi galvą įniko uoliai tvarkyti plunksninę. Laukė žodžio „vokietė“. Norėjo, kad tai greičiau praeitų.

– Atominis karas! – tarė Giuna. – Tai blogiausia, ką žmonės padarė. Visi suaugusieji, kurie tai seka, bijo, kad gali prasidėti atominis karas.

Ir ji išdėstė apie atominių bombų sprogdinimą ir nemalonius jo padarinius. Sprogusi atominė bomba švietusi kaip šimtas saulių. Kilusi į Nevados dykumos dangų 15 000 metrų it ugnies stulpas! Ir viskas aplinkui tapę radioaktyvu!

Toros kūnas senajame mokykliniame suole, kurį dalijosi su Sole, nurimo. Padėjusi ant kelių sudrėkusius delnus, ji pajuto neapsakomą palengvėjimą.

Atominis karas! Tai kur kas blogiau negu vokiečiai! Giuna tai ką tik pasakė, kad visi girdėtų.

Nei iš šio, nei iš to, netgi nebūdama kaip reikiant išalkusi, Tora su džiaugsmu ėmė galvoti apie maistą mėlynoje skardinėje dėžutėje ir pieno šlakelį stiklinėje. Pažvelgusi į Giuną širdyje pajuto tokį švelnumą ir lengvumą.

Tą pačią dieną, kai Ingrida pasakė, kad ją priims į šaldyklą, jei vėl eis į vakarinę pamainą, Giuna užsiminė, jog Vesterolo seklumoj pasirodžiusios atlantinės menkės. Viršutinis rifas jau davęs gražaus laimikio.

Tada Tora suprato, kad mamai teks ilgos vakarinės pamainos…

Ji žiopsojo į mokytojos veidą, kol išvydo, kaip aristokratiška tėčio mamos galva slysteli tiesiai už Giunos palaidinės apykaklės.

Tora sėdėjo sustingusi nunarinta galva ir spoksojo, kol galų gale patikėjo, jog diena vis dėlto skleidžia šilumą.

Niekieno katytė.

Katytė visiems darė gėdą.

Galiausiai buvo nutempta griovin.

16

Vyriškiai stovėdami Otaro krautuvėje prisiekinėjo, kad dabar žvejams tai jau tikrai benzinas bus neapmokestinamas.

Ne vienas buvo pasidaręs ponu, įsigijęs po penkiolika dvidešimt nailoninių tinklų vien vildamasis sulaukti žuvies.

Praėjusiais metais trečdalis tinklais gaudomo laimikio buvo pagauta nailoniniais.

Almaras mįslingai supapsėjo suktinės nuorūką, prisimerkęs pažiūrėjo į lentynas ir pro sukąstus dantis iškošė:

– Tai kad tuoj nebeliks ko plaukti. Per šitiek metų žvejojantys gaubiamaisiais tinklais išgaudė visas suaugusias žuvis, dabar liko tik ledjūrio menkių mailius. Atlantinę visoj jūroj išbaidė taip, kad šita nebedrįsta apžioti valo. Tinklininkai vargšams padieniams meškeriotojams stovi skersai kelio: suskaido menkių guotus, kad žvejai su paprastais tinklais nerastų nieko kito, tik smulkmę.

Almaras vėlei garsiai ir iškalbingai supapsėjo.

– Taip, bet jie saugo Hopsteigeną, – atsargiai tarsteli Otaras.

– O taip, tie, kurie yra ne tokie talentingi ir nesugeba sukaupti kapitalo šešiasdešimtpėdei su gaubiamuoju tinklu ir echolotu, tie tegu žvejoja laisvai kaip pasakoj. Eik jau! Ant pašto ženklo!

Du iš Simono laivo įgulos išsijuosę tempė lauk dėžę su maisto atsargomis. Tiems nebūdavo kada diskutuoti su seniu iš Hestvikos, kai tas pasirodydavo.

Bet vienas iš vyrukų vis dėlto negalėjo atsispirti. Grįžęs pasiimti kibirėlio aliejaus, kurio nepasiėmė pirmu nešimu, eidamas lauk pro durų plyšį mestelėjo:

– Tai ko anas Almaras nestreikuoja?! Jo valia! Taigi gali savo savivaldybės pajamas dėti bankan, užuot brangiai investavęs ir kentęs nepriteklių žuviai dingus!

Po šios papliūpos Almarui tenka kitų akyse išlaikyti savo veidą ramų. Visi ištikimai nusigręžia į prekystalį ir Otarą ir užveda kitą kalbą.

Štai Dalui šią savaitę reikia daugiau žmonių. Laukia laivo, kuris bus pakrautas į JAV.

Čia gera žinia.

Bet spiningautojai šnairuoja, nors ir nestoja į atvirą kovą. O žodžių virš klijuotės aplinkiniuose žvejų nameliuose netrūksta, ir jie aitrūs. Šitai pasklinda po kaimą, įsiskverbia į virtuvių kertes. Moteriškės pritaria, vaikai leidžia lietis bjauriems žodžiams ir – kraujui iš nosies, kai paaiškėja, kad esama dviejų frontų. Tų, kurie palaiko žvejojančius gaubiamuoju tinklu iš vienos pusės, ir tų kitų – iš kitos.

Retsykiais nebe juokais. Jaunimo namuose šeštadienį tuoj nebegalėsi prašnekti apie žuvį, nes už tai kaipmat gausi į nosį.

Tuo metu 783 laivai su gaubiamaisiais tinklais yra gavę sezoninę koncesiją, ir spiningautojai, meškeriotojai bei žvejojantys paprastais tinklais elgiasi kaip duonos tešlos neįsileidžiantis raugas. Jie grasina, kad liks namie pas žmonas ir namų šilumoj, jei valdžia neatidės žvejybos gaubiamaisiais tinklais įteisinimo datos.

Vyrukų kumščiai kišenėse dideli ir nenustygstantys. Laikai neaiškūs. Vis dėlto atsiranda vienas kitas, kuris nueina įsigyti radijo aparato, nežinia iš kur dabar traukęs pinigų.

Vėjai tolygiai stiprėja, ir Viešpats viską sutvarko taip, kad palaiminto sausumos laiko užtektų radijo klausymuisi. Nors šis ir nėra labai laukiamas tų, kurie vaikosi pelno.

Nuomonės dėl to, kas sutvarkęs žuvies kainas: Geradaris ar nelabasis, skyrėsi. Kai kurie žinojo vieną kitą pavardę iš Oslo. Už Lofotenų atlantinę menkę jau mokėjo 67 eres, o juodžuvės ir juodadėmės menkės vis dar kainavo 61 erę.

Moteriškės dūsavo dėl kavos kainos: 17,70. Bet džiaugėsi bent tuo, kad audros nepasiglemžia žmonių ir laivų. Finmarke šeši laivai dingę.

Dieve Švenčiausias! Tada nebereikėtų skųstis dėl kainų…

Apačioje, Dalo žuvies pjaustykloje, darbas virte virė.

Dalas anaiptol nebuvo griežtas šeimininkas. Bet jam patiko, kad darbas būtų padarytas. Taip visiems geriau. Ypač tiems, kurie sėdėjo prie pakavimo stalo ir atlygį gaudavo už padarytą darbą.

Jis niekada neatsisakydavo progos prižiūrėtojui duoti valią priminti „damoms“ apie šį faktą. Pats tokiais atvejais laikydavosi nuošaliai.

Hokonui Dangaus Šviesuliui (jis buvo žvairakis) užduotis ne itin patiko, ir jis nesivertė per galvą. Jis buvo žmogiškas ir labai santūrus viršininkas. Paguosdavo ir pralinksmindavo, kai darbas dėl vienokių ar kitokių priežasčių vėluodavo ir jo sumažėdavo tiek, kad gaudavai mažiau nei 13 kronų už valandą.

Vyriškiai gaudavo pastovų 15 kronų ir 50 erių atlygį.

Bet gyvenimo ratas sukosi, ir tai svarbiausia. Pasisekė tiems, kurie abiem auliniuotomis kojomis stovi pjaustymo ceche. Frida, Gretė, Hansinė ir Ingrida šitai suprato. Jos paeiliui mazgojo delnus įskilusioj praustuvėj. Muilas gerai plovė, kad ant sumuštinių joms valgant nepatektų smarvė.

Visas branginamas pusvalandis!

Valgymo kambarėly vietos užteko tik šešioms metalinėms kėdėms ir dideliam kvadratiniam stalui su respatekso viršumi. Prie durų buvo praustuvė ir veidrodis. Kai jos vilkdavosi baltą chalatą arba pasibaigus pamainai braukdavo šukomis plaukus, save ten regėdavo it kokį pilką, beformį šešėlį.

Šviesa virš stalo – atvirkščiai – gulė ant bejėgių, blyškių veidų ir kiekvieną raukšlelę paversdavo blogai sugijusia operacine žaizda, o kiekvieną strazdaną – bjauriu, nepatraukliu iššūkiu.

Ingrida nusitempė gobtuvą ir susmuko ant suolelio prie grublėto termoso. Išsiblaškiusi klausėsi šiurkščių, Fredai laidomų Gretės juokelių.

Čepsėjimas. Vienskiemeniai žodžiai. Laikymasis abiem rankom už pilko bakelito puodelio, kad sušiltų rankos.

Pirmosiomis minutėmis kitkam nebūdavo jėgų.

Keturios valandos su trumpomis penkių minučių pertraukėlėmis buvo įsismelkusios į pečius ir sprandą bei aptraukusios žvilgsnį it plėvele.

Po kurio laiko iš Fridos išgirdo vieną kitą žodį: Dalas neva ne toks jau blogas. Ne prasčiausias ir jo atlygis už darbą.

Pusė pietų pertraukėlės buvo praėjusi. Skersvėjis nuo durų ir langų plyšių degino blauzdas. Gretė per plonai apsirengusi, pagiežingai pamanė Ingrida. Kad tik pasirodytų, kuo vilki.

Hansinė nuėjo išvietėn. Gretė kažką suniurnėjo, kad joms pamainoj reikėtų vikresnės.

Hansinė gaišinanti… gadinanti atlygį.

Kitos dvi susižvalgė, kramtė, nieko nesakė. Iš laiptinės pasigirdo balsai, kažkurie iš vyriškių įėjo vidun. Ingrida pajuto nenusakomą palengvėjimą. Tik ne šiandien jos jėgoms žiūrėti, kaip Gretė puldinėja Hansinę.

Žuvys gulėjo krūvomis, paruoštos pakavimui – Ingridai tai šįvakar buvo svarbiausia. Mažai tepadėjo, kad šiandien buvo šeštadienis ir vyriškiai galėjo paimti laisvų dienų.

Ingrida žinojo, kad ne jos vienos namie laukia darbas.

Frida užsiminė, kad prieš išeidama nespėjusi išskalbti drabužių, nes vieną mažylį supykinę ir jai reikėję jį aptvarkyti. Pas ją gyveno pasiligojusi motina, o vyras buvo išvykęs žūklėn.

Hansinė turėjo karvę, kuriai buvo tešmens uždegimas. Ji gyveno kitoje Įlankos pusėj ir buvo pradūrusi senojo dviračio padangą. Jai tai turėjo virsti naktimi, jei nerastų pas ką nors paguodos.

– Šįkart maišas išeis kaip reikiant!

Gretė kalbėjosi su vyriškiais. Užmetusi vieną nailoninę blauzdą ant kitos, iššovė priekin krūtinę. Per pietų pertraukėlę visada nusimaudavo vilnones pėdkelnes.

Ingrida sėdėjo svarstydama, ir iš kur ji ima tiek jėgų ir ištvermės. Dieve mano!

Maža to, ji buvo vienintelė iš jų netekėjusi. Turėjo vaiką, bet gyveno pas močiutę Breilane. Gretė buvo laisva kaip paukštis.

Ši mintis Ingridos vis neapleido: laisva kaip paukštis!

– Rytoj padarysiu sau ilgą rytmetį, po galais, tai jau tikrai! Su kava ir sluoksniuotos tešlos bandele! Kitaip būčiau ne moteris, o vyras! – Gretė šįvakar buvo puikios formos ir su didele energija traukė pirktinę cigaretę, iškalbingai žvelgdama į jauniausią vyruką.

– Ką turi galvoj? – paklausė tas.

– Turiu galvoj filė pjaustytojus – kuriems nereikia šeštadienio vakarą stovėt juoda burna už grašius.

– Ir vėl užsivedei? – tarė Hansinė, kuri buvo ką tik įžengusi vidun. Ji stovėjo atsišliejusi į praustuvę, nes jai nebuvo kėdės.

Vienas iš vyriškių jai pasiūlė savo kelį. Bet Hansinė pakikenusi atsisakė.

– Tau teks pasiieškoti kito globėjo kelių ir liautis vaizduoti, antraip Dalas pamanys, kad esi vyras, ir pristatys tave prie vyriško darbo! – pašaipiai mesteli vyriausias iš vyriškių.

Gretės veidas akimirką suakmenėja. Veido bruožus apgaubia kažkas šiurkštaus ir negražaus.

– Ką gi, manai, jog taip ir turi būti: kad pelnytumeis valandinį atlygį, užtenka tarp kojų turėt kabantį kapšelį.

Abiejuose Gretės lūpų kampučiuose pakimba po mažytį purslelį. Akys sužaibuoja. Ji visai pamiršta demonstruoti nailonines blauzdas. Taip staigiai užgesina į cinkuotą peleninę cigaretę, kad pelenai pažyra virš Hansinės rudojo sūrio griežinėlio. Vyriškiai pakyla ir juokdamiesi išeina.

– Tau teks įsitaisyt nuolatinį berną. Tada nebereikės uždarbiaut ir užimt vietos tų, kuriems patinka užsidirbt! – atsklinda iš koridoriaus.

Ingrida, savo nuostabai, pamato, kad Gretė arti ašarų.

– Gretė sako teisybę, – išgirsta save kalbant Ingrida. – Tai mes, moteriškės, sėdim prie tos krūvos, kai vyrai išeina savaitgalio poilsio. Mūsų, pakuotojų, turėjo būti penkios.

– Taip, bet dabar mūsų tik keturios, – taria pavargusi Frida.

– Ir su tuo reikia taikstytis?! – pasipiktinusi rėžia Gretė. – Nejau neturim viršininko, kuriam galime pasiskųsti?

Frida pasiruošė eiti – laikas tuoj baigsis.

– Mes neorganizuotos, jis neprivalo kalbėti su valdžia apie mūsų reikalus, – taria Ingrida be nuotaikos.

– Ak, jūs leidžiatės vedžiojamos už nosies kaip kvailelės!! – tėškia Gretė.

– O pati taip nedarai? – sušvokščia Frida.

Stoja tyla.

– Jei tik baigtum traukti savo dūmą, kad mes, likusios, galėtume valgyti sumuštinius be pelenų ir neaušindamos burnos, pjaustykloje eitųsi kur kas geriau!

Gretė į ją atsisuko, staigiai ir keistai įskaudintu veidu. Bet nieko daugiau nesakė.

– Manau, kad pavargome. Geriau nebesipeškim. Turim sutampyti žuvis į krūvą, kad ir kaip mums dėl to būtų apmaudu. Nereikėtų pietų pertraukėlės gaišti tam, kad viena kitai perkąstume gerklę.

Hansinė žiūrėjo į kitas maldaujamu žvilgsniu.

Gretė iš valgymo kambarėlio žengė paskutinė.

– Vyrų dieną niekas nevaiko, kai nėra žuvies, – šūktelėjo joms pavymui.

– Vyrai yra maitintojai, – šūktelėjo atgal Frida.

– Aš irgi! – užstaugė Gretė, ir tai buvo paskutiniai jos žodžiai.

Šitaip atkeršijo už nuorūką, kurią jau buvo užgesinusi. Ji ją trynė, maigė, sutraiškė į cinkuotos peleninės dugną.

Išėjusi koridoriun Ingrida pajuto, kad valgymo kambarėly jaukiau, nei manė. Čia, anapus durų, vėjas košė iš visų pusių. Ledinis ir drėgnas.

Tai ją taip papiktino, kad ir pati negalėjo paaiškinti kodėl. Ji stovėjo laukdama Gretės tik iš užsispyrimo. Jautėsi apgailėtinai ir be ūpo. Bet širdies gilumoje prisikapstė iki pasipiktinimo priežasties. Tai Gretės darbas.

– Aš tik irgi noriu trupinėlio gyvenimo, – paaiškina Gretė, kai vėl prisiveja Ingridą. – Ar supranti, Ingrida?

– Taip, suprantu. Supranta ir kitos. Tik nebeišgali. Dabar aš, beje, irgi maitintoja, – tyliai priduria Ingrida.

Gretė priblokšta. Tokių išpažinčių kiekvienądien iš Ingridos lūpų neišgirsi. Ji draugiškai kumšteli Ingridai į nugarą ir tvirtai pareiškia:

– Norėčiau, kad pasimatytumėm ir kitapus šių sienų, Ingrida. Manau, abidvi esam vieno plauko.

Ingrida nusišypso.

– Gal ir taip…

– Norėčiau pagyventi ir truputėlį save palepinti. Ketinu nusipirkti kailinius. Taip, tikrai. Vaikščiosiu po kaimą su savo pačios pirktais kailiniais! Pamatys tie smirdžiai! Skaičiau apie juos skelbiant žurnale. „Rudi ir juodi šilkinio ruonio kailiniai: 400 kronų. Prima: 850 kronų.“ Kad ir pigiausius – matyt, – priduria ji.

Veidas nušvinta, o žvilgsnis atsitraukia nuo Ingridos ir nuklysta į dienos sapną.

Torsteinas Jarlas gulėjo prie prieplaukos laukdamas, kada reikės krauti. Ingrida mestelėjo lauk žvilgsnį, joms nuskubant pro paskutinį langą siaurame koridoriuje. Bent kažkas iš vyriškių turės prakiurksoti šeštadienio vakarą.

17

Almarui iš Hestvikos priklausė dvidešimt vienos pėdos šarka3.

Jis ją turėjo daugel metų ir buvo supratęs, kad ji parankus kasdienis įrankis šlapiame Viešpaties delne.

Ji nebuvo labai išpuoselėta, toli gražu. Bet variklis buvo prižiūrimas nuolat.

Almaras šiek tiek vertėsi sau vienas žvejyba. Būdamas Sodybos kūrikas, negalėjai dorai apsirūpinti.

Tai nereiškia, kad tas, kuris užsidirba valdišką duoną, ją ir turėtų valgyti, manė Almaras. Ką gauni, turi atsidėti vienoms Kalėdoms, kad turėtum ką valgyti per kitas.

Ne, ačiū, sakydavo Almaras ir – gaudydavo žuvį.

Be to, laivas praversdavo tada, kai vienam ar kitam prireikdavo į Sturėjos salą arbą žemyną tomis dienomis, kai neplaukdavo maršrutinis laivas. Sykiais nutikdavo taip, kad vaikai iš motinos įsčių imdavo lįsti po du, kojomis į priekį ar kitaip sukeldavo papildomo rūpesčio, ir senosios pribuvėjos neužtekdavo.

Tada Almaras ištikimai pasitarnaudavo. Negerai užsiimti tuo, ko nelaikai tvirtai kumštyje – kol neatplaukęs maršrutinis laivas, pamanydavo jis ir užkurdavo variklį.

Seniai galvojo įsigyti naują ir geresnį laivą, bet pinigais nelijo, tad tokią mintį pavijo šalin. Bet didžiausią gėdą darė antstatas, kuris buvo toks atviras ir mažas, kad gimdyvėms dažnai tekdavo gulėti iškišus kojas pro siauras kajutės duris į šaltą vėją.

Jame, apačioj, nosį rietė alyva, prisvilusi kava, taukuota ir prasmirdusi laivo krosnis.

Klijuotė ant trapecijos formos staliuko su siauromis, rudai dažytomis kėdėmis iš abiejų pusių pirmagalio kajutėje buvo subraižyta ir sutrūkinėjusi. Tik per vargą galėjai įžiūrėti, jog kadaise ji visa buvo išmarginta smulkiu rožiniu rašteliu. Viršutinis sluoksnis buvo atsilupęs, ir šen bei ten lindo lauk purvinai rudas staltiesės audinys.

Virš krosnies kabėjo raudonai languota puodelių šluostė – vis ta pati. Ji buvo perėmusi gyvenimo sunkumų spalvą ir tapusi inventoriaus dalimi.

Dėl to niekas nereikšdavo pastabų, išskyrus Rakelę.

– Dovanojau tau Kalėdoms naują puodelių šluostę, Almarai. Kur ją laikai?

– Liaukis, ji tokia graži, kad laikau ją namie stalčiuj.

– Taip, bet ant paketėlio buvo užrašyta, kad ji turi būti laive!

– Che che, kaip čia pasakius, tikrai buvo, bet…

– Ir kaip galit gerti kavą šiame laivo deny, jei nėra kaip išplauti puodelio ir jį nušluostyt. Tikra puodelių šluoste! Nejau nesupranti?

– Spjaut man į tai!

– Nepyksti, kad tai sakau, Almarai?

– Atstok!

– Supykai – matau iš akių. Ir koks tu kvailelis!

– Baik!

Rakelė pamėgino vėl viską užglaistyti. Ji pažadėjo vieną puodelių šluostę stalčiui ir kitą laivui. Turėsiu išsiuvinėti monogramą, pajuokavo ji.

Bet Almaras užvedė variklį smarkiu pasukimu ir visu greičiu leidosi iš Įlankos.

Jie buvo priartėję prie pat kraštinio poliaus, kol jis pasuko galvą ir mestelėjo žemyn, kajutės pusėn.

– Ar kaiti puodą, Ingrida?

Net nepažvelgdamas ten, kur sėdėjo Rakelė.

Rakelė išsprogino į jį akis ir paerzino.

– Dar visą kelią galėsi šiauštis!

Almaras pastabą nuleido pro ausis ir piktai pasuko vairą. Torai tai nebepatiko. Nevertėjo tyčiotis iš Almaro, juk žinojo ir taip.

Ji nenorėjo, kad kas nors sugadintų šią kelionę.

Rakelė buvo išsiruošusi į Breilaną taisyti dantų ir nenorėjo vykti viena. Ingrida, šiaip ar taip, iki savaitės pabaigos nebeturėjo darbo, tad Rakelė apmokėjo kelionę. Dar pakalbėjo su Giuna ir paprašė Torą išleisti iš pamokų.

Teta vilkėjo platų paltą dideliais langeliais. Ji graži, pamanė Tora.

Tada nedelsdama dirstelėjo į mamos pasenusį, persiūtą paltą. Šis buvo naujai išlygintas, o dėmė ant skverno apačios iš vakaro rūpestingai pašalinta. Bet vis tiek atrodo, lyg toji ten tebebūtų, pagalvojo Tora. Tarsi visi šią dieną sutiktieji Breilane pamatę pamanys: „Ar tik ten ne dėmė?..“

Rakelė ant batų mūvėjo naujamades gumines kojines. Jos buvo vadinamos „poliarininkais“ ir buvo žalios. Mama avėjo aulinius. Plačius ir trumpus, su vilnoniais vidpadžiais. Tuos pačius, kuriuos avėjo ir pjaustykloje. Torai atrodė, kad nuo jų turėtų tvoksti iš tolo.

Ar ji gėdijosi? Mamos? Ne! Tik pajuto silpnumą, pamačiusi, kokios teta ir mama skirtingos.

Tora buvo apsirengusi namuose siūtu anoraku, kurį vilkėjo virš persiūtos, Kalėdoms gautos suknelės.

Tamsiai mėlynos vilnonės pėdkelnės iš vidinės pusės turėjo kvailas siūles ir karojo ant kojų lyg armonika, nors ji jas buvo užsitempusi kone iki pažastų.

Tai nebuvo labai svarbu. Tai niekis, palyginti su Almaro šarka.

Vis dėlto galėjo tik palinkėti mamai taip gražiai rengtis. Palinkėti sau tokios mamos – kaip teta Rakelė.

Aplink Rakelę, regis, visa kibirkščiavo. Ne tik drabužiai. Ji buvo tokia kupina gyvybės, ir taip visada. Ar būtų pikta, ar švelni. Apie ją tarytum bangavo. Visų akys nukrypdavo į ją, kai ji įžengdavo į kambarį. Tora tai matė ne kartą.

Kokia neteisybė! Nors tetai ir linkėjo geriausio. Kad mama būtų buvusi nors kiek linksmesnė…

Nejau tai iš tiesų taip paprasta? Nejau džiaugsmas žmones daro gražius?

Dabar jie buvo praplaukę uolas. Almaras užfiksavo vairą ir palypėjo dviem laipteliais žemyn pasiimti kavos.

Stipriai supo.

Kavos puodelis buvo didelis, gilus ir tik pusiau pripiltas, vis dėlto iš jo šlakstėsi ant visos klijuotės.

Almaras paėmė cukraus gabalėlį tarp dviejų suaižėjusių pirštų, kurie niekada nebeketino atgauti odos spalvos. Visą amželį jis tai kūreno, tai tepė, ir ta spalva buvo įsiėdusi iki pat kaulų.

Sniego baltumo cukraus gabalėlis atrodė toks keistai svetimas tarp dviejų pageltusių dantigalių. Bet šis netruko įgyti vyro atspalvį, nes Almaras siurbtelėjo kavos su pasimėgavimu, it godžiu piltuvu burna.

Tora sėdėjo ir žiopsojo, kol Ingrida jai niuktelėjo alkūne. Jos irgi gavo po porciją stiprios ir karčios kavos. Almaras įkišo aprūdijusį šaukštelį į dėžutę pieno miltelių ir dosniai šliūkštelėjo jų, keistų ir baltų, Toros puodelin.

– Tik jaunoms panelėms, – pajuokavo jis, nusišypsodamas pusiau pražiota burna.

Tada pranyko savais reikalais laiptelių prie vairo pusėje. Tiedvi moterys pagaliau galėjo netrukdomos pasišnekėti burzgiančio variklio priebėgoj.

Tora pasirėmė delnais į suolą, į kietą medinę sėdynę, išorėn atsukdama pirštus. Šitaip, vis stiprėjant siūbavimui, galėjo lengvai išlaikyti pusiausvyrą. Atrodė, lyg ritmas būtų įaugęs į šlaunis ir rankas ir saugiai ją laikęs vienoje vietoje. Jos pėdos šįmet siekė iki pat denio grindų. Pernai, kai su mama keliavo į Vestbiugdą, prisiminė, sėdėdama turėjo ištiesti kojų pirštus, kad pasiektų apačią.

Nuo pirmagalio šniokštimo ir monotoniško dunksėjimo ji apsnūdo. Aušo rytas. Nebuvo šešių. Kada leistis į kelią, nulemdavo autobusas. O Almaras visada paskaičiuodavo gerą laiko rezervą. Buvo lėtas ir kruopštus. Geriau pusvalandį paplūduriuodavo prie kranto ir palaukdavo autobuso, nei leisdavo niokoti ir kankinti laivą.

Šitaip jam tekdavo atstoti ir laukiamąjį, ir vežiką.

Mat Griunvole, laukdamas nesulaukdamas raudonos dėmelės, kuri tave turėdavo nugabenti toliau, virš galvos negalėdavai rasti nė menkiausios pašiūrės.

Almaras jau kadai buvo pabudęs iš miego ir pakūrenęs mokyklą – kai nusileido iki šarkos.

Giunai teko atsikelti kiek anksčiau ir vietoj jo visą rytą užsiimti kurstymu. Jai tai sekėsi geriau nei senajam mokytojui. Tas per laiką buvo taip nusilpęs ir sukretęs, kad prašyti jo ištiesti pagalbos ranką kam kitam nei dėl knygų ar rašymo atrodė nepadoru. Dabar jam tik vaikštinėti tarp suolų eilių šnirpščiojant į švarias nosines, atrodė Almarui.

Šiuo metu jo pareigas buvo perėmusios dvi moteriškės. Žmonės juk ėmė taip gausiai daugintis, kad vieno mokytojo nebeužteko.

Viena moteriškių buvo kaip iš akies luptas senasis mokytojas ir nelabai šneki. Bet vėliau jie dar gavo šią nuostabią merginą iš Sėrlano. Vis besišypsančią. Mažytę, apvalutę ir keistą. Ji netgi juokėsi! Jis, beje, buvo girdėjęs ją juokiantis klasėje kartu su vaikais!

Retsykiais, jam atėjus pakurti krosnies, ji šmirinėdavo po šaltą koridorių vienmarškinė.

Tačiau ji šūktelėdavo: „Labas rytas!“ – tartum būtų apsitūlojusi nuo galvos iki kojų ir segėtų sijoną ir vilkėtų megztuką.

Šiuo atžvilgiu ji buvo palaimintas natūralumas.

Almaras širdies gilumoje ją dievino ir šį jausmą saugojo taip, kad tik niekas jo neatimtų.

Atgabendavo jai raudonųjų jūros ešerių ir menkių – kaip kada. Sykį ji pasišaukė jį ir paprašė, kad šis pamokytų, kaip išsivirti norlanietiškos žuvienės. Almaras kaip gyvas neužmiršo tos valandėlės. Ji it atspindys buvo įsirėžusi šiurkščioje jo veido odoje. Taip, ji driekėsi per visą jo nebejauną kraujotaką, įsismelkdama į kresną, ištvermingą jo kūną.

Ir apie tai jis prasitardavo tik probėgšmais kokiems pažįstamiems. Bet stengdavosi to nesureikšminti, kaip kad geras medžiotojas nemini gerų kurapkų brūzgynų pavadinimų.

Giuna Almarui buvo kaip vasaros sekmadienis. Jos jam reikėjo.

Jis, Almaras, nė iš tolo nesijautė senas. Praėjusį spalį jam sukako keturiasdešimt septyneri, ir jis galėjo stovėti savo paties laive paskendęs mintyse…

Atrodė, lyg jotum.

Tora juto siūbavimą visu kūnu. Ji buvo visu svoriu atsišliejusi į skersinę pirmagalio sienelę ir įrėmusi aulinio padą į stalo atramą.

Jie buvo išplaukę į pačią fiordo gilumą. Vandenynas tolumoj skalavo plokščius kyšulius. Viršun niekas nebekilo. Tora pilvo apačioje pajuto lengvą pykinimą.

Kajutėje buvo troškiai tvanku. Laivo krosnis įnirtingai ūžė. Tarp aprūdijusių geležies žiedų ji retsykiais galėdavo išvysti atviros ugnies pliūpsnį, kai šiluma būdavo pamaitinama iš plonojo vamzdžio, nutiesto iki kuro bako.

Teta Rakelė buvo nurimusi. Ji buvo beveik tiek išblyškusi, kiek visada būdavo išblyškusi Ingrida.

Tora pažvelgė į tetą, svarstydama, ar ši nesunegalavo. Keista, bet niekada nebuvo pamaniusi, kad teta turi kokių silpnybių. Ji visados buvo iš tų, kurios susitvarko. Geros nuotaikos, aštrialiežuvė. Visuomet sugebėjo viską išnarplioti ir juoda paversti balta. Šis kartas, ko gero, buvo pirmas, kai ji su teta buvo laive pačioje jūroje.

Rakelė šiaip keliaudavo tai šen, tai ten – apsipirkti ir lankyti visur išsibarsčiusių pažįstamų ir giminaičių.

Turbūt Rakelė turėjo daugiau giminių nei Ingrida ir Tora, nors ir buvo iš tos pačios šeimos.

Ingrida su Tora retai kur lankydavosi.

Vasarą Tora galėdavo iš prieplaukos senių pasiskolinti valtelę ir nusiirti tarp salų.

Galėdavo irtis ir irtis, kol imdavo degti delnai ir vandenynas prie jos priartėdavo kaip trolis. Plakdamasis plačiomis, apgaulingomis, ilgomis keteromis – nors ir ramiu oru. Nemaloniai ir sykiu dieviškai.

Būdama viena kaip pirštas, ji galėdavo aikčioti iš palaimos – jei šis ją užsipuldavo pernelyg staiga ir ji nebedrįsdavo irtis toliau, bet ir nesiryždavo valties pasukti šonu tol, kol ši pati pradėdavo suktis.

Mama niekada nežinojo apie tokias jos keliones. Nebuvo verta.

O kaipgi, Rakelė buvo sunegalavusi. Ji įrėmė galvą į sieną ir sunkiai keliskart nurijo.

– Nereikėjo man gerti tos kavos, – sumurmėjo ji mėgindama nusišypsoti.

– Ar tau negera? – susirūpino Ingrida. Ji kalbėjo tuo pačiu niurzgančiu balsu, kuriuo vadovavo namie. Tora net sudrebėjo, išgirdusi mamą pasiėmus į kelionę tą balsą.

– Taip, žinai, kaip būna, – tarė gailiai Rakelė.

– Buvau pamiršusi, – Ingrida pati savim nusistebėjo. – Juk jau seniai mudvi drauge buvom kur išsiruošusios.

Rakelė tik linktelėjo. Neturėjo kitkam jėgų. Atrodė taip neįprasta matyti tokią Rakelę. Ingrida sėdėjo kaip visada pablyškusi, tiesia nugara, su nutrinta rankine rankose. Ji atrodė rami, kone laiminga, nepaisant susirūpinusio, niurzgančio balso. Ingridos išvykos buvo retos. Bet kai Rakelė trūks plyš užsigeisdavo palydos ir apmokėdavo visą kelionę, Henrikas nieko negalėdavo prikišti.

Ingridos akys buvo kiek apsiblaususios, bet kitaip nei Rakelės. Ingrida buvo saugi ir truputį pailsusi. Ji sėdėjo Almaro šarkoje pasitikdama gyvenimo iššūkius.

Torai į ją bežiūrint taip užliejo širdį. Kunkuliavo pro kraštus. Tetą pamiršo ilgam. Tik sėdėjo ramiai ir vogčia tyrinėjo mamos veidą.

Ūmai Rakelė pakilo ir nusvirduliavo aukštyn trimis denio laipteliais. Vos nepastūmė Almaro, ir tik spėjo iškišti galvą pro durų skylę, iš jos tarsi išslydo – visa, kas buvo viduj. Ji sunkiai tampėsi, be atvangos leisdama nesmagius garsus. Tartum tai būtų sklidę iš kito pasaulio, kito nei Rakelės.

Ingrida pašoko ir nulėkė jai įkandin. Tora nusekė iš paskos. Jai užlipus viršun, mama stovėjo ir laikė Rakelę. Atrėmusi ją į žemą turėklą, tvirtai laikė save ir ją. Rakelė apgailėtinai raitėsi. Šįkart sklido tik nenoringi kimūs garsai. Ji buvo tuščia, bandė tai ištverti ir nuraminti pilvą.

Ingrida pasodino ją ant triumo. Pagriebusi brezentą, užmetė ant sesers, kad nors kiek ją apsaugotų nuo purslų. Tada aprišo skarele „Rakelės skrybėlę“, nė kiek nesirūpindama, kad jos pačios iširęs kuodas ir plaukai visi išsidraikę.

– Taigi, taigi – blogiausia jau praeity. Tiesiog pasėdėk ramiai ir pailsėk gaiviam ore. Kai tik viską išvemi, praeina. Pamatysi, pamatysi…

Tora atsisėdo visai šalia ir apsikabino tetą iš kitos pusės. Taip jos ir sėdėjo, trise po brezentu, jūrai puldinėjant per mažąjį denį. Pliūkštelint pro turėklus iš vienos pusės ir nušniokščiant į kitą pusę. Kartais Almaras turėdavo užgesinti variklį ir palaukti, kol praeis didžiosios bangos. Apie tai jos išgirsdavo iš anksto ir imdavo nerimauti dėl Rakelės. Ingrida sėdėjo liauna ir saugi. Torai atrodė, kad gali justi patvarią mamos jėgą kiaurai tetos kūną.

O kad taip sėdėtų mažos šarkos kajutėje visą gyvenimą, pamanė Tora. Per vėją – kaip šis.

Pirmagalis arė jūrą tarytum apačioje kažko ieškodamas. Kažko, ką kadai pametė ar pamiršo. Tada vėl išnirdavo, lyg iš smalsumo, ir į jį tėkšdavo tiek, kad nebūdavo tam pasirengęs. Pirma atsilošdavo, pasisukiodavo į kairę, į dešinę. Norėdamas atgręžti šoną ir prisidengti nuo audros.

Tačiau Almaras viduj, stovintis ant laiptelių prie vairo, irgi buvo jėga. Jis žiūrėjo vėjo gūsių ir užbėgdavo jiems už akių. Sulėtindavo greitį ir likdavo laukti bangų slėnio apačioje. To užtekdavo. Tiek ir reikėdavo.

Juos užmesdavo ant kitos didelės bangos, bet viskas eidavosi gerai. Jūra putodama sruvo per denį. Per naujuosius tetos guminius. Taškė visoms trims virš blauzdų, palikdama ant drabužių tamsias dėmes ten, kur būdavo nupūstas brezentas. Nuo jos ašarojo druskų nugairintos akys ir stingo veidas.

Toros rankos naujose, plonose kumštinėse pirštinėse buvo visiškai nutirpusios. Jos tam netiko. Buvo tik dėl grožio. Vis dėlto širdyje ji džiaugėsi ir juto šilumą.

Mama su viskuo susitvarkė! Ji kitokia nei namie. Čia ji net pasirūpino teta Rakele! Ji lyg karalienė, pamanė Tora. Švytinti prisikėlusi per audrą, išskleista plaukų kupeta šėlstančiam mūšy su vėju.

Taip, tokia ir buvo: prisikėlusi!

Tai neturėjo nieko bendra su maldos namais. Čia buvo svarbu būti pačiai stipriai ir nepažeidžiamai ir su viskuo susitvarkyti nemaldaujant kitų pagalbos.

Po mamos smakru kabėjo sunkus lašas. Tora matė, kad mamai tai nerūpi ir kad ji ramiai sau spokso į audrą ir palei krantą besidriekiantį jūros kelią. Tora sėdėjo žvarbdama, bet buvo karšta karšta.

– Ji smarki pasidarė. Bet autobusan spėsim. Nebijokit! Nesėdėkit ten per audrą ir nestipkit šaltyje. Ateikit vidun pačios, jei norėsis vemti. Tokiu oru moterims ir vaikams saugiau viduj!

Almaras buvo iškišęs galvą pro kajutės duris. Jis šaukė toms trims per pūgą paguodos žodžius. Tarpais stipriai užliedavo, bet jos to nepastebėdavo. Jūros purslai jas ir taip buvo išmirkę.

O tada! Tarp švyturio ir žemės ruoželio, pačioj šėlstančio dangaus aukštybėj, Tora įžiūrėjo vienišą, per pūgą žibančią žvaigždę. Tai stebuklas! Permainos ženklas. Ženklas…

Ji atkartojo laivo ir bangų judesius visu kūnu, leisdama save smagiai blaškyti. Pykinimas buvo praėjęs. Vėjas ir jūra, regis, košė kiaurai visą galvą. Juto, kaip spaudžia akių vokus, svilina skruostus, gnaibo ausų galiukus. Burna buvo pusiau pražiota, ir ji galėjo aiškiai justi savitą, sūrų jūros skonį. Savitą sūrų mirties skonį. Bet šis nebebaugino.

Tora sėdėjo slėpdama šį savo žinojimą – žinojimą, kad mama patyrė permainą. Nuo šiol viskas bus kitaip. Nes mama stipresnė už tetą Rakelę, kai reikia!

3 Sjark (norv.) – tradicinis žvejybinis laivas su tinklu, dažniausiai naudojamas Šiaurės Norvegijos žvejų.

18

– Jei oras nepasitaisys, šiandien namo nevyksiu!

Rakelė lipdama į smirdantį autobusą pasitaisė skrybėlę ir nusibraukė sniego kupetą. Išbalusi ir suvargusi pagriebė kelis pilkus maišelius, kurie gulėjo bagažo tinklelyje priešais.

Vairuotojas nusišypsojo. Buvo matęs ir blogesnių vaizdų bei girdėjęs tų pačių replikų, kai žmonės pasiekdavo sausumą.

– Mes, beje, šitam laive palikom ne tiek jau daug, jei tave tai galėtų paguosti.

Jis kantriai palaukė, kol Rakelė paims piniginę ir atskaičiuos, kas jam priklauso.

Keliems vaikėzams, kurie turėjo važiuoti kartu iki žvejybos įmonės Sėrfiorde pjaustyti žuvies, pasirodė, kad viskas vyksta per lėtai, ir jie stumtelėjo Torą iš nugaros. Tada į tarpą atsistojo Ingrida.

Tora staiga jai pajuto švelnumą.

Ir kai ji sėdėjo šalia mamos ant priplėkusios sėdynės ir variklis juos gabeno į priekį, ji, rodos, pakilo nuo žemės ir nuskrido į dangų.

Abi su mama – ir teta Rakele.

Rakelė laikėsi savo. Jos neturėtų grįžti namo tą dieną. Pranešta, kad vėjas peraugs į audrą.

Jiedviem sėdint žalsvame dantų gydytojo laukiamajame, Rakelei buvo užplombuotas sugedęs krūminis. Kaip vienai dienai pakaks, pamanė ši.

Ingrida ėmė ją kalbinti – kaip kad kalbinami ponų vaikai. Draugiškai, bet ryžtingai. Įtaigiai.

Bet Rakelė vėl buvo savimi. Nuo jūrligės buvo prabėgusios kelios valandos. Ji sprendė ir tvarkėsi, kaip buvo pratusi.

Torai reikia į mokyklą, Henrikas pasius. O kur jos dėsis? Juk Breilane neturi jokių giminaičių.

– Apsistosim viešbuty, – lengvai atšovė Rakelė ir užsidėjo priešais veidrodį skrybėlę.

Ingrida valandėlę stovėjo išsižiojusi, nenuleisdama akių nuo sesers.

– Bet Dieve brangiausias, Rakele! Gal išsikraustei iš proto?

– Ne, ir neišsikraustysiu, – atsakė Rakelė.

Rakelė gavo tai, ko norėjo. Ji nusigavo per audrą su Tora ir Ingrida iš paskos iki vienintelio viešbučio. Įrėmė vieną ranką į klubą, kaip buvo įpratusi, – ir paskambino namo.

Iki Giunos ir Henriko teksią kelią sukarti Simonui. Rakelė atmetė atgal raudonus plaukus ir atsikratė visos Salos. Tuo metu Tora ir Ingrida sėdėjo ant girgždančių kėdžių priešais ilgąjį stalą registratūroje – ir laukė.

Ingrida tyliai šiek tiek paburnojo prie Toros dėl Rakelės sumanymo. Vėl tas niurzgantis tonas, bet Tora jį nuleido negirdomis. Nenorėjo jam leisti į ją įsibrauti. Čia, šiaip ar taip, tebuvo mažytė dalelė senosios mamos.

Moteriškaitė už stalo smailios nosies galiuką buvo pasibalnojusi stipriais akiniais. Ji be jokios gėdos išklausė viską, kas buvo išklota telefonu galiniame kambarėlyje.

Torai ji pasirodė panaši į pelėdą iš skaitinių knygos. Nosis veide kyšojo smaili it snapas, o akys protarpiais budriai jomis nuslysdavo.

Tarsi ji būtų norėjusi sužiūrėti, kad iš jos nieko nepaimtų ir niekas nedingtų. Ji stebėjo jas pro akinių stiklus iš arti be jokių skrupulų. Vertindama aulinius ir senąjį paltą, nužiūrėdama jūros purslų ir pūgos žymes bei stabtelėdama ties plaukų kuokštais Ingridos skarelės priekyje ir ištaršytomis Toros kasomis. Retsykiais pasikeldama kėdėje, kad geriau viską matytų. Stalas buvo aukštas, o ji – žemo ūgio.

Bet niekas negalėjo iš Toros atimti džiaugsmo, kad mama pasikeitė.

Tegu spokso ta pelėda! Netikėtai ji prunkštelėjo, ir Ingrida kumštelėjo jai pašonėn. Moteriškė, išgirdusi garsą, krustelėjo ir pakėlė akis į Torą.

– Kas yra? – sušnibždėjo nervingai Ingrida, lyg baimintųsi, kad jas kas išmes Rakelei kalbantis telefonu.

– Nieko, tik pajuokavau.

– Liaukis kvailiojusi!

Šilkinis sienos apmušalas ir drobė ant sienos priešais Toros akyse netrukus papilkėjo ir išbluko.

– Ne, jokiu būdu, kiek tai atsieis Simonui!!

Ingrida nusivilkusi pasikabino paltą ir bejėgiškai prisėdo ant paties plačios viešbučio lovos kraštelio.

– Simonui! Baik, nejau manai, kad moka Simonas? Kas pasakė, kad jis?

Rakelė stovėjo palinkusi virš savo didžiojo kelioninio krepšio ir traukė smulkmenas, kurių reikėjo išvaizdai susitvarkyti.

– Taip, kas gi daugiau? – atsakė Ingrida ir pažvelgė į ją.

– Dabar aš pati! – pareiškė Rakelė ir atsitiesė.

Jiedvi šaudėsi žvilgsniais. Atrodė, būtų pamiršusios čia esant Torą.

– Ką čia kalbi? Turi savo pačios pinigų? – nepatikliai sukuždėjo Ingrida.

– Na, taip! Išsimoku sau už šį bei tą.

– Liaukis! Tik jau nepasakok!

Ingrida, suėmusi save į rankas, pamynė sesers puikybę.

– Uždarbį skaičiuoju už įvairius dalykus. Aš skalbiu namie ir palaikau puikią tvarką, užsiimu avimis ir bulvėmis, audžiu ir siuvu. Netgi valau įmonę ir Simono kontorą. Ir tuos graikų prišnerkštus koridorius!

– Šitai! – pertraukė ją susierzinusi Ingrida. – Šitai, ką darai sau ir saviškiams! Aš ne tai turėjau galvoje.

– Bet aš tai turėjau galvoje.

Rakelė pasisuko į Ingridą. Vienas antakis buvo kur kas aukštesnis nei kitas, o balsas beveik užkimęs.

– Gal gali pasakyti, kodėl man neskaičiuoti užmokesčio už sąžiningą darbą, kuriam Simonas būtų turėjęs samdyti kitą moteriškę, jei aš būčiau neapsiėmusi? Jei aš nebūčiau jo žmona?

Tora beviltiškai žvilgčiojo tai į vieną, tai į kitą, trokšdama, kad nesantaika pasibaigtų.

– Nori pasakyti, kad reikalauji atlygio? – paklausė Ingrida stipriai nusikvatodama. Tai jai buvo pernelyg netikėta.

– Aš nereikalauju. Aš pati susitvarkau užmokestį ir apskaitą. Taip, žinoma, ne įmonėj. Pasiskaičiuoju sau tam tikrą sumą priklausomai nuo to, kiek leidžia pinigai. Ir ji nėra tokia didelė, turiu pasakyti! Bet privalau kai ką atsidėti ir sau. Privalau žinoti, kad viena ar kita galim sau leisti. Nepajėgčiau zaunyti Simono kiekvienos erės. Tada būčiau kvailės vietoj! Taip, kaip ir Simonas!

Rakelė šįkart nusijuokė.

– Taip, šit kaip būna, jei tik turi pakankamai pinigų…

Ingrida tai suniurnėjo pati sau, tarsi tai nebūtų skirta Rakelei. Kaip ir tada, kai apie ką nors kalbėdavo skaitydama žurnalą ir būdavo taip nutolusi mintimis, kad nenorėdavo kvaršinti galvos.

– Užteks, baikim sapalioti! Turim šiek tiek pasipuošti, mes, trys moterys. Dabar nusiprausiam, susitvarkom ir leidžiamės pietauti į valgyklą!

Rakelė zujo pirmyn atgal savais reikalais. Bet Tora galėjo gerai matyti, kad mama paskutiniais žodžiais tetą Rakelę buvo užgavusi.

– Koridoriuj – vonia. Šįvakar prieš guldamos gal nusiprauskim? – pasiūlė Rakelė. – Bet dabar aš tokia alkana, kad turiu pavalgyti!

Valgis buvo mėsiškas. Pjausniai! Su po jų patiektu desertu. Vėliau turėjo būti atnešta kava.

Valgykloje jos buvo vienos. Torai atrodė, kad palubėj kabantys sietynai – tikra pasaka. Kartais turėdavo atkraginti galvą ir kaip reikiant įsižiūrėti.

Taip turėtų būti Berlyne…

Sienų apmušalai, šviestuvai, visos tos durys, spalvos, paveikslai ir drobės. Tora tai gėrė į save, mirtinai bijodama ką nors pražiūrėti ar pamiršti. Ten sėdėdama ji jautėsi naujai atgimusi. Lyg būtų žiūrėjusi ir uodusi visiškai kitaip nei namie.

Tada, viename blyksnyje, visame tame ji išvydo mamą ir save. Pamatė, kad tai nedera. Jos svetimos…

Ir širdies kamputyje pajuto, jog ten kažkas įtrūko, tas, kam neturėjo leisti visiškai suplyšti.

Ji negalėjo susilaikyti staiga neprisiminusi apsipirkimo Otaro krautuvėlėje. Nejučia pasijuto sėdinti apdriskusi ir nešvari, nors ir žinojo, kad drabužiai rytą, prieš joms išvykstant, buvę švarūs. Žmonės skirtingi. Ir dar kokie!

Jos įsidrąsino vėl išlįsti į darganą. Sočios ir sausos bei susitaikiusios su mintimi, kad nakvynė – ne toks jau didelis daiktas.

Rakelė turėjo nupirkti keletą „mažmožių“, kaip ji juos vadino.

Kažkur ji nusipirko megztinį ir mezgimo siūlų.

Lange Tora pamatė anorakus. Mėlynus. Jie kainavo po 59 kronas. Ji nužvelgė savąjį, nutrintą, pasiūtą namuose iš tiko. Vaikai ją vadino „Šmėkla“. Jos anorakas buvo baltas.

Tos abidvi toliau šnekučiavosi eidamos keliu, taigi ji turėjo pabėgėti, kad jas pasivytų. Jiedvi anorakų nepastebėjo. Tora ir taip turėjo dėl ko mamai lįsti į akis. Tokie dalykai ne jos nosiai. Ką jau kalbėti apie porą naujų gabardino kelnių! Tokias turėjo net kelios kaimo mergaitės. Glotnus audinys švietė joms sėdint mokykloje ir kojoms krutant po lempų šviesomis. Kai žiūrėdavai, virsdavo tokiais nuostabiais šešėliais. O sniegas beveik pats nukrisdavo.

Jos įėjo parduotuvėn, siūlančion audinius. Rakelei reikėjo audinio naujai palaidinei. Pasitarusi su pardavėja apsisprendė paimti sau kokio nors žalio, taškuoto. Jis lyg voratinklis, pamanė Tora.

Ingrida stypsojo viena prekystalio gale, rankose gniauždama rausvai rudą flanelę suknelėms. Atsargiai pirštais perbraukė per pūkuotą medžiagos ruloną ir atrodė neprieinama.

Rakelei atmatavo josios taškuoto audeklo, ir ji pasisuko į seserį kažką pasakyti.

Staiga pasirodė, kad ji pastebėjo Ingridą.

Apskritą jos veidą užliejo nežinia koks švelnumas. Akys pusiau prisimerkė, ir ji pabandė kažką ištarti. Akimirką jos lūpos suvirpėjo.

– Gražus audinys suknelei. Tau labai tiktų, Ingrida!

– 12,50 už metrą, – pati pasakė pardavėja ir pažvelgė į jas laukdama atsako.

Ingrida nusuko akis į šoną, tarsi pagauta darant ką nors neleistina.

– Taip, – tepasakė ji ir apsimovė kumštines pirštines pasiruošusi eiti.

Rakelė valandėlę stovėjo žiūrėdama į audinį, paskui įrėmė akis į pardavėją ir tarė:

– Šiais laikais sunku gauti tai, kas žmogui patinka. Šito norėsiu trijų metrų.

Ingrida stovėjo. Vis narstydama pirštus. Dešinės rankos nuogus ir kairės apmautus.

Tada krenkštelėjo ir pasakė:

– Tau galbūt būtų gražiau kas nors žalio – kaip štai ten…

Ji parodė nežiūrėdama lentynų pusėn.

Rakelė tuojau pakėlė akis į Ingridos veidą. Tai Torą keistai sujaudino, kad Rakelė štai stovi tiek mažesnė už mamą ir turi pakelti akis, jog sutiktų jos žvilgsnį. Atrodė, čia tai ir yra.

Permaina.

– Taip, ir tos pačios spalvos siuvimo siūlų ir užtrauktuką, – išbėrė Rakelė pardavėjai. – Ingrida, duokš man čia savo nugarą… – Ji pagriebė ant prekystalio gulinčią matuoklę.

– Aš juk tiek ilgesnė už tave, – paprieštaravo tyliai Ingrida.

Bet Rakelė neatsakė, tik pamatavo nuo kaklo kauliuko į apačią. Tada tvirtu balsu nusprendė, kokio ilgio turėtų būti užtrauktukas. Ingridos akys lakstė aukštyn žemyn lentynomis, be tikslo ir nieko nematydamos.

Kai jos jau kurį laiką buvo grįžusios į viešbučio kambarį, Rakelė padavė seseriai ryšulį su suknelės audiniu ir pasakė:

– Avansas už valymą, kurio vis tiek pas mane imsies, kai ateis pavasaris! Ir truputis atlyginimo už visus pamušalus, kuriuos jau išsikirpai!

Ingridos akys akimirką paplūdo ašaromis. Tora žiūrėjo į tiedvi viena kitą apsikabinusias moteris.

Taip darė ir mirus močiutei, pagalvojo stebėdamasi. Bet tai buvo seniai.

– Tu tokia gera, aš niekada neišsimokėsiu – šito. Ir tai taip nebūtina, ir brangu. Henrikas sakys…

– Bala nematė tų diedų! – nutraukė linksmai Rakelė. – Tu to nusipelnei. Be to, anksčiau dieną sakei teisybę: kad man lengva šnekėti apie tai, kaip pirkti, mokėti ir apskaičiuoti sau atlyginimą. Simonas gerai verčiasi. Štai ir visas skirtumas! Ir, matyt, vienintelis. Mudvi juk seserys. Ir man malonu tai tau dovanoti. Neturėtum iš manęs atimti to malonumo. Neturiu ir vaikų… Tik judvi.

Rakelė nutilo. Atsinešė iš palto kišenės nosinę ir nusišnirpštė nosį.

Tora buvo priblokšta. Nežinojo, kur dėti rankas, nors niekas į ją nežiūrėjo ir neatrodė, kad kam rūpėtų, kur ji. Iš sienų ir grindų, regis, ėmė augti kažkas žėrinčio ir gražaus. Nusileido nuo lubų ir apgaubė. Tarytum visas pasaulis būtų iš stiklo. Negalėjai sujudėti, net žengti žingsnio, nes tada visa tai būtų pažirę į šipulius. Ji juto šnarančią kambario tamsą it kūną apsiautusią medvilnę. Girdėjo tas dvi moteris pusbalsiu šnekučiuojantis apie kasdienius dalykus. Tora stovėjo atokiau, prie lango, įsileisdama jų balsus, bet nesiklausydama žodžių. Tai daugiau nieko nereiškė. Tai tebuvo balsai: saugūs, žemi, pasitikintys. Miglotai suvokė, kad žodžiai apie tai, ką jiedviem – anksčiau – teko kartu išgyventi. Apie tai, kas jų išvaizdoj kasdienybėje nekrisdavo į akis: bendras vasaros dienas ir įbrėžimus. Darganotus rytus pakeliui į mokyklą. Bendrą sielvartą ir bendras Kūčias. Apie tuos momentus, kai būdavo priverstos viena kitos seseriškai ir iš visos širdies nekęsti, kad jau kitą akimirką suprastų, kaip pasirengusios viena už kitą kautis. Tai išdavė ne žodžiai, ne tai, ką jos sakė. Ne, o jų balsai. Balsai sklido iš gilaus gerumo viena kitai šulinio.

Tora suprato, kad jei teta juokiasi, tai jai plyšta širdis, ją kamuoja savos bėdos. Ne taip lengvai galėdavai jas pastebėti veide tos, kuri leisdavo sau apsistoti viešbutyje ir nusipirkti suknelei audinio.

Kad taip visada būtų galima keliauti per darganą!

Lango kryžmėj liejosi fleitos melodija. Ji virpėjo aplinkui ir skverbėsi į visa, kas buvo kambaryje. Net į ją pačią. Tai tik vėjas – ji juk žino. Bet užburtas – ir virtęs tikra melodija!

Ji gulėjo vidury didžiosios viešbučio lovos. Visos šviesos buvo užgesintos.

Mintyse girdėjo silpną sietyno prizmių valgykloje skimbčiojimą. Skambėjo padrikai ir šviesiai, keistas skambaliavimas, susiliejantis su fleitos melodija.

Vos vos galėjo įžiūrėti baldų raštą, nes šviesos iš kitos kelio pusės pro užpustytą langą smelkėsi gelsvai ir švelniai.

Jos buvo trise didžiojoje lovoje. Trys kūnai. Šiluma nuo kitų dviejų į odą tvoskė it vasaros vėjas. Saugiai. Be rankų. Be grėslumo.

Jokio grindų girgždėjimo, jokio sėlinimo.

Tik fleitos melodija ir šviesa per pūgą, tik trapus saugumo jausmas.

Sykiais nugirsdavo iš tolimiausių kambarių ataidinčius balsus. Balsus, nieko iš jos nereikalaujančius, nežinančius, kad ji tokia yra. Balsus, kuriems nėra ko slėpti.

Tora, kiek žinojo, pirmąsyk miegojo už užrakintų durų. Tai buvo kažkas magiška.

– Užrakink duris, – pasakė teta.

Ir Tora nutipenusi per kambarį pasuko mažąjį raktelį. Kaip paprasta! Užsirakinti nuo pasaulio.

Net lango kryžmė, kuri būtų išgąsdinusi ją pabudus naktį namie, ir ta čia atrodė draugiška.

Šioji buvo nekalta ir nieko nemačiusi…

O lovos šiluma? Ji buvo be jokios įtampos ar bjaurumo. Čia nebuvo nieko, ką reikėtų nuvalyti ar atlenkti.

Čia nekvepėjo niekuo kitu, tik oda. Saulės įkaitintom samanom. Tai buvo ant pagalvės išdrikę tetos plaukai. Ant… Ant… Palaidos Toros kasos sruvo ir pynėsi.

Toros galvoje vis dar skambėjo šviesus tetos balsas, kai jos ruošėsi nakčiai: „Kaip smagu, kad paveldėjai mano plaukus! Kitaip nebūtų buvę kam.“

Tetos balsas buvo skausmingas ir sykiu džiugus. Ji pakedeno Toros plaukus neskubiais, rūpestingais judesiais. Ne greitai ir atsainiai, kaip tai darydavo mama, kai Tora pradėdavo šukuotis ir pintis kasas. Vadinasi, raudonus plaukus turėjo ne dėl to, kad buvo vokiečio pavainikė. Buvo ne taip, kaip vaikai apie ją buvo sukūrę posmelį: „Raudona kaip ugnis – motką glamžė vokietys!“ Tai buvo tetos Rakelės palikimas!

Torai parūpo paklausti, tik išgirsti jųdviejų patvirtinimą, kad taip buvo, bet nedrįso.

Mama šįvakar buvo tokia laiminga, visiškai pasikeitusi. Ji šypsojo. Tora nenorėjo ko nors sugadinti, todėl nesiryžo užsiminti apie karą arba vokiečius. Mama tik būtų užsisklendusi ir nuvytusi kaip gėlės rudenį.

Vėsios, svetimos paklodės. Tolygus mamos ir tetos alsavimas. Kambarys jas saugojo, apsupęs sienomis ir visa kita laikydamas nuošaly. Kambarys leido tuštumai nugrimzti savo pačios beprasmybėje ir padarė naktį neįkainojamą.

O gal tai ne dėl paties kambario? Gal pasaulyje daug tokių gerų kambarių, daug rakinamų durų?

Gal tik Šimtabučio naktys bauginamai tamsios ir bjaurios?

Rakelė ir Ingrida kvėpavo nevienodai. Mamos kvėpavimas trūkinėjo. Atrodė, ji kartais pamiršta įkvėpti, abejoja, ar išleisti iš plaučių orą, ar ne. Rakelės kvėpavimas buvo lygus ir saugus. Net miegant.

Ingrida per miegus apsivertė ir atgręžė Torai savo liauną nugarą. Galėjo justi, kaip prie jos šiltai priglunda mamos kūnas. Prie pat, prie pat.

Rakelė apsivertė Toros pusėn. Jos alsavimas lengvai supleveno virš Toros skruosto, o ranka nusileido ant antklodės užvalkalo kaip žuvėdros sparnas. Kupinas ir jėgos, ir švelnumo. Kad ir miegantis. Tamsoje jis buvo baltas.

Jos buvo avys, kartu besiglaudžiančios už akmens siaučiant audrai. Svetimoj vietoj susikūrusios savo pačių saugumą ir šilumą, nes jos gavo ramybę.

Žinančios, kad vienos iš jų šaltis persiduos kitai – kiaurai odą ir apsikabinimą. Atrodė, lyg skleistum visą šilumą, kurią turi, ir gautum jos atgal dešimteriopai. Čia viena nuo kitos nesislapstė, kaip namie. Čia jų niekas nepertraukinėjo dėl to, kad mamai reikia į darbą ar kad jis grįžo namo. Čia niekas neplyšojo koridoriuose ir nekalbėjo apie karą.

Bet ryt jos turės grįžti.

Tada joms ir vėl teks nutylėti ir slėpti, ką nešioja širdy. Slėpti taip, kad ir pačios būtų priverstos tai pamiršti. Šit kaip.

Namuose buvo nevalia dalytis šiluma, kurios joms reikėjo. Jos ir vėl tapdavo išgąsdintom avelėm kalnų laukymėse.

Valandėlę Torą apniko bejėgiškumas.

Bet ji su juo kovojo, kol palei lovos kraštą, su baltais plaukais ir švelniomis raukšlelėmis, išvydo nuskubant tėčio mamą. Ji pastebėjo jos draugišką veidą ir išgirdo ją kalbant apie tėtį. Kambarys buvo tėčio mamos, ir ta lango kryžmė – viskas! Ji buvo Berlyne. Buvo pasiėmusi tetą su mama į Berlyną! Ir tėčio mama joms buvo paklojusi patalą ir nenorėjo jų žadinti, kad paklaustų, kaip joms sekėsi. Kur tau, ji tik nusiskubino pro šalį ilga mėlyna suknia, kuri jai judant švelniai subangavo sukeldama silpną vėją. Ir tėčio mama pamatė, kad joms viskas gerai ir kad jos toli – toli nuo kaimo ir Salos.

Tai buvo beveik tiesa. Kiekvienu raumenėliu ji tai visaip stengėsi perkelti į realybę, kad nustumtų nuo savęs rytojaus dieną.

Net per patį įmygį, iki tos savo dalies, kurios žmogus negali valdyti, užsklendė saulėj įkaitusių samanų kvapą ir aiškius, atsargius fleitos garsus.

Sykį vos neišsibudino. Tąkart tėčio mama staiga buvo įgijusi ant pagalvės išdrikusius tetos Rakelės plaukus ir įlindusi pas ją į lovą. Turbūt pasidarė per sunku šitaip skrajoti po vėsų kambarį ir budėti, pamanė Tora.

Ir kūnai lovoje liejosi vienas per kitą ir vienas į kitą, nejausdami jokių ribų. Tėčio mamos, mamos ir jos.

Tada jai, regis, reikėjo pasilenkti po lova paimti tetą, ir turėjo vargo, kol ją įkėlė. Lova, atrodė, buvo pasidariusi per maža. Ir žinojo, kad teta turi būti kartu.

Vėjas pakilo. Pro langą daugiau nebebuvo nieko matyti. Sniegas palei lango stiklus lauke braižė mažyčius latakėlius. Bet deramai ištirpti senam sniegui vis sukliudydavo naujas ir šaltas. Atrodė, lyg stiklas verktų, nes nepajėgia įsileisti vidun šviesos.

Tora tuojau, visiškai pakirdusi iš miego, apsižvalgė po kambarį. Šis turėjo pilkšvai gelsvą, pūkuotą raštą. Kaip peizažas per miglą. Lango stiklai buvo užakę. Pripustyti. Nakties kojos buvo šiltos.

Telaimina Dievas audrą!

19

– Ko visi į mane taip keistai žiūri? – šnibžtelėjo Rakelė Torai.

Jos stovėjo ir žiūrėjo, kaip nuo kranto atsišvartuoja laivas. Audra buvo pasibaigusi, pasibaigęs ir sapnas.

Mat Torai realybė prasidėjo nuo sustirusių kojų guminiuose, kiek vėliau imdama smelktis į visą kūną – it koks nenoras, it nuovargis, kurio ji negalėjo paaiškinti, nes autobuse nebuvo šalta ir ji miegojo iki vėlyvo rytmečio.

– Nematau, kad tu būtum kuo nors keista, – atsakė Tora.

Ji nusišypsojo, kad išstumtų iš savęs nors dalį tuštumos. Šitaip viskas palengvėdavo.

Tuo pat metu jai dingtelėjo, kad Rakelė sako teisybę.

Žmonės spokso! Ir tie, kurie stovi prieplaukoj, ir tie, kurie jau laive. Taip, net tas vaikigalis, kuris, stovėdamas ant prieplaukos apsauginės pagalvės, žvejoja kuojas, ir tas iš toli nužiūrėjo Rakelę.

Tora tyrinėjo Rakelės veidą ir visą jos povyzą nuo galvos iki kojų, idant išsiaiškintų galimą priežastį. Bet kur tau.

Jos susirado vietos „salone“. Sėdėjo susiglaudusios. Rakelės krepšiai ir ryšuliai gulėjo prie jų kojų it paklusnūs šunyčiai. Kartelį kitą juos patraukdavo šalin, kai atsirasdavo kas nors, kas turėdavo prasibrauti pro šalį, kad patektų į savo vietą gilumoje.

Rakelė pamėgino užmegzti šneką su sėdinčia greta. Bet ar dėl to, kad buvo neįprastai išblyškusi, ar Rakelė ją buvo kažkaip niuktelėjusi, moteriškė žiopsojo į sieną ir nenorėjo leistis į šnekas.

Rakelė liko sėdėti nieko nepešusi. Tada kreipėsi į Torą ir Ingridą. Bet jos apskritą, atvirą veidą buvo apgaubusi nežinia. Tora galėjo matyti, kad teta mėgina suprasti visus kreivus, miglotus vogčia jai siunčiamus žvilgsnius.

Atrodė, lyg ji būtų raupsuotoji.

Galiausiai joms trims pavyko rasti šiokios tokios kalbos, kad pratemptų trumpą, bet varginančią valandą, kurios prireikdavo norint kirsti fiordo atšaką, prisišvartuoti prie tųdviejų prieplaukų, iškrauti ir pakrauti krovinius, išleisti vienus žmones ir paimti kitus.

„Maršrutinis“ plaukė negreitai, bet plaukė.

Iki Įlankos buvo likęs paskutinis kelio ruožas, ir tada – viskas.

Tora sėdėjo laukdama, kol vienas ar kitas išsiduos.

„Maršrutiniame“ dar niekada, kiek jai teko plaukti, nebuvo taip tylu. Netgi buvo nesmagu. Ypač nuo to senio, sėdinčio priešais jų nosis. Šis čiulpčiojo tarpdančius ir dūsavo. Be paliovos.

Tora žinojo, kad jis gyvena kaimo apačioje, bet neatsiminė, kuo vardu.

– Tai pati buvai kelionėj, – pagaliau tarė seniokas – ir siurbtelėjo burnoje pratisai ir kruopščiai, padarydamas daug vietos dešinėje lūpų pusėj, kad jos galėtų iškart skersomis pažiūrėti, ką jis ten, viduj, varto.

Rakelė nušvito, ir veido bruožai jau bylojo apie palengvėjimą dėl sulaužytos tylos. Ji plačiai nusišypsojo seniui ir pasakė, kad – taip, buvo. Ruošėsi jau tarti naują sakinį, bet pritilo. Veidai aplink penkiakampį laivo stalą turėjo savaip nepaaiškinamą išraišką. Senis iškalbingai į ją pažvelgė, vėl siurbtelėjo (kažko negalėjo pašalinti nuo dantigalių) ir pareiškė:

– Aha, mat kaip. Dabar turbūt bus sunku grįžti namo. Bet šiam gyvenime viskas taip banguota…

Žmona kumštelėjo jam pašonėn nebandydama ko nors slėpti. Žmonės sėdėjo atvipusiom lūpom ir pasvirę kūnu į priekį, lyg bijodami ką pražiopsoti.

Laivas dunksėjo. Jūra buvo rami. Nieko nenutiko.

Tačiau Rakelė beregint pakilo nežiūrėdama nei ryšulių, nei akių. Pačiupusi mažąją rankinę išsmuko pro duris.

Ingrida atsistojo ir neryžtingai nuėjo paskui.

Tora liko plačiai sėdėti, iš visų pusių jausdama į ją nukreiptus žvilgsnius. Šįkart jie buvo kiek susigėdę.

Ji spoksojo pro vieną iš jūros aptaškytų langų, ir tiek. Buvo prisižadėjusi pasipriešinti grėslumui. Kaip – nežinojo, bet tai vis šiokia tokia išeitis.

Taigi galėjo pradėti nuo čia.

Ji sukaupė ryžtą ir užmetė akį į vieną iš sėdinčiųjų kaip tik priešais taip greitai, kad tas nespėjo nuleisti žvilgsnio.

Torai užkliuvo šis vienas veidas, šios dvi akys. Atrodė, tarsi širdis ją visą užpildytų, imtų augti pro kaklą ir galvą. Tada keistu balsu ji tarė:

– Kodėl taip žiūrit į tetą Rakelę? Kodėl bus sunku grįžti namo?

Vyrukas, kuris buvo patraukęs jos dėmesį, atkuto pirmas – ir tada ji išgirdo:

– Pas Bekejoreto Simoną degė. Visa įmonė supleškėjo per naktį. Nebuvo ko gelbėti. Juk buvo stiprus vėjas. Teko tik pamerkti bures ir saugoti žvejo namelio prieigas. Gerasis Viešpats pasirūpino, kad vėjas pūstų iš sausumos!

20

Iš juodos tuštumos vis dar veržėsi dūmai. Tingiai ir abejingai jie kilo nuo gaisravietės.

Gaisras!

Apie tai žmonės girdėdavo. Skaitydavo. Tai žmones šiurpindavo. Tai, kas nutikdavo kitur ir žmonėms, kurių nepažįsta. Niekados jiems patiems.

Vidury suanglėjusių namo aukštų, geležinių bėgių ar mažiau atpažįstamų daiktų likučių, liudijančių kadaise čia buvus žvejybos įmonę, – vidury visko – stūksojo vienišas, grublėtas ir suodinas koklinis kaminas, stebintis sudegusio namo kelionę į dausas.

Atrodė, lyg jis sakytų: „Štai tiek buvo pasiekta Simono klestėjimo laikais. Štai tiek. Dabar tai – praeitis.“

Laivui švartuojantis Rakelė stovėjo stambiai languotu paltu, mėšlungiškai įsitvėrusi turėklo. Ramiai susirinko krepšius ir ryšulius, lėtai pajudėjo trapu su nė per žingsnį nuo jos neatsiliekančiomis Tora ir Ingrida. Ir žmonės davė kelią. Atsitraukdami.

Visos akys, kurios ją it adatos smaigstė salone, vėl buvo čia. Ji pajuto jas nugaroje ir sukando dantis. Suvokė, kad jiems tai – cirkas, šitai. Ieškojo akimis prieplaukoje tiesios Simono figūros. Turėjo žinoti, kad ji parvyksta. Ar jis ten bus? Ar supras, ką jai teko iškęsti? Bet kur tau.

Gerai! Tegu save patausoja!

Ji nieko neužkalbino. Bet linktelėjo tiems, kurie ją varstė akimis iš priekio pernelyg nekukliai.

Kinktelėjo, tarsi tai būtų visiškai įprasta diena. Paskui pasidėjo ant prieplaukos ryšulius ir apėjo gaisravietę. Nes žinojo, kad iš jos to mažiausiai tikimasi.

Aišku, kad surengs jiems cirką!

Bet jie ne šitaip viską įsivaizdavo. Ji juos gerai pamokys už isteriją. Padarys tai su protu, kad jie tikrai turėtų apie ką šnekėti. Patys pamatys, kad taip galima. Ji dar nežinojo to, kas įvyko, masto, bet žinojo, kad žmonės jai ir Simonui visada pavydėjo. Gal net labiau jai. Pavydėjo tokios jų geros kloties.

Iki šiol.

Ji žinojo, kad jai to linkėta.

Visi ligi vieno Rakelei buvo piktdžiugiški žvėrys, tykantys iš pasalų ir besižvalgantys jos silpnumo ištikus nelaimei.

Mat ji nebuvo tokia jau išblyškusi, tokia sugniuždyta, kokią ją žmonės būtų norėję matyti. Ji neapkentė nusižeminimo, ir tai buvo jos bėda.

Dabar jie tykojo pamatyti, kaip ji bus nubausta už puikybę. Atrodė, tik dėl to ji pamiršo nelaimę – kad pademonstruotų jėgą.

Tačiau Bekejorete Rakelės laukė dar viena „gaisravietė“. Mat ten, audimo palėpėje, užsirakinęs ir nieko nenorėdamas įsileisti, slampinėjo Simonas.

Simoną – ir tą pribaigė gaisras.

EILERTAS DALAS

SALA

Superka visų rūšių žuvis

Gamyba – Eksportas – Žuvies taukų gamyba

Šviežios žuvies perdirbimas – Šaldykla

Alyva

Žvejų nameliai – Sandėliai tinklams

– Tas netrunka pasipelnyt iš kitų nelaimės!

Otaras išskleidė ant rumbuoto prekystalio Lofotposten ir suraukta kakta perskaitė skelbimą.

Henrikas stovėjo nugręžęs veidą, netrukdydamas vyrams pliaukšti. Šiandien Henrikas buvo blaivus. Blaivus visą savaitę.

– Tai dabar tas Dalas viešpataus dugne vienas. – Otaras pašnairavo į Henriko nugarą. Norėjo jį pakurstyti, kad tas įsitrauktų į pokalbį. Bet Henrikas iš lėto pasukiojo kablį su skardiniu kibiru, kuris kabėjo nuo lubų sijos. Kibiro rankenoms pasitrynus į žalvarinį kablį, šaižiai sučirpė.

– Galėjo nedaryti sau gėdos ir palaukti su tuo sumautu skelbimu – iki kitos savaitės. Būtų tiek pat uždirbęs. Ką apie tai sako anas Simonas?

Otaras pakėlė balsą, ryždamasis į tai įtraukti ir Henriką. Henrikas neatsisuko. Stovėjo visų akyse, žinovo mina dėbsodamas į skardinio kibiro dugną.

– Aš taip dažnai Simono nesutinku kaip tu, Otarai! – išrėžė staiga.

– Tai dar nematei jo audimo palėpėj, kiek žinau, – naiviai pasiteiravo Otaras ir atmatavo milžinišką storo pilkojo popieriaus lakštą Einaro virvių ritėms.

– Praėjusią savaitę Lofotenuose sugauta daug atlantinių menkių, žuvies užteks visiems, – įsiterpė Hokonas Dangaus Šviesulys, ketindamas pasukti kalbą prie smagesnių dalykų.

Bet niekas į jį nekreipė dėmesio. Simoną reikėjo išvilkti į dienos šviesą.

Taip nusprendusiųjų buvo ir daugiau. Šeši prekeiviai. Pypkių ir suktinių dūmai tirštai driekėsi po žemomis lubomis. Durų skambutis tylėjo, buvo laikas šnekoms.

– Ar tiesa, kad ana Rakelė grasina jį palikti, jei tas nenusileis iš palėpės? – paklausė kresnas, vypsantis vyrukas su ant pakaušio atsuktu kepurės snapeliu. Tai buvo vienas jauniklis, kuris paprastai turėdavo užčiaupti burną, kai kalba suaugusieji, bet jis buvo atėjęs vienas ir buvo toks aštrus, kad vyrai užsimiršo ir įsikando tą patį.

– Rakelė nepuola bėgti, vos tik plyksteli padurkas, – pajuokavo Henrikas ir atsigręžė staiga į kitus. Jis stovi pakumpęs su nesveikąja ranka ant prekystalio langelio. Į nieką nežiūrėdamas. Tik burbėdamas panosėj, priešais save.

– Ne, ji ne kokia bėglė, – paantrina Einaras ir papurto galvą.

– Sako, gaisras sukeltas tyčia, – mano Hokonas.

– Tokiu atveju nesiekta apgauti draudimo, – vypteli Einaras ir atveria sutrintą piniginę taip, kad žvangteli vario monetos.

– Gaila, kad taip prastai išėjo su tuo draudimu, – paniurna Hokonas, norėdamas pasirodyti doras.

– Ak, gavo, ko nusipelnė, – įsiterpia jauniklis.

Lango stiklai aprasoja. Kvėpuojančiųjų daug.

– Ar jis ką gavo? – pasmalsauja Otaras.

– Manęs neklausk, – sausai nukerta Henrikas, pagriebdamas kepurę ir sukdamas durų link.

– Kur taip skubi – nesiruošiau negražiai šnekėt apie šeimą…

Jaunikliui staiga topteli, kad Henrikas ir Simonas vedę seseris.

– Kaipgi ne, jau traukei už liežuvio, šėtone! – mesteli Henrikas per petį. – Prisimink tai kitą kartą, kai taukši niekus!

Visa krautuvė nuščiuvo. Otaras stovi išsižiojęs, o vyrai nudūrę akis į grindis.

Vyrams jau gerokai atkutus, iš Einaro vis dėlto pasigirsta:

– Ko jis čia pradėjo mykti, kad jis Simono svainis? Matyt, užklupo meilė… ar ką jūs pasakytumėt?

Jie susižvalgo pažvingaudami.

– Aha, šiaip, žiūrėk, tuoj ima pasakoti, kaip lengvai tas Simonas paveldėjo senojo dėdės turtus. Pavainikis iš Bė, atkakęs į Salą ir ponu tapęs per naktį! – sušnypštė iš vieno pilko, pailgo vilnonio kamuolio, sėdinčio kertėje prie krosnies ir iki šiol nieko nesakiusio.

– Blogiau su darbo vietom! Matyt, nebus labai iš ko atstatyti, jei tas Simonas negaus draudimo pinigų.

Otaras nužvelgė visus paeiliui, buvo perėmęs Dangaus Šviesulio toną.

– Sako, Rakelė jį nukraustė nuo palėpės, – mano vilnonis kamuolys iš kertės.

– Kaimynai nudrožė tiesiai liūto urvan ir pasisiūlė jiems padėt atstatyti namą. Taip, ir darbininkai turėtų padėt. Už dyka, aišku. Pasakoja, kad ana Rakelė pavaišino visą tuntą vafliais ir mėsos troškiniu. Bet Simonas gaisravietėj nepasirodė. Nenustebčiau, jei anas pasitrauks šalin ir ės moteriškėms nervus – dabar, kai suklibėjo jo turtai, – nusišaipė jauniklis ir neskubėdamas ir nesidrovėdamas pasikrapštė dešinę šnervę – tą, kurioje buvo polipų ir kurios nedrįso parodyti gydytojui.

Taip, kurgi ne!

Nenorėta nieko bloga. Nenorėta įskaudinti nė vienu žodeliu. Tik tie žodžiai krautuvėje, pasakyti geranorišką pirmadienį.

O viskas prasidėjo nuo mėginimo prakalbinti Henriką, ir, žiūrėk, kaip nesėkmingai pakrypo.

Dar gerai, kad kas netikėtai neužklupo ir neišgirdo, kaip kalbama apie Simoną, mąstė Otaras.

Vakaro prietemoj jis viską apėjo, užrakino sandėlius ir krautuvėlę. Iš virvių ir druskos prekybos gerai matė, kad Simono įmonės nebėra. Bet apie tai nenorėjo užsiminti, tai buvo smulkmena ir neturėjo jokios reikšmės tam, kas turi nuolatinių klientų. Bet vyrukai iš šarkų dabar druską ir virves po nelemto gaisro pirko pas jį. Dalas nesivertė prekyba kaip Simonas.

Juos veikiau pamatydavai su rankomis kišenėse ir nuorūka lūpų kamputyje užėjus blogiems laikams. Besitrinančius ten ir perkančius kokį kilogramą cukraus ar pakelį cigarečių – ir taip kone ištisą dieną. Tai jie buvo paskutiniai eilėje prie darbo. Kiti tvirtai įsiremdavo alkūnėmis ir tokiems dalykams neturėdavo laiko.

Tačiau paskirsčius darbą ir suskaičiavus atlyginimus, šalin buvo nustumiama vis daugiau ir daugiau. Dažniausiai tų, kurie neturėjo nei ūkio, nei žemės. Jie turėjo tik daug įnirtingo apmaudo, laiko apsipirkti, bet nieko, kuo galėtų sumokėti. Jie nuomojo namelius ir gyveno iš atsitiktinių samdinio darbų. Nuolatinis darbas buvo svajonė, kuri kaskart vis labiau grimzdo į žuvies neturinčią jūrą. Arba kabaldavo pačiame prieplaukos krano viršuje. Nežymiai inkšdama per audrą arba pakraunant ir iškraunant kitų žuvis ir prekes.

Namuose laukė pati ir apsisnarglėję vaikai.

Kartais jie parsisamdydavo ir išvykdavo. Visi tuo džiaugdavosi. Tai būdavo keistai niaurus džiaugsmas. Jis neturėjo nieko bendra su juoku ir gyvenimo aistra. Tai tik būdavo laikina pabaiga pilvo urzgimui ir ilgoms skaičių eilutėms Otaro knygoje. Tas džiaugsmas būdavo paprasta ir tikroviška juoduma. Jam nerūpėjo jausmai. Jis suteikdavo progą traukti ratus dėl pinigų.

Tie, kuriems priklausė žemės lopinėlis ir šarka, atvirkščiai, galėdavo rinktis, ar įsikinkyti. Jei ir pabaldavo veidas sunkiausiu žiemos laiku, tai ne iki pat mėlynumo.

Apie palaidus Dievo paukščius dažnai buvo pamirštama užsiminti. Jie neskraidė – netgi ne tipeno. Bet pasitelkdavo sparnus pasiramsčiuoti velkantis iš vienos vietos į kitą. Sparnai gali praversti šitiekai dalykų.

Vienas iš tokių gyveno ir palėpėje virš verandos – grąžinantis skolą už keptuvę sąžiningai pavogtų lašinių. Jo šansai nebuvo dideli, kad ir kaip to būtų norėjęs. Buvo pasmerktas dar prieš vagystę.

O štai Dalas, pastorius ir gydytojas – Dieve padėk jiems šį sunkų metą.

Dalas, beje, buvo garbingas nusidėjėlis, mat daugeliui davė darbo. Jis teigė savo įmonę valdąs demokratiškai, nors nežinia, ką tai galėjo reikšti. Eidavo sekmadieniais pasivaikščioti po kaimą, kaip ir pridera tokiam ponui kaip jis – su šunimi, ponia ir dviem vaikais. Vis dėlto nepasididžiuodavo trumpai apeiti žvejų namelius. Anksčiau iš tokių kaip jis to niekada nesulaukdavai.

Be gydytojo irgi negalėjai apsieiti. Tai jam leisdavo už daug ką atsikeršyti. Žmonės džiaugsmingai atleisdavo ir tai, kad jis senbernis, ir tai, jog sklido kalbos, koks jis šykštus. Jei kas būdavo didelėj bėdoj, sveikatos jis suteikdavo lašeliu degtinės.

Pastoriui buvo prasčiausia. Iš jo tegirdėjai prakeiktus pamokslus, išmintingus išvedžiojimus ir šventą griausmą.

Ne, prie senojo dekano buvo kitaip! Taip manė ne tik Einaras.

Senasis dekanas dirbo kaip ir kiti. Pats rūpinosi klebonija. Sykiais nutikdavo, kad laivai su jaunųjų pora ir vestuvių svečiais į prieplauką įplaukdavo taip greitai, kad jis tik spėdavo pakišti kūną ir džinsines kelnes po sutana ir nudrožti prie altoriaus.Taip atsitikdavo dažniausiai per darbymetį.

Vienas kitas brolis gal ir paraukydavo nosį dėl mėšlo kvapo ir žemėtų kaliošų po juoda sutana, bet dauguma senąjį dekaną laikė tikra darbo bite. Vėliau jis ir numirė avių garde.

Taip jau išėjo. Užkliuvo už stulpo. Nusisuko sprandą, dėl to ir paliko šią ašarų pakalnę.

Iki paskutinio atodūsio jis elgėsi kaip žmogus.

21

Atrodė, kad sezonas Bekejoreto Simonui buvo baigęsis. Neturėjo jis net suklypusio stalo, prie kurio galėtų prisėsti. Nė vienos algos, kurią galėtų išmokėti. Lyg nebūtų gana baisios nelaimės, prižiūrėtojui buvo įtraukta ir skersai nuplėšta koja.

Buvo šeštadienio vakaras, kai Rakelė telefonu sužinojo apie šią nelaimę. Ji sutiko žinią stovėdama.

Paskui neskubėdama gerai apsirengė ir nuėjo su žinia pas vargšę žmoną, kuri sėdėjo su trimis vaikais ir laukė vyro. Rakelė davė jai pinigų, kad išsiverstų savaitę, paskui patraukė namų pusėn, nusiteikusi apsilankyti audimo palėpėje ir papasakoti naujieną Simonui.

Tas slankioja viršuj iš kampo į kampą jau trečią savaitę, tad praverstų jį kiek supurtyti, pamanė su kartėliu Rakelė. Rakelė, ir ta sulaukė smūgio į pirmagalį. Bet tai padarė ne pats gaisras. Ne, tai todėl, kad ji kartu gyveno su vyru, kurio ji – iki šiol – nepažinojo.

Jis nebuvo tasai Simonas, kokį ji manė esant. Augalotasis vyriškis buvo vaikas. Iš pradžių ji grasino ir lindo į akis, paskui tiesiog davė ramybę ir paliko su savo sielvartu.

Ji nešiojo jam viršun maistą ir beveik viską sutvarkydavo pati, bet širdyje su kažkuo nuožmiai kovojo, ką pašalaitis, aišku, būtų įvardijęs. Neapykanta.

Rakelė paėmė už rankenos ir atidarė duris. Simonas, matyt, ją buvo girdėjęs lipant laiptais, nes buvo atsisėdęs ant kušetės, kuri stovėjo po dviem langais. Čia, viršuj, jis ir miegojo – tas šykščias valandas, kurias tik sau leisdavo. Rakelei tai irgi atsiliepė: gulint vienai didžiojoje lovoje apačioj, miegamajame.

– Ar nusileisi šiandien pavalgyt, Simonai? – paklausė ji be jokių įžangų. Ji žiūrėjo į vyrą, kuris sėdėjo prietemoj, tolėliau, palangėj. Jis buvo sulysęs ir įkritusiom nuo nemigos ir apmąstymų akim. Bet iš to buvo mažai naudos.

Jis papurtė galvą ir nutaisė miną, lyg norėtų kažką pasakyti.

– Ar tupėsi čia viršuj, kol sukirmysi? – riktelėjo jam vidun. Jis tik nežymiai kilstelėjo galvą. Pažvelgė į ją, tarsi ši būtų nenuorama vaikas.

– Aš daug galiu iškęsti, Simonai. Visokias nelaimes galiu panešti ant savo pečių. Bet kad knapsėtum čia, palėpėj, kaip mėmė, kai man tavęs reikia, to nepakęsiu! Girdi!

– Viskas, Rakele… Aš neturiu daugiau… Aš žlugęs! Tu tai irgi žinai.

– Pažiūrėk į mane, Simonai! Gerai pažiūrėk!

Jis pažvelgia tuščiu žvilgsniu į ją, stovinčią įsisprendus.

– Ar tu žlugęs, kai turi žmoną? Jei nenusileisi žemyn, mano kantrybė išseks. Papjausiu avis ir išvažiuosiu! Girdi!!

Simonas dėbteli į ją nustebęs.

– Išvažiuosi? Juk nenori pasakyti, kad paliksi žlugusį vyrą. Man tavęs reikia, Rakele. Taip sakai, kad tik mane pagąsdintum.

– Sakai, tau manęs reikia. Ir kaip manai, ką aš darau? Man nieko nereikia, a? Ak, Simonai, Simonai, neversk manęs juoktis tau į akis! Ar žinai, kokio šiandien sulaukiau telefonu skambučio? Kur tau! Nesi dar tiek nusileidęs iki svetainės, kad atsilieptum į tau skirtus skambučius. Ir šiaip nė piršto nepakrutini. Viskas būtų nuėję šuniui ant uodegos, jei nebūčiau dariusi, ką privalau! Žmonės juokiasi iš Bekejoreto Simono. Sako, tas negalįs atsigauti po gaisro. Sako, Bekejorete kelnes nešioja ne tas, kas turėtų! Ar girdi, Simonai?

– Rakele Rakele, – sudejuoja jis gniauždamas rankomis galvą.

Tada ji žengia priekin du žingsnius ir atsisėda jam ant kelių.

Rakelė – taktikė. Taip, kaip natūraliai viską pasvertų pavasarį sodindama bulves, taip, kaip rūpestingai, prieš kepdama kepsnį, gardintų prieskoniais kraują avies, dėl kurios ką tik liejo ašaras, taip pat natūraliai ji parodo tą pusę, kuri turi matytis kaip tik dabar. Ji apsiveja stipriai rankomis vyro kaklą ir pasiūbuoja su juo pirmyn atgal.

– Na, nusileisk apačion, Simonai, ir tau Rakelė papasakos apie dar vieną nelaimę. Nusileisk, nagi…

Tą vakarą Simonas iš tiesų nusileido virtuvėn.

Pamažėle davėsi taisomas ir prikeliamas iš mirusiųjų.

Po trijų puodelių kavos ir kelių sumuštinių su bandele atsargiai pasiteiravo, kokia ta nelaimė, apie kurią ji turėjusi papasakoti.

– Taigi Erlingas guli ligoninėj sulaužyta koja!

Ji išgirdo, kaip tai šiurkščiai nuskambėjo, bet daugiau nebeįstengė vis tausoti vyro.

Ji žinojo, kad žvejybos įmonė buvusi prastai apdrausta, bet nebuvo pasirengus tam, jog jie atgaus tiek mažai. Ji buvo sumokėjusi, ką skolinga, žuvį priimantiems darbininkams ir dabar turėjo pasikliauti savo santaupėlėmis komodoje ir apgailėtina draudimo išmoka. Pastarajai atgauti, matyt, turėjo prireikti nemažai laiko. Ir ji niekieno neprašė išmaldos. Kad paskui niekas apie tai nešnekėtų.

Taigi prasidėjo sąstingis, ir ji turėjo leisti gaisrui ir Simonui išsikapstyti patiems, kiek tik gali. Nes tai reiškė naują gyvenimą, naują maistą ir naujus pinigus.

Vieną vakarą per lauką atėję Turida ir Antonas pasisiūlė padėti gaisravietėj. Ji galėjo verkti iš laimės, bet neverkė. Nebuvo kada. O Simonas tupėjo palėpėje. Jai atrodė, kad džiaugsmo ašaras verčiau pasilaikyti sau.

– Ką čia kalbi? Ar aš neturiu prižiūrėtojo? – Simonas dar labiau, jei dar buvo įmanoma, išbalo. – Bet ką man tada daryti?

– Na, matai! Manei, kad užtekę ir vienos nelaimės namuos, Simonai. Bet pasakysiu tau štai ką – jei nesileisi į Lofotenus ir nesukrapštysi nors kiek pinigų tokioj bėdoj, sulauksi ir dar vienos nelaimės – liksi be žmonos!

– Man leistis į Lofotenus? Aš neplukdžiau žuvies metų metus… Nuo tada, kai buvau mažas vaikėzas!

– Tada dėkok Dievui už tai, kad būsi vaikėzas su nuosavu laivu!

Žodžiai, kuriuos ji pasiuntė per stalą, buvo it garas šaltyje. Aplink nosį ji buvo pablyškusi, bet ši buvo atkišta tiesiai kambariui.

– Turėsi ir atstatyti įmonę, Simonai.

Jis vos vos šypteli. Nepatiklia šypsena, nuo kurios visas akmeninis veidas atlyžta ir pasiduoda neįprastam judesiui. Tarsi šiuos raumenis naudotų pirmąkart. Lūpų kampučiai virpteli.

– Rakele Rakele, apie tokius dalykus moteriškės nenusimano. Pinigai, Rakele! Iš kur man imti pinigų?

– Pinigų pasiskolinsi.

– Tu kalbi…

– Pinigų skolinaisi ir kai statei tvartą, ir kai keitei visam name langus. Negirdėjau nė žodžio, kad būtų buvę kas ne taip.

– Tu kalbi apie dalykus, kurių nesupranti! Nereikia ieškoti, kur pasiskolint pinigų, kai turi visą žvejybos įmonę, visą aukso vertės laivą – ir šiaip, kai esi be dėmės. Kas kita skolintis, kai neturi nė skatiko kišenėj.

Šviesa viršum stalo metė šešėlius ant jo raukšlių išvagoto veido. Bejėgiškumas tūnojo kiekviename veido bruože.

Rakelė jau vos nenuleido rankų. Anapus akių vokų degė, galva jai atrodė kaip švininė. Keistas vienatvės jausmas kėsinosi ją visą užvaldyti, priversti pasiduoti. Bet šito nebus. Ne dabar, kai jį privertė nusileisti iki virtuvės!

– Lensmanas mano, kad tai – padegimas, ar bus koks skirtumas, jei tai bus įrodyta?

– Na, visko gali būti. Buvau kvailys, kad taip prastai apsidraudžiau.

– Ar niekada nepagalvojai, kas tai galėtų būti, Simonai? Tas, kuris uždegė?

– Ne, nemanau, kad kas nors padegė. Namas buvo senas, buvo audra, gal kas neatsargiai elgėsi. Bet kad padegtų… liaukis… taip nemanau. Žmonės ne tokie.

Stojo tyla. Juodu bent jau sėdėjo susiglaudę. Abu apie tai galvojo, daugiau nei apie gaisrą.

– Aš manau, kad kažkas padegė, – tvirtai pareiškė Rakelė. – Žmonės tokie!

Kitą dieną Simonas nuėjo į kaimą.

Kai jis pasirodė, visi nuščiuvo. Jis pats pasirengė žūklei. Nematė jokio reikalo slėptis.

Otaras neturėjo jokių klausimų. Tik supakavo jo kartonines dėžutes ir pašnekėjo apie orą.

Pats nelabasis šįmet tvarkosi su sniegu.

Otaras tuo buvo tikras. Niekas dar nebuvo regėjęs tiek sniego. Teks išlaukti visą žiemą, pavasarį ir rudenį, kol tas ištirps, šitaip manė jis.

Simonas atsakė. Bet atsakymuose nebuvo jokios kibirkšties, o žandikauliai abipus liūdnos burnos kabėjo keistai sunkūs.

Kornelijus Olsa, kuris buvo laivo „Brizas“ senbuvis ir iki šiol jam komandavo, pakratė galvą gavęs žinią, kad Simonas pats stos prie šturvalo. Bet nepasakė nė vieno pikto žodžio.

Ir jis buvo visas ramstis, kurio reikėjo popieriniam žvejui. Ne kartą nutiko taip, kad – vyrukai vėliau apie tai galėjo papasakoti – Kornelijus Olsa, patraukiojęs ziuidvestę, trumpai Simonui išdėstęs, kaip viską darytų, jei jis viską spręstų laive. Ir Simonas nunarinęs galvą ir padaręs taip, kaip patarė senbuvis, nė nesispyriodamas.

Žvejyba ėjosi pakenčiamai. Sekdavosi geriau, kai jis užmiršdavo mintis apie juodąją angą prie Įlankos namuose. Ėjosi netgi puikiai, kol buvo taip toli nuo namų, kad nereikėjo eiti į Dalo prieplauką pristatyti laimikio.

Namuose, Bekejorete, Rakelė jau ėmė niūniuoti tvarte ir be priežasties juoktis. Kaip senais laikais.

Ji pati įsitaisė audimo palėpėj ir kiekvieną laisvą valandėlę plakė tratėjo. Turėjo kuo kvėpuoti. Erdvės tarškinti, dirbti ir juoktis.

Bet dabar Rakelė geriau suvokė, kokia gili bedugnė visuomet buvęs gyvenimas Ingridai. Ji išsiruošdavo ten paplepėti dažniau nei anksčiau, ir ne tik todėl, kad pati ieškojo paguodos.

Henrikas, jai atėjus, išeidavo.

Visada taip. Rakelė žinojo, kad tam yra daug priežasčių.

Pagrindinė, ko gero, buvo ta, kad Rakelė nė nemanė slėpti, jog Ingridos ir Henriko santuoka, jos manymu, – dar viena Ingridos nelaimė.

Henrikas turėjo kažką, ko Rakelė negalėjo išsiaiškinti.

Ji negalėjo jaustis gerai būdama su juo vienam kambary.

Gal jis užkeiktas – jei jau taip nedaugelis gerai jautėsi jo draugijoje. Jis spinduliavo tai, kas kėlė antipatiją.

Vis dėlto turėjo pripažinti, kad saliečiai ne taip jau gražiai elgėsi su Henriku. Jis turėjo tą savo ranką – ir tą keistą niūrumą, kuris retkarčiais jį apnikdavo. Ingrida tvirtino, jog tai nuo to karto, kai jis buvęs torpeduotas ir į petį patekusi geležies skeveldra.

Dabar Rakelė suprato, kad net Simonas, ir tas gali neatsilaikyti prieš „geležies skeveldras“.

Vyrai mat ne tokie ištvermingi kaip moterys.

Bet kažkas buvo negerai Henriko akims. Tegu jis kartkartėmis girtuokliauja. Tegu. Bet čia kažkas kita… Ji juk nepamiršo to karto, kai aptiko jį už tvarto. Jis nebuvo sakęs turįs kokių reikalų. Nusišiepė jai į akis tuo savo šypsniu ir nudrožė pro šalį nieko netaręs. Jei jis nebūtų buvęs Ingridos vyras ir ji nebūtų žinojusi, kad ją šiaip taip kenčia dėl Ingridos, būtų pamaniusi, jog jis ieško, ko ir visi pasileidėliai.

Simonas nuvyko slaptais reikalais į Breilaną. Dar labiau pakumpęs ir dar slaptesniais reikalais nuvyko į Bodę. Rengė sąmatas ir rašė svarbius laiškus, smarkiai raukė kaktą ir aplink rašiklio kotą lankstė sopius žvejo pirštus. Sugaišo tam keletą dienų, gerai žinodamas, kad Kornelijus Olsa susitvarkys su laivu ir žvejybos įmone. Velykų dienas irgi paskyrė rašymui ir prekybai.

Kaimas prakuto tiek, kad žvejai kada ne kada jau galėdavo panaudoti delnus kitapus kelnių pamušalo.

Laikraštyje buvo spausdinami pikti atsišaukimai su reikalavimais, kad gaubiamųjų tinklų reikalai judėtų į priekį.

Simonas vargu ar kada turėdavo laiko šitai skaityti, tuo labiau erzintis.

Bet Rakelė, vakare apėjusi tvartą, žiūrėk, taip ir sėdi viena su laikraščiu.

Sykį ji perskaitė, kad bažnyčios vyrai turėtų atsisakyti moterų pastorių.

Rakelė net sušvilpė perskaičiusi, kad suaugę pastoriai nebeturi kuo daugiau užsiimti, tik atsisakyti šitokių dalykų, kai pasaulyje šitiekai skurdo. Tie turėtų uždusę ir prakaituoti lakstyti aplinkui, guosti ir tiesti pagalbos ranką. Jėzus niekada nepasakė blogo žodžio apie moteris, net jei jos buvo kekšės – tai ji pati buvo skaičiusi Biblijoje.

Tada jos akys užkliuvo už knygų skilties: „Moterys – tai viltis“ – buvo ten parašyta. „Amerikiečių etnografas, vardu Montagu, parašė knygą apie tai, kad moteris iš tiesų pranašesnė už vyrą. Ji labiau džiaugiasi gyvenimu, turi mažesnių fizinių trūkumų, mažiau paveldėtų ligų, didesnį atsparumą fiziniam skausmui ir geriau išvystytą intelektą! Jos netgi geriau vairuoja automobilį! Vyras supranta savo menkavertiškumą ir todėl keršydamas nori ugdyti savo vadovavimo įgūdžius. Jo vulgarioji raumenų sistema kur kas pranašesnė. Šitaip sulaukėme karo – kuris yra ypatingoji vyro priedermė, o moterims trūksta tokio parengtumo. Turime su kiekviena karta, žingsnis po žingsnio, stumti pasaulį į priekį. Moteris duoda gyvybę. Jei moterys išduos, žlugs visa žmonijos viltis“.

Rakelė linksi skaitydama. Pagaliau pasaulis praregėjo! Ne, ji, žinoma, nesiruošia išduoti!

„Bet kas yra etnografas?“ – pamanė papykusi. Rakelė dažnai niršta dėl visko, ko nežino, dėl žodžių, kurių nesupranta.

Bet visa tai, kad moterims trūksta parengtumo karui, vis dėlto, matyt, netiesa. Rakelė širdyje supranta, kad mielai kariautų, jei prireiktų. Esama tiek visokių ginklų.

Ir iš tribūnos, net jei ši būtų prie altoriaus – šitaip vienu šūviu nušautų gal ir du kiškius!

22

Gegužės saulė taip kepino apsilupusią pietinę Šimtabučio sieną, kad giedromis dienomis kūrenimas anglimis tebuvo nereikalingos išlaidos. Nuo to palengvėjo ne tik Ingridai.

Jai pavyko pas Otarą sumažinti skolą. Ir iš pieno pardavimo bloknoto jos vardas buvo išbrauktas. Pavasaris jai tarytum įgijo naują prasmę.

Nešuliai vis dar buvo pakankamai sunkūs. Bet atrodė, lyg ant nugaros būtų nešusis šimtą kilogramų ir paskui penkiasdešimt numetusi.

Taip nebedegino to krepšio petnešos. Galėjo prisiminti, kad buvę prasčiau. Tai guodė.

Ingrida buvo prisigremžusi juodžemio iš slaptos vietos už dirvonų. Ten taip anksti pasidarė plika. Gražiai slūgsojo pietiniam klony ir nebuvo matyti nuo namų ar kelio.

Ji tempėsi juodžemį namo kibire juodu senu dviračiu. Leido šiam, sunkiam ir sklidinam, kabalduoti ant vairo, kol stūmė dviratį, nes kibiras buvo toks didelis ir sunkus, kad nebuvo kaip minti.

Paskui vilko jį laiptais, gerai pakūreno krosnį, nepaisydama saulės šilumos, ir supylė žemę į vieną iš duonos skardų. Reikėjo iškepinti visus parazitus. Kartais, būdavo, išsaugo vieną kitą kirmėlės lervą ir išneša lauk atgal. Bet kartais ir nesužiūrėdavo. Po poros valandų orkaitėje jos sustingdavo kaip pagaliukai taip, kad niekaip neišgelbėsi vargšelės.

Šiandien ji neturėjo laiko persijoti juodžemio krūvelės itin kruopščiai. Po dviejų valandų turėjo eiti į darbą. Ir reikėjo baigti, kol nesulaukė Henriko. Tas nekentė vazoninių gėlių.

Kiekvieną pavasarį ji turėjo gėlių persodinimo dieną. Tądien, regis, darydavo kažką draudžiama. Tarsi jaunystė ir užsidegimas grįždavo vienai vienintelei dienai.

Juodžemio kvapas… Dieve mano! Jis sėdo giliai į jos mintis, maitino ją kažkuo gyvybiškai svarbiu. Prisiminimais… Apie kažką kita, kažką geresnio? Leisdavo užsimiršti! Galėdavo suteikti ramybę atsisėdus ir nukaitus iš laimės – prisiminus brangų veidą, rankas… tai, kas galėjo virsti…

Henrikas buvo, ir jam nepatiko jos vazoninės gėlės. Jis vaikščiojo savo keliais. Vis tiek ji laikėsi įsikibusi. Ir jis laikėsi įsikibęs. Juodu buvo kaip rudadumbliai per atoslūgį: prikibę prie to paties apkerpėjusio akmens, tačiau besileidžiantys plukdinami ratais visada skyrium, visada tolyn.

Ji dar padidino ugnį, kad greičiau keptų juodžemis.

Veidas buvo išraudęs nuo karščio, ir ji buvo atlapojusi abi lango sąvaras. Akimirką žvelgė į purviną sniegą už sandėlio kieme. Keliai pradėjo plikti. Kol nutirpdavo dirvonai, vaikai dažniausiai būdavo ten. Galėjo girdėti, kaip lauke pešasi Elizifos mažiausieji. Vargšai padarėliai.

Ingrida dar turėjo užmaišyti tešlą duonai. Laiko turėjo kaip tik užtekti. Gerąją krosnies šilumą reikėjo panaudoti ne tik juodžemio kepinimui. Kitaip visas kūrenimas būtų buvęs prabanga. Veltui išmestos anglys. Išmestos pro langą, pasakytų Henrikas. Jis buvo Dalo įmonėje. Turėjo padėti sandėly. Atrodo, iki šiandien viskas buvo susitvarkę.

Gerai, kad ji turėjo dvi duonos skardas, dabar, kai vienoje iš jų buvo juodžemis. Torai tekdavo prižiūrėti duonos kepalus grįžus iš mokyklos. Jai tai puikiai sekdavosi.

Ingrida juto, kad priekaištai ir nykuma jai dirbant sumažėdavo.

Kitą savaitę turėjo eiti valyti pas daktarą. Tai būdavo šioks toks papildomas uždarbis tarp pakavimo darbų. Ėjo kalbos apie paleidimą atostogų pasitaikius pirmai progai, todėl verčiau reikėjo kabintis į tai, ką gali.

Pastaruoju metu ji ėmė jausti, kaip ją apninka keistas nuovargis. Tai ją sekino ir vedė iš kantrybės, kad net beveik nedrįsdavo užkalbinti žmonių. Būgštavo, kad nepasirodytų akiplėša.

Nevertėjo.

Skausmai pilve ypač paūmėjo šią žiemą. Būdavo, dienų dienas nepajėgia nuryti kąsnio.

Torai reikėjo naujų batų ir naujo sijono. Reikėjo gauti kelis naujus drabužėlius gegužės septynioliktajai. Negalėjo taip vaikščioti su senuoju anoraku. Be to, jis buvo per ankštas.

Galbūti Rakelės galėtų paprašyti kokio skarmalėlio persiuvimui.

Ten jie Bekejorete irgi nebuvo viskuo pertekę, nors ir turėjo ką graužti. Bet tas rudas paltas, kurį Rakelė dėvėjo anksčiau, buvo kadai sunešiotas. Gal ji galės su juo atsisveikinti.

Ingrida kūrė planus. Rankos buvo kaip būgno pagaliukai, o kojos ją nešė be vargo ten, kur norėjo.

Henrikas buvo nupirkęs seną radiją. Jis būdavo įjungtas nuo ankstaus ryto iki vėlumos, kai jis būdavo namie. Tai – lyg ir – suteikdavo namams gyvybės. Ji turėjo tai pripažinti.

Iš pradžių manė, kad radijas tik neša nemalones, toks įsitikinimas buvo likęs nuo karo metų…

Kai taisė ir montavo, Henrikas augte augo jos akyse. O kai galiausiai užmezgė ausis rėžiantį ryšį su pasauliu ir visa suošė kaip pats vandenynas, ji suprato, kad Henrikas sugeba. Galop garsas prasiveržė pas jas virtuvėn. Pasigirdo muzika. Ir tai buvo Henriko nuopelnas. Geras buvo vakaras.

Laiptais šlempinantys žingsniai! Ji juos pažįsta! Tai jie. Kažkas turėję nutikti. Taigi jis grįžo gerokai anksčiau, nei turėtų, kaži ar išvis buvo darbe. Ingrida nusiteikė tam, kas neišvengiama.

Jis nebuvo toks girtas, kaip ji iš pradžių pamanė. Bet vaidingas.

– Ką čia, po velnių, šiandien kūreni, kai saulė svilina pro langus!

– Taigi turiu iškept duonos, – atsakė ji mėgindama geruoju.

– Baik – duonos! Tupinėji apie tas prakeiktas gėles, per kurias negali nieko matyti nė pro vieną langą!

– Ša – dar kas išgirs, na ir piktas tu šiandien. Ar darbas pas Dalą jau baigėsi?

– Man nusispjaut!

– Ką čia kalbi. Ar nori užvalgyti?

– Ne!

Jis klestelėjo ant kušetės kampe, ir Ingrida pamanė, kad jis galbūt užmigs. Bet staiga Henrikas pašoko, puolė prie darbastalio, kur ji stovėjo, ir trenkė kumščiu į jo plokštumą stulbinama jėga.

Ir nutik man taip, kad duonos skarda atsidūrė ant stalo krašto. Ta akimirką sulingavo, ir karštas it ugnis juodžemis bei dar karštesnė skarda šastelėjo ant jo plaštakos.

Henrikas suriko, šoko keiktis ir lakstyti ratais po kambarį.

Ingrida atsuko vandens čiaupą norėdama po čiurkšle palaikyti jo plaštaką. Bet kur tau!

Kaip tik tada laiptais užlipo Tora. Jos pamokos buvo baigęsi anksčiau nei įprastai. Ji girdėjo barnius viduje ir pamėgino užeiti. Matė, kad čia kažkas ne taip, matė iš to, kaip pastatyti Henriko auliniai. Striukę buvo tiesiog eidamas nušveitęs į kampą.

Pagalvojo eisianti ko nors į kaimą arba į prieplaukas, bet tada prisiminė, kad mama ją greičiausiai girdėjo. Su storu megztiniu buvo karšta. Ji nusivilko jį už durų, laiptinėj. Ir vėl smirdėjo gvazdikais. Jos pažastys buvo sudrėkusios.

Mama, jai įėjus, pakėlė akis. Atrodė, to buvo išmokusi. Ji kinktelėjo ir apsimetė lyg niekur nieko. Tora suglumusi atsisėdo galustaly.

Henrikas stovėjo tolėliau, prie kušetės, ir nirtulingai dilbčiojo į nudegintą ranką.

– Taigi Henrikas apsidegino, – paaiškino Ingrida ir pasiuntė vyrui drovų žvilgsnį.

Tora neatsakė.

– Anksti grįžai? – vėl pamėgino mama.

– Taip, Giuna pamanė, kad toks gražus oras, ji pasakė, kad mums reikia pasivaikščioti geru ir saulėtu oru labiau, nei sėdėti viduje ir rašyti.

– Taip, ta žino, kaip sau pasidaryt laisvą dieną – toji merga, – rėžė Henrikas.

Tora sulig tais žodžiais tarsi pabudo. Ji pamatė! Pamatė, kaip Henrikas grįžęs namo ir raukęsis, kad mama užsiima gėlėmis, kad įniršęs ir išliejęs pyktį ant mamos, Giunos, jos. Atrodė, lyg Toros akyse mirgėtų raudoni pūkuoti taškeliai. Saulės šviesa pranyko pūkuotuose taškeliuose. Viskas pranyko. Pranyko juodoje naktyje – grėslume, bjaurintis ir nekenčiant. Ko gero, ji tik dabar į jį pažiūrėjo kažkaip kitaip nei į tai, kas nepakeičiama.

Henrikas – irgi tik žmogus. Jis gūžiasi štai savo nirtuly ir dabar, dienos šviesoj, nebe toks jau grėsmingas… Tora matė, kaip mama gūžčioja sulig kiekvienu jo žodžiu, tuo pat metu bandydama apsimesti, lyg nieko nevyktų.

Ir Tora, regis, nebeįstengė užgniaužti žodžių. Nežinojo, iš kur jie išsprūdo, ji toli gražu negalvojo apie tai, ką sako, – tai tiesiog išsiliejo.

– Juk ir kiti… ne vien Giuna pasidaro laisvadienį, ką?!

Kambaryje įsiviešpatavo keista tyla. Garsai už durų net aidėjo. Lašėjimas nuo stogo tapo nepakeliamas, beveik kaip bloga žinia. Su mama buvo prasčiau – ji spoksojo į ją išpūtusi akis. Viskas pasidarė netikra. Tora pajuto silpną zvimbimą – jis sklido iš vidaus, iš jos pačios.

Ingrida stovėjo suakmenėjusi, įgrūdusi rankas į pilkšvą tešlą virš pat riešų.

Po užuolaidos raukiniu šmurkštelėjo pro šalį skrendanti stora, plaukuota naminė musė. Apspangusi nuo žiemos miego ir saulės šviesos.

Tada jis virš jos persisvėrė.

– Ką nori pasakyti?!

Veidas buvo persikreipęs iš pykčio.

Tora nemanė, kad jis ją palies. Ne prie mamos akių, ne šitaip. Nuo šoko suspurdėjo širdis. Negalėjo jos suvaldyti. Ji daužėsi joje it pašėlusi, visą išpylė šaltas prakaitas.

Baisiausias buvo ne skausmas. Ne tai, kad jis ją iš visų jėgų suspaudė taip, jog ji nebeturėjo kuo kvėpuoti ir palengva tyliai pakibo keli centimetrai virš grindų. Ne tai, kad jis ją nubloškė ir paleido į darbą sveikąjį kumštį. Ne. Nebuvo taip grėslu ir tai, kad ausyse ėmė taip keistai ūžti, o akyse – raibuliuoti.

Bet didysis delnas ant jos sprando odos. Prisilietimas, šleikštulys. Tas bjaurumas jo odai prisilietus prie josios – ir matant mamai!

Ji suprato, kad Ingrida pašokus į priekį ir pačiupus jam už rankos. Tešla ir miltai po kambarį skraidė kaip tikras vėjas.

Kai jis iš paskutiniųjų aptalžė Ingridai parištu kumščiu apyausius, Tora tarytum išpleveno iš savo kūno.

Ji pamiršo, kas ji. Niekada nenumanė galinti taip baisiai klykti. „Nemušk mamos! Jei taip padarysi, užmušiu!“

Bet jis jau buvo trenkęs. Keliskart. Raudonas kraujas nevaržomai sruvo iš Ingridos burnos ir nosies.

Ji tučtuojau pagriebė puodelių šluostę ir prikišo jai prie panosės. Tora buvo paėmusi vieną iš tų storesnių, kurias naudodavo rankoms, kai plonas audinys permirkdavo.

Musė buvo aptikusi kelią lauk, kažkur name piktai baladojo. Giunda iš pirmojo per patį triukšmą, matyt, bandė nusnūsti pokaičio. Henrikas styrojo vidury kambario išsižergęs, truputį pasvirusiu kūnu. Ranka buvo iki pusės parišta. Galva atstatyta į priekį kaip žvėries, kuris jaučia grėsmę.

Dabar stipriai šnopavo.

Staiga veidas tarsi sutrūko. Lyg ruoštųsi verkti. Jis panėšėjo į mažą berniuką, kuris išdraskė paukščių lizdą to nenorėdamas.

Tada rūpestingai plaštakos viršumi nusivalė panosę ir išsivilko pro duris nė į vieną iš jų nežiūrėdamas.

Ingrida prisėdo ant taburetės ir nusišluostė kraują.

Tora išgręžė šaltame vandenyje skepetą ir padavė jai.

Nė viena nieko nesakė.

Tora stebėjosi, kad mama neverkia. Paprastai verkdavo, kai jis ją mušdavo.

Tai nebūdavo dažnai – jei jau taip. Ir niekada taip smarkiai, kad bėgtų kraujas. Tai jis padarė todėl, kad Tora leptelėjo, kas tuo metu užėję ant liežuvio. Ko gero, visada nesantaiką sukelia ji, Tora.

Ingrida į popietinę pamainą išėjo ištinusiu skruostu. Valandėlę pastoviniavo žvelgdama į save veidrodyje virš plautuvės. Po to atsiduso, užsimetė nutriušusį vilnonį švarkelį, kurį nešiojo darbe po balta prijuoste, susirinko daiktus, kuriuos paprastai pasiimdavo, ir viskas.

Tik atsidūrusi tarpdury su nutrintu rezginėliu rankoje ir ant smakro užveržta skarele, švelniai prisilietė prie Toros rankos ir pasakė:

– Kai pašausi duoną ir ji iškeps, išimk ją. Ir… ir… sušluok mano juodžemį ant grindų. Paskui gali greitai paruošti pamokas ir nueiti pas tetą Rakelę arba susitikti su manim kitapus Dalo įmonės.

Tora linktelėjo. Ir mama dingo.

Jis turėjo pasirodyti tik po geros valandėlės. Ji tai žinojo. Visada taip būdavo, jei kas įvykdavo.

Ji atsikvėpė ir gerai pakūreno krosnį duonai. Pareguliavo kiek tik gali sklendes. Jos buvo įkaitusios kaip ugnis. Pakrapštė žarstekliu, nepavyko – ir vėl pamėgino. Velniava, nejau negali padaryti geriau! Ne todėl, kad buvo mačiusi, kaip nepavykdavo ir mamai.

Ypač kai ji būdavo pavargusi.

Tora nebuvo pavargusi, vis dėlto jautėsi taip, lyg visą dieną būtų vaikščiojusi bjauriu oru. Rankos buvo nutirpusios. Pėdos irgi. Keista. Nes buvo labai šilta.

Tora pamerkė sukruvintus rankšluosčius į kibirą su šaltu vandeniu, kaip matė darant su apatiniais mamą, kai būdavo „jos dienos“.

Torai dar nebuvo atėjusios „jos dienos“. Bet ir ne itin jų laukė. Tačiau Solė ją buvo parengusi. Nuodugniai.

Mama, slėpdama žvilgsnį kraujuotame vandenyje, irgi probėgšmais apie tai užsimindavo – vieną dieną Tora ją aptiko stovinčią ir skalbiančią tamsiausią dėmę iš savo baltųjų kelnaičių.

Keista, bet tai neturėjo nieko bendra su grėslumu, nors tai ir radosi – iš ten…

Ko gero, todėl, kad ir mama, ir Solė, ir ji apie tai šnabždėdavo. Užsisklęsdavo nuo išorinio pasaulio ir pasilikdavo šį tą sau. Šį tą kartu. Šį tą, ką, tiesa, reikėjo slėpti, bet vis dėlto.

Tai vienu metu buvo ir kasdieniška, ir gyvybiškai rimta.

Solė pasakojo, kaip ji verkė – pirmą kartą, nes nežinojo, kas nutikę.

Su tuo reikią taikstytis bene visą gyvenimą, bent kol pasensi.

Tai truputį šlykštu, manė Solė, bet prie to greit priprantama.

Tora stovėjo palinkusi virš kibiro, stebėdama, kaip kraujas vandenyje brėžia keistus dryžius. Iš lėto jį nudažo rausvai.

Kai kurios didžiausios dėmės buvo virtusios kietais gumulais ir atplaišomis, kurie nenoriai atsiplėšdavo nuo rankšluosčių ir leisdavosi į dugną. Ten jie pasilikdavo gulėti lengvai sūpuodamiesi bei tuo pat metu baldami ir vis labiau aplink rausvindami vandenį.

Jei tik nežinotų, kad tai – kraujas, būtų gražu! Kvepėjo salsvai – krauju.

Kraujo kvapas visad toks pat, kad ir iš kur būtų. Jei tik ne per senas.

Nejučia ji atsiminė tvaiką žiemą viršuj, pas Elizifą.

Mama niekada neleisdavo kraujui pasenti.

Šviežių kepinių aromatas! Jis sunkėsi pro sutrūkinėjusią, seną kaltos geležies krosnį.

Tora niekada nepainiojo duonos ir kraujo kvapo. Iškruvintų skudurų ir nudegintų pirštų. Saugumo ir prakeiksmo.

Ji ištiesino nugarą užvožusi ant kibiro dangtį ir pastūmusi jį po plautuve. Netrukus vėl surietė, atsargiai žvilgčiodama į krosnies dureles ir tikrindama, ar nesudegs duonos kepalai.

Pastūmė juos giliau į krosnies angą ir uždengė pilkuoju popierium, kaip darydavo Ingrida, kai būdavo likę kepti ketvirtis valandos. Tada ėmėsi šluoti visų žemių.

Ingrida buvo tvarką mėgstantis žmogus.

Ji retai kada darydavo kelis darbus vienu metu, jei negalėdavo jų pati prižiūrėti, kaip kartais darydavo teta Rakelė. Ne, mama imdavosi darbų paeiliui ir viską po savęs kruopščiai sutvarkydavo.

Bet šiandien viskas susijaukė.

Tora ant semtuvėlio buvo prišlavusi visą krūvelę žemės. Ji supilstė ją į žuvies kukulių dėželes, kurias Ingrida buvo palikusi išrikiuotas ant virtuvės darbastalio. Rūpestingai kiekvienos dėžutės dugne prakalė vinim po keturias pakankamai dideles skyles ir pridėjo akmenėlių, kad žemė nesurūgštėtų. Plaktukas ir vinis po jos rankų vis dar gulėjo ant stalo.

Tora nebuvo atkreipusi dėmesio į plaktuką, iki šiol. Ją užplūdo nenumaldomas troškimas pliekti. Tiesiog pliekti! Iš visų jėgų pliekti kam nors taip, kad pažirtų į šipulius.

Ne, tiksliau, ne kam nors. Tam, kas visą tą laiką išsisukdavo. Išsisukdavo nuo jos plaktuko! Drebančiom rankom ji suėmė plaktuką. Ir liko stovėti, nežinodama, ko griebtis. Tada staiga pamatė, kad nulūžo viena iš didžiųjų mamos gražiosios Darbščiosios Lizos šakelių.

Ji nuėjo su plaktuku į dėžę laiptinėj, kur gulėjo įrankiai. Jautėsi taip, lyg būtų ką išleidusi iš rankų.

Jai teko paremti gėlės šakelę virbalu.

Iš viso devynios dėžutės. Tora įkišo rankas į atšalusį juodžemį ir pripildė iki pusės dėžutes. Vieną po kitos. Jautėsi švariai ir maloniai, nors rankos ir buvo juodut juodutėlės.

Žemės kvapas. Saulės kvapas pro atvirą langą. Žemė prie odos. Nuo to visiškai užsimiršo. Užmiršo plaktuką. Jį. Užmiršo viską.

„Nejau taip jaučiasi ir mama?“ – stebėjosi Tora. Kad vos tik panardina rankas į žemę ir pamiršta visa, kas liūdna? Taip nėra, kad visa, kas negera, pranyktų, kad nebesirastų. Ne, tas skausmas tiesiog ne…

Ji matė prieš akis mamą, stovinčią taip įgrūdus rankas į juodžemį.

Blyškų veidą gaubė vešlūs, tamsūs plaukai.

Jie vėl ataugo, pamanė Tora triumfuodama.

Kuodas ant sprando, baigiantis iširti. Mama plaukams nebuvo pasidariusi cheminio kaip kitos pjaustykloje.

Dabar ji sėdėjo šaltoje pjaustykloje įkišusi rankas į celofaninį popierių ir žuvies filė.

Rankos turėjo daryti tiek daug. Kitaip negalėjai. Ypač kalbant apie mamos rankas. Šios niekada nesiilsėjo.

Tora atsargiai pasodino augalus į naują dėžutę ir kruopščiai pribėrė aplink juodžemio, kad liktų tik mažas kraštelis vandeniui.

Ji buvo padėjusi mamai, tad žinojo kaip. O kai stovėjo taip, visai viena ir niekieno nestebima, jautėsi beveik sumani.

Taigi gėlės stovėjo blizgančiose dėžutėse ir atrodė visiškai naujos. Vis dar su bjauriomis klijų dėmėmis nuo popieriaus, kuris buvo apklijuotas aplink.

Tora nusuko klijų dėmes į lango pusę ir palingavo galvą nužvelgdama kūrinį.

Kažko trūko. Ji paieškojo trijuose kambariuose, aukščiau ir žemiau, tampriojo popieriaus. Galiausiai aptiko žalią rulonėlį virtuvėje, pačiame spintelės viršuje.

Įgudusia ranka atkirpo reikiamo pločio ir apjuosė juo kiekvieną dėžutę. Pirmiausia bandė surišti popierinius kaspinėlius, bet paskui nutarė, kad kuo puikiausiai tiks ir smeigtukai. Ir neatrodys taip išsitaršę. Mamai tai buvo svarbu.

Galiausiai viršuje išlankstė gražų kietą kraštelį. Niekas nepamatys, kad po juo tik žuvies kukulių dėžutės! Niekas visam pasauly!

Toros galva truputį lingavo, o rausvas liežuvio galiukas kyštelėjo dešinėje burnos pusėje.

Mama apsidžiaugs! Ji išvirs jai kavos, iškeps vaflių ir išdėlios viską ant darbastalio – prieš eidama su ja susitikti. Tai bus gražu!

Tora buvo užmiršusi duoną. Ji buvo apsipratusi su kvapu ir nepastebėjo, kad šis darosi vis stipresnis ir stipresnis. Dabar jau tvoskė degėsiais!

Duonos kepalėlių paviršius buvo apsitraukęs nemaloniai juoda pluta. Tora apsidegino ir įsidėjo į delną mėlynę, kai turėjo juo išversti iš skardos. Tuoj pratrūko ašaromis.

Ji manė, kad viskas vėl bus gerai, ir štai pamiršo duoną!

Visada, kai manydavai, kad įveiki nelaimę ir išsikapstai, atsirasdavo tai viena, tai kita, kas bandydavo išplėšti iš tavęs laimę. Kodėl taip turi būti?

Mama irgi buvo sudeginusi duoną. Tai Tora aiškiai matė… Bet dabar ją sudegino ji!

Keturis kepalėlius jie, beje, suvalgo per savaitę, tad kitą penktadienį vis tiek reikės keturių naujų.

Baisus čia daiktas!

23

Tora neatsiminė kada nors mačiusi Solę be mažiausiojo ant nugaros. Juodu, rodos, buvo vienas žmogus.

Torsteinas gavo darbo savivaldybėje, tad batų ir duonos reikalai pasitaisė, bet Solės laisvalaikio ne kaži kiek. Keliskart imtasi žygių išdalyti vaikus, atskirai ir kartu.

Apie pastarąjį dalyką galėjai tik pasvajoti. Žmonės gal ir galėjo sau leisti pagalvoti apie darbščiąją Solę, bet kratėsi vystomų kūdikių, snarglių ir bemiegių naktų. Taigi viskas buvo kaip seniau.

Vanda iš Paupio ateidavo darbo dienomis, prižiūrėdavo mažuosius ir suruošdavo jiems maisto ir drabužių, kol vyresnėliai būdavo mokykloje. Žmonės sakė, kad už darbą jai moka savivaldybė.

Bet popietėmis ir vakarais tekdavo imtis Solei. Torai Solė buvo panaši į skruzdėlyną. Joje, ant jos ir prie jos viskas knibždėjo krutėjo. Visą laiką.

Bet neatrodė, kad ją tai ypač trikdytų. Ji tik pasimuistydavo, kai būdavo pernelyg sunku.

Pamokas ji ruošė ant mažutėlio virtuvės darbastalio. Sukryžiavusi kojas, prie ryškios šviesos, sklindančios pro langą šviesiuoju metų laiku. Bet pirmiausia ji nustumdavo šalin visas taburetes, kad mažyliai nesiropštų pas ją.

Taip ir sėdėdavo – paskendusi savo mintyse aukštai virš grindų. Turbūt turėjo gebėjimą atsijungti nuo šio pasaulio. Kaip išjungdavai radiją.

Dabar Elizifos vaikai nebuvo didžiausi nenuoramos, tad ėjosi taip, kaip ėjosi. Diena iš dienos.

Vaikai visada būdavo moterų. Jei moteriškė vienaip ar kitaip palikdavo šeimą, vaikams būdavo tikras vargas. Niekas nežinodavo, ką su jais daryti.

Aplinkui galėdavo būti krūvos bedarbių tėčių. Tai nepadėdavo.

Tora daugelį kartų svajojo, kad teta Rakelė pasiimtų Solę ir visus Elizifos vaikus. Ji įsivaizduodavo tai atsigulusi į lovą ir stengdamasi atitolinti grėslumą. Daug laiko galėdavai skirti geroms mintims, kad ir mintims apie Berlyną ir tėčio mamą. Nebūtinai jas reikėdavo užbaigti.

Torai prieš akis stodavo visi vaikai Bekejorete! Kiek vietos! Kaip jiems būtų gera! Galbūtų ten galėtų būti ir ji pati. Audimo palėpėj. Ten buvo vietos visoms mažylių lovelėms. Taigi Solė ir ji būtų galėjusios miegoti mažojoje kamaraitėje su žaliu lempos gaubtu.

Bet tai tebuvo jos vaizduotė. Ji tai suprato. Nors teta ir negalėjo pati turėti vaikų, ko gero, nebūtų norėjusi turėti viso pulko.

Ir juo labiau ne dabar – po gaisro.

Vieną popietę kieme prie Šimtabučio apsilankė naujas žmogelis.

Liesas, glebus padaras staiga išdygo prie pašiūrės ir smalsiai akimis varstė vaikų spiečių, grįžtantį krūvoj nuo prieplaukų. Jo galūnės buvo neįprastai ilgos, o galva atrodė per didelė ir per sunki smulkiam, plonam kaklui.

Vis dėlto žvilgsnį labiausiai traukė jo drabužiai. Jie tvarkingai gulėjo ant kūno, buvo visais atžvilgiais kaip tik. Megztinis, kiek galėjai matyti, buvo be lopų ir be skylių. Atrodė gana naujas ir numegztas gražiu šiltų ir suderintų spalvų raštu, kaip mergaitės.

– Kai atėjom, jis paprasčiausiai ten stovėjo, – sukuždėjo Solė, vogčia žvilgčiodama į berniuką. Jis galėjo būti jos amžiaus.

Jie matė, kaip jis porąkart nurijo seilę. Adomo obuolys, regis, buvo keliais dydžiais per didelis ir išgąstingai plastėjo aukštyn žemyn. Atrodė, jo mama geriau nusimanė, kaip jį aprengti, nei kad Viešpats – kokį jį kurti.

Bet Šimtabučio vaikigaliai dėl tokių niekų nesikabinėjo.

– Iš kur tu?

Jorgenas paklausė vyriškai, gerai žinodamas, kad už nugaros jam visas pulkas. Bet jam nepavyko nutaisyti tokio triuškinamo tono, kokiu girdėjo kalbant Olę, kai jų valdose apsireikšdavo naujokas. Ir viskas dėl to, kad pernelyg susirūpino, kokio tvarkingo esama berniūkščio. Šimtabutyje buvo aiški moterų persvara.

Jorgenas buvo pasiskolinęs, tiksliau, nugvelbęs, seną juodą dviratį, kuris stovėjo atremtas į pašiūrės sieną. Dabar jis važinėjo ratais aplink pašiūrę ir naujoką. Vis mažesniais ir mažesniais. Galiausiai privažiavo prie pat ir riktelėjo:

– Kas tu?

Bet nepažįstamasis stovėjo kaip stovėjęs.

Jorgenas sustojo per plauką nuo jo ir pakartojo klausimą.

Tada atvykėlis pamosavo rankomis, darydamas keistus mostus, kurių niekas negalėjo suprasti.

Būrelis nebesitvėrė smalsumu. Jie lindo vis artyn ir artyn, lyg traukiami magneto. Visi mažyliai irgi pajudėjo išvien. Mažiausias – ant Solės nugaros.

Berniukas prie slaptavietės sienos atrodė kone draugiškai, nors būrelis slinko grėsmingai artyn. Atrodė labiau smalsus nei išsigandęs. Bet nesakė nė žodžio. Tik stovėjo.

– Gal nemoki kalbėti?

Jorgenas stovėjo atsirėmęs viena koja, kad išlaikytų dviračio pusiausvyrą.

Atvykėlis energingai papurtė galvą.

Jorgenas sušnypštė. Kiti stypsojo išvertę akis.

– Tai kuo tu vardu?

Jorgenas nepasidavė. Tai jam nebuvo įprasta, nors viskuo kitu panėšėjo į savo tėvą.

Berniukas pravėrė burną, bet vėl užsičiaupė.

Paskui padarė ore bejėgišką judesį ir liko stovėti spoksodamas Jorgenui tiesiai į veidą kaip ir anksčiau.

– Ar tu kvanktelėjęs, ką?

Jorgenas visiškai nulipo nuo dviračio, nes išgirdo kažką trenkiant laiptinės durimis. Pastatė dviratį greta keistuolio, kad prieitų prie jo akis į akį.

– Duok jam ramybę!

Pro būrį buvo prasibrovusi Solė. Staigiai ir valdingai buvo ištarti žodžiai – su autoritetu, kurio jai galėjo pavydėti kiekvienas augintojas.

Ją pirmą apniko nuojauta, kad čia neįprastas atvejis. Ji pirma užuodė, kad viskas yra ne taip, kaip turėtų būti. Suprantama, Solė ir pirma suprato, jog vargšelis – nebylys.

Atrodė, kad tas taip pat negirdėjo, ką sako kiti. Jis neatsuko ausies, kaip būtų padaręs neprigirdintis. Tik spoksojo jiems į veidus. Pasijudindavo visu kūnu, galva į tą, kuris jį kalbino. Tai atrodė labiau nei gremėzdiškai.

Tora nuo pat krūtinės iki pilvo apačios pajuto kaži kokį skausmą. Taip, iki pat apačios, kur yra bevardė vieta. Kaži kokį graudulį.

Gerai nežinojo kodėl. Turbūt, kad pavasaris, visa, kas žeidžia, visa, kas bloga, visi šešėliai plūste suplūdo į ją, kai ji pažvelgė į nebylį berniuką ir suprato. Kokia ji beviltiška ir kvaila.

Tora niekada nebuvo sutikusi žmogaus, negalinčio kalbėti.

24

Fritsas turėjo ne daugiau trūkumų, nei iškart aptikta.

Nepaisant to, kad buvo teigiama, jog jis tiek pat kurčias, kiek nebylus. Bet kad taip dažnai būna, galėjo papasakoti ne vienas.

Taip, ir kartais nutikdavo, kad tas puldavo į ašaras – didysis kaltininkas. Bet taip darydavo ir Jorgenas, kai tik kaip reikiant supykdavo.

Fritso tėvas buvo naujasis Dalo mechanikų viršininkas.

Tai, kad Dalas atsigabeno svetimšalį į Salą, buvo sutikta gana piktai. Otaro krautuvėje pasieniais besitrinantieji prisiekinėjo, kad su tokiu darbu būtų galėjęs daugelis iš jų susitvarkyti.

Vaikai pastebėjo, kad Fritsas, beje, bėga greičiau už Torą. Jo kumščiai nebuvo labai stiprūs, bet jis puikiausiai apsigindavo nuo kaimo vaikų, ir vien todėl, kad buvo nebylys. Jis kėlė baimę.

– Žiūrėk, ateina tas nebylys! – susišnabždėdavo žvejų kaimo vaikai ir apeidavo lanku.

Ir Šimtabučio vaikai kiekvienam mūšy Fritsu naudojosi kaip vėliava. Jie pasiųsdavo liesą vaikį eiti priešaky ir leisti gerklinius garsus. To dažniausiai užtekdavo, kad įgytum pagarbą.

Fritsas su tėvais gyveno viename iš tuščių žvejų namelių, kurie kadaise priklausė Brinko žvejybos įmonei. Dabar jais disponavo Dalas ir laikė juos darbininkams ne iš Salos apgyvendinti.

Fritso mamos galvą gaubė cheminiu būdu sušukuotos garbanėlės, ji buvo vardu Randi. Panašu į mergaičiukės vardą. Ji buvo tiek pat trumpomis galūnėmis ir kresna, kiek sūnus ir vyras suglebę ir išstypę. Akys buvo žaismingai guvios ir žiūrėjo tiesiai žmonėms į akis.

Tuose namuose niekam nebuvo saiko. Tėvas buvo tylus ir besišypsantis, lyg net nebūtų nebylus. Vaikams jis patiko.

Randi nesitenkino vien šypsena. Ji juokdavosi, kaip Giuna ar teta Rakelė. Ir tarškėjo neužsičiaupdama. Žmonės, kurie juokiasi, be galo laisvi, manė Tora. Taip, jie nesijuokdavo dirbtinai ir šiurkščiai kaip vyrai šeštadieniais žvejų nameliuose arba kaip jaunimo pulkeliai, pro šalį traukiantys į jaunimo namus. Ne, veikiau taip, kad girdėdavai, jog jie tokie kupini gerumo ir džiaugsmo dėl kažko, kad nepajėgia to laikyti užgniaužę.

Randi juokas buvo žemas, burkuojantis. Beveik kaip kurapkų čirekavimas pavasarį.

Namelio kambarėlio apstatymas daugiau nei keistas, atrodė Torai. Suprantama, jis buvo spartietiškas ir praktiškas kaip ir visuose žvejų nameliuose: stalas, medinės kėdės su pagaliukų atkaltėm, virtuvės darbastalis, dviaukštė lova. Krosnis su nepamainoma, viršuj ištempta skalbinių virve. Vinis žarstekliui. Vinis samčiui virš plautuvės. Lentynėlė ant sienos radijui – pas tuos, kuriems nusišypsodavo laimė jį turėti.

Bet pas Fritsą radijo lentynėlėje gulėdavo laikraščiai, nes radijas stovėjo poliruotoje spintoje prie vienos dviaukštės lovos. Spintoje buvo netgi patefonas!

Radijo spinta, vadino ją Randi. Tai buvo kaip stebuklas.

Tora, pirmąsyk ją išvydusi, išpūtė akis. Fritsas, aišku, didžiavosi spinta, nes į stovą ant pliušinės lėkštės buvo sudėjęs visą pundą plokštelių, nors pats negalėjo girdėti. Jis laikė atviras duris ir kiekvienąsyk atidžiai sužiūrėdavo žemėn nukritusią naują plokštelę. Armonika, smuikas, gitara. Taip, netgi fleita. Ir uždainuodavo! Ant megzto užtiesalo, ant dviaukštės lovos, sėdėdavo Tora ir klausydavosi. Palaimintas Fritsas, kuris nepraplepa taip brangių minučių! Atrodė, lyg būtų įsigijusi naują palėpę. Čia buvo šilčiau ir šviesiau.

Vis dėlto namelio lubos nebuvo tokios aukštos! Kai kas nors jame stovėdavo, ji būdavo benamė kaip neprašyta musė.

Ji būdavo sraigė vidury geležinkelio bėgių. Taigi reikėdavo tik viltis, kad niekas neatvažiuos.

Kai būdavo kaime, ji mėgdavo žiūrėti į patį suodino kamino viršų.

Kaip tik tiek turėjo siekti stogas, sprendžiant iš žymių. Tora pajusdavo bejėgiškumą tam, kas nepakeičiama. Jos užsispyrimas blėso. Ji pasidarė kitokia po gaisro – net ji, visai kaip teta ir dėdė.

Liepsnos! Jų vaizdas jai stovėjo akyse. Ji regėjo vėjo plaikstomus bloknotus, it juodas, suanglėjusias draiskanas. Regėjo juos pranykstant toli jūroje. Lyg jų niekada nebūtų buvę. Gėrė į save tą mielą vienatvę ir visus tuos palaimingus fleitos garsus.

Ji lankėsi Breilane, kai jos jiems reikėjo, kaip kad tėvas visada buvo miręs, kai jo reikėjo jai. Jis irgi negalėjo nieko padaryti. Paprasčiausiai taip buvo.

Bet užtat ji kai ką gavo. Kai ką, apie ką netgi nereikėjo svajoti.

Ten, pas Randi ir Fritsą, buvo ir daugiau dėl ko pūsti akis.

Kad ir lentynos. Daugybė lentynų tarp langų!

Keliomis eilėmis. Jose nebuvo pristatyta puošmenėlių ar gėlių vazonų, kaip pas tetą Rakelę ir dėdę Simoną. Ne, jos buvo kimšte prikimštos knygų. Kaip bibliotekoje, beveik. Visokiausių. Sutrintų ir naujų, plonų ir storų.

Visos neišsiteko, tad kai kurios buvo sudėliotos į kartonines dėžes po dviaukšte lova.

Tora nutaikė progą užmesti akį į storuosius romanus. Vogčia dirsčiodama į Randi, ar ta nesiraukys jai pavarčius knygas ir ar neseks, kokią ji paėmusi.

Bet kur tau, ji užsiėmė savais reikalais ir nė kiek dėl to nesuko galvos.

Randi turėjo mezgimo mašiną, kuri naudojama daužydavosi. O Randi tai darė dažnai.

Ji mezgė žmonėms.

Sykiais, kai ten būdavo Tora, išvirdavo kakavos. Šiaip dažniausiai kiūtodavo nuošaly, virtuvės kampe ar prie mezgimo mašinos. Kartkartėmis, būdavo, atsuka galvą ir šypsodama pažvelgia į Fritsą ir Torą. Ir Tora atsako netvirta ir nustebusia šypsena. Ji prisiminė, jog tuose namuose neįprastai atrodė ir akį traukė ne tik knygos ir spinta su radiju ir patefonu – bet ir šypsena, tik tam, kad šypsotųsi! Keista.

Tora aptiko apdriskusią ir nenaują knygą be tikrų viršelių. Ji buvo apie meilę. Jauna mergina ištekėjo už turtingo pono iš Anglijos ir persikraustė pas jį, į jo pilį. Tada pradėjo dėtis keisti ir liūdni dalykai. Tai buvo nepakeliama. Ten buvo namų ekonomė, kuri bandė heroję priversti važiuoti iš kur atvykus. Ir dar to turtuolio vyro mirusi žmona, Rebeka! Jis, regis, jos neįstengė užmiršti. Tai buvo nepakeliama. Tora susiraitė ant megzto užtiesalo, o kakava traukėsi grienele. Ši palengva atvėso, niekam nepastebėjus, kad jai reikia ją žūtbūt išgerti.

Tora knygą gavo eidama namo. Ji nesumojo, kas geriau. Patefonas ar knygos. Ar kambarys, kuriame nebuvo nė šešėlio grėslumo! Retsykiais Fritsas su Randi „kalbėdavosi“. Tuomet jie vartodavo ženklų kalbą. Žaibiškai šmėžuodami priešais save pirštais.

Taigi Tora tąją Randi galėdavo suprasti – ji garsiai sakydavo tai, ką mėgindavo pasakyti pirštais. Judindavo lūpas, tarytum jos būtų piltuvėlis. Sudėdavo jas apskritai, pražiodavo ir išleisdavo garsus pro lūpas, lyg būtų svarbu ištarti visus garselius, kurie paprastai taip lengvai pranykdavo viduje.

Ir Tora suprato, kad Fritsas mato iš Randi burnos, ką ji nori pasakyti. Kaip įstabu.

Tora irgi pabandė pramokti ženklų kalbos. Ėjosi lėtai. Bet neatrodė, kad Fritsas pasiduotų irzlumui. Apskritai pas Fritsą niekas nepykdavo ir nesierzindavo. Tai buvo beveik nenormalu.

Jie šnekėjosi tarpusavyje, tarsi visai nesigėdydami parodyti, kad vienas kitam patinka.

Teta Rakelė ir dėdė Simonas irgi vienas kitam patiko, bet vis tiek retkarčiais apsibardavo. Bent jau tai darydavo teta. Ir jei ne dėl ko kito, tai iš meilės.

Bet Fritso namiškiams tai buvo neįsivaizduojama ir nepadoru. Torai dingojosi, kad taip yra dėl to, jog Fritsas nebylys.

Kuo toliau, tuo dažniau Tora ėmė kalbinti Solę ir Šimtabučio vaikus apsilankyti pas Fritsą.

Visą laiką turėjo kur padėti akis. Nereikėjo galvoti, kad jos ją išduos. Tai jos būdavo įsmeigtos į knygas, tai įbestos į siuvinėtą, papuošimui skirtą rankšluostį, kabantį virš plautuvės. Šis vaizdavo ganyklą, gėles ir ožkas. Ir vieną raudonskruostę mergaitę, kuri davė ožkoms kažko, kas iš jos rankos žiro kaip sniegas.

Kambaryje sklindanti muzika ją įkeldavo į rankšluosčio siuvinius, kur visada buvo vasara.

Kai ji patraukdavo namo, dažnai širdyje, būdavo, pajunta šiokią tokią nuoskaudą dėl Solės. Pasijunta ją išdavusi. Mat Solė negalėjo nusitempti į svečius visų mažųjų broliukų ir sesyčių pasiklausyti patefono.

Solė buvo kalinė.

Tora žinojo ją išdavusi. Vis dėlto buvo savotiškai gera eiti namo keistu, mėlynu oru ir liūdėti, jog Solė – kalinė.

Negali sakyti, kad Solei nebūtų linkėjusi geresnės dalios. Tiesiog buvo gera taip gražiai jaustis liūdnai, be savigraužos.

Vieną vakarą, Torai ruošiantis eiti namo, Randi palydėjo ją iki didelio, šalto namelio prieangio ir pasakė:

– Kokia tu gera, Tora, kad taip sutari su Fritsu. Ir kad nesibodi mokytis ženklų kalbos!

Tora vis stovėjo. Gėdos raudonis išmušė skruostus. Tada ji bejėgiškai papurtė galvą. Reikėjo tiek daug pasakyti, paaiškinti, tiek daug už ką padėkoti. Bet tai galėjo nuskambėti taip kvailai. Visa tai prasmego kiaurai pilkai dažytas prieangio grindis. Akimirksniu ji suprato, kaip galbūt jaučiasi Fritsas, kai ji sėdi dviaukštėje lovoje, ant megzto užtiesalo, ir klausosi muzikos arba kai vaikai kieme čiauška nesukdami sau galvos, jog jis turi žiūrėti jiems į burną, kad suprastų. Ir Tora išpuolė į pavasario vakarą.

Ji nepatraukė tiesiai namo. Norėjo mažumėlę pabūti viena. Atrodė, lyg pačios kojos neštų į Bekejoretą vedančiu žvyrkeliu. Kai ji pakilo ten, kur viržius pakeičia beržų brūzgynai, jautėsi tarsi išgelbėta. Tada įsmuko gilyn, neieškodama nei takelio, nei proskynos. Beržų pumpurų kvapas ją užklupo nelauktai ir staiga.

Jis ją privertė pasijusti taip, lyg ji būtų išgijusi po ilgos ligos. Akmenų pakriūtės viršuj, Laužakalnio papėdėj, išgirdo, kaip trepsi ir burbuliuoja tetervinas.

Tora prisėdo ant grumsto po šermukšniu. Keistai linko keliai. Viržiai ir samanos buvo drėgni. Sniegas čia, viršuj, buvo ką tik ištirpęs. Vos ne vos galėjo įžiūrėti, kad tarp visa, kas ruda, nuvytę, kalasi vaiski žaluma.

Po valandėlės jos veidas atsigavo tiek, kad ji jau galėjo kapanotis žemyn.

Ir Tora nudūmė trumpuoju keliu žemiau žuvies džiovyklų, traukdama į save aštrų, rūgštoką apdžiūvusios žuvies kvapą, žuvies, krintančios ir pradedančios pūti, ir keistą dumblių ir jūros dvelksmą, kuris pavasarį tvyrodavo visuose pašaliuose. Jis įsismelkdavo į visa ir į visus.

Kirai. Kirai buvo laisvi ir sykiu baikštūs – visai kaip ji. Ji žiūrėjo į juos. Pažino iš graudulingai veriančių klyksmų. Galėjo sau leisti gailėti dar nelaisvesnių nei ji. Atrodė, lyg kitapus akių vokų plazdentų vėjo draikomas aksomas. Šitaip.

Paukščių jaunikliai buvo ne tokie laisvi kaip kirai ir baikštesni. Jų kaime nebuvo tiek daug. Tačiau Bekejorete jie buvo susisukę brūzgynuose lizdą. Pažvelgus į juos širdžiai pasidarydavo gera gera. Užsigeisdavai palaikyti visus iki vieno, pašildyti juos savo sugniaužtame delne. Pajusti prie odos tas mažytes kojeles ir nuostabias plunksnytes.

Ir ji pagalvodavo apie Fritsą, kuris niekados nieko nesakė. Kuris tik šypsojo ir nedrumstė jų ramybės.

25

Iš išorės Šimtabutis ir Fritso žvejo namelis skyrėsi ne taip jau daug.

Dažai ir vienur, ir kitur buvo lygiai taip pat atsilupę.

Ta pati plautuvė vandeniui išleisti. Taip, nors ant plautuvės buvo mėlynas guminis kraštelis, ji vis tiek buvo ta pati.

Panašumų buvo daugiau nei knygų lentynų, patefonų ir plokštelių.

Bet kažkas tvyrojo ore. Namuose buvo niūriau. Pilna nervingo muilo kvapo ir apgaulingo grėslumo.

Torai, apie tai pagalvojus, pasidarydavo negera – ji žinojo, kaip mama baisiai vargsta.

Bet visų pirma jis. Lyg koks šešėlis. Lyg priklausomybė ar grėsmė, kurios neverta šalintis.

Tora atprato apie tai galvoti. Vieną iš tų nedaugelio kartų, kai prisiminė, kad jis – žmogus, buvo tada, kai jis pavasarį mušė mamą. Pamišimas, kuris privertė ją atsikirsti, bet tik pridarė mamai bėdos.

Tora buvo mačiusi jį turint veido bruožus. Bet nedažnai į jį žiūrėdavo. Buvo per bjauru. Ir skausminga.

Toros pyktis nebuvo kasdienė duona. Tai tik dar labiau viską pablogina, manė ji.

Keliskart matė, kaip šis buvo pridaręs didžiulių negandų.

Kaip ir ašaros.

Paskui negalėdavai rodytis žmonėms.

Jos, ašaros, ir taip jau buvo gėdingos. Šitaip nesuprantamos ir nepagrįstos tam, kuris matydavo jų pėdsakus.

Po to, kai sudegė dėdės žvejybos įmonė, Tora, kad pabūtų viena, turėdavo eiti į mišką. Ir nors ten sykiais pakvipdavo grėslumu – dabar, kai ėmė darytis šviesu visą parą ir ji negalėdavo pasislėpti tamsos prieglobsty.

Ypač po to karto, kai pamatė jį tyliai ir mikliai šmurkštelint užu tetos Rakelės ir dėdės Simono tvarto.

Tora niekada nemanė jį lankantis ten, viršuje. Ją vis dar ėmė šiurpas, kad ji negali jaustis tikra ir dėl to, ar nesutiks jo miške…

– Nereikėtų tiek sėdėti pas tuos savo Monsenus. Juos tik vargini. Maža to, jie teturi vieną kambarį.

Ingrida kalbėjo tuo niurzgančiu balsu.

– Jie tik džiaugiasi, kad aš sutariu su Fritsu. Ta Randi tai pasakė šią popietę. Kad aš gera, jog su juo sutariu.

– Kodėl taip?

– Nes, matyt, kad jis nebylys!

– Nejau neturėtum sutarti, jei jis nebylys!

Ingrida atsišliejo pavargusi į sieną ir nusižiovavo, bet tarp antakių buvo pasirodžiusi raukšlė.

– Aš ir taip manau, čia ne aš…

– Gerai, gerai, bet vis tiek nelakstyk pas juos! – piktai nutraukė Ingrida. – Atgabeno žuvies, turiu šįvakar eiti į darbą, kad ir kokia būčiau nusiplūkusi. Tau reikės susitvarkyti pačiai, Tora. Stalčiuj guli didelis gabalas kulinarinio šokolado. Buvo užbėgusi Rakelė. Mudvi paskanavom po gabalėlį prie kavos, bet dar daug liko.

Torai šie žodžiai nuskambėjo it smūgis. Ji buvo tokia tikra, kad jei mama dabar neišėjus – šitokioj vėlumoj, tai ir nebeis šįvakar į darbą.

Ji išsivilko iš drabužių, tolėliau, prie durų, ir pakabino juos tvarkingai, kad įsiteiktų mamai.

Ji tai pamatė jau laiptinėj – jo aulinių ten nebuvo. Ir kaip nudžiugo… Kad žodžiais neapsakysi. Netrukus sumetė, jog reikės išvirti arbatos sau ir mamai. Tada galės gerti arbatą, pasiimti po sumuštinį ir šnekučiuotis. Galbūt galės papasakoti mamai apie Randi ir Fritsą.

Apačioje trinktelėjo durys, ir Tora pilve pajuto maudimą. Ar tai jis?

Ne! Palengvėjimas truko taip trumpai. Bet tarsi suteikė progą iškvėpti, šitai atidėti.

Prieš akis laukianti naktis jai buvo kaip visa žiema. Ji tvyrojo šalta ir drėgna, su plačiai atlapotomis durimis. Nebuvo jokios išeities.

Ji žinojo, ko laukti.

Vis dėlto čiauškė mamai padrikai ir greitai. Dėdamasi neišgirdusi, jog Ingrida eis į darbą. Nenorėjo jaustis mamai kliūtis, kai šiai reikėdavo eiti. Pernelyg gerai atsiminė, kaip mama mėgino išvengti vakarinių pamainų ir vos neprarado darbo. Ne, mama turi tiek rūpesčių.

– Pas Fritsą šnekamasi apie visokiausius dalykus, – tarė Tora. Ji stovėjo atgręžusi nugarą Ingridai ir pylėsi į puodelį arbatos.

– Ką turi galvoje – visokiausius dalykus? – Ingrida tuoj stojo į sargybą.

– Na, jie bijo, kad tėtis praras darbą, ir nerimauja, kad Fritsas taps užeidinėjančiu į namus, kai baigs kurčiųjų mokyklą. Jie sako, jog jis pernelyg įžvalgus, kad save švaistytų. Ir dar sako, kad kaime daug skleidžiama gandų.

Ji nutilo.

Ingrida budriai įsistebeilijo į ją.

– Ir?

– Nejau nemanai, kad keista, jog jie šneka taip, kaip girdžiu.

– Kas jie per žmonės?

– Fritso tėvas dirbo jūroj, bet turėjo grįžti į sausumą, nes Randi pakriko nervai nuolat būnant vienai. Nemanai, kad keista, jog ji tai pati pasakė.

– Eik jau, matyt, yra kokia plepė! Kuri niekad nelaiko liežuvio už dantų.

– Jie nekalba, ką kiti daro, – bemat apmaudžiai paaiškina Tora, kai jai topteli, kad Ingrida susidarė apie Randi kreivą vaizdą. –Taip, mes klausomės muzikos. Jie turi tiek daug patefono plokštelių!

Tora nuo kalbėjimo pritrūksta kvapo, nes bijo, kad mama pamanys, jog ji sėdi pas Randi ir viską išplepa.

– Tik nenešiok to po visą Salą, jei jau jie pasakoja dalykus, kurie neskirti tavo ar kitų ausims!

Ingridos balsas buvo dygus. Tik šiek tiek. Bet pakankamai. Pasidarė tuščia.

– Aš niekam daugiau nepasakoju, tik tau, mama, – pasako ji ramiai ir atsisėda gale stalo.

Dažnai taip nutikdavo, kad Torai ėmus kalbėti su mama tarp jųdviejų Ingrida pakabindavo „užuolaidą“.

Toros žodžiai joje įstrigdavo. Niekada neprasibraudavo kitapus.

– Randi greičiausiai kilusi iš Bodės ponų. Ji gavo dovanų iš savo tėvo mezgimo mašiną ir patefoną, nors ji suaugusi ir tokio pat amžiaus kaip tu.

Tora tarytum nepajėgė šįvakar paleisti iš rankų vilties. Varė toliau, lyg bijotų, kad mama, kai išeis, dings amžiams.

– Taip, taip, – atsakinėjo Ingrida. Ji stovėjo ruošdamasi eiti. Jau turėjo rankoje languotą medžiaginį rezginėlį ir davinėjo Torai nurodymus dėl šviesos ir šilumos.

Tora vis sėdėjo klausydamasi, kol kas nors stvers už laiptinės durų rankenos apačioje.

Jai buvo bloga ir svaigo galva, pilvo apačioje kažkas kirbėjo. Tarsi nerimas. Ne, tuštuma, liekanti po žaizdos. Ji nenori leisti mamai išeiti! Negali! Turi ką nors sugalvoti! Gal palydėti ją žemyn, į kiemą? Taip!

Tora nušokavo iki laiptų apačios. Norėjo ją palydėti gabalėlį kelio. Tada prisiminė neapsivilkusi viršutinių drabužių. Sustojo ir pasuko išvietėn.

Ingrida jau stovėjo tarp vartų stulpų. Išgirdusi už nugaros mergaičiukę, šiek tiek atsisuko. Kilstelėjo ranką.

Tora stovėjo sutrikusi. Tada irgi kilstelėjo bejėgę ranką.

Trumpą valandėlę stovėjo ir žvelgė mamai įkandin, suprasdama, kad vakaras beprasmis.

Po to lėtai įniūrino išvietėn ir užsikabino duris. Ten buvo viena su savo tikruoju veidu.

Tai pastebėjo tik nusišluosčiusi.

Kraujas!

Iš pradžių nenorėjo tuo patikėti. Pirmoji jos mintis buvo bėgti paskui mamą. Bet paskui jai dingtelėjo, kaip būtų kvaila trukdyti mamą, kai ji vis tiek turi eiti į darbą. Kraujas buvo ten. Niekas visam pasauly negalėjo nieko padaryti. Žinojo bent tiek. Kraujas pasirodė, kad pasiliktų. Staiga ji tapo kitokia Tora.

Tora, kuri pati savęs nepažįsta.

Solė! Gal galėtų pasišaukti Solę?

Tiek to. Solė kaip tik dabar guldo mažylius. Solė turi savų rūpesčių. Juk girdėjo viršuje brūžinimąsi ir belsmą, bylojantį apie vakaro erzelio pradžią.

Tora nusišluostė. Įsidėjo į kelnaites pluoštelį laikraščio popieriaus, kad kiaurai nepratekėtų, kol užlips į viršų. Tikra beprotybė. Popierius badė odą, tai atrodė svetima ir keista. Ji nujudėjo nerangiai ir lėtai per kiemą, pakilo laiptais ir įėjo virtuvėn.

Visą laiką rydama gerklėje kylantį gumulą pasiruošė prausimuisi vandens. Apsiprausė vikriai ir nerimaudama, vienu įkvėpimu ir klausydamasi, ar nesigirdi žingsnių laiptinėje ir šiurkščiai darant laiptinės duris.

Dusyk kažkas praėjo. Tada ji žaibiškai nusileidusi sijonus nėrė į kamaraitę. Širdis iš paskos nesuspėjo. Ėmė dunksėti tik tada, kai grėslumas pranyko ir žingsniai praėjo pro jų duris.

Ji pabaigė tvarkytis. Laikraščio popierius, kuriuo sau pagelbėjo, buvo sudegintas krosnyje. Šitai buvo sutvarkyta. Blogiau su pačiomis kelnaitėmis. Ji pamerkė jas kibire ir užvožė dangtį. Susirado švelnias ir švarias iš egiptietiškos medvilnės. Įsikišo į tarpukojį skepetą ir prisegė ją dviem žiogeliais, kaip girdėjo bėdoje saugantis Solę.

Paskui stropiai pašalino visus pėdsakus. Atrodė, kad net prausimasis būtų gėdingas ir slėptinas.

Tą vakarą Tora į durų staktą stalo peilio nekišo. Tai pasirodė nebūtina. Vienintelė iš jo nauda buvo ta, kad ji turėdavo daugiau laiko išsibudinti, nusiteikti, surambėti, laukdama to, kas, žinojo, ateis – atsiskirti nuo savo kūno kaip padėvėto apdaro ant lovos.

Šįvakar ji, regis, nebeturėjo jėgų. Jai visko buvo pasidarę per daug. Nežinojo, ar pajėgs kęsti toliau.

Jai nepavaldžios jėgos ją priverčia atsinešti didįjį mamos mėsos peilį. Jis ilgas ir aštrus. Saugesnis nei skutimo.

Ji pasikiša jį po apklotu. Kamaraitėje. Ledinį prie kūno. Po kiek laiko tas sušyla. Įkaista.

Atrodo, būtų gulėjęs kepimo krosny.

Kai prie jo neatsargiai prisiliečia, nusvilina pažastį.

Kiekvienąsyk sumerkus akis, ji krūpteli ir miego kaip nebūta. Peilis!

Ji aiškiai užuodžia kraujo kvapą. Šviežut šviežutėlio kraujo.

Bet kambaryje, be Toros, daugiau nieko nėra. Be naujosios Toros!

Mėnulis įslenka pro langą. Pabalęs nuo pavasario šviesos vaiskus dangus stebeilija į ją. Nieko neklausia. Nenori žinoti, nenori suprasti. Nenori būti kartu, kai tai vyks.

Užuolaidos suplazda nuo skersvėjo, traukiančio pro atvirą langą. Angeliukas kabo it tamsos bijantis šešėlis virš lovos.

Vis tas kraujo kvapas.

Tora styra valandų valandas. Neprisiverčia uždaryti lango.

Tada į plonytę akių vokų odelę susminga naktinės saulės šviesos strėlytės. Nuovargis ir šaltis susisuka gūžtą pilvo apačioje ir plinta tarp šlaunų. Ji net negali savęs priliesti, kad susišildytų.

Peilis!

Bemat išgaruoja visas miegas. Durys jau atlapos! Gyvenimas dabar toks didelis ir juodas. Nėra jokios išeities!

Peilis!

Bet naktinė saulė ją atkirto.

Kai reikėjo, tvieskė tiesiai į raudoną žiedą ant grindų. Ta apsauga buvo patikima, nors ir menkutė. Jau anksčiau ji buvo išgelbėjusi mergaites ir moteris, nors Tora to nežinojo.

Sukrešėjusi kraujo rožė. Tamsiai raudonas žiedas mėlynose gimnastikos kelnaitėse, kurias pati buvo pasisiūdinusi per rankdarbių pamoką.

Ji nemūvėjo švarių kelnaičių nuo už… užužvakar dienos… Taigi jas apsimovė.

Dailūs, tvarkingi dygsniai. Siūti ranka. Mama ir Giuna, abi sakė, kad tai gražus darbas.

Sudaigstyta ir apsiūta. Lygūs, pačios iškirpti apsiuvai.

Ji leido joms nukristi prie pat lovos. Jų šakume raudonavo kraujo rožė. Turėjusi ją apginti nuo to, nuo ko negalėjo apsiginti pati. Gauruotų rankų, gauruoto grėslumo. Nakties.

Lėtai daromos durys girgžtelėjo. Tada akimirksnį, kurio tam prireikė, stojo tyla – apsaugai budint sargyboje, o saulei darant savo darbą. Durys užsivėrė.

Daugiau negirgždėjo, kol laiptinėje išgirdo mamos žingsnius. Vandens sruvenimą virtuvėje.

Tora ištiesė kojas. Pajuto, kaip šiluma neryžtingai užplūsta kūną, tarytum nelabai drįstų.

Pajuto keistą, sukietėjusią skepetą tarp šlaunų. Iki šiol tai, kad ją juto, jai buvo nė motais.

Išgirdo mamą atidarant svetainės duris.

26

Tora niekada nebus mama!

Prisiekė tai sau visais šventaisiais. Nebus ir davatka. Kaip Elizifa. Nė už ką gyvenime netekės už tokio – kaip jis. Tikrai! Nenori leistis į priplėkusias skalbyklas rūsiuose ir trinti kieno nors kojines ir apatinius.

Šimtabučio moteriškės dėkojo Dievui, kad bent jau rūsyje turi skalbyklą. Su išbetonuotomis grindimis, kur įrengtas vandens nuotakas ir vandens žarna, bet vis tiek skalbyklą. Tinkamą ir žiemos metu, jei ten nešildoma. Jos turi tą seną viryklę su vamzdžiu, neteisėtai nuvestu iki suskilinėjusio kamino. Ten, reikalui prispyrus, vienu metu virina du žlugto kibirus. Jei tik gerai apsirengi ir batų auluose mūvi dvigubas kojines, pernelyg daug vargo neturėsi. Na, vertėtų pridurti – jei netinginiauji ir neprirenki mėnesio senumo skalbinių, kad paskui visą parą susikūprinusi kočiotum. Bet tokioms taip ir reikia, mano Skarotoji Johana.

Visos Šimtabučio moteriškės turi savo skalbimo dieną. Taip, tas Einaras iš verandos palėpės taip pat.

Bet tas vargšas bėdulis skalbia šiaip sau. Kartais Skarotoji Johana nutempia nuo virvės jo drabužius ir vėlei užmerkia. Einaras, tai aptikęs, plūstasi bjauriausiais žodžiais. Guli su visa galva, išlindusia iš kūno, ir šaukia ant nelabojo ir tosios Johanos. Bet Skarotoji pripratusi prie užsispyrusių vyriškių ir neima to į galvą.

– Mūsų kieme nebus purvinų pasturgalių ir utėlėtų ūsų! To niekada nebuvo! Teks įprasti, šikniau, kad virinsiu tavo apatinius!

Bet vargas tai, kuri nesilaiko skalbimo dienų eilės!

Jai tenka susitaikyti, kad bus iškoneveikta palei visą laiptų turėklą. Labai retai kuri atsikirsdavo, ir tai veikiau iš nepagarbos. Ir per karą, ir taikos metu Šimtabutis turėjo savo nelaužomus įstatymus. Vienas iš jų buvo skalbimo dienų tvarka.

Tora suaugusi norėjo turėti savo namą. Kaip teta Rakelė. Nenorėjo klausytis kitų barnių. Tora tai sau prisiekė sėdėdama ant laiptinės laiptelio prie Elizifos palėpės ir guosdama Solę, nes ši buvo gavusi pylos nuo Skarotosios už nugvelbtas skalbimo valandas.

Ji lankėsi rūsyje ir merkė vystyklus ne tą dieną. Ir medinis kubilas, nusileidus į apačią Skarotajai, pasirodė esąs užimtas. Solė nebeįstengė sužiūrėti savaitės dienų. Trečiadienį palaikė ketvirtadieniu, nes baigėsi vystyklai. Čia ir visa bėda. Solė buvo netekėjusi, netgi nekonfirmuota, o vis tiek įstatyta į vėžes, iš kurių galimybė išklysti buvo bauginamai maža.

Tačiau Solė turėjo svajonių, kuriomis su niekuo nenorėjo dalytis arba kurių niekas negalėjo atimti. Galėdavo sėdėti ant virtuvės darbastalio sukryžiuotomis kojomis ir nuodėmingai kramtydama geltoną mokyklinį pieštuką žiopsoti pro langą. Žiopsoti be paliovos. Į dievybę, paslėptą nuo kitų už devynių užraktų.

Ir trečiadienis virto ketvirtadieniu net nenumanant, kaip tai atsitiko.

Toliau! Kuo toliau nuo Salos! Toks abiejų tikslas!

Solė sušnirpštė ir nusišluostė į nuseilėtą megztą švarkelį.

Tora jai pritarė, bet nieko daug nepasakė. Tik kinktelėjo ir susigriebė abi kasas po smakru.

Bet ji nenori būti verčiama bėgti! Tora vieną dieną galės visiems sutiktiems pasakyti, kad ji, Ingridos duktė, išvyks kuriam laikui.

Niekada nenorėtų daryti to, kad tektų išvykti – kaip kad kartą turėjo mama…

Nenori būti ir išsiųsta kaip Elizifa.

Ne, ji vyks visiškai laisva valia ir jei tik pati taip nuspręs.

Neleis lemti tokiems dalykams, kuriuos gali įvardyti tik suaugusios moterys. Niekada!

Ir neketina bėgti kaip tos kiosko Jeni vaiko tėvas. Na ir sukčius!

Ne, ji pasiieškos geros dingsties. Ji turėtų būti tokia pat įprasta, kaip kad ta, kai teta leidžiasi į Breilaną taisytis dantų. Taip, tokia pat įprasta kaip pavasario lietus.

Mat ji turi turėti teisę grįžti atgalios, ir niekieno neprigrasinta! Kaip, savaime suprantama, ir kada panorėjusi – lyg gegužės saulė ir ant medžių sprogstantys pumpurai.

Fritsas turėjo tokią dingstį. Bet būdamas savo mokykloje, ilgėjosi tik namų. Nors ten visi tebebuvo tokie pasidygėtinai mieli.

Pats jai tai papasakojo ženklų kalba. Paprastai. Kvadratėliais. Bet suteikdamas savo formą. Tora tai perskaitė iš akių, iš viso jo veido.

Juodu galėdavo sėdėti ant jo megzto užtiesalo lovoje ištisas valandas, kol Tora pratindavosi prie ženklų kalbos.

Buvo smagu. Bet ėjosi lėtai. Ji išmokė kitus vaikus paprasčiausių ženklų. Bet kai žaisdavo visi drauge, šie pristigdavo kantrybės juos vartoti. Tora laikydavosi per atstumą priešakyje ir būdavo tarsi unikumas, nes buvo to išmokusi. Gera buvo taip jaustis.

Giuna, apie tai išgirdusi, pasakė, kad naudinga mokėti. Ir Tora pamanė, jog Solė ir ji mažesnės, o vis tiek pirmosios išmoko varnų kalbos. Giuna paprašė vaikų atsivesti Fritsą į Sodybą, kad jis pabūtų kartu, kol jie bus mokykloje.

Bet Fritsas, Torai apie tai užsiminus, papurtė galvą ir atsisakė.

Rudenį, rugsėjį, Fritsas turės grįžti atgal, pasakė Randi.

Ir tai prasitarusi bejėgiškai pakabino akis į sūnų.

Tora sėdėjo su Sole laiptinėje ir apie visa tai mąstė, kol Solė liejo širdgėlą dėl pažeminimo.

Vis dėlto gerai būti tokiam kaip Fritsui. Žinoti savo nelaimės vardą. Vardą, kuris suteikia dingstį keliauti kur tinkamam ir priverčia žmones jo ilgėtis, kai jo ten nėra.

27

– Rašo, kad vokiečių traleris Heinrich Kaufmann žvejybos zonoj už Fruholmeno žvejoja išsijuosęs! – Otaras perskaitė balsu vyriškiams.

Jis buvo padaręs mažą pertraukėlę, nors eilėje dar stovėjo ir laukė pora vaikų. Negali jų pratinti prie blogų įpročių. Ir jiems teks išmokti palaukti.

Torai atvipo žandikaulis. Džiaugsmas gavus 85 kronas iš mamos buvo pamirštas akimoju.

– Nušauti velnią! – iškošia pro dantis Hokonas. Permeta pypkę į kitą burnos pusę.

– Čia dar ne viskas.

Otaras jau buvo kaip reikiant įsivažiavęs.

– Laive jie turėjo dešimt tonų žuvies. Dabar jiems teks stoti prieš Hamerfesto miesto teismą. Ką gi, gal tai padės. Bet aš galvoju apie visus tuos, kurie nesučiupti.

– Taip, turbūt žuvį vagia ne tik gestapas, tie šunpalaikiai! – pareiškia Einaras susmukdamas ant laisvos kėdės prie prekystalio.

– Čia dar ne viskas, – tarė Otaras. Šiandien jis tas, kuris, dėl Dievo meilės, papildo vienpusišką Šimtabučio Einarą ir kitus. Jam patinka šis vaidmuo ir jis visiškai užmiršta aptarnauti vaikus.

– Šiandien keršijama už dešimties metų Vakarų Vokietijos okupaciją! Taip, pamatysi, kaip jie užlips mums ant galvos po kelerių metų. Su bombom ir raketom, gal ne taip? Kad sąjungininkai neišsiurbtų iš jų paskutinio kraujo lašo, kai šitai galės?

– Kurgi ne, jie juk irgi žmonės, – numykė Einaras.

– Ne visi dalyvavo skerdynėse. Gal jau to nebedaro nuo karo. Turime pagalvoti…

– Liaukis, gal tu ką tik iš bažnyčios? – kaipmat atsibudęs prie prekystalio krašto pasišaipė Kornelijus.

– Ne, – nenoriai sučepsėjo Einaras, – bet manau, vieną kartą turim pradėti iš naujo ir suteikti velniavos vaikams šansą.

– Kaip greitai viską pamiršti! – aršiai sušnypštė Kornelijus.

– Gal ir esi tas, apie kuriuos rašo laikrašty – leisk, pala, pažiūrėt… Va, štai parašyta: „Išsivadavimo dešimtmečio šventimas! Dvi minutės tylos dvyliktą val., dešimt minučių skambinimo bažnyčių varpais. Karas mus išmokė vertinti tiesą, laisvę ir tėvynę, taip pat pagarbą žmonijai!“ Še tau kad nori! Pagerbti dešimties minučių tyla penkerių metų karą, ką?!

– Niekada nekėliau sau tikslo sutarti su didžiuoju broliu, ką jau kalbėti apie šūkaliones ar apie prakeiktą pagerbimą dešimties minučių tyla! Ir tai gerai žinai! Bet taip pat žinai, kas kaunasi prasidėjus karui. Eiliniai žmogeliai! Tokie kaip mudu su tavim! Ir mes labiausiai pasitarnautumėm, jei ta velniava ir karas liautųsi! Nejau to nesuvoki, stuobry?

– Gerai jau gerai, nesiginčykim dėl to, tai tik veda prie pykčių, – nukerta Otaras pastebėjęs Torą.

Jis atsikosėjo ir linktelėjo jai, kad ši prieitų prie prekystalio. Ir Tora, iš lėto išėjusi priekin, įsliūkino į akiratį. Ji pajuto, kaip dega sprandas, kai visa vyrija prisiminė, kas ji tokia. Vis dėlto apsišarvavo kantrybe ir pažvelgė į Otarą atiduodama jam motinos lapelį ir tas 85 kronas.

Lapelyje buvo parašyta: „Įduokit Torai du kilogramus miltų (rupių kviečių), dėžutę degtukų ir šimtą gramų mielių. Pinigus prirašyti prie to, ką gavau anksčiau. Ingrida.“

Tora pakėlė smakrą ir įsmeigė žvilgsnį į dažymo šepetėlių pundelį, kabantį prieš akis ant lentynėlės krašto.

Staiga krautuvėlėje stojo spengianti tyla.

Kai ji jau buvo nuėjusi gerą galą, kur buvus, kur nebuvus ją vėl užliejo keista gerumo bangelė Einarui iš verandos palėpės – nemėgstančiam vaikų, bet visąlaik ją matančiam.

Jis užvesdavo šneką taip, kad ji išsisukdavo nuo to, kas blogiausia.

Ir Tora suprato, kad žmonės ne visada tokie, kaip apie juos kalbama. Ji nusprendžia nė žodžiu netikėti gandais, kurie sklando kaime – neva Einaras vagiliaująs kaip šarka. Nes Einaras iš tų, kurie žiūri ir klausosi. Tai žmogui svarbiausia.

Visą kelią kopdama iki Šimtabučio priešais save atkakliai spardė akmenėlį, nors ir žinodama, kad nevalia. Batai tokiems dalykams per geri. Jie naujutėlaičiai ir apsiauti praavėti tik šiandien, kad neprisitrintų nuospaudų gegužės septynioliktąją.

Torai ausyse kažkas baisiai ūžia. Gal nuo jūros? Arba nuo skurdaus beržynėlio, stirksančio ir vis nesiryžtančio sužaliuoti. O gal jai tik girdisi fleitos garsai. Tas žinojimas, kad ji drįso pažvelgti Otarui į akis, kai atidavė pinigus.

Bangos! Kiek jose galios, kiek amžinybės.

Jūra ūžė didžiuliame sraigės kiaukute. Tora suvokė, kad girdi melodijas, sklindančias iš kitapus, iš didesnės visovės nei ta, kokią galėjo rasti Otaro krautuvėje. Tora suvokė esant daugiau ir didesnių tiesų už tas, apie kurias ten kalbėtasi.

Bet ji nemokėjo jų apsakyti žodžiais. Tik jausti kaži kokį džiaugsmą, džiaugsmą, kurį galėdavo išsitraukti sutemus ir prireikus.

28

Megztos skiautės sudarė daugialypį raštą. Visų atspalvių raudoni siūlgaliai, suderinti tarpusavy.

Randi burzgino mezgimo mašiną. Ji jau buvo padovanojusi Torai skiautinį, nors šis dar nebuvo baigtas.

Tora kaulijo raudonų siūlų iš visų, kuriuos pažinojo. Taip, net Giuna buvo davusi mažą kamuoliuką.

Bet mamos neprašė.

Skiautinys didėjo, ir kai Tora atlėkdavo kaiman pieno, ji užsukdavo pas Fritsą ir Randi pažiūrėti, kada skiautinys bus baigtas.

Randi visuomet norėdavo, kad ji valandėlę pabūtų.

Gražios būdavo valandos. Tora nutylėdavo apie tas, kurios būdavo praėjusios, ir su nekantrumu laukdavo ateinančių. Šitaip visąlaik turėdavo pagalvoti apie ką nors gražaus.

Kartkartėmis prisidėdavo ir Solė, jei prigrasindavo Jorgeną valandėlę pasaugoti mažuosius.

Ir Solė visa, ką matydavo, gerdavo į save dievobaimingai ir švytinčiom akim.

Ypač lovos užtiesalą ir radijo spintą.

Fritsas tik parodydavo pirštu į savąjį užtiesalą, atseit kad jos suprastų, jog šis gražesnis. Tada jiedvi pakrizendavo.

Kai juokdavosi išvien su pažįstamais, jis leisdavo keistus gerklinius garsus. Jei šalia būdavo svetimų, visada juokdavosi be garso.

Tądien, kai skiautinys buvo baigtas, Tora lakstė su kitais tarp žuvies džiovyklų ir žaidė „aukščiau žemės“, nors tokiems žaidimams buvo per dideli. Tarp jų sukiojosi ir mažyliai, kurie taip pat neva žaidė.

Tada Randi atvėrė langą ir pašaukė Torą vidun.

Tora, regis, įsivaizdavo, kad skiautinys niekada nebus baigtas ir kad Randi tuo – nuolatos – užsiima tik dėl jos.

Ji stovėjo tarpduryje uždusus ir dar nenusispyrusi aulinių, kai Randi jai prieš akis atkišo skiautinį. Jis kabėjo ant ištiestos rankos šluodamas grindis.

Tora ilgai styrojo ir tik žiūrėjo.

Nepajėgė net padėkoti.

– Gali jį pasiimti, – taria švelniai Randi.

– Oi, ką jūs!

Tora pagaliau atgavo žadą. Pažvelgė apstulbusi į Randi.

– O kaipgi, žinoma! Jis juk tavo! Net siūlais pati pasirūpinai. Prašom! Naudok į sveikatą!

Randi juokdamasi supakavo jį į didelį pilkąjį popierių. Tora stovėjo sutrikusi, žaisdama su siūlgaliais, išsidraikiusiais ant virtuvės darbastalio.

– Taip, pasiimk ir siūlus. Gal laikui einant reikės paadyti.

Tora papurtė galvą. Tada pasigirdo mikčiojimas:

– Ar – ar jis gali pabūti čia? Turiu galvoj, skiautinys. Gera turėti į ką paganyti akis – kai būnu svečiuose. Na, aš juk čia skaitau – noriu pasakyti.

– Bet ar tu jo nori, ar ne? – Randi balse nuskambėjo nusivylimo gaidelė. Ko gero, tikėjosi visiškai ko kita. Galbūt kad Tora puls tiesiai į kiemą ir iškels skiautinį visiems prieš akis.

Tora suprato. Tai buvo skausmas, kuriam nerado žodžių. Bet kito kelio nėra! Ji negali pasitiesti šio skiautinio ant lovos namie. Nieku gyvu!

Kad ir kaip norėjo, tinkamų žodžių nerado.

Vien šykštų „ačiū“.

Daugiau apie tai, kad skiautinys turėtų keliauti į Šimtabutį, nebuvo ištarta nė žodžio. Jis gulėjo sulankstytas prie Fritso lovūgalio.

Paskiausia, ką ji padarė išeidama, – dailiai sulankstė kilimėlį į pūkuotą, šiltą kvadratuką.

Randi jai buvo padovanojusi ir kitą dovaną. Tą ji pasiėmė namo. „Sveikas, liūdesy!“ – vadinosi ji ir kainavo 12,50. Vidinėje viršelio pusėje buvo įdėta jaunos moters nuotrauka su neįprastai keistu vardu: Françoise Sagan. Tora įsiminė nuotrauką, bet greitai pamiršo vardą.

Skaitydama vis baisėjosi, kokia bloga ta herojė Cecilija. Nenoriai turėjo sau pripažinti, kad tai knyga, neturinti jokių geruolių. Tai buvo bemaž keista. Grasu! Tora nežinojo, ar jai patinka knyga.

Galiausiai suprato, kad jei knygos rašomos apie tikrus žmones, tai šitai negali būti kas kita, tik grasu! Ir šmėstelėjus minčiai apie tėčio mamą Berlyne, į ją įsigavo kaži koks nerimas. Galbūt tai buvę nepakankamai grasu, kad būtų tiesa.

Kai Tora skaitydavo, jai iš galvos išgaruodavo beveik viskas. Tarsi išsiirdavo iš pat Storholmeno ir pro pat polius. Toli išsibarsčiusios salos imdavo artėti jos link, tarsi slysdamos plačia, žalia nugara. Geisdamos jos, pliekdamos ją, pasiglemždamos ją su savimi. Ir ten būdavo amžinas judėjimas. Sunkus, bet sykiu lengvas. Galingos, plokščios vandenyno bangos, neturinčios nei pradžios, nei pabaigos, tik amžinai slysčiojančios vidun savo ritmu. Vėl ir vėl.

Todėl ji visados irkluodavo veidu į priekį.

Visi juokdavosi iš jos, kad ji irkluoja atvirkščiai.

Tačiau Torai tai nerūpėjo. Ji turėjo matyti. Turėjo į „tai“ leistis atviromis akimis. Atrodė, lyg jai priklausytų visa, ką aprėpia akys. Netgi žinojo kelią per platybes, kurių nematė. Galėjo laikytis susigalvotos krypties, kur Žemės rutulys daro lankstą ir staigiai smenga žemyn. Juk žinojo. Visa tai nesirado iškart.

Buvo mačiusi, kad kalnai žemyne išnyra danguj vos tik nutvieksti šviesos. Bet juk žinojo, kad jie stūkso jūroj, kaip ir kiti kalnai.

Vis tiek. Jai tiesa buvo ši: jie stūkso danguj. Jie yra kelias, kuriuo gali eiti. Vėliau.

Tikrovėje keliai į pasaulį buvo vingiuoti ir varginantys. O kaip kitaip! Turėjai neskubėdamas išmokti kelią. Turėjai išmokti ieškoti ir rinktis.

Tai prilygo buvimui labirinte. Visą laiką ieškant, negalint nesuklysti. Tačiau bent jau žinant, kad esama kitų kelių. Ir neabejotinai suprantant, jog vienas kelias veda lauk! Tereikia pasitelkti laiką, nebyliai kaip Fritsas, nieko niekam neaiškinant.

Visi žingsniai, visos mintys išvaikštomi ir išmąstomi. Akimirką, jei taip reikia, galėdavai juos išleisti iš akių, bet jie sugrįždavo. Visi yriai buvo būtini, jie buvo kelio dalis.

Taip pat ir su knygomis. Tora visada turėdavo dar neskaitytą knygą. Pasiskolindavo iš Giunos ar Randi. Kiūtinėdavo tarp dulkinų bibliotekos lentynų savivaldybės barake ir būdavo tyli kaip pelė.

Ji susirasdavo į ką pasidairyti, kol Dordi užantspauduodavo jos kortelę ir pasiteiraudavo, ar skolinasi sau, ar mamai.

Tora trūkčiojamai pažvelgdavo į drobę virš Dordi galvos ir lengvai išberdavo: „Abiem!“

O ūkininko sodyba drobėje buvo tokių niūrių, blyškių spalvų, avys buvo pernelyg baltutės, mažiukas ežerėlis pamiškėje pernelyg mėlynas. Ir Torai dingojosi, kad tai gal ir gražu, bet netikroviška.

Ir prisimindavo, kaip gali atrodyti giedras balandžio rytas, kai pro langą pažvelgia saulė ir ima brautis po jos lova. Tada nepadėdavo ir tai, kad būdavo plovusi prieš dieną. Saulė jai parodydavo, kad ten – milijonai grūdų ir dulkių dalelių. Saulė parodydavo, kad lova ir taip gėdinga. Nes ji sužadina atmintį.

Tai buvo tiesa. Bet negražu.

Retsykiais ji turėdavo kelyje staiga atsigręžti. Nes balsai įsiskverbdavo į ją iš niekur – ir iššluodavo mintis. Arba privalėdavo apsukti valtį, nes vandenyno bangos pasidarydavo pernelyg šiurpios ir slėgios, net ir ramiu oru.

Vis tiek visada galėjo žinoti, kad tai ne pabaiga. Kol kas. Nes labirintas priešais akis atsiverdavo lopinėlis po lopinėlio. Šitai juk žinojo!

Visuomet praeidavo ištisos dienos, kol kas nors jai vėl paskolindavo valtį. Pasaulyje buvo milijonai neskaitytų knygų.

Istorijos vadovėlyje rašė, kad Berlynas – subombarduotas miestas, kur žmonėms vis dar neleidžiama draugauti.

Tora mintyse regėjo suanglėjusius kūnus, nutraukiotas galūnes, regėjo liepsnas, kurių liežuviai kilo veidais, iš dalies turinčiais jos bruožų. Kai tai stovėdavo akyse, skaudėjo. Bet jos mintys nuo to pasidarydavo tokios grasios ir tikroviškos, kad ji galėdavo tik sau palinkėti, kad tėčio mama visame tame būtų išlikusi gyva.

Mama daugiau nebepradėjo kalbos apie tėtį. Tora suvokė, kad jai tai per grasu.

Jai teko laukti, teko eiti keliais – vienai. Kito būdo nebuvo.

Ir ji išgindavo save kad ir į lietų, išgindavo save skristi tolyn. Greičiau, greičiau. Ji sprukdavo nešina visomis savo mintimis!

Tora svarstydavo, kaip atrodo tėčio lova – ten, Berlyne. Arba kaip atrodo vartai.

Taškelis jos atlaso žemėlapyje kartais išsiplėsdavo ir įaugdavo jai į galvą. Ji regėjo viską lyg stiklo kamuoly iš pasakos. Ir Tora numanė, kad tai, ką ji mato, nepakankamai grasu, kad būtų visiškai tikra. Vis dėlto matė: namas dideliame sode. Iš vienos pusės gelsvos šviesos, nukreiptos į platų kelią ir aukštus vartų stulpus. Iš kitos pusės – miškas. Didelėse šakose ūžavo, o tarp medžių augo kerpės ir gėlės.

Ji žiūrėjo į viską iš viršaus, plačiai ir didingai, – ir stebėjo, kol tai traukėsi. Ir vidury reginio vešėjo kerpės. Sultingos, mėsingos, žalios. Nuo jų vėrėsi peizažas. Vienapus – bažnyčių varpai, namai ir sodai, kitapus – ežerėlis ir miškas.

Visada regėdavo tą patį. Šitaip tai jai tapo tikrove. Kažkokia pažįstama. Tačiau vis aptikdavo naujų detalių.

Namas turėjo plačius betonuotus laiptus su paauksuotais turėklais.

Namas buvo baltai dažytas, dviaaukštis, bet ne toks aukštas kaip Dalo. Mat toks atrodo tik šaltas ir nedraugiškas, manė Tora.

Ne, tėčio namai buvo su dviem arkomis, žiūrinčiomis į sodą ir rožių gyvatvores nuo gatvės pusės.

Iš lysvės prie pat laiptų tankiai virto mėlynos gėlės, kokias buvo mačiusi viename sode Breilane praėjusią vasarą, bet jų pavadinimo nežinojo.

Tėčio mama, suprantama, žinojo, kad nieko bjauraus būti vokiete. Ji žinojo, kad tie blogi balsai, kuriuos retkarčiais transliuodavo radijas, tie, kurie kalbėjo šiurkščiai, piktai ir vokiškai, buvo tik tam, kad gąsdinimais priverstų žmones prisiminti karą, kurį šiaip visi norėjo pamiršti. Tėčio mama žinojo, jog tėtis nebuvo vienas iš tų baisių vokiečių kareivių, kurie su odiniais auliniais ir durtuvais puikavosi laikraščių ir knygų nuotraukose. Tėčio mama žinojo, kad tai tik pramanyta kankinti tokias kaip ji ir duoti vaikams valią šūkauti jai įkandin.

Kartkartėmis Tora į Berlyną pasiimdavo Fritsą. Bet tada, regis, taip ir nepasiekdavo reikiamos vietos. Tarytum būtų trukdžiusi mintis apie Fritsą. Į viską visada turėdavo žiūrėti jo akimis. O tada nejučia suprasdavo, kad tai nepakankamai grasu – jog būtų tikra. Tai galėdavo sugadinti visai neblogą dieną.

Fritsas!

Ji galėdavo sėdėti jo dviaukštėj lovoj, apsigobusi klubus ir kojas megztu užtiesalu, ir apsimesti skaitanti knygą, kol nužiūrinėdavo jo ilgus pirštus, kai šie ką nors vartydavo.

Jis turėjo tokius keistus, stiprius pirštus ir delnus. Stiprias rankas, kurios pačios kvietė prisiliesti. Kartais tai ji suvokdavo juodviem kalbantis ženklų kalba, ir tik todėl, kad ją užburdavo jo rankos.

Ir tada, kai jis pastebėdavo, jog ji nesiklauso, prisilenkdavo jai prie pat veido ir įsmeigęs į ją šelmiškas akis viską vėl iš lėto pakartodavo.

Arba paimdavo jos rankas ir padarydavo ženklą jos delne.

Buvo taip absurdiškai miela. Negalėdavo tam atsispirti. Šiltiems virpuliukams, nuvilnijantiems per visą kūną. Nuo sprando duobutės iki pat šlaunų apačios. Ji užuosdavo silpną muilo kvapą, sklindantį nuo jo plaukų. Ant viršutinės lūpos jam jau kalėsi pūkeliai.

Įdomu: jei jis nebūtų nebylys, galbūt jo balsas pradėtų keistis, kaip ir kai kurių mokyklos berniukų. Taip, kad mergaitės raičiotųsi iš juoko, kai reikėtų dainuoti, ir Giuna turėtų nužvelgti griežtu žvilgsniu.

Jei tik Fritsas nebūtų nebylys…

Keista, bet ji niekados nesijautė šlykščiai ar droviai būdama su Fritsu. Niekuomet nesigėdijo, kad megztinis veržia ar pasidaręs trumpas ir ankštas per krūtinę, nors jis dar ir kaip varstydavo ją akimis. Gal dėl to, kad jis nebylys?

29

Tekšių žydėjimas salose begėdiškai vėlavo.

Žmonės manė, kad tai truks ne ilgiau kaip tris keturias savaites. Jie laukė rytinių kraštų oro ir šilumos.

Tačiau Osle visiems labiau rūpėjo Bilis Grahamas, kuris ėmėsi suvienyti valstybinę bažnyčią, gelbėjimo padalinį, baptistus ir sekmininkus. 35 000 užplūdo Ulevolo stadioną. Šitai buvo be galo tolima ir negalėjo būti taip svarbu kaip tekšių žydėjimas ir bulvių dygimas.

Pavydas ir nuodėmė – dvasios ligos, manė didysis pamokslininkas. Laikraštyje buvo jo nuotrauka. Žmonės kuo rimčiausiai linkčiojo galvomis ir iškart patraukę namo praktikavo ir viena, ir kita. Taip visados buvo Saloje.

Saliečių nesuplaukdavo atsiversti į tikėjimą tūkstančiais kaip Osle. Čia šią vasarą buvo ne atsivertimo sezonas. Žmonės buvo ką tik atsigavę po praėjusios prisikėlimo bangos, kuri pakirto Elizifos jėgas. Viskas vėluodavo mažiausiai penkerius metus. Taigi Grahamui teks palūkėti dar metelius, kol vešliau sužydės tekšės. Čia nereikia jokios skubos.

Blogiau, kad pieno kainos turėjo pakilti 15–20 erių už litrą. Nelaimėliams, jei tie neras laiko ir galimybių išsiauginti karvutės, teks paskutines kelnes nusimauti už perkamas pasukas.

Šį pavasarį ūkininkai turės griebtis skerdimo. Ėjo kalbos apie prastus metus. Vien žiema kiek pridarė bėdos. Pavasaris buvo it užmirštas dažų šepetėlis rūsyje. Jis buvo nenuvalytas. Tik stirksojo sutrūkinėjusiame stiklainyje išdžiūvęs ir nenaudojamas.

Taigi dabar tetrūko prastos juodžuvės, lietingo rudens, ir šienas būtų galėjęs sau ramiausiai pūti. Tada Bilis Grahamas tuose pietuose būtų galėjęs gelbėti ką tik nori.

O Šimtabutyje Torai rožė iš gimnastikos kelnaičių išnykdavo kiekvienąsyk Ingridai išsiruošus į vakarinę pamainą. Visa, kuo save įtikinėjo – kad ji tenori ramybės, skristi, pranykti kartu su vėju – visa, kai prispirdavo reikalas, nueidavo perniek. Jos tikėjimas, kad mama pakankamai stipri, jog ją apsaugotų, neturėjo nieko bendra su tikrove.

Noras būdavo čia virpantis, čia bijantis tamsos. Galėtų nulėkti pas tetą Rakelę ir viską iškloti, sykiais jai šmėstelėdavo mintis. Bet ne. Liūdnos mamos akys. Mamos reikia pagailėti. Visame plačiame pasaulyje Tora neturėjo kur dėti savo „purvino“ kūno.

Durų girgždesys. Rausiantys pirštai. Pasiekiantys jos vidų.

Vieną vakarą durys sugirgždėjo taip staigiai, kad jai nebuvo kada palikti savo kūno ir išleisti mintis pro langą. Tora buvo priversta viską sekti, justi, kas su ja vyksta.

Tada ji puolė dejuodama aimanuodama rėplioti po lovą. Neįstengė gulėti ramiai ir leisti tam vykti iki galo ir šį vakarą. Tai buvo taip nepakeliama, kad ji nežinojo kur dėtis.

Tai jį sutrikdė, pakurstė jo neapykantą. Ši galėjo būti panaudota sužadinti geismui, pasitelkti jėgai ir galiai.

Švelnaus, švelnaus būta pasipriešinimo. Tik nykščiui į akį įbesti. Šis pats norėjo – ir, matyt, davė valią.

Tada kažkas plyšo. Tora tai pajuto anapus savęs, nesumojo, kur tai prasideda ir kur baigiasi – tai kabojo atskarę nuo likusios jos. Vis dėlto kaip suskaudo.

Oro gurkšnis ir kraujas!

Kraujas pasirodė visiškai nelauktai. Jis išmargino raštais visą paklodę, nes ji nepajėgė išsilaikyti po juo vienoje vietoje. Ji suvokė, kad tai toji grasi tikrovė, apie kurią nerašoma jokiose jos skaitytose knygose.

Dieve mano, padaryk taip, kad jis išsinešdintų! Ji šiaip taip išlaisvino rankas ir plieskė! Ji meldė. Ar padės? Dieve mano, padaryk taip, kad tai padėtų! Jis išsinešdino.

Palengvėjimo būta tokio didelio, kad jai atėmė kvapą. Ji gulėjo susirietusi į kamuoliuką, sunkiai šnopuodama, kol pagaliau jį atgavo. Karojo virš lovos krašto ir buvo padalyta perpus. Buvo ne ji žemiau juosmens.

Tada jis sugrįžo vėl. Su virve.

Tora netikėjo, kad bus pririšta prie lovos. Netikėjo! Pasaulis grasus, bet ne tiek. Taip nebūna!

Tada jis įsiėdė į ją. Aklai. Tarsi turėtų už ką keršyti. Tik ėdė ir ėdė. Uždengęs jos veidą pagalve ir duodamas valią savo nežabotai aistrai. Prireikė daug laiko, kol buvo pasiektas tikslas. Dabar jis buvo ten.

Viskas pagaliau vyko, kaip ir turėtų.

Už durų, ant virtuvės sienos, laikrodis tiksėjo kitam pasauliui. Čia, šiapus, niekas laiko neskaičiavo.

Vakaro saulė buvo graži. Geltona ir draugiška. Ji švelniai skleidė spindulius virš jojo lovoje. Be galo švelniai. Saulė maloninga – ir šildo visus.

Pagaliau sugirgždėjo.

Naktis buvo ilga ir šviesi. Šimtabutis turėjo savo garsus. Kartais naktimis galėdavai girdėti verksmą. Bet kas tau aukos saldų nakties miegą, kad atidžiai klausytųsi garso. Kas kam darbo, ir tegu. Kiekvienam savo ašaros ir savo eilė.

Nutvieksta ryškios šviesos Dalo žuvies fabrike sėdėjo tamsiaplaukė moteris, širdyje jausdama neįvardijamą nerimą.

Bet nebuvo jokios priežasties nerimauti, įsivaizduoti…

Ji tik pavargusi, ir tiek. Buvo vėlu, ir tempas paspartintas. Pakavimas degė. Laivas jau plaukė pasiimti krovinio. Valtys – pakeliui pas gaudžiančias mašinas, kad vėlei išspjautų krūvas ant stalų. Jos rankos buvo pilnos darbo.

Dviem lakstančioms mergaičiukės akutėms buvo tiek mažai vietos.

Dalas jau trynė delnus. Viskas parduota dar nesupakavus. Tereikia varyti toliau. Atlygis už darbą daugiau nei geras. Niekam ne galvoj katytės stipena.

Pagaliau laukujų durų link pajudėjo pilka vorelė.

Lauke buvo gražus pavasariškas oras, ir kirai dėkojo palaukėse.

Tora buvo pakeitusi paklodę. Senąją kol kas paslėpusi po lova. Suzulintą tarpkojį nusimazgojusi šaltu vandeniu. Padarė tai virtuvėje. Tai tarsi nebeturėjo reikšmės.

Atrodė, lyg būtų mazgojusi kažką kitą. Svarstė, ar tas kitas jaučia tą patį, ką ji.

Kairysis lūpų kamputis buvo atitrauktas į viršų. Atidengė dantis. Susigūžęs, nesubrendęs kūnas protarpiais sutrūkčiodavo.

Į kreivus veido bruožus įsibraudavo atodūsis ir burną iškreipdavo negraži grimasa.

Šiaip buvo ramu.

Visada turėtų išaušti kita diena tam, kas išgyvena. Visada turėtų atsirasti veidas tam, kas ryžtasi į save pažiūrėti. Tora nesiryžo. Pusnuogis žmogaus kamuoliukas nekenčiamoje lovoje.

Neturėjo ką sakyti, neturėjo į ką kreiptis. Jei kas būtų pasakęs jai nesielvartauti, mat taip jau nutikę žemėj anksčiau, viskas ilgainiui būtų užgiję, taip – tada ji būtų nutaisiusi atvirą veidą ir paklaususi: „Kas yra? Ar kas atsitiko?“

O paklodė buvo gerai paslėpta.

30

Naujasis sijonas pragulėjo ant kėdės prie lovos visą naktį. Jis buvo visa ko liudytojas. Mama jį buvo iškirpusi saulės kliošu, kad šis kristų ant klubų bangomis. Ir Tora dėl to nesitvėrė džiaugsmu. Buvo gavusi dovanų ir žalią nertą palaidinę. Mama išleido brangiuosius už valymą uždirbtus pinigėlius, kad tik aptaisytų Torą.

Vis tiek sijonas tarsi buvo ne jai. Ji žiaukčiojo vos į jį pažvelgusi.

Uoliai stengėsi nežiūrėti sau į apačią, kai užsisegė sijoną rytą. Žinojo, kad jį reikia užsisegti, mat šiandien buvo paskutinė mokslo metų diena.

Kai ėjo pro šalį, Fritsas netikėtai lūkuriavo prie žuvies džiovyklų. Ji vėlavo, nes mama, prieš jai išeinant, turėjo išlyginti sijono klostę. Solė su kitais buvo jau išėjusi. Jai reikėjo pabėgėti, kad spėtų laiku.

Nuo Toros vis dar sklido drėgnas lyginamo drabužio kvapas. Ji stabtelėjo priešais Fritsą mėgindama nutaisyti veidą, kad jis nežiūrėtų…

Su juo buvo sunkiau nei su mama, nes Fritsas visada vienodai žvelgdavo jai į veidą.

Jo žvilgsnis taip įsmigo į ją, kad Torai pažastyse ir nugaroje ištryško prakaitas. Prisiartinęs jis atsargiai paėmė už sijono. Paskui parodė ženklais, jog gražu, ir neryžtingai šyptelėjo.

Torai, rodės, kažkas plyšo.

Jis atsitiesė ir nusišypsojo – savo nuoga, susirūpinusia šypsena. Tora pajuto, kaip nutirpo visa apačia.

Atrodė, kojos toliau nebeneša.

Ji troško prasibrauti.

Jis buvo pakėlęs ranką, kad parodytų į palaidinę, – ir ši palytėjo vieną jos krūtį. Tora prasiveržusi nudūmė tolyn.

Girdėjo, kaip tas pavymui beria gerklinius garsus. Bet ji lėkė. Lėkė kiek gali!

Ašaros gniaužė gerklę, bet lauk nesiveržė.

Megztukas buvo beveik kiaurai permirkęs prakaitu.

Tik atsidūrusi mokyklos kieme ji sustojo ir atsikvėpė. Susikišo rankas į palaidinės rankoves ir apimta nevilties pamėgino nusibraukti prakaitą, kuris vis nesiliovė trykšti. Bet tai nedaug ką padėjo. Pasirodė dvi didelės dėmės – po vieną abiejose pažastyse. Smirdėjo gvazdikais ir mirtim.

Vėliau, kai jie sėdėjo gerdami kakavą ir valgydami bandeles, kurių Giuna buvo prikepusi didžiajai dienai, Giuna pildama į Toros puodelį pasiteiravo:

– Tu pavėlavai, gal pramiegojai?

Torai pasirodė, lyg Giunos akys ją permatytų kiaurai, ji negalėjo susilaikyti nesudrebėjusi.

– Et, – sumurmėjo Tora, – mama turėjo išlyginti sijono klostę, anksčiau neturėjo laiko…

– Nieko tokio, brangioji Tora. Tik paklausiau. Nes tu juk niekad nevėluoji.

Sulig žodžiu „brangioji“ Tora ne juokais ėmė drebėti. Vos ne vos sugebėjo nusikapanoti iki išvietės neprisiusiojusi į kelnes. Visąlaik degė ir sopėjo, ir ji nesiryžo nusišluostyti. Bijojo vėl pradėti kraujuoti, nes neturėjo sau kuo padėti. Bemat pamanė stovinti Tobijaso namely ir siusiojanti. Išgirdo šiurkštų žvingavimą.

Senoji išvietė šiandien buvo vėsi ir rami. Niekas aplink nešmirinėjo, nes visi didžiojoje klasėje kirto bandeles. Tora sėdėjo nuteikinėdama save mintis po minties, judesys po judesio.

Galop nusiramino tiek, kad nuėjo pas mokyklos draugus. Kai įžengė koridoriun, užsitempė ant palaidinės megztą švarkelį, idant paslėptų prakaito dėmes pažastyse. Tai padėjo.

31

Moteriškės iš žuvų pjaustyklos buvo išleistos atostogų visai vasarai. Žuvys nepasirodė, ir Dalas vaikštinėjo įsikandęs pypkę. Ingridai pasisekė, kad gavo valytojos darbo.

Ji nesiskundė.

Henrikas šlitinėjo kur tinkamas. Vėlei bedarbis. Buvo gavęs darbo Simono gaisravietėj, kad šią paruoštų statyboms. Bet nei iš šio, nei iš to užsirūstino ant Simono ir nuo pat tos dienos išėjo.

Simonas į Dalo prieplaukas užklydo vieną liepos pabaigos dieną. Šnekėjosi su vyriškiais ir buvo beveik toks pat geras kaip anksčiau. Sakė ieškąs žmonių. Atstatymui.

Jo užmojis didelis ir šiuolaikiškas. Kreivai vypsodamas paskelbė, kad greičiausiai bankrutuos, bet niekur nesidėsi. Jis neturėjęs gyslelės būti škiperiu net savo paties laive, užtat pasistatydinsiąs vietą, kur būsiąs ir namuose, ir sausumoje.

Vyriškiai užmiršo pašaipius juokelius ir žvilgsnius, kuriais šiaip laidydavosi.

Nežymiai linkčiojo galvomis. O kaipgi, ištisas savaites bindzinėją dažnai kaip padieniai ir be algos. Gal ir galėtų ištiesti pagalbos ranką.

Kaip reikiant vasarėją, bet kažką juk turį valgyti. Jie spjaudė į jūrą ir išsižergę kinksėjo. Ramiai ir apgalvotai sudarytos sutartys. Rankos Dalo prieplaukoje vienas kitam paspaustos ne blogiau nei senojoje, mėlynojoje Simono kontoroje.

Bet vos Simonui pranykus iš akių tie nukūrė pas saviškius.

Vos galėjo atgauti kvapą, kad ištrimituotų didžiąją naujieną.

Jie turį darbo keliems mėnesiams! DARBO! Ne tik išmaldos ir atlyginimo dienai ar dviem.

Va, Simonas tai vyras! Jam pavyko! Dar patraukė per dantį, kad jis veikiausiai su šituo bankrutuos. O ar jie matę naujosios įmonės brėžinius? Ne? Ten tai yra į ką pažiūrėti!

Oi, tas Simonas! Taip, argi ne pats visą laiką tai sakydavo, kai buvo verste apverstas kalbomis dėl savo kiūtojimo audimo palėpėj, – kad Simonas – genijus!

Ir genijui leista pasisieloti porą savaičių, kol jiems nusišypsos sėkmė. Taip, nejau jis tam neturėjęs teisės?

– Mama grįžta kitą savaitę! Ji pasveiko.

Solė sėdėjo apačioje pas Ingridą ir Torą ir valgė vėlyvą vakarienę Ingridai grįžus iš valymo.

Ingrida sunkiai užsigulė liemeniu stalo viršų. Ji leido žodžiams nusėsti.

Paskui susiėmė ir tarė:

– Smagu girdėti.

– Šito nežinau, – pasakė Solė paprastai.

– Nežinai? – paklausė Ingrida netikėdama.

– Et… Mama nesukurta šiam pasauliui.

Pusaugės mergaitės veidu nuslinko šešėlis.

– Kaip norėčiau, kad ji palauktų, kol pasibaigs konfirmacija.

– Ką čia kalbi, vaikeli? Nejau nenori, kad mama tave pamatytų konfirmuojamą?

– Ji tokia tikinti.

Solė nelauktai atrėmė veidą į rankas ir užsidengė. Jiedvi pamanė ją verkiant. Bet lauk neišsprūdo nė garselis. Ir kai ji netrukus pakėlė akis, iš pažiūros atrodė visai įprastai.

– Aš to nebepakelsiu. Visi iš jos šaiposi.

– Ji tikinti, bet turim tai pakęsti. Visi kartu. Dabar ji tokia, kokia yra!

Ingrida tai pareiškė su raukšlelėmis tarp akių ir raudoniu, nuplieskusiu abiejų skruostų viršų.

Tora tik sėdėjo ir žiūrėjo. Kas galėjo pamanyti, kad mama taip galėtų pareikšti! Stoti piestu už Elizifą, ir dar tokia išvargusi!

– Beje, ar pasirūpinai konfirmacijos drabužiais?

Ingrida norėjo pakreipti kalbą.

– Ne.

Solė atsiduso ir patampė už plaukų sruogelių, atsiknojusių priešais ausis. Atrodė, Solės ausims atsitiko kažkas siaubingo. Jos kyšojo iš galvos taip, kad negalėjai susilaikyti į jas nepažiūrėjęs.

– Bet nieko tokio. Drabužiai nieko nereiškia.

Paskutinė frazė nuskambėjo taip, lyg ji ją būtų išmokusi atmintinai, nes kažkas jai tai taip dažnai kartojo, kad ji galiausiai įtikėjo, jog tai tiesa.

– Galbūt pavyks pasiskolinti suknelę iš vienos Skarotosios Johanos pažįstamos. Ji per didelė, jos manymu, bet… Ji gelsva.

Solė atiduso.

– Ir trumpa, – pridūrė ji ir giliai prislėgta įkvėpė.

Kai Torsteinas grįžo namo, Ingrida užlipo laiptais ir daug ir ilgai su juo šnekėjosi.

Po dienos pasiprašė išleidžiama porai valandų iš valymo ir patraukė su penkiasdešimčia kronų į Otaro krautuvę pirkti audinio Solės suknelei. Ji paėmė baltos medžiagos, kuri buvo pigiausia. Dirbtinio šilko. Tikrai gražaus. Otaras jai neištraukė brangiausio rulono, mat ji iškart išrėžusi ieškanti audeklo ano Torsteino Solei.

Vakare pas Torą ir Ingridą buvo beveik tikra šventė. Ingrida matavo ir kirpo. Ji buvo pasidariusi iš sviestinio popieriaus iškarpas, kurias pritaikė prie plataus Solės kūno.

Vasaros saulė įkypai švietė pro neseniai išplautas užuolaidas, gaudydama žirklių kojelių spinduliukus, kai šios skynėsi kelią kandžiodamos baltai raibuliuojantį audinį.

Ingrida buvo pasitikinti ir mikli.

Šitai ji mokėjo. Ji pamatuodavo kiekvieną iškirptą dalį ant mergaičiukės. Solė stovėjo nužiūrinėdama nuo viršaus iki apačios puodelių šluostes virš krosnies, kol Ingrida ilgai vargo ją sukiodama ir dangstydama jos kūną audiniu. Galiausiai Solė įėjo Toros kamaraitėn ir pasimatavo visą apdarą vien ant apatinių. Taip patikimiau, manė Ingrida.

Torai Solė, stovinti su tuo vilnijančiu audeklu ant plačių klubų, pasirodė panaši į angelą. Akimoju ji tapo tokia suaugusi, tokia svetima.

Torai reikėtų įgyvendinti vieną svajonę: ilga balta suknelė, negana to, pasiūdinta tiktai jai!

Ji stypsojo iškėlusi dideles, sugrubusias rankas virš galvos, kol Ingrida tvirtino prie liemens iškarpas. Buvo netgi gracinga. Panėšėjo į šokėją iš nuotraukos, kurią buvo mačiusi Tora. Vis dėlto taip nepanaši į save, kad Tora turėjo gerai ir nuodugniai pagalvoti, kol įstengė jai to palinkėti.

Dar ilgai po to, kai mergaitės nuėjo gulti, Ingrida sėdėjo prie siuvamosios mašinos. Buvo tik trumpam atsitraukusi pagaminti vakarienės grįžusiam Henrikui.

Jam tas vakaras, beje, buvo iš geresnių. Neburnojo kaip įprastai dėl siuvamosios dūzgimo. Netgi pagyrė jos darbą. Ingrida jautėsi užklupta. Atrodė, lyg būtų sulaukusi brangios dovanos.

Daugiau tas į šnekas nesileido. Buvo kaip užrištas maišas. Mintys ir gaivališka tamsa.

Gulti nuėjo anksti. Ji girdėjo jį vartantis kitapus durų, svetainėj. Bet jis nepiktžodžiavo, nešaukė jos kaip įprastai. Jai palengvėjo.

Mat užsidegė pasiūti suknelę tosios Elizifos mergaitei. Aišku, pasiūs! Tokiam darbui dar tinka.

Rytas atėjo nespėjus pasiūti medžiaginės kilpelės suknelės juosmeniui. Tada teliko suraukti ant viršaus volanus ir įsiūti į šoną užtrauktuką. Na, ir, žinoma, apsiūti apačią.

Buvo prišnekinusi Solę pasirinkti laisvesnį modelį, kad paslėptų stambų liemenį. Ir Solė nusileido, nors buvo aiškiai prisisvajojusi, kaip suknelė turėtų iš tiesų atrodyti. Bet buvo įžvalgi. Perprato, ką Ingrida norėjo pasakyti, nors apie tai tiesiogiai nebuvo užsiminta nė žodžiu.

Rytojaus vakarą pabaigs, kas liko, kad Solė pati galėtų apmėtyti kraštelius. O gal geriau tai duoti padaryti Torai. Toros ranka kruopštesnė.

Ingrida dirbdama visąlaik jautė tokį džiaugsmą, kol siuvo. Nuovargis, rodės, jos neėmė. Gal darbo džiaugsmu pasirūpino Elizifos dievas? Na, jei tai Henrikas, tai jis lyg ir suprato, kad šito reikia.

Kai Ingrida pakilo nuo siuvamosios, už lango buvo pats rytas. Ji juto, kaip ilga valymo diena ir šešios siuvėjos valandos įsigėlė į pečius ir nugarą.

Atrodė, vienas sopantis taškas persiduoda kitam.

Ji išsitiesė ir pasinešėjo baltą suknelę iki lango. Ten leido saulei srūti pigiausiu Otaro krautuvėlės šilku. Prasčiokų audeklu!

Tačiau Ingrida triumfuodama iškėlė jį priešais save ir atstatė priekin koją. Apsisuko aplink, jausdama vėsiai ir maloniai koja slystančią medžiagą.

Akimirksnį lango stikle išvydo savo atspindį. Balta suknia su vilnijančiu sijonu!

Ingrida leido jam plazdėti. Kažkuri jos širdies kertelė dainavo. Ji net nepamatė, kaip atsidūrė vidury svetainės.

Iš lengvo sukiojosi priešais didįjį veidrodį prisidėjusi suknelę. Valandėlę pastovėjo žiūrėdama.

Tada užmetė suknelę ant kėdės prie durų ir nusitempė nuo savęs kasdienius drabužius. Po vieną.

Kai jau stovėjo pasidabinusi balta šilko suknia ir grožėjos savimi it papuošalu, balta kolona veidrodyje, akyse pasirodė ašaros.

Tie ilgi, užmiršti metai. Tas apkartęs pasmerktosios vaidmuo dar neįžengus kambarin. Tas žeminantis vaidmuo niekada neturėti teisės būti oriai.

Tai prasiveržė taip nelauktai, kad ji nepajėgė šių garsų suvaldyti.

Tik pastebėjus lovoje vyro akis, suėmė save į rankas ir susitvardė.

– Ką čia, po velnių, išdarinėji? – sušvokštė tas.

– Taigi matuojuos Solės suknelę, – išlemeno ji.

– O ko čia stovi ir raudi vidury nakties? Gal įsikirpai?

Ji tik stovėjo kaip stovėjus.

– Taigi kad, velnias, labai jau vėlai velkiesi baltą suknią. Baltos jaunamartės ne vokiečiams ir bedarbiams!

Balsas buvo pasikeitęs. Jinai jį atpažino.

Ingrida neskubėdama nusivilko suknelę, nunešė ją virtuvėn ir pakabino ant sienos. Paskui nušluostė šilko pūkus nuo valgomojo stalo ir nurinko adatas bei siūlgalius. Kai atsigulė, buvo visiškai tuščia ir rami.

32

Simonas buvo gerai pasistūmėjęs su atstatymo darbais. Karkasas jau stovėjo po stogu. Viskas lyg ir ėjosi kaip iš pypkės. Moteriškės, išėjusios apsipirkti, sukišusios galvas stebėjosi, kaip viskas spėriai juda. Tačiau bedarbiai seniokai, knapsintys virš prekystalio pas Otarą arba ilgas ryto valandas spjaudydamiesi slankiojantys po kaimą, manė, kad užmojo būta tikrai per didelio. Simonas, be abejonės, atsidurs duobėje. Jie šyptelėdavo nuo tokios minties.

Tie, kurie mosikavo plaktuku ir niūniavo pastolių viršuj, turėjo kaip kitaip leisti laiką. Mat jiems naujoji Simono krantinė prilygo pačiai Saliamono šventyklai, kai ši stūksojo plakama rudens vėtrų ir vėjyje skleidė duslias, vienišas aimanas. Ji gaudė it apleisti vargonai.

Gaisro priežastis nebuvo išaiškinta. Jis buvo kilęs savininko kambary. Ten galėjo šmirinėti bet kas, kalbėta puse lūpų. Tačiau Simonas su Rakele neturėję tokių nedraugų, kad nuo to galėjęs kilti gaisras – tai žmonės žinojo. Dėl įtarimų apgauti draudimą tas pats Simonas išteisintas. Jis nesusikrovė turtų iš tos menkos sumelės, kurią atgavo už patį pastatą, o įmonė ir namo turtas nebuvę apdrausti.

Nekalti, geranoriški keiksmai ugningai skardėjo tarp šiurkščių juoko papliūpų ir derva kvepiančių sijų.

Simono kaip šeimininko rankos buvo užimtos darbu. Gal ir neprarado tiek daug praleisdamas sezoną, kaip iš pradžių manė. Žuvys nepasirodė, ir Dalas turėjo žmones išleisti atostogų. Ypač tai atsiliepę pjaustyklos moterims.

Rakelė audė. Ji apsilankė Breilane, Otaro krautuvėje, su didžiuliais austų takelių rulonais, kruopščiai suvyniotais į pilkąjį popierių. Taip žinia pasiekusi visus.

Ji bemaž padvigubinusi savąją avių bandą ir pati šįmet ėjusi šienauti.

Tai bylojo apie prastus laikus.

Simonas buvo priėmęs Henriką į darbą, kad pamalonintų Rakelę. Bet iš jo buvęs nekoks darbininkas. Ir dėl to daugiau kaltas stikliukas nei ligota ranka, manė Simonas.

Kai Henrikas nepasirodė darbe be žinios tris dienas, Simonui trūkusi kantrybė, ir jis nužygiavęs aukštyn, į Šimtabutį.

Tądien daug sakyt nereikėjo. Tačiau atėjus popietei tas nusileidęs prie statybų ir neįtikėtinu greičiu susišlavęs vinių prikyštę ir savo plaktuką. Sveika ranka padėdamas kitai, kad vyrai tik stovėję ir išsiviepę žiopsoję, kaip tas vikriai sutvarkęs stalą. Tada netaręs nė žodžio išėjo.

Simonui buvo gaila Ingridos. Bet pats savęs nestabdė, nes dar neatėjus vakarui į Henriko vietą pretendavo trys vyrai.

Tam žmogui kažko tikrai neduota, manė Simonas. Sunkiai, pakumpusiai žmogystai, kuri sužydėdavo tik tada, kai ant stalo atsirasdavo stikliukas ir kai ji galėdavo riesti vieną po kitos pagyrūniškas istorijas. Retkarčiais jis, būdavo, lieka sėdėti vienas šeštadienio naktimis prie kokio žvejo namelio stalo. Šnekasi su savim, čia dėsto ir giriasi, čia klausia ir atsako. Arba tik kiūto ten snūduriuodamas nepagražintais, iškreiptais veido bruožais.

Simonas stebėjosi. Buvo šį bei tą girdėjęs apie kitokį Henriką – iki nelaimės, iki Ingridos ir vestuvių. Tai buvo ne tik blogos kalbos. Ir Simonas nežinojo, ar jam tikėti, kad žmonės tokie tik iš priešiškumo ir noro pakenkti. Ligotas petys ar ranka – ir viena, ir kita gali būti dėl to paties, mąstė Simonas. Ir pašiurpdavo pagalvojęs apie tas ilgas audimo palėpėj praleistas dienas ir naktis, kai neturėjo ūpo netgi atsinešti virvės.

Buvo viena, kuri jį ištempė už plaukų. Šiaip Ingrida ne tokia, kad tampytų žmones už plaukų. Tai galbūt daugiau, nei iš moters galėtum norėti, šmėstelėdavo jam.

Simonas save laikė geranoriška, paprasta siela. Taip paprasčiau gyventi. Nėra dėl ko graužtis. Vis dėlto negalėjo nesistebėti pagieža Henriko akyse. Ji kartkartėmis vargindavo.

Jis pasikalbėjo apie tai su Rakele sugrįžęs namo vakare. Ji sėdėjo ir perrinkinėjo spanguoles bei žvilgtelėjo viršun, vis žvairuodama į šapus ir lapelius, kurie norėjo prasmukti su raudonomis uogomis į pailgą medinį dubenį, kurį laikė ant taburetės prie stalo.

– Jis tik pavydi! Gal supranta, kad Ingrida turi priežasčių galvoti, jog ji pasirinkusi netinkamą vyrą, – paerzino ji.

Simonas nusijuokė.

– Taip, tu viskam randi priežastį.

Jis įniko kartu perrinkinėti uogas, bet daugiau valgė.

– Baik šlamšti! Slunkiau! Šitai keliaus į Breilaną, kad galėčiau audimui nusipirkti naujų išilginių siūlų.

Simono veidu nusklendė šešėlis.

– Netiesa, jog šitaip plūkiesi, kad tik galą su galu sudurtum.

– Pliauškalai! Nejau tu tik vienas turi plūktis? Kodėl ir man nesiplūkti? Kai buvo geri laikai, atsidėdavau į komodą. Tu niekada nežinojai kiek. Ir juo labiau į nieką nesigilinai. Aš turėjau visa, ko reikia. Dabar aruodas tuščias. Tad ir man tenka pašlavinėti pelus, kad pasiieškočiau soties. To betrūktų…

Daugiau ji nepasakė. Simonas apjuosė ją ilgomis, stipriomis rankomis. Prisiglaudė prie savęs, apiberdamas bučiniais visą jos veidą.

Jis gėrė ją kaip ištroškęs vyras. Niekada nenorėdamas numalšinti troškulio. Geisdamas, kad niekada to nebūtų gana.

Kitą rytą šapeliai ir uogos mėtėsi ant virtuvės darbastalio. Simonas atsikėlė anksti ir viską sutvarkė: paruošė krosnį, atnešė kuro, išvirė kavos ir buvo Rakelės paslaugoms. Jis nesigėdijo. Kaži ar būtų, net jei visas kaimas būtų matęs jį lakstant pirmyn atgal į virtuvę ir padedant tvarkytis namuose savo paties žmonelei. Jis buvo toks laimingas, kad turėjo ką nors veikti.

Tada jis užnešė padėklą palėpėn ir patiekė Rakelei į lovą kavos su sumuštiniu, nors ir vidury savaitės.

– Vis apie tai galvoju, – tarė Rakelė duonos ir sūrio pilna burna. – Pasiimsiu Torą į draugiją. Auginsim kiaules.

Simoną tai pribaigė. Rakelė – kiaulių šėrikė! Jis skambiai nusikvatojo.

Tada didžiajame komodos veidrodyje išvydo jos veidą ir beregint užsičiaupė.

– Aš paskambinsiu šiandien. Užsakysiu ir apmokėsiu už du paršelius.

– Nepliaukšk niekų! – pareiškė ji išdidžiai. – Dabar tam ne laikas. Aš įspėsiu. Ir man reikės keturių. Aš pati turiu užtektinai pinigų!

33

Ruduo buvo tiek pat giedras ir šaltas kaip kad praėjusi vasara lietinga ir dargana. Šermukšnis prie Šimtabučio čaižė raudonomis uogų kekėmis pietinę sieną, kai pietvakaris atūždavo svetimas ir nekliudomas langinių, lyg būtų ne iš šio pasaulio.

Turbūt bulvių derlius turėjo būti geresnis už žuvies laimikį. Taigi žmonėms teko skinti žemės vaisius ir žiūrėti, kas iš to išeis.

Tora padėjo Rakelei nukasti bulves. Ji gausianti po pusmaišį už kiekvieną vargtą dieną, pasakiusi dalykiškai Rakelė. Ir dar kibirą sėklinių bulvių pačiai pasisodinti kitą pavasarį.

Per pietų poilsio valandėlę Tora sėdėjo ant durpių dėžės virtuvėje Bekejorete ir skaitė, kol Rakelė snūduriavo ištiesusi sustingusią nugarą ant kušetės.

– Ką čia skaitai? – pasiteiravo Rakelė žiovaudama.

– „Viktoriją“, – pasigirdo svajingas balsas.

– „Viktoriją“? Kas čia per knyga?

– Nejau esi tokia suaugusi ir nežinai? – paklausė su nuostaba Tora ir pakėlė akis.

Ji užvertė knygą virš dešinio smiliaus.

Rakelė nusišypsojo.

– Ne, nebuvo kada tiek daug skaityti – knygų ir viso kito.

– Turėtum paskaityti, teta, – Tora buvo karštai įsitikinusi. – Net nenutuoki. Kaip tai graudu, kaip gražu…

– Nejau gali būti sykiu graudu ir gražu?

Rakelė šiaip ne taip atsistojo ant kojų, mėgindama su grimasa veide ištiesinti nugarą. Paskui nušlubčiojo prie virtuvės krosnies ir įkrėtė į juodąją angą tris semtuvėlius anglių.

– Taip, – tarė rimtai Tora. – Tai taip gražu. Nesvarbu, kad jie vienas kitam patinka. Jis – tik malūnininko sūnus, o ji turtinga. Atrodo, kiti norėtų juos vien dėl to matyti priešais. Visai kaip kad buvo ma…

Tora staiga nutilo. Dvi raudonos dėmės taip išmušė skruostikaulius, kad ji nežinojo kur dėtis.

Rakelė per kambarį metė į ją nustebusį žvilgsnį.

– Visai kaip kad buvo tavo mamai ir tėčiui?

– Taip, – sušvabždėjo Tora.

Žeme besiritinėjanti rudeniška saulė įslinko pro langą ir privertė Rakelės katę susiraityti murkiančią į kamuoliuką ant atraižų kilimėlio. Ji tingiai laižėsi užmerktomis akutėmis.

– Ar daug galvoji apie tėtį, Tora?

Rakelė nusliūkino prie virtuvės lango ir paeiliui pabadė pirštu gėlių vazonus. Paskui atsinešė ąsotėlį su vandeniu.

Kai sulaukė atsakymo, prisėdo su ąsotėliu rankose ant durpių dėžės šalia Toros, išsiblaškiusi, lyg būtų pamiršusi, ką ruošėsi daryti.

Ji, Rakelė, buvo tokia maža. Sėdėjo ant tos aukštos dėžės ir tabalavo kojelėmis it kokia mergaičiukė.

– Ar mama apie jį dar kalbėjo?

– Ne, – numykė Tora. Juk žinojo, kad teta niršta ant mamos, nes ši nenori šnekėti apie tėtį.

– Dabar jis ten visada.

– Tai neturėtų turėti jokios reikšmės. Juk Henrikas visa tai žino. Jo neapgavo nė vienas gyvasis. Jis paėmė mamą, nes jos norėjo. Jis, beje, jai pačiai pridarė bėdos. Bet ėjosi nekaip…

Rakelė sėdėjo stebeilydama pro langą, į slėnius ir laukus. Tarytum nesikalbėtų su Tora.

– Ką turi galvoj? – atsargiai paklausė Tora.

Širdyje tai buvo lyg lietus po ilgos sausros – kad suaugęs žmogus su ja šnekėjosi apie dalykus, apie kuriuos tik galėdavo pagalvoti.

– Juk žinai apie savo mažąją sesytę, kuri mirė?

– Visai kaip Elizifos mažylė?

– Taip.

– Kur ji? Turiu galvoje, kur jos kapas?

– Ak, ji guli kapinėse. Ar ten nebuvai?

– Ne.

Katė atsikėlė ir ilga uodega pasiglaustė aplink Rakelės blauzdas. Ši paėmė ją nuo grindų ir išsiblaškiusi perbraukė žvilgantį kailiuką.

– Tai, matyt, ta tavo mama ten vaikšto viena.

Torą nutvilkė keistas tuščias skausmas.

Bet ji žinojo, kad taip yra. Mama turėjo ir dar šį tą, kuo nenorėjo dalytis su Tora. Mažą kapelį. Ji buvo užsiminusi apie vieną žmogų, kuris turėjo būti Toros tėtis, apie kurį ji niekados nekalbėjo. Atrodė, kad norėtų, jog Tora būtų nuošaly. Nejučia ji pasijuto viena kaip pirštas.

– Kartais sunku būti moterim, – tęsė Rakelė. – Šitai gali būti sunku, nepaisant to, ar turi vaikų, ar ne. Bet galbūt visąlaik labai ėmiau į širdį, ką tavo mamai teko išgyventi, tik todėl, kad neturiu nė vieno. Dabar širdyje teliko ilgesys. Jis niekada nenuslops.

Tora nesiryžo įkvėpti. Tai buvo taip keista, taip pakilu. Kas galėjo pamanyti, kad teta pajėgtų išreikšti žodžiais tai, ką galvoja. Pasakyti tai mergaičiukei!

Ir dar – netgi nežinodama apie „Viktoriją“.

Bekejorete buvo valgoma visai kitaip nei namie. Džiaugsmingiau. Teta ir dėdė dažnai juokaudavo sotindamiesi.

Tora drauge su jais taip dažnai nesijuokdavo. Tik sėdėdavo pražiota burna, gerokai į viršų patemptais lūpų kampučiais ir jausdavosi laiminga iki pat kojų pirštų galiukų. Niekas neįsiplieksdavo, jei kas užsisvajodavo arba nebevaliodavo suvalgyti viso maisto. Apie tai netgi nebuvo kalbos. Argi ne keista.

Šitaip valgant viešpataudavo tokia ramybė, kad galėdavai sukirsti visą arklį – kad tik šitai kuo ilgiau truktų. Ji beveik užmiršdavo, ką reiškia girdėti sunkius, šlempinančius žingsnius laiptinėje, kai sėdėdavo su kąsniu burnoj. Užmiršdavo, kaip liežuvis, jam čiupus už durų rankenos, nei šiaip, nei taip ištindavo pačioj ryklėj.

Dėdė niekuomet nemiegojo ant kušetės po pietų. Sykį ji pasidomėjo kodėl. Tada jis atsakė, kad tai padarys, kai persikels į senuosius namus Breilane. Paskui iškėlęs ją, dičkę mergaitę, aukštai iki lubų, turėjo pasitrinti su ja skruostais, kad ši neužpyktų ant jo, jog jis buvęs toks šiurkštus. Lyg ji galėtų užpykti ant dėdės Simono!

Torai buvo pasirodę, kad ji bemaž nutirpo nuo jo prisilietimo. To neištversiu, manė ji.

Tačiau šleikštulys, kaip laukta, neapėmė. Ir Torai šmėstelėjo, jog Simono rankos veikiausiai kitokios… Tada tas pagriebė ant durų dėžės gulinčią kepurę ir išrūko pro duris, paskui save išsinešdamas stiprų pypkės dūmų tvaiką.

Bulviakasis dar turėjo trukti keturias dienas. Taip buvo paskaičiavusi Rakelė. Joms nereikią verstis per galvą, čia ne tas darbas, kai mokama už tai, kiek padarai, manė ji.

– Turim skirti sau kiek reikia laiko ir pavalgyti, ir susitvarkyti, paskui leisti sau kartelį kitą ištiesti nugarą ir tarpais šnektelėti.

Trečią dieną, kai jiedvi stovėjo lauke, atėjo žydelis.

Jis įsitaisė ant tuščios bulvių dėžės ir pasiūlė savo prekių. Jau kadai nebuvo keliavęs po Salą.

Rakelė juokais pareiškė, kad jam verčiau nevargti ir neatidarinėti pas jas savo lagamino, mat čia, ūkyje, jos tokios pajuodusios, kad negalėtų prisiliesti net prie paprasčiausio blizgančio atviruko.

Liesas seniokas vis vien sėdėjo ant dėžės lyg prirakintas. Rudas jo paltas su dideliausiais atlapais ir milžiniškomis kišenėmis gaubė jį kaip kiautas. Atrodė, lyg viršuj, ant storo milo, būtų kas patupdęs laisvą galvą. Per darganą jis pasistatė palto atlapus, kad šie gerai dengtų ausis ir būtų užuovėja nuo to, ką Viešpats pasiųs – ar lietų, ar sniegą.

Jis keliavo su savo lagaminėliu pakiemiais. Suaugę žmonės jį dar atminė nuo mažų dienų. Jis leisdavosi į kelią vos išaušus pavasariui. Nuo vėlaus rudens būdavo dingęs kaip į vandenį. Niekas nežinodavo kur.

Jis buvo vienas iš paskutinių, menančių senus laikus. Žinojo daug ką, bet nebuvo toks atlapaširdis, kad tai ką nors reikštų. Nieko neįkalbinėjo pirkti, tik prisistatydavo, ir tiek. Jei būdavo alkanas, mielai pasėdėdavo, kol kiti pavalgys, jei jau nusišypsodavo laimė užeiti pro priemenės duris. Jei ką nupirkdavo, nesvarbu, ar didelį, ar mažą daiktą, – susyk išeidavo. Taigi nebereikėdavo jam siūlyti nei maisto, nei kėdės.

Visi pažinojo žydelio būdą, bet nedaugelis žinojo jo vardą. Jis buvo keistai nepažeidžiamas. Galėjai jį vyti lauk ir kankinti. Vis vien sėdėdavo. Arba pakildavo ir lyg niekur nieko išeidavo.

Sykį kažkuris iš vaikų pačiupo jo lagaminą ir nudūmė su juo tolyn. Tačiau žydelis – jo nevadino niekaip kitaip – kantriai sėdėjo ant šalikelės akmens ir laukė, kol įkyruolių linksmybės baigsis ir Giuna juos pasišauks į pamoką.

Paskui jis be galo lėtai nudūlino prie akmenų skaldyklos, kur tie buvo paslėpę lagaminą, paieškojo ir jį radęs patraukė toliau.

Tora jį pamatė pro langą. Giuna sėdėjo prie savo stalo nieko nenumanydama. Gerai toms nugaroms, kurios priversdavo nusidėjėlius sėdėti tiesiai virš mokyklinio suolo dangčio.

Torai nedavė ramybės keistas jausmas, kad ji su žydeliu giminės. Nebuvo tiksliai išsiaiškinusi kodėl. Ko gero, tai turėjo ką bendra su tuo, kad žmonės jautėsi turį teisę uiti ir kankinti ir ją, ir žydelį. Jis irgi buvo iš tų netikėlių. Atsiduoda žydais, atsiduoda šykštumu ir pinigais, šaipydavosi žmonės jam praeinant pro šalį.

Tai žydai nužudę Jėzų. Taip sakydavo netgi Giuna. Tai vokiečiai išžudę žydus per karą. Pasodinę juos į koncentracijos stovyklas. Giuna pasakojo ir tai.

Elizifa manė, kad žydai sulaukė Dievo bausmės – jei jau Hitleris atėmęs jiems gyvybę ir po visur išgainiojęs. Torai delnus išmušė šaltas prakaitas, kad Dievas galėjęs toks būti. Tačiau laikė liežuvį už dantų, kad nepapriešgyniautų. Niekas Elizifai nepriešgyniavo. Tai vokiečiai nužudę Polo Ingebriktseno sūnų ir išgalabiję pusę Norvegijos, o kaipgi. Tora buvo girdėjusi daug liūdnų istorijų apie žmonėms nuluptus nagus ir iš burnos išmuštus auksinius dantis.

Už visa tai kažkam reikėję prisiimti kaltę.

Kažkam, kas buvęs žmonėms pasiekiamas.

Tora suprato, kad žydelis ir ji iš tų, kurie neišsisuks.

– Matau, triūsiat tempdamos bulves namo.

Žydelis sėdėjo ant dėžės, išskėtęs ant nutrintų kelnių šlaunų pirštus, kurie priminė nagus. Juos tai ištiesdavo, tai paslėpdavo, lyg šildydamasis. Paltas buvo atlapas ir plakėsi stipriame vėjyje sunkiais, atgal bloškiančiais pliekiais. Atrodė, lyg vyras būtų didžiulis paukštis, kuris pamiršo, kaip skristi.

– Ką gi, tas pats visose sodybose. Nekokia dėl šito prekyba. Nemato žmonės, kad turiu gražių siuvinių. Kalėdinių motyvų. Turiu staltiesę su nykštukais, sėdinčiais ratu. Pelę ir katę, dar eglės šakeles…

– Žinau, mielasis. Bet matai, kaip atrodo mūsų rankos. Esu tokia apskretusi, kad negaliu nė nusišnirpšti!

Rakelė pasiunčia Torai šelmišką žvilgsnį per bulvienojų krūvą.

Bet Torai atsakyti į pajuokavimą neapsiverčia liežuvis.

Ji, regis, įlindusi į senąjį vyriškį. Tapusi juo. Įlindusi į paltą, po oda. Ji pajunta bėjėgišką skausmą, koks nusmelkia apsinuoginant, žeminantis, maldaujant. Prašinėjant mažiausio. Paminant bet kokį išdidumą ir šliejantis prie nesvarbu ko.

Ir atrodo, lyg nebebūtų diena. Naktis ją užklumpa bestovint ten. „Geltoniukės“ juodžemyje tampa kraujo dėmėmis. Jos šviečia mažomis, išsigandusiomis akelėmis. Šokčioja kažko iš jos norėdamos. Ji apsigina žvilgsnį prikaustydama aukštai virš Rakelės galvos. Jaučiasi taip, lyg sėdėtų sūpuoklėse, kurios pernelyg greitai supasi.

Ji neįstengia sustabdyti. Greitis tik auga. Sūpt, sūpt, kol šleikštulys ją bemaž įveikia. Ji girdi savo balsą. Rėplioja po kamaraitę. Maldauja įsitvėrusi lovos atramos.

O „geltoniukės“ spokso į ją iš juodžemio.

Kovos nėra. Viskas nulemta jėgų, stipresnių ir neklystančių.

Vokiečio pavainikė! Žydelis!

Tora rausia drėgną juodžemį. Rausia ir rausia, kol juodžemis sulenda į panages. Pačioj gilumoj oda tvirtai laikosi. Dar giliau. Ji pajunta, kaip plyšta, turi pasiduoti. Kažkas atsiskiria. Skauda. Bet nulemta. Visados atsiranda ką nudirti ir prikalti prie lentų tvoros. Gerai būtų su tuo apsiprasti, susigyventi.

NE! Iš jos prasiveržia kaži koks šauksmas. Nebegali išturėti. Tai nepriklauso laukui, tikrovei, Bekejoretui. Tai gėdingas ir gargždus garsas. Nesuvokiamas. Vis dėlto jis jai išsprūsta. Kaip begalinis užsispyrimas.

Ji pačiumpa didelę „geltoniukę“. Atidžiai nužiūri mažytes rausvas duobutes gelsvoje bulvėje. Paskui pakyla, pašoka į viršų, lyg tai būtų gyvybiškai svarbu. Ištiesia dideliu lanku atgal ranką su bulve. Išsitempia iki pat kojų pirštų ir įgijusi pusiausvyrą sutelkia visą savo virpančią įtampą.

Paskui paleidžia bulvę skristi. Vis aukštyn, virš juodų, išraustų juodžemio vagų.

Murzinas kumštelis vėlei pakimba vienas. Jame dar tvyro lašelis virpančios įtampos. Tada viskas praeina. Tuodu suaugusieji nustebę nulydi akimis bulvę, kuri pranyksta už tvarto stogo. Tada kaip vienas atsuka galvas ir pažvelgia į Torą.

Raudonis stipriai nuplieskia Toros veidą ir kaklą. Ji nusviedė toli į žemaūgį mišką didelę, gerą valgomą bulvę!

Ji nuolankiai vėl atsistoja keturiomis ir sukrunta rinkt, tarsi gyvenime tai ir terūpėtų. Todėl ir nemato Rakelės veido išraiškos. Ši iš nepatiklios nuostabos perauga į susižavėjimą, kol galiausiai nušvinta akinama šypsena.

– Ei, Tora! Kaip tu gerai meti! Nieko panašaus nesu mačiusi. Tu visai tokia pat kaip aš, kai augau. Aš irgi turėjau bėgioti, šokinėti ir mėtyti. Dieve mano, kaip seniai tai buvo! Užteks, dabar pailsėkim. Eime vidun, nusiplausim purvus. O tada išsikepsim vaflių. Ar nori vaflių?

Ji kreipėsi į vyriškį ant bulvių dėžės.

– Jis sako ačiū ir darsyk ačiū! – Senasis vyriškis staiga pašoko ant kojų. Jau stovėjo trypčiodamas, tvirtai įsikibęs lagaminą.

Ir Tora puola tuštinti pilnus kibirus. Dėžės apačioje pilant bulves dunksi ir skilinėja.

Juodžemis nubyra atidengdamas mažytes rausvas akutes. Jos spokso į ją. Jų šimtai. Tora uždengia dėžę maišu ir nuskuba į namą.

Kaip keista, kad teta pakviečia žydelį vidun. Taip beveik niekas nesielgia. Gal teta nuspėjo, kad Tora jaučiasi su juo giminės? Ne, ji išmeta tokią mintį iš galvos.

Bet gali išsaugoti tąją apie bulvę. Dabar ji gulėjo kažkur už tvarto ir buvo niekam žemėj nereikalinga.

Rakelė beveik privertė vyriškį nusivilkti paltą ir nusiauti batus. Paskui pastatė jam dubenį vandens apsiprausti.

– Nusiplauk rankas! – tarė ji įsakmiai.

Tora pažiūrėjo į žydelį. Gėda jo veidą padarė tuščią, mat jo rankos buvo itin nešvarios.

Tora, kol sulaukė savo eilės, slėpė žemėtas rankas už nugaros.

Žydelis lankstė ant virtuvės darbastalio išpieštas staltieses ir servetėles. Rakelė tai prieidavo, tai atsitraukdavo, viską vartė sukiojo, laikė iškėlusi priešais save ir klausinėjo Toros nuomonės. Kartkartėmis paėjėdavo prie krosnies ir įpildavo į vaflinę tešlos. Šita šnypštė ir kvepėjo, gulė virš viso, kas nutikę lauke, lyg maloni užmarštis.

– Manai, Tora, turėsim laiko siuvinėti, – paklausė ji užsisvajojusi ir kilstelėjo vieną antakį. Ji laikė pakėlusi papuošimui skirtą rankšluostį ir jį apžiūrinėjo.

Trobelės, beržyno ir galybės gėlių motyvai. Tora linktelėjo vaflių pilna burna. Atsigėrė kavos ir ji. Ji žiūrėjo į Rakelės laikomų spalvų motyvą, kad apsispręstų, kas labiau tinka.

Vyras vien šypsojo akimis. Aplinkui jas rezgėsi išdavikiškas tankus raukšlių tinklelis. Bet burna buvo be išraiškos. Jis valgė palengva ir atidžiai, nesriūbčiojo kavos iš lėkštutės, kaip, Tora buvo mačiusi, buvo pratę seni žmonės. Visa, ką jis darė, vyko veik be garso.

Atrodė, lyg jis baimintųsi, jog kas nors pastebės jį esant. Retsykiais jis užsimiršdavo ir nusišluostydavo plaštaka ūsus. Jau kitą akimirką susiprasdamas sėdįs pasiturinčių žmonių virtuvėje. Tada jis droviai išsitraukdavo iš gilios kišenės nelabai švarią nosinę. Pagarbiu judesiu ir lėtai persibraukdavo ten, kur būdavo ką tik naudojęs plaštaką.

Šis žydelis buvo visai kitoks nei tas, kurį Tora buvo mačiusi šlaistantis su lagaminu kaime – su vilkstine vaikigalių pridurmui ir vėjy besiplaikstančiu paltu.

Šitai tarytum buvo… žmogus.

Pyrago lėkštutė buvo tuščia. Tora nesuvokė, kaip galima, kiek pažiūri, valgyti taip lėtai, bet sykiu sušveisti tiek daug ir taip greitai.

Komplektas virtuvei buvo parduotas su didžiausia simpatija, ir žydelis kaipmat išsiruošė į kelią. Reikia tiek daug apeiti. Jis nebandė Rakelei parduoti kitų daiktų, tik padvejojo užvoždamas lagamino dangtį. Vien atsitiktinai pakilnojo suknelėms skirtus audinius ir kaspinus, jo suriesti pirštai išsiblaškę nuslydo rietimu plačios šviesios medžiagos.

Jam išėjus vis dar tvyrojo keistas aitrus kvapas.

Tora ruošėsi siuvinėti staltiesę darbastaliui. Rakelė pasakė, kad bulvės palauksiančios kitos dienos. Dabar reikią siuvinėti. Ir jiedvi, užsidegusios didžiąją lempą viršum virtuvės darbastalio, kibo į spalvas.

Iš pradžių Toros pirštai neklausė. Nuo bulviakasio pirštų slanksteliai buvo aptirpę ir bejėgiai. Rakelė darbavosi adata su dideliu įgudimu ir pataisydavo Torai sunkiausius dygsnius, kad ji galėtų parsinešti šį darbą namo. Ji gausianti už staltiesę 30 kronų, kai baigsianti. Tokie pinigai pasirodę neįtikimai dideli ir kone begėdiški, kad galėtum juos priimti. Tačiau Rakelei tai buvo nė motais, ji pareiškė, kad darbas užtat turėtų būti tvarkingas iš blogosios pusės, nes kitaip turėsianti patikrinti kiekvieną mielą dygsnį. O dabar Tora turinti pasiskolinti žibintuvėlį ir ruoštis namo, kol jie dėl jos nepradėję būgštauti. Rytojaus aštuntą laukia bulvės!

Tora vis dar stoviniavo apsivilkusi lauko drabužiais. Atrodė, lyg niekaip negalėtų suvynioti darbastalio staltiesėlės į pilkąjį popierių. Ši vis išslysdavo. Galiausiai Rakelė užrišo virvutę ir įdavė ryšulį su šypsena.

– Gal galėčiau miegoti čia?

Žodžiai išsprūdo Torai pro lūpas nejučiomis. Rakelė nustebusi pažvelgė į ją.

– Nejau bijai tamsos, mano didele mergaite?

– Ne, ne visai taip…

– Galėsi čia miegoti rytoj, – nusprendė ji ir timptelėjo Torą už vienos kasos. – Juolab kad Simonas vyks į Bodę. Paklausk mamos, ar leis, gerai?

– Būtinai!

Torai bidzenant namų link tamsiu žvyrkeliu, rytojaus diena dingojosi kaip švelnus, šiltas žvėrelis glėbyje.

Ji stūmė šalin mintis apie vakarą ir naktį, leisdama žibintuvėlio šviesai linksmai švysčioti kelio pagrioviais ir dirvonais. Tarytum jai jo būtų nereikėję, kad matytų. Nors dangus buvo tamsus, o žemaūgių medžių miškas dunksojo vos per žingsnį, susipynusios jo šakos tiesėsi jai įkandin.

34

Tai ji pastebėjo vos užlipusi, nors laiptinė skendėjo prietemoje, nes lemputė jų laiptų aikštelėje buvo perdegusi.

Mamos batų ir palto nėra! Jojo batai ir švarkas guli krūvoje po pakaba.

Tora padelsė prie durų rankenos. Tarsi neturėdama jėgų šįvakar jos trūktelėti. Iš vidaus sklido bruzdesys.

Ji apsisuko ir laisva ranka susirado laiptų turėklą. Kišeninį žibintuvėlį ir pilkojo popieriaus ryšulėlį priglaudė prie kūno kita. Kaip sprunkantis vagis.

Kuo atsargiau užvėrė laukujes duris, vis vien tos šiek tiek sudejavo. Tada vėlei atsidūrė žvarbiam ore ir leidosi paslepiama tamsos.

Šį vakarą to nekęs!

Susigūžusi, mažytė figūrėlė su ryšulėliu po pažastim. Šalinosi kelio. Susirado takelį, vedantį viršun viržynais ir per pelkes. Alksnynai stūksojo jai kelyje kaip išgąsdintos šmėklos.

Sykį, gaudydama kvapą, prisėdo ant akmens ir pasijuto išgelbėta. Ji – Tora. Ji kelyje – į pabėgimą.

Akmenų skaldykla! Štai kur patrauks. Kad galėtų pasėdėti užuovėjoj. Turėtų būti vėlu. Dabar niekam nereikėtų jos matyti lauke. Mat tada mama tai sužinos ir susigės, išgirdusi žmones šnekant, kad Ingrida negalinti susitvarkyti su vieninteliu vaiku, kuris slampinėja tamsią naktį. Ir žmonės stebėsis. Tora žinojo, jog žmonėms nereikia duoti tam progos.

Nes tie besistebėdami išpūsdavo nemalonias ir smerkiamas tiesas. Kuo labiau stebėdavosi, tuo baisesnės būdavo tiesos.

Kai ji bemaž priėjo į akmenų skaldyklą vedantį šunkelį, šlaite staiga pasirodė dvi žmogystos. Jos tarsi išniro iš niekur. Ji jų neatpažino.

Ji pritūpė pakelės griovy, jusdama, kaip per aulinių kraštus ima sroventi vanduo. Šaltai ir negailestingai apliedamas blauzdas, kulkšnis ir galiausiai pirštus. Vis tiek tupėjo tol, kol vyrai nutolo. Akmenų skaldykla, rodės, nebebuvo saugi. Ji stovėjo sutrikusi, nežinodama, kuriuo keliu pasukti. Tuo, kuriame dabar yra žvejo namelio palėpė!

Tada ji prisiminė, kad naujoji esanti po stogu ir turinti sienas su daugybe vėjo neperpučiamų kerčių. Gal ten galėtų susirasti priebėgą. Kad tik galėtų patūnoti valandėlę, kol bus tikra, kad mama baigusi darbą. Galėtų ją pasitikti lauke pas Dalą. Deda galvą, kad mama ją išbars, jog ji bastosi tokiu metu tamsoje. O kaipgi!

Ji nutykino per kelią ir susirado atslūgusios jūros kraštą, kad galėtų niekieno nepastebėta leistis kaiman. Trumpi aulinukai žliugsėjo šalti ir nusmurgę.

Reikėję siuvinį palikti namie, laiptinėj, tada būtų turėjusi abi laisvas rankas ir galėjusi jas šildyti kišenėse. Dabar gavo jas šildyti paeiliui. Tas taip mažai padėjo.

Vėjas buvo stiprokas. Kasos už nugaros tamsoje styrojo kaip pagaliukai, ir negalėjai nulaikyti priešais susiausto švarkelio. Šaltis smelkėsi blauzdomis ir šlaunimis aukštyn, ir ji karčiai apgailestavo, kad nepasiliko apsimovusi „bulvinių kelnių“, kai ėjo namo. Sijonas buvo trumpas, kojinės plonos. Be to, nesilaikė viena kilpelė, taigi ji turėjo stabtelėti, kad kaip dera pritvirtintų kojinę.

Sykį neapsižiūrėjusi parpuolė kniūbsčia ant akmenų. Pajuto, kaip kojinę ties keliu praėda aštrus akmuo ir įsminga į odą. Prie pirštų lipo kažkas šilto. Kraujas. Kojinė buvo suplėšyta. Ji pametė iš rankų ryšulėlį ir žibintuvėlį. Bet turėjo marias laiko jiems susirasti, negalvojo apie tai, kad jų neras. Visa buvo taip keistai tolima. Tarsi būtų ropštusis tamsia pakrante visą gyvenimą.

Uolas skalaujančios bangos baltai blykčiojo. Paskui pasigirdo šniokštimas. Ritmingi sūkuriai. Tai užeidavo, tai praeidavo. Tora vis sėdėjo nesijudindama, kol nebejuto pėdų. Buvo susibrukusi rankas tarp kojų, kad jaustųsi pakenčiamai.

Kai galop atsigręžė, išvydo kaimo žiburėlius. Atrodė, lyg būtų atsipeikėjusi. Drebėdama pakilo ant kojų ir pagraibė, kol rado žibintuvėlį ir ryšulį.

Žibintuvėlio neuždegė. Tamsa gera. Nepalieka pėdsakų. Tamsa visada turi priebėgą mergaitės kūneliui. Bet aplink neturėtų būti sienų. Turėtų būti kaip čia: be ribų. Vis vien ją nusmelkė vieniša tamsos baimė. Jautėsi, lyg judėtų negyvame pasaulyje. Tebuvo tik ji. Viena su savimi. Ji tyčia išmetė iš galvos mintis, kodėl čia eina. Ji neturi jokios dingsties. Tai tik būdas išlikti. Klajoti tarp mirusių ir šaltų akmenų pasaulyje, kuriame tėra gyvi vėjas, jūra ir ji.

Ji šmurkštelėjo tarp pastolių, dairydamasi tamsiausių kampelių didžiulio statinio šešėlyje. Dabar, kai buvo čia, jis atrodė kur kas baugesnis. Pagaliau aptiko kopėčias, vedančias į pastolių viršų. Ji šiaip taip užkopė, laiptelis po laiptelio, ir susmuko, saugiai atrėmusi nugarą į sieną. Nesuteptos talės nuo kiekvieno jos judesio vienišai ir gailiai sucypdavo. Kelio žaizdą diegė ne taip jau baisiai. Galėjai kentėti.

Ji prisitraukė kiek gali prie kojų sijoną ir pamėgino ištempti švarkelio rankoves, kad šios uždengtų riešus, nusismaukė permirkusius aulinius ir išpylė vandenį. Ji siūbavo aukštai virš žemės!

Pamažėle pradėjo jausti pėdas. Stebėdamasi krutino kojų pirštus. Keista jausti savo pačios kojų pirštus taip skausmingai arti. Aulinius ir ryšulėlį įspraudė į plyšius tarp lentų, kad nepamestų jų tamsoje. Akimirksnį jai apsvaigo galva, kai prisiminė, kaip aukštai turėtų būti. Neabejotinai taip pat aukštai, kaip aukštai buvo senoji palėpė.

Ji susigalvojo žaidimą, kuriame tereikią saugoti aulinius ir viskas būsią gerai.

Kartelį pagalvojo apie žydelį. Atrodė, kad, be savojo, jaustų ir jo žvarbimą.

Turbūt vėlus metas. Bet miegoti nevalia. Ne todėl, kad bijotų nukristi, bet todėl, kad jos niekas neaptiktų čia, viršuj, pasirodžius dienos šviesai. Ji dar tvirčiau atšliejo nugarą į sieną ir pasukiojo pėdas. Padeda. Kurgi nepadės!

Atlošusi galvą pajuto pakaušį draskančią šiurkščią, neobliuotą medieną.

Jei jis dingtų, mąstė ji. Tada viskas pasikeistų. Jis! Jei jis mirtų arba tiesiog išvažiuotų? Taip. Ji sėdėjo ir leidosi užvaldoma šios minties. Ir suprato, kad ši yra druskos ir gleivių skonio ir ją sunku nuryti.

– Brangiausias Dieve! Nemanai, kad galėtum šioj žemėj išsiversti be Henriko? – meldė ji tyliai. Vos ne vos galėdama girdėti savo pačios žodžius ir prisiversdama jį pavadinti vardu, su viltimi, kad malda įgis daugiau galios.

Kai pakartojo žodžius kelis kartus, prieš akis išvydo tetą Rakelę. Uodė tetos vaflius ir duoną. Niaurią pilką naktį Tora auksino mintimi apie visa, ką ji galėtų patirti geriausio.

Galiausiai ji pamanė gulinti mažame skliautuotame kambarėlyje Bekejorete, baltojoje lovoje. Štai ten stovi stiklinė spinta su senuoju močiutės puodelių servizu! Tuojau atsidūrė ten, kur ir buvo, ir išvydo, kaip dangų – kaip tik ten, kur švyturio kalva nusidriekia į patį vandenyną, – apgaubia graži raudona spalva. Tai prilygo stebuklui. Žydelis pasirodė nešinas pilnu glėbiu „geltoniukių“, skųsdamasis, kad blizgantis atvirukas, kurį turėjęs parduoti, nuskridęs į dangų.

O darbastalių staltiesės karojo ant aprūdijusių skalbinių džiovyklų Šimtabučio kieme ir buvo tokios pat purvinos kaip Toros vilkėti bulviakasio drabužiai.

Tora kilo viršun it balionas.

Vis aukštyn ir aukštyn. Buvo taip lengva kvėpuoti! Tačiau bulvienojai žėlė be galo greitai, tankiai ir vyte vijosi ją.

Ji buvo su „geltoniuke“, kurią pati metė. Jautė savo pačios metimo jėgą. Ši taip maloniai nešė. Kad sklendė be galo lengvai ir pašėlusiu greičiu. Ši nešė aukštai virš debesų. Virš namų ir žmonių apačioje. Niekas jos negalėjo pasiekti. Ničniekas!

Tuomet ji ūmai išvydo jį stovintį kiemo tarpuvartėj, rankose spaudžiantį kamaraitės duris.

Ji puolė kristi. Krito ir krito. Bandė aplenkti vartus ir duris, bet jis vis artėjo. Durys akimoju atsidūrė taip arti, kad galėjo matyti, kaip jos nusitrynusios aplink rankeną ir apibraižytos ties vidurine užpildo plokšte. Jis buvo be veido. Tada ji suvokė, kad niekas nepasikeitę. Buvo tik bjaurūs žodžiai, kuriais mėgdavo plūstis. Ir šiurkštūs pirštai. Iš ten nėra jokio kelio atgal!

Akimirką pastebėjo, kad už vartų stulpo pasislėpęs tūno Fritsas ir nori jai kažką pasakyti. Bet ji negalėjo iššifruoti ženklų, kuriuos jis rodė. Jis buvo atkišęs į priekį rankas ir dėliojo pirštus įvairiais raštais. Bet ji ničnieko negalėjo suprasti. Paskui jis dingo. Durys buvo taip arti, taip arti. Ji regėjo nedailią, tamsią vyro plaukų augimo liniją.

Galėjo užuosti gaižų grėslumo kvapą ir tam nusiteikė.

Ji atsisėdo taip staiga, kad net, regis, pajuto, jog nutirpęs sprandas sulaužytas. Tas kvapas!

Buvo šviesu. Gerasis tėve, vis vien užsnūdo!

Juslės nenoriai ištempė jos kūną iš sapno. Tada ji pamatė: po pastoliais dega! Tiksliau, po prieplauka. Jau aitriai tvoskė dūmais ir derva. Kelissyk sušnypštė, kol ne juokais įsiplieskė naujai pakloti rąstai, laikantys krantinės karkasą.

Tora jau ruošėsi leistis kopėčiomis, kol galutinai suprato, kaip tai vyko. Greitai ir sklandžiai, jei ne kova su baime, nuo kurios darėsi sunku kvėpuoti.

Ji negalėjo tiksliai suvokti, ar tai buvęs sapnas, ar ji iš tiesų čionai užkopusi. Bet kai po pėdomis per kojines pajuto prieplaukos lentas ir prisiminė viršuj pasilikusius aulinius, nebeabejojo.

Tora buvo sumišusi. Kas iš arčiausiai esančių galėtų padėti? Nes žūtbūt privalo išsaugoti naująją dėdės krantinę! Ji žengė kelis žingsnius kopėtėlių link, kur plūduriavo kelios valtelės, kad pažiūrėtų, kaip stipriai siaučia ugnis.

Tada jį pamatė!

Vyriškį ant prieplaukos rąstų apačioje!

Galėtų atpažinti tą figūrą visur!

Durys! Vis dėlto nukrito ant durų.

Taigi tai nebuvo joks sapnas, kaip pirmiau manė.

Nors nenorėjo, ją vis tiek traukte traukė prie laiptinės angos. Jis ėjo jos link nusvarinęs galvą, nešinas skardine. Apačioje spragsėjo poškėjo. Ugnis sekė paskui vyrą lyg kerštaudama. Plito vis greičiau. Kai jis priėjo laiptinės apačią, pakėlė viršun veidą. Veidas plazdančiame raudoname fone buvo baltutėlis. Liepsnos jam už nugaros gyvai raitėsi. Tora stovėjo ant tikrovės krašto. Košmaro krašto. Stypsojo šlapiomis kojinėmis, pamiršusi aulinius aukštai, padebesiuose. Veltui bėgta.

Tada pasigirdo šauksmas.

Tas aidas per poškesį ir jūros šniokštimą buvo it iš jos išplevenantis skausmas. Jis perskrodė kiaurai. Kiaurai baimę ir viską.

Vyriškis apačioje akimirksnį stovėjo svyruodamas į šalis. Jis nebuvo spėjęs padėti kojos ant pirmos pakopos.

Tora nustebusi pamatė, kad jis atgavęs veidą. Užguitą ir raudoną veidą! Baimė buvo įsirėžusi į kiekvieną bruožą.

Ir šauksmas iš josios vėlei veržte prasiveržė. Šį kartą jis pasklido kur kas toliau, nes ji suvokė šaukianti. Jis darsyk susvirduliavo, paskui griuvo. Sunkiai, suplasnodamas rankomis. Atsitrenkdamas kūnu į prieplaukos rąstą. Sudundėjo taip, lyg anglių mašina būtų išpylusi maišus ant cemento laiptų namuose. Minkštai ir sykiu kietai.

Paskui tekštelėjo. Tačiau šitai beregint prarijo milžiniško laužo pykšėjimas ir ritmingas pliaukšėjimas į prieplaukos polius. Deguto skardinė nuskrido žemyn, tarp akmenų, ir liko gulėti barškėdama vėjyje. Lyg visam pasauliui skelbdama, kur ji.

Ugnis tamsiame drumstame vandenyje švysčiojo ir plykčiojo. Savaip gyva. Ėdėsi sau kelią aukštyn, lyžčiodama sausą naują karkasą. Plėtėsi į šalis it didžiulė vėduoklė. „Šyla“, – pamanė ji nustebusi. Ji Torai buvo lyg draugas. Švietė jai kelią.

Jo ranka, kai jis akimirką išniro, buvo pageltusi. Paskui išniro ir galva. Kepurė plūduriavo prie pat Simono valties.

Dienos šviesoje valties planšyrai būna mėlyni, prisiminė Tora. Dabar geltonavo visas uostas. O jo kepurė tolėliau plūduriavo vienui viena. Galbūt ji jautėsi net laiminga. Kaip ir Tora. Mat jis veikiausiai neišsigelbės.

Laiminga!

Būtų jis ten, kur kepurė, galėtų pasiekti valties planšyrą. Bet taip nėra! Jis per toli. Ir viskas dega. Jis prigers ir sudegs. Prigers ir supleškės. Per amžius. Amen!

– Atsiirk valtimi, po perk!..

Riksmas prasmego vyriškiui gavus gurkšnį ir vėlei murktelėjus. Torai akyse viskas raudonai mirgėjo. Ji jautėsi taip, lyg galinga jėga būtų atvožtas kaži koks dangtis. Ūžė taip keistai, kad ji buvo kaip nesava. Stovėjo nuošaly. Nes vyrui kaskart panirus ji tapdavo vis laisvesnė. Galop nebeįstengė to užgniaužti. To buvo per daug. Prunkštimas buvo kaip tuoj prapliupsiančio juoko ženklas. Šis prasiveržė jai to nesuvokiant. Paskui sukratė drebulys.

Dešinysis lūpų kamputis atvipo atidengdamas dantis. Burna baltame veide atrodė it virpantis, negražus vypsnys. Juokas buvo nenumaldomas.

Ji negalėjo jo pasiekti. Ir neturi jo mėginti pasiekti. Šitai nuspręsta. Galiausiai darsyk išniręs vyras nebeišleido jokio garso.

Netrukus jis amžiams nugrims į dumblius. Ruonių vėmalai ir krabai šiurins jį, sudoros jo stambų kūną kąsnelis po kąsnelio. Supančioję rankas kojas gėdingai nusitemps gilyn. Valdys jį ir vėtys. Bet sugrįš atgalios. Visada! Drabužiai supus ir galų gale jam nebeliks nieko kito, kaip slėptis už ledinės, ūžiančios jūros.

Tora amžiais nebesimaudys jūroj!

Jis vis žiopčios šaukdamas maldaudamas iš apačios. Bet tai nieko nepadės. Žvaigždės nenorės ničnieko girdėti ar matyti. Visiems per akis savų rūpesčių. Kamaraitėj bus tylu ramu.

Galop potvyniai ir atoslūgiai jį nuridens ir nublokš į gelmę, kur niekas nepalieka pėdsakų. O ten dar pasitiks srovės.

– O Dieve!

Džiaugsmo šūksniai iš jos išsiveržė kaip kauksmas.

Milžiniškas laužas spragsėjo.

Ugnis ėmė šliaužti aukštyn prieplauka. Lyžčiodama prieplaukos lentų tarpelius įvairiausiais šėlstančiais liežuviais. Aplinkui, pastebėjo ji, nuostabiai tvaskėjo auksu. Ji kaip gyva nebuvo mačiusi nieko gražesnio. Jautėsi lyg nutvieksta saulės. Kvepėjo derva ir vasara. Tik šitai buvo geriau – judėjo. Šoko!

Tada prisiminė, kad čia pleška naujoji dėdės Simono krantinė. Tuojau atskyrė svajonę nuo tikrovės. Ir tai jai buvo lyg kirtis į veidą. Nejau tai reiškia, kad ji tokia grasi, jog turėtų ištverti tikrovę? Tai jau ne! Ji suvokė stovinti valtyje. Vikriai darbuodamasi apmirusiomis rankomis. Atrišo lyno mazgą. Tarytum visą gyvenimą nieko kito nebūtų dariusi. Atsistūmė irklais. Spėriai. Viskas!

Ji laikė jį kaip reikiant virš vandens, kai juodu plaukė į krantą. Už plaukų. Jis slydo paviršium keistai lengvai, ant nugaros. Veidas buvo atsuktas į viršų. Ji susitvarkė su tuo be jokio vargo. Nors ir jautė, kad jis turi jėgos apsiversti ant pilvo ir panardinti veidą. Bet jį atsukdavo. Sugriebdavo už ledinio smakro ir tvirtai laikydavo. Akys buvo plačiai atmerktos. Vis dėlto nieko nematė. Tuo ji nė kiek neabejojo. Jos panėšėjo į žuvies, kurią greitai ištrauki ir perskrodi, akis. Tik čia būta skirtumo. Jo kūnas buvo ištižęs ir nejudrus.

Kepurė vis dar plūduriavo tolėliau viena pati. Ji buvo atplukdyta iki pat Pederio Larsos valties.

Nerūpestingai kilsnojosi ir leidosi nešama pavėjui. Lyg ketindama skristi. Bet, kai ateidavo proga, ji tam būdavo per šlapia ir per sunki.

Metaliniai, skambūs balsai. Nurodymai. Lyg išlieti iš plieno apsiniaukusį pilką rytą. Jie aidėjo iš visų pašalių. Kiaurai dūmus.

Visa prieplauka buvo aptraukta migla ir padūmavusi. Tačiau dervos kvapas vis stipriau mėgino atsverti padarytus nuostolius. Stogo ruberoido rulonai šnypštė ir degė. Atrodė, kad ugnis būtų ėmusis neįmanomo, už kiekį atlyginamo darbo. Ji siautė aklai ir naikino apsėsta klaikaus pamišimo.

Valtį sūpavo. Tora prie veido pajuto žiopčiojimą ir prie savęs prigludusį didelį, šiltą kūną. Dideli delnai perėmė tai, ką ji tvirtai laikė. Dunksėjo širdis. Dėdės Simono ar jos pačios?

Negyvas kūnas buvo pervilktas per bortą it didžiulis inkaras. Tarsi drabužių gniutule tebūtų kremzlės ir oda. Jo plaukų kuokštai! Kai jie pradingo, Tora pajuto juos rankose. Kaip sutrešusius žvejybinius tinklus – pamirštus atslūgusioj jūros pakrantėj plaikstytis vėjyje.

Simonas Bekejoretas leido kitiems užsiimti gesinimu ir gyvybės ženklų nerodančiu Henriko kūnu. Jis nunešė mergaičiukę aukštyn, į Tobijaso namelį, kur ji galėtų būti saugi.

– Jo žibalo skardinė liko po prieplauka, – išdrožė ji tvirtai.

Jis tai suprato iškart, negalėdamas tuo patikėti, ir nieko neklausė. Bet laikė ją prisiglaudęs prie pat, prie pat šėlstančios širdies. O nuo abiejų tekėjo druska.

Paskui išsivilkęs iš švarko ir apgobęs ją pasiblaškė aplink ir atnešė statinę.

Kai du vyriškiai atėjo tempdami per vidurį Henriko Tostės kūną, Simonas jau buvo nukėlęs duris nuo vyrių ir padėjęs jas ant statinių. Tie paguldė kūną ant durų, ir Simonas kaip reikiant įvarė kumštį Henrikui po kaklu.

Tora sėdėjo susirietusi ant žuvų dėžės ir svarstė, kaip širdis pajėgia taip baisiai daužytis. Ji jautė ją ausyse. Buvo kaip mašina. Kai jie jį atvertė ant durų aukštielninką, ji išvydo jo veidą. Nejučia šis jos akyse išsipūtė ir ėmė pašėlusiai artėti jos link. Šiaip ne taip atsiskyrė nuo negyvo jo kūno ir ėmė artėti!

– Dieve mano, atmink, kad turėjau tempti naštą. Negalėjau to padaryti greičiau! Juk taip?

Ji juto, kaip ją pradeda pykinti. Tačiau akimoju tarsi vėl atsidūrė aukštai ir keliavo prie durų. Šįkart durys gulėjo po juo, bet tai buvo tas pat. Ji manė buvusi išgelbėta, tačiau dabar ji krito, ir viskas buvo ne taip, kaip manė. Viskas buvo ne taip, kaip manė, nes viskas buvo nulemta anksčiau. Jis ją galėjo pasiekti net miręs!

Aišku. Šit kaip. Ji niekada nepaspruks.

Ji pajudino ranką norėdama kažką pasakyti. Bet niekas nekreipė dėmesio į mergaičiukę ant dėžės. Jie grūmėsi, kad iš vyriškio ant klibančios plokštumos pašalintų vėmalus ir jūros vandenį.

Ir kaip dėdė nesupranta, kad per vėlu! Jis juk miręs. Bet jį išgelbėjo nuo vienatvės toje gelmėje. To turėtų užtekti.

Pagaliau vyriškiai pastebėjo, jog skenduolio smakras sukrutėjo. Henrikas ritmingai išsivėmė gličiomis gleivėmis. Simonas jį žaibiškai apvertė ant šono ir darsyk suvarė ranką į gerklę, kad paspartintų procesą. Vyrai padėdami švelniai, bet atkakliai spusčiojo jo pilvą.

Visų akys krypo į pamėlusį veidą ant durų.

Tada akių vokai atgijo, ir jis pamėgino suglumęs įbesti žvilgsnį į tą, kuris stovėjo arčiausiai. Ryški prieplaukos šviesa varžėsi su plazdančiu gaisro skaisčiu. Vyras prieš visa tai pasimarkstė, lyg per anksti iš miego žadinamas berniūkštis. Kiek išglebęs, kiek suirzęs.

Paskui vyriškiui kažkas nutiko – ko jis nebuvo numatęs. Kas palaikė jo gyvybę jam nežinant. Staiga jis susirietė ir išleidęs gargaliuojantį garsą puolė vemti ant senų, apsilupusių durų.

Atrodė, jis niekada nesiliaus. Jis raitėsi muistėsi it stambus krabas.

Tora viską regėjo. Ir negalėjo iš galvos išmesti minties, kad vis dėlto pamiršo aulinius ant pastolių. Jai buvo vis vien, kad taip ir liks. Neturėjo jėgų jų atsinešti.

Ji nutūpė ant žemės. Sapnas buvo pranykęs. Ir gerasis, ir blogasis.

Kibirų rankenos ritmingai barškėjo. Nurodymai liovėsi. Viskas ėjosi, kaip ir dera.

– Kelk-ir-kelk-ir-kelk!

Ūmai dūmus perskrodė balsas. Nepanašus nė į vieno iš jai pažįstamų, tik atskriejo iš niekur:

– Jis rūksta, rūksta! Atsukit vandenį, po velnių!

Tada iš prieplaukos vandens žarnos ištryško galinga, džiuginanti srovė. Ji švirkštė ir puldinėjo virš pakrikusios ugnies. Dūmai ir garai vyrukus privertė skubiai atsitraukti nuo prieplaukos. Tora kosčiojo to nejausdama.

Ji matė kibirus slysčiojant iš vieno delną į kitą. Nugaros lankstėsi į taktą su šūksniais. Tarpais kibirai bumbtelėdavo į prieplaukos kraštą, ir tam, kuris turėdavo jį paimti, veidą apliedavo čiurkšlė. Bet keiksmais niekas nebesisvaidė. Mat viskas ėjosi, kaip pridera, o ugnis turėjo atsitraukti.

Ritmiškai dundantys vyrų balsai kilo į dangų it vienbalsis ūžesys. Turbūt jie triumfavo. Tora niekada nebuvo girdėjusi ko nors panašaus.

– Kelk-ir-kelk-ir-kelk!

O aukštai virš vyriškių ir vandens kibirų iš prieplaukos žarnos švirkštė srauni srovė, gurgėdama virš viso pasaulio.

Vandens čiurkšlėje sykiais it žaibas sublykčiodavo vaivorykštės. Tačiau pamažėle slopstant ugniai, spalvos pranyko dūmuose. Tenai dangus ir jūra buvo susitrenkę kaktomuša. Nebebuvo jokių ribų.

Išaušo rytas. Vėjas su Dievo padėjimu ir šįkart pūtęs iš sausumos, kalbėjo žmonės.

35

Nasui Eldarui burzginant įkalnėn Dalo sunkvežimį su kiaurai permirkusiu, į brezentą susuptu Henriko Tostės kūnu priekaboje, diena virš pelkių dryksojo it įkapės.

Tora, ir ta buvo perkelta per bortą, nes sėdynė šalia vairuotojo buvo sena ir apgadinta. Taigi priekaboje buvo vežami visi Ingridos namiškiai.

Jei kas būtų nusimanęs apie vaiko dvasinį pasaulėlį, būtų galėjęs brūkštelėti kelias banalias eilutes, o gal sukurpti širdį virpinančią poeziją apie žiaurų gyvenimo dvilypumą. Tačiau niekas nieko panašaus nesiruošė daryti.

Toros rankos buvo tvirtai apglėbusios kelius. Ji žiopsojo atgal į kelią ir atbulomis važiavo į naują dieną.

Jai teko bejėgiškai pasispyrioti prieš įsėdant už borto drauge su juo, tačiau tai buvo niekam nė motais. Mergaičiukė, pamanyk, tauškia apie porą aulinių.

– Judu, nei tu, nei anas, neturit batų – ir jų neprireiks, – atšovė kažkuris nekantriai. Ir buvo nuspręsta.

Kad ir labai nedaug pašnairavusi šonan, ji išvysdavo iš brezento kyšančias jo kojas. Todėl turėjo prikaustyti žvilgsnį prie žvyrkelio. Tai sekėsi ne taip lengvai, kai smarkiai sumėtydavo.

Ingrida žinią buvo gavusi. Jiems parvykus ji stovėjo ant laiptų. Rankas buvo sukryžiavusi ant krūtinės, tvirtai laikydamasi megztuko užsegimo. Torai pasirodė, lyg kažkas mamai būtų išbadęs akis.

Paskui tebuvo laikrodis, mama ir ji.

Jiedvi jį buvo paguldžiusios į lovą, atitrynusios ir sveikatai pataisyti davusios gerą burnelę. Su pastarąja didelio rūpesčio nebuvę.

Ingrida slankiojo apsiblaususiomis akimis iš kampo į kampą, siūlydama Nasui Eldarui tai kavos, tai sumuštinių. Bet tas neturėjo laiko. Šit kaip. Ji tik nebyliai linktelėjo, bet neužmiršo padėkoti už pavėžėjimą stipriai pastverdama stambų jo delną.

Ingrida žinojo, kad nedera pamiršti, už ką turi dėkoti. Seniokas akimirką žvelgė į šoną, paskui atidarė duris ir jau buvo laiptinėj. Jo žingsniai miegančiame name skleidė duslų aidą.

Ingridos akys Torai buvo nepasiekiamos. Ten glūdėjo tiek daug viena kitai neišsakytų žodžių. Tiek daug klausimų, kurių suaugęs neįstengia užduoti. Ne dabar. Gal vėliau. Gal net rytoj. Ingrida nusišluostė sudrėkusias rankas į prijuostę ir užsibruko už ausų kelias tamsių plaukų sruogeles.

– Valgyk, Tora! Ir eisi į lovą!

Balsas buvo svetimas. Tarytum Tora niekada nebūtų girdėjusi kalbančios mamos. Bet ji neturėjo jėgų jaudintis dėl šių žodžių. Verčiau paėmė tris gabalėlius sumuštinio, kad įsiteiktų mamai. Tačiau bemat sumojo, kad tuščiai – mamos akys nukreiptos į save ir jose nėra vietos jai.

Angeliukas virš lovos atrodė taip, lyg labiausiai trokštų išskristi pro langą ir prisidėti prie kirų. Užuolaidos buvo neužtrauktos. Vėjas buvo nuginęs miglą tolyn, ir dangus driekėsi savotiškai atgimęs ir spindintis iki pat tamsiai mėlynos jūros.

Tolumoj pūškavo krovininis laivas.

Kaip keista, kad viskas paprasčiausiai tęsėsi. Niekas nesiliovė.

Tora nusirengė pilkoje šviesoje. Švarkelio rankovės buvo sušlapusios net gerokai virš alkūnių. Mama neatkreipė dėmesio į suplėšytą kojinę. Ji stovėjo kurį laiką sutrikusi, kai pamatė, kad jai nusimaunant kojinę kelio žaizda pasruvo krauju. Ji negalėjo su tokiu keliu atsigulti į patalus.

Susirado komodoje nosinę ir pamėgino ją apjuosti aplink. Kai apsirišo, pernelyg veržė. Akimirką atrodė, kad pasaulis sugrius, jei skepetėlė netiks. Jautėsi taip, lyg už akių vokų būtų smėlio.

Angeliukas virš lovos vis atrodė taip, lyg norėtų pabėgti. Tada Toroje nugriaudėjo akmenų griūtis. Aštrūs kampai prasitrynė. Savyje ji turėjo laukinių jėgų, kurios veržte veržėsi lauk. Išgriebusi iš stalčiaus švarią kojinę ji ją užsmaukė ant kruvino kelio. Šiek tiek padėjo, bet nepakankamai.

Užsiropštusi ant lovos nukabino nuo sienos angeliuką, atvėrė langą ir išmetė jį lauk. Tas nuskriejo per visą apžėlusį sodą, už didžiųjų šermukšnių kitoje akmeninės tvoros pusėje. Šiam pasiekus aukščiausią tašką, lange gyvai sublykčiojo. Pajuto, kad dešiniame petyje tarsi kas išsinėrė, dėl to, kad taip suėmė. Joje tebeglūdėjo klaikiai įtūžusi jėga, kurią ji bandė nulaikyti sukąstais dantimis.

Atsigulusi į lovą pastebėjo nuo paveikslo likusį tamsų kvadratą. Nieko negalėjai ištrinti. Niekas negalėjo nuskristi sau vienas nepalikdamas žymių. Štai taip.

Tuomet nejučia, jai laikantis už apsivėlusių rankovių, kurios vis dar buvo drėgnos nuo jūros vandens, ją užliejo dėdės Simono kūno šiluma. Ji užuodė dervos kvapą ir dūmus keistai arti, lyg dar būtų stovėjusi valtyje.

Dėdės Simono širdis! Plakanti visai prie pat. Jis buvo toks šiltas, dėdė Simonas!

– Mano vargšė mažoji mergytė!

Ar šitai jis pasakė? Balsas tartum sklido iš jo krūtinės gilumos. Žodžiai, supdamiesi ir virpėdami, sruvo iš jo šilto kūno į jos.

Keista.

Tora spoksojo į tamsią kvadratinę paveikslo žymę, kol prasiveržė saulė, ir atsargiais pirštais glostė nedažytų plokščių sienas. Šakos aiškiai ryškėjo. Tarsi lindo iš sienos ir vėl darėsi gyvos. Galėjo tame peizaže susigalvoti gerą dieną, bet tartum nepajėgė surikiuoti savo pačios minčių. Tai buvo lyg sena apleista šarkų gūžta. Jokios tvarkos. Sausos šakos visur kyšojo be jokios prasmės. Bet kiaurai viską pajuto dunksint dėdės Simono širdį.

Jie jį pasiėmė gerokai įdienojus. Lensmanas atėjo su vyriškiu.

Ypatingos sumaišties nebuvo. Bet buvo girdėti, kad kalba sukasi apie Henriką.

Langai, durys ir laiptų aikštelės turėjo ausis ir akis.

Jėgos nusprendė laikytis kyšančio siūlo tol, kol neliks jokio mezginio, nors ir ėjo žiemop. Vis vien buvo geriau, kad tai vyktų nors per kokį atstumą. Saugiau ryžtingai už ko nors stovėti ir tiktai viską stebėti. Mat vienas dalykas buvo neabejotinas: valandą, kuri jos laukė, Ingrida norėjo užšaldyti. Juk kas nors turi teisę šnabždėtis visiškai slapčia ir stebėtis, kaip ji su tuo susitvarkys.

Bet šitaip buvo. Tokie žmonės kaip ji, kadaise padarę didžiulę nuodėmę, negalėjo tikėtis, kad jausis saugūs dėl likimo.

Tora atsistojusi užsimovė antrą kojinę, užsisegė sijoną ir užsivilko vakarykštę palaidinę. Juto, kaip drabužiai gražiai aptempia kūną. Tarytum iki šiol niekada nebūtų kaip reikiant patyrusi, ką reiškia vilkėti ant kūno drabužius.

Ji žinojo, kad šiandien Bekejorete nebus jokio bulviakasio. Negalėjo ir paklausti, ar gaus pagulėti šiąnakt viršuj. Tačiau tai nieko nebereiškė. Buvo taip tolima. Mat Tora girdėjo vyrus. Užtrenkiamas duris ir pranykstančius žingsnius. Ji vos drįso patikėti savo nenusakoma laime.

Nuėjusi virtuvėn ji užsitempė puskojines, kurios gulėjo priešais krosnį. Mama buvo išnešusi šlapius, purvinus nakties skarmalus ir ištraukusi švarias puskojines.

Tora, tai pamačiusi, pajuto jai dėkingumą.

Ingrida stovėjo tolėliau, prie darbastalio, atgręžusi nugarą. Saulė sruvo pro langą it didelė, spinduliuojanti staigmena.

Jai atsisukus Toros veidas nušvito nedrąsia šypsena. Tačiau matė, kad mama jai iš visur dingusi.

Kad tik dabar nepasidavus, pamanė Tora. Kojos valtyje pačios šokinėjo. Nieko negalėjai padaryti. Jis išgelbėtas. Bet mama dingo. Dabar jau teks priimti tai, kas laukia. Beveik nieko nesakė dėdei, o vis tiek lensmanas atėjo. Mama negali jos už tai kaltinti. Negali! Tora tai norėjo išrėkti palinkusiai nugarai. Bet nė necyptelėjo. Gal vis dėlto ji kažką pasakė dėdei Simonui, ką žino ir mama?

Ingrida vėl buvo nusigręžusi į darbastalį. Smailūs pečiai buvo nuleisti. Visą užguitą figūrą gaubė šešėlis.

Tora tai matė. Akimirką pajuto mamos skausmą, lyg šis būtų jos.

Tada pažvelgė į kamaraitės duris. Ir ją užliejo saugumas, kuris išstūmė visa kita ir padarė ją stiprią stiprią. Jie jį išsivedė!

Ji žengė kelis trūkstamus žingsnelius ir atsistojo greta mamos. Vos vos palytėjusi palaidinės rankovę tarė:

– Aš išplausiu šiandien grindis, mama. Man juk laisva diena. Sako, kad šįmet Laužakalny daug spanguolių. Gal pasivaikščiokim?

Mama kurį laiką žvelgė pro langą.

Po to palengva atsisuko į Torą.

Content

Вассму Хербьёрг Tora Namas su akla stiklo veranda