Вассму Хербьёрг

Tora. Nebylus kambarys

Versta iš:

Herbjørg Wassmo TORA

Gyldendal Norsk Forlag AS 1987

ISBN 9786090104286

Copyright © Gyldendal Norsk Forlag AS 1983 [All rights reserved.]

© Vertimas į lietuvių kalbą, Alma Ločerytė-Dale, 2009

© Leidykla „Alma littera“, 2009

Iš norvegų kalbos vertė Alma Ločerytė-Dale

Redaktorė Zita Marienė

Korektorė Marijona Treigienė

Viršelio dailininkė Judita Židžiūnienė

Viršelio nuotrauka Darja Vorontsova

Maketavo Albertas Rinkevičius

1

Dunkst! Dunkst dunkst. Regėjos, širdis, it koks grobuonis, ims ją ir praris.

Mėgino sėstis. Atsišlietų į pagalvę, bet pagalvės nerado.

Oro! Loštelėjo atgal, atsirėmė į galvūgalį, bandė giliau įkvėpti.

Pamanė, kad miega Bekejorete, pas tetą Rakelę ir dėdę Simoną. Baltojoje lovoje. Ir rausvoji naktinė lempa – šalia, ant staliuko. Be abejo! Ji atpažino, kur esanti. Bet ne…

Plačiai išsižiojo. Gulėjo ir šnopavo. Truputį atsitokėjo. Keista, kad šįvakar rausvoji lempa taip pulsuojančiai švysčioja. Lyg šiaurės pašvaistė – arba…

Kurgi ji? Veidas, kaklas. Prakaitas. Gaižus, troškinantis. Ir vis dėlto tai ne Bekejoretas. Ir ne naktinė lempa. Tai dėžė. Prie Tobijaso trobelės sienos. O ji nuslydusi nuo dėžės. Ten prie durų – jo veidas. Plėsdamasis jis artėja. Smelkiasi į dunksinčią širdį. Ir vis didėja. Ji jaučia, kad nebeatlaikys. Kad pasiduos. Bet ne, nevalia.

Vadinasi, jis miręs? Taip! Jie sūpavo jį ant nukeltų durų, bandydami atgaivinti. Kad išsūpuotų lauk jūros vandenį. Bet jiems nepavyko! Ir niekam nepavyko! Mat Tora paliko jį begulintį dumbluotame dugne. Tegu paskęsta. Jūroje ji daugiau nesimaudys. O, kad kaip nors įtraukus oro…

– Dieve, ar pameni, juk buvau vien su kojinėmis…

Greičiau bristi neįstengiau… todėl ir nesuspėjau laiku…

Jis įgijo veidą. Pamėlusį, nusėtą juodais barzdaplaukių taškeliais. Kad ir užmerktos, tačiau jo akys žiūri į ją. Tarp pravirų nubalusių lūpų blyksi tvirti balti dantys. Vadinasi, jis miręs!

Dabar ji stovi aukštai ant dėdės prieplaukos pastolių. Landus vėjas grabinėja visą jos odą. Aulinukai nukrito. Ar nukrito? Ne, nukrito ji pati, tarsi įvirto į vaivorykštę, į fleitos garsus, į gaisro liepsnas. Bet juk mirė jis.

Ar tiesa, kad negali susitaikyti su žmogaus mirtimi, kol dar esi su juo piktuoju? Jei taip, vadinasi, – jis dar nemiręs!

Galiausiai ji įstengė nebekreipti į šalį akių ir pažvelgė į jo veidą. Tipiškas vyro veidas, ne vieną tokį ji matydavo kasdien kaime. Tokį veidą turi visi vyrai. Paprastą, bet jo reikia privengti.

Pagaliau kvėpavimas išsilygino. Aprimo širdis. Viskas ištirpo garuojančios tamsos sūkuriuose.

Ji atsipeikėjo pažįstamoje virtuvėje šalia darbastalio. Prie jos veido motina laikė prispaudusi šluostę. Šleikštulys buvo praėjęs. Ji pačiupo motinos ranką ir nepaleido. Juto kambaryje daugybės neišsakytų žodžių plevenimą. Už atviro lango lyg mūras dunksojo tamsa. Vidun plūdo palaiminga vėsuma. Gaivino.

Tą dieną jie išsivežė Henriką Tostę atlikti bausmės už Simono Bekejoreto žuvų įmonės ir žvejų namelio padegimą. Tą dieną Tora buvo sakiusi Ingridai, kad Vetene jau prisirpusios bruknės.

Bet čia ne Simono namelio gaisras, ne kamaraitė Bekejorete, čia – nuzulintas virtuvės darbastalis Šimtabutyje, o Tora visu svoriu šliejasi į tą darbastalį. Nuo rankenėlių bumbulų dažai visiškai nutrinti. Grynas medis motinai patinka labiau nei apskretęs dažytas paviršius.

Tik dabar Tora susivokė, kas įvyko. Tai nerealu. Prašneko ji tik po pusvalandžio. Ingrida elgėsi ramiai, vis prieidavo prie jos. Triskart nešė dukrai šalto, gaivaus vandens, nors ši ir neprašė.

Šeštą valandą Ingrida ėmė ruoštis vakarinei pamainai žuvų įmonės pjaustykloje. Ramiai susirinko daiktus. Įprastu balsu paprašė Toros kol kas pagulėti lovoje. Tora linktelėjo. Jos skruostai buvo paraudę. Ingrida susirūpino. Nepanašu į Torą. Gal vis dėlto pakviesti gydytoją?

Gal reikėtų pranešti, kad šįvakar darbe ieškotų jai pavaduotojos? Bet ne. Ne šį vakarą. Ji privalo ištverti. Būtent šįvakar! Nieko nepadarysi. Torai reikės pabūti vienai. Ji ištverminga.

– Ar tu tik nekarščiuoji?

– Karščiuoju? Kodėl? – Toros balsas buvo slopus, bet neatrodė, jog jai labai bloga.

– Na, tuomet man reikėtų pasilikti namie, ar kaip?

– Ne, aš nekarščiuoju.

Tora nutuokė, ką jaučia motina.

Iš palėpės nulipusi Solė atnešė Ingridai raštelį nuo Elizifos. Jei Ingridai, rašė ši, reikalingas dvasios pastiprinimas, ji maloniai kviečiama šeštą valandą vakaro į maldos namus pasimelsti. Ingrida neatsakė. Tvarkaraščio nustatytu laiku ji nuėjo dirbti į vakarinę pamainą.

Lėkė į kaimą taip greitai, kad net prakaitas išmušė. Nors eiti ten visai nesinorėjo. Užsisegė prijuostę, pasirišo skarelę. Kai sėdosi prie stalo, nukrauto dėžutėmis ir celofanu, jai šiek tiek virpėjo ranka. Visų besirenkančių moterų žvilgsniai krypo į Ingridą.

Paskui atėjo vyrai. Ir tie stebeilijo į ją. Ingrida akių nepakėlė. Įbedusi žvilgsnį į plieninį stalviršį ji sėdėjo ir laukė.

Jos veidą slėpė kaukė.

Jei būtų pakėlusi akis, tikriausiai būtų pastebėjusi vieną kitą veidą ir be piktdžiugos, ir be priešiškumo. Bet Ingrida tarsi įlindo į kiautą.

Sėdėjo susikūprinusi ir laukė, kol bus atnešta žuvų.

Ir ji užvarė tokį tempą, lyg būtų velnio apsėsta. Jau per pirmąją poilsio penkiaminutę ją sudraudė, kad mažintų tempą. Mat vietoj Grėtės šiandien dirbanti jauna, nepatyrusi, vardu Anliauga. Bet Ingrida galvojo: „Tegul verčiasi kaip išmano. Tegul grūdinasi. Nepasiduoda, tegul ir ji mokosi kaimo tvarkos.“

Po penkių valandų pamaina baigėsi. Ingrida rengėsi su kitomis trim moterimis iš pakavimo skyriaus. Besiaudama guminukus Hansinė staiga susvyravo ir išbalo.

– Gal sergi? – paklausė Anliauga.

Ingrida pastebėjo, kaip į ją pašnairavo Frida. Skubiai nusirišo skarelę ir sustirusiais pirštais ant termoso užsuko puoduką. Ore kažkas tvyrojo.

– Ne, sirgti nesergu. Tik nuvargau.

Hansinė atsirėmė į sieną. Skruostais nuriedėjo ašaros. Tada Ingrida tarsi pabudo. Viduje kažkas sukirbėjo. Tai, kas buvo taip ilgai slopinama.

Apvalų Hansinės pilvuką ji buvo pastebėjusi. Bus kokie keturi penki mėnesiai. Hansinė jau turėjo trijulę. Išdygusius vienas po kito. Pakavimo skyriuje ji dirbo tik vienus metus. Pradėjo iškart, kai tik atsigavo po paskutinio gimdymo. Ingrida prisiminė, kaip pradžioje per penkiaminutes ji nusitraukdavo pieną. Hansinė stovėjo ir verkė.

– Eikš, parvešiu tave dviračiu, – pasakė Frida ir, surinkusi Hansinės daiktus, sudėjo į tinklinį krepšelį.

Į Ingridos nugarą smigo pagiežingos akys. Juto, kaip svilina. Norėjo atsigręžti ir prisipažinti, kad išties be reikalo užvarė tempą. Norėjo paduoti ranką. Tačiau neįstengė. Niekada ji nebuvo viena iš jų. Ir įsipiršti nenorėjo. Tik norėjo įrodyti, kad moka išgyventi ir atsiskyrusi. Paskui susivokė, kad kaip tik dėl to jiems ir pavykdavo jas supriešinti. Ir jie galiausiai laimėdavo. Tokie kaip Dalas.

Kai su tonomis žuvų filė nuo prieplaukos atsišvartuodavo laivai, jie savo išpampusių piniginių neatverdavo. Grėtė sakė teisybę: „Sušiktas atlyginimas – o juk dirbame kaip vergės.“

Tik per juos žlugdavo bičiulystė, užsimezgusi ankštame, prirūkytame poilsio kambarėlyje prie respateksu dengto staliuko su nuorūkų išdeginta metaline pelenine, papuošta Bodės alaus daryklos vaizdeliu. Tik per juos nelikdavo laiko švelnesniam žodžiui ir niekam kitam, o tik skubėjimui, kad pavyktų išlaikyti darbo tempą! „Ne, Ingrida, – kuždėjo vidinis balsas. – Ar tai tau rūpi šįvakar? Jei sąžiningai? Ar ne tu, kupina apmaudo, oriai užsisklendi savyje, palikdama kitus kančiai? Jei nebūtum užvariusi tokio tempo, galbūt žuvis būtų buvusi sudėta į šaldytuvą ir supakuota per dvi pamainas, o Hansinė būtų grįžusi namo, išplovusi skalbinius ir dar pailsinusi nugarą.“

Ir kas iš to, kad ji įsuko tokį tempą? Kas iš to…

Ingrida nuėjo namų link. Ji neatsigręžė pasižiūrėti, kaip sekasi anoms trims. Žinojo, kad jos šnekasi. Nakties tamsoje sklido pilni vangaus bejėgiškumo, žemi, prikimę balsai. Žodžiai trumpi. Dygūs. Kieti kaip akmenys. Juose – nepakantumas jai, Ingridai. Tačiau kad ir kaip būtų, jos piniginė pasipildys nemenka suma. Šį mėnesį ji galės atsiteisti. Už viską!

Sumokės Rakelei už suknelės audinį, pirktą tą kartą Breilane.

Otaro parduotuvėje mirgėte mirgėjo skaičiai, įrašyti prie jos pavardės. Atsiskaitys! Ir dar liks kelionei į Bodę pas Henriką, jeigu tik niekur nenakvos.

Ingrida užsispyrė, ir taip bus. Todėl grįždama kopė šlaitais iškėlusi galvą. Nė kiek nesistebėdama savo teisumu.

Ėjo skubėdama. Tačiau greitis jos nepaveikė. Veidą tebeslėpė kaukė. Spausdama namų durų rankeną ji buvo tokia pat išblyškusi kaip ir pjaustykloje, kai lankstė prijuostę.

Atvėrusi kamaraitės duris, persimetė su Tora keliais žodžiais.

– Aš… pavargau, einu gulti, – pagaliau išlemeno Ingrida, nenorėdama pradėti ilgesnės kalbos.

Ji nuėjo į svetainę prie tuščios plačios lovos. Nesvarstė, ar jai ko trūksta. Tikriausiai buvo pervargusi.

Paskui užtraukė užuolaidas ir nusiprausė šaltu vandeniu. Kad bent kiek atsikratytų žuvų dvoko. Jai pasirodė, kad pavyko.

Gulėdama kamaraitėje Tora stebėjosi, kodėl motina neatsinešė iš virtuvės šilto vandens. Staiga ją apėmė klaiki baimė dėl motinos. Tačiau šįvakar Tora jautėsi tokia bejėgė. Suplazdėjo širdis, lyg ketindama vėl pakartoti pašėlusio dunksėjimo bangą. Tora apsivertė ant kito šono, bandė nedažytose sienų lentose įžvelgti šakų intarpus. Bet kokia iš to nauda…

2

Henrikas atsisėdo į kalėjimą. Nuteistas už abu padegimus: Simono įmonės ir žvejų namelio. Pirmasis nusvėrė – taip buvo paskelbta. Tardymas įrodė, kad Henrikas žinojo, jog tuomet nameliuose nakvojo žmonės. Iš viso galėjo žūti septyni asmenys. Visi nustėro, kai sužinojo, kad Rakelė liudijo savo sesers vyro naudai, nors apie įvykį policijai pranešė Simonas. Besikuždančių žmonių akyse lakstė pykčio žiežirbos.

Kaip lengvinanti aplinkybė pasitarnavo ilgalaikė padegėjo depresija, sukėlusi piktnaudžiavimą alkoholiu. Taip pat aplinkybė, kad nusikaltimą jis ir įvykdė alkoholio paveiktas.

Salos žmonės niurnėjo nieko negirdėję apie Henriko depresijas. Kai esą reikia gelbėti girtuoklį, randama visokiausių pateisinimų. Depresijos! Tasai Henrikas – pamišėlis ir klastūnas. Ne kitoks. Tikras parazitas.

Stoviniuodami Otaro krautuvėje vyrai prisiminė, kaip pūtėsi Henrikas, kai ėmė sklisti kalbos apie palėpėje užsidariusį ir dėl gaisro pasekmių aimanuojantį Simoną. Pasipiktinę jie smerkė Henriką. Ir kuo labiau skalbė liežuviais tą liurbį su visais jo „nuopelnais“, tuo labiau jų akyse kilo Ingrida. Jie pasakojo ilgas ir painias istorijas, atkasinėjo įvairias smulkmenas iš tų laikų, kai Ingrida ir Henrikas kartu dar negyveno. Kai kas tvirtino, kad prieš tas vedybas įvyko kažkokie mainai. Ar Simono su Ingrida būta poros, ar Rakelės su Henriku – dėl to jie nesutarė. Bet mainų būta!

Nutikdavo, kad koks nors vyras užsiusdavo ant kito, neva šis pliauškiąs niekus. Vienas po kito įsitraukdavo kiti, ir ginčas labai greitai prarydavo visą pusdienį. Sutarė jie dėl vieno dalyko: Henrikas buvo ir liko valkata. Ir niekas nesuprato, kaip Ingrida ištveria su juo po vienu stogu. Tačiau kas tiesa, tas tiesa. Ji ištvirkavo su vokiečiais ir pasigavo vaiką, bet šiandien Ingrida – solidi moteris.

O Rakelė gudruolė. Bet ir žinok tu man, ką liudyti to valkatos naudai! Depresijos! Kur jau ne. Tik Simono boba gali išraityti tokį įmantrų žodį.

Skendėdamas savo mintyse Simonas nė nežinojo, kad buvo tapęs Salos didvyriu. Jam atrodė, kad už jo neseniai įgytą nuosavybę imamos per didelės palūkanos. Be to, jis dar krimtosi dėl Rakelės. Ji buvo praradusi ūpą. Apie tai jis sprendė iš daugelio mažmožių. Ji nebekvatojo. Užsisklendė savyje. Neidavo, kaip buvo pratusi, į kaimą. Sakydavo, kad pavargusi ar neturinti laiko.

Simonas manė, kad dėl bylos prieš Henriką. Rakelei atrodė, tarsi ši byla prieš Ingridą. Jai sopėjo. Apie tų dviejų moterų santykius, kas buvo tarp jų įvykę, Simonas nedaug ką žinojo. Nebent ką pats pastebėjo. Taigi nedaug. Toros nematė nuo tada, kai išgelbėjęs juodu su Henriku prie Tobijaso trobelės jis laikė drebančią mergaitę ant rankų. Prisiminus, kaip ji stipriai glaudėsi prie jo, ir dabar per kūną nuvilnijo keistas jausmas. Gal dėl to, kad pats neturi vaikų?

Būtų buvę geriau, jeigu jie būtų išvengę teismo. Bet kai taip jau išėjo, reikia susitaikyti. Ir Rakelė teisi kažkada pasakiusi: „Kaip tik tokie ir yra žmonės. Padegėjai.“

Toks buvo Henrikas! O ne apskritai žmonės. Bet ir tai pakankamai blogai. Simonas norėtų padėti Ingridai ir jos mergaitei. Tačiau kai nueidavo ten, visada rasdavo užtrenktas duris.

Jis aiškiai matė, kad ji namuose. Ir tada mintis, kad jo neslegia kaltės jausmas dėl to, jog nepasigailėjo Henriko ir neatsiėmė pranešimo policijai, jo nė kiek neguodė. Susitaikyti su tuo, kad toks žmogus gyvena laisvas, jis nenorėtų ir negalėtų.

Giliai širdyje Simonas nekentė tokių poelgių ir jiems nepritarė. Tiesiog negalėjo suprast. Šiuo požiūriu geraširdis Simonas buvo nepajudinamas it uola.

Tiesa privalo iškilti aikštėn.

Tas vyras gali pats sau dėkoti. Ar jis nėra vedęs puikiausios moters? Ar negali elgtis taip, kaip dera žmonėms? Ar jo gyvenimas blogesnis nei kitų? Henrikas sujaukė Simono įsitikinimą, kad arti jo negali būti blogio – jis kažkur toli.

Apie šiuos dalykus Simonas išrėžė Rakelei ilgą ir rūsčią kalbą. Net nepastebėjo, jog ji, kad ir kaip būtų keista, ištvėrė nepasakiusi nė žodžio. Baigdamas pareikalavo, kad ji sutiktų su jo nuomone. Bet ji tik žvilgtelėjo sakydama, kad jo reikalas, ką jis darys. Ir šoko skubiai plauti indų.

Simonas stovėjo kaip įbestas. Suprato, kad Rakelė nelabai pritaria, jog apie svainio nusikaltimą jis pranešė policijai. Ir negalėjo suvokti, kodėl ji nepritaria. Argi pats Henrikas neprisipažino esąs kaltas? Net su piktdžiugiška šypsenėle – ir dar teismo salėje! Girdint Simonui, teisėjams ir visiems kitiems. Ar nesužvėrėjęs žmogus, jei, pasak jo paties, jam buvo žinoma, jog nameliuose nakvoja septyni vyrai? Simonui nesuvokiama, ką mano Rakelė. Ji laikosi savų taisyklių ir savo teisingumo.

Simonas vis svarstė. Negalėjo suprasti, kodėl Saloje išgarsėjo kaip didvyris. Kaip išdidus ir ambicingas, šlovės trokštantis Simonas, kuris vardan teisingumo parodė visą savo galybę įkišdamas svainį į kalėjimą. Žmonių akyse jis tapo išskirtinis, o tos nuolatinės kalbos leido jiems primiršti pilkas rudens darganas.

Palengva jis pradėjo vadovauti naujajai įmonei. Gal kitą sezoną darbas jau virs visu pajėgumu. Vyrai buvo įsitikinę, kad Simonas gali kalnus nuversti.

3

Ji pasielgė teisingai. Be abejonės! Be to, dėdė Simonas tikrai suprato, kad padegėjas – jis, nors ji apie tai nutylėjo.

Gėda? Kodėl ji nesigėdija, kad jis kalėjime? Motina – atvirkščiai, gėdijasi. Gal Torai ne gėda dėl to, kad jos pačios tėvas kitur? Miręs dar prieš jai gimstant. Ne, ne todėl. Juk dabar ji džiaugiasi, kad kamaraitėje gali jaustis apsaugota nuo grėslumo. Tą rūpestį gali išmesti iš galvos.

Tora praslinko pro naująją Otaro vitriną. Jis buvo praplėtęs savo krautuvę. Ją apvažiuojant reikėjo sukti lanką. Žmonės niurzgėjo, kad vaikydamasis didybės Otaras pertvarkė krautuvę dėl vitrinos, kurioje galėtų demonstruoti visas savo prekes, – ir padarė nei į tvorą nei į mietą, nes kelias dabar pailgėjo nemenku lanku. Bet, tiesą sakant, jiems patinka. Didžiuojasi vitrina tarsi sava. Dabar Otaras prekiauja ir apranga. Vitrinoje pasirodė medvilninės palaidinės aukšta apykakle, su gumele per juosmenį. Ruoželiai, anot Otaro, „subtilių spalvų“.

Ir dar – ką tik gautos pūkuoto audinio striukės. Vilkimos iš abiejų pusių. Ranka pasitaisęs plaukus, Otaras išvertė striukes pilkąja, pūkuota puse į viršų, o raudonoji švietė iš vidaus. O sąspaudos vidinėj pusėj – tikras stebuklas.

Tora spoksojo įrėmusi kaktą į vitriną. Kokia laimė turėti tokį drabužį!

Kartą jiedvi su Sole įsidrąsino užeiti ir pasimatuoti. Striukė buvo šilta ir maloni, skaniai kvepėjo.

Solei ji netiko, dėl to ši tik apsidžiaugė: esą nereikės svajoti. Tačiau Tora pastebėjo, kaip sužvilgo jos žydrosios akys. Jos didėjo ir plėtėsi per visą veidą. Regėjos, išsilies per kraštus…

Dramblota ta Solė iš Šimtabučio. Pati šaipėsi iš savo kūno. Kitiems to daryti nebereikėjo. Ką beužsidirbusi už valymą, viską atiduodavo namams. Tora žinojo, nors Solė niekada apie tai neužsimindavo. Elizifa, šiaip ar taip, juk motina, bet atsidavusi tarnystei Dievui, todėl ir namuose ruoštis taip pat teko Solei.

Torai pasirodė, kad mato Solės ranką, glostinėjančią vitrinoje kabančią pliušinę striukę, kaip aną popietę, matuojantis. Stambus, tvirtas nykštys ant naujojo drabužio visiškai netiko.

Į darbus įnikusias Solės rankas Tora buvo mačiusi šimtus kartų. Jos laikydavo apkramtytą trintuką, kai prie virtuvinio stalo Solė ruošdavo pamokas – tada visos kėdės būdavo atitrauktos į šalį, kad ant jų užsilipę mažvaikiai jai netrukdytų. Ryškiai juodos panagės. Visada juodos. Ne todėl, kad Solė nevala. Tačiau prieš ruošdama pamokas ji dažniausiai plaudavo grindis. Jai norėjosi, kad ruošiant pamokas aplinkui būtų tvarka. „Kaip tik tuo ji panaši į mano mamą“, – galvojo Tora.

Laiptinės plovimas, peleninių šveitimas, anglių sėmimas, kūrenimas – viskas lieka panagėse.

Tarsi nuo darbų tose panagėse kauptųsi sielvartas. Kad ir kaip stropiai Solė valė savo rankas, panagės kaip juodos, taip juodos.

Kai ji metė mokyklą ir užsiėmė vien valymu, rankos dar labiau įraudonavo.

Rausvi apgamėliai virš riešo buvo gražūs. Bet ne vietoj. Ant sausos, suskilusios odos. Plaštakos viršus raukšlėtas, išmirkęs, delnas – glotnus it jūros akmenėlis. Šen bei ten žaizdelės, nuobrozdos. Tačiau dėl to ji burnos nepravers, neverkšlens. Ne tokios jos didelės, kad reikėtų aptvarstyti ar užklijuoti pleistru. Yra, ir tiek. Kad ir kur ji eitų, jos visada kartu.

O toji striukė netiko. Nei prie figūros, nei prie rankų. Netikėtai Torą užliejo keistas švelnumas motinos ir Solės rankoms. Panašų jausmą Tora patirdavo tada, kai nuėmusi nuo kabliuko žuvelę akimirką svarstydavo, ar neišmetus jos atgal į jūrą, bet baimindavosi, kad su šitiek žaizdų ši neišgyvens. Tos mintys dar ilgai sukdavosi galvoje. Jai regėjos, kad mato žuvelę gelmėse. Plaukia šonu sumišusi, bejėgiškai pliaukšėdama uodega. Mato perplėštą žiauną. Pro pilkus žvynus stirksančią ašaką. Žuvelė maža – menka ir ta ašaka. Vandenyse žuvų daug. Rankų taip pat daug. Jos žaizdotos. O tos žaizdos didesnės, nei atrodo.

Grįždama Tora praėjo Fritso ir Randi namus. Viduje tamsu. Tikriausiai jų nėra.

Fritsas – jos širdies žaizda. Ne vien dėl to, kad kurčias ir nebylys. Veikiau dėl to, kad matydama jį imdavo galvoti apie grėslumą. Tą rytą, kai pabėgo ir pasislėpė po žuvų džiautais, jinai jį prarado. Todėl, kad jis nieko nežinojo. Ir niekada neturi sužinoti, kad jis tapo pirmas, palietęs ją po… po to, kai anas…

Nuo tada ji ėmė vengti krantinės netoli Fritso namų. Vasarą praleido sėdėdama ant pakrantės akmenų ir spoksodama į uolėtas salas, o šaltas vėjas įkyriai landžiodavo po nudrengta striuke ir gairindavo akis. Ji norėjo kažką išmąstyti ir įvardyti, bet negalėjo rasti žodžių.

Tora nežinojo, ko jai labiausiai trūksta: Randi, knygų, muzikos ar Fritso.

Pagaliau ji liovėsi galvojus apie tai.

Mintyse apie Fritsą atsirado kažkas neatpažįstama. Kažkoks blankus lūkestis. Visą vasarą ji norėjo susitikti su juo. Ir nenorėjo. Norėjo ten nueiti. Sėdėti apsisiautus kojas raudonuoju užtiesalu ir skaityti. Žiūrėti į jį, nepastebimai tyrinėti jo veidą. Bet sykiu ir vijo nuo savęs tokias mintis. Dabar lyg kokia prieblanda viską buvo apgaubusi motinos gėda. Jis sėdi kalėjime. Tora nebesilankys pas juos. Geriausia būtų – niekur neiti.

Bet pasitaikydavo praeiti pro šalį, kai slampinėdavo viena. O viena dabar ji būdavo nuolat.

Jis buvo išvažiavęs į savo kurčnebylių mokyklą. Fritsas…

Iki Kalėdų negrįš. Susitikusi Solę Randi esą klausinėjusi apie Torą. Prašiusi perduoti linkėjimus ir kvietusi ateiti išleist Fritso. Valgysią tortą – bus linksma. Bet tą ketvirtadienį maršrutiniu keltu iš miesto motina grįžo viena ir Tora pas juos nueiti neišsiruošė.

Ji tiesiog nebepajėgė su viskuo susidoroti. Nebeišsijudindavo. Slankiojo po kaimą ir linkčiojo tiems, kurie sveikinosi. Tora stebėjosi, iš kur toks dėmesys. Dilgtelėjo širdyje: iš gailesčio. Nuo pasidygėjimo per nugarą ėmė lakstyti skruzdės. Pyktis užliejo veidą raudoniu.

O dar motina. Atrodo, Ingridai nepatinka, kai Tora pas ką nors apsilanko. Apie ėjimą į Bekejoretą jai nevalia net pagalvoti.

Kai motina buvo darbe, Tora pabaigė siuvinėti tetai skirtą takelį, bet paslėpė jį po čiužiniu, nes niekaip neprisivertė jo įteikti. Žinoma, galėjo nueiti ten ir be motinos žinios. Bet juk jau pakako to, kad jas vieną nuo kitos ir taip skyrė siena.

Šiandien motina pasiuntė Torą į paštą atnešti dviejų perlaidų blankų, o kai tik ši grįžo, tučtuojau sėdo pildyti vieno jų. Sakytum užgulė stalą. Visa papilkėjusi. Susikūprinusi. Paskui nuėjo prie krosnelės ir įmetė prirašytą blanką į ugnį. Jos veidas aiškiai bylojo, kad neatsakinės į jokius klausimus. Tada ji užpildė antrą. Greitai, ryžtingai, tarsi bijotų, kad įkvėpimas praeis: „Už audinį suknelei. Trisdešimt dvi kronos. Rakelei Bekejoret.“

Ir Tora išskubėjo į paštą; stovėjo panarinusi galvą, kol anapus langelio Tiurida sukiojo ir vartė užpildytą blanką, o prieš trinktelėdama spaudu keistai ją nužvelgė. Pasirodė, tarsi tetą Rakelę ištrenkė visam laikui.

Tora išsėlino iš pašto. Buvo baisiau nei įrašyti pirkinius Otaro krautuvėje ar pasirašyti pieninės knygutėje už paimtą pieną. Taip, daug baisiau. Tarsi žmonės permatytų jas abi su mama. Per paltą ir suknelę matytų jų nešvarius apatinius.

Metalas trinktelėjo į popierių. Tarytum išmušdamas tetą iš visų ateinančių dienų.

Toros žingsniai sudundėjo grindų plytelėmis. Ji pasijuto beišeinanti. Užuodė klijus, dulkes ir pinigus. Dideles riebių banknotų krūvas tarp Tiuridos pirštų. Motinos dešimtinės gulėjo už grotuoto langelio. O tos dvi kronos blizgėjo – šaltai ir abejingai. Kiekviena su skylute per vidurį.

Lyg kažkas būtų prakalęs Rakelėje skylę. Ir tai padarė motina. Ar ji to nesupranta?!

Už nugaros užsitrenkė durys. Jų langelis buvo aklinai aptrauktas purvu.

Vaikštinėdama po kaimą Tora nesiliovė atkakliai sau tvirtinusi, kad grėslumo kamaraitėje nebeliko. Šitaip ji gali padidinti mažąjį savo džiaugsmą. O kai dar atkakliau pagalvojo, tada ir mama susitaikė su Rakele ir Simonu.

Grįždama namo pralinksmėjo, nes diena tapo geresnė.

Po balas straksėjo gausybė žvirblių.

Kieme stovėjo raudonas dviratis su raudono tinklo krepšiu ir blizgančiu vairu.

4

Vieną popietę Solei su Tora einant pieno, iš už akmenų išdygo du kaimo berniokai. Jie laukė pasislėpę kaip tik toje vietoje, kur nebuvo nei pastatų, nei žmonių. Nebuvo nė vieno lango, pro kurį iškišusios galvą motinos sudrausmintų peštukus. Jokių liudytojų ir neribotos galimybės. Olė ir Rojus. Matyt, jie nebuvo pamiršę, kaip mokyklos kieme susitvarkė su jais Giuna, nors tai įvyko seniai.

Abu išsižergę, susikišę rankas į kišenes. Išsiviepę kaip suaugę bernai. Ypač Olė. Įsitikinęs savo pergale. Jos neturės kam pasiskųsti.

– Ar tik ne vokitkos brangiausias aukselis tarškina pieno bidonėliu? Kiek šiandien sukėlei gaisrų?

Mėgdžiodamas moterišką eiseną Olė pasikraipė priešais Torą. Tokių patyčių ji seniai nebuvo regėjusi. Pervėrė širdį kaip peiliu. Atrodė, lyg į ją kas mėtytų akmenis. Į galvą, veidą, akis. Bet burnos nepravėrė. Tylėjo kaip žemė.

– Užsičiaupk, šunsnuki! – grėsmingai suriko Solė ir žengtelėjo į priekį.

– Ką ji ten pliurškia, gyvena Šimtabutyje ir dar pučiasi, a? Boba kaip troba! O tavo močia ar vis dar tokia pat kvanktelėjusi?

Solei užvirė kraujas. Ji suaugusi, konfirmuota mergina, jos įniršis teisėtas. Iškėlusi skardinį bidonėlį puolė tą didžiavyrį. Visa laimė, kad bidonėlis buvo tuščias. Ji iš visų jėgų vožė juo už save mažesniam Olei per galvą. Tora išpūtė akis. Net ir smarkiai kivirčijantis ji niekada nebuvo mačiusi, kad Solė prieš ką nors keltų ranką. Priešingai, ji visada vadovavosi sveiku protu ir taikydavo peštukus, kol dar nė vienam nebūdavo iššokęs raudonas burbulas. Dabar ji buvo įdūkusi it bulius. Trumpi plaukai pasistojo nelyginant ežio spygliai – toks paveiksliukas kabojo mokyklos koridoriuje. Lūpų kampučiuose pasirodė putos.

Kai po epizodo su bidonėliu Olė atsitokėjo, įniršis apėmė ir abu berniokus.

Tora suprato – visa tai nieko gera nežada. Dviese prieš Solę. Jėgų persvara didelė.

Tora šaukė, kad jie liautųsi, bet niekas neklausė ir nekreipė į ją dėmesio. Juodu pargriovė Solę ant žvyrkelio. Vienas laikė rankas, o kitas, atsisėdęs ant pilvo, taip daužė jai krūtinę, kad ji ėmė vaitoti iš skausmo.

Užtektinai pridaužęs Olė užplėšė iki kaklo jos trumpą ploną medvilninį sijonėlį ir parodė savo sėbrui visą gražybę.

Tuo tarpu Tora bejėgiškai sėdėjo kelkraštyje. Ūmai jos akis užtraukė raudona valktis. Ji visa užvirė ir kaukdama puolė talžyti bidonėliu.

Bidonėlis buvo senoviškas, patvarus. Kietadugnis.

Pasigirdo dejonės ir aikčiojimai. „Juk daužau berniokus“, – tikino ji save. Talžydama vadovavosi paprasta logika: kuo daugiau smūgių, tuo didesnė žala. Kuo sparčiau daužo, tuo daugiau smūgių.

Torai į galvą nebuvo atėjusi mintis, kad mušti malonu.

Tuomet ant jos peties nusileido ranka. Ji ryžtingai perėmė bidonėlį, o valdingas balsas tarė:

– Nagi, apsiramink, apsiramink! Pažiūrėkim, kas čia darosi… Kaip laikotės, a?

Fritso tėvas!

Jis šyptelėjo. Nejau? Padėjo berniokams atsikelti. Virš vienos Olės akies žiojėjo perkirstas antakis. Kita akis buvo užputusi. Jis verkė graudžiai, pasistriūbaudamas. Monsenas savo nosine nubraukė jam snarglius ir ašaras.

Mažiausiai nukentėjo Rojus. Solės kelis buvo smarkiai nubrozdintas. Bet akyse švietė pergalė. Baigti grumtynių ji dar neketino. Pakišo Rojui koją kaip tik tuomet, kai šis pasijuto laisvas ir išvaduotas. Šis griuvo ant nosies. Bjauriai susižalojo. Jau buvo bepuoląs keršyti, tačiau Monsenas mušeiką ryžtingai sulaikė, o Solė klykė kaip laukinė:

– Tik pabandyk, šunsnuki! Aš tau parodysiu, kas kaime kvanktelėjęs – šito tu gyvenime nepamirši! Na, pabandyk… tik pabandyk… – net žagčiodama stūgavo ji.

Berniokai nurėpliojo link pašlaitėje prisiglaudusių namų. Šliaužė kaip prilupti, uodegas pabrukę šunyčiai.

Kautynės baigėsi. Laiptais ir koridoriumi Monsenas nulydėjo mergaites į savo namus. Jis aptvarstė žaizdas ir, klausydamasis grumtynių istorijos, vis įterpdavo: „Fui, fui.“ Randi paklausus, kokiais žodžiais plūdosi berniokai, kambaryje stojo tyla. Nepaisant visko, Monsenas palaikė mergaites sakydamas, kad „didvyriai“ gavo ko nusipelnę.

Tora užsimiršo esanti Fritso namuose. Kol išvydo jį durų plyšyje. Buvo jis savo kurčnebylių mokykloje. Tačiau vis tiek stovėjo čia ir įbedęs akis žiūrėjo į ją.

Ir tada ji suprato, kad jai trūksta jo. Kad buvo jį įžeidusi. Juk daug kuo tas nebylys vienišesnis nei ji. Susivokė, jog dėl nebylumo ji nežiūrėjusi į jį kaip į visavertį žmogų.

Daugiau ji niekada jo nebeatstums, nebeleis, kad grėslumas jį nuvytų! Niekada! Fritsas – tai Fritsas. Jai jis daugiau negu tik Fritsas.

Dabar ji tai aiškiai suprato, nes jo čia nėra ir todėl kambaryje žioji didelė ir skausminga tuštuma.

Pavakarė jau liejosi vidun, o pravertas langas žvelgė į vėsų, susimąsčiusį rudenį. Randi kepė kvepiančius gelsvus blynus, ant jų gausiai pabarstydavo cukraus. Fritso tėvas sužinojo Solės ir Toros vardus. Jis pats buvo vardu Giunaras, o jo armonika taip griaudėjo, kad kilojosi sutrūkinėjusios, nebaltintos lubos. Kraujuotas skuduras ant Solės kelio nepuošė tokios suaugusios, konfirmuotos merginos (kuri kitą šeštadienį eis į šokius, nesvarbu, verkšlens Elizifa ar ne), tas skuduras skatino vis kartoti pasakojimą apie grumtynes.

Kvatodama Randi plojo rankomis ir įsikarščiavusi vis niuktelėdavo joms į šonus.

Nekreipdama dėmesio į Solę, Tora senu įpročiu įsiropštė į Fritso lovą. Apsimuturiavo kojas užtiesalu, nors kambaryje buvo pakankamai šilta.

Ji išsivežė Fritsą į Berlyną. Senelė, tėvo motina, laukė jųdviejų išskėstomis rankomis. Vešėjo žalialapiai paparčiai, varteliai buvo atviri. O rožės…

„Jeigu paklaustų, kas yra meilė, sakyk, kad tai ne kas kita, o rožes šiurenantis vėjas…“ – kažkur buvo skaičiusi. Pernelyg gražu, kad patikėtum.

Prisiminė, kaip ji kadaise jausdavosi trečiadieniais. Kai buvo mažesnė – dar visai mažutė, bet jau mokėjo skaityti. Prieš grėslumą. (Tik pamanyk, kaip ji mąsto! Tolygu žmonių pasakymui: „Tais laikais prieš karą…“)

Taigi prieš grėslumą. Kiekvieną trečiadienį grįždama motina parnešdavo savaitinį žurnalą „Namai“. Ten buvo spausdinamas komiksas apie mažylį, vardu Prikenas1. Jis buvo toks mažas, kad jo namai tilpo degtukų dėžutėje. Tas padarėlis įsmigo Torai į širdį. Juk pasaulyje jis vienas toks mažas… Ji norėjo visada būti kartu su juo. Visada. Jis tapo neatskiriamas nuo malonaus trečiadienio laukimo. Kartą, kai motinos rankos muilo putose skalbė skalbinius rūsio skalbykloje, ji paklausė, ar būtų galima įsigyti štai tokį Prikeną. Ar motina galėtų kreiptis į žurnalą „Namai“, kad jį atsiųstų? Maldavo atkakliai, nors puikiai žinojo, kad prašo dangiškų migdolų. Tada Tora pajuto lengvą prisilietimą prie rankos. Tarsi per odą būtų nušiurenęs gerumas ir džiugesys. Gal tai meilė? Tarsi švelnus vėjelis? Arba gėlės?

Prisilietimas…

Ji kilstelėjo ranką ir švelniai brūkštelėjo Fritsui per skruostą. Skubotai. Jis suprato ir atleido, nebeniršo. Nieko neklausinėjo ir išnyko.

Solė sėdėjo atgręžusi nugarą ir šnekučiavo su Randi, Giunaras virkdė armoniką. Muzika tarsi pakylėjo namą. Nuo tų garsų Torą užliejo gerumas visam plačiam pasauliui. Ji pasidavė užplūdusiam jausmui ir nepaleido jo. Tartum giliai širdyje žinodama, kad tai ilgai nesitęs.

Tą vakarą pieno išpardavimo punktą Solė su Tora pasiekė vėlai. Begavo tik nugriebto. Bet ir užvoždamos bidonėlių dangtelius jos vis dar kikeno.

1 Taškelis (norv.).

5

Rytinė kava atsidavė svilėsiais. Tora virdulio nenusaugojo, o motinos kalbinti nedrįso.

Išsiuntusi perlaidą, motina tik ir vaikščiojo sudirgusiais nervais. Tora laukė, kol tai praeis. Tokiais atvejais ji buvo pratusi pasitelkti ypatingą kantrybę. Nesipainiodavo motinai po kojų, nebandė jos šnekinti, ir dažniausiai viskas baigdavosi gerai.

Jos buvo susėdusios gerti tos nelemtos kavos, kai tarpduryje tarsi vėtros įnešta pasirodė Rakelė. Jos veidas liepsnojo, dešinėje rankoje ji laikė pašto perlaidą. Kaip grėsmingą įspėjimą.

Ingrida pašoko nuo kėdės kietai surakintomis lūpomis, užmerktomis akimis, visa įsitempusi. Kumščiai nejučiomis susigniaužė.

Užvėrusi duris, Rakelė žengė porą žingsnių į priekį. Žiūrėjo tik į Ingridą. Tarsi Toros nė nebūtų kambaryje. Tarsi ji būtų neregimai susiliejusi su stalo klijuote. Asmenines sąskaitas suvesti turėjo tik Rakelė su motina. Torai kaipmat sudrėko pažastys.

Kai pasibeldė į duris, pirmoji atsiliepė Tora. Dabar tos dvi moterys stovėjo viena priešais kitą it suakmenėjusios. Nepasisveikino, nepaburnojo oro. O už lango žliaugė lietus. Niekas neparagino Rakelės atsisėsti. Neatkreipė dėmesio į jos permirkusį vilnonį paltą ar į šlapią lyg skuduras skarelę. Palikę skausmingą tylą, žodžiai išnyko iš šio pasaulio. Taip ir Fritsui, kai neįstengia pasakyti, ką galvoja, o žmonės negali suprasti jo rodomų ženklų. Bet ne, čia visai kas kita. Čia oras pritvinkęs pagiežos.

Ant grindų nuo Rakelės palto ritmingai kapsi lašai… Nuvarvėjęs vanduo piešia ovalą. Ji stovi piešinio viduryje. Atsiskyrusi nuo jųdviejų su motina… Trys užsisklendę pasauliai. Ant stalo kėpso nelygiai papjaustyto sūrio gabalas – vienas kraštas aukštesnis. Be abejo, tai Tora…

Keista, kad dėl to motina jai nepriekaištavo.

Rakelė stovi kaip įbesta.

Laiptais į mokyklą nudarda Elizifos vaikigaliai. Avalynės reikalai aiškiai pagerėjo, kai tik Solė gavo darbą. Jie darda žemyn kas rytą, visi iki vieno.

Palangės gėlių vazonėliai apsukti ruožais išblukusiu gofruotu popieriumi. Sudrėkusiu nuo lėkštutėje laikomo vandens. Atrodo apgailėtinai. Ne geresnis ir emaliuotas dubuo praustuvėje. Įskilęs trijose vietose. Nešvariais, surūdijusiais kraštais.

Rakelės namuose indai plaunami iškart atskirame kambarėlyje šalia virtuvės.

Tora nesąmoningai pasirinko motinos pusę. Nusistatė tvirtai. Mama pasielgė teisingai. Atidavė pinigus. Priešingu atveju nebūtų galėjusi vilkėti suknelės. Bent jau ne dabar. O juk tai jos vienintelė puošni suknelė.

Teisingai! Tai kodėl ji čia stovi ir dar taip pyksta? Jiedvi su motina neturtingos. Bet ne tiek, kad neatiduotų savo skolų.

– Ką reiškia va šitas?! – dusliai sušnypštė Rakelė. Nuo lūpų kampučiuose įsikirtusių raukšlelių jos veidas buvo svetimas ir atgrasus. Kad ir nenoriai, tačiau Tora turėjo pripažinti, jog Rakelė vos neverkia. Todėl šitaip ir stovi. Šitaip elgiasi.

Motina nekrustelėjo. Bet akis jau pravėrė. Tačiau žvilgsnį nudelbė žemyn. Į klijuotę. Į geltonų ir oranžinių gėlių raštą. Į žiedais susinėrusius kotelius. Lyg apglobiančius vienas kitą…

– Kas tai, Ingrida?! – kambaryje vėl pasigirdo prikimęs Rakelės balsas. Bargždus lyg sklistų iš tolumos. Kaip būna, kai nepavyksta nustatyti norimos radijo stoties.

Ingrida įsidrąsino:

– Mano skola už medžiagą suknelei… kurią nupirkai Breilane.

Šnabždami žodžiai pripildė visus kampus.

– Tą medžiagą aš nupirkau tau, Ingrida. Tu esi man dažnai padėjusi… Aš tau ją atidaviau! Ar girdi, ką sakau! O tu man atsiunti pinigus… paštu! Man regis, tu pakvaišai! Ar gyveni Amerikoje? Ar čia? Ar tu man sesuo? Ar ne? Ar girdi?!

Ingrida tebestovėjo prie stalo. Už jo krašto slėpė sugniaužtas rankas. Galų gale ji pakėlė akis.

Rakelės skruostais ritosi ašaros. Ji visa liepsnojo, po apatine lūpa juduliavo prakaito ir lietaus lašai. Kaip perliukai.

– Simonas perlaidą buvo paslėpęs nuo manęs. Kad ir vyras, bet suprato… O tu nieko nesupranti… beje, radau šįryt – per savo trisdešimt penktąjį gimtadienį! Juk tu visada buvai mano vyresnioji sesuo. Padėdavai man nuo pat vaikystės. O dabar įsileidi tarp mūsų tą bjaurastį. Nori viską sugriauti. Ką gi mudvi beturėsime tada, Ingrida? Ar gali pasakyti, kas mums beliks? Kuo gelbėsimės, jei dėl vyrų tarpusavio reikalų tu leidi sunaikinti tai, kas yra visų svarbiausia: mudvi esame tikros seserys?

Ji pritrūko kvapo, sukūkčiojo. Stovėjo kaip stovėjus, neprisilietė prie veido, nei prie nieko.

„Teta verkia“, – nusistebėjo Tora.

Kaip tą kartą kajutėje per audrą, kai matė Rakelę sergant jūrlige: mintyse ji pasigėrėjo motina, nes šiai bloga nepasidarė. Atvirkščiai, motina išliko rami ir stipri.

Nors teta ir parodė silpnumą, bet šįkart motina neatrodė pranašesnė. Ar taip jau svarbu būti stipriam?

Katra dabar stipresnė? Motina, atsiskaičiusi už suknelę ir dabar gniaužanti kumščius, ar teta Rakelė, visa išraudusi, perlytu paltu, verkianti jų akivaizdoje? Ar stipri ta, kuri gyvena nuošaliai ir rūpinasi pati savimi, ar ta, kuri ateina priminti, kad jiedvi tikros seserys?

– Tora, eik į mokyklą, pavėluosi… – prislopintu balsu bejėgiškai tarė motina.

Šiandien stiprių nėra…

Tora iš kamaraitės atsinešė kuprinę. Išeidama ji turėjo prasilenkti su Rakele.

Tada Tora prisiminė, kad ant stalo pamiršo dėžutę su priešpiečiais. Snieguolė ir septyni nykštukai ant dangtelio buvo gerokai nusitrynę. O labiausiai – pats mažiausias nykštukas, tas prie krašto, nykštukų gretos gale.

Dar kartą reikėjo pereiti virtuvę tarsi bekraštę jūrą.

Antrą kartą praeinančią ją ranka sustabdė Rakelė. Vis dar verkdama ji atsargiai perbraukė Toros plaukus ir veiduką. Tarsi tik dabar būtų ją pastebėjusi. Ir manytų, kad paliesdama ją elgiasi neleistinai. Tora greitai žvilgtelėjo į motiną ir žaibiškai nusuko galvą į stalą. Paskui palietė Rakelės ranką. Tik pirštų galiukais. Tik trumpą akimirką. Ir šitaip jos abi su teta nusikalto. Abi prisidėjo prie išdavystės. Abi jos išdavė atskirtąją. Kažką iš jos atėmė. Buvo skaudu, bet kartu ir gera, nes visa esybe Tora jautė, kad pagaliau atsirado žmogus, kuris supranta ir norėtų nutiesti sutarimo tiltą. Nepaiso, ką daro, kalba ar nutaria kiti. Nepaiso to, kas įvyko. Nori nutiesti tiltą tarp tų, kurios privalo būti stiprios, kiekviena savaip. Bet pakankamai stiprios!

Rakelė, atvirkščiai nei motina, nenorėjo būti viena ir stipri. Rakelė norėjo būti drauge su artimais žmonėmis. Drauge prieš blogį. Nors tai ir reikštų, kad sunkumai neaplenks nė vieno jų: kai kada pareikalaus iš kiekvieno stiprybės, o kai kada – ašarų.

Drauge su artimais žmonėmis? Taip. Betgi šito nori ir jos motina. O gal jai terūpi… jis? Ar visa tai dėl jo? Jis motinai rūpi labiau nei Rakelė su Tora?

Taip!

Tikriausiai taip.

Tora išsėlino iš virtuvės ir susirado juodąjį lietpaltį su įplėšta apatine sagos skylute. Buvo užklijavusi pleistru. Bet sušlapęs jis nuolat nukrisdavo. O sušlapdavo dažnai.

Tora atidavė „konfirmantui“ sąsiuvinį su rašiniu. Šią pravardę jaunajam mokytojui priklijavo Almaras. Naujokas auklėjamąjį darbą ir mokinius buvo pasidalijęs su Giuna. Almarui nepatiko, kad šis iš Oslo ir atvykęs čia jaučiasi kaip namie. Pasak Almaro, jis įkyriai lenda prie įstabiosios mokytojos Giunos. Be to, kaip vyras, jis esąs visai neišvaizdus. Tęvas skystablauzdis, kaip koks konfirmantas. Bebarzdis cyplys.

Rašinyje Tora išdėstė, kuo ji norėtų būti užaugusi. Per valandą ji prirašė dvidešimt keturias eilutes. Diena praslinko nuobodžiai. Be rimtesnio turinio.

Tora nėjo namo iki pat vėlyvo pavakario. Ji vaikštinėjo po kaimą tiek, kad motina išeitų į šaldyklą. Slankiojo pakrante, kol visa permirko.

Priėjusi prie dviejų stulpų, kurie nežymėjo nei tvoros, nei vartų, ji pamatė, kad šviesos Šimtabutyje jau įžiebtos.

Laiptinės buvo pakvipusios keptomis silkėmis. Lietuje vėjas varstė trejas praviras duris. Silkių ir bulvių kvapas. Vadinasi, vyrai namie. Kieme nė gyvos dvasios. Tora matė juos pro langą. Jų šešėlius. Tėvų, motinų, vaikų. Pasilenkusių vienišių… Toros lange buvo tamsu.

Silkių kvapo virtuvėje nesijautė. Krosnelėje dar ruseno žarijos, o nuo sienų dvelkė šiluma.

Jokių rytmečio pėdsakų.

Nusimesdama drabužius ji jautėsi pačiu laimingiausiu pasaulyje žmogumi, kuris gali susišildyti vandens ir nusiprausti virtuvėje priešais ugnį. Nusiplauti tą gvazdikų dvoką ir visokią bjaurastį. Niekas neateis. Grėslumo nebėra. Visa kita priklauso tik nuo jos pačios. Ji Tora – viena su savimi.

Vieni neuždengia savo senų, patrūnijusių laivų, kiti po valgio neperbraukia burnos plaštakos viršumi, treti nesislepia po kauke.

Torai pasisekė. Jos niekas nematė. Ji sėdėjo prie savo rudų mokyklinių vadovėlių, aplenktų vyniojamuoju popieriumi iš Otaro krautuvės. Knygų viršelius ji išmargino piešiniais. Per juos ėjo ryškūs popieriaus ruožai. Tarsi nagais perrėždami viršelius.

„Konfirmantas“ greitai grąžino jai rašinių sąsiuvinį. Pasakė ja nusivylęs. Taip, žinoma. Nusivylusi buvo ir ji pati.

Kuo ji nori būti užaugusi?

Plaus laiptus, dirbs šaldykloje, eis prižiūrėti vaikų, pirks pieną.

Ne! Ji siuvinės virtuvines staltiesėles, dirbs kontoroje ir, šypsodamasi vyrui, valgys pietus, kuriuos bus paruošusi tarnaitė. Šluostysis lūpas servetėle ir nesiliaus šypsotis.

Ne! Ji bus turtinga! Išvažiuos į pasaulį ir taps įžymia aktore arba rašytoja. Susitikinės su karaliais ir karalienėmis, gyvens dideliuose rūmuose ar prabangiuose viešbučiuose, kur palubėje milijonais kristalų raibuliuoja sietynai. Grieš fleita pilnose žiūrovų salėse, kur sienos apmuštos audeklu, o virš durų mirkčioja raudona lemputė – kartą ji matė filme. Girdės plojimus, kai paskutiniai tonai šiltu skambesiu dar plevens tamsoje virš sėdinčios publikos. Apie visa tai ji rašys ilgus laiškus ir siųs blizgančius atvirukus motinai, dėdei ir tetai, Giunai, Fritsui ir Solei. Siųs jiems plokšteles su savo įrašais.

Retsykiais atsisakys visų kvietimų ir šviesią mėnesėtą naktį prarymos viena. Pagros sau. Arba tyliai sėdės ir ilgėsis namų.

Paauksuotose žvakidėse degs aukštos žvakės, tokios kaip bažnyčioje, o ji gailėsis Solės, kurios nelydi tokia sėkmė kaip ją, Torą, nors ši geraširdė ir verta geresnės dalios.

Namuose ji lankysis retai. Į Otaro krautuvę atėję Kalėdoms apsipirkti žmonės stoviniuos svarstydami, ar Ingridos duktė Tora parvažiuos namo per šventes. Kalbės, kaip Ingridai nusisekė, kad taip puikiai klostosi dukros gyvenimas. Kalbės, kad gal ir gerai, jog jam buvo lemta mirti kalėjime.

Bet „konfirmantui“ viso šito neaprašysi…

Virdulyje tyliai šnypštė vanduo, ji neleido jam ataušti, kol motina grįš iš šaldyklos. Vakarykštės žuvies kepsneliai paruošti. Likusios keturios bulvės supjaustytos kubeliais. Visa tai su griežinėliu sviesto guli keptuvėje. Kai tik prireiks, nuo virtuvinės spintelės ją perkels ant viryklės kaitvietės.

Ji uodė maisto kvapą. Nei blogas, nei geras. Tačiau ji sakys, jog jau pavalgė. Nueis ir pabus kamaraitėje, kad motina galėtų nusiprausti ir pavalgyti viena. Pabus nuošaliai, kad ji galėtų netrukdoma pamąstyti. Kai motina atsiguls ant kušetės pailsėti, Tora nukraustys stalą.

Šiandien Tora nori būti gera, nes nežino, kaip atrodys iš darbo grįžusios Ingridos veidas. Paprastai ji žino. Motina visada tokia pati. Ypač dabar, kai jo nėra. Jau daug savaičių vis tokia pati. Pilka, bet palaimingai rami. Juk nesklinda jokie šiurkštūs žodžiai, nereikia baimintis koridoriuje aidinčių jo žingsnių.

Tačiau šiandien šiame kambaryje verkė Rakelė.

Ir todėl negali žinoti, ar motina bus tokia pati. Galbūt grįš tokia veido išraiška, kokios Tora net nesapnavo. Gal bus dar prasčiau… Arba geriau. Ji ėmė įsivaizduoti, kad Rakelei pavyko susitaikyti su motina. Kad jiedvi lankysis Bekejorete kaip pirma. Kad ji galės nunešti tą išsiuvinėtą staltiesėlę… Išskalbta ir išlyginta ji gulėjo tarp žurnalo „Namai“ lapų. Šitaip nesusiglamžys. Bet motinai jos nerodė. Skalbė ir lygino kaip įmanoma atsargiau, bijodama atardyti pakraščius. Juk tetai patiktų gražiai apsiūti ją tais geltonais apvadais. Juos buvo rodžiusi Torai ir klaususi, ar tiks. Tora atsakė, kad tiks. O kaipgi ne – jie tokie gražūs.

„Kuo aš noriu būti užaugusi?“

Jai buvo liepta parašyti dar kartą, geriau. Tora žvilgtelėjo į laikrodį. Dešimt po šeštos. Buvo prirašiusi du puslapius apie tai, kaip ieškos darbo kontoroje. Kaip nusipirks namą ir dviratį. Ir nė žodžio apie griežimą fleita ar apie sietynus, sceną ir šlovę. Tai nuskambėtų kvailai. „Konfirmantas“ to nesuprastų. Tik dar kartą nusiviltų.

Tora rašė tiesiai į švarraštį kiek galima dailesnėmis raidėmis. Rašė neskubėdama, kad matytų, ar teisingai rašo žodžius. Kad nebereikėtų tikrinti.

Antraštę pirmajame puslapyje ji užrašė didžiulėmis raidėmis, todėl kai baigė, jai dar buvo likę pusė neprirašyto paskutinio puslapio, tad ant jo dar nupiešė gražią moterį. Plonu liemeniu ir garbiniuotais plaukais. Sijonas buvo panašus į tą, kuris kabojo Otaro vitrinoje. Mėlynas, lygia viršutine dalimi, o nuo klubų klostytas. Aukštakulniai batai buvo išsiklaipę ir atrodė kvailai. Tora nemokėjo piešti nei kojų, nei batų. Jai tai buvo sudėtinga. Geriausiai sekėsi veidai. Ji mokėjo piešti profilį: gražiai išraityti nosį, kaktą ir lūpas. Žinojo kaip, nes buvo išstudijavusi žurnalų nuotraukas.

Visos jos nupieštos moterys buvo gražuolės. Kažin kodėl? Juk tokių gyvenime jai beveik neteko matyti. Bent jau čia, kaime. Pakreipusi galvą į šoną, ji dėl juoko pripiešė moteriai rankinę. Specialiai „konfirmantui“! Ji parodys Solei. Bus iš ko pasijuokti.

Užlipusi į viršų Solės nerado. Išėjusi su mergina iš kaimo. Ta daug vyresnė už Torą.

Elizifa pasakė, kad lakstant tamsiais vakarais galima susidurti su visokiausiomis pagundomis, o tai prieštarauja Dievo įsakymams, ir ji paragino Torą gyventi dorai, neversti motinos sielvartauti bemiegėmis naktimis, kaip daro Solė.

Pasikišusi sąsiuvinį po pažastimi, Tora nuskubėjo žemyn. Pajuto skersvėjį nuo laukujų durų ir išgirdo laiptais lipant motiną. Lengvai, pamažu. Bet tai buvo ji.

Kai tik jiedvi įėjo į virtuvę, Tora iškart pastebėjo, kad jos veidas toks kaip visuomet.

Motina paklausė, ar paruoštos pamokos. O mintimis ji buvo kitur. Kaip visada.

Tora atsakė, kad paruoštos. Neleisdama tam žodeliui suskambėti džiaugsmingai. Visko dar gali atsitikti.

Ir ėmėsi šildyti vakarienę, o motina nusirengė, pakabino drabužius. Svetainėje nusiprausė šiltu vandeniu. Šiltu! Ten ji užsibuvo gana ilgai.

Kai pasirodė, jos veido oda buvo glotni, o antakiai ir blakstienos drėgni. Drėgni buvo ir gražiai sušukuoti plaukai. Vilkėjo ji švarią palaidinę ir senąjį išeiginį sijoną. Segėdavo jį, kol dar nebuvo pasisiuvusi suknelės…

Tora net kvapą sulaikė.

– Pamaniau… – tarė Ingrida, atsargiai atsipjaudama gabaliuką kepsnelio. – Pamaniau, kad šį vakarą galėtume nueiti į Bekejoretą… Juk žinai, šiandien dvidešimt septinta… Tetos gimtadienis…

Ištarė sužeisto, tačiau išgelbėto jūrų paukščio balsu.

Tora nuskriejo nuo kėdės. Nelabai suvokdama, ką daro. Skeryčiodama rankomis ir kojomis puolė Ingridai į glėbį.

Klijuote nuslydo į šalį lėkštė su žuvų kepsneliais ir keptomis bulvėmis. Stiklinė su vandeniu apvirto. Tora pajuto, kaip pamažu aplink juosmenį šlampa drabužiai. Bet kartu ir nejuto.

Viena ranka Ingrida pastatė stiklinę, kita paglostė Torai nugarą. Mergaičiukės nugara sušlapo. Vanduo sunkėsi Ingridai į skraitą. Bet ji sėdėjo kaip sėdėjus. Veidas kažkaip išsidavė… bejėgiškai apsinuogino. Gerai, kad niekas nematė.

Tora įsikniaubė į motiną. Užuodė žuvų ir muilo kvapą. Tą kvapą ji atsimena nuo kūdikystės. Ūmai prisiminė, kad šitaip jos sėdėta ne kartą. Po to, kai motina būdavo išvaliusi nuobrozdas. Ir kai kūkčiojimas būdavo aprimęs. Sėdėta, kai namuose pritrūkdavo pinigų nusipirkti ką nors nauja Kalėdoms.

Paskutinį kartą ji šitaip sėdėjo sirgdama vėjaraupiais. Tikriausiai seniai.

6

Rakelė papuošė stalą svetainėje. Apsupta geriausių indų, ant jos pačios išaustos staltiesės puikavosi sunki žalvarinė žvakidė su septyniomis raudonomis žvakėmis.

Stalas buvo padengtas keturiems.

Vilkintis mėlynu kostiumu Simonas įpylė degtinės į tris taureles, jas paskui išrikiavo ant nublizginto sidabrinio padėklo. Simonas gerai išauklėtas. Teta prižiūrėjo jį nuo tada, kai tas jauniklis neteko mamos – ir štai rezultatas.

Bet Simonas yra Simonas. Kol laukė svečių, jis atėjo į virtuvę ir paklausė, ar būtina vilkėti švarku. Juk savaitės vidurys…

– Man sueina trisdešimt penkeri!

Rakelė atsitiesė ir įsisprendė į šonus.

– Man nereikia vyro, kuris tokią dieną negali vilkėti švarku, kad ir savaitės vidury!

Simonas pratisai sušvilpė ir grįžo į svetainę. Godžiai siurbtelėjo iš vienos taurelės ir vėl ją pripylė. Šiaip su alkoholiu elgėsi atsargiai.

– Tiesą pasakius – kaip ji reagavo? – šūktelėjo jis Rakelei.

– Juk jau sakiau.

– Sakei, kad ateis. Kad pažadėjo ateiti. Bet jūs tikriausiai kalbėjotės…

Nusirišdama prijuostę tarpdury pasirodė Rakelė. Jos kone lėliškas veidelis buvo rimtas. Visiškai kitoks nei tada, kai jis teiravosi dėl švarko.

Simonas niekada nesuprato Rakelės veido išraiškų ir jos nuotaikų. Jos mainėsi taip sparčiai kaip staklėse metamų ir ataudžiamų nyčių spalvos ir raštai – net akyse imdavo ribuliuoti. Jis tik padėdavo kaip išmanydamas. Raumenų jėgą naudodavo saikingai. Neprašomas apskritai į darbus nesikišdavo.

Bet dabar jis nori žinoti. Jam atrodė, kad privalo žinoti, kokia buvo Ingridos nuotaika, kad jai atėjus nereikėtų jaustis kvailai ir spėlioti, ji draugas ar priešas.

– Jai tikrai buvo baisiai sunku.

Rakelė atsisėdo ant supamosios kėdės prie senojo lakuoto stalelio. Siaurutėmis rankomis atsargiai ėmė braukyti jo paviršiumi. Retkarčiais nejučiomis pirštais palygindavo staltiesėlę.

– Taip, bet tau taip pat…

– Man nieko. Aš turiu tave…

– Na… žinoma… bet…

– Ar ji tau nieko nepasakojo?

– Kalbėjomės, Simonai… Apie daug ką. Kalbėjomės apie tai, ko nebuvome aptarusios mažiausiai dešimt metų. Bet visko atpasakoti negaliu. Suprask, Simonai. Tai turi likti tarp mūsų, moterų! Ji bijojo, kad reikės pasirinkti tarp Henriko ir mudviejų. Ji manė, kad mes nenorėsime jo matyti. Kad jai reikės rinktis. Mes… Tu taip pat turi suprasti. Ji pasielgė taip, kaip privalėjo!

– Nejaugi sesuo būtų tapusi tau priešu, jeigu aš būčiau padegęs Henriko namus?!

Jis tiesiog įsisiurbė akimis. Tarsi ką tik suvokęs, kokia galimybė glūdėjo jo klausime.

– Ar tu būtum ėjusi ranka rankon su padegėju, nusikaltėliu ar banditu? Šįkart aukų nebuvo tik per stebuklą! Juk namelyje nakvojo žmonės! Ar būtum man atleidus? Aš tik klausiu.

Rakelė perleido akimis jo pasišiaušusius plaukus, valingą kampuotą veidą, lankstų ir stangrų kūną. Paskui neįprastai lėtai prašneko:

– Nors Ingrida ir lieka ištikima vyrui, kuris ilgus metus teikė jai tiek daug skausmo… ir kurį ji galbūt nelabai… bijau, ne kažin kokį pasirinkimą turėčiau ir aš, jeigu būtum bandęs padegti namus su žmonėmis.

Simonas stovėjo įbedęs į ją akis, tarsi negalėdamas patikėti, ką išgirdo. Jis nusivilko švarką ir užmetė jį ant kėdės.

– Po paraliais! Mano manymu, būtų per daug. Būdamas kalėjime net nebandyčiau pasimatyti su tavimi. Ar girdi? Net ir trumpai, įsikalk į galvą! Ar taip turi elgtis moterys? Nejau garbinga moteris turi likti greta niekšo, ką? Ar taip turi būti? Ne, Rakele! Turiu tau pasakyti, kad šitaip negalima. Paklausyk! Tokį reikia išvaryti ir užtrenkti jam duris! Kas atsitiks pasauliui ir vyrams, jei moterys susitaikys su viskuo, ką mes iškrečiame, juk savo naudai mes net seseris sukiršiname? Ar lieka tada kokia nors viltis pasaulyje, kaip manai, a?

Rakelė pakilo nuo kėdės.

– Šikt man ant vyrų ir pasaulio. Dabar svarbiausia Ingrida.

Bet jos balse buvo girdėti tramdomas juokas – tikra Rakelė.

– Raminkis, apsivilk švarku ir bent jau uždek žvakes, jei nepadeginėji nieko kita. Jiedvi greit ateis.

Simonas išsekė įkandin jos į prieangį. Jis nerimo.

– Negali būti, negi tu taip manai?

– Raminkis… – iškošė Rakelė, atverdama prieangio duris.

Bet švarko jis neapsivilko.

Tora atsinešė staltiesėlę. Paliko ją prieangyje, kad niekas neaptiktų, kol jiedvi dar neišėjusios.

Ingrida atnešė stiklinį indelį su dangteliu. Pigų ir paprastą. Tikriausiai nupirko per pietų pertrauką. Tora matė, kad motinai buvo gėda atsinešti taip mažai…

Ji taip ir pasakė. Stovėjo prie šventinio stalo suglumusi ir atsiprašinėjo, kad taip mažai… Bet Rakelė glėbesčiavo jas abi. Jos sudrėkusios akys žvilgėjo, ji energingai purtė galvą. Pastatė indelį tarp brangių indų, tarsi šis būtų krištolinis. Ant jo sublykčiojo žvakių liepsnos atšvaitai. „Jis atgijo“, – pamanė Tora.

– Oi, kaip tu gražiai atrodai… Reikėjo ir man apsivilkti išeigine suknia… vis dėlto reikėjo. Nepagalvojau…

– Liaukis, visai nesvarbu, ką vilki, – neįprastai garsiu balsu tarė Rakelė, žvelgdama į kabantį ant atkaltės Simono švarką.

Stovėdamas jai už nugaros Simonas plačiai išsišiepė.

– Ji norėjo, kad savo namuose aš vilkėčiau švarką ir visi iš manęs šaipytųsi, ir vien dėl to, kad jai šiandien sueina trisdešimt penkeri. Ir dar savaitės vidury!..

– Simonai!

Rakelė apsisuko ant kulno ir pagrūmojo jam kumščiu.

Ingrida šyptelėjo.

Tora palengva atsisėdo ant minkštos kėdės. „Kaip seniau“, – pagalvojo ji. Visai kaip seniau. O, kad šis vakaras tęstųsi amžinai… Jai ėmė vaidentis gyvenimas, pilnas tokių vakarų. Aplink ją ant panašių kėdžių susėdo Fritsas, Giuna, Randi ir Solė. Ji girdėjo motiną su Rakele kalbant apie paprastus, kasdienius reikalus. Stebėjo, kaip kaišiodamas liežuvį ir be garso pamėgdžiodamas Rakelės ir Ingridos šneką Simonas papildo taureles ir, mirktelėjęs Torai, – limonado stiklinę.

Tora taip pat atsakydavo jam mirktelėjimu.

Už židinio durelių švytuliuojančios liepsnos skleidė palaimingą saugumo jausmą. Viskas kaip seniau. O visa kita – tik vienos nakties košmaras, tik nemigo naktis. Visa kita tik pasivaideno. Šitą gerumą ji nukėlė į Berlyną: Bekejoretą, juos visus, net katiną, ir tą įstūmė į baltąjį senelės namą.

Rakelė buvo iškepusi ėrienos kepsnį. Patiekė jį su brukniene ir daržovėmis. Simonas kepsnį supjaustė, ir visi sėdo prie stalo. Ant Ingridos skruostų sužydo po raudoną rožytę. Ji bandydavo išvengti Simono naujai pripiltos taurelės. Bet jis priversdavo ją išgerti. Ji atrodė laiminga. Tora ilgai nenuleido nuo jos akių. Klausėsi šnekos. Viena ausimi klausė ir Simonas.

Tora pastebėjo, kad teta kalba pakeltu balsu, retkarčiais net spygtelėdama, tarsi bijotų, kad Simonas ar kuris kitas gali ištarti ar padaryti ką nors ne taip.

Beje, taip nutiko vieną kartą, kai Simonas prakalbo apie naująją statybą. Bet Ingrida tik linkčiojo ir ramiai klausėsi. Nusišluosčiusi servetėle atsakė, kad tai, be abejo, būtina.

Tora nedrįso klausytis apie tai, kas būtina.

Kai vėlų vakarą jos ėjo namo, švietė mėnuo. Lietus nuūžė pro šalį. Buvo gera. Šaltis žnaibė pėdkelnėmis apmautas kojas. Bet vargu ar Tora juto. Ėjo įsikibusi motinai į parankę, klausydamasi treškėjimo po kojomis.

Nežinia iš kur atklydusi, virš pelkyno tvyrojo persišviečianti migla. Gobdama viską lyg pasakišku šydu.

Ėjo nesikalbėdamos. Kartą Ingridą suėmė žiovulys. Be jokio beviltiškumo, susierzinimo ar noro pravirkti. Ne, tai buvo saldus, nuovargio sukeltas žiovulys.

Prie mėnulio kabojo keli debesėliai. Regėjos, kad jis plaukia į priekį vaikydamas juos į šalis ir lydėdamas jas iki pat namų.

Net ir pati sau Tora nebūtų galėjusi paaiškinti, kodėl jai staiga į galvą atėjo mintis apie Kalėdų naktį, kūdikėlį Jėzų ir žvaigždę, vedusią per naktį piemenis iki pat prakartėlės.

– Teta tik mus ir teturi, – išsprūdo Torai. Viena mintis pagimdė kitą. Ir šią ji garsiai ištarė. – Juk ji neturi vaikų… aš tik taip pamaniau, – skubiai pridūrė.

Ingrida stabtelėjo ir pažvelgė į dukrą. Šį rudenį ji gerokai ūgtelėjo. Pirma Ingrida lyg ir nebuvo to pastebėjusi. Mėnesienoje ji pasirodė aukštesnė ir palinkusi. „Ją gobia kažkokia keista šviesa“, – pamanė Ingrida.

– Taip… – tarstelėjo, – ji tik mus ir teturi. Jie abu.

Ir jos nužingsniavo.

Vėjas stiprėjo, atrodė, kad po trumpos atvangos dieną prasidėjusi audra įsisiautės. Šimtabutis skendėjo tamsoje. Savaitės viduryje naktinėjo tik jos abi.

Girgždančiais laiptais jos ropštėsi aukštyn. Šypsojosi viena kitai, vaipėsi, kai netyčiom užmindavo ant labiausiai girgždančių pakopų.

Kai motina atsigulė, Tora išsėlino atgal į virtuvę. Atvėrusi krosnelės dureles, ji tyliai atsisėdo ant durpių dėžės. Labai atsargiai.

Atkišo nuogas pėdas žarijoms. Keisdamos spalvas liepsnelės maišėsi su šešėliais. Jiedvi su motina visada iš vakaro gerai pakraudavo malkų, kad ryte ugnį būtų galima įkurti ant žarijų.

Dabar Torai švietė ir mėnulis, ir atvira krosnelė.

Tokie ir turėtų būti rudens vakarai! Pilni sausos šilumos ir užlieti mėnesienos. Laivų ūkimo Įlankoje ir vėjo šnaresio šermukšnyje. Raudonų jo kekių bilsnojimo į langą. Nebūtina jas matyti. Taip sėdėtum tyliai ant dėžės ir galvotum, kad už tas uogas nieko nėra raudonesnio. Kaip neįkainojama vasaros diena ilgai nesibaigtų vakaras: viršuje – mėnesiena, apačioje – tamsa. Ir sausa! Kojos nuogos – krosnelės šilumoje justum jas tarsi atsietas nuo kūno. Štai taip!

O baltasis laikrodis tiksėtų. Dieną jo nesigirdi. Tuomet jis muša valandas iš įpročio. Bet dabar iš jo sklinda malonūs garsai. Tiksi, toks apvalus ir mielas, tarsi jungtų viską į neišardomą vienovę.

Sala blizgėjo kaip stiklas. Nuo jūros plūstanti šalta šviesa apnuogino dirvonuose sodriai sužėlusį atolą. Krūmokšniai stipriai laikė savo pageltusius lapelius. Vanduo ir naktinis šerkšnas nepaleido vienas kito iš ledinio glėbio. Per dienų dienas jūra tviskėjo žaliu smaragdu. Beveik neputodama. Keisčiausias buvo dangus. Be jokio tamsaus debesėlio. Aukštas ir giedras kaip balandį, šviesus tarsi stipriausio žibinto apšviestas. Horizontas švytėjo iki vėlyvo vakaro. Regėjos, kad šiais metais Viešpats Dievas nutarė praleisti rudenį.

Priartėjo metas, kai sodybose liejasi pjaunamų avių kraujas. Keletą savaičių jos pasiganė po atolą. O dabar joms atėjo galas. Skerdžius visur buvo laukiamas žmogus. Gyveno jis Pietiniame sodžiuje, buvo vedęs ir turėjo šešis vaikus. Jis valgydavo ir gerdavo be saiko. Ir paprastai ten, kur jis pasirodydavo, būdavo apstu šviežienos.

Kaip tik prie šios avininkystės dalies Rakelė niekada nepriprato. Kraujo šutas ją vimdė. Pasamdė, kas ją pavaduotų, o pati griebėsi ruošti maistą. Virė šviežios mėsos sriubą su kopūstais ir morkomis. Rakelei regėjos, kad viskas garuoja. Visur tvyro kažkoks pirmykštis drėgnas šutas. Toks šiltas. Sklinda jis nuo sriubos, kraujo, vėdarų ir kraujo pudingo. Tarsi garai iš plėšrios gyvasties gelmių. Lyg koks prošutis. Ji ne kartą manė, kad neištvers tų dviejų trijų dienų. Bet ištverdavo, Rakelė visada ištverdavo. Visada! Ir jau gruodžio sekmadieniais ji po truputį imdavo valgyti mėsą. Bet per avipjovį misdavo tik sumuštiniais. Mėsą gamindavo tik darbininkams ir Simonui. Sakydavo, kad jau pavalgiusi arba neturi laiko sėdėti su visais prie stalo. Lakstė, tvarkė. Kas tik užsukdavo per avipjovį į Bekejoretą, sakė, kad tai jauki ir raminanti vieta. Tačiau Rakelė tingėti sau neleido. Dirbo net dulkės rūko.

Simonas suprato viską. Kur besutikdamas, viduje ar lauke, visada ją paglostydavo. Nekreipė dėmesio – mato kas ar ne. Paskui ta pačia ranka perbraukdavo sau per smakrą. Akyse įsižiebdavo ugnelės. Sušvelnėdavo minkštos ir gražios lūpos. Žvelgiant į Rakelę spinduliuodavo visas jo veidas.

Rakelė nujautė, kad jis supranta. Tačiau niekada neerzindavo jos. Tai buvo jųdviejų reikalas.

Per tokį pasninką Rakelė tapdavo šneki, judri. Ir patraukli. Tais nuovargiu paženklintais rudens vakarais atgydavo ir jo kūnas. Kokia būtų buvusi gėda nepajėgti, kai ji taip gundomai šilta ir guvi. Bekejoreto kamaroje negesdavo šviesa. Bet lovoje niekas neskaitė ir nešnekėjo. Pilve susikaupusį alkį Rakelė malšindavo kitkuo, ir jai patiko tai, kuo buvo sotinama.

Po to ji klausydavosi tolimo Hesthamerio krioklio šniokštimo ir savo vyro alsavimo. Gulėdavo ant nugaros didelėje lovoje iškėtojusi kojas ir rankas. Ūmai jai galėdavo pasirodyti, kad viskas netikra. Saugumo ir pasitenkinimo jausmas tik laikinas. Susiliedamas su toli gaudžiančiu šniokštimu, jis slopdavo. Jėgų antplūdį pajusdavo tik tokiomis valandėlėmis. O šiaip jai niekas nesisekė. Kažką nešiodama ji tik vaikštinėdavo į lauką ir atgal.

Būdavo, kad iš ryto nesikelia. Neturi jėgų. Iš pradžių manė, kad viskas per tą pjovimą. Tačiau tai prasidėjo dar vasaros pabaigoje. Nepaaiškinamas nuovargis, nesuprantamas svaigulys. Ji pastebėjo, kad darbo diena ima apkarsti. Pamanė – gal užsiminus apie tai Simonui. Tačiau tik glaustėsi prie jo atiduodama jam viską, ką pajėgė. Bent jau naktį būdavo gera.

Ji nesilankė pas gydytoją nuo to nelemto karto, kai jai pasakė, jog esanti sveika ir galinti bet kada susilaukti kūdikio. Dabar savo vaisingumą ir Simono negalią ji kažkaip siejo su savo nedarbingumu. Ji nuvargdavo. Pykindavo širdį. Atrodė, jeigu prabiltų apie tą blogą savijautą, tuomet viskas paaiškėtų.

Ne, ji palauks, kol praeis. Palauks savaitę. O tada jau eis pas gydytoją. Ji juk visada gali nueiti į kaimą neaiškindama Simonui, kokiu reikalu.

Ji uždėjo ranką ant jo tvirtų strėnų. Pajutęs švelnų prisilietimą, jis per miegus pasislinko arčiau jos. Ji persisvėrė per jį ir išjungė šviesą. Tamsoje jis nutolo. Negelbėjo ir tai, kad gulėjo prisiglaudęs. To nepakako. Ji nebesuprato savęs, nebepajėgė džiaugtis ateinančia diena.

Sėdėdamos prie virtuvės stalo, Tora su Rakele siuvo vyniotinio plėvę. Kvepėjo svogūnais ir prieskoniais. Adata su menkių tinklo siūlu nuolat išsprūsdavo Rakelei iš rankų. Tora stebėjosi. Ji matė, kad teta išblyškusi ir nuvargusi, dirba vangiai, nesusikaupusi. Nešneki, ko seniau niekada nebūdavo.

Siūdama Tora dėbtelėjo į ją. Rakelė pajuto mergaičiukės žvilgsnį. Bandė sau įsivaizduoti, kaip ji atrodo Torai. Pakilo ir puolė pjaustyti svogūnų. Tarsi šiandien būtų genama viską daryti skubiai. Tarsi nespėtų pasišnekėti su Tora. Kad ir ką darė, viskas strigo.

– Reikės truputį prigulti. Pavargau. Buvo tiek daug darbo. Vėlai guldavausi ir…

Torai buvo keista, kad per darbymetį teta guli ant kušetės. Bet ji siuvo toliau. Tylėdama. Sėdėjo nugara į kušetę, o prieš akis vėrėsi vaizdas į dirvonus ir beržais apsodintą alėją. Ant sienos tiksėjo laikrodis. Krosnelė skleidė šilumą. Mikliai darbavosi pirštai. Ir vis dėlto kambaryje tvyrojo kažkoks šaltukas, nes teta nedirbo ir tyliai gulėjo ant kušetės. Tora nepasižiūrėjo, ar ji miega. Alsavimo nesigirdėjo. Atrodė, tarsi teta Rakelė sėdėtų ir žiūrėtų jai į nugarą. Nuo tų minčių pasidarė taip nejauku, kad galiausiai Tora pakilo ir išėjo į kiemą. Prieš išeidama ji praustuvėje nusiplovė rankas. Žvilgsnis užkliuvo už Rakelės. Kokia ji išblyškusi! Guli užmerktomis akimis. Bejėgiškai. Tora suglumo ir išslinko į lauką. Sėdėjo šaltyje galvodama, kad šiandien Bekejorete kažkas ne taip.

Kai grįžo vidun, Simonas jau buvo parėjęs. Rakelė virė marinatą vyniotiniams. Juokdamasis jis porino apie įmonę ir kaimą. Gnybtelėjo skruostą Torai, Rakelę apglėbė per klubus. Bet ore kažkas tvyrojo. Nuo to niekam negalėjo būti gera.

Po keturių dienų Rakelė nuėjo į kaimą. Sėdėjo ir laukė savo eilės pas gydytoją.

Kūnai ant kėdžių su plieninėmis kojomis. Vangi tarpusavio šneka.

Rakelė jautėsi mirtinai nuvargusi ir negalėjo įsivaizduoti, kaip tai galima paaiškinti vyrui – net jeigu jis ir gydytojas.

7

Ingrida apsivilko išeiginį paltą. Tiesą pasakius, tik juo vilkėdama ir tegalėjo pasirodyti tarp žmonių. Šia proga buvo išskalbta ir išlyginta mėlynais ir žaliais langeliais skara. Išplauti plaukai – tik kam skirtas jų žvilgesys? Prieplaukoje ryškios šviesos nutviekstas jos veidas atrodė liguistai išblyškęs. Vyrai šnairavo į ją. Bet nieko nesakė. Linkčiojo sveikindamiesi, kad nemanytų esanti atstumta.

Už motinos lyg koks šešėlis stovėjo Tora. Rankoje ji laikė iš pažiūros lengvutį rudą lagaminėlį.

Ir štai prie išmirkusių ir aptriušusių prieplaukos polių, išmesdamas saujelę žmonių, prisišvartavo maršrutinis keltas. Jam ramiai siūbuojant į šonus, sulalėjo balsai, sutrinksėjo per bortą iškraunamos dėžės ir statinės.

Dangus buvo giedras, jūra rami, kirai – geros nuotaikos. Bet šaltukas grabinėjo. Gailiai cypavo keltuvas. Buvo girdėti, kaip po kojomis girgžda sniegas.

Ingrida vyko į miestą, ir visi žinojo, kokiu reikalu.

Kai sukdamas Įlankos pusėn maršrutinis keltas kiek pasisiūbavo posūkyje ties Kyšuliu, Tora, stovėdama pakrantėje, pamojavo. Bet ant denio nieko nebuvo. O kai tas juodašonis laivas it koks vaiduoklis aplenkė Kyšulį su Šimtabučio prieplauka ir nučiuožė tolyn į šerkšnotas ūkanas, Tora jau stovėjo ant kalniuko už Šimtabučio. Plaikstėsi kaselės, sužvarbo rankos. Greta riogsojo samanotas, apšepęs senasis vėliavos stiebas, kurį dergė aptūpę kirai.

Iš taip toli Tora nebegalėjo matyti, ar kas stovi ant denio.

Uždususi nuo smarkaus bėgimo, ji šalčio nebejuto. Bet jis sklido iš vidaus. Iš pradžių motina nesakė, ko jai reikia mieste. Neminėjo jo vardo. Matydama, kad tai ją kamuoja, Tora vis svarstė, kaip motinai padėti. Pagaliau tarė:

– Ar veši jam drabužių?

– Ne.

– Tai gal duonos?

– Ne.

– Ar jis ten gauna ko reikia?

– Taip. Pasisaugok, kad lėkdama į Bekejoretą nenusisuktum sprando ant ledo gurvuolų…

Motina suprato, kad Tora žino. Daugiau apie Ingridos reikalus mieste jos nekalbėjo.

Turėjo grįžti po trijų dienų. Greičiau neįmanoma. Gerai sutapo – šiomis dienomis darbo šaldiklyje nebuvo.

Tuščioje virtuvėje krosnelė buvo užgesusi. Tvyrojo tamsa. Name pasigirstantys garsai Torą ramino. Viršuje gerklę laidė Elizifa. Jos balsas buvo šaižus kaip ir seniau, tik pati nebebuvo tokia energinga. O Solė pritilo, bet buvo smarkesnė.

Tora susirado reikalingus daiktus. Kuprinę, drabužius. Ir džiūgaudama greitai nustraksėjo į Bekejoretą.

Tik vieną kartą, kai gulėdama švarioje palėpės lovoje ji išgirdo Simono ir Rakelės balsus, jai suspaudė širdį dėl motinos. Tie lipšnūs iš miegamojo sklindantys balsai tarsi pasityčiojimas. Iš jos taip pat.

Bet viskas nuščiuvo. Nakties tamsoje ramiai ilsėjosi visas pasaulis. Name kažkas trekštelėdavo nuo šalčio. Lyg gailiai suinkštų per miegus.

8

Būdavo trošku nuo drėgnų drabužių, parūgusio autų šuto ir prakaituotų kūnų. Kieti suolai nusėsti visi iki vieno, nė piršto neįkiši. Vienas kitas, mėgindamas įsitaisyti plačiau, stumtelėdavo kaimyną į šoną, bet ne visada sėkmingai. Kildavo sumaištis, pasipildavo keiksnojimai.

Jaunimėlis sėdėjo pačiame gale. Susispaudę, – pagaliau nesibaimindami dėl priekaištų, – visa eilė lyg vienas kūnas. Susimetę į daugiau ar mažiau laimingą simbiozę, nelygu kas sėdi šalimais.

Dvi savaites iš plakato į juos žvelgė „Maja iš Maliojos salos“. Dabar jie laukė trokšdami juslinių įdomybių. Tačiau kaimo kino mechanikui nesisekė paleisti aparato. Jis tvirtino, kad dėl šalčio bevežant. Bet jam atliepdavo daugiabalsis: „Fuuui.“ Tai reiškė, kad jam gali baigtis labai prastai, jei ekrane nesugebės parodyti moters.

Tora, Solė, Jorgenas ir dar vienas vaikinas iš kaimo klausėsi erzeliavimo, sklindančio iš paskutinio suolo. Jorgenas išsišnypštė į delną ir pats jau buvo bebandąs padūkti. Bet Solė užlaužė jam ranką. Visą valandą jie žvarbo prie durų, kad užsitikrintų vietas antros eilės viduryje.

Kaip devintame danguje. Sukandę dantis, prisispaudę užpakaliais prie suolo, jie nepasidavė stumdynių bangoms iš abiejų pusių. Suolas grėsmingai svyravo, nes atraminė jo koja per vidurį buvo lūžusi. Bet jiems nerūpėjo. Juk pirma atlaikė. Sėdėdami iš šonų Solė ir Jorgenas spaudė vieną prie kito anuos du.

Tora juto stangrius berniukų kūnus. Drabužiais aptūlotas žmogaus formas. Kiek mena, niekada nėra sėdėjusi taip glaudžiai. Šitaip – ne.

– Velnias, kaip jie triukšmauja.

Jorgeną tai erzino. Ir vien dėl to, kad pačiam knietėjo būti tarp jų.

Netikėtas bakstelėjimas alkūne vos nenuvertė jo ant grindų, ir jis kaip patrakęs ėmė spraustis atgal ant suolo, bandydamas atsikovoti prarastą vietą. Plykstelėjo noras atsikeršyti.

Lauke šniokštė ir pliaupė. Kaip grėsmingas įspėjimas langus lipdė šlapdriba. Tarpais stiklu nuvarvėdavo vienišas stambus lašas. Per jo paliktą šliūžę vėrėsi pasaulis.

Viltingi veidai skendėjo iškvepiamų garų rūke; nesvarbu, atėjai sušlapęs ar ne, drėgmė skverbėsi iki kaulų.

Kam nors pravėrus laukujes duris, į vidų plūstelėdavo šaltas, drėgnas oras ir, susimaišęs su salės šutu, virsdavo nirtulingu balzganu debesiu. Pasisukiojęs sūkuriais prie durų jis ištirpdavo salės tamsoje.

Pagaliau pasigirdo aparato burzgesys. Visi kiti garsai kaipmat nuščiuvo.

Įsivyravo taika ir ramybė, praviros burnos gaudė orą. Ant išplaukusio ekrane vaizdo mirguliavo „sniegelis“. Paskui viskas ėmė palengva ryškėti ir savaime susirikiavo į vietas. Kažkas išjungė šviesą, ir visi nuskrido kitur. Ant salėje sėdinčios daugiagalvės būtybės nusileido svajos. Svajos apie pasaulį, kur žvilga perlamutras, kur vien džiaugsmas ir melancholija. Kur tikra meilė buvo įvardijama, o ne tik pasilikdavo slaptu nuotykiu vasaros krūmokšniuose. Garų pritvinkusioje tamsoje aparatas metė piltuvo formos šviesos srautą, kuriame nervingai šoko gausybė dulkių.

Protarpiais sugirgždėdavo mechaniko batai, kai pakilęs nuo savo rudos pintos kėdės jis prieidavo prie aparato. Neapsikęsdami gretimais sėdintieji aršiai sušnypšdavo „tš“. Atrodė, kad šnarpšdama ruošiasi pulti kažkokia plėšri pabaisa. Trukdyti nevalia – paskui kiek įmanydami jie vėl sukaupdavo dėmesį į ekraną.

Tora pamiršo, kad ji jaunimo namuose, į kuriuos motina nekėlė kojos nuo to laiko, kai… Pamiršo, kad ji neateidavo čia ir per kitas šventes – per Kalėdų eglutę, gegužės 17-ąją2, tokiomis progomis motina kaskart skųsdavosi bloga savijauta.

Čia gera, daug geriau nei sėdėti palėpėje ir rašyti kokį nors juodraštį. Čia visų geriausia! Kūnu pasklido vos juntamas kutenimas. Ji net išsigando, kad tai pastebės vaikinas iš kaimo. Pirmiausia sukuteno tai, kas neturi jokio pavadinimo, o tik tuos šlykščiuosius, kuriais nurašinėtos išvietės durys, paskui nuraibuliavo šlaunimis, saldžiai atsiliepė pilve. Apačioje. Palei ausį dvelktelėjo vaikino kvėpavimas, nes kažkam einant pro duris jis truputį pasuko galvą. Sukuteno, tarsi ji glaustų prie veido kačiuką. Sudrėko kūnas ir rankos.

Ji paklausė Rakelės, ar galėtų nueiti į kiną jaunimo namuose. Tiesą pasakius, savijauta buvo bjauri, nes jai patiko, kad motina išvažiavusi ir nereikia gauti jos leidimo. Rakelė davė pinigų, ir Tora suprato, kad motinai ji nieko nepasakys. Dėl to jiedvi tarpusavyje nesitarė. Bet ji vis tiek žinojo, kad nepasakys.

Mylimasis išplaukė į jūrą, ir Maja iš Maliojos salos nesulaukia nuo jo laiškų, nes laiškanešys pats nori turėti Mają, todėl ir slepia juos. Žiūrėdama į stambų laiškų vagišiaus veidą Tora taip niršo, kad net įžnybė sau, o Solė taip stvėrė vaikinui už rankos, kad susiūbavo visas suolas: ir gera, ir liūdna – viskas susimaišė. Tora išgirdo, kaip kažkas šniurkštelėjo tamsoje. Aplinkui iš slopios, mirtinos tylos sklido karštas šnopavimas. Tik kažkoks nenuorama, tamsoje jausdamasis labai drąsus, vis čiužino batu.

O paskui, jau šviesoje, kai visi susirado pirštines, kepures ir stumdydamiesi išgužėjo pro duris, kino mechanikas su palengvėjimu atsiduso. Įsikandęs suktinę, pakavo svajonių pasaką ir spėliojo, ar kitoje vietoje aparatas vėl streikuos.

Jo kelnės buvo apsmukusios, susiglamžiusios. Per savaitę ir jis, ir tos kelnės patirdavo ir šilto, ir šalto. Ištiesindavo jas po paklode visur, kur tik gaudavo nakvynę. Bet jos jau buvo nudriskusios, apačios – purvinos ir dėmėtos. Kas naktį nauja vieta. Į akmenuotas pakrantes jis atveždavo truputėlį romantikos. Pilkuose rūkuose leisdavo pasklisti rožių žiedams. Padvelkdavo vasara. Nors čia ir juodavo gili prieškalėdinė žiema. Jei, žinoma, veikdavo aparatas.

Vieną kartą jis buvo įkliuvęs, nes šis sustreikavo. Pasijuto apsuptas paaugusių chuliganų. Jis prakaitavo, teisinosi, net žadėjo grąžinti pinigus. Bet jiems reikėjo kino, o ne pinigų. Tuose apipelijusiuose jaunimo namuose jį sukaustė baimė. Grafiko laikytis privalo, o aparatas neveikia.

Bet šį vakarą… Šį vakarą veikė.

Atsitiesęs tas raukšlėtas liesas vyras sudėjo juostą „Maja iš Maliojos salos“ į dėžę. Apglamžytą ir nutriušusią, panašią į jį patį. O jam dar tik keturiasdešimt. Kad ir kaip būtų, o jis į fjordus vežioja dideles paslaptis ir viltis. Vežioja rūmus ir parkus, nemirtingą meilę ir sielos labirintus – viskas aišku: juoda ir balta. Viskas užfiksuota nuzulintoje filmo juostoje. Kiekvienas, kad ir menkiausias kadras, turi savo vietą toje perforuotoje juostoje. Dėl žiūrovų traukiama ji rodė istorijas, pakylėdama sielas labiau nei koks pranašas ar pamokslininkas. Mat žiūrovai – jauni ir karšti, taip pat įmetėję ir seni – visi po savo sunešiotais marškiniais ar sulopytu megztiniu slėpė aibes svajonių. Reikėjo tik menko niūktelėjimo – ir jie jau žengia pro perlinius vartus. Ir kaimo mechanikas seikėdavo jiems maną už sužiedėjusią duoną, pasaulio grožybes – už virtą ar keptą žuvį su bulvėmis. Nedažytus suolus ir pamokas, lynų kubilus ir sutinusius pirštus jis iškeisdavo į svajų puotą.

Į namus ėjo tamsoje grupelėmis. Po du, po tris ar daugiau. Tik vienas kitas vienišas vilkas, perėmęs nekenčiamo laiškininko vaidmenį, visai be reikalo gadindamas batus, spardė ant kelio pasipynusius akmenis. Mat teisybė Šiaurės fjorduose tokia kaip visame pasaulyje. Pamatei miražą ir vienatvė įsiskverbia iki pat kaulų smegenų.

Viską susikrovęs mechanikas dar pasėdėjo įsikandęs vos smilkstančią suktinę.

Paskui lėtai pakilo. Ir tiesiausiu keliu per pakrantės akmenis nusėlino iki kioskininkės Jeni durų Šimtabutyje.

Ten išsipildė jo svajonė. Jis sušveitė pašildytus žuvų kepsnelius, išgėrė kavos, ilgokai pasėdėjo ant kušetės vien baltais apatiniais, nes Jeni valė ir lygino jo kelnes.

Kai kas ir Šimtabutyje gali jaustis kaip devintame danguje.

Tada buvo užtrauktos paskutinių langų užuolaidos. Tarsi paskirai išsiunčiami šviesos signalai. Lietus plakė teisiuosius ir klystančiuosius, taipgi į namus pargintas įmitusias pastoriaus aveles. Jos stovėjo susimetusios kupeton prie savo stoginės. Viena kita akis žybtelėdavo ryškioje žibinto šviesoje.

2 Norvegijos konstitucijos diena.

9

Tora stovėjo prie medinio liepto, nutiesto nuo kelio sankasos iki Randi ir Fritso namų. Vienoje pusėjo buvo turėklai. Atsirėmusi į juos ji prisiminė, kaip vasarą užlipo ant liepto atraminių polių ir nusiropštė jais nuo sankasos iki pat sienos. Buvo baugu ir įdomu, baisiausia – per vidurį, kur žemyn iki pakrantės akmenų kokie du trys metrai. Prišokusi prie lango Randi paliepė jai tučtuojau liautis. Tora susigėdo, bet ne todėl, kad taip daryti pavojinga, o todėl, kad suprato – tokiems pokštams ji jau per didelė. Jeigu tai būtų pamačiusi motina, būtų pasipiktinusi: „Na, kaipgi tu taip, juk esi mergaitė!“

Šį vakarą, stovėdama prie turėklų, gelmėje Tora nieko negalėjo įžvelgti. Stovėjo tvirtai įsitvėrusi abiem rankomis, įsispyrusi kojomis. Nesimatė nieko. Pakrantės akmenis ir visa kita buvo pasiglemžusi tamsa. Vieną šios vasaros dieną ji pakibo čia vien ant rankų ir žemai gilumoje pamatė daugybę aštrių akmenų, gleivėtų dumblių, popiergalių ir šiukšlių. Ir baisu nebuvo.

Dabar nieko nesimato. Bet gelmės šiurpą ji vis tiek pajuto.

Nesuprato kodėl, bet ji atsiliko nuo kitų. Netikėtai jai toptelėjo į galvą, kad su tuo vaikinu iš kaimo Solė tikriausiai nori eiti viena. Tora buvo pajutusi jo stangraus kūno artumą – kino salėje. Bežiūrint į juodu su Sole jai pasidarė koktu. Nesinorėjo klausytis jų paistalų ir kvatojimo. Ji pamelavo, kad turi sutvarkyti kažkokius Rakelės reikalus, ir kryžkelėje nėrė į šalį.

Ji jau buvo berėžianti namo, kai staiga tamsoje prieš ją išdygo Randi. Tarytum iš niekur.

– Ne, ar tai tu, Tora? – tarė ji ramiai ir džiugiai. Ne apsimestinai maloniai, kaip tai dabar darė daugelis…

Tora linktelėjo. Blausioje žibinto šviesoje ant jų dribo didelės šlapios snaigės. Tora pabūgo, kad Randi nepamatė jos linktelėjimo. Todėl krenkštelėjusi tarė:

– Kiūtinau pro šalį ir… Ir va, tu…

– Užeik! Aš jaučiuosi tokia vieniša, kai nėra Fritso. Žinai, Giunaras nuolat šaldiklyje. Jį užgriuvo baisybė darbų po to, kai Bredseną sugriebė nugaros skausmai… – sušnabždėjo ji lyg bijodama, kad kas nors gali išgirsti, kaip ji džiaugiasi dėl viršvalandžių, kuriuos dabar gauna Giunaras sergančiojo dėka.

Ji apglėbė Torą kaip seniau. Apglėbti – toks jau Randi įprotis.

– Užeik nors trumpai!

Ir jau buvo betempianti Torą ant to nuožulnaus liepto.

– Aš nežinau… dabar ėjau į Bekejoretą. Neįspėjau, kad galiu grįžti vėlai. Mama ee… mieste. Kol kas gyvenu tenai…

– Bet tik trumpai! Nesibaimink, aš tavęs neužlaikysiu.

Tora ilgokai delsė, todėl Randi pasakė:

– Ne, tai ne…

Ūmai Tora pabūgo likti viena tamsoje ir skubiai tarė:

– Užeisiu valandėlę.

Kambaryje Torą apgobė šiluma. Dvelkė kepta žuvimi. Virš stalo ir prie lango Randi įžiebė šviesas. Ant elektrinės viryklės užkaitė puodą su pienu.

– Jūs turite elektrinę viryklę!

Tora nuskubėjo pasižiūrėti. Ji buvo baltut baltutėlė. Net baisu. Orkaitė kaitinama iš viršaus ir apačios, žemai – šildymo stalčius, o viršuje – trys kaitvietės. Kažkoks stebuklas. Dar puikesnė nei tetos Rakelės.

Randi aiškino ir rodė. Visa švytinti iš džiaugsmo. Kaip visada. Jos akys spindi net ir liūdint. Bet šįvakar ji tikrai džiaugėsi.

Gera vėl būti čia.

Tora nusivilko striukę ir atsisėdo galustalėje. Stebėjo, kaip Randi, vis dar vilkėdama megztu paltu, ruošia jai kakavą.

Klausinėti apie Fritsą nereikėjo, nes Randi, atsigręžusi į ją, kartu maišydama vandenį su cukrumi ir kakava ir dar pildama pieno, tučtuojau viską išklojo pati.

Jis esą baigia pradinę mokyklą ir jam daugiau lyg ir nieko nebepriklausytų, bet vis tiek nuo kitų metų jis gaus pagalbą ir galės mokytis toliau. Jų nuomone, per gabus, kad būtų užmirštas. Taip tuščia, kai išvažiuoja… Tačiau labai svarbu, kad jis ko nors išmoktų. Kuo nors taptų. Bus laiminga, kai jis įgis kokį nors amatą. Gyvena šiltnamio gyvenimą – ji sutinkanti su tokia mokyklos nuomone. Jie taip tiesiai ir pasakė – ji pernelyg smulkmeniškai saugojanti ir globojanti tokį didelį berniuką. Ji to nebedarys… Gryna teisybė, stengsis pasitaisyti. Bet kai didžiąją metų dalį jis išvykęs, ji pamirštanti, kad jis jau didelis, pamirštanti, kad, nors ir kurčnebylys, vis tiek moka puikiai tvarkytis. Pastebėjusi jam bendraujant su Tora ir kitais vaikais. Bet vis dėlto… ji kažkaip nesupranta kodėl… tačiau Fritsas lieka jos vaikas. Ji labai sielvartavusi, kai sužinojo, kad jis niekada normaliai negirdės. Tada ir nusprendusi, kad jam niekada neturi trūkti meilės ir globos. O jis kiekvieną kartą grįžta namo pasikeitęs… baisu! Bet ji susiims. Be jokios abejonės. Kai jis atvažiuos Kalėdų, jie bus persikėlę į pirmą aukštą pas Knutsenus. Jis turės savo kambarį. Privalės tvarkytis pats, iš ryto ir vakare. Suprantama, kad privalės. Ji sės prie mezgimo mašinos, o jis turės apsiprasti su tuo, kad ji labai užsiėmusi.

Tora suprato, kad pasikalbėti Randi nelabai turi su kuo. Kaime ji vis dar svetima. Mat iš tų, kurie visada išlieka svetimi. Ji kitoniška. Kitaip rengiasi. Rankomis megztais drabužiais, kurie nepanašūs nei į paltus, nei į švarkus, nei į ką nors kita. Kažkokie gražūs, šiltų spalvų raizgalai. Tora girdėjo bobas šnekant, kad Randi esanti „savotiška“. O tai reiškė būti paženklintai. Daug nereikėjo, kad kaime priliptų etiketė.

Jai prilipo ir pravardė „raizgynė“. Kaltino ją laikant save apsiskaičiusia ir protinga…

Ji esą visą jaunystę prasimokė mieste, nieko neveikė, paskui ištekėjo už Giunaro ir tapo nervinga, nes jis išplaukdavo į jūrą. Nėra nieko blogiau, kaip boba su pairusiais nervais. Tiesiog nepakenčiama.

Ar įmanoma tapti dar keistesnei? Taip ne kartą buvo svarstoma Otaro krautuvėje.

Tora nekreipė dėmesio į tuos plepalus. Pastebėjo, kad apšnekami visi iš eilės. Ji suprato, kad tai, ką žmonės šneka – nebaisu. Daug baisiau, ką jie daro.

Kambaryje Tora jautėsi saugi. Godžiais kąsniais ji šlamštė duoną, gaudė kambario kvapą ir vaizdus. Išplėstomis akimis linkčiojo ir klausėsi Randi. Nesisukiojo. Tarsi bijodama, kad akimirką nusisukus viskas išnyks.

– Pagalvok, kai persikraustysime, turėsiu didžiulę nuosavą virtuvę. Didžiulę. Tu net negali įsivaizduoti! Prie lango užtenka vietos mezgimo mašinai. Bus puiku! Tu turėsi ateiti. Tora, turėsi dažnai pas mus ateiti!

Ji patylėjo. Paskui išliejo širdį:

– Fritsas manė, kad tu dėl kažko supykai… nes nebeateidavai. Bet aš pasakiau, kad dėl to gaisro. Taip, Tora, sakau tiesiai. Supratau, kad tau pakako savų bėdų. Baisus skandalas. Tau nereikėjo viso šito matyti. Vaikus reikia tausoti.

Tora apstulbo. Žandikaulis atvipo. Sustingo. Apmirė. Randi įsmeigė į ją akis, o Tora nedrįso nė pajudėti. Trauktis neįstengė. Jos žiūrėjo viena į kitą. Tora juto, kaip bąla. Dūsta.

Randi pataikė į patį skaudulį. Tas pratrūko. Išsiliejo. Visa bjaurastim. Randi kalbėjo apie gaisrą taip, lyg būtų buvęs paprastas nelaimingas atsitikimas, kurį galima lengvai sutvarkyti.

Ji nesiliovė kalbėjusi. Sakė, kad Henrikas ne pirmas, kuris sėdi kalėjime. Kad Tora per daug neimtų į širdį. Turėtų pasakyti sau, jog ji, Tora, yra nepriklausomas žmogus ir tas gaisras su ja nesusijęs.

Torai regėjosi, kad Randi – gyvas angelas. Sužvilgo akys, o burnoje strigo kąsnis.

Tačiau nelauktai viskas subyrėjo. Mat Randi pasakė:

– Bet atmink vieną dalyką! Būk jam gera, kai sugrįš namo. Reikia žmogui leisti pradėti iš naujo. Visiems suklydusiems reikia leisti pradėti iš naujo. Žinoma, kad jis pasielgė baisiai. Bet mes atsakingi vieni už kitus. Visko suprasti šiame pasaulyje nesame verti.

Tora sėdėjo kaip prikalta.

Kambaryje buvo šilta, sumuštiniai skanūs, o Randi – tikra draugė. Bet vis dėlto Tora sėdi pas svetimą žmogų, kuris nieko nežino ir nieko neturi žinoti.

Nei Randi su mama!

Nei Simonas su Rakele!

Ją pasmerktų visas pasaulis. „Būk jam gera, kai grįš. Neplepėk. Nedaryk nieko bloga tiems, kurie… gerbk tėvą ir motiną… nemeluok… Būk jam gera, kai grįš!“

Motina nekalbėjo. Už ją bylojo jos veidas. O Randi išdrožė. Tiesiai į akis. Rėžė lyg tiesius ir neklystamus Biblijos žodžius, kurių ji mokėsi mokykloje arba iš Elizifos. Bet ar įmanoma gyventi pagal juos ir niekada nemeluoti, nieko nenutylėti? Tora buvo sutrikusi. Gal surašė juos tie, kuriems pavyko visko išvengti? Kuriems ne viskas žinoma? Ar aišku įstatymus ir taisykles rašantiems žmonėms, kaip viskas bjauru? Gal jie sukūrė taisykles tik apie tai, ko patys nėra patyrę? Ar taip paprasta?

Kilo noras priešintis. Tačiau pakankamo užsidegimo pristigo.

Mat Randi buvo kaip angelas. O Tora sėdėjo apgobta jo sparnų.

Visada taip. Motina būna nekalbi ir liūdna. Tokia pavargusi, rimta. Paskendusi rūpesčiuose.

Ją taip pat reikia patausoti.

Visus reikia tausoti? Ar nėra nieko, kas…

– Tora, man reikia kai ką tau parodyti! – pliaukštelėdama rankomis ūmai tarė Randi. Mesdamos šešėlius ant skruostų suplazdėjo jos tankios šviesios blakstienos.

– Dievulėliau! Kaipgi aš galėjau pamiršti? Savo pasididžiavimą!

– Kas tai? – susidomėjo Tora, apsidžiaugusi, kad kalba krypsta kitur.

– Bandyk atspėti. Jokiu būdu neatspėsi!

– Pabandysiu.

Tora leidosi į naują, linksmą žaidimą. Tik su Randi galima šitaip spėlioti ir išdykauti visai nepaisant, kad ji – suaugęs žmogus. Taip šauniai kaip su Randi nepažaisdavai ir nepadūkdavai net su teta Rakele.

Jiedvi tiesiog pamiršdavo, kad Randi – suaugusi moteris. Pamiršdavo nuolat. Atrodo, kad pati Randi vis dar tiki esanti mergaičiukė.

– Ha ha! Atspėsi – būsi šaunuolė! – Randi akys žybčiojo. – Palauk, aš užvesiu tave ant kelio. Pagalvok, ko visi trokšta. Aš tai gavau.

– Visi trokšta… – pakartojo Tora, tarsi bandydama įsiklausyti į save.

– Ne, ne visi. Vyrai – ne, jie gerai apsieina ir be to, juk jie turi mus! – nusikvatojo Randi.

Tora sutriko dar labiau.

– Ar galima tuo pasipuošti?

– Neee.

– Ar tai kas nors mezgimo mašinai?

– Kvailele, argi visiems reikia mezgimo mašinos?

– Neee, tai tada, palauk truputį… Tu man jau rodei tą elektrinę viryklę…

– Karšta, karšta! – entuziastingai šaukė Randi.

Tora pasidavė. Ir Randi nusitempė ją į savo drėgną rūsį greta senojo žuvų sandėliuko. Ten vis dar dvokė žuvimi ir pelėsiais, nors viskas buvo išplauta ir sutvarkyta. Viename kambario kampe stovėjo kažkokia statinė. Ant dviejų storų baslių. Didžpilvė, plati. Panaši į vandens baką, kurį Almaras iš Hestviko pripildo vandens iš kitoje namo pusėje trykštančio šaltinio, nes į namus vandentiekio dar nėra įsivedęs. Dangtis taip pat panašus.

Priėjusi Tora apžiūrėjo statinę iš arti. Dabar pamatė laidą ir lizdą, o pačioje apačioje ir žarnos įvadą.

– Kas tai?

Randi šypsojosi. Paskui išdidžiai pasakė:

– Tai vis Giunaras… Prie mašinų, varžtų ir panašių dalykų jis tiesiog genijus. Jis man padarė mašiną – skalbyklę!

– Skalbyklę! – išpūtė akis Tora.

Pakėlusi dangtį Randi parodė dugne pritvirtintus lyg kokius išgaubtus sparnus ar propelerį. Aiškiai namų darbo. Tačiau viskas nublizginta ir dailu, jokių aštrių kraštų.

– Giunaras tiesiog genijus! Ponas Dalas gali tik džiaugtis gavęs tokį mechaninio skyriaus viršininką!

Tora pamiršo, kad reikia atsiliepti. Įkišo galvą į baką kiek galima giliau ir apsidairė. Pagalvok tu man! Randi turi skalbyklę! Kaime ar prie aukštapelkių Tora nepažinojo nieko, kas turėtų ką nors panašaus. Suprantama, apie tokį dalyką buvo girdėjusi. Žinojo, kad galima įsigyti. Tačiau tos mašinos žiauriai brangios ir visiškai nereikalingos – nebent dykaduoniams turtuoliams. Pastoriaus žmona juk turi Skarotąją Johaną, todėl jai mašinos nereikia. O štai Giunaras savo žmonai ją padirbo!

– Parodyk man, – paprašė Tora.

Randi įspraudė kištuką į lizdą. Prisuko žarnos galą prie čiaupo, atsuko. Vandens prileido nedaug – kad apsemtų tuos sparnus. Paskui pasuko juodą jungiklį, kurio Tora nebuvo pastebėjusi, ir vanduo sukunkuliavo, viskas ėmė pašėlusiai bildėti. Ji mikliai uždengė dangtį ir leido mašinai pasibaladoti dar valandėlę. Tora nustėro.

– Tik pamanyk! Nejaugi Giunaras išties padarė štai šitą?

Visa švytėdama Randi linktelėjo.

– Mama sako, kad skalbimo mašina – kvailystė, tik drabužius drasko ir skalbia nešvariai. Ar teisybė?

– Toli gražu. Bent jau ne šita, kurią padarė Giunaras. Užvalkalai, paklodės – balti kaip sniegas. Galima ir virinti! Dugne įmontuotas šildymo elementas.

– Šildymo elementas?

Tora neatsispyrė: atidengė ir pasižiūrėjo į mašinos dugną. Apsitaškė nosį, bet nieko nepamatė.

Randi tikrai gali džiaugtis tokia mašina. Jai nereikia skalbti drėgname Šimtabučio rūsyje, kur tėra išbetonuota vieta kubilams ir nuotekoms. O visur kitur – molinė asla, šalta ir drėgna.

Žiemą ten išbūti neįmanoma. Ingrida virina lovos skalbinius virtuvėje. O Tora skalauja juos rūsyje. Prisiminus tas ledines popietes, Torai stingo kūnas. Atšildavo ji tik po paros.

Vasarą nėra taip blogai. Tada jos susikrauna didįjį žlugtą į vienratį ar ant dviračio ir, įsidėjusios kavos su sumuštiniais, žygiuoja prie upės. Ten įkuria savo pačių mūrytas akmenines ugniavietes, kur katiluose virina skalbinius. Ta, kuri ateina pirma, gauna geriausią ugniavietę. Visada šitaip. Bet jos tai nuleidžia juokais. Susirenka jų daug, būna smagu. Skalbia saulėtomis dienomis. Kol virinasi skalbiniai, vaikai turškiasi upėje. Valgo iš bendros pyragų ir sumuštinių krūvos ir klauso moterų čiauškesio. Paskui prasideda skalavimas ir už aplaidumą gauni barti.

Bet štai šita… tiesiog rojus!

O kad jiedvi su motina turėtų tokią! Tai išsižiotų Šimtabučio bobos!

Tarsi atspėjusi šias jos mintis, vos šyptelėjusi Randi įspėjo:

– Niekam neprasitark…

– Kodėl?

– Nenoriu, kad sakytų, jog esu tinginė ir pasipūtėlė… Ir taip dabar turi apie ką tauzyti.

Tora linktelėjo. Ji suprato.

– O ar galiu papasakoti mamai?

– Taip, ji juk ne iš tų, kurios liežuvius nešioja, – su šypsena pasakė Randi.

Bet Torai nuėjo per širdį.

Nejaugi visiems žinoma, kad po gaisro motina vengia žmonių? Nejau apie tai tiek daug kalbama, kad sužinojo net ir Randi?

Tora neišlaikė duoto žodžio. Vakare, kai jiedvi sėdėjo virtuvėje prie stalo, viską išklojo Rakelei. Jai pasidarė gėda jau pratarus pirmuosius žodžius. Bet vis tiek labai knietėjo papasakoti.

Toros aiškinimo Rakelė klausėsi išplėtusi akis. O kad Rakelė geriau suprastų, paskutiniame juodraščio puslapyje ji dar ir nupiešė.

Tą vakarą buvo gera. Atrodė, kad viskas sukosi vien apie ją, Torą, – ji atsidūrė centre ir tapo svarbi. Rakelė klausėsi įdėmiai. O Tora vis pasakojo. Iki vėlumos.

Paskui ją ir vėl apėmė gėdos jausmas. Dėl to, kad išsiplepėjo. Dėl to, kad motina nuvažiavo į kalėjimą.

Kitą rytą ji ėmė prašyti Rakelės, kad niekam nepasakotų apie tą skalbyklę.

Rakelė net nešyptelėjo. Iškilmingai prisiekė, kad priežastis, dėl kurios Monsenų užvalkalai švyti sniego baltumu, išliks paslaptimi.

10

Daug laiškų Tora negaudavo.

Ir apskritai į Šimtabučio duris laiškanešys pasibelsdavo retai. Antra vertus, retas kuris ir pats nešdavo laišką į paštą. Apsieidavo pasakydami tiesiai į akis ar iškalbingai patylėdami. Žodžius vartojo taupiai.

Susikaupę ir nedraskomi aistrų žmonės pasakydavo žodžių lygiai tiek, kiek būtina, nei daugiau, nei mažiau. Daug kas likdavo nepasakyta, paskui tai išsklaidydavo kitos mintys – neištartus žodžius žmonės kentė tylomis. Kiekvienas sau.

Vieną dieną ant virtuvės stalo atsirado laiškas.

Motina buvo išėjusi į antrą pamainą. Kol po pamokų Tora bindzinėjo tai šen, tai ten, į namus jau atslinko popiečio snaudulys. Ji užsuko į Jeni kioską pavartyti žurnalų. Jeni niekada jos nebardavo už tai, kad tik varto, bet neperka. Nors kitus apšaukdavo. Palankumą kioskelyje prie kryžkelės Tora išsikovojo ne per vieną dieną. Ji nešiodavo Jeni prekes iš skirstymo skyriaus. Tampydavo įkalnėn vežimėlį su spaudos ryšuliais ir Jeni vaikigaliu. Teisybę pasakius, Tora to snargliaus nemėgo. Tačiau niekada neparodydavo. Elgėsi su juo taip pat dėmesingai ir atsargiai kaip su spaudos ryšuliais.

Kažin ar reikia bijoti to laiško? Nuojauta sakė, kad kažkas ne taip.

Ant balto voko puikavosi užrašas su pavarde ir adresu. Kažkada ji susirašinėjo. Su Randi pažįstamu iš jos gimtojo kaimo. Tačiau Ingrida manė, kad tai nereikalingas išlaidavimas pašto ženklams. Ją dirgino bet kokios, net ir mažiausios išlaidos. Todėl Tora ėmė rašyti rečiau ir rečiau.

Rašysena buvo nepažįstama. Bet kartu ir pažįstama. Spaudas neįskaitomas. Bet pašto ženklas norvegiškas. Tą ji pastebėjo pirmiausia.

Retkarčiais ji būdavo įsitikinusi, kad vieną gražią dieną jai parašys senelė, tėvo motina.

Ji iškildavo prieš akis tiesi, susuktais į mazgą žilais plaukais. Susagstomais batais. Tokiais pasakose ir ant žurnalų viršelių avėdavo puošnios damos. Glotnia veido oda.

Bet šis laiškas ne iš Berlyno.

Šiaip ar taip, viduje kažkas maloniai sukuteno. Pirmiausia prie kaklo. Paskui ir visą kūną, privertė ją nusišypsoti, nors šypsotis nebuvo kam. Stovėjo ant vienos kojos, kitą trynė į krosnelės kraštą, nes botas buvo kiauras ir koja sušlapo. Bet dar pakenčiamai. Trynė iš įpročio, nes nuolat sušlapdavo ar sušaldavo.

Nuo Fritso!

Ji nusinešė laišką prie lango.

Jis rašė apie mokyklą ir mokytojus. Kad atvykęs pirmais vakarais verkdavęs.

Skaitydama Tora girdėjo Randi balsą.

O iš eilučių prieš akis išplaukė Fritsas. Įsivaizdavo jį kaip nelaimingą herojų, manėsi suprantanti viską, ką jis norėjo pasakyti tomis kampuotomis raidėmis ir glaustais, tiesmukais sakiniais. Neaiškiai nujautė, kiek tas rašymas kainavo tokiam kaip Fritsas.

Apatiniame kampe mėlynavo rašalo dėmė, Tora matė, kad ten jis bandė nupiešti širdį. Telaimina jį Dievas…

Pasiėmusi storą raudoną pieštuką, kuriuo „konfirmantui“ braižydavo lenteles, ji širdį perpiešė. Dabar, apvesta ryškia raudona linija, širdis aiškiai matėsi.

Torą apėmė džiaugsmas. Beprotiškas. Nepažįstamas, nepažabojamas jausmas. Viskas – visas pasaulis – nusidažė džiaugsmo spalva. Spindėjo skaisčiais atspalviais ir krykštavo. Tviskėjo jūra ir švietė mėnulis, kikeno visas nykus kaimas. Jaukus, nublukęs, glebus. Atriedėjo didžiuliai debesų kamuoliai. Skardžiau pragydo pavakarė. Pasigirdo šūksniai iš sodybų, truputį vėliau – ir nuo aplinkinių dirvonų. Bet garsai tarsi aplenkė ją, neišviliojo, kaip paprastai, į keliuką.

Tora rymojo. Gailėjo visų, tokių trumparegiškų ir banalių.

Ūmai pasirodė, kad baigėsi tam tikras etapas, kad ji pakilo aukščiau. Dabar imsis svarbesnių dalykų. Rašys laiškus.

Į baltus, mėlynus ir raudonus namus Nas–Eldaras baigė išvežioti anglis žiemai. Turėjo aibę užsakymų, daug darbo. O sunkvežimis tik vienas, išskyrus tą, kuriuo savo ūkyje ir įmonėje naudojasi Dalas. Konkurentų Eldarui nebuvo, todėl jis niekur neskubėjo.

Žmonės keiksnojo, nes šis tingi net pasisukti ir įspėti, kad neturės laiko, o tik užtrenkia dešines dureles ir pasislenka ant kairės sėdynės, mat iš lauko pusės vairuotojo durelės neatsidaro.

– Radikulitas, – vaipėsi senis, apžėlęs melsvais paros senumo šeriais. – Jis visada toks – ir rudenį, ir per žiemos šalčius!

Jis – tai sunkvežimis. Pasak senio Eldaro, pats jautriausias visoje saloje.

Nas–Eldaras atvažiuodavo, neprikibsi, bet tada, kai pats nutardavo. Jo sunkvežimis vežiojo numirėlius ir vestuvininkus. Kai prireikdavo, pats papuošdavo kėbulą gofruoto popieriaus juostelėmis, norvegiškomis vėliavėlėmis ir gyvašakėmis. Bet prastai nusiteikęs iškošdavo pro sukąstus dantis: „Eikit šalin, puoškite patys!“

Avieną, senius, anglis, vytintas žuvis, mėšlą jis vežiojo be papuošimų. Vežiojo ir nedorėlius, ir kostiumuotus, padorius piliečius.

Eldaro sunkvežimį sutinki visur arba nerandi niekur. Nei gali jo prisiprašyti, nei gali juo atsikratyti.

Torai sunkvežimiai atrodė nereikalingi. Net ir tada, kai krosnelėje baigdavo degti anglys. Šiaip ar taip, ji girdėjo iš lauko sklindantį šurmulį ir savo nedidele žemiškosios esybės dalimi suprato, kas vyksta.

Prisimerkusi ilgai tyrinėjo savo raides. Paskui pastebėjo šešėlius. Iš visų kampų šliaužė sutemos. Aptemdė virtuvės langus ir jau nesitraukė.

Ji įjungė lempą palubėje. Nutvisko ryški šviesa, mesdama ant sienos jos šešėlį.

Bet ji regėjo.

Kūrė ir pasakojo. Išliedama viską, ko neįstengė jam išaiškinti tada, kai jie drauge žaidė ar tupėjo po užtiesalu lovoje. Ji atsargiai užsiminė, kad visą vasarą buvę daug visokių reikalų… Kol rašė, ji tarsi sklandė. Gyventi tapo lengva.

Liesutė Toros plaštaka pasirausė po Ingridos stalčių, kol surado, ko reikia: pilką dėžutę su pinigais netikėtoms išlaidoms. Stropiai atskaičiavusi pinigus pašto ženklui, ji užglaistė visus pėdsakus.

Net nesvarstė, ar gailisi. Tik apsisiautė juoduoju lietpalčiu ir įsistojo į prakiurusius botus. Ir gerai, kad nepersimovė kojinių. Kairės kojos bote sužliugsėjo.

Pašte už langelio Tiurida palaikė laišką ant delno. Tarsi sverdama susimąstė. Paskui ryžtingai švystelėjo jį atgal ant aptriušusio medinio prekystalio ir tarė:

– Per sunkus. Pinigų ženklams neužtenka.

Tora nėrė pro duris lyg šlapias aptalžytas šunytis.

Ant laiptų atsitiesė ir šlaitais palei pelkyną nukūrė į Šimtabutį.

Nedvejojo. Pakartojo operaciją su pinigų dėžute. Šįkart pasiėmė tiek, kad užtektų.

Paskui nudardėjo laiptais žemyn ir, beveik neatgaudama kvapo, nuskuodė pašlaitėmis į paštą prie langelio.

Toros kakta suraukta. Galva keistai panarinta, smakras įremtas į kaklą – ji panaši į pasiruošusį pulti asiliuką.

Tiurida lyžtelėjo pašto ženklą, trinktelėjo spaudą.

Tora išėjo į lietų. Pastovėjo ant laiptų, palaukė, kol žemyn stuburu nutekės prakaitas. Vienas po kito atplaukė žvejų laivai. Dunksendami lyg širdys. Kaip jos širdis. Jokio skirtumo. Dunkst dunkst dunkst. Ritmingai. Tvirtai. Gyvybingai. Varoma vidinės jėgos.

11

Vieną dieną Otaro krautuvėje Solė nugirdo svarbią naujieną. Po Naujųjų metų prekybos mokykla rengia kursus.

Ji būtinai lankys! Su niekuo nesitars. Lankys, ir tiek.

Mat Solė jau patyrė, kaip galima greitai užsidirbti pinigų. Juos laikė po čiužiniu. Ten saugu. Elizifa neturėjo įpročio priešokiais vėdinti čiužinių. Solė žinojo, kad santaupos gali smarkiai išaugti. Visus pinigus, kuriuos gaudavo už grindų plovimą Otaro krautuvėje ir už darbą pakavimo ceche, ji parnešdavo šeimai. Kiekvieną mėnesį atrinkdavo skubiai apmokėtinas sąskaitas. Jas apmokėjus ir pridūrus tėvo algą dar likdavo patiems būtiniausiems dalykams. Bet dažnai kam nors ir pritrūkdavo. Torsteinas susigraudindavo sakydamas: „Ta mano supermergaitė.“ Būtų verčiau pasakęs, kad ateis geresni laikai ir kitą mėnesį ji galės pasilikti daugiau savo uždirbtų pinigų. Bet nesakė. Torsteinas nesakydavo to, kuo pats netikėjo. Todėl ir buvo mažakalbis.

Tai nutiko paprastą darbo dieną. Sunerimusi, kad sandėlyje ant galvos gali užkristi keletas dėžių, Solė palypėjo kopėčiomis ketindama pastumti jas toliau. Pastebėjo prie kopėčių stovintį Otarą, bet nekreipė dėmesio. Kol pajuto ranką ant blauzdos. Tada ji apmirė. Daugiau iš netikėtumo nei iš pasidygėjimo. Jam, regis, per trisdešimt. Solė nepuolė žemyn. Net nekrustelėjo, ir tai jam pasirodė kaip paskata. Iš pradžių kiek dvejodama ranka pajudėjo. Pasiekė kelį, bet čia ir sustojo, nes aukščiau nepasiekė. Nepasakysi, kad jai buvo nemalonu. Ji truputį nutuokė. Kažką miglotai prisiminė. Kažkokias laiptinėje nugirstas užuominas. Apie Otarą. Šiaip apie vyrus.

Paskui ji atsargiai žengė pakopėle žemyn. Vedama smalsumo. Nemalonu tikrai nebuvo. Nematė jo veido, nejuto alsavimo. Juto tik jo ranką. Viena aukščiau pastatyta jos koja tik suteikė jam daugiau erdvės. Girdėjo šnopavimą, bet tai jos netrikdė.

Grėsmės ji nejautė. Galėjo nulipti nuo kopėčių ir pasišaipyti iš jo. Galėjo nuvyti šalin. Aišku! O jis kaip tik šito baiminosi. Labai baiminosi.

Ir taip po darbo ant kopėčių tamsiame sandėliuke Solė stoviniuodavo porą kartų per savaitę. Kai kada norėdama, kad jis kuo greičiau baigtų tuos grabaliojimus, nes namuose jos laukdavo skalbiniai.

Bet būdavo ir taip, kad pasirėmusi į kopėčias ji mėgaudavosi švelniomis rankų glamonėmis. Kai kada net nusivildavo, kai iš šnopavimo suprasdavo, kad jis jau baigė ir ji gali nulipti nuo kopėčių.

Išmokėdamas algą, jis nežiūrėdavo į ją. Viskas buvo viename voke. Daugiau nei dvigubai, palyginti su jos alga. Otaras geras, galvojo ji, lipdama šlaitais į Šimtabutį, lydima įsižiebusio, bet taip ir nepatenkinto noro, o mintys sukosi apie Otaro gerumą ir pinigus. Imdama voką ji net nemanė kniktelėti. Ji jau suaugusi. Suvokė galinti būti ori. Šį tą žinojo apie Otarą. Visa tai leido jai jaustis vyresnei. Jam nebuvo kur trauktis. Ir Otaras tai suprato. Eidamas po darbo į tamsų sandėliuką, jis susišukuodavo. Klaidžiojo vienišas slėpiningais keliais ir susimokėdavo už tai, kad jo pėdsakai liktų paslaptis.

Šiaip ar taip, vieną vakarą ji suprato, kad jis norėtų nukelti ją nuo kopėčių. Ant grindų iš suplotų kartoninių dėžių buvo įtaisęs kažkokį gultą. Nepratardamas nė žodžio jis bandė tamsoje išrengti ją. Bet Solė parodė vietą jo rankoms ir sušnabždėjo, kad to turi jam užtekti. Jautėsi suglumusi. Būtų buvę geriau, jei nebūtų reikėję jo apibarti, deja, prisireikė. Jis susigūžė kaip šunytis. Ji tai labiau jautė, nei matė. Jis sutriko. Kitą penktadienį taip pat buvo įdėta dvigubai daugiau pinigėlių, nei ji uždirba.

Seansai ant kopėčių tapo rutina. Solė stebėjosi, kaip jam nepabosta. Po kelių savaičių jis pasiguldė ją ant kartoninių dėžių. Ji baiminosi, kas bus. Bet jis užmetė jai ant galvos darbinį chalatą ir, pasišviesdamas žibintuvėliu, šaltomis rankomis ėmė darbuotis tarp jos standžių šlaunų.

Solė nepanikavo. Tokį dalyką ji tikrai ištvers. Kol buvo tyrinėjama, ji bandė suprasti jo elgesį. Tačiau taip begulint jos mintys dažniausiai sukosi apie prekybos mokyklą.

Mygdamas jos kojas ir strėnas jis kvėpavo springdamas ir smarkiai įsiaudrino. Ją taip pat pagavo tas jaudulys. Tarsi įtraukė į ritmą. Akyse plaukė vaizdai. Beregint kilo noras, kad iš tikrųjų kažkas įvyktų. Bet per seną vilnonį apklotą ir jo šnopavimą smelkėsi tik virpantis šviesos ruoželis.

Po tos pirmos dienos ant kartoninių dėžių jie daugiau nesikalbėjo. Retsykiais jis užsigeisdavo matyti ją iš nugaros keturpėsčią, veidu į krautuvės duris. Pro siaurą slenksčio plyšį visada smelkėsi šviesa.

Artėdama prie namų Solė išgirdo motinos psalmes. Solė pašiaušė broliukui kirpčiukus, pačiupo jo rankytę. Šis atskuodė prie vartų, kai tik pastebėjo ją grįžtančią. Dabar stovėjo ramiai, spindinčiomis akimis žiūrėdamas į Solę, kol ši šluostė jam nosį. Paskui jie užlipo laiptais aukštyn.

Name iš atsukto čiaupo tekėjo vanduo. Tyliai čiurlendamas vamzdžiais ir ataidėdamas nuo medinių sienų jis tarsi grojo savo melodiją. Iš aukšto į aukštą, iš kambario į kambarį ir vis kitaip. Atsargiai sugurgėjęs ankstyvą rytmetį, jis pamažu įsismarkaudavo, o per pietus imdavo džiugiai šniokšti. Kai indai būdavo suplauti, tingiai nusruvendavo žemyn skelbdamas pogulį. Elizifos namuose vanduo nešniokšdavo tol, kol po ruošos Otaro krautuvėje negrįždavo namo Solė. Elizifai patikdavo, kad darbai būtų nudirbti, bet jai nepavykdavo. Pasak Skarotosios Johanos, gėda ir gaila, kad toji nieko kito neveikia, tik poteriauja. Bambėdama ji lipdavo laiptais, šnabždėdavo užsukusi pas Ingridą ar kitą moteriškę su kavos puoduku skolintis cukraus.

Ingrida daug nekalbėdavo. Įprato klausytis mintimis būdama kitur. Tik linksėdavo ir mąstydavo, ką dar reikės nuveikti prieš išeinant į cechą. Bet ji šypsodavosi. Tai buvo svarbu. Matydami šypseną ir linkčiojimą žmonės tiki, kad jų klausomasi.

– Mergaitė triūsia liežuvį iškorus! – net nusipurtydama suinkštė Skarotoji Johana. Ir negailėdama maktelėjo sau į kavą cukraus. Viršuje aidint Elizifos giesmėms, ji sėdėjo ir bjaurėjosi šios davatkiškumu.

– Vaikas vargsta nežmoniškai, o motina laksto į „Eliziejų“. Namai apšnerkšti atmatom ir suplėkusiais žuvų miltais. Viskas tenka Solei. Vos ji grįžta namo ir pasikabina paltą, girdžiu, kaip ten viskas atgyja. O Elizifa traukia „Susitiksime kur nors prie upės“. Tfu!

Užverždama savo margos skaros mazgą ji taip trūktelėjo, kad pamėlusiame veide ant kaktos iššoko gyslos.

Ingrida buvo pavargusi. Pamiršo pritariamai linktelėti.

– Ką tu manai, Ingrida? Juk užeini į viršų.

Johana pačiupo dar du cukraus gabalėlius, bet jau buvo pasisotinusi, todėl nemačiomis įsimetė juos į kišenę.

– Ne mano reikalas sėdėti čia ir apkalbinėti kitus žmones, bet argi taip mus Dievas moko, a?

Ne, Ingrida irgi taip nemanė. Betgi ne viskas taip paprasta…

– Be to, Elizifa juk serga, – pridūrė Ingrida.

– Kaipgi, serga. Baik! Ar esi kada mačiusi, kad ligoniai griūdami bėgtų paknopstomis į pamokslininkų laivą? Ne, Ingrida, sakau tau, kad toji nedorėlė tokia pat ligonė kaip aš. Tačiau aš tvarkausi puikiai!

Tuo metu jas užliejo karšta ir širdinga Elizifos malda. Ji meldėsi už jas visas.

– Ar nuplovei bulves? – kabindama paltą šūktelėjo Solė.

– Ne, nesuspėjau, – atsakė Elizifa. – Šiandien Dievulis buvo labai maloningas. Labai artimas. Pasikalbėjau su juo iš širdies. Jis mane išklausė!

– Apie ką kalbėjotės? – paklausė Solė. Ji žinojo, ko paklausti. Šitaip lengviau nei klausytis motinos Kalno pamokslo.

– Kalbėjome apie žemiškus reikalus. Paprašiau malonės vargšams Korėjos vaikams. Dabar jų tūkstančiai tapo pabėgėliais. Prašiau malonės ir tavo, Sole, surambėjusiai sielai. Nejautrioms viso pasaulio jaunimo sieloms. Jis gailestingas ir tą pačią dieną atleidžia nusidėjėliams ir atsivertusiesiems. Ar girdi, vaikeli mano? Argi ne nuostabu!

– Taip, mama. Puiku. Pamatysi, kaip viskas bus gerai.

Solė įbruko broliukui į ranką duonos riekę, o visiems kitiems padengė stalą. Jų buvo tik aštuonetas. Žmonės kalbėjo, kad ligoninėje Elizifai kažkas padaryta. Šiaip ar taip, daugiau vaikų ji nesusilaukė. Torsteinas namie nesėdi. Jis taiso tinklus. Gauna pastovų uždarbį. Ir tai jaučiasi.

Solė nemanė, kad motina turi sveiką nuovoką. Atrodo, Elizifa nesupranta, jog reikia apsipirkti, susimokėti ar įsigyti drabužių. Solė neturėjo jėgų aiškintis, kokia iš tikrųjų motinos būklė. Jai rūpėjo laikas iki Kalėdų. O tuoj po Naujųjų metų prasidės mokslas prekybos mokykloje. Iki tol ji privalo sukaupti pinigų mokslui ir kitiems dalykams. Iki tol baigs darbą pjaustykloje. Darėsi šleikštu vien nuo minties apie tas pilkas bobas ir šaltą pakavimo salę. Tėvas turės parūpinti pinigų, o ji bus namie ir prižiūrės suvargusius mažuosius. Ir mokysis. Valys Otaro parduotuvę. Bet vieną dieną ji iš ten ištrūks.

Tuo tarpu Elizifa baigė melstis ir iš komodos išsiėmė Šventąjį Raštą. Pastovėjo čiupinėdama nuzulintą jo apdarą. Tarsi koks šarvas jis saugo paauksuotus knygos lapus. Patempusi storą raukšlėtą kaklą, ji paglostė viršelio kryžių. Veide pasirodė šypsena. Akimirką ji visa nušvito. Žvilgsnis nukrypo į ruožais išblukusias lubas. Bet Elizifa žvelgė ne į kadaise baltas, o į dabar pajuodusias lubas. Ne, ji juto, kaip per pirštus į ją ėmė smelktis anapusinė jėga. Per varganas lubas aukštyn į palaimą ir džiaugsmą ji vedė Elizifos žvilgsnį. Sudrėkusios lūpos atsivėrė giesmei. Ji liejosi garsiai, laisvai ir natūraliai. Su savo Dievu ji išbuvo keletą valandų. Retkarčiais išgirsdavo, kaip už lango verkšlena mažiausiasis. Bet tiesiog nevaliojo suprasti, kaip tai susiję su ja. Argi apaštalai nepaliko visko, kad tik galėtų sekti paskui Jį?

– Jėzau, – kilo aukštyn jos šnabždesys.

Kol ant viryklės kunkuliavo bulvės, Elizifa laikė rankose dienos tekstą.

3. KUNIGŲ KNYGA, 21, 21.:

„Joks kunigo Aarono palikuonis, būdamas nesveikas, nebus tinkamas atnašauti VIEŠPATIES ugninių aukų.“

3. KUNIGŲ KNYGA 21, 14.:

„Našlės ar vyro atleistos moters, ar kekšyste suterštos kekšės jis negali imti žmona. Jis turi imti žmona mergelę iš savo giminės.“

Šnibžda sunėrusi rankas. Glotniai nuo viršugalvio sušukuoti retėjantys plaukai susukti į kietą nušiurusį mazgelį. Golfo švarkelyje trūksta kelių sagų. Priešais ant stalo guli atversta Biblija. Veidas spinduliuoja džiaugsmu. Nuo alsavimo nepastebimai virpa plonyčiai Biblijos lapai. Vokai virpteli, ji užmerkia akis ir sukužda: „Tebūnie pašlovintas per amžių amžius, amen.“

Išgirdusi kambaryje motinos bambėjimą, Solė nuleido ranką su peiliu ir akimirką sukluso. Paskui skubiais, nekantriais judesiais pjaustė toliau. Paklusdama jos valiai, rausva sluoksniuota šoninė noriai rikiavosi į kubelius.

12

Atėję apsipirkti Kalėdoms Otaro krautuvėje būriavosi vyrai. Žinovų minomis aptarinėjo bandomuosius vandenilinės bombos sprogdinimus Ramiajame vandenyne. Esą JAV bando pirmauti. Bet rusas neatsilieka, tvirtino daugelis jų. Einaro žiniomis, rusų stovyklose dar tebekali per dešimt tūkstančių belaisvių vokiečių. Jo balsas nuskardėjo kaip grasinimas visuotinei taikai.

– Eik, eik, šitaip jie primeluoja, kad pirktume laikraščius, – manė Almaras ir, patempęs kaklą, susimokėjo už prekes.

– Na jau ne, broleli, aš tau pasakysiu, kad visai ne taip, – paniekinamai žvilgtelėjęs į Almarą, piktai rėžė Einaras. – Šio pasaulio galingieji nieko kito ir nedaro, kaip tik visokias velniavas krečia. Štai kur teisybė. Jie tikri klastingieji judošiai. Tik pažiūrėk į rusą: perspėja dėl branduolinio karo ir ragina bendradarbiauti Ženevos konvencijos dvasia.

Vyrai sukluso. Jie nelabai išmanė apie Ženevos dvasią. Bet iš dalies teisybė. Einaras ne kvailas. Jau ir seniau yra įrodęs, nors Otaras elgiasi su juo kaip su kokiu mulkiu. Tuo tarpu Einaras jau buvo įsismaginęs ir, trinkčiodamas kepure į prekystalį, dėstė, kad galimus Rytų bloko išpuolius amerikiečiai pasiruošę atremti visu plaukiojančiu atominių ginklų laivynu! Akies mirksniu! Aplinkui visi nuščiuvo.

Daugelį svarbių naujienų Einaras droždavo tiesiai jiems į akis. Ir tai jie įsidėmėdavo. Tokius dalykus vyrai įsikaldavo į galvą geriau nei gandus, kuriuos apie Einarą skleidė naujasis pastorius. Esą Einaras vagis ir priimti jo į darbą negalima.

Tą popietę Otaras buvo nekalbus. Vilkėjo švariais marškiniais, plaukai gražiai sušukuoti. Buvo penktadienis prieš pat uždarymą. Pakavo prekes į maišus ir dėžes ir krovė juos ant prekystalio. Vyrams vis dar nesiskirstant, ėmė šaukti vardais tuos, kuriems jau buvo supakavęs. Šūkčiojo nervingai, atsainiai. Pamažu vyrus tai suerzino.

– Ko čia zauniji? Gyveni juk iš mūsų.

Aštrialiežuvis Hokonas netruko jį patraukti per dantį:

– Reikia plauti grindis. Šiandien Solei daug valymo.

Pagarbos Otaras nesulaukė. Ištrūkę iš Einaro gniaužtų, vyrai aptarinėjo griūtį prie Senjos ir Vesteroleno ir nesijudino iš vietos. Po susitvenkusiu palubėje tirštu pypkių dūmų debesiu jie svarstė išmokų sumas žvejams dalininkams. Nusitęsė kalbos apie prastą šienapjūtę, velnioniškai šaltą vasarą, dėl kurios esą „neužderėjo migdolinės bulvės, nes paviršiuje tebuvo vos trys centimetrai neįšalusios žemės“.

Otaras nesumojo, kaip jiems užčiaupti burnas. Patrypčiojo. Pažvangino raktais. Neva su reikalu nuėjo į sandėliuką ir galva parodė ženklą Solei, kuri ten jau suskubo šluoti grindis.

Jis atsikrenkštė ir, vangiai apžvelgęs lentynas, tarstelėjo, kad ji pradėtų plauti nuo krautuvės. Nepaaiškino kodėl. To ir nereikėjo. Aiškiau ir būti negali. Solė žino, kad Otarui neateitų į galvą vestis jos į tą šaltą sandėliuką, jeigu darbą ten ji jau būtų baigusi.

Ji pastatė šluotą į šalį ir klusniai pripylė į kibirą vandens. Žinojo, kad tuoj po Naujųjų metų, pirmadienį, ji vakarais pradės lankyti prekybos mokyklą. Jau atsisakė darbo pjaustykloje. Mokslui ir vadovėliams santaupų pakako. Otaras pažadėjo, kad ji galės valyti po pamokų. Dėl to ji apsisprendė greitai. Palyginti su tuo, ką gaus – visai nedaug vargo. Visas sąlygas nustatė ji. Išdėstė žodžiais. Jis atrodė tarsi smaugiamas. „Sąskaita“ buvo apmokėta tą patį vakarą. Kad ir ką sakytum – smagus vaizdelis. Solė jau šiek tiek išmanė apie žmonių ydas. Bet štai į suaugusio vyro silpnadvasiškumą ji pažvelgė atlaidžia širdimi ir smalsia nepatyrusia siela. Dabar žino tiek daug, kad ir galia jau jos rankose.

Solė suprato, kad užtenka jai pažvelgti į Otarą, kaip tas bematant sutrinka. Sekioja ją kaip šešėlis. Padeda šluojant, pernešant statines ir dėžes. Kartais ji tarėsi suprantanti jį, o kartais – atvirkščiai. Pastebėjo, kad jis nusipirko naują striukę ir naujas kelnes. Ir vilki jais kasdien!

Patyrimas kaupėsi nejučiomis, Solė pradėjo suprasti žmonių poelgius. Nors ir nuolat prapuolusi tarp nesibaigiančių darbų, ji stebėjo, kaip Otaras akyse keičiasi, mainosi, ir vis vardan jos.

Solės mintys apie ateitį buvo linksmos.

Per Kalėdas leis sau nueiti į šokius. Kad motina neužmatytų, pasipuoš pas Torą. Sukiodamasi priešais veidrodį lyg tarp kitko prasitars apie prekybos mokyklą. Ta, kuri gyvena Šimtabutyje, turi kvanktelėjusią motiną, žioplį tėvą ir, užuot lankiusi vidurinę, dirba valytoja. Ir štai netikėtai ji pasirodo visais atžvilgiais pranašesnė. Suaugusi. Ką reiškia prasta, vaikiška vidurinė, palyginti su prekybos mokykla?

Nė kiek nesivaržydama ji kaišiojo šluotą tarp vyrų kojų.

Pirmiausia jie nenoromis pasitraukė į šalį ir toliau malė liežuviais, bet paskui pasišalino prie durų, kad netrukdytų Elizifos mergiotei dirbti. Bet jos ilga šluota grėsmingai artėjo. Solė nekalbėjo. Tik leisdavo skudurui lyžtelėti rudus ir juodus batų aulus, jeigu jie nesuskubdavo laiku žengtelėti atgal. Atrodė, tarsi vyrai trauktųsi iš mūšio lauko. Puolančioji jėga pasirodė stipresnė. O blogiausia, kad skuduras plekštelėdavo per aulus. Tai jau tolygu kapituliacijai. Nespėjo nė apsidairyti, tik štai jie žvarbiame vėjyje ir girdi, kaip Otaras užrakina duris.

– Velniai griebtų, kas per skuba, – čiupdamas dviratį suurzgė Hokonas. – Įdomu, kas čia jau taip dega. Seniau taip nebūdavo. O kaip išsidabinęs! Gal jau ketina pirštis?

Nusišluosčiusi paraudusias rankas į prijuostę, Solė ruošėsi tvarkyti sandėliuko lentynas. Tai jau buvo tapę įpročiu. Stovėdama ant kopėčių ji galvojo apie kitus dalykus. Ši darbo dalis daug rūpesčio nereikalavo, tik atlikti. Šiandien Otaras turėjo daug ištverti. Mat jam prailgo, kol vyrai delsė išeiti. Įžangą paspartino laukimas. Jis užbaigė greitai.

Kartą, kai jis springdamas gaudė orą, iš antro aukšto, kur buvo „privatu“, Solė išgirdo, kaip jį pašaukė motina. Spigiu seniokišku balsu. Jis suvaitojo iš siaubo.

Solė sugavo save besigailinčią jo. Aišku, kažkas jam negerai. Jis visada tai atlikdavo jai už nugaros arba kuo nors uždengęs galvą. Tarsi neapsikęstų, kad ji pamatys, nors visuomet išjungdavo šviesą ir tik tada apgraibomis nuslinkdavo prie kopėčių.

Kai ji buvo beišeinanti, pripuolęs Otaras įgrūdo jai į rankas kažkokį maišelį. Ir dingo. Ji nespėjo nei paklausti, nei padėkoti. Apčiuopomis perėjo per sandėliuką ir išėjo pro užpakalines duris. Kiek paėjėjusi stabtelėjo po krantinės žibintu ir žvilgtelėjo į popierinį maišą. Keksas, rūkyta dešra, šoninė ir kiaušiniai. Šokoladas.

Nuo jūros pūtė šaltas vėjas. Bangos ritosi po prieplaukos poliais ir dužo į pakrantės uolas. Viršuje spoksodamas į praskriejančius debesis švietė žiemiškai šaltas mėnulis. Iš žuvų taukų viryklos sklido aitrus kvapas. Netikėtai Solei kažkas tarsi pratrūko. Lėtai vėrėsi giliai viduje. Baisiai susopo. Apėmė pasidygėjimas.

Ji įsikniaubė į maišą ir pravirko. Nežinia kodėl. Juk turėjo viską, ko jai reikia…

Virš kelio nuo krautuvės iki pilkuojančio elektros stulpo deramame aukštyje bejėgiškai siūbavo 24 lemputės. Otaro pasididžiavimas – „Kalėdinė alėja“. Atlošusi galvą, Solė valandėlę stebeilijo į ją.

Paskui lėtais, tvirtais žingsniais pasuko namų link.

13

Ir šiais metais Salą aplankė Kalėdos. Tarsi koks jaukus gauruotas gyvūnėlis, kurio akys švysčiojo tarp susimetusių krūvon namų, o tie buvo tokie sumenkę, benykstantys.

Žmonės pasiruošė Kalėdoms kaip įmanydami geriau. Šventė saikingai. Visame kaime – vos dvejos muštynės ir vienas gaisras. Užgesino jį ir rimtį atkūrė vietiniai tvarkdariai.

Pastorius atliko tai, kas jam priklauso. Dalas pasiėmė laisvų dienų. Moterys padirbėjo išsijuosusios. Vyrai mėgavosi pypkėmis.

Naujieji metai – tikra palaima, taip manė Elizifa. Niekam nerūpėjo, ką ji turi galvoje. Visiems pakako savų rūpesčių, kai, pažadinusi šeštą valandą ryto, juos lyg į gniaužtus vėl susėmė kasdiena.

Pamažu subruzdėjo virtuvės ir laiptinės. Iš pradžių prašneko vienas kitas, palengva išsijudino ir kiti. Bet visus buvo užliūliavusi Kalėdų švenčių palaima. Darbas Dalo įmonėje vėlavo. Simono vyrai slankiojo lyg apsnūdę. Visą savaitę niekas neužsuko į Otaro krautuvę. Kalėdos gerokai patuštino kišenes. Dabar jose švilpavo vėjas.

Kad ir saikingai šventusiam šiauriečiui pokalėdinės dienos – ne juokų metas. Nuo pagonybės laikų užpoliarės gyventojai aukoja ir baimę, ir šaltį dievams. Bet paskui reikalinga jėga, kuri jiems iš naujo įžiebtų gyvybę. Juos reikia išgrūsti į lauką, kad sustipę nuo šalčio ir norėdami sušilti imtų daužyti save rankomis. O jau tada jie vėl užsiveda lyg mechanizmai.

Per Kūčias bažnyčia buvo sausakimša. Garavo šlapi viršutiniai drabužiai, kiekvieną sietyno žvakutę gaubė šviesos rutulys. Iš skrandomis ir vilnoniais šalikais apsitūlojusių būtybių sklido spigūs, aimanuojantys balsai.

O Elizifa Išganytojo laukė namuose. Ant stalo padėjusi viena lėkšte daugiau. Padėjo pati, nes Solė tai daryti atsisakydavo.

– Dar vieną? Ne, mama, – sakydavo maloniai, bet tvirtai, – dėk ją pati.

Ir Elizifa padėdavo giedodama taip, kad papilkėjęs jos veidas įrausdavo ir spindėdavo džiaugsmu, – galėdavai tik stebėtis. Patiekė košės. Torsteinas nepiktai sudrausmino vaikus. Tie apsiramino. Paklusdamas Elizifos raginimui susitvarkyti tikėjimo reikalus bent prieš mirtį, monotoniškai, užsikertančiu balsu jis droviai perskaitė Gerąją Naujieną. Su anapusinėmis jėgomis jis nebendravo, tik per žmoną… O tada jau privalu surimtėti. Torsteinas ne iš tų, kurie imtų ką nors užgaulioti nepelnytai. Ar tuos, kurie danguje, ar tuos, kurie dar žemėje. Jis buvo pats taikiausias Šimtabučio gyventojas. Ir jam dėl to buvo nesmagu. Bet juk nelaužysi savo prigimties.

Ingrida ir Tora Kalėdas šventė namuose. Tora vylėsi, kad motina priims Rakelės kvietimą. Kalėdos Bekejorete! Tačiau Ingrida tylėjo. Kaip įprasta, šventėms ji pasiruošė.

Tora gėdijosi. Nors ir buvo prie to pratusi. Blogiausia – kartus ir geliantis nusivylimas, kai po vakarienės stovi prie kamaraitės lango ir nebėra ko daugiau tikėtis.

Užmiegant prieš akis tai iškildavo, tai vėl nutoldavo rimtas motinos veidas. O iš kampų sklido užkrečiantis ir nepamirštamas Rakelės juokas. Bekejorete per Kūčias valgoma mėsa, virš stalo sklando juokas, skimbčioja aukštos žalsvos taurės.

Tikriausiai Simonas apsivilko savo išeiginį švarką ir mėgaujasi cigaru, o ant kaktos, svarinamos smulkių prakaito perliukų, driekiasi šviesių plaukų sruogos. Bekejorete kambariai šilti, pakvipę karališkaisiais smilkalais.

Tokios mintys sukosi Toros galvoje.

Ir nuskraidino ją ten. Dėdė pakėlė ją aukštyn, vos ne iki lubų.

14

Tora gulėjo giliame tarsi apmušalais išklotame duburyje. Išsitiesusi visu ūgiu, atmetusi rankas į šalis. Kaip uždarame ošiančios audros sūkuryje. Jos kūnas sūpavosi pagal viesulo garsus. Smelkėsi į sąmonę, lyg būtų dalis jos esybės. Ji prisiminė jaukią naktį plačioje Breilano viešbučio lovoje. Tarp mamos ir Rakelės. Per pūgą. Užsnigo langą, jo kryžmės metamas šešėlis patikimai gulėjo ant grindų.

O dabar pirmuosius audros grūmojimus gali palyginti su vėjelio glamonėmis.

Kūnas tarsi ištirpo. Išnyko daiktus skiriančios ribos. Nebejuto, kad oda skirtų ją nuo aplinkos. Keista besvorė būsena lyg švelniasieniame kokone. Minkšta, jauku. Iki sielos gelmių persmelkė saugumo jausmas.

Pasijuto sutvirtėjusi, nutarė neužmigti, kol nesuras atsakymų, kurių kitomis aplinkybėmis rasti neįstengė. Bet jai nepavyko. Suprato, kad veltui vargsta. Juk išauš rytas…

Gulės ir klausysis viesulo. Priklausydama tik sau pačiai.

Pirmieji audros gūsiai – tai tik švelnūs dvelktelėjimai.

Paskui pietvakaris Šimtabučio kieme ėmė blaškyti kelias tuščias statines. Į molą įnirtingai daužėsi bangos, o vėjas šuorais siautėjo po Vėteną ir Hestehamerį. Skverbėsi visur – nenuspėjamas ir žiaudrus.

Trečią valandą nakties į viesulo stūgavimą įsiliejo valdingas minorinis ūžesys. Po šiltomis antklodėmis krūpčiojo žmonės. Kas gulėjo greta kito kūno, tučtuojau prisispaudė prie jo. Kiti vis dar snausdami klausėsi, kaip įsismarkauja viesulas. Sujudo visa, kas buvo palaida ar nepritvirtinta. Aplinkui žvangėjo, traškėjo ir griaudėjo. Triukšmas grėsmingai stiprėjo. Tarsi daugiabalsis choras susiliejo su įmygio košmarais ir amžinai banguojančia jūra.

Pirmiausia nukentėjo Einaras. Atsivertė stoglangis. Vandens srovė kliūstelėjo tiesiai jam į lovą. Įsisukęs į prakuroms paruoštą laikraščių šūsnį, vėjo šuoras pakėlė ją ir ėmė plakti į krosnelę. Po kambarį sūkuriais lakstė žiežirbos. Jį apėmė siaubas. Šoko iš lovos ir užtrenkė traukos atlapotas krosnelės duris.

– A jau visai padūko! – suurzgė ir visas virpėdamas užsiropštė ant kėdės uždaryti po sijomis atplėšto langelio. Ant jo plūdo šaltas lietus. Košė žvarbus sausio vėjas. Gamta rūstavo. Užmerktomis akimis jis grabaliojo kabliuko. Nerado! Nebebuvo paties langelio!

Suglumęs Einaras beviltiškai dairėsi po kambarį. Paskui nušoko nuo kėdės ir iš spintelės stalčiaus išsitraukė plaktuką. Ir vinių. Akimoju nuplėšė nuo durpių dėžės dangtį – išsilakstė medvaržčiai ir vyriai. Užsivertė ant peties. Įsikandęs vinis, siūbuodamas ir burnodamas įnirtingai kalė, kad uždengtų vaizdą į dangų.

Namas sukluso. Tamsoje, šėlstant audrai, akys bandė ką nors įžvelgti, ausys – išgirsti.

Sužinoti, kas dedasi, atšlepsėjo Torsteinas. Kai jis atvėrė duris į palėpės verandą, siūbtelėjo baisus skersvėjis. Iš viršaus. Kažkas vakar vakare deramai neuždarė laukujų durų. Ir lyg pagal komandą jos visos atsilapojo. Tuomet į namą, viską plėšdama ir vartydama, įsiveržė siautulinga jėga. Drakoniška. Nuožmi. Iš sudiržusios Torsteino rankos išplėšė rankeną ir bloškė duris į sieną jam už nugaros.

Dvi vinys, kurias įkalęs Einaras manė pasiekęs pergalę, kaipmat sulinko lyg šapeliai, o durpių dėžės dangtis užkrito jam ant galvos. Bumbtelėjo dusliai ir skaudžiai. Nublokštas ant grindų jis gailiai suaimanavo.

– Uždaryk duris, galvijau prakeiktas! – užbliovė, iš nubrozdintos kaktos sunkėsi kraujas.

Tik pasitelkus visą lieso kūno galią Torsteinui šiaip taip pavyko uždaryti tas duris. Jis pagelbėjo užlopyti ir kiaurymę. Lauke šėlo visos gaivalingos jėgos. Griaudėjo, švysčiojo, lijo, pūtė. Pats tikriausias uraganas! O tie žmogeliai – už skruzdes menkesni.

Užsandarinę langą, jie sukrito ant šlapios lovos atgauti kvapo. Nuolaidžiomis lubomis ir siena be perstojo sruvo vanduo. Tačiau vėjas nebegalėjo įsisukti vidun, nors palei grindis vis dar traukė šaltis. Prie skersvėjų Einaras pratęs. Bet šis buvo neprilygstamas. Dubens, kuriame kaupdavosi lietaus vanduo, nebeužteko. Jį pakėlus, pasirodė rūdžių nužymėtas skritulys. Ten Einaras kol kas pastatė vandens kibirą iš koridoriaus. Paskui pakluso Torsteino kvietimui per audrą išgerti puodelį kavos.

Namų tylą drumstė balsai. Žmonės baugiai dėbčiojo į langus, kurie, regėjos, net įlinkdami atkakliai priešinosi išoriniam spaudimui. Tačiau ar ilgai? Stoviniuodami šaltuose koridoriuose vyrai baiminosi dėl pietinės namo pusės kamino. Jis jau senokai apgriuvęs. Apsiblausę jie kovojo su mieguistumu. Bet akys vis dar lipo.

Kasdieniai rūpesčiai ir nesibaigiantys pabodę darbai, šiurpūs būgštavimai užplūsdavo juos bemiegančius. Kad galėtų kibti į naują vargadienį, reikėdavo ir vakarykštę dieną, ir naktį nuskalauti šaltu vandeniu. Bet tokią naktį kaip ši niekas nė nemanė vaduotis šaltu vandeniu, kad galėtų paslėpti išgąstį ir susirūpinimą. Vaikščiojo sunerimę, negalvodami apie išvaizdą.

Einaras grįžo aukštyn apsimauti kelnių. Užsimaukšlino ir megztinį. Ne dėl gražumo, o dėl šilumos. Elizifos jis bijojo po to, kai ši plūsdama išgrūdo jį, Šimtabučio naujoką, iš moterų išvietės. Tačiau šią naktį jį sukaustė kitoks siaubas. Kaip ir visus kitus. Regėjos, kad talžydami viską aplinkui juos baudžia senieji dievai.

Tora ir Ingrida stebeilijo viena į kitą virtuvės viduryje. Nesusivokė, kaip jos čia atsidūrė. Aplinkui girdėjosi dūžtantys stiklai, trenksmai ant stogo, sunkūs žingsniai po traškantį namą. Tada, kai atplėšęs duris ir viską vartydamas koridoriais nuūžė vėjas, jos vienmarškinės bematant atsidūrė virtuvėje. Ingrida žaibiškai čiupo raktą ir, užgulusi visu kūnu, užrakino duris. Žvilgsniu perbėgo langus. Grumdamiesi tarpusavyje vėjas su lietumi veržėsi vidun. Kraujas stingo vien tik nuo garsų. Bet Ingrida akimoju sumojo, kas gali nutikti. Langai juk niekada nebuvo keisti. Juos prisieidavo iššluostyti ir po geresnio oro nei šis. Girdėjosi, kaip senas sutrešęs namas stengiasi atsilaikyti prieš kiekvieną viesulo ataką.

– Eik ir apsirenk, sušalsi, – liepė ji Torai. – Bandysiu uždaryti lauko duris.

Įsakmiame balse Tora išgirdo netikrumo gaidelę. Ūmai aplinkui viskas nušvito. Žaibas skrodė visą dangaus skliautą. Tora stovėjo basa ir tirtėjo. Juto, kaip per visą kūną nueina drebulys. Galiausiai – per kaklą ir galvą. Visas kambarys tarsi įsielektrino. Atrodė, kad ant galvos pasistojo plaukai.

Dabar ji net ne Tora. Tik niekas. Ir viskas! Susiliejusi su griaudėjančia, šėlstančia gamta. Šviesa! Kur jai teko matyti tokią šviesą? Ar kažką reiškia? Ko jau nebeprisimena?

Staiga pasirodė, kad ją apsiautė amžinybė. Jai bus parodyta, atskleista tai, ko niekas iki šiol nesuvokė. Lyg lunatikė ji nuslinko prie lango.

– Nestovėk arti lango, – perspėjo motina. Ji buvo susitvardžiusi.

Sudėtingomis aplinkybėmis Ingrida nepamesdavo sveikos nuovokos. Kai reikėdavo ne žodžių, o veiksmų. Ji susinervino, kad Tora nesupranta, jog prie lango artintis pavojinga.

Vėl sužaibavo. Hestehameris nutvisko lyg atskiras pasaulis. Jis tarsi išsiplėtė Toros akyse. Ją apėmė nesuvaldomas noras būti ten. Užsimanė dar ir dėl to, kad pamatė vaivorykštę. Pabūti šviesoje! Pabūti tarp spalvų! Visa kita – nė motais. Daiktai, kūnai, reikalai – beprasmiška. Egzistuoja tik viena neaprėpiama mintis ir galinga, akinanti šviesa.

Lyg sunkus blizgantis šilkas rėmuose juodavo langų stiklas. Plokštė, į kurią atsimuš žybtelėjusi šviesa. Ir ji žybtelėjo! Ne kaip žvaigždė, mėnulis ar raketa. Ji stojo kaip milžiniška akinanti siena. Nepajudinama.

Ir ji atsiminė! Gaisras. Gaisras… Šviesa! Tačiau dabar ji nesiplaikstė geltonomis liepsnomis. O jis uždarytas į kalėjimą. Kamuojamas gėdos. Priešais Torą – kitokia šviesa. Priešais – jiedvi su mama. Šviesa skaisti, ryški, nebauginanti. Jos užgesinti jam nepavyks. Niekada!

Ji nuėjo į kamaraitę apsirengti. Trepsėjo Elizifos vaikai, koridoriuose šūkalojo suaugusieji. Visas pulkas nulipo žemyn į verandą ir užrakino lauko duris. Reikėjo išeiti į kiemą ir pažiūrėti, kas nepritvirtinta. Gelbėti valtis ir įnagius, nukabinti nuo virvių varganus skalbinius. Tačiau kaip išeiti, jei šį namą statę kvaišos įtaisė duris, kur jų neturėtų būti – pietvakarių pusėje, o langai ten atlapoti, rėmai sutrūniję?

– Ša, nekalbėkit šitaip, – įspėjo moterys, tempdamos vaikus į virtuves. Pabandė įkurti ugnį. Kibirkštys sūkuriavo ir krosnelėse, ir prie jų. Nežinai, ko tikėtis. Palėpėje pas Einarą įskilusi laivo krosnelė neatlaikė. Iš jos pradėjo verstis dūmai kaip iš dumbliais apdėto Joninių laužo. Reikėjo prigesinti ugnį ir palaukti, kas bus.

Laikas slinko, jie klausėsi, kaip vienas po kito, tarsi pajutę laisvę, bildėdami nuo stogo ant žemės ėmė kristi akmenų luitai.

Vyrai išlipo pro landą rūsyje. Laikydamiesi vienas kito perėjo kiemą.

– Šiąnakt tikra velniava, – tarė Einaras, braukdamas per naktį sudygusius barzdos šerius.

Kai pietvakarių pusėje griuvo kaminas, Elizifa dėkojo Dievui, kad išsaugojo namą. Lėkė plytos ir cemento gabalai. Tėškėsi ant pažliugusios žemės. Tikras kibirkščių ir liepsnos fejerverkas. Moterys tą Šimtabučio dalį užgesino ir pasitraukė į kitą, užuovėjos pusę. Į Ingridos ir Elizifos laiptinę prisirinko daug žmonių. Mažvaikiai zyzė. Tyliai šnekučiuodamos moterys guodėsi siurbčiodamos kavą, prikąsdamos kalėdinių kepinių likučių.

Panika atslūgo. Kambariai tarsi prisipildė savotiškos bejėgių bendrystės.

Žmonės išbuvo kartu daugybę valandų, ir niekas nepratarė nė vieno pikto žodžio, neprisiminė nė vieno seno kivirčo.

Dar vakar jie būtų privengę skolintis kavos iš kaimyno.

Elizifa meldėsi netrikdoma. Kiti tylėdami gniaužė kumščius ir galvojo apie savo reikalus. Retkarčiais viesulo šuorai būdavo tokie galingi ir grėsmingi, kad žmonės, tarsi siūbuojamos nendrės, nejučiomis pasvirdavo į kambario vidurį.

Moterys su vaikais iš pietvakarių laiptinės, taip pat iš verandos laiptinės susirinko Giundos virtuvėje pirmame aukšte. Čia daugiausia vietos. Atėjo ir kioskininkė Jeni su savo vaiku. Buvo baisu pasilikti palėpėje. Visi sėdėjo manydami, kad tuoj tuoj dings elektra. Skarotoji Johana tiesiog nervinosi, kad to vis dar neįvyksta – būtų lengviau susigaudyti, ko toliau griebtis.

Tokią naktį visi stengėsi laikytis rimties. Niekas nežinojo, kokios pagalbos gali prireikti iki ryto. Mūšių netrūksta Visagalio viešpatijoje, tai bent žmonės neturėtų kariauti tarpusavyje.

Moterys pakvietė Ingridą. Bet Tora kažkodėl kuitėsi. Staiga pajuto, kad nenori trintis kartu su kitais Giundos virtuvėje. Ji turi būti lauke. Kai vėl skaisčiai nutviks. Visa kita gali palaukti. Pasijuto laisva. Gyvybinga! Ją užliejo karštis!

– Ateinu, tik susirasiu vilnones kojines! – linksmai sušuko.

Ingrida liepė paskubėti, o pati iš lengvo nuėjo pas kitus.

Tora išsėlino į koridorių, susirado botus ir savo nudrengtą juodąjį lietpaltį.

Šviesos pasaka! Kažkur tenai! Ji vilioja. Tora negalvoja apie nieką kita. Tenai jos laukia neįmintos paslaptys. Tik jos vienos.

Tora nemanė, kad gali būti taip sunku nustovėti ant kojų. Ji bandė įsitverti už mūro ir apsamanojusių rūsio pakopų. Stovėjo keturpėsčia ir klausėsi. Atrodė, kad tūno didžiulių vargonų viduje. Užsikabarojusi laipteliais ji nušliaužė iki namo kertės. Įlankoje dusliai stūgavo viesulas. Slinkti palei namo fasadą ji nedrįso. Nusėlino palei lentų tvorą. Tverdamasi už sutrešusių tvorgalių ir rydama lietaus lašus, kurie skaudžiai smaigstė veidą. Iš pradžių nematė nieko. Tik žinojo, kad juda prieplaukų link. Traukė tenai iš papratimo. Jūra! Šviesa! Viskas ten. Kai žybtelės, gyva ar mirusi, ji privalo būti ten ir viską matyti. Slinko lėtai, bet burnoje juto kraujo skonį. Ir aitrius druskėtus lietaus lašus. Sūrius nuo jūros purslų, prakaito ir ašarų. Stabtelėjo, kol praūžė vėjo šuorai, paskui pajuto, kad kojomis neberemia žemės.

Ji skrenda! Įsikibo Šimtabučio tvoros, kad nenuneštų. O gal pasileisti? Gal tai ir yra prasmė? Paslaptis? Kad viską palikusi ji šiąnakt nuskristų.

– Gerasis Dievuli, padėk man nebijoti, nes aš to noriu. Noriu! – suriko ji audrai ir paleido ranką. Pajuto, kad kojos bėga kartu su ja, bet kiloti jų visai nereikia. Per galvą nusinėrė lietpaltis. Ji skriejo į pasaulį lyg ištrūkęs paukštelis. Vienišas. Su ja kartu lyg plunksnelės skrieja didžiosios jos svajonės. Tokios artimos. Prigludusios. O greitis didėja. Kelionė iki pakrantės nebus lengvas pasivaikščiojimas.

Sublykčiojo tuo metu, kai ji trenkėsi į žuvų taukų viryklos sieną. Akys tarsi sprogo šviesoje. Valandėlę ji buvo apakusi.

Vėl sublykčiojo. Šviesa! O ji – toje šviesoje. Nuostabu. Ji ne Tora. Ji – tarp dangaus, jūros ir žemės pasiklydusi mintis.

Šimtabutis atrodė kaip išmiręs. Dingo elektra. Bet akinamai skaisti šviesa gelbsti ją. Jai nereikia nieko. Ji skrenda! Kartkartėm žioptelėdama oro.

Tada ji išvydo! Milžinišką bangą! It juodą uolų sieną su baltuojančia viršūne. Pajuto, kaip sudrebėjo žemė. Banga artėjo. Matė, kaip iškilo virš prieplaukos. Ji tai pamatė! Ir vis tiek buvo neįtikima. Banga vis artėjo ir artėjo… Laikas sustojo.

Jai visam laikui išliks ausyse galingas didžiosios bangos šniokštimas, bangos, kuri perskėlė senąją prieplauką ir pasigriebusi nusitempė keltuvą ir džiautus su žuvimi. Ji išgirdo, kaip šaižiai, tarsi didžiulis smuikas, sudžeržgė ir nutrūko Almaro šarkos lynas. Nuaidėjo pratisai ir skausmingai.

Būtų prapliupusi kvatotis. Tačiau siautė uraganas. Ir ji nebebuvo Tora. Tvirtai kabinosi už turėklų, nors ir nemanė saugotis. Visas pasaulis buvo nutviekstas šviesos. Apsaugančios Torą, ištirpusią joje. Tapusią neprieinama. Nepažeidžiama.

Pamačiusi atūžiant naują bangą įsitvėrė. Šviesa kaipmat pranyko, ir tamsoje ji išgirdo iš bangos nasrų sklindantį švokštimą.

Bet turi nušvisti! Tučtuojau!

Nenušvito. Šviesa pranyko. Ji išgirdo vyrų šūksnius. Bet jų nematė. Garsai buvo nerealūs. Jūra, vėjas ir aplinkui blaškomi daiktai susijungė į nedarnų, isterišką chorą, tai nuskambantį garsiau, tai visai pranykstantį.

Daugiabalsis ūžimas nuo Įlankos. Motorai. Visų laivų Tora neįžvelgė, matė tik šmėkščiojančias stiebų viršūnes. Neritmingai, pakrikai iškylančias virš baltų keterų.

Keletas laivų plaukė pavėjui. Kiti du, įstrigę tarp pakrantės akmenų, bejėgiškai siūbavo.

Motorai ir raumenų jėga. Grumtynės. Tolyn nuo bangų mūšos. Tolyn į Įlanką. Įsitvirtinti tenai laivo pirmagaliu prieš pabaisą. Trauktis nuo mirties šėlsmo. Štai taip. Gal penki ar šeši skuteriai. Kiek ilgai jie gali atlaikyti, ar užteks kuro, ištvers kūnai ir nervai? Ant kranto stovintys vyrai buvo pasirengę pulti į pagalbą. Nebūtų keista, jei kurį nors pasiglemžtų pakrantės akmenys. Savaime suprantama, reikia gelbėti. Tačiau kaip? Jie atvilko bujų ir virvių. Kažkas bandė vadovauti, bet niekas nieko nesuprato.

O kaip audra? Beje, audra ar pragaras? Ir kiek tai tęsis?

Tarsi kažko ieškodami virš vandens ir sumaitotos pakrantės baugiai švysčiojo prožektoriai ir trumparegiai žibintai. Pakrantėje beprasmiškai grūmėsi žmonės ir laivai. Argi jūra – išsigelbėjimas? Krantas – gryna savižudybė. Beliko tik plūduriuoti. Atsiduoti laikui ir motorams. Įtempti raumenis. Stebėti krantą ir neišleisti jo iš akių. Laikytis taisyklių. Susigaudyti, kur šiaurė ir pietūs. Leisti varikliams dirbti tuščia eiga.

Vyrai kažką šaukė ir rėkė, tačiau Tora žodžių nesuprato. Imdama susivokti nevalingai kabinosi pastirusiais pirštais. Ar tai sapnas? Ne, ne sapnas. Pasibaisėtina tikrovė. Bangų mūša į šipulius sudaužė Almaro šarką. Banga nušlavė prieplauką. Vyrai įkalinti skuteriuose. Viskas bjauru ir neįtikima. Jai apmirė širdis. Didžiosios šviesos nebepamatė. Viską prarijo bekraštė tamsa. Švietė tik vienišos ugnelės iš avariją patyrusių laivų ir didžiulis rėžis juodame danguje.

Tora prisiplojo prie žemės ketindama įsitverti į turėklus. Bet netikėtai išgirdo keistą garsą. Jis artėjo. Atrodė, lyg kas lenktų skardos plokštę. Tik šis garsas skambėjo veriamai, grėsmingai.

Kai jis pasigirdo viršuje, ji žvilgtelėjo aukštyn. Virš galvos šmėstelėjo plevenanti blizgi raja ir, apsukusi ratą virš užlietos prieplaukos, rėžėsi į svyruojančią trobos sieną. Džan džan džan – sudžeržgė grėsmingai žybtelėdama raja, nežinia iš kur atsiradusi ir prašovusi tiesiai pro Torą.

Kol viskas nurimo, Tora tirtėjo nuo išgąsčio. Tarsi neteko nuovokos.

Šliaužiant palei sieną tuo pačiu keliu atgal, kartais prie jos prisiliesdavo kažkas šlapias ir glitus.

Ties takeliu į senąjį molą ji turėjo žengti kelis žingsnelius nesilaikydama. Išlaukė, kol baigsis vėjo protrūkis, ir tada vargiai peršliaužė. O senasis lietpaltis tapo auka. Ji matė, kaip paplevenęs virš molo jis pradingo. Tarsi jį būtų pagrobusios neregėtai stiprios rankos.

Akimirksnį ją apšvietė skuterio žibintas, ir ji pamatė, kad visa aplipusi dumbliais. Kokia nesąmonė! Dievas, matyt, pamišo. Dumbliai skraido ore tarsi paukščiai!

Patvoriu ji ropojo visom keturiom. Matė, kaip palei sieną tarsi verždamasis pakilti daužosi kioskininkės Jeni dviratis. Atšvilpęs vėjo šuoras pastvėrė jį iš priešingos pusės. Ir juodu nuskriejo virš dirvonų. Paskui parverstas ant šono jis dideliu greičiu smigo į tamsą ir driokstelėjo žemėn.

Šitaip atrodydama Tora nedrįso eiti namo. Tūnojo pasislėpusi po rūsio stogeliu. Laukė galingosios šviesos. Galvojo apie norėjusią ją pasigriebti rają. Apie Almaro šarką. O kur dabar Rakelės jam dovanota indų šluostė? Gal nuplasnojo virš jūros tolyn ar guli kur nors nusviesta tarp laivo lūženų? Mintis apie šluostę nepaliko jos.

Nutirpo kojos. Buvo sušalusi ir kiaurai permirkusi. Bet ilgesingai laukė šviesos. Dar nors vieną kartą!

Tora riktelėjo pajutusi prie rankos kažką švelnaus ir šilto. Ji buvo taip sustingusi, kad šilumos ir gyvybės ženklai jai pasirodė grėsmingi. Kažkas išgąstingai miauktelėjo. Murzinas ir šlapias kaip ji. Tik daug šiltesnis. Ji pasitupdė jį ant kelių ir uždėjo rankas, kad sušiltų. Po valandėlės pajuto, jog tai padeda. Į galvą šovė netikėta mintis: kurgi tokiu oru varnos ir paukšteliai? Prie ko jie glaudžiasi?

Pagaliau ji išgirdo kalbant du vyrus. Balsai tūžmingi. Nenorėdama, kad ją rastų, Tora atkrapštė duris ir nėrė vidun. Rūsyje buvo aklina tamsa. Ji vis už kažko užkliūdavo. Turėjo tik vieną ranką, nes kita nešėsi katę. Jis taip pat turėjo tik vieną ranką.

Kai pagaliau susirado laiptus, pajuto nuovargį. Buvo visa sustirusi. Jautėsi išduota lauktos šviesos. Viešpatavo šaltis ir tamsa. O šiluma – tai tik katė. Tora užsiropštė laiptais aukštyn. „Mama tikriausiai susirūpinusi ir pikta“, – nerimastingai pagalvojo ji.

Toros svajonę nuvaikė ją išgąsdinusi milžiniška raja. Ji įsmigo į nuplėštą prieplaukos dalį, kurią dabar Įlankoje klaipė besidaužydamos bangos.

15

Iki kitos dienos vidurdienio Saloje įsigalėjo ramybė. Prašviesėjo, ir tie, kas išdrįso, galėjo apžiūrėti „karo“ sukeltus nuniokojimus. Nepatikėjo savo akimis. Baikščiai šnairavo į apverstą pasaulį. Kalbėjo nedaug. Kelios moterys net apsiverkė. Išsigandę vaikai gūžėsi atokiau.

Po ligos prezidentas Eizenhaueris jau buvo grįžęs į savo postą Baltuosiuose rūmuose, o Šiaurės Atlanto paktas artėjo prie žlugimo ribos, tačiau visa tai neturėjo nieko bendro su tikrove. Tai buvo tik nereikšmingos smulkmenos. Tą dieną laikraščiai nepasiekė. Niekas nesiklausė radijo žinių.

Naktį per uraganą fjordu nudreifavo Dalo įmonės žuvų džiautai ir jauko namelis. Niekas daugiau nematė nei tų džiautų, nei žuvų. Skuteriai, kurie suskubo nuplaukti kuo toliau nuo kranto, šiaip taip išsigelbėjo, nors kuro turėjo labai mažai.

Vienas laivas sudužo, bet žvejys per stebuklą išsigelbėjo.

Visa laimė, kad tai atsitiko savaitės viduryje ir vyrai, kurie gyveno nameliuose, suspėjo išplaukti, kol oras dar buvo palankus. Bet tokio stichijos šėlsmo niekas nesitikėjo. Atsiskyręs nuo tvirtų sienų iš Šimtabučio prieplaukos nežinomais keliais išklydo žuvų taukų viryklė.

Turėklai, už kurių per uraganą kabinosi Tora, buvo sulankstyti. Matyt, tai, kad šviesa nebegrįžo, turi prasmę. Jei pasaulis nebūtų aptemęs ir tapęs toks niūrus, ji būtų vis dar gulėjusi ten. Pagalvojus keista. Jei ne raja, kuri išblaškė jos svajonę, ji tikriausiai kartu su žuvų taukų virykle būtų nuskriejusi į jūrą.

Vėliau paaiškėjo, kad raja – tai tik skardinė tabako „Pėteriojos mišinys“ iškaba nuo kiosko, tai ji šturmavo audrą ir įsirėžė į bangų nublokštą namelį kaip kirvis. Nukryžiuota ant sienos ji jau neatrodė tokia baisi. Ant iškabos pypkę rūkančio vyro atvaizdas buvo subjaurotas. Kaip sumaitotas akordeonas.

Dalo sūdymo cecho viduryje gulėjo trys didžiuliai akmenys. Juos išnešti valiojo tik du stiprūs vyrai. Įvirto tos uolos per sieną. „Gamta veikia savaip ir kraudama prekes nesinaudoja krautuvais“, – pareiškė Einaras ir palingavo galvą.

Šį rytą jis nesitikėjo jokio iškvietimo. Visi iki vieno šmižinėjo po prieplaukas ir nusiaubtas pakrantes. Dar negalėjo apsiprasti su tuo, ką matė. Sunku suvokti, kad gamtoje gerosios ir piktosios dvasios gali taip susivaidyti, jog ant varganos žmonių žemelės lieka štai tokie pėdsakai.

Audra.

Ar atsirastų nors vienas, kuris girdėdamas, kaip lauke šėlsta ir siaučia pietvakaris, nebūtų gūžęsis ir atgailavęs už savo nuodėmes? Kuris klausydamas, kaip nirtulingai jis daužosi po namo kertes ir veržiasi vidun pro langus, nebūtų supratęs, kieno tai valia ir galia? Kuris nebūtų puolęs dar tvirčiau užremti lauko durų ar nebūtų skuodęs basomis, autais apvyniotomis kojomis patikrinti savo bejėgio laivelio, kuriam nelemta išsigelbėti pačiam? Kuris nebūtų lydėjęs vaikų į mokyklą, kai netikėtai kvapą užgniaužia pūga ir sniegas užkloja visus kelius ir takelius? Kuris nuo vėjo nebūtų užsimaukšlinęs kepurės ant ausų? Kuris audrojant jūrai nebūtų pajutęs tos savotiškos, lediniu šalčiu kaustančios vienatvės? Kuris nebūtų suvokęs, kad visko gali įvykti?

Ir vis dėlto. Kai tai įvykdavo, nutildavo Elizifos maldos, iš palėpės žemyn ropšdavosi vienom pilkšvom glaudėm apsimovęs Einaras, o baikštus Skarotosios Johanos kačiukas priglusdavo prie mažojo pasaulio stebuklo, tupinčio po rūsio stogeliu. O kirai? Jų nesigirdėdavo visą parą.

Įsibridęs iki kelių neatpažįstamoje pakrantėje Simonas stabtelėjo. Mėgino vertinti, ką mato. Vienplaukis, gražios minkštos lūpos pravertos. Keliskart pakilo ir nusileido prakaulūs pečiai. Atrodė, oro įtraukė, o iškvėpti pamiršo. Rankos nusvirusios. Ilgi laibi pirštai sugniaužti.

Dar vakar prišvartuota čia stovėjo naujai pirkta šarka. Šiandien vis dar stipriai banguojančioje jūroje supasi tik jos pirmagalys. Kitos laivo dalies niekam neteko matyti. Jokios vilties, kad su poliais ir visa žuvimi kada nors atsiras Dalo džiautai.

Naujasis Dalo vėliavos stiebas, kuris, visų džiaugsmui, buvo pašventintas pirmąją Kalėdų dieną, stirksojo vidury sodo lyg nulaužtas kuolas. Zyliodama pirmyn ir atgal tų namų šeimininkė nesiliovė tratėjusi apie šią netektį. Bet šiandien į ponią Dal žmonės nekreipė dėmesio. Ji taip nieko ir nesuprato, kol apsivilkusi įsmaugtuoju paltu ir apsiavusi juodais aulinukais kartu su žmonių pulkeliu atkako į kaimą. Ten ponia Dal perbalo kaip drobė. Apie vėliavos stiebą nebeprasižiojo. Dalo įmonės statiniai buvo suskaldyti ir sugriauti. Priblokštas Dalas žvalgėsi į visus paklaikusiomis akimis. Nuplėštas didžiojo statinio stogas plūduriavo Įlankoje. Ten siūbavo ir senoji prieplaukos dalis. Lyg kokia pamėklė tarp statinių, lentų, išsibarsčiusių prekių ir žuvų dėžių. Vaizdas – ne šio pasaulio. Kad būtų jaukiau, merginos prieš Kalėdas pakabino namelyje seną užuolaidą. Apdriskę jos likučiai liūdnai dryksojo pro išdaužtą lango akį. Nieko nebedžiugino jų graudus plevenimas.

Kirai netruko perprasti, kad šis naujasis Įlankos antvožas – tikras rojus, ir be jokių skrupulų jį užėmė. Sukdami nedidelius ratus, patenkinti, su užkariautojų mina jie tūpėsi ant stogų, palangių ir laiptų pakopų. Klykė, dergė ir džiūgavo. Niekas jų nevaikė.

It plaustas plūduriavo Dalo įmonės stogas.

Inventorių iš apgyvendinto viršutinio aukšto ir nepritvirtintus daiktus kažkur nuskraidino audra. Tai buvo nuomininkų būstai. Kartu su jais nuskriejo ir šio sezono papildomos Dalo pajamos.

Simonas tebestovėjo įbridęs į naująją atoslūgio pakrantę. Per ilgai, nes, vyrų nuomone, jau būtų laikas išbristi ir nurodyti, nuo ko pradėsime tvarkytis.

Tvarkytis? Nuo ko pradėti? Kaip tvarkytis po to, kai Dievo vardu praūžė uragano siautulys? Kas svarbiausia? Kuo pasirūpinti pirmiausia? Pulti į pagalbą pasipūtusiam vargetai, tam velnio Dalui, ar geriau pasirūpinti savimi ir tylomis pasidžiaugti, kad ne tu pats šį kartą nukentėjai labiausiai?

Kaip tik tuo metu dideliu greičiu į naująją Simono žuvų įmonę įskriejo juodas dviratis. Čaižiai sužvigęs jis sustojo prie pat prieplaukos pakraščio, ant pedalų pasistojo kažkokia mėlynu lietpalčiu vilkinti žmogysta vešliais, vėjo sutaršytais raudonais plaukais.

Gaudydama orą Rakelė persilenkė per dviračio vairą ir sušuko iš visų plaučių:

– Ar yra aukų?

Akimoju nutrūko transo, snūdo būsena. Vyrai pamažu atsigręžė nuo jūros, nuo klaikiai sujauktos pakrantės, kur virpėdami vėjyje plūduriavo dumbliai, žuvys, lentgaliai, benamiai daiktai ir visokia smulkmė. Nenoriai atgręžė savo niūrius, nupilkusius veidus. Ir lyg pagal komandą pravėrė burnas. Pravertų burnų ir beviltiškai nuleistų rankų armija. Nevyriška, bejėgiška. Atsigręžusi į krantą ši armija pamatė prieplaukoje prie juodo seno dviračio stovinčią moterį.

– Ar yra aukų? Sakykit!

– Kiek žinome, ne, – atsakė kažkuris.

– Avigalviai, ar dar neišsiaiškinot?! – suriko Rakelė, nublokšdama dviratį ant krantinės. – Ar nakvojo kuris nors nuomininkas Dalo name?

– Ne.

Staiga atgijo rankos. Sujudėjo auliniais apautos kojos. Sušlamėjo žvejo apranga. Neūžaugos ir vidutiniokai, nerangūs ilgšiai, tyleniai ir vikruoliai – visi iki vieno subruzdo klusniai laukdami nurodymų ir komandų. Neišsiskyrė nė vienas.

Ir negali atsistebėti nuolat dievų talžomais, atmatų purve ir potvyniuose murkdomais žmonėmis.

Tragedijai įvykus jie išlieka ramūs. Kol vėl ištinka kas nors nelaukta. Kaip antai ta prieplaukoje šypseną sukelianti moterytė. Ji juos išjudina. Padeda atsikvošėti ir pamanyti: „O galėjo baigtis dar blogiau!“ Ir tai gelbsti. Apgina juos nuo jų pačių. Nuo vaikiško džiaugsmo, kad šįkart labiau nukentėjo Dalas, o ne kas nors kitas ar kad svarbiausia – sutvarkyti savo paties apniokotą būstą. Padeda susivokti, kad visai nesvarbu, jog iš naujosios šarkos likęs vien plūduriuojantis pirmagalys. Ir kad jau galima pamiršti audros nuneštą prieplauką su jauko nameliu ir išviete. Pamiršti! Ir sukrust ieškoti galimų aukų.

Tuomet ir nuskardėjo kažkokio vaikėzo balsas:

– O kur Almaro namelis?

Vyrai dar kartą sutartinai atsigręžė. Nebeliko laiko gėdytis, kad nepasigedo Almaro iš Hestviko ir kad nematė pradingusios trobelės. Jie tik buvo pastebėję, kad iš jo šarkos telikęs pirmagalys. Labai blogas ženklas. Už nuodėmes kentėjo ne vien Dalas.

Duslus balsas nurodinėjo trumpai. Žinodamas aiškų tikslą skubiai atsiskyrė būrelis vyrų. Viskas pajudėjo.

Iščiaudėjęs audros purslus suburzgė Nas–Eldaro sunkvežimis. Nuo kranto Įlankos kryptimi išplaukė nedidelis laivas.

Tą naktį buvo nuneštas Almaro namelis. Nuo patikimos mūro sienos atsiskyrė gal penkiolika kvadratinių metrų ir kartu su gonkomis, įnoringo smurtautojo verčiami, leidosi į kelionę. Kaip tik taip ir įvyko. Bet galėjo baigtis dar blogiau. Namelis stovėjo prisišliejęs prie laivų pašiūrių. Almarui niekada į galvą neatėjo mintis įsikurti arčiau pakrantės uolų. Dabar jam teko pripažinti, kad jei ne senoji sukriošusi pašiūrė, į jūrą būtų buvęs nuneštas visas namelis. O kartu ir jis pats.

Mat jis tūnojęs namuose ir bandęs išsivirti kavos ant baugiai krūpčiojančios ugnies, kai pašokusios bangos pačiupo ir namelį, ir jo gyventoją. Panešėjo oru gal šešiasdešimt metrų. Pakeliui dar nurovė du telefono stulpus, kad parodytų, kokie kvaili žmonės su visa savo technika.

Paskui su trenksmu nutėškė ant žemės. Almaras vargiai gaudėsi, kas vyko aplinkui. Bet apie tą akimirką, kai trenkęsi į jo namelį telefono stulpai trakštelėjo pusiau kaip degtukai, jis vaizdingai porino lyg prisuktas. Paskui dar prisiminė pragarišką, čaižų trūkinėjančių laidų žviegesį. Lyg pamišusių arfų orkestrą.

Po kailine jo kepure sruvo kraujas. Vyrai sau pamanė, kad kailinę kepurę visai pravartu nešioti ir namuose. Nas–Eldaras pasisiūlė nuvežti Almarą pas gydytoją, kad tas patikrintų sudaužytą galvą, bet nuo gausybės guodėjų nukentėjusysis taip atkuto, kad pats panūdo vadovauti tvarkymo darbams. Jis netgi prisipažino kurį laiką buvęs „nuplaukęs“. Kai kurių dalykų prisiminti nebepajėgė. Akimirką alyva ir tepalais išterliotos jo įdiržusios rankos bejėgiškai nusviro. Mat Almaras niekada iki tol nebuvo apalpęs.

Ant sodo tvoros karojo užsikabinusios juodos kelnės. Jų kišenėje buvo viena krona ir dvi monetos po dešimt erių. Tada Almaras suprato, kad daugiau nieko ir neturi. O apie šarką jam dar niekas nebuvo prasitaręs.

Laivų ir prieplaukų, įrangos, namų ir pašiūrių gelbėjimo darbai vyko be pertrūkio, aplinkui garavo prakaitas ir permirkę drabužiai, kaito nenustygstantys delnai, skambėjo trumpos komandos. Dvylika valandų, ir nė trupinio burnoje.

Simonas prisimena, kad net du kartus išpylė vandenį iš aulinių. O Almarą teko priglausti artimiausioje sodyboje ir paguldyti ant kanapos.

Reikėjo sunkiai paplušėti tempiant į krantą Dalo prieplauką. Didžiausias Įlankos skuteris – Simono pasididžiavimas – užduotį įveikė. „Salos žūklė“ pasitarnavo deramai.

Jis atsilaikė ir per nakties audrą. Tačiau kitas laivas riogsojo nublokštas ant sausumos. Gal pavyks suremontuoti, nors vairas ir pirmagalys stipriai aplaužyti.

Molo nesimatė ilgai. O atsitraukus potvyniui, 35 pėdų laivas liko styroti aukštai ant seklumos. Tarp visokiausių nuolaužų ant molo gulėjo cisternos su alyva.

– Atrodo, tarsi čia būtų siautėjęs įkaušęs trolis, – ridendamas cisterną bambėjo prakaitu sumirkęs vyras. Matyt, dar nebuvo išblėsę Kalėdų švenčių prisiminimai.

Šiaip jau kalbų nesigirdėjo. Visi atkakliai triūsė. Iš vieno Salos kaimelio atėjo žinia, kad kažkas avis, karves ir arklį laiko namo rūsyje, nes naktį audra nunešė tvartą. Tik atsiradus elektrai radijas pranešė, ką per uraganą išgyveno žmonės kai kuriose Salos vietose. Gergždžiantis balsas dalykiškai kalbėjo, kad Salos gyventojai išvarginti ir laukia pagalbos.

Tačiau nebuvo nieko pasakyta apie tai, kad nukraujavęs Almaras guli troboje ant kanapos, šneka apie kelnes su smulkiais pinigais ir apie lynų laikomą pirmagalį, o jau paties laivo ieškok neieškojęs… Bet buvo paminėta jo troba. Kad riogsanti su kyšančiomis taburečių kojomis ir grindų lentomis, o po ja niūkso subyrėjęs kaminas. Ir kad nuo pat ketvirtojo dešimtmečio pradžios, kai buvo pastatyta, mūrinė siena niekada neatrodžiusi tokia nuoga ir vieniša.

Į dispečerinę žmonės skambino ir teiravosi, ar nereikia vilnonių apklotų ir šiltų drabužių. Tada įsikarščiavo dispečeris Josefas, kuris, tarmiškai kalbėdamas pro nosį, seniau nesakydavo nieko kito, o tik kartodavo: „Alio, alio! Ar jau baigėte, baigėte?“ O dabar, kaišiodamas jungiklius, jis nervingai bėrė žodžius:

– Mums šilta, nes dirbame taip sunkiai, kad neturime laiko nė pavalgyti! Užtat mums nereikia nei maisto, nei drabužių. Bet jeigu jūs tenai dar turite košės galvose, atsiųskite laivų ir darbo rankų ar dar ko, kad būtų galima pakelti ir išvežioti namus, avis, rąstus ir išvietes. Kad galėtume atstatyti į vietas visa tai, kas išblaškyta. Beje, Ineriojoje gyvuliams trūksta pašaro. Viešpats atsiėmė viską, ką buvo davęs, o dabar stovėdami mėšle galvijai ir avys bliauna iš alkio. Jei pamatysite pro Breilaną lekiantį kokį šieno kūgį, atsiųskite paštu, išsipirksime. Vilnoniai apklotai ne taip svarbu. Gyvensime be miego dar kokias keturiolika dienų. Mes ką tik pritvirtinome Dalo prieplauką, radome vieną nuneštą namą ir susižinojome, kad nėra aukų. Nelaimė viena – šuo, įstrigęs pašaro lovyje, nuplaukė į jūrą kartu su tvartu.

Laikraščiai rašė, kad Saloje potvynis buvo pakilęs keturiais metrais aukščiau nei įprasta. Otaras patyrė savo kailiu. Druskėtame jūros vandenyje atsidūrė visas kalnas miltų maišų, o jam atėjus ryte, išvirtusios iš statinių, aukštyn pilvais krautuvėje plaukiojo silkės. Laikraščiai Otarą erzino. Jie tik patvirtino, kad visa tai – vis dėlto teisybė.

Jis negalėjo imti ir uždaryti sandėlio durų apsimesdamas, kad nieko neįvyko. Įvyko – apie tai juk parašyta laikraščiuose!

Otaro išvaizda tapo grėsminga. Jis netgi nerakino krautuvės, o tik, apsivilkęs žvejo apranga ir apsiavęs auliniais, puolė darbuotis drauge su kitais. Savo geru nepasirūpino. Otaras niršo. Niekas neapdrausta. Nieko negaus. Sąsiuviniai su skolų skaičiais taip ir pelys tamsiame kampe, nes jis žino, kad Saloje visų laukia sunkmetis. Gal neparduos net ir nesugadintų prekių. Dieną ir naktį jį persekios kreditoriai. Dar ilgai lyg spjūviai į veidą kiekvieno mėnesio dvidešimtą dieną plūs sąskaitos. Nėra ramybės šiame pasaulyje.

Tai jis irgi pastebėjo. Suklotas kampe kartonines dėžes. Palaimintąsias dėžes, užmestas juodu locmano švarku, kuris kadaise priklausė šviesaus atminimo jo tėvui, ir ant švarko gulinčią gražiai sulankstytą vilnonę antklodę… Jam pasirodė, tarsi antgamtinės jėgos būtų trenkusios į permirkusį gultą. Gerosios ar blogosios? Nesvarbu! Už kažką jis nubaustas. Nešdamas išmirkusias dėžes ir pačiame sandėlio gale ant surūdijusios vinies kabindamas T. H. Larseno locmano striukę, Otaras tarsi pabūgo tamsos. Tegu kaba! Kol išdžius. Persmelktas tamsos baimės pajuto, lyg kažkas jam gniaužtų kaklą. Šitaip savo klestėjimo metais pirklys T. H. Larsenas bausdavo šeimynykščius.

Otaras buvo mąstantis žmogus. Ir tuo didžiavosi. Palikęs savo krautuvę atvertą visiems pašlemėkams ir vagims, o sūdytą silkę – savo pačios glitėsiuose, jis patraukė į šalikeles ir pakrantes, kad padėtų gelbėti kitų turtą. Tokia tad buvo jo atgaila už sandėlyje iš kartono dėžių paklotą guolį…

Kitą dieną kažkas pasiteiravo, kaip einasi krautuvėje, juk sandėlys riogsojo pačioje pakrantėje. Otaras nusiėmė kepurę ir, perbraukęs ranka retus plaukus, mestelėjo, kad ir ten tikriausiai viskas plaukia. Tik tada, kai vyrai padėjo jam susitvarkyti, o moterys išplovė ir išvalė potvynio pėdsakus, Otaras pasijuto gavęs atleidimą. Jis neverkšleno dėl savo turto, priėmė bausmę ir daugeliui vėl dalijo prekes skolon. Toks jau jis buvo.

Vis dėlto iš senų nuodėmingų laikų kirbėjo viena maloni mintis. Jis matė, kaip su kitomis moterimis uoliai triūsia ir Solė. Neprašyta. Ir ta mintis vis kirbėjo. Kas tie miltai? Apramindavo bumbančią motiną jausdamas vidinę ramybę. O sandėlio gilumoje džiūvo locmano švarkas, ir kam tai turėtų rūpėti? Beje, jis buvo patiesęs vilnonį apklotą, kurio motina vargu ar pasiges.

Šitaip žmones paveikia audra. O naujai prasidėję metai reikalauja savo. Greitai uragano naktis tapo nuolat pasakojama istorija. Visada įdomi, tarsi negirdėta. Nuolat sužėruojanti naujomis spalvomis. Vasario mėnesį jau stebėjaisi, kaip buvo galima numatyti įsisiautėjusias antgamtiškas jėgas kaip tik tą sausio naktį. Juk sausio mėnesį tamsiau nei dabar, vasarį. Tačiau dėl nieko nekilo jokių abejonių. Atvirkščiai – buvo kuriami nauji pasakojimų variantai. Kažkur Saloje grandinėmis prie cementinių grindų prirakintų karvių skaičius padvigubėjo – iš keturių pasidarė aštuonios, bet tie skaičiai niekam nekėlė abejonių. Bet tas, kuris tuomet buvo patekęs į patį įvykių siautulį, dar jautė nuo prisiminimų gyslose stingstant kraują. Toks nesipuikavo ir nepostringavo kaip anas, kuris visa tai tematė pro langus. Beliko tik stebėtis – tų langų būta tokių didelių ir plačių, kad pro juos viską buvo galima pamatyti. Šiaip ar taip, niekas niekuo neabejojo. Istorijos plėtojosi, jų daugėjo. Liejosi srauniomis, nebeužtvenkiamomis upėmis.

Salai tai buvo įspėjimas, kad Paskutinio teismo diena artėja. Ilgas valandas išbuvo apsemtas molas. Molas! Uolų siena, kurios priedangoje visada ramiai ilsėdavosi laivai ir įmonių statiniai.

O dabar jie nukentėjo. Neteko molo. Jį prarijo Įlanka – aršios jūros ir vėjų akivaras. Veikiausiai visa tai ir buvo Paskutinio teismo ženklas! Užgeso šviesa švyturio bokšte. Vien jau tai kėlė šiurpą. Ji vėl įsižiebė tik po savaitės.

Elizifa svarstė savaip:

Kas galėjo Saloje taip nusidėti, kad Dievas pasiuntė jos gyventojams šitokį prakeiksmą ir sunaikinimą? Kas paskatino jį nubausti Sodomą? Nuoširdžiai melsdamasi ji be perstojo laukė atsakymo iš Dievo, kad teisingieji būtų perspėti ir galėtų išsigelbėti, nes JIS sunaikins visą Salą. Tačiau žinia neatėjo, nors laukimas ir vertė Elizifą nemiegoti, kad Dievas rastų ją pasirengusią. Bandė įsivaizduoti, kuris kaime neištvertų neatsigręžęs ir pavirstų druskos stulpu. Ji spėjo, kad tikriausiai pasiturintieji. Daiktų ir aukso pertekusieji. Kalvos viršūnėje ji matė negyvai sustingusias ponią Dal ir pastoriaus žmoną.

Tačiau žinios ji nesulaukė. Tada Elizifa pranešė Šimtabučio gyventojams, kad šie gali būti ramūs, nes Dievas jų pasigailėjo.

Torai teko pabūti begalybėje. Pajusti, kad jos ieško mirtis. Neatspėjamoji, didžių atsitiktinumų mįslė ėmė aiškėti. Kas pasirenkamas, o ko pasigailima. Ji netgi nuliūdo, kad kažkas nuėmė iškabą su užrašu „Pėteriojos mišinys“ ir nuskandino Įlankoje – didžiuotis nebebuvo kuo. Liūdėjo Tora ir dėl „milžiniškos rajos“, sukėlusios iki tol nepažintus jausmus. Pajuto įtampos ribas. Tai viliojo ir gąsdino. Gąsdino? Ne, su grėslumu tai niekaip nesisiejo.

Mirtis. Ji ateis. Kada nors. Pas visus.

Jam paskęsti neleido jinai. Tada – ne. Bet ateis eilė ir jam. Gal net rytoj. Jis turės būti vienas. Ir su jos mirtimi jis niekaip nesusijęs! Jokiu būdu! Mirtis priklauso tik jai pačiai. Kažin ar kiti pajėgūs tai suprasti, bet taip yra.

Apsisprendė neatšaukiamai. Jis senas. Ir mirs pirmas.

Ši mintis pažadino norą nulėkti pas kioskininkę Jeni ir pasiūlyti savo pagalbą – arba kuo nors pradžiuginti iš darbo sugrįžusią motiną. Regėjos, kad nuo tokių minčių ant palangės atgijo per žiemą apvytusios gėlės.

Lauke šaižiai krykavo kirai. Plėšė gerklę kartodami, jog audra baigėsi.

16

Orams nurimus, į Salą maršrutiniu keltu atvyko du nuo vėjų nužvarbę laikraštininkai.

Jie aprašė Almaro trobą, kuri plūduriavo ant vandens lyg užplėštu aukštyn sijonu ir paleistomis žarnomis. Šitaip, suprantama, jie nerašė. Nufotografavo begėdiškus gamtos dievų smurto padarinius ir po nuotrauka užrašė: „Pragariškas uraganas Saloje. It mirtį nešančias kulkas vėjas skraidino oru skardos lakštus. Kaip degtukai lūžo telefono stulpai. Bet žmonės jau ėmėsi atstatomųjų darbų.“

Jie, be abejo, sustabdė Almarą, kuris tuo metu vadeliojo roges tempiančią pastoriaus kumelę.

Jis pristabdė vežimą, atsistojo išsižergęs, pats toks sustiręs ir raudonas. Vežė susikrovęs kas svarbiausia. Daiktų krūvą vainikavo kavos virdulys. Kai prisiėjo atsisveikinti su savo žemiškomis gėrybėmis, jis, kaip ir palėpės Einaras, veikiai atskyrė pelus nuo grūdų, bet, kitaip nei pastarasis, kabinosi į tą turtą visa esybe. Nors ir be perdėto godumo. Nesitempė sulūžusių taburečių ar sudužusių puodukų. Nors kraustėsi į Šimtabutį. Almaras įsikėlė į Skarotosios Johanos mažąją svetainę. Su tuo jis susitaikė.

Mieliau būtų apsigyvenęs mažajame mokyklos kambarėlyje. Šalia įstabiosios mokytojos. Įsivaizdavo, kaip jausdamasis nuskriaustas nusiims kailinę kepurę ir parodys jai sutvarstytą makaulę. Paaiškins, kad visos kalbos apie jį ir jo mantą teisingos, parodys, kad Almaras gali gyventi su kraujuojančia galva ir netgi ją naudoti mąstymui. Jis būtinai įsigis naują laivą. Namas buvęs nebuvęs. Bet laivas! Kaipgi be jo? Ir prigaudys jai ledjūrio menkių – kol ji dar neišvyko į šalies pietus.

Toks sustiręs, plačiai išsižergęs jis stovėjo rogėse visai nusiteikęs persimesti keliais žodžiais su kažkokiu žurnalistėliu.

Mat Giuna laikraščius skaitė. Gaudavo paštu didžiulius, iš pažiūros kilograminius pakus ir perskaitydavo nuo pirmo iki paskutinio puslapio.

– Baisu, kiek nelaimių, – sakydavo ji.

Kryptelėjęs galvą į šoną Almaras jai pritardavo. Linksėdamas bandydavo sugalvoti, ką būtų galima dar pridurti. Pagaliau įterpdavo vieną kitą žodį.

O dabar štai uraganas. Dievas mato, ši nelaimė Almarą palietė asmeniškai. Ar neperskelta jo galva, ar nepaženklinta kailinė kepurė? Ar netapo jis tuo nelaimėliu, apie kurį visi šneka? Taip. O dabar dar ir į laikraštį pateks.

Įspraudęs stambias, nudirbtas rankas į kumštines pirštines, jis stovėjo nejudėdamas, nors aplink ir siūbavo kalnas kartoninių dėžių.

Nors Almaras buvo iš Salos ir kraustėsi į Šimtabutį, laikraštininkas kreipėsi į jį mandagiai – „jūs“.

– Jūsų padėtis dabar siaubinga, ar ne? – rimtai paklausė laikraštininkas. Pasiruošęs rašiklį. Almaras truputį sunerimo. Tačiau jo veidas to neišdavė.

– O taip.

– Ar jūs apsidraudęs?

– O ne. Man užteko paskolos. Juk veltui nieko negausi.

– Bet juk namą galėtumėte atstatyti?

– Man svarbiau įsigyti laivą.

– Taip, jūs juk praradote ir laivą.

– Taip.

– Tai jūs prioritetą teikiate laivui, o ne namui?

– Ką?

Almaras susitvardęs krenkštelėjo. Jis nesuprato. Kalbėdamas su šąlančiu žmogumi, kuriam skauda galvą, laikraštininkas vartojo nesuprantamus žodžius.

– Tai jūs žvelgiate į ateitį niūriai? – atlošęs galvą laikraštininkas pažvelgė į rogėse stovintį vyrą.

– Kas taip sako?

– Galvojau, kad…

– Negalima vien sėdėti ir galvoti!

Almaro žodis buvo svarus. Bet jis nesusivokė pastatęs žurnalistėlį į vietą.

– Bet tu juk gausi pagalbą, – sutrikęs žurnalistas kreipėsi į jį „tu“.

– Ne, to aš neįsivaizduoju. Aš žvejoju menkais kiekiais – tik sau ir truputį pardavimui. Gavau kambarėlį Šimtabutyje, tame dideliame name ant kranto. Benamis neliksiu.

– Ar nejauti kartėlio?

– Kartėlio? Ne. Sveikata gera. Jeigu tiems, kurie skirsto pinigus, atrodo, kad mano verslas nevertas dėmesio, tegu taip ir lieka.

Net nepasiteiravęs, ar žurnalistas baigė, Almaras paragino arklį. Truputį pabėgėjęs įkandin, žurnalistas paklausė, ar galėtų nufotografuoti. Tą vargšą namą?

O kam reikalinga tokia grožybė? Sugriauto namo nuotrauka? Ne, geriau jau būtų nufotografavę tada, kai namas buvo tvirtas ir gražus. Šviežiai nudažytas ir sutvarkytas, su naujais virtuvės langais, su gonkomis.

Gindamas arklį Šimtabučio link, jis brūkštelėjo pirštine per kaktą. Šiandien dangus toks ištuštėjęs. Tikra teisybė – jis nebeturi nieko. Nusibraukė ir panosę. Šiandien jis velniškai sušalo.

Žmonės kalbėjo, kad uraganas patvirtinęs: visi ir viskas laikina. Galbūt dėl to, kad labiausiai nukentėjo Dalas, tai buvo ypač pabrėžiama. Keista, bet žmonės tai sau leido. O vargšui Almarui buvo prasčiau. Po uragano jis taip ir neatsigavo. Šarkos neatstatysi. Pamatęs vienišą, sudaužytą, grandine prirakintą laivo pirmagalį, jis nesulaikė ašarų.

– Ta prakeikta sekluma! Visada sakiau, kad su tokia sekluma pačiame uosto viduryje tik ir lauk nelaimės!

Vyrai apsimetė negirdį.

Laikraščiuose ir radijuje atsirado žodis „katastrofa“. Katastrofa! Salos gyventojai tokio žodžio nevartojo. Ir ne be reikalo. Kokius gi žodžius reikėtų sakyti, jei užgriūtų tikra nelaimė? Rajone buvo įvertinta uragano padaryta žala. Skaičius buvo daugiaženklis. Keturi milijonai.

Kronų? Taip. Paskaičiuota kronomis. Taip patogiausia. Kuo didesnis nuotolis nuo įvykio vietos, tuo lengviau viską apskaičiuoti kronomis.

Stichinių nelaimių fondas? Kas jis? Sako, kad iš ten ateina pinigai. Mat kaip. IR TVARKA JAU ATKURTA?

Almaras nutuokė daug ką, bet kad kam nors šautų į galvą pasiūlyti jam pinigų – tuo patikėti jis negalėjo. Nepadėjo ir tai, kad Šventajame Rašte parašyta – tikėjimas gali kalną pajudinti. Bet jis tuo netikėjo. Ir, savaime suprantama, nieko negavo. Mat laivas buvo priskirtas pramoginiams. Nori tikėk, nori – ne. Nieko sau pramogos su skubančiais keleiviais, kuriems tai gimdyti laikas, tai pirštas nukirstas, tai dantis užgėlė.

Visus juos plukdydavo Almaro šarka. Velniai nematę to žodžio „PRAMOGINIS“. Juk šarkos nebėra. Ir gims kūdikiai su apsivijusiomis aplink kaklą virkštelėmis, ir bus daug klyksmo, bet Almaras pagelbėti jau nebegalės. Nebėra šarkos, nebebus vasarą to pramogavimo, kai jis prisižvejodavo žuvienei. Jo namas dar vis siūbavo ant bangų. Almaras jį pririšo. Paskui išpardavinėjo po truputį prakuroms ir krėklams.

Sėdėdami Osle finansų, žemės ūkio ir prekybos ministrai bei į juos panašūs postringavo apie kronas. Tas dangaus kūrinys – Stichinių nelaimių fondas – jau buvo išnaudojęs pinigus katastrofoms. Dar gerokai prieš uraganą.

O Nordlande juk 4600 bedarbių, taigi laisvų darbo rankų į valias, vieni niekai pastatyti ir kelias šarkas. Užtektinai berželių ir karklų, kirvių, pjūklų ir kitokių įrankių – juk ne viską pasiglemžė vėjas ir jūra. Taigi reikalai susitvarkys.

Būriuodamiesi Otaro krautuvėje vyrai šaipėsi. Šaipėsi labai savotiškai. Reikėjo būti vienu iš jų, kad galėtum įžvelgti tose kalbose glūdinčią panieką, depresiją ir kartėlį.

Įdarbinimui! DU SU PUSE MILIJONO. Kronų? Gal… O gal tai grandinė nevilties apimtam, sužeistam šiauriniam žvėriui pažaboti.

Pasaulio nesuprasi.

Raudonasis Kryžius. Bažnyčios humanitarinė pagalba.

Nauji vandenilinės bombos sprogdinimai Ramiajame vandenyne.

Šiaurės Atlanto pakto žlugimas.

Greisė Keli leidžia kunigaikščiui Raineriui viešpatauti savo rūmuose.

Vieną pakrantės smėlyje įstrigusį namelį Almaras pritvirtina vielomis.

Aukoja rusai. Jie šiauriečių neužmiršo! 50 000 rublių iš Sovietų Sąjungos. Vienas kitas prisiminė, kaip čia pasirodė rusai, kad pamojuotų savo galingomis letenomis it didžiuliai lokiai, nes išpuoselėtas vakariečių kumštelis pasirodė per silpnas.

Švedai taip pat parodė geraširdiškumą: jie į Narviką atplukdė 50–60 tonų šieno.

Pamažu pradėjo eiti žuvys…

Žmonės vertėsi savo jėgomis. Jau sausio pabaigoje Vesterolo žvejai buvo prižvejoję dvigubai daugiau nei prieš metus.

Dalas netruko sulaukti pelno – mat šio vyro laivai nepriklausė pramoginių klasei. Užklojo stogą, stipriai prie uolos pritvirtino prieplauką. Vyrai darbavosi kiauras paras. Moterys buvo pratusios likti vienos. Valstybė atseikėjo sumelę, ir mokėti Dalas turėjo iš ko. Greitai visi pamiršo Almarą ir jo šarką. Beje, jis ir pats save pamiršo… Susikišęs rankas kišenėse jis dažnai stoviniuodavo Otaro krautuvėje. Kasdien, tik ne savaitgaliais, kūrendavo mokyklą. Šiaip retai kur pasirodydavo.

Jį buvo apsėdusi viena mintis. Bet niekam neprasitarė. Lyg nujausdamas, kad sumanymas žlugtų, jei kam jį pasakytų.

DINAMITAS! Almaras ketino išsprogdinti seklumą.

Dalo įmonės darbininkai žvakių šviesoje sparčiai kabino į tinklus jaukus. Elektros laidai buvo nuplėšti. Trūko kvalifikuotų elektrikų. Šį kartą Dalui nesisekė.

O Simonas, atvirkščiai, džiūgaudamas ir juokaudamas naujų namelių statybą pavertė švente. Vakarais ten padirbėti ateidavo ir Dalo laisvai samdomi vyrai, nes pas šį jie užsidirbdavo per menkai.

Simonui nusišypsojo laimė. Pagaliau. Jis nedalyvavo ginčuose, kas ateityje nulems sėkmingą žvejybą – valai ar nailoniniai tinklai. Kai kas iš „Hamariojo blizgės“ ir „Švedų blizgiautojų“, žvejojusių valais, pakeitė juos į senus gerus užmetamuosius tinklus, o atlyginimas tais metais buvo ne mažesnis kaip 75 erės.

Saloje buvo kreivai žiūrima į tuos, kurie žvejojo nailoniniais tinklais. O tai darė Simono vyrai. Kai šie imdavo didžiuotis, jis nepratardavo nė žodžio.

Simonas jau galėjo naudotis atstatyta prieplauka. Jo nameliai buvo geriausiai įrengti visame rajone. Kartais, įsibrukęs rankas į kišenes, Simonas stabtelėdavo prie savo naujosios kontoros lango ir įsisvajodavo.

Penkiasdešimt vietų. Ta terlionė su jaukais atskirta nuo vyrų poilsio kambario. Statė nešykštėdamas. Po atskirą miegamąjį kiekvienai įgulai ir po atskirą spintą kiekvienam vyrui. Skalbykla. Pirmo aukšto prieangis atskirtas nuo kambario su jaukais. Kiekvienai įgulai – po didelę virtuvę. Vyrai burbėjo. Bet veikiau dėl to, kad prie tokių sąlygų nebuvo pratę.

Simonas turėjo elektriką! Kaip tik tokio Dalas ir lūkuriavo. Mat lynus į kubilus vyrai kraudavo žvakių ir žibalinių lempų apšviestoje senojoje skersvėjų perpučiamoje Dalo trobelėje, kurią pavyko išgelbėti ir atitempti iš Įlankos į krantinę.

Žmonės nugirdo apie Simono įmonės patogumus, karštą vandenį ir ėmė svarstyti, kaip prisigerinus prie Simono ir palikus senąjį savo šeimininką.

Tokios mintys kvaršino prie Dalo kubilų nuvargusias makaules. Šitaip paprastų darbininkų širdyse ėmė kauptis pavydas, darydamas juos ne tokius vertus palaimingo anapusinio gyvenimo.

O Simonas vėl atgavo saugumo jausmą. Vakare atmynęs dviračiu į Bekejoretą tuo saugumu it šilta vilnone skraiste apgobdavo Rakelę.

17

Pastogė apledėjo. Virš išvietės durų susidarė ledo nuoskala. Skaidri it krištolas. Ankstyvą popietę joje žaidė žalsvi atšvaitai, o vėliau ji tarsi apsunkdavo nuo sparčiai besirenkančių sutemų.

Pro viršuje durų esantį langelį Tora pamatė nukarusį varveklį. Langelio šonuose bejėgiškai karojo užuolaidėlių skiautės, parištos išblukusia juostele. Jos tarsi priminė, kad šiais metais praūžusi žiema nebuvo bet kokia. Tįsojo varganos, išblukusiais, nubrizgusiais pakraščiais.

Bet štai lauke kaba varveklis. Žvilga saulėje daugybe spalvų. Jau galima matyti, kaip skeldėja. Tirpdamas mažėja. Žadina viltį. Padvelkia šiluma, nors ir varveklis.

Ant užuolaidos skiautės atslinko šešėlis. Ir jos tarsi nebeliko. O žiemą per ją matėsi langų šviesos. Prieblanda sugerdavo visas jos dėmes. Bet dabar ji buvo atitarnavusi. Praėjęs laikas nebegrįš.

Ant kitos išvietės skylės sėdėjo Solė. Pasakojo apie prekybos mokyklą. Pastaruoju metu Solė kažkaip keistai ir jaudrinamai švytėjo. Gal savo brandumu, kurio Tora ir laukė, ir prisibijojo. Klausėsi spoksodama į varveklį. Aiškiai matė, kaip jame, skleisdama magišką energiją, plečiasi šviesa. Atrodė, kad ji viską suryja, tačiau viską ir išryškina.

– Mokytis reikia daug, bet ir įdomu. Ją lanko ir nemažai pagyvenusių žmonių.

Savo reikalą Solė pabaigė. Apsimovė kelnes ir užvožė dangtį. Paskui lyg ant kėdės virtuvėje įsitaisė pakylos kampe ir, nusitvėrusi savaitės senumo laikraštį, ėmė laukti. Ūmai Tora pasijuto naujajai Solei svetima. Gal dėl tos naujos golfo striukės ir naujo languoto sijono.

Tora neatsistebėjo Solės pirkiniais. Nenormalu, kad iš Elizifos palėpės kas nors imtų ir nupleventų žemyn plisuotu sijonu.

Bet žvelgdama į švytintį Solės veidą, kai ši pasakojo apie nuostabiąją PREKYBOS MOKYKLĄ, Tora beregint suprato esanti tikra menkysta, jei pavydi Solei kažkokio plisuoto sijono. Ji juk suaugusi ir konfirmuota, o šeštadieniais užeina pas Ingridą ir Torą persirengti šokiams, nes taip daryti neleidžia Elizifos nuostatos dėl moralės ir saviplakos.

Vadinasi, Tora turi susitaikyti su mintimi, jog Solė suaugo pirma jos. Taip ir turi būti.

Bet ji juk buvo pratusi, kad Solės palėpėje, išsidėliojusios ant dviejų taburečių, jiedvi plaudavo indus, o pamokas ruošdavo ant virtuvinio darbastalio. Kaimo įstatymas bylojo, kad viskas turi išlikti taip, kaip yra. Netikėtas pokytis atneša skausmą. Pokyčių žmonės nemėgo. Tora suprato, kad tuo ji panaši į Salos gyventojus. Ji nepakęsdavo staigių pasikeitimų – nuo jų pasidarydavo dar blogiau. Tora suprato, kad kitų bejėgiškumas ar menkumas tarsi sustiprina tavo paties saugumo jausmą. Kai kaimynų vaikams sekasi blogai, savos pastangos atrodo prakilnesnės.

Tora susigėdo tokių savo minčių, baigė gamtinį reikalą ir ėmė dėbčioti į puslapius, kuriuos sklaidė Solė. Kaip senais laikais.

Lauke spirgino šaltis. Senų grindų tarpai buvo užgargėję. Bet reikėjo tik žvilgtelėti į langelį ir smagiai trinktelėti dangčiu. Ir toji pasaulio pusė išnykdavo. Šitaip galima atsikratyti ir savo niekingų minčių. Jos neturi nieko bendra su spindinčiu, tirpstančiu varvekliu. Kiekvienas privalo pats sau atleisti. Nebūtina prisipažinti visam pasauliui.

Solė garsiai skaitė apie dieninį kremą „TOKALON“, kuris per kelias dienas neišvaizdžią moterį paverčia gražuole. Kaina – dvi kronos ir devyniasdešimt erių už didelę tūbelę! Otaras esą prekiauja tuo kremu, lėtai tardama žodžius užsiminė Solė. Tora stebėjosi. Solė kažkokia paslaptinga, tarsi jaustųsi svetima ir vieniša, kita vertus, atrodė, lyg ji bando mąstyti: o gal naudinga? Gal pamėginti?

Tarp visų įprastų straipsnių apie tai, kad Velykų atostogos neįtakoja žūklės Lofotene, taip pat parlamentaro Jenso Stefenseno aštraus išpuolio prieš tuos, kurie per Velykas neplaukia į žūklę, rėmeliuose buvo išspausdintas trumpas skelbimas:

„N. T. Lordas. „NEBLĖSTANTI AISTRA“:

Meilės scenos: jauna moteris ir keli vyrai.

Jei lygintume, Kazanovos nuotykiai ir Dekameronas – tik literatūra vaikams.

Ne vyras, o MOTERIS.

Dailūs viršeliai, 357 psl. 16 kronų plius 2 kronos pašto išlaidų.“

Tora dėbtelėjo į Solę. Skubiai, šnairomis. Norėjo sužinoti, ar ji pastebėjo.

Pastebėjo.

Tora atsiduso. Kelioms sekundėms ji susigrąžino draugę.

Solė net sukikeno. Tora įsidrąsino. Bakstelėjo į skelbimą su kuponu ir leptelėjo:

– Kaip manai, ar kas nors užsisako tokias knygas?

– Taip, žinoma.

– Klausyk, o kas tas DEKAMERONAS?

– Nežinau. Kokia nors nešvanki knyga.

Širdyje Tora nusišypsojo. Paskui iš vidaus ėmė veržtis neaprėpiamai plati šypsena. Virstanti tokiu kvatojimu, kada viskas užsimiršta. Ir varveklis. Ir spitrinanti saulė.

Tai va kad nori – ir sekmadienio rytas, ir plisuotasis languotas sijonas, prekybos mokykla, šnekos apie debetus ir kreditus, o vis dėlto Solė neišmano dar daug įvairių dalykų.

Kai pasigirdo trys stiprūs, nekantrūs smūgiai į išvietės duris, jos abi prunkšdamos į saują suskato sprukti.

Apledėjusiomis pakopėlėmis jiedvi prasilenkė su Skarotąja Johana ir springdamos juokais nudūmė kiemu, o pro verandos duris mitriai įsmuko į namus.

Ta diena buvo nuskaistinta šviesos. Ryški, bet vėsi, ji pro langus ir plyšius smagiai skverbėsi vidun.

Svajonė išvykti iš Salos augo ir stiprėjo nelyginant iš Hesthamerio žemyn į Įlanką tekanti ir įgaunanti galią Didžiosios upės srovė. Plati ir didinga, ji plukdė vandenis per raistus ir pievas.

Bet pirma į ją sugūra visi Hesthamerio upokšniai, einant artyn iš ten pasigirsta kurtinamas triukšmas. Tai nesutramdoma jėga. Atkaklumas, kurio niekas nepalenks, nes jis varo nenutrūkstamas sroves į jūrą. Ir taip – diena iš dienos.

Kaip Toros svajonė.

Solei pasakojant apie prekybos mokyklą, Toros svajonių upė šakojosi į daugybę vagų vagelių. Jos suurdėdavo jai begulint kamaraitėje, prasiverždavo einant iš mokyklos ar iš kaimo. Visada buvo šalia it saldi paslaptis. Šviežios ir kvapios lyg vasaros žemuogės. Tarsi geros mintys, suvertos ant ilgos ir stiprios smilgos. Retsykiais jai pavykdavo kai ką įvardyti. Vidiniu balsu: „Jam grįžus manęs čia nebus.“

Kamaraitėje nebeliko grėslumo. Užtiesalą, kurį jai nunėrė Randi, ji parsinešė namo. Aptaisė juo kamaraitėje lovą. Iš pradžių abejojo, ar pasiseks. Tačiau šitaip grėslumą įmanoma išguiti. Kai užtiesalas atsidūrė ant lovos, suprato, kad kambaryje nebeliko jokių šlykščių vaizdų. Beveik nieko, kas bjaurotų gyvenimą.

Siautėsi juo nuolat. Taip pat naktį. Taip, naktį jis labiausiai reikalingas. Mat dieną ji ruošdavo pamokas sėdėdama priešais langą, o kambarys su lova likdavo jai už nugaros. Bet naktį reikėjo joje gulėti.

Vieną rytą motina paklausė, ar jai ne šalta, kad guli apsisiautusi užtiesalu. Ir Tora nežinojo, ką atsakyti. Bet kai prieš akis suraibuliavo mezginio spalvos, ji pasakė, kaip yra: jai esą taip gražu.

Toros siela švytėjo. Su ta šviesa atsibusdavo. Kas rytą matė, kaip spinduliuoja jos veidas. Tarsi iki šiol būtų trūkę ramybės, kad ji galėtų mėgautis ta šviesa, puoselėti ir saugoti ją. Mat grėslumas buvo toli. Ir visi daiktai buvo savo vietose. Ji taip pat. Sapnai galėdavo apsilankyti, jie jos negąsdino. Jie galėjo laisvai apsigyventi kamaraitėje. Baisu nebebuvo.

Ji neturėtų taip galvoti. Juk motina nuliūdusi. Jos akys lyg neregės. Veidas liguistai išblyškęs. Ji dėl visko nerimauja, viskuo rūpinasi. Kaip išmanydama Tora bando padėti jai. Atrodė, tolesnis Toros gyvenimas priklauso nuo to, ar išauš toks rytas, kai motinos veidas bus įgavęs kitokią išraišką.

Tačiau toks rytas ateiti neskubėjo. Ir Tora suprato, kad motinai geriausia, kai niekas nieko nesako, neklausia ir niekuo nesistebi.

Tora taip stropiai išplovė kamaraitės grindis, kad buvusio purvo neliko nė pėdsako. Bet kas gi tai: ji išgirdo žingsnius. Kad būtų tik sapnas, bet juk ji nemiega. Aiškiai mato, kaip sujuda rankena. Ji įsitempia ir laukia žinodama, kad dabar jau įvyks. Guli pastirusiomis akimis, surakinta burna ir žino!

Ir tik tada, kai prisiminė, kad iš tikrųjų jo Saloje nėra, iš burnos prasiveržė kažkas panašaus į raudą. Ją sugriebė pilvo traukuliai, ji visa purtėsi ir drebėjo. Pagaliau suvokusi, kaip yra, vis vien atsikėlė iš lovos. Apsisiautė užtiesalu. Pajuto tą su niekuo nesulyginamą šilumą. Atsisėdo ant staliuko prie lango. Jautė, tarsi kūną aptraukia plona gėdinga stingstančio prakaito plėvelė. Taip, tai gėda, kurios ji niekada negalės nusiplauti skardiniame dubenyje.

Įgaudama vis daugiau patirties Tora brendo ir jau žinojo, ką žmonėms padaro gėda. Ji atitolina juos vieną nuo kito. Atima šiltus tarpusavio jausmus. Tie, kuriems šilumos reikia daugiausia, velka didžiausią gėdos kuprą.

Kartais pagalvodavo, kas būtų, jeigu ji būtų ne ji, o pastoriaus ar Dalo dukra. Buvo sutikusi ir abi pastoriaus, ir abi Dalo dukteris. Ir jai tapo aišku, kad ji – TORA. Ir turi tokia būti. Taip jau lemta. Ir kitaip būti negali. Ji susiras savo artimuosius Berlyne, taps ne bet kuo. Žinoma, kad taip!

Kuo daugiau ji apie tai galvojo, tuo labiau tolo grėslumas. Jau galėjo nusiropšti nuo stalo. Išorinis pasaulis tegul gyvena savo gyvenimą, kad tik ten jo nebūtų. Ir vėl raudonomis spalvomis sužėravo užtiesalas. Ji galės ištverti tuščią motinos žvilgsnį, nes viską mato ryškioje nuo fjordo sklindančioje vasario šviesoje, kuri slypi jos sieloje tarsi kokiame guolyje. Darėsi baugu. Nes ji nežino, ar koks kitas žmogus gali jaustis panašiai. Iš kur tas lengvumas, tas džiugesys? Taip, ji atsikratė. Kažko atsikratė. To žodžiais nenusakysi.

Jai atrodė, kad tikroji visko priežastis buvo uraganas. Tada jai į šoną bakstelėjo prisiartinusi mirtis. Bakstelėjo skaudžiai, kad jos neužmirštų ir nepražiopsotų nė vieno paprasto kasdienio džiaugsmo.

Vieną vaiskią dieną į virtuvę su auliniais įžirgliojo Simonas paklausti Ingridos, ar ji negalėtų išsiversti keletą dienų be Toros, nes Rakelė išvyko. Reikia pašerti gyvulius ir apsiruošti namuose. Labiausiai, aišku, dėl gyvulių. Taip, jis prisipažįsta esąs išlepintas moters, kuri viską surikiuoja, bet nukentės ne jis. Blogiausia bus gyvuliams. Galgi Tora norėtų šiek tiek užsidirbti?

Kalbos apie užsidirbimą – tikra nesąmonė, manė Ingrida. Tora turi padėti Simonui ir be jokio atlygio. Savaime aišku!

Mirktelėjęs Torai, Simonas pasakė, kad juodu sugebės susitarti ir be kitų pagalbos.

Ir vis dėlto Tora pastebėjo, kad šiandien Simonas nelinksmas. Neklausė, kokiais reikalais išvyko Rakelė. Taip jau Saloje priimta. Jei žmonės nori, kad žinotų kiti – pasisako patys.

Simonas nieko nepasakė.

Ingrida gal kiek ir persistengė pasiteiraudama, ar tikrai Rakelę taip darbai užgriuvę – jos seniai nematyti.

Simonas patvirtino. Rakelė turėjus daug darbo. Ją kamuojąs kažkoks keistas nepraeinantis nuovargis. Besitvarkydama po uragano visai nusikamavusi. Netausojusi savęs. Plušusi dieną naktį. Tai tikriausiai neišėję į gera. Atėjo reakcija – ar kaip tai vadinama. Kelias dienas pragulėjusi…

Simonas stovėjo nudelbęs akis. Daugiau nepratarė nė žodžio. Paskui suskato eiti.

– Kaip gerai, kad tu galėsi prižiūrėti gyvulius. Žinai, dabar įmonėje darbas verda. Nesu tikras, ar grįžčiau laiku. Bet ar nebijosi… ar nebijosi viena vakare? Ar tu bijai tamsos?

Ne, Tora tamsos nebijanti. Ne Bekejorete. Ten tamsa – visų geriausia pasaulyje.

Tą patį vakarą, susikrovusi vadovėlius ir drabužius į kuprinę, Tora spėriai nustraksėjo į Bekejoretą. Motina ją išleido. Net pratarė: „Savaime aišku.“ Šitaip Tora atsikratė kaltės jausmo. Kaip smagu ten eiti ir dar smagiau ten būti. Rakelė jau buvo išvykusi. Virtuvėje dar tvyrojo jos kvapas. Tora nežino, koks jis. Tik žino, kad Rakelės. Stipriausias jis virtuvėje, koridoriuje ir kambarėlyje, kur plaunami indai. Ir dar jųdviejų su Simonu miegamajame…

Tik pamanykit, dabar ji viskam vadovaus. Anksti į tvartą, paskui į mokyklą. Gyvens taip, tarsi Bekejoretas būtų jos namai.

Apsiliuobusi tvarte po didžiuoju virtuvės šviestuvu ji ruošė pamokas, ir, akims nuslydus raudonais ir baltais langeliais išmarginta klijuote, jai dingtelėjo į galvą mintis, kad greitai grįš Simonas. Kad šitame dideliame name jai reikės būti vienai su juo. Ūmai pajuto, tarsi kas būtų atvėręs visas jos kūno poras ir išvertęs jas. Akimirksniu ji sudrėko, nuo galvos iki kojų. Prasidėjo drebulys. Galva ištuštėjo. Pajuto glitų šleikštulį. Žiopčiojo, lyg būtų įkliuvus į spąstus.

Grėslumas tyko visur. Net Bekejorete.

Kai Simonas atėjo, Torai atrodė, kad ji lindėjo įstrigusi piltuvėlyje. Niekur nesibaigiančiame piltuvėlyje, ir dar pačiame jo gale. Neturėjo supratimo, kiek išsėdėjo prie virtuvės stalo gniaužydama vargšą pieštuką. Kai išgirdo, kad jis atrėmė dviratį į sieną ir įėjo į gonkas, ji neįstengė nė krustelėti.

Smagiai trepsėdamas jis įgriuvo į virtuvę ir trindamas rankas pareiškė pametęs arba kur nors pamiršęs pirštines. Tora tuščiomis akimis spoksojo į knygą.

Metęs žvilgsnį į užgesusią juodąją krosnelę, jis nupėdino įkurti ugnies. Nepriekaištavo, kad ji neišsaugojo liepsnos.

Tora nesukrutėjo. Bet pagaliau susiėmė ir pakėlė akis.

Ir tada kažkas nutiko: prapuolė jo veidas. Jo vietoje bolavo ertmė. Kūnas, rankos ir galva susiliejo. Ji tik matė prie virtuvės stalo artėjančias stambias kojas.

Kai jis stabtelėjo priešais ją, o kojos buvo prie pat jos kėdės, ji pajuto besitvenkiantį šleikštulį. Paskui pamažu ėmė suktis kambarys. Dabar ji lindėjo pačiame piltuvėlio gale ir slinktis toliau nebebuvo kur. Lubos užlėkė ant sienų. Sienos – ant grindų. Viskas sukosi vis greičiau ir greičiau. Ji bandė padėti galvą ant stalo, nes viskas tapo nebepakeliama. Nepadėjo. Pasaulis suskilo į dvi dalis. Į šviesiąją ir tamsiąją. Juto, kaip tamsioji įsiurbia ją.

Atsitokėjo sofos kampe. Simonas stovėjo pasilenkęs prie jos. Rankoje laikė šluostę. Ji neišgirdo, ką jis sumurmėjo. Jie vis dar buvo skirtinguose pasauliuose. Matė, kaip juda jo lūpos. Matė ant sienos laikrodį. Švytuoklę. Pirmyn atgal. Kaip ant stalo krinta šviesa. Šviesos stulpas. Toks baltas. Be galo baltas.

Simonas atgavo visą veidą. Kol kas dar nieko neįvyko. Jai iš naujo sukilo šleikštulys. Nebegalėjo ištverti. Jautė, vems. Tačiau kaip pasiekti praustuvę? Tuomet Simonas atsilošė. Jo veidas nutolo ir paskui didžiuliu greičiu nuskriejo į kambario gilumą. Jis vis dar tai atideda. Toros kūnas buvo šlapias nuo prakaito. Pasirodo, jos griūta. Vadinasi, jis atnešė ją čionai! Ji dėkinga už tai, kad nieko nežinos. Nieko! Niekas negalės pasakyti, kad ji žino, kas vyko prieš jai atsiduriant ant kanapos. Niekas! „Viešpatie Dieve, tu juk žinai, kad aš nieko nežinau!?“

Kai jis vėl lenkėsi prie jos, ji pasijuto tarsi laivelyje. Atokiau treškėjo ugnis. Tai tik krosnelė! Kentėti galima. Tačiau ji matė, kad juodu laivelyje. Jis privalo padėti jai išlipti. Tai ne grėslumas. Privalo…

Ir staiga ji pasijuto visiškai išsekusi. O čia dar kažkokia raja, uraganas. Iškaba. „Pėteriojo mišinys“. Druskėtas jūros vanduo. Šleikštus mirties skonis. Iš kur? Tai nepanašu į nieką. Ji kilstelėjo ranką, kad galėtų apsiginti.

– Tora, gal sergi? Brangute, tu klejoji. Manęs bijai? Neatpažįsti? – smelkėsi į ją susirūpinęs balsas. Arti ausies. Ji juto kvėpavimą. Arti. Ir virsmas įvyko. Nesitikint. Kai jis uždėjo jai ant veido savo sausą šiltą delną, ji laukė tik grėslumo. Bet to neįvyko. Gulėjo nejudėdama, ant veido jausdama jo ranką. Jam beglostant pagaliau ėmė sausti ir jos gliti nuo prakaito oda.

Krosnelėje plaikstėsi liepsnos. Raudonais liežuviais.

Ant kanapos užšoko Rakelės katė. Lavi, meili. Pilna gyvastingumo.

Netikėtai ji suprato, kad jo akys panašios į berniuko akis.

Jose nėra grėslumo. Dėdei Simonui svetimas grėslumas. Jis skaistus.

Paskui plūstelėjo gėda.

Gėda, kad ji – Tora.

Gėda, kad grėslumas jai pažįstamas. O jam, suaugusiam vyrui, – ne.

18

Vaikštinėjant po Bekejoreto kambarius, ją užliejo keisti jausmai. Ji viena. Ir nei gėdinga, nei smerktina. Juk ją pasikvietė dėdė. Bet, šiaip ar taip, neįprasta!

Tiek daug daiktų. Baldų. Pagalvėlių. Lentynų. Įvairiausių indų indelių. Ne tik vienas servizas – kasdienai ir šventei, kaip jos namuose. Ne, kiekvienas vis kitokiai progai. Indaujos durelėse kyšo raktas. Tora gali apžiūrėti. Nieko neliesti, o tik apžiūrėti.

Dėdės ir tetos miegamasis. Greta virtuvės. Šviesūs gėlėti sienų apmušalai. Baltos užuolaidos. Komoda tokia, kokia ir turi būti – su veidrodžiu ir stalčiais. Ant jos sudėlioti šepečiai, šukos ir flakonėliai. Viskas kitaip nei jos namuose. Ten visiems daiktams – viena spinta. Ant jos viršaus – lagaminas. Aplinkui jokių puošmenų. Jokio vėrinio, kuris, negadindamas tvarkos, gulėtų ant stalo tiesiog šiaip sau, dėl gražumo. Jokių išdėliotų paauksuotų taurių ar vazelių. Nei komodos su veidrodžiu, už kurio rėmo būtų užkišta nuotrauka.

Tora žino – tada, kai ji pasakoja apie tetą Rakelę ir jos namus Bekejorete, ir visus tuos daikčiukus, motinos akys tarsi tuštėja. Lyg dėl visų šitų daiktų nutoltų ir susvetimėtų pati teta. Bet vis tiek vaikštinėti iš kambario į kambarį, žvalgytis ir grožėtis – tikra pasaka.

Visa Rakelės esybė skleidė malonų prabangos aromatą. Galbūt dėl to, įėjus jai į kambarį, žmonės atsigręždavo. Tiesiog nevalingai. Mama taip pat – kad ir nenorėdama. Tai Tora suprato.

Dėdės ir tetos lova užklota pliušiniu karališkai mėlynos spalvos apklotu. Jį dovanojo Simono giminaitis, kuris buvo atvykęs aplankyti jų net iš Amerikos. Tas didžiulis, išsipūtęs apklotas buvo pabruktas į tą lovos pusę, kur miegodavo teta. Prisėlinusi Tora pačiupinėjo. Nuo jo sklido svetimas kvapas. Simono lovos pusė buvo nepaklota.

Tora suuodė ne vien tetos kvapą. Dėdės? Savotiškas miego, drabužių ir kūno mišinys. Ne tetos sodriai saldus aromatas. Šį po nakties paliko dėdė. Gulėjo po apklotu vienas, kol suskambo paauksuotas žadintuvas, pasiekęs ir ant aukšto gulinčios Toros ausis. Tikriausiai tada jis nustūmė apklotą į kitą lovos pusę ir nešinas drabužiais nuėjo į virtuvę. Tora prisiminė dėdės kūną šiltomis vasaros dienomis per šienapjūtę. Tik su medvilninėm kelnėmis, nuoga krūtine. Ir staiga jai pasivaideno, kad mato, kaip jis nustumia apklotą ir pakyla iš lovos dirbti dienos darbų.

Mieguistai pasirąžydama ji gulėjo palėpės kambariuke dėkinga už tai, kaip dėdės akys žvelgė į ją vakar, kai tai atsitiko. Ar ne todėl ji ir suprato?

Suprato, kad gali būti saugi.

Palėpės kambariukas nelyginant slėptuvė, kurios jai verkiant reikia.

Dabar jis įmonėje. Ji pašėrė gyvulius. Tarsi atstotų jam Rakelę. Ši mintis sukėlė kažkokį gailų, iškreiptą džiaugsmą, kuris niekuo nepateisinamas. Jame glūdėjo tiek daug širdgėlos. Tora pasilenkė ir paglostė storą mėlynąjį apklotą iš Amerikos.

Paskui ji atsilošė ir tyliai išsliūkino iš kambario. Dėdės lovos neklojo. Jai staiga pasirodė, kad buvo pas jį įsibrovusi. Įsibrovusi!

Tą pačią dieną „konfirmantas“ priminė, kad šie metai jiems vidurinėje paskutiniai ir kad reikia stengtis gerai mokytis. Laikas iki priešpiečių Torai prailgo. O iki popietės taip toli, kad net darosi ilgu. Taip ilgu sulaukti šilto apkloto.

Mokėsi Tora gerai. Stengėsi būti viršesnė už kitus. Pranašesnė. Sėdėdavo laukdama, kol kiti išlemens savo nevykusius atsakymus. Žinojo, kad „konfirmantas“ kreipsis į ją. Atsakydavo lėtai ir tyliai, nudelbusi galvą. Tegu niekas nesako, jog „įsivaizdina“. Tiesą pasakius, jai norėjosi kitaip – atsistoti ir, giliai įkvėpus prakaitu ir dulkėmis pridvisusio oro, išrėžti teisingą atsakymą. Tiesiai į jų paniekos kupinas akis. Paskui stebėti, kaip keičiasi jų minos. Kaip žvilgsniai darosi įtarūs. Juk ji vartoja žodžius, kurių jie net negirdėję. Jai norėjosi savo žvilgsniu priversti juos nudelbti savuosius.

Tik to nedarė. Neverta. Už mokyklos sienų plyti kitas pasaulis, kuriame geri, neįprasti ar išmintingi žodžiai nustoja galios. Ten žodžiai šiurkštūs, smūgiai – staigūs ir ypač gajos patyčios, kurios bematant tave pažemins.

Tora nulenkė galvą.

Nesipuikavo, nes žinojo, kiek tai gali kainuoti.

Visi išsitraukė butelius su pienu arba sirupu paskanintu vandeniu, dėžutes arba riebaluotus maišelius su sumuštiniais. Jų galvose zujo visokiausios mintys. „Konfirmantas“ buvo išėjęs.

O košę užvirė Olė:

– Sako, kad Solė duoda bet kuriam Dalo samdomam bernui.

Apie tokius dalykus jie per priešpiečius paprastai netaukšdavo. O čia Olė taip išsišoko. Iš karto niekas nesureagavo. Tik į jo pusę dirstelėjo Jorgenas. Pro užvirtusius ant spuoguotos kaktos vešlius, susivėlusius plaukus. Apsimetė, kad neišgirdo, ką leptelėjo tas kaimo gaujos vadeiva. Lyg būtų nesupratęs, jog replika skirta kaip tik jam.

Bet paskui viena po kitos sukikeno kelios mergaitės. Tai paskatino Olę aiškinti toliau:

– Sako, kad kiekvieną sekmadienio rytą išbilda iš savo palėpės su prasegtu sijonu. Cha cha!

Pamažu Jorgeną užliejo raudonis. Veidą ir kaklą. Ausis.

Tora nesumojo, kad visa tai ne apie ją. Ir pasijuto šlykščiai. Tarsi užklupta.

– O jūsų motina – tai jau tokia šventuolė, a? – Olė pajuto savo pranašumą. Tarsi smeigdamas į taikinį pergalingą ietį.

Viskas baigėsi muštynėmis. Atbėgo „konfirmantas“. Bet nieko neišsiaiškino. Neatsirado nė vieno, kuris prasižiotų. Ir kaip galima paaiškinti tam tęvam, pilkam geltonsnapiui mokytojėliui tokią įžūlybę.

Juk nė vienas neprisipažins žinantis tokius žodžius, ir juo labiau – jų prasmę.

„Su prasegtu sijonu.“

Ne!

Giuna triukšmą nugirdo. Ji tučtuojau suuosdavo, jei klasėje vyksta kas nors ne taip. Numanė, kad tasai vargiai mokės susitvarkyti su baigiamąja klase. Joje sočiai kietakakčių. Ji tai juos pažįsta. Ir jų pašiauštas keteras. Ir pati sugeba pasinaudoti jų triukais.

Šįkart jai tiesiog pasisekė. Gandus jau buvo girdėjusi. Buvo pastebėjusi Jorgeno ašaras, šnirpščiojimą, tūžmingą veidą. Kraujuojančią nosį. Viskas susirikiavo į vietas, kai ji palengva suvokė, jog esama dviejų frontų. Vienas – Šimtabučio, kitas – kaimo.

Atsistojusi prie katedros ji peržvelgė visą klasę. Atidžiai pasižiūrėjo kiekvienam į akis. Nepraleido ir tų, kurios buvo nekaltos.

Pasižiūrėjo į Jorgeną ir į Olę, bet tik tada, kai atėjo jų eilė. Paskui pasakė, kad įeidama išgirdusi žodį „kvanktelėjusi“.

Klasėje įsiviešpatavo mirtina tyla. Visų žvilgsniai buvo nudelbti. Jorgenas atkakliai tramdė ašaras. Bet tarpais jos vis riedėjo. Jis perbraukdavo skruostą murzinais krumpliais. Galva sviro žemyn, kol nuknabo ant pulto. Jis nebeišlaikė. Pasigirdo slopūs garsai, nelyginant kliuksėtų pelkė, kai per ją einama auliniais. Žlegsintys garsai, tarsi bylojantys apie neišbrendamą purvyną ir bejėgiškumą.

Tora sėdėjo įsitempusi. Stebėjo Jorgeną. Giuną. Žiūrėjo į Olę. Paskui jai akis lėtai užtraukė raudona, skausminga valktis. Pasijuto sukrėsta iki širdies gelmių. Veidas pasikeitė. Virpčiojantis lūpų kamputis neleido burnai susičiaupti. Visai klasei girdint, Jorgenas garsiai verkė. Tora pamiršo, kad ji – visiškas niekas. Nepagalvojo, kad kitą kartą gal ateis jos eilė. Ji pakilo ir kreipėsi Giuną:

– Kažkas pasakė, kad Elizifa kvanktelėjusi, o Solė laksto į prieplauką su prasegtu sijonu. Bet tai melas! Aš sakau, kad bjaurus melas!

Visų žvilgsniai susmigo į Torą. Ji išdrožė tai, ko niekas nedrįstų. Apstulbo pati kaip ir visa klasė, nuščiuvo ir klestelėjo į savo vietą. Laukė, kad tuoj užsinorės šlapintis ir reikės bėgti iš klasės. Bet taip neatsitiko. Šlapintis nevarė. Tik jautė kažkokią nuožmią pergalę prieš Olę. Žinojo, kad išsisukti Giuna jam tikrai neleis.

Gal eidama iš mokyklos Tora ir gaus į kailį.

Tegu. Juk su Ole jai jau teko muštis. Ūmai ją pagavo įniršis. Ji įbedė akis į Olę. Ir ilgai jų nenuleido. Tegu Giuna nesuabejoja, kas ištarė tuos žodžius. Nubausti jį reikia dabar. Paklupdyti. Kai pavyko sučiaupti lūpų kamputį, ji išdrįso pakelti grimasos iškreiptą veidą. Ir pajuto neapsakomą džiugesį, kokio niekada nebuvo patyrusi.

Giuna turėjo pakankamai žinių apie savo pernykščius mokinius. Daugumos klystkeliai jai nebuvo paslaptis. Ji žinojo, kada kurį paprotinti ir kad Šimtabučio vaikus slegia didesnė skriaudų našta nei kitus. Numanė ji ir apie Olės piktybiškus išpuolius. Jai teko susidurti ir su jo tėvu.

Tačiau šis įvykis pranoko visus. Ji to nepakęs. O mergaičiukė Tora nustebino. Visada tokia tylenė ir slapukė, o šiemet – ir drąsi, ir iškalbinga. Juk pernai Giuna buvo beprarandanti dėl jos viltį. Tik nepatiko jai piktdžiugiška Toros mina. Reikės pasikalbėti su jais apie tai, kad prisipažinti žmogus turi pats. Įskundimas – didžiausia nuodėmė. O šiuo atžvilgiu Tora nusikalsdavo mažiausiai. Ji būdavo kartu, bet likdavo nuošalyje. Kuo painesnis reikalas, tuo labiau ji traukdavosi į nuošalę. Taigi šis atvejis neatitiko Toros nuostatos.

Baigėsi tuo, kad Olė prisipažino. Jie su Giuna nuėjo į jos „kabinetą“, mažutį kambarėlį greta klasės. Išėjo jis apsiverkęs ir išbalęs. Niekas nežino, kaip ten buvo. Ir neklausinėjo. Tačiau po to niekas nesipilstė pamazgom. Taigi ne vienas Jorgenas liejo ašaras. Ir gerai. Bet Olė nesugniužo.

Jis tik atsitraukė. Kitą dieną mokykloje nepasirodė. Vietoj jo atėjo tėvas, ir jie visi girdėjo, kaip juodu su Giuna kalbėjosi „kabinete“, girdėjo durų trinktelėjimą išeinant. Už sienos jie girdėjo jos ramų, autoritetingą balsą, nors tuo metu „konfirmantas“ mokė juos dainuoti. „Gyventi – tai mylėti…“ – ausį rėžiančiu balsu traukė jis savo pietietiška tarme, tyliai pritariant nedarniam chorui.

Niekas nenorėjo dainuoti garsiau. Visų ausys buvo ištemptos. Sėdėjo pasvirę link „kabineto“ sienos, nelyginant į pietvakarius palinkę keružiai berželiai, ir nė kiek nesidrovėdami stengėsi nugirsti žodžius. „Gyventi – tai…“ tapo visai nereikšminga užduotimi, antraeiliu reikalu. Dainavo, nes buvo liepta, bet atsainiai, tyliai mykdami. Olės tėvas nužingsniavo mokyklos kiemu. Jam teko išklausyti apie savo atžalą tokių dalykų, kurių jis nenorėjo pripažinti. Teko išgirsti, kad ausys kaista nuo to, kas kalbama prie pietų stalo, kai drauge sėdi pusberniai. O jis atkirto, jog spjaunąs į tokius priekaištus. Kitiems nėra reikalo prikaišioti, pasakė Giuna. Ji pati to nepakęsianti. Taigi kaime Giuna įsigijo priešą. Bet dėl to per daug nesijaudino. Nors tas priešas buvo mokyklos valdybos narys.

Tora laukė keršto iš kaimo. Tačiau nieko neatsitiko. Olė lankė mokyklą, ir viskas buvo kaip seniau. Apie tą įvykį niekas daugiau neužsiminė.

Jorgenas buvo pažeidžiamesnis. Sutemus tapdavo budrus. Visada pasirengęs muštynėms. Ne tik su Ole, bet ir su visa ta nepakenčiama kaimo gauja. Prasėlindavo pro jų susibūrimo vietą prispaudęs prie šonų sugniaužtus kumščius tarsi kokius svarmenis.

Vaikų likimai Elizifai skendėjo laimingoje nežinioje. Torsteinui taip pat. Solė su Jorgenu apsižodžiavo. To pakako, kad apsispręstų nebeduoti pagrindo žmonių kalboms. Bet ji spjovė į tai. Ji lankė prekybos mokyklą. Lyg išdžiūvusi kempinė Solė siurbė į save skaičius, linijas ir lenteles. Ėjosi kaip iš pypkės. Kopėčios grėsmės nekėlė. Solė į viską žvelgė kaip į geresnio gyvenimo prieangį.

Kitą žiemą jos čia nebebus. NEBEBUS!

Kitą žiemą nebebus kalbų ir priekaištų.

Kitą žiemą Šimtabutis ir kaimas slūgsos visai kitame pasaulyje.

Kitą žiemą nebus nei kopėčių, nei sandėliuko.

Tą dieną, kai grįžo Rakelė, Simonas nenuėjo į darbą, kad galėtų sutikti ją prieplaukoje. Stovėjo ir laukė prie didžiulių masyvių prieplaukos durų, kol prisišvartuos išniręs iš tamsios Įlankos maršrutinis keltas.

Daugiau nei keista, kad Rakelei prisireikė važiuoti tikrintis pas gydytojus. Rakelei! Visada tokiai sveikai. Tarp jųdviejų atsirado nepažįstama grėsminga pertvara. Kažkas baudėsi juos išskirti. Jis stengėsi tai nustumti nuo savęs. Rūpinosi Ingridos mergaite, neapkraudavo jos pernelyg sunkiais darbais. Neširsdavo, kai ši nepadarydavo ko nors iki galo, jį tik kamavo Rakelės ilgesys. Kad ir ko ėmėsi jai išvažiavus tas kelias dienas, viskas atrodė beprasmiška. O kai tą pirmą vakarą virtuvėje nualpo Tora, jam pasirodė, kad jis bematant susmuks iš bejėgiškumo. Tik slampinėjo aplinkui nežinodamas ko griebtis. Žinojo, kad Rakelė kaipmat su viskuo susitvarkytų. Regėjos, tarsi pats Viešpats Dievas bandė išmokyti jį išsiversti be jos.

Skambindavo jai kasdien. Rakelės balsas skambėjo įprastai. Įsiklausydavo į jį labiau nei į žodžius. Todėl jai reikėdavo perklausti keletą kartų, kol pagaliau išgirsdavo atsakymą į savo klausimą. Ar nepasigirsta jos balse kažkokių svetimų gaidelių? Bejėgiškų.

Rakelei atrodė, lyg kalbėtųsi su vaiku, o ne vyru. Tomis dienomis Simoną slėgė baisi vienatvė. Jis jautėsi nusialinęs.

O dabar lyg koks vaikigalis jis stryktelėjo ant denio ir pastvėrė iš jos lagaminą. Ji trumpai brūkštelėjo pirštais jam per rankovę. Tame judesyje buvo tiek beviltiškumo, kad Simono sielos gelmes nusmelkė juodas šiurpas.

Kai juodu pėdino keliu, ji daug nešnekėjo. Šį tą apie gyvulius, Torą ir kitus kasdienius reikalus.

Tik vakarieniaujant pažvelgė į jį pro nuleistas blakstienas ir tarė:

– Simonai, man galbūt reikės operuotis. Vienaip ar kitaip gydytis… Kažkas negerai su pilvu. Jie praneš. Ir kai tik atsiras laisva vieta, turėsiu tučtuojau važiuoti. Į Oslą.

Simonas sėdėjo priešais ją. Ji namie. Dabar Rakelė su juo. Ir katė, ir krosnelės šiluma, ir visa kita. O džiaugsmo nejuto. Nes Rakelė tikriausiai vėl išvažiuos. Toli, į šalies pietus.

Jis nurijo paskutinį kavos šlakelį ir nubraukė nuo stalo ant grindų kelis trupinius. Kavą gėrė siurbčiodamas, bet dėl to pastabos Rakelė nepadarė.

Jos lūpos pabalusios. Dabar jis pastebėjo. Pavargo kelionėje.

– Atsiprašysiu darbe ir važiuosiu drauge su tavim. Bus mums atostogos.

Rakelės išraiška nepasikeitė. Tarsi žiūrėtum į veidą laikraščio fotografijoje.

– Ne, Simonai, tai nebus atostogos. Supranti, aš galiu ten užtrukti, kol mane paleis namo.

–Taip, bet, Rakele, kaip reikės tvarkytis namuose? Turiu galvoje – kaip aš be tavęs išsiversiu? Tvartas, valgis ir visa kita?

– Simonai…

– Aš neįsivaizduoju, kaip reikės su viskuo susitvarkyti!

– Simonai…

– Patikėk, aš suprantu, kad tu turi gydytis. Bet kad tavęs nebus taip ilgai. Kiek laiko? Ar ilgiau nei dvi savaites, ką?

– Simonai!

Rakelės veidas papilkėjo. Vyro vardą ji ištarė. Išrėkė. Ant lėkštutės trinktelėjo kavos puodelis, kildama ji tarsi užgulė stalą, o išsidraikę plaukai uždengė veidą. Paslėpė jį. Rakelė slėpėsi. Tarsi sužeistas žvėris.

Bet vyras nesusivokė.

Jis tik matė tą Rakelę, kuria tiki.

Jis matė tą Rakelę, kurios jam beprotiškai reikia.

Jis matė tą Rakelę, kurią labai myli.

– Mane veikiausiai operuos… Geriausiu atveju švitins – nuo vėžio.

Yra žodžių, kurie ir tyliai tariami, atrodo, nuskamba kurtinamai garsiai. Juose glūdi susitvenkusi baimė ir nežinomybė. Dėl to jaukioje kaimo virtuvėje saugus, šiek tiek susikrimtęs veidas persimaino į vienišą veidą visatoje. Nepaliaujamai besisukantis aplink mūsų planetą jis neturi jokios vilties kada nors rasti taką, vedantį atgal į žemę.

Susidėjęs ant kelių rankas Simonas stebeilijo į užvirtusius ant kaktos ilgus vešlius Rakelės plaukus. Nujautė, kad kažkur už jų slypi jos akys.

– Vėžys… – sušnabždėjo jis.

– Taip, vėžys.

Balsas buvo duslus. Kaip iš po žemių.

– Bet Dieve mano!

– Tai dar nereiškia, kad aš jau mirusi. Tačiau reikia operuotis. O tai, turėtum suprasti, neatliekama Dalo pjaustykloje.

– Rakele, Rakele… – suaimanavo jis gailiai, tarsi susigėdęs.

Ji girdėjo vyrą. Jį suprato.

Ir prisiminė dienas, kurias pamiršti norėjo labiausiai. Prisiminė vyrą audimo palėpėje po gaisro.

Tada ji pakilo ir išėjo iš virtuvės.

Rakelė žinojo, kad gyvendama viena lengviau susidorotų su šiuo reikalu. Širdyje ji tai pripažino.

Baisėdamasis savo išdavyste, Simonas pasėdėjo dar valandėlę. Bet taip ir nesuprato, kad nuo to labiausiai nukentėjo ne jis. Kai jie sugulė, Rakelė pirmoji apsikabino jį, vėl sugrąžindama į namus palaimą.

Nugrimzdamas į miegą Simonas, lyg tamsos bijantis vaikas, negalėjo suvokti, kaip kas nors gali ištarti tokį baisų žodį. Vėžys. Jo namuose. Keistai svetimas pasirodė ir Rakelės kūnas. Jis bijojo sau to pripažinti. Tačiau atrodė, tarsi kas būtų pripildęs ją nuodų. Lyg nebebūtų galima prie jos prisiliesti. Bet pergalėjęs save jis vis dėlto prisiglaudė. Todėl, kad jautėsi beviltiškai vienišas. Todėl, kad nieko neįstengė išsakyti žodžiais.

Todėl, kad pasaulis suplokštėjo kaip tas paveikslėlis ant sienos ir jame gyventi tapo neįmanoma. Bet dviese susiglaudę – jie bent jau du kūnai.

Salos gyventojai plūkėsi su darbais. Savo varguose buvo paskendęs ir kaimas. Rūpinosi pinigais, vaikais, darbu ir būstu. Laižėsi bangų ir uragano padarytas žaizdas, pavydėjo vieni kitiems – tie, kurie negavo kompensacijos už patirtą žalą, smalsavo, ar gavo ją kaimynas. Trynėsi kaip katinai aplink lašinius dėliodami į visumą pokalbių nuogirdas, kad galėtų įspėti, ar pavyko kaimynui geriau išlyginti nuostolius.

Pasirodė pranešimas apie laivą „Breningą“. Tragedija pakeitė vertinimo skalę. Pasimiršo smulkmeniškumas ir pavydas. Visi stengėsi pasirodyti kuo geriau ir įrodė, kad žino, kas yra svarbiausia. Gyvybė. Paprasta tiesa. O kaip lengva ją pamiršti. Net ir šiauriečiui.

Nuskendo dvylika vyrų. Liko dvylika tuščiomis akimis moterų, kurios jautė, kad gyvenimas turi eiti toliau. Ir dar vaikai. Dvidešimt vienas vaikas! Tačiau ką reiškia dvidešimt vienas betėvis vaikas, palyginti su aibe betėvių vaikų pasaulyje? Betgi šie buvo greta. Didelis skirtumas. Žmonės gali matyti, stebėti, įsijausti. Ir kai kurie iš jų turėjo drąsos pripažinti: svarbiausia – gyvybė. Jie nebekreipė dėmesio į savo prekybos reikalus, į sugriautas prieplaukas ir suvokė, kad tvartas su visu šienu, kurį nusinešė pietvakaris – tik mažmožis, ir visai kitaip išgirdo žodį „vėžys“…

Ant atminimo stulpo su 137 vardais vėjų nugairintame kyšulyje atsirado dar dvylika vardų.

„Dieve, išgirsk mano maldą ir mano šauksmas tave tepasiekia“, – bylojo akmenyje iškalti žodžiai. Toks jau yra žmogaus pasitikėjimas. Taip jis beviltiškai ieško paguodos net dėl neatkuriamų dalykų. Stiprus žmogaus pasitikėjimas visata. Jos galiomis. Be paliovos naikinamas, skandinamas, lyginamas su žeme, jis kaskart pakyla iš kraujo, bangų ir pelenų, kad perduotų gyviesiems tikėjimą: „Dieve, išgirsk mano maldą ir mano šauksmas tave tepasiekia.“

Dvi dienas meldėsi Elizifa už jūroje nuskendusiųjų neišganytas sielas. Meldėsi už likusias ant kranto – kad nestokotų duonos. Kai šelpėjai su sąrašais pasiekė Šimtabutį, ji atidavė visą Solės algą. Jai net nedingtelėjo į galvą, kad ir patiems reikės iš kažko gyventi. Reikia pasakyti, kad šis nesavanaudiškas poelgis privertė Solę suraukti kaktą. Bet ji nutylėjo. Neištarė nė vieno pikto žodžio. Tepaėmė iš po čiužinio keletą banknotų, kad galėtų pratikti. Širdimi ji buvo tikra motina. Bet praktiškesnė ir sumanesnė.

Šelpė ne tik Šimtabučio gyventojai. Keletą dienų žmonės užgniaužė savyje smulkmeniškumą bei godumą. Ir aukojo. Gal tai net padėjo ir kai kuriems šelpėjams į doras vėžes įstoti. Tačiau paskendusių žvejų artimiesiems tai tebuvo pagalba kelioms dienoms, nedidelei šio gyvenimo atkarpėlei.

Šiaip ar taip, visi jautė didžią pagarbą Elizifos gailestingumui ir geradarystei. Tai užkrėtė ir tuos kaimo gyventojus, kurie vartėsi piniguose, bet slėpė juos giliai kišenėse ar storose piniginėse su monogramomis. O Elizifa, nė kiek nesivaržydama, išklodavo piniguočiams, kiek paaukojusi iš savo menkų lėšų. Net jos apsilankymas Otaro krautuvėje turėjo vieną tikslą: paakinti kitus susimąstyti ir patirti aukojimo džiaugsmą. Ji išbarė pastorių, esą aukų rinkimas vyksta perdėm vangiai. Pastorius susigėdo, nes Elizifa sakė tiesą: našlėms ir vaikams reikia ne tik paguodos žodžių, bet ir maisto.

Vyrai svarstė, kodėl nuskendo laivas. Be graudulio, lakoniškai. Vyrui ašaros mirtinai pavojingos. Geriau jau pasvarstyti, kaip apsemtas žvejų laivas neišlaikė ir apvirto ant šono. Vienam pavyko išsigelbėti. Buvo rastas vienas lavonas.

Skendintiems troškiuose pypkių dūmuose ir besizulinantiems šlapiais, purvinais drabužiais Otaro krautuvėje vyrams gėlė širdį, nes jie žinojo, kad, nepaisant dalykiškų pokalbių, nesentimentalių bei vyriškų svarstymų, kitą kartą ateis eilė kažkuriam iš jų. Tą sopulį visi bandė nuslėpti.

Skęsdavo ir iki tol. Ateityje irgi skęs. Bet niekas nežino kada.

„Ne žmogaus galiai sulaikyti vėją. Ir ne jo valiai pasirinkti mirties valandą.“

Kupina rimties ir didžio liūdesio, Elizifa skaitė iš Pranašų knygos. Paženklinti lemtimi žodžiai smelkėsi į visa, kas buvo kambaryje. Išklausę žmonės išsinešdavo juos keliu į kaimą. Niekam nekilo noro pajuokti ar paneigti išgirstų žodžių rimtumo. Teisybė lieka teisybe, nors ją išsakė „kvanktelėjusi boba“ iš Šimtabučio.

Vienintelis, išlošęs iš šios baisios nelaimės, buvo šiaurine pakrante keliavęs pamokslininkas. Visuose maldos namuose įtaigiais žodžiais jis skelbė išganymą. Užsimindavo ir apie teisybę, o pats buvo toks patrauklus ir žadinantis smalsumą. Tai ne susivėlusi senoji Elizifa iš Šimtabučio. Išblizginti batai, padorus žieminis drabužis, o šypsena – vaiko. Pamokslavo pilnutėlėse salėse. Daugelis puldavo ant kelių išpažindami savo nuodėmes ir klystkelius, kol galinga Viešpaties šviesa suteikdavo jiems jėgų kovai su godumu, šokiais, alkoholiu, paleistuvyste ir kitomis nuodėmėmis. Pamokslininkas atvyko pačiu laiku, kad užpildytų tuštumą įsibaiminusių žmonių sielose. Jis pergalingai keliavo iš salos į salą, savo buvimu palengvindamas žiemos ir buities rūpesčius.

Vyrai į tai žiūrėjo šiek tiek nepatikliai. Bet daugumos jų ir namuose nebuvo. Visi vargai ir darbai slėgė vien moterų pečius. Laiško iš Lofoteno žvejo reikėdavo laukti ilgai. Rašyti tie vyrai nemėgo.

Į tą prislėgtą kasdienį gyvenimą pamokslininkas nešė Viešpaties Gerąją naujieną, ir, susirinkusi po vienu stogu, seseriška moterų draugija galėjo ją išklausyti. Kavos aromatas, glaistyti riestainiai, Geroji naujiena ir apveidus pamokslininkas glostė moterų širdis lyg sniego pusnyje išsiskleidę nevystantys žiedai. O kas bloga? Ir kas svarbiau? Maurojanti karvė su pritvinkusiu tešmeniu ar Viešpaties teikiamas dvasios pastiprinimas? Argi Jėzus nemokė Mortos ir Marijos, kad žemiški reikalai neturi užgožti Dievo žodžio?

19

Atėjo pavasaris.

Vėjas smarkiai purtė keružius berželius. Graudžiai aimanavo jų gumbuotos šakos. Baugščiai virpėjo gležni lapeliai. Lizduose tupėjo kirai. Šviesiais vakarais slankiodama atoslūgio pakrante Tora prieidavo prie jų ir iš arti spoksodavo į žvilgančias apvalias paukščių akis. Ją buvo apėmęs netikėtas vienatvės džiaugsmas. Jautė kažką nenusakoma. Nors sielą ir sopėjo, bet vis vien buvo gera.

Kiro patelė gūžėsi lizde. Torai praeinant ji pasuko galvą ir žiūrėjo įkandin, o viršuje paniškai klykdamas suko ratus lizdo šeimininkas. Tora atsigręžė ir kilstelėjo ranką.

Šią vasarą jos laukia konfirmacija.

Motinai prisidės išlaidų. Torai reikia naujų drabužių ir batų. Reikia susiplanuoti iš anksto, kad galėtų neskubėdama sukirpti ir pasiūti dukrai suknelę.

Tora pasijuto, tarsi gyventų kitame pasaulyje. Tik pamanykit – dabar bus rūpinamasi vien ja. Bus svarstoma, kad jai reikia ir to, ir to. Ji taps tokia svarbi. Tora ir Jorgenas. Tačiau Jorgeno įvesdinimas į Bažnyčią rūpėjo nedaug kam. Bet kostiumo ir batų vis vien reikia. Tačiau nežinia, kur ta kišenė, iš kurios būtų galima ką nors iškratyti.

Solė suprato, kad kišenę pakratyti teks jai. Teks lįsti po čiužiniu. Ji mokėsi ir dirbo valytoja. Konfirmacijos kostiumą broliui nupirko iš tų pačių santaupų, iš kurių aukojo našlėms ir našlaičiams. Sukaupti pinigų buvo sunku ir vis sunkiau darėsi juos uždirbti. Jai ir į galvą neatėjo, kad nederėtų jų leisti labdarai. Tik apimdavo nerimas, kad tirpsta kapitalas, su kuriuo ji rengiasi iškeliauti į pasaulį.

Retkarčiais Solė atkreipdavo dėmesį į savo vienintelę seserį Helėnę. Vaikiška, bekrūtė, niūroku, neraiškiu veidu, ji gyveno sau nejausdama jokios atsakomybės. Kai kada Solė duodavo jai velnių. Tuomet Elizifa prapliupdavo verkti ir viskas baigdavosi kivirču. Pamažu Solei kilo įtarimas, kad jai išvažiavus Helėnė neįstengs perimti ruošos darbų.

Bet ji vis tiek peržiūrėdavo skiltis, kur būdavo skelbiami laisvi kontoros etatai.

Vakariniai seansai šaltame sandėliuke pažadino Solei nenumaldomą troškimą ir alkį. Deginantį geismą patirti kažką daugiau, o ne tik susierzinimą tamsiame guolyje ant kartoninių dėžių. Grįždavo namo su degančiu tarpkoju ir be galo sunkia paslaptim, net nedrįsdavo pažiūrėti motinai į akis. Ramiai klausytis nesibaigiančių motinos šnekų apie išganymą darėsi vis labiau nepakeliama.

Būdama apsirūpinusi pinigais mokslui, Solė suprato, kad jai bunda troškimas patirti kažką kita. Budo alkis. Ji taip troško pasiekti viršūnę, o ne tenkintis Otaro grabinėjimais sandėlyje.

Kartą šeštadienį po šokių Solė nuėjo kartu su naujoku iš Dalo įmonės. Pasiliko pas jį degutu ir tabaku smirdančiame kambarėlyje, kokiuose gyveno Dalo samdomi darbininkai. Jis buvo kiek įkaušęs. Ne visai švarus. Juodi garbanoti plaukai, iš burnos sklindantis degtinės tvaikas. Bet jis buvo atkaklus ir šiurkštus. Solei patiko viskas, ką jis darė. Gumytę jis ir vadino gumyte, kušį – kušiu. Šviesos negesino. Palubėje šaltai plieskė balta lemputė. Jie mylėjosi veidas prieš veidą, ji – apačioje, jis – viršuje, ir jis net nesigėdijo iš burnos drykstančių seilių. Jaunas, bet jau patyręs nesėkmių, jis nepaisė, kad jų gali būti ir daugiau, jam į viską buvo nusispjaut.

Solė pasijautė įšventinta į naują pasaulį. Šviesų ir judrų, kupiną šėlsmo ir malonumų. Veidas ir akys atvirai spinduliavo pasitenkinimu ir džiugesiu.

Jokio kartoninio guolio, jokių nudelbtų akių, jokios Paskutinio teismo dienos. Nuodėmės nebuvo. Visu savo jaunu standžiu kūnu Solė aistringai atsidavė šitam nepažįstamam naujokui ir tirpo iš malonumo. Ji žinojo, kad tai tik vienai nakčiai. Ir tuo tenkinosi.

Kai paskui susitikdavo, tas Dalo darbininkas ir ji susižvelgdavo šiltais žvilgsniais. Jie nebuvo nieko prisižadėję. Jo vardas buvo Sigurdas. Merginos kalbėjo, kad jis tikras begėdis. Tuomet Solės kūnas tarsi įsielektrindavo, pajusdavo jaudrinantį jo artumą. Lyg susijungiant su juo. Maloniausia buvo prisiminti, kad jis klausė, ar jai gera. Ji sukrykštė jam į ausį „taip“. Tada jis įsiskverbė labai giliai ir, garsiai krioktelėjęs, bejėgiškai suglebo ant jos. Inkštė įsikniaubęs jai į kaklą. Tačiau nenutraukė savo lėtų ir tikslingų judesių, murmėdamas kažkokius meilius ir „nešvankius“ žodelius apie jos gerumą. Ji jodinėjo juodbėriu ristūnu. Net nenumanė turinti tiek jėgų. Atsidavė banguojančiam ritmui ir pasiekė viršūnę.

Paskui jis paklausė, ar ji turėjusi vyrų prieš jį. Bet Solė tik šypsojosi.

– Atrodai tokia patyrusi, – vylingai tarė jis, vėl sprausdamas rankas tarp jos kojų. – Tu dosni ir ne tokia baikšti kaip kitos merginos.

Jo kambarėlyje Solė lankėsi keletą kartų. Batų už durų nepalikdavo. O jis kaskart buvo toks pat. Patikimas. Norintis to paties kaip ir ji. Aikčiodami ir inkšdami jie mylėdavosi po palubėje plieskiančia balta lempute. Tokia pat nuoga kaip ir Dievo kūdikiai po ja ant ne visai švarių paklodžių.

Retas kuris įžvelgia tikrąjį grožį. O gaila. Jis suspindi ankštose kamaraitėse ir neįteisintose kertėse. Sušvyti ir užgęsta. Retas kuris įžvelgia tokį stebuklą. Retas kuris ryžtasi prisipažinti patyręs kitokį grožį nei visuotinai priimtiną ir išaukštintą.

Neįteisintą grožį turi čia ir dabar, jei drįsti paimti jį šiltomis, jautriomis rankomis. Ieškodami simbolių žmonės sukasi užburtame rate, kol išdžiūsta jų kraujas ir sustabarėja oda.

Sigurdas Solę pašokdindavo. Jam nerūpėjo jos kilmė, neatrodė būtina ir palydėti ją iki Šimtabučio aklos verandos. Jai tai nebuvo svarbu. Buvo pratusi vaikštinėti viena. Ir visai gerai, jei praeini pro Otaro krautuvę be įsikibusio į parankę gerbėjo.

Solė mulkino visus. Pati žydėjo. Stovėdavo ant kopėčių, išsitiesdavo ant kartono. Kas savaitę kišdavo po čiužiniu naujus banknotus ir eidavo į šokius. Otaro sandėlyje įsiplieskusią savo ugnį ji malšindavo Sigurdo palėpės kambarėlyje.

Baimindamasi prakeiktos jaunimo namų traukos, Elizifa nuoširdžiai meldėsi už dukrą.

Ji šį tą išmanė apie kai kurias gyvenimo puses, bet niekada jų nepavadindavo tikraisiais vardais, tarytum atsiribodama. Ji niekada neužsimindavo apie žvejų namelio palėpes. Tokių dalykų vengė. Todėl kalbėdavo tik apie girtuoklystę, rūkymą ir šokius. Retą sykį apie paleistuvystę. Ir tik tada, kai tai būdavo susiję su Biblijos kariūnais, kurie niekino puolusias moteris ir našles, išžagintąsias ar kekšes. Bet apie šių dienų karžygius geriau nusimanė Solė. Žiūrėjo į motiną iš aukšto, nes ši nuolat sėdėdavo.

– Mama, nurimk, mums ten smagu ir linksma, – sakydavo ji glostydama motinai galvą ir ragindama eiti poilsio. Dūsaudama Elizifa pažvelgdavo į laikrodį.

Kai jau Elizifa įmigdavo, galėdavai nors baslį ant galvos tašyti. O versdamasis lovoje Torsteinas kartais įsiklausydavo į sekmadienio naktimis grįžtančios Solės žingsnius. Bet niekada nereikalavo pasiaiškinti. Jautė jai savotišką pagarbą. Ji atrodė tokia suaugusi. Jam ir į galvą neateidavo, kad naktimis ji negali daryti ko tik nori.

20

– Tora Tostė? Čia tokios nėra!

Pakėlęs akis nuo bažnyčios knygos jaunasis pastorius apžvelgė suolus. Pirmuosius buvo nusėdęs jaunimas. Šios vasaros konfirmantų pulkas. Kitų žmonių bažnyčioje nebuvo. Jis atvyko į Salą parengti jų konfirmacijai, nes parapijos pastorių liga paguldė į patalą, o visi kiti buvo užsiėmę. Tačiau likti ant šių uolų visą birželį jis neketino.

– Pavardės „Tora Tostė“ bažnyčios knygoje nėra, – nustatė jis. – Va, čia kažkokia Tora. Tora Johansen, – pridūrė.

Po bažnyčios skliautais tarsi šaižus nesuderintų vargonų akordas garsiai nuaidėjo skardus šio augaloto vyriškio balsas:

– Tai tu ta Tora Johansen?

Bedė akimis į Torą.

– Gal ir taip… tai mamos pavardė… seniau.

Išsigandusios Toros balsas nupuolė žemyn slėpdamasis tarp konfirmantų kojų ir purvinų batų.

– Tai kodėl tu nevartoji savo tikrosios pavardės?

– Aš jokios nevartoju. Esu Tora, ir tiek. „Tostė“ vartoja kiti. Maniau, kad…

– Iš kur tiek daug tokių, kurie dedasi ne tuo, kas yra iš tikrųjų, ir vadina save išgalvotais vardais? Blogas paprotys. Jis klaidina tuos, kurie bando įvesti tvarką. Todėl aš parašysiu tavo tėvui laišką.

– Jos tėvo nėra namuose, – gaudydamas orą tarė Jorgenas.

– Lauk, kol tavęs paklaus, vaikine! Taigi. Tada nusiųsiu motinai, – sumurmėjo pastorius, perliedamas Torą valdingu žvilgsniu.

– Tavo motinos pavardė – Tostė? – paklausė jis.

– Kiek žinau, taip.

Iš anksto dėl tokio pokalbio Tora nesijaudino, nes paprasčiausiai nenutuokė apie painiavą su pavardėmis. Gėdos jausmas persekiojo ją visur. O dabar – prisidėjo ir jo pavardė.

Buvo altoriaus paveiksle vieta, iš kurios atsklisdavo jai sustiprinimas. Įsisiurbusi akimis į Jėzaus prisikėlimo vaizdą prisipažino, kad ji smerkia rūstų ir aštrų pastoriaus balsą. Jos manymu, šitaip kalbėti nedera. Giuna taip nedarytų, o išsiaiškintų su ja savo kontoroje. Kalbėtų tyliai, maloniu, žmonišku balsu, todėl būtų galima žiūrėti jai į akis.

– Ką, nesi įsitikinusi? – skardeno pastorius.

– Ne! – suriko Tora, tramdydama ašaras.

– Įžūliai atsakinėji, mergaite! Ar supranti, kad tu Dievo namuose?

– Aš nesu įžūli… bet mama… ji… Nesiųskit jai laiško dėl tos ŠŪDINOS PAVARDĖS! O man ir nerūpi, kokia mano pavardė! Man vis tiek, Tostė ar kitokia!

Retkarčiais tyla būna svarbiausia. Svarbesnė už visus kada nors pasakytus žodžius. Svarbesnė už žmones.

Pastoriaus veidas ėmė taip pūstis, kad neišvengiamai pateko į Toros akiratį. Nepadėjo ir tai, kad jos žvilgsnis buvo pakylėtas aukštyn, į „prisikėlimą“. Pablyškęs aristokratiškas jaunojo pastoriaus veidas atrodė tarsi pripūstas baltas balionas su nubraižytais ant jo juodais brūkšniais. Dabar tas balionas žengė trylika žingsnių iki eilės, kur sėdėjo Tora.

Ji pajuto norą nusišlapinti.

Atsargiai paguldė psalmyną prieš save ir abiem rankomis įsitvėrė suolo. Beviltiškai suspaudė šlaunis. Smakras atvipo. Viena burnos kertelė viepė dantis, o kita – virpėjo. Gražumo jokio.

– Tora Johansen, gali apsirengti ir išeiti! Ateik rytoj, kai atgausi savitvardą!

Jei nebūtų tramdęs, jo balsas būtų griaudėjęs lyg perkūnas.

Kad galėtų ją praleisti, turėjo pakilti pusė eilės. Tie, kurie ją pažinojo, buvo priblokšti. Jie neprisiminė, kad Tora kada nors būtų susikivirčijusi su mokytoju ar šiaip su kokiu nors suaugusiu žmogumi. Ginantis jos taip pat niekas nebuvo girdėjęs. O štai dabar ji išrėkė: „ŠŪDINA PAVARDĖ“ – garsiai, ir dar bažnyčioje.

Gal vienas kitas dabartinės padėties jai ir linkėjo. Iš pasibaisėjimo.

Tora juto, kad bandydama stotis apsišlapins. Todėl sėdėjo kaip įkalta, iš paskutiniųjų prisispaudusi prie suolo kūnu ir šlaunimis. Dabar tai svarbiausia. Svarbiau nei pastoriaus balsas. Spausti, kad neimtų varvėti. Dabar lūpų kampelis virpėjo kartu su smakru. Pastorius nesuprato – iš baimės ar užsispyrimo. Pakankamai prisižiūrėjęs Salos jaunimo begėdiško elgesio, jis nutarė, kad tai užsispyrimas.

– IŠEIK!

Pastorius susigriebė tik tada, kai jau buvo įsispraudęs į eilės vidurį. Orumas, aišku, nukentėjo. Suprato pakliuvęs į keblią padėtį, nes atgal turės trauktis atbulas. O paskubėti nebuvo kaip. Brovėsi nerangiai, nenoromis mindžiodamas jaunuoliams kojas. Tačiau niekas net nesucypė iš skausmo. Ore tvenkėsi įtampa.

– IŠEIK! – vėl sugriaudėjo pastorius.

Tora papurtė galvą. Laikėsi įsikibusi į suolą ir vis purtė galvą. Jai norėjosi paaiškinti, kas atsitiko. Bet visiems girdint tokių dalykų bažnyčioje pasakoti negalima. Be to, balsas pradingo. Buvo baisu. Ją sukaustė siaubas.

Pastorius nugirgždino grindimis altoriaus link, paskui staiga atsisuko ir, suraukęs juodus antakius, peržvelgė jaunimėlį.

– Galite eiti – visi! Išeikit! – suriko jis.

Stojo tyla. Paskui neryžtingai sutrepsėjo trisdešimt viena pora batų ir nedarniai nušlepsėjo medinėmis grindimis. Dar keletą savaičių, kol bažnyčioje šurmuliuos jaunimas, raudonasis takas patiestas nebus. O trisdešimt antroji batų pora nepajudėjo iš vietos tarsi priklijuota prie grindų.

Tora sėdėjo įbedusi akis į Mariją Magdalietę, klūpančią prie nukryžiuoto Jėzaus. Atsišviesdamos tamsiais aksominiais atspalviais paveiksle susiliejo aliejinių dažų spalvos. Kad tik jie visi išeitų. Tiek gal ji ir išlaikys. Prieš akis mirguliavo pernelyg puošnus altorius.

Išlaikė! Pastorius užtrenkė masyvias ąžuolines zakristijos duris. Bažnyčia ištuštėjo. Paspruko visi. Pastorius taip pat. Aukštai ant šviestuvo oriai sūpavosi voratinklis. Tora karštligiškai svarstė, ar ten, virš jos galvos, tupi ir riebus jo audėjas. Tupi ir viliasi?

Tora laukė, kol nuslūgs įtampa, ir ji, nušleivojusi iki krikštyklos, užkops tas kelias pakopėles. Išbėgti į kiemą nebespės. Žengė spausdama šlaunis. Lyg traukuliai tampytų. Nebesvarstydama žaibiškai čiupo krikštinę, nusismaukė kelnes ir užtūpusi ją paleido čiurkšlę. Užtryškus nevaldomai srovei ant metalo suspindo saulė.

Zakristijoje, rengdamasis sekmadienio pamokslui, rymojo jaunasis pastorius. Bet mintys sukosi visai apie kitką. Apie nepasisekusį susitikimą su šiųmečiais konfirmantais. Prisipažino Dievui, kad pasikarščiavo. Norėtų, kad būtų buvę kitaip. Žinoma. Taip stengęsis būti autoritetingas ir geras pastorius. Nepagalvojęs, kad salų gyventojai kitoniški. Kietakakčiai ir aštrialiežuviai. Jie, be abejo, jaučia baimingą pagarbą Dievo tarnams – tikrai taip. Bet tas jų aršumas…

Jei būtų patikėjęs savo ausimis, jaunasis pastorius gal ir būtų šventovės širdyje užklupęs mergaičiukę, įkliuvusią į tikrai žmogišką nelaimę, tačiau jis negalėjo įsivaizduoti, kas tai, ką nugirdo jo ausys. Ir gerai.

Tora nenuleido akių nuo zakristijos durų. Klausydamasi, ar neišgirs žingsnių, ji skubiai tvarkėsi drabužius.

Paskui atsargiai nunešė pilną žvilgančią krikštinę centriniu taku. Žingsnių aidas žeidė ausis, nors tipeno ji tyliai, net pritūpusi. Priėjusi bažnyčios vidurį pamanė, kad lauke gali būti žmonių. Laukiančių, kad galėtų mestelėti patyčią ar ištarti paguodos žodį. Ko gera, jie nesusigaudytų, ką ji neša sidabriniame inde, dar pamanytų, jog vagia bažnyčios sidabrą!

Pažvelgė į langus, jie, deja, buvo per aukštai, ir balansuodama pakopėlėmis indą su gėdingu turiniu užsinešė į sakyklą. Duso, nors slinko lėtai lyg sraigė. Burnoje atsirado kraujo skonis.

Įsiklausė. Širdis apmirė iš baimės. Bet ne. Zakristijoje nė garso.

Na! Tik žybt – langelis virš sakyklos jau atvertas! Pro jį mikliai išpilamas indas.

Akimirką senuosiuose medžiuose nuščiūva paukščiai. Stoja tyla. Baigta.

Ji atsargiai uždaro langelį, apatinio sijono kraštu nušluosto indą ir, stovėdama lyg suakmenėjusi, įsiklauso.

Stovi aukštai sakykloje pasirengusi pritūpti, jeigu atsirastų jis. Pastorius.

Akis užkliuvo už aksomu aptrauktų riebaluotų ir aptriušusių Knygos stovelio kraštų. Kutai susivėlę, dulkini. Niekada ji nėra buvusi sakykloje. Vaizdas kitoks nei žiūrint iš apačios. Vargana, nuzulinta pastoriaus pirštų, vidaus lentelės nedažytos.

Kaimo bažnyčios sakykloje stovi Tora Johansen, apatiniu sijonu ką tik išvaliusi krikštinę! Ir dar – ją pričiurinusi! Indą, kurį prieš daugelį metų padovanojo galingieji broliai Brinkai! Mirtinas Toros išgąstis sumišo su besiveržiančiu juoku. O, kad čia būtų Solė!

Nuo to aukščio virš suolų jai maloniai svaigo galva. Atsikračiusi spaudimo pilvo apačioje ji juto didį palengvėjimą. O kai išgirdo, kaip trinktelėjo zakristijos durys ir lauke sugirgždėjo žvyras, palengvėjimas virto tikra ekstaze. Ji giliai atsiduso ir pajuto, kaip užplūsta dėkingumo ir beribės laisvės jausmas. Tora Johansen jautėsi išteisinta ir saugi, nors ir buvo išvaryta iš Dievo namų visai parai – tačiau kartu su visais kitais.

Pilvo apačia po sijonu ištuštinta ir nurimusi. Ji atsargiai pastatė krikštinę ant grindų ir nejučia, panašiai kaip pastorius, pasirėmė į Knygos stovelį. Susikaupusi sukalbėjo „Tėve mūsų“. Tyliai, bet raiškiai. Stabtelėdama po kiekvienos frazės, kad giliai įkvėptų oro. Jai iš visur uoliai atsiliepdavo aidas.

Visą dieną neapleido savotiškas jausmas, tarsi ji būtų nuveikusi ką nors neįtikimo, ypatingo ir kraupaus. Ji pasijuto stipri ir nepažeidžiama, nors ir užrūstino pastorių. Bažnyčios knygoje ji – Tora Johansen. Bet juk Elizifos Dievas suprato – ją taip prispyrė reikalas, kad buvo priversta atlikti tai bažnyčioje. Jis viską supranta, Tora tai žino! Jis išgelbėjo ją nuo pastoriaus ir pašalinių akių. Niekas nieko nesužinos.

Pirmosiomis liepos dienomis Tora ir Jorgenas, kaip suaugę asmenys, buvo oficialiai įvesdinti į Norvegijos valstybinę Bažnyčią. Nors Toros pavardė bažnyčios knygoje buvo Johansen. Dėl to Tora nesisielojo. Tai tik patvirtino, jog šiame sudėtingame ir nenuspėjamame pasaulyje yra jėgų, stojančių jos pusėn. Pavardės „Tostė“ ji išvengė per amžių amžius, amen.

Nežinomos jėgos apsaugojo jos pavardę, o visai kitokios lėmė konfirmacijos dienos orus. Jaunimą su visais jų gentainiais užklupo žvarbus vėjas ir kruša.

Žalumos šakelės, kuriomis buvo papuošti eilėmis prisišvartavę barkasai, buvo nuplėštos joms nespėjus užsikabinti už bortų ir stiebų. Nepavyko ir regata, nes daugumai terūpėjo vien tik išlaikyti teisingą kursą.

Nuo aukštų sunkvežimio bortų Nas-Eldaras tyčia nenuėmė brezentinio dangalo – važinėjo vėjuotais žvyrkeliais ir rinko žmones, kurie nesumojo, kaip nuvykti į bažnyčią. Išeiginiais drabužiais daugelis persirengė tik atvykę į vietą. Tačiau konfirmuoti tapo visi trisdešimt du.

Paeiliui, nulenktomis galvomis. Vaikinai iš juodų kostiumų kyšančiais ilgais, laibais kaklais atrodė kaip nupešti kormoranai.

Jaunasis pastorius pasakė gražų, apibendrinantį pamokslą apie platų ir siaurą kelią. Kažkaip sunku patikėti, kad salų žmonelius, vargu ar mačiusius ką nors kita, be savo siaurų, žiemą pabjurusių, o vasarą žole ir dobilais apžėlusių mėšlinų žvyrkelių, tokia filosofija galėtų sujaudinti. Tokių kalbų jie klausėsi neįsijausdami, kaip kadaise žiūrėjo į „pirmuosius pavasario ženklus“ – žibuokles – elementoriuje, iš kurio mokėsi skaityti.

Gal kam ir rūpėjo, bet ne čionykščiams.

Tora vis pačiupinėdavo savo baltą sunkaus audeklo suknelę. Stropaus Ingridos darbo vaisių. Ponia Dal paglostė Torai galvą ir pagyrė:

– Kokia graži tavo suknelė, drauguže!

Einant nuo Eldaro mašinos į bažnyčią, vėjo plaikstoma žvilganti suknelė glaudžiai apsivijo aplink jos liauną kūną. Įėjusi į prieangį Tora aiškiai girdėjo, kaip braukdama per šiurkštų grindų taką ji iškilmingai šlama. Tora jautėsi, lyg būtų grožio apsaugota neliečiamybė. Nieko blogo ar nemalonaus jai atsitikti negali. Klausinėjama jautėsi tvirtai, stovėjo pražergtomis kojomis, kurias dengė ilgas baltas sijonas, ir jai atrodė, kad visa, ką aprėpia akimis, priklauso jai. O svarbiausia – pati priklauso sau. Retsykiais pakeldavo žvilgsnį virš aksomu apmušto sakyklos krašto. Tada stipriai pajusdavo visoje bažnyčioje sklindantį gerumą ir palankumą. Nors kartą ji pasielgė nesuvokiamai, bet tik todėl, kad būtinai reikėjo!

Priplodamas prie spalvoto stiklo šviežius žalius lapelius, langus prausė lietus. Pastoriui vedant, tai kildama aukštyn iki bažnyčios skliauto, tai leisdamasi žemyn plaukė giesmės melodija.

Stovėdama vienoje pirmųjų eilių Rakelė kartu su kitais priėmė palaiminimą. Šypsodamasi žvelgė į Torą. Žiema prabėgo besirūpinant savo pačios bėda, ir ji nesuspėjo pastebėti, kaip giminėje išstypo jauna gulbelė su rusvų plaukų kupeta it karūna ant galvos. „Šito labai reikia“, – galvojo ji. Giminė nedidelė. Dilgtelėjo širdį. Ji po savęs nepaliks nieko… Tačiau tebesišypsojo. Šiuo atžvilgiu ji tvirta. O dilgtelėjo, matyt, operacijos randą.

Ji sutiko išpjauti tą bėdą. Paskui prasidėjo kiti vargai. Įvairiausi, jų ir galo nesimatė. Šiais metais palėpėje audimo staklės jau nedūzgė.

Bet ji buvo pasiryžusi pasveikti.

O kaip bus su juo, kuris tapo lyg mažas berniukas jos glėbyje, – žiūrėsim. Ji gi viską mato. Būna, jis netikėtai pasisuka į ją ir įsmeigia savo skvarbų žvilgsnį. Tarsi bijotų, kad ji kris negyva čia pat jam prieš akis. Iš tos baimės jis vargiai pakęsdavo iš ligoninės atsiųstus kvietimus pasitikrinti.

Savo baimės ji jam neprimetė. Juk tai mažmožis. Geriau nueidavo į Šimtabutį. Ten buvo galima pasiguosti. Ingrida jos laukdavo. Kai kada Rakelei atrodė, kad jai dejuojant Ingrida pasitempdavo, o balsas suskambėdavo globėjiškai. Bet tokią mintį Rakelė vijo šalin. Gera, kai yra su kuo išsikalbėti.

21

Per kelias dienas ant žaginių sukrautas šienas tapo sausas kaip parakas.

Simonas ėjo lauku. Saulė kepino nurudusius pečius. Kokios putlios ir dailiai nubrėžtos Simono lūpos! Kai kas sakytų, jog vyrui tokios lūpos net per gražios. Per jas pasauliui tarsi byloja jo švelni ir jautri prigimtis. Kilimo Simonas ne iš Salos. Jis kitoks. Nepratęs įšaldyti širdies į ledus, kad šiai būtų lengviau viską priimti ir iškęsti. Gerai nusisekęs gyvenimas leido elgtis pagal įgeidžius, bet įžeisti kitą žmogų – ne jo būdui.

Rakelė buvo išvykusi kelioms dienoms. Pasitikrinti. Tas žodis jį šiurpino. Regėjos, kad laukti jos reikės šimtą metų. Jis suprato, kad turi jaustis dėkingas už tai, jog viskas baigėsi gerai. Jog operacija pavyko. Ir vis dėlto pagalvojus apie tai tvokstelėdavo šalčiu net nuo kaitra alsuojančios žemės.

Anuomet maža buvo vilties, kad Rakelė grįš namo dar nesibaigus vasarai. Taip ji pati pasakė telefonu. Neverkšlendama. Verkšleno jis. Rakelė liepė išginti avis į kalnų ganyklą, o save patausoti. Dėl nuotaikos ir gero miego jis esą gali nušienauti pievas ir pats, šitaip pabus gryname ore, o raštinės darbams įmonėje reikia ką nors nusisamdyti.

Tokių minčių apimtas Simonas, jau įmetėjęs vyras, kiūtino saulėkaitoje ranka vis perbraukdamas akis.

Paklausė jos patarimo. Vakarais griūdavo į lovą iš nuovargio. Atsibusdavo aštuntą skaudančia galva ir nenorėdavo keltis. Ta mergaitė – tikras išsigelbėjimas! Paruošdavo jam kavos, kitaip lepindavo. Tą vasarą Bekejorete Tora daug miegojo, bet ir dirbo daug. Gyveno palėpėje, miegojo baltojoje senelės lovoje. Jau ir katė ėmė glaustytis apie kojas.

Šauni šeimininkė namie ir tikra ūkininkė laukuose. Bet labai jau tyki. Galėtų kada ir nusikvatoti. Kaip Rakelė. Na, bet ir jis pats per daug nejuokavo, kol Rakelė gulėjo Onkologinėje ligoninėje. Todėl nekeista, kad nekrykštavo ir mergaičiukė.

Rakelė sugrįžo sveika. Simonui gyvenimas vėl nušvito. Įniko į darbus net dulkės rūko. Susimąsčiusi Rakelė švelniai apglėbdavo jį.

Kai buvo sunešęs trisdešimt šieno kupetų, Simonas tik iš uodų ir saulės suprato, kad jau vakaras.

Tora grėbė visą dieną. Šienapjūtė ėjo į pabaigą. Jeigu dėdė sunešios, padraikas grėbstyti ji spėsianti ir kitas dienas jie išsivers be pašalinių pagalbos.

Gera būti Bekejorete ir mazgoti ten puodukus, mąstė Tora, kopiant jiems šlaitais namo. Simonas timptelėjo jai už plaukų sakydamas, kad tai ji išgelbėjusi Rakelės avis šią vasarą.

– Tai ilgai netruks. Jūs greitai pasiilgsite šviežios mėsos, – kažko susimąsčiusi tarė ji.

Simonas pašnairavo į ją.

– Ar pavargai?

– Šiek tiek…

– Tai virstam į šieną ir pučiam į akį… abu? – keistai pažvelgęs į ją mėlynomis akimis nusižvengė Simonas.

Ūmai jai pasirodė, lyg svyruotų laivelyje per gaisrą. Skęsta Henrikas, o dėdės Simono širdis dunksi taip, lyg būtų susimainiusi su josios širdimi. Dėdė Simonas sukaitęs. Čia pat, arti ir sukaitęs. Tačiau grėslumu nuo jo nedvelkia.

– Taip, – visai paprastai atsakė ji. – Nebereikėtų nei praustis, nei vakarieniauti.

Simonas stabtelėjo.

– Ak tu mūsų mažoji keistuole… Eime vakarieniauti. Senelės lovoje išsimiegosi daug geriau.

Ir tada Simonas išvydo, kad Tora jau nebe mergaičiukė. Nuo abiejų dvelkė prieskoninių augalų ir nušienautos pievos kvapais, tvoskė kaitra. Jie suuodė vienas kitą.

Negalėdamas užmigti Simonas klausėsi, kada viršuje pasidarys tylu. Jis prisiminė, kaip nušienautoje pievoje ant Toros peties padriko išsipynusi kasa. Šią vasarą jos kūno formos suapvalėjo. Ir namuose, ir pievoje ji viskuo priminė Rakelę. Tačiau trūko jos juoko. Saulėje įdegusiu veidu Simonas įsikniaubė į pagalvę, ir jam pasirodė, kad virtuvės tarpduryje išvydo besikvatojančią Rakelę su rausvų plaukų kupeta, apkibusia šienu.

Jis apsivertė ant nugaros, pabruko rankas po galva ir, įsismelkdamas į šviesią vasaros naktį, ilgėjosi Rakelės, jos plaukų ir juoko. Geidė jos taip stipriai, lyg ji būtų šalimais.

Netoliese, tarp Bekejoreto ganyklos medžių tarpo apsunkusi vėlyva vasara. Tora uodė iš ankstesnių metų pažįstamą prieskoninių augalų aromatą.

Išvešėję tarp pakriūtės akmenų aukšti paparčiai slėpė ją nuo pašalinių akių. Ši vasara kažkuo ypatinga. Ji atnešė kažką nauja. Tačiau ranka pasiekiama tvyrojo susikaupusi rauda, nors ir vyravo gerumo ir saugumo jausmas.

Grėslumas netykojo. Tačiau jis egzistavo. Vienaip ar kitaip atsiras ateityje. Kad ir kaip stengėsi nuvyti, bet ta mintis vis tiek brovėsi jai į galvą. Ji turi nustatytą terminą. Trumpą, kol viską užtvindys tamsa. Bet šiuo metu ji dar turi šviesias, ilgas vasaros dienas ir švytinčias žvainas naktis.

Tora giliai atsikvėpė. Nuo kupetų sklido šieno kvapas. Žaginiai jau buvo suvežti. Pirmosiomis dienomis samdė vyruką su arkliu. Paskui ant nugarų tampė patys.

Dėdė Simonas ir ji… Nuvilnijo tokia lengva ir maloni mintis – jis juk yra!

Apėmė pakili nuotaika, pro berželių lapus ir stambius žalius paparčius sumirguliavo saulės spinduliai.

Nerūpestinga ir rami Tora sėdėjo tako pakraštyje ir atsainiai vaikė nutūpiančias muses. Šviesa žaidė su šešėliais. Ji įsigeidė ką nors paglostyti. Kad ir kačiuką. Stipriai priglausti prie savęs ir pakuždėti jam ką nors malonaus.

Jai besėdint toje mirguliuojančioje šviesoje palengva ėmė lyti. Užkrito pirmieji sunkūs lašai. Aukštai kybojo vienas vienintelis baltas debesėlis. Kaip tik virš arklių ganyklos.

„Keista… – stebėjosi ji. – Lašai krinta tik man ant veido. Tas debesėlis skirtas man.“

O šviesos su šešėliais, nepaisydami lietaus, šoko toliau. Tora pajuto, kaip vanduo varva palaidinės iškirpte. Teka iki pat pilvo. Žemyn kaklu. Veidu ir rankomis. Netrukus ėmė lašėti nuo kasų. Dičkė mergina, bet ėmė ir tyčia permirko lietuje.

Kai Įlankoje silpnai suūkė prikimęs maršrutinis keltas, jai toptelėjo, kad buvo beeinanti namo. Lėtai pakilo ir nuėjo ištiesusi priešais save rankas. Ūmai stabtelėjo ir pajuto, kad lietus lyja tik ant galvos ir pečių, o rankas džiovina ir šildo saulė.

Už nugaros palikusi kažkokią nenusakomai nuostabią būseną, ji žvyrkeliu pasuko į Šimtabutį.

Netrukus aitrus atoslūgio pakrantės kvapas sumišo su kitais kvapais ir viskas vėl tapo po senovei.

Torai atrodydavo, kad vieni metai – tai amžinybė. Tačiau po konfirmacijos prabėgo visa vasara ir kai ji atsitokėjo, jau buvo įpusėjęs ruduo.

Vis dėlto kai kurie dalykai išlieka. Visam laikui. Ji pasikeitė. Tai neatsitiko per vieną naktį. Ne staiga, kad galėtum pasakyti, kada konkrečiai tai įvyko. Arba dėl ko įvyko.

Gal prasidėjo jau tada, kai jis buvo išvežtas iš Salos. Šiaip ar taip, tuomet, kai ji išdrįso suvokti save kaip atskirą esybę. Seniau buvo svarbiausia pasislėpti, kad niekam neužkliūtų jos buvimas.

Ir prasidėjo naujas gyvenimas. Pabudo noras švariai išsivalyti, atsikratyti visko, kas sena. Artimesnė pasidarė ir mama. Palengva. Retsykiais ji net šypsodavosi. Jiedvi susėsdavo prie virtuvės stalo, kalbėdavo apie įvairius dalykus – ir mama šypsodavosi!

Dažnai ateidavo teta Rakelė. Tora suprato, kad ji jaudinasi, nes operuojant vėžį galėjo nepavykti pašalinti visko. Nors ir kalbėjo apie save pačią, Rakelė ištardavo žodį „vėžys“ taip paprastai, kaip kiti taria žodį „peršalimas“. Tora stebėjosi. Žmonės vengia tarti žodį „vėžys“. Pernelyg baisu.

Jis lindėjo viduriuos. Tora norėjo paklausti, kurioje vietoje, bet nesiryžo. Kai paklausė motinos, atsakymas buvo neaiškus ir miglotas.

Kol Rakelė sirgo, Ingrida su Tora padėjo Simonui prižiūrėti gyvulius. Įmonėje jis buvo užverstas darbais ir vienas nebūtų spėjęs. Bekejorete Tora visada pasilikdavo su džiaugsmu, nes ten tvyrojo ypatingas jaukumas. Jis sklido nuo sienų, nors teta sirgo ir namuose jos nebuvo. Jie visada žinojo, kad ji grįš. Nėra kito žmogaus, kuris turėtų tiek gyvybinės energijos, kaip Rakelė, manė Tora. Kad Rakelė gali susirgti pavojinga liga, tokia mintis net į galvą neateidavo. Tiesiog neįmanoma.

Solė niekur neišvažiavo. Kai prašymas buvo patenkintas ir ji priimta į darbą kažkokioje miesto kontoroje, Solė pranešė apie tai Elizifai, o ši paplūdo ašaromis. Raudojo sugriebusi dukters rankas, kol visai išsekusi užmigo.

Tuo ir baigėsi.

Ilgakojė Helėnė nesugebėjo pasirūpinti savimi. Ruduo Solei dvokė kaip vežimas su mėšlu. Vos septyniolikos ji jau buvo pakeliui į nuolat bambančių bobų gretas.

Kaip išmanydama ieškojo nusiraminimo. Pragiedrėdavo kartu su Sigurdu. Su juo tarsi prisikeldavo gyventi jos nualinta jaunystė. Tačiau po to reikėdavo mitriai suktis ir plauti laiptus, prižiūrėti snarglėtus mažylius, paraudusiomis nuo neono lempų šviesos akimis pakuoti žuvų filė, o kojos ir rankos stingdavo nuo šalčio.

Ji tebevalė Otaro krautuvę. Retkarčiais pasigardžiuodavo jo kančiomis. Kad įtiktų jai, versdavo vargšą daryti beprasmius dalykus. Kartais apsimesdavo nenumananti, jog yra tokia vieta kaip sandėliukas. Kitą kartą, būdavo, išsityčios iš jo tiek, kad sukausto jam judesius, atima kvapą ir jis nepajėgia užbaigti savo reikalo.

Po truputį ji išmoko susidoroti su piktybe ir blogiu. Bet žvelgiant tikrovei į akis, ją kai kada apimdavo negeras jausmas. Kamavo vienatvė, prievartavo kasdienybė, o kartais, einant šlaitais namų link, jai pradingdavo bet koks noras grįžti į Šimtabutį. Tačiau per šeštadienio šokius ji užmiršdavo Helėnės naivumą ir savo pačios gūdžią paslaptį. Retsykiais ir ji tarsi atitirpdavo.

Būdavo, užsimano pasėdėti kur nors viena ir išsiverkti. Bet argi tai išeitis?

O laikas bėgo.

22

Nelyginant besiskleidžiantys pavasario žiedai užplūdo mintys apie Fritsą. Be svajonių, ji dar kažką turi. Gyvą būtybę! Kažkur. Vasarą namie jis retai teviešėdavo. Juodu su Randi laiką leido pas senelius Bodėje. Torai laukimas prailgo. O kai jis pagaliau grįžo, viskas pasirodė kitaip, nei ji tikėjosi.

Jis buvo ištįsęs ir šiek tiek pastambėjęs. Jam viešint namuose tą rudenį, Tora kaip galima dažniau užsukdavo pas Randi. Tačiau tarp Fritso ir Toros atsirado kažkas nauja. Jie tarsi lindėjo kiekvienas savo kiaute ir negalėjo atsiverti vienas kitam. Iš drovumo. Abudu jau ne vaikai, kad galėtų elgtis kaip seniau. Tora nebesiropštė į jo lovą. Atsirado riba tarp galima ir negalima. Niekas jos nenustatė. Taip įvyko savaime.

Tai, ką buvo sakiusi Randi, pasitvirtino: jis nuolat keičiasi – tą matė ir Tora. Pastebėjo dar kai ką: kai nutrūkdavo ryšys su girdinčiaisiais, jis likdavo vienas. Tik dabar Tora suprato, kokia beribė jo vienatvė.

Kai nusigręžusi ji šnekučiuodavo su Jorgenu, Rita, Helėne ar dar kuo, jis nenuleisdavo į jos nugarą įbestų akių. Jos maldaute maldavo: atsigręžk ir pasakyk man, kas jie tokie, ką jie sako! Torą apimdavo kaltės jausmas už tai, kad kartais neatkreipdavo į jį dėmesio, apsimesdavo nejuntanti į nugarą įsmeigto jo žvilgsnio.

Dažnai tiesiog nepakęsdavo dėkingumo, rodomo už jam skirtą dėmesį. Jai tai atrodė pernelyg intymu, nepelnyta, netgi atkaru. Ir vis dėlto ten lankydavosi. Naujajame jų bute. Jis buvo erdvus. Melodingai dūzgė mezgimo mašina, pro langus liejosi saulės spinduliai. Linksmai bendraudami, jie smaguriaudavo kakava.

Būdavo lengviau, kai prisidėdavo ir Randi. Tarsi švelninanti aplinkybė tarp Fritso kurtumo ir neramios Toros sąžinės.

Vieną vakarą Fritsas nulydėjo ją per kaimą ir dar truputį toliau. Torai netikėtai parūpo, kad jų niekas nepamatytų. Tai buvo kažkas nauja. Eidamas jis kartais ją stumtelėdavo. Švelniai. Kaip dėdė Simonas. Torai apsaldavo širdis.

Kai užkopė keliuku ant Kalvos, kur niekas jų nematė, jis paėmė jai už rankos, ir jie šypsodamiesi stabtelėjo. Buvo gera. Ji norėjo, kad būtų gera. Bet prisiminė, kaip kažkada seniai Fritsas ją palietė. Prisiminė, kad buvo tas rytas, kai viskas tapo suniokota. Tada per naktį viską stebėdamas iškarojo senasis sijonas…

Ji atstūmė jį. Taip, atstūmė. Turėjo apsisaugoti nuo grėslumo.

Tora tikrai degė noru, kad jis prisiliestų. Bet iki galo neištvėrė! Atgrasumas nugalėjo.

Gera buvo galvoti apie jį, kol jis buvo išvykęs. Viltinga. Ir niekuo negrėsė. Galėdavo kartu su juo keliauti į Berlyną. Jis taip sklandžiai įsiliedavo į jos svajas. Kuo toliau, tuo darniau. Bet jis juk gyvas ir tikras.

Tora stebėjo, kaip kasdien prie jos vis labiau artėja išorinis pasaulis. Iki tol jis apsiribojo Breilanu, Vestbiugda ir tolumoje lūžtančiomis Įlankos bangomis. Tačiau driekėsi jis, aišku, ir toliau. Neišmatuojamai toli. Ir tegul sau tūno – kodėl jai turi rūpėti? Panašiai manė ji ir apie tai, ką perskaitydavo laikraščiuose ir knygose – jos tai nejaudino. Visai kas kita svajonė, su kuria panorėjusi galėdavo pažaisti vaizduotėje. O dėl viso kito sukti galvą ar nerimauti nereikia, užsiėmimų pakanka.

Kai retkarčiais būdavo garsiai skaitomas laikraštis, labai pagyvėdavo jame aprašomas pasaulis. Žodžiai tapdavo tikroviški. Net imdavo grasinti. Nors rašoma ne apie ją.

Kai Rakelė garsiai perskaitė apie regione vykdomą savanorišką krūties vėžio patikrinimą, tai nenuskambėjo kaip įprasta laikraščių rašliava. Atrodė, kad susiję su pačia Rakele. Su artima Torai aplinka. Ji nusistebėjo, kad apie tokį dalyką Rakelė skaito garsiai. Kartą Simonas perskaitė, jog Vengrijoje, Budapešte, rusai korė žmones, o lavonus suversdavo ant tiltų, kad būtų galima į juos paspoksoti. Skaitė, kad rusai užpuolė Bulgariją ir artėja prie Jugoslavijos sienos, ir kad niršta ant lenkų, nepanorėjusių jų remti.

– Argi per karą rusai nepalaikė mūsų, norėjau pasakyti, Norvegijos? – paklausė Tora.

– O taip, palaikė, – atsakė Simonas.

– Bet dėl taikos… juk buvo susitarę?

– Šiaip ar taip, vis tiek kariaujama, tai vienur, tai kitur.

– Bet…

– Kur grumiasi galingieji, ten vienos baisenybės. Gviešiasi tai vieno, tai kito. O labiausiai nukraujuoja mažieji.

– Tad ne vien Vokietija nori… kariauti?

Tora suabejojo, ar išdrįs taip paklausti, bet ryžosi.

– Ne! Vokietijoje buvo vienas beprotis. Hitleris. Tačiau dabar yra ir daugiau bepročių, kurie nori apversti pasaulį.

– Atrodo, kad gavę valdžią vyrai nemoka ja naudotis, – pridūrė Rakelė. – Naudojasi ja tik patyčioms, žudynėms ir karams. Tai kartojasi visais laikais, – pašaipiai pridūrė.

Simonas nuleido laikraštį ant stalo ir šypsodamasis pažvelgė į ją.

– Šiandien tau vyrai nepatinka, ką?

– Eik sau…

– Gal manai, būtų geriau, jei karams vadovautų moterys? Valdytų šalį? Būtų už viską atsakingos? Ką?

– Taip! – tvirtai atsakė Rakelė.

– O kaip gali tai paaiškint? Pagrįsti?

– Įrodyti ar paaiškinti negaliu. Tik žinau, kad moterys per kančias pasauliui atneša naują žmogų. Atsakomybės, kad šis užaugtų, imasi taip pat jos. Manau, tik nedaugelis moterų gali susitaikyti, kai žūsta gyvybė. Dėl jos moterys daug vargsta. Vyrai mažiau atsakingi, nebent ant jų užgriūna išbandymai ir atsakomybė. Jie viską nusiaubia, tarsi tai būtų tik žaidimas. Mes, moterys, renkame lavonus, gimdome naujus kareivius ir kuriame naujus ryšius, – virtuoziškai išrėžė Rakelė.

Simonas paniuro. Negalėjo sutikti. Jis griežtai pareiškė nesutinkąs ir iškūrė pro duris.

Tora suvokė, kad ginčytasi ne vien apie karą. Šiaip ar taip, pasijuto bjauriai, nes viskas prasidėjo nuo jos. Pirmą kartą Bekejoreto virtuvėje ji išgirdo aštrius kalbos tonus. Nesuprato, kas slypi šiuose žodžiuose. Nujautė, kad nesuprato ir Simonas. Dėl to ir išėjo. Negalėjo atremti to, kas slypėjo tuose žodžiuose.

Visa tai labiausiai suglumino Torą. Tada Rakelė nuleido viską juokais, išvadino save „aršia boba“ ir atsivedė nuo trinkos Simoną vidun.

Tora žiūrėjo į juos pro langą ir stebėjosi. Paskui Simonas ne kartą juokavo, kad buvo užpykęs ant Rakelės, nes ši norėjusi paversti jį visų karų atpirkimo ožiu. Tačiau Tora jautė, kad jis pats nežino, dėl ko supyko. Taip, jis labiau pyko dėl to, kad neįstengė atsikirsti Rakelei, nei dėl jos žodžių.

Šis epizodas privertė Torą pasižiūrėti į Simoną ir Rakelę kaip į du žmones. Bet tai nesumenkino jos jausmų Simonui.

Ji taip pat suprato, kad motina niekada nepripažino pasaulio už savo buto sienų. Niekada nesikalba nei apie įvykius, nei apie žmones. Tarsi būtų pavojinga. Ji nepasakoja, ką perskaito laikraščiuose. Su niekuo nesiginčija. Gal todėl, kad ji, kaip ir Simonas, neiškalbi. Kad žino, jog pritrūks žodžių? Buvo pratusi kalbėti trumpai, paprastai. Kiek reikia, ir ne daugiau.

Plepėjimu Ingrida žmonių neerzindavo.

Rakelė, atvirkščiai, žėrė viską į akis.

Versdavo turėti savo nuomonę net žmogui visai nerūpimu klausimu. Su keistu reiklumu kalbėdavo su Tora, Simonu, su įmonės darbininkais ir sanitarinės draugijos moterimis. Manė juos esant lygius sau. Vertė vartoti jos žodžius. Tokia ji buvo.

Bekejoreto laikraščiuose Tora paskaitydavo ir apie kitus dalykus. Apie Aną Frank. Žydaitę, kuri kartu su šeima slapstėsi nuo vokiečių. Jai buvo penkiolika, kai vokiečiai juos surado ir sukišo į dujų kamerą. Ji visą laiką rašė dienoraštį. Jo pabaigoje parašė: „Nepaisant visko tikiu, kad giliai viduje žmonės yra geri.“

Tora troško pamatyti spektaklį arba perskaityti Anos Frank dienoraštį. Akimirką užsimiršusi nebesigėdijo esanti vokietė. Gal dėl to, kad ta Ana taip užbaigė savo dienoraštį?

Ir vis dėlto Tora ir Rakelė abejojo kai kurių žmonių širdies gerumu. O tokius žmones kaip Simonas abejonės glumino ir pykdė.

Jis negalėjo patikėti, kad krantinėje gaisrą sukėlė Henrikas. Bet vis dėlto pranešė policijai. Kai Rakelė bandė pateisinti Henriko veiksmus, Simonas sėdėjo ir tylėjo. Juk Tora žino. Ar Rakelė gynė jį dėl to, kad geriau nei kiti matė žmonių tarpusavio žiaurumą, geriau suprato, jog ir jiems reikia pagalbos, reikia, kad kas nors apgintų? Gal Rakelė darė tai dėl to, kad pati nesijautė esanti geras žmogus? Kad viskas, kas žmogiška, jai nesvetima?

Suko galvą Tora. Svarstė, kuri gi dalis jos, Toros, – vokietė, o kuri – Rakelės ar Ingridos? Ir apskritai ar egzistuoja jos pačios „aš“? Kas būtų visiškai nauja, ko niekada nėra turėjęs joks kitas žmogus.

Kodėl ji Tora Johansen ir gyvena Saloje? Kodėl jaučiasi esanti viena tokia pasaulyje? Išskirtinė? Neturinti panašių į save? Iš kur tas jausmas, nors ir supranta, kad ji šiame plačiajame pasaulyje tik nedidelė skiedrelė? O aplink – kosmosas. Beribis ir nesuvokiamas. Atsiradęs iš savęs, savyje augęs ir miręs, paskui – atgimęs iš naujo.

Negana to, kad kamuoja šie dideli klausimai, dar žmogui duota laisvė apsispręsti, kas teisinga, o kas ne. Gėrio ir blogio verpetai sūkuriuoja visuose žmonėse.

O vienas žmogus, kuris labiausiai kentėjo, buvo persekiojamas ir pasmerktas mirti, įstengė pasakyti: „Visi žmonės tikrai turi gerumo.“

Ir Tora regėjo save įsikibusią į juodus Henriko plaukus. Tas artumas kėlė šleikštulį. Ji žinojo, kad Henriko gyvybė kabo ant plauko. Taip pat žinojo, kad jį laiko virš vandens ne gerumas, o baimė. Baimė dėl būsimų dienų ir naktų. Atsiribojimas nuo visų svarbiausių dalykų.

Tai jį ir išgelbėjo. Tai, kad Tora nenorėjo įsileisti į save tokios bjaurasties, su kokia jai teko susidurti tikrovėje.

Vis dėlto ji nutarė pasiimti iš bibliotekos Anos Frank dienoraštį. Ji prisivers perskaityti šią knygą, nors ten ir aprašyta, kokie sužvėrėję ir baisūs buvo vokiečiai.

23

Nuvoždama bidonėlio dangtį, Tora jas aiškiai nugirdo. Pienininkė dar bandė užčiaupti kampe susispietusioms moterims burnas. Bet, nelaimei, žodžiai jau buvo išlėkę.

– Sako, kad Henrikas Tostė gavo atostogų ir parvažiuos namo.

Ji taip ir liko stovėti ant apšalusio keliuko kaip įbesta. Ant žvyro vilnimis gulėjo sniegas. Prieš Kalėdas truputį pasnigo. Paskui, kaip įprasta, per pačias šventes nuožmiai siautėjo pietvakaris.

Užkopusi ant Kalvos atsitokėjo einanti namo be pieno, bet atgal į kaimą kojos nebenešė.

Nušiurusioje stoginėje, kur veikė pieno supirkimo-pardavimo punktas, lempos gaubto viduje dar nuo vasaros užsiliko kelios didelės musės. Dabar jau nebegyvos. Be paliovos rydama nežinia iš kur besikaupiančias seiles, Tora pratarė:

– Du litrus.

Tarsi stikliniame karstelyje nejudėdamos gulėjo negyvos musės.

Pienininkė sužiuro į ją. Smalsiai. Toks jausmas, lyg kas nors nešvariais pirštais knaisiotųsi po tavo kūną. Mergaičiukė išlėkė be pieno. Nugirdo kalbas. Tokie dalykai pro pienininkę nepraslysta. Kaime įvykių mažai. Toks Toros jautrumas palaidiems liežuviams galės vėliau pasitarnauti maloniai plepant su klientėmis. „Tie žodžiai užgavo Torai širdį… – sakys daktaro žmonai, atėjusiai pieno. – Bandžiau jas nutildyti… bet mergaitė nugirdo…“ Ir perbraukdama ranka sau per kaktą nutaisys užjaučiamą miną. Dar pridurs nesuvokianti, kaip Ingrida gali pakęsti tą valkatą. O jau tada! Kaip maišui praplyšus sulalės visų liežuviai. Žvangčiojant bidonėliams, moterys klegėdamos žers savo nuomonę. Pasipils istorijos, įkaitindamos žiemos nublyškintus skruostus. Tas jų klegesys ringuos iki aptriušusios palubės, kur ant paskutinį kartą keistos lemputės vis dar matosi pirštų atspaudai.

Pienininkė įbedė į Torą akis. Kostelėjo.

– Ar Henrikas parvažiuos?

Tora pastatė bidonėlį ant prekystalio priešais save. Rankenėlė piktai tarkštelėjo, o dangčio niekaip neatplėši. Ji nepratarė nė žodžio. Stumtelėjo bidonėlį tiesiai į kitapus prekystalio pūpsančią krūtinę. Taip stipriai, kad indas net bumbtelėjo į pilkšvą ceratinę prijuostę. Torą persmelkė piktdžiuga.

Ji panūdo kumščiais nutildyti visus pasaulio žodžius. Panoro šlapintis. Įširdusi pienininkė pieną pylė neskubėdama.

Posūkyje į Šimtabutį Tora prisėdo ant Poilsio akmens. Iš ten jos kamaraitės langų nesimatė. Besėdėdama ji taip sustiro, kad nebus sunku motinai paaiškinti, kodėl dreba visu kūnu. Sėdėjo įsistebeilijus į skraite sudėtas savo rankas. Visa virpėjo, dantimis be atvangos kalendama nykų, monotonišką motyvą. Atrodė, tarsi mato save iš šalies: sėdi ant akmens sukryžiavusi rankas, tokia menka ir nepaguodžiama.

Ar ši diena ypatinga? Tvyro slegiantis rūkas. Viskas aplink kažkaip nerealiai kinta. Vangiai juda debesys, medžiai ir net namai. Lyg kažkam atkakliai priešintųsi, ir tik jai vienai žinoma kam. Nuo jūros slenka šarmotas rūkas. Tolumoje ošia milžiniškos bangos. Jų nesimato. Ausis pasiekia tik jų nesibaigiantis galingas ošimas. Baimė nuslūgo, kai ji ėmė sau tvirtinti, kad tai nieko daugiau, tik šarmotas rūkas ir bangos. Tik šaltis.

Taip ir liko sėdėti. Tuomet ant jos ėmė virsti degančios lentynos, klebetuodamos varstėsi durys. Sukdamasis verpetais pašėlusiu greičiu artėjo jo veidas. Tora palinko į priekį ir, sunertas rankas įspraudusi tarp kelių, ėmė kalbėti maldas, kurių niekada nesimokė. Ir kurios Viešpačiui gal net pernelyg bjaurios, nes kilusios iš tikrovės. Ji sunkiai pešė iš savęs žodžius. Tarė juos tarsi mėgindama užkalbėti savo besidaužančią širdį.

Pamažu ošimas tilo. Gamtovaizdis vėl tapo savimi. Šarmotas rūkas tebuvo nuo jūros sklindanti dargana. O godžių liepsnų pleškesį pamažu nuslopino šniokščiančios bangos. Pagaliau pavyko nuvyti jį šalin. Atsiriboti.

Kai atverdama duris pajuto namų šiluma sušildytą rankenos žalvarį, ji jau buvo apsisprendusi. Širdį kaustė baimė.

Sėdėdama prie siuvamosios, motina pakėlė akis ir nusišypsojo linktelėdama galvą. Kambaryje jauku, pro krosnelės plyšius šokčioja liepsnų atšvaitai, stalas apšviestas palubėje kabančios lempos šviesa – visa tai kliudo įgyvendinti sumanytą planą. Ir vis dėlto net nenusivilkusi Tora priėjo tiesiai prie motinos. Abiem rankom įsirėmė į stalą. Neįprasta šitaip stovėti ir priverstinai iš aukšto žiūrėti suglumusiai motinai į akis. Atrodo, jos jau regi, kas bus pasakyta. Pamažu lūpas suvirpino šypsenėlė. Lyg atsiprašinėjanti. Vos pastebima, drovi.

– Pieninėje nugirdau, kad lauki parvažiuojant Henriko.

Ingridos rankos nuslydo į skraitą kartu su audiniu. Tarsi nebūtų jo nė laikiusi. Veidas neteko išraiškos. Bolavo tarsi tuščias, gražiai tamsiais plaukais įrėmintas lopas.

– Taip, išties. Regis, pamiršau tau pasakyti, – pasakė lėtai ieškodama tinkamų žodžių.

– Pamiršai?

Tora palinko prie pat Ingridos veido. Prasiviepė lūpų kamputis. Ingrida pažvelgė į ją baimingai.

– Taip, pamiršau!

Torai prieš akis stojosi teta Rakelė. Tarsi pamėgdžiodama jos balso skambesį rėžė:

– Jei dar nepamiršai, kad ir aš esu, turėtum pranešti man, kas svarbu.

– O kas blogo, jei Henrikas parvažiuos?

– Aš nežinojau. Nežinojau, kol apie tai nenugirdau kaime. Mama, nejaugi nesupranti?

Ingrida pakilo. Kojas uždengė nuslydęs stambiomis gėlėmis margintas audinys. Kokia nepagarba naujajai ponios Dal suknelei, o juk ji skirta dėvėti per draugijos sueigas.

– Aš pamiršau, girdi? Šitaip kalbėti su manimi nevalia, Tora! Ir nepanašu į tave. Mudvi juk šitaip nesikalbame.

Ingrida atgavo orumą. Griežtai žvilgtelėjusi į Torą pakėlė nebaigtą siūti suknelę.

– Tokių dalykų, mama, pamiršti negalima! – atkišdama smakrą tyliai pasakė Tora.

Tai Ingridai nuskambėjo tarsi grasinimas.

– Tokių dalykų, mama, pamiršti negalima! – atkariai pakartojo Tora.

Ingrida pažvelgė į dukterį. Lyg matytų ją pirmą kartą. Nedaug paaugo per pastaruosius metus. Bet kūno formos pasikeitusios. Suapvalėjusios. Veidas neįžvelgiamas. Stambi nosis jau gražiai dera su kitais veido bruožais. Tora visada buvo seniokiškai paniurusi, mena Ingrida. Seniau ilga nosis suteikdavo veidui atšiauroką išraišką. Pabrėždavo lieso kūno kampuotumą. Dabar Ingrida matė, jog pokyčiai Torai į naudą. Ji nepastebėjo, kaip mergaitė jau beveik subrendo. Truputį gėda, kad nekreipė į ją dėmesio. Kad apeidavo Torą, nors būtų derėję apie viską su ja pasikalbėti.

Atsitiesė įrėmusi dešinę ranką į kryžkaulį. Pati to judesio gal net nepastebėdavo, bet Tora suprato, kad motinai vėl skauda nugarą.

– Ne, tokių dalykų pamiršti tikriausiai negalima, – tyliai tarė Ingrida.

Tokio prisipažinimo iš motinos Tora nesitikėjo. Todėl suglumo. Laukė, kas bus toliau. Bet nieko neįvyko. Tora suprato, kad tai, ką privalėjo pasakyti, ji jau pasakė. Šiaip ar taip, palengvėjo, nes įvykdė prie durų priimtą sprendimą.

Motinos pagailo. Bjaurokas jausmas. Mat visada, kai ką nors nugirsdavo apie motiną ar pamatydavo ją apgailėtinomis aplinkybėmis, Tora tarsi prarasdavo dalį savęs.

– O gal mudvi baiminamės jo atvykimo, ir tu, ir aš? – žiūrėdama motinai tiesiai į akis, paklausė Tora. Pabrėžtinai svariai.

– Nežinau, – nuvargusiu balsu atsakė ši ir, slėpdama veidą delnuose, susmuko ant kėdės prie siuvamosios.

– Ar būtinai turi čia parvažiuoti?

– Betgi čia ir jo namai.

– Ar tu jo nori, mama?

Riba tarp jųdviejų išsitrynė. Nebeskyrė niekas. Tora suprato, kad ji labai skaudina motiną. Bet tai buvo neišvengiama. Ji nebepajėgė ištverti vienatvės. Suprato, jog jau seniai nori, kad motina atsivertų. Nori, kad į ją įsižiūrėtų, duotų ženklą, jog mato. Bet čia pat tvyrojo baimė. Niekas negali nuspėti, kas bus vėliau. Kitą dieną. Juk negalima pamiršti, kad šios dienos darbai atsiliepia rytojui.

– Privalau. Jis mano vyras. Čia jo namai. Mūsų namai. Visi mes klystame… Visiems reikalingas savas kampas…

Žodžiai nuskambėjo tyliai, bet ryžtingai, tarsi viskas jau būtų buvę permąstyta iš anksto. Tora suprato, kad motina širdyje seniai išteisino Henriką. Suprato ir tai, kad po šios jo pergalės Torai vietos nebėra.

Tora nebesitvardė. Plykstelėjo neapykanta. Neapykanta? Joje glūdi neapykanta? Taip, žinoma, taip! Dabar neapykanta net nustelbė baimę. Dabar, kai jau žino, koks gali būti gyvenimas be jo. O jis ir vėl ims jai grasinti.

– Aš nenoriu, kad jis čia gyventų!

– Argi tu iš tikrųjų taip manai, Tora?

– Kaip tik taip.

– Tu jam to niekada neturi parodyti.

– Bet juk jis uja mus, o paskui prisigeria? – tarsi mesdama kaltinimą motinai, sugriežė dantimis Tora.

– Henrikas pasikeitė. Ten… jis giriamas už nepriekaištingą elgesį.

Ingrida neprisivertė ištarti žodžio „kalėjime“.

– Jeigu jis grįš, aš čia negyvensiu! Girdi, mama? Nenoriu!

– Tora, vaikeli, mes juk turime jį priimti. Jam mūsų reikia.

Ingrida sužiuro į dukterį pasibaisėjusi. Tiesiog neįtikima, kad ji gali taip elgtis. Visai nepanašu į ją.

– Mudvi neturime gėdytis Henriko. Jam reikia padėti, – ramiai ir tvirtai ištarė ji.

– Aš nenoriu, kad jis čia gyventų. Nieko aš jam neprivalau padėti. Girdi, mama? Tau pačiai gėda! Manai, nematau, kad tau gėda, kai jis nusigeria. Kaip tu bijai, kad jis muš ir keiksis. Tau… Tau… Man irgi baisu!

Tora pajuto, kad dabar viskas prasiverš. Viskas, ką ji nori išsakyti apie baimę. Įsikniaubs į mamos kelius ir išsipasakos. Viską! Bet ar tai įmanoma? Ne, to padaryti ji nepajėgs.

Tora susmuko. Nelyginant koks skudurų maišelis. Suglamžytas ir nušiuręs. Ingrida išgirdo keistą ūbčiojimą. Jame buvo daugiau maišto nei raudos. Ingrida atsisėdo ant grindų greta dukters. Rankos nejučia ėmė glostyti pasišiaušusias Toros kasas. Kai Tora pravirko, Ingrida lengviau atsiduso. Dukra dabar jos jau nebegąsdino. O ką tik ji kinknojo galustalėje ir buvo visai neaišku, kaip ją sutramdyti.

O dabar Ingrida gali ją numaldyti. Pasaulis turi ilgą patirtį, kaip elgtis su raudančiomis ant grindų mergaitėmis. Visos kartos tą patirtį turėjo ir tebeturi. Kaip savaime suprantamą dalyką buvo ją perėmusi ir Ingrida.

Klasės langus šerkšnas išdabino rožių raštais. Almaras kūreno nuo šešių ryto, bet vaikams susirinkus devintą šiluma vos jautėsi. Tora niekada nežinodavo, kojos styra nuo šalčio ar nuo šaltų it ledas minčių.

Ji įsikniaubdavo į vadovėlius. Jų viršeliai paslėpdavo ją nuo visų ir visko.

Trūkęs skaudulys, kai ji išklojo motinai, jog nenori jo matyti namuose, tebesopėjo. Žaizda tebepūliavo. Dar liko žodžių, kurių pasakyti negalės niekada. Niekada. Nes tuomet sustotų laikas ir aplinkui viskas sugriūtų.

Sėdėdama priešais „konfirmanto“ katedrą, apie tai ji kartais galvodavo daugiau nei apie privalomus dalykus. Tačiau žvilgsnio nuo „konfirmanto“ niekada nenuleisdavo. Niekam nebūtų atėję į galvą, kad jos mintys plevena kitur.

Solė jau suaugusi ir užsiėmusi darbais, Tora jautėsi vieniša. Atklydo į galvą mintis, kad iš visų kaime ir Saloje gyvenančių žmonių artimo jai nėra nė vieno. Po operacijos ir ligoninės teta Rakelė kažkaip nutolo. Kai kada Tora nueidavo į Bekejoretą ir be jokio reikalo. Norėdavo pasižiūrėti, ar virtuvėje viskas taip pat kaip seniau. Ar išlikę tie patys kvapai.

Atklysdavo mintys ir apie Berlyną. Kad kada nors ten nuvažiuos. Bet dabar jau nebemanė, jog tai gali atsitikti savaime. Suprato, jog kai kuriuos dalykus reikia daryti savo pačios jėgomis. Ji vis dar vaikiškai pasikliovė teta Rakele: ši viską sutvarkys taip, kad ji galės ten nuvažiuoti. Bet pamažu suprato, jog ir iš tokių dalykų reikia išaugti. Tai nebederėjo prie jos subrendusio kūno. Jau negalima laukti, kad besikvatojanti teta Rakelė apsisuks kelis ratus ir Tora atsidurs pas savo senelę Berlyne. Tikrovė ne tokia.

Tačiau šitokiomis valandėlėmis reikia mėgautis, nes ji žino – ateis laikas, kai jų karštai ilgėsis.

Maudulys pilve jau seniai buvo dingęs. Gyveno, lyg tikėtų, kad jis niekada negrįš. Tačiau dabar tas maudulys vėl pjovė, atrodė sunkus kaip akmuo ir baisiai skausmingas.

Jei perskaityta knyga nepateisindavo lūkesčių, gulėdama lovoje nakties tyloje ji perrašydavo ją. Pakeisdavo iš pagrindų, o paskui nebesusigaudydavo, ką buvo perskaičiusi, o ką prasimaniusi.

Gyvenime taip nebūna. Taip neatsitinka, jei esi Tora.

Jis parvažiuos. Kai sužinojo, kad Tora nenori jo matyti namuose, mama pasielgė didžiadvasiškai. Ausų neapskaldė. Tora to nesuprato, juk ji užsipuolė motiną netikėtai. Tačiau Torą buvo apnikęs neįtikimas ryžtas garsiai iškloti visą teisybę apie nenorą gyventi su juo po vienu stogu.

Ji ieškojo savyje stiprybės, svarstė atvejus, kai motina dirbs popietinėje pamainoje, o jis sėdės namuose. Apmąstė, ką darys, kad pati namuose nepasiliktų.

Ji daugiau nebekentės!

Tora įsisvajodavo apie malonius dalykus. Širdį sušildydavo mintys apie tai, kas visų geriausia pasaulyje: Bekejoreto namų jaukumas. Gonkose – vos juntamas gyvulių kvapas. Namuose tvyro gerumu ir saugumu dvelkiantis valgio aromatas – kepama mėsa. Ant krosnelės smilkalai. Meili Rakelės katytė. Rakelės juokas. Simono…

Bekejoretas sušildydavo kiekvieną. Veidai sušvelnėdavo. Kad ir kas tu būtum ir kokiais reikalais lankytumeisi. Visi pasijusdavo gerumo palytėti. O baltos to namo sienos gynė dar išlikusias geras mintis nuo pasaulio bjaurasties ir šlykštybių. Ar taip ir yra? Tora nebuvo tuo tikra. Tik žinojo, kad baisiai nori būti ten – visą laiką. Toje šilumoje. Tarp tų garsų.

Minkštos puskojinės, net laiptai girgžda gerumu. Šviesą spinduliuoja palaimingos šypsenos ir juokas. Baltoji staltiesė, prie kurios nekimba dėmės. Durpių dėžė, svetingai priglaudžianti Torą su knyga rankoje. Kiti jau nuėję pogulio. Knygą apšviečia virš krosnelės įtaisyta lemputė.

Tačiau Tora nuvijo tą nerealią svajonę. Nereikia galvoti apie tai. Dabar privalu perskaityti nuo čia iki čia, nes rytoj – geografijos kontrolinis. Ji turi gauti geriausius pažymius. Po vidurinės ji tęs mokslus Breilano gimnazijoje. Taip pasakė Simonas. Šią vasarą per šienapjūtę. Net jeigu jo nebeliktų, ji privalanti tęsti mokslus. Bet Simonas gyvas – ją užliejo saugus jausmas. Be tetos Rakelės, daugiausia gyvybinės energijos turi dėdė Simonas.

Reikia galvoti tik apie vieną dalyką – ateitį. Visa kita ateis savaime. Ir kai jis staiga atsiras namuose, reikės su tuo susitaikyti.

Toros pažymiai buvo geri. Visada.

Ingrida peržvelgdavo juos. Išsiblaškiusi lyg ir pagirdavo. Atsainiai, tarsi ir nesupykdama, kad tie pažymiai rodomi visai ne laiku. Tora pasijusdavo tokia menka. Kaip jūros skalaujamas akmenėlis.

Pažvelgė į motiną. Ir pamatė ją susikrimtusią kaip seniau. Kai jis dar buvo čia.

Išsišovę pamėlę skruostikauliai, baltas gyslotas kaklas.

Torai norėjosi prasmegti. Praeitis sugrįžo. Jis jau buvo įžengęs į Šimtabutį. Juto jo šnopavimą. Tą alsų šnopavimą. Žinojo, kad koridoriuje, suvynioti į gumulą, drykso jo drabužiai.

Tora išplėšė iš Ingridos rankų kontrolinį darbą ir puolė į kamaraitę. Ją pasivijo motinos balsas. Maldaujantis. Išbėgo ne dėl motinos. Dėl jo. Ji visada maldaus jam atjautos.

Tora suglamžė kontrolinį ir nusibloškė drabužius. Vis tiek jau vakaras.

Motina pravėrė duris.

– Ko dabar išlėkei kaip gaisro vejama? – pasigirdo senas įgrisęs zirzėjimas. Tiesiog nepakeliama.

– Aš niekur neišlėkiau. Tai tu nesidomėjai, kai aš tau rodžiau.

– Tora! – aštriai nuskambėjo motinos balsas. Kaip tais laikais, kai Tora dar buvo vaikas.

Bet dabar tas balsas jos nebegąsdino. Pasijuto visai jo nebijanti. Tikriausiai niekada ir nebijojo. Jis veikiau žadindavo gailestį. Todėl išgirdusi suklusdavo. Žinojo, kad yra balsas, kuris pačią motiną gąsdina. Ji užrikdavo ant Toros todėl, kad bijojo pati.

Torai nusmelkė širdį. Žvelgė į naktinės lempos apšviestą motinos veidą. Atplūdo seniai pažįstama gailesčio banga. Atrodė, tarsi eitų basa aštriais akmenimis. Norėjosi nuo to pabėgti. Pasislėpti savyje.

Pasislėpti kambaryje už užrakintų durų. Kur nėra jokių balsų. Jokių. Kur tik ji viena. Ir priklauso sau pačiai, nes niekas jos nemato.

Ingrida prisiartino prie lovos krašto. Regėjos, kad ją gaubia nepramušamas kiautas. Per jį prasibrauti Tora neįstengs. Ji nusisuko.

– Tu tapai tokia ūmi, Tora. Neturėtum taip elgtis su manimi.

– Taip.

– Bent jau galėtum pasakyti, kas yra…

Ausis varstė po visą namą aidintys garsai. Nelyginant kalėjime. Sunkiai besivelkančios Elizifos žingsniai. Nesibaigiantis šlepsėjimas. Tora nepajėgė aiškiai galvoti.

– AŠ NENORIU, KAD JIS ATVAŽIUOTŲ!

Motina klestelėjo ant lovos krašto. Kažkas išvagojo jos veidą. Bjauriomis ir giliomis raukšlėmis. Tora žino kas. Ji pažvelgė į motiną iš šalies. Jos veidas įsitempęs ir užsisklendęs.

O kad ji suprastų! Kad suprastų! Dieve, padėk mamai suprasti! Ne, ne! Tegul taip ir lieka.

Tora kilstelėjo lovoje ir apkabino ją. Pasėdėjo taip valandėlę. Susiglaudusios.

– Tai tik dėl to, kad tu nesidomėjai mano pažymiais… – sušnibždėjo Tora.

Motina laikė ją apkabinusi. Nerimastavo, bet atsiverti neįstengė.

– Man taip pat rūpi, kaip čia viskas… susiklostys… – pagaliau tarė ji. – Ką sakys žmonės… – pridūrė dvejodama.

Tas prisipažinimas užėmė Torai kvapą. Kaip viskas trapu. Prisispaudė prie jos. Motinos žodžiai buvo lyg pagairėje plakamos šermukšnio šakos. Virpėjo, bet nelūžo. Laikomos tvirtų šaknų, jos stengėsi pasiekti…

– Ne jų reikalas, – tvirtai pareiškė Tora.

Jos lūpomis kalbėjo Rakelė. Tetos čia nebuvo, bet Toros burna bėrė jos žodžius.

– Gal ir taip… Maniau, tau rūpi kaip tik tai. Kad tau… kad tau gėda…

– Ne.

Tora apsisprendė. Tokio pokalbio nereikia. Jis pavojingas kaip pavasarį iškorijusi ledo lytis.

– Jis toks aršus. Su Henriku niekada nėra ramybės.

Tora ištarė jo vardą. Įstengė padaryti tai dar kartą.

– Jis pasikeitęs, – susigėdusi tarė Ingrida.

Tarsi už akių šnekėdama ji būtų išdavusi vyrą.

– Kaip?

– Nebegeria. Manau, išmoko pasižiūrėti ir į save patį. Nebijok tų kelių dienų, Tora. Mes atlaikysime. Ir žmonės pratinsis prie jo. Kol jį išleis…

Ji nuščiuvo. Atsitraukusi maldaujamai žvelgė į Torą tol, kol ši nudelbė galvą, kad motina nepamatytų akių.

Ingrida išėjo iš kamaraitės ir, uždariusi paskui save duris, su palengvėjimu atsiduso.

Tora susigūžė tamsoje.

Vokiečio vaikas.

Vokiečio išpera.

Pavainikė.

Katė ant tvoros. Dar nenugaišusi. Kol kas ne. Ji ir kandžiojasi, ir draskosi.

24

Pasitaiko, kad žmonių maldos esti išklausomos.

Žvarbią kovo dieną, kai kaimo prieplaukoje turėjo išlipti Henrikas, tebuvo iškrautos dvi partijos prekių ir keletas cemento maišų. Tiltelis tarsi lūkuriavo.

Tačiau niekas daugiau neišlipo.

Su atbula širdimi Tora stovėjo šalia motinos prieplaukos sandėlio pasienyje.

Jis neatplaukė.

Vos atgaudama kvapą nuo neapsakomo palengvėjimo, Tora įsispraudė tarp dėžių atsipeikėti, kad paskui galėtų atlaikyti motinos žvilgsnį.

Ingrida nuskubėjo į Simono kontorą paskambinti. Ir išgirdo. Jis apsigalvojęs. Nenorįs.

Blyškus Ingridos veidas tapo baltesnis už popierių. Pirštai maigė krepšelio rankenas. Prisėsti nenorėjo. Kavos atsisakė. Būtinai norėjo susimokėti už telefoninį pokalbį. Žiūrėjo įsmeigusi akis į kažkokį tašką virš Simono galvos, tarsi kambaryje tai būtų svarbiausia.

Visa švytėdama Tora stovėjo prie durų. Nebesitvardė. Džiaugsmas liejosi per kraštus. Simonas tai matė. Sėdėdamas krėsle jis nuoširdžiai ramino tebestoviniuojančią Ingridą.

– Jam tikriausiai nelengva imti ir parvažiuoti – vos kelioms dienoms…

– Taip, čia, Saloje, žmonės nelinkę vienas kitam palengvinti gyvenimo… – be pykčio tarė Ingrida. Nekandžiai, be pagiežos.

– Taip jau yra… – nutęsė Simonas, lūkuriuodamas, kur link pakryps pokalbis.

– Tai jis neparvažiuos, kol… kol neišeis visam laikui?

– Taip sakė, – muistydamasis pratarė Simonas. Kalbėtis telefonu prisiėjo jam. Turėjo prisistatyti, išklausinėti, kad galėtų pranešti Ingridai. Ūmai jį pagavo įniršis ant to žmogaus, per kurį visiems teko nukentėti. Juk tas niekada neprisiimdavo jokios atsakomybės ir nedarė to, ką privalėjo. Kai Ingrida pasuko durų link, Simonas susižvelgė su Tora, mirktelėjo, tarsi būtų suokalbininkas.

Tada Torą užplūdo džiaugsmas. Vienaip ar kitaip ji turėjo jį išlieti.

– Na, ir kas? – išdrožė pernelyg garsiai. Jos balse, lyg urduliuojančiame krioklyje skardėjo džiaugsmas, netelpantis ir į plačiausią erdvę. – Tu juk gali nuvažiuoti jo aplankyti? – pridūrė ji.

Bet Ingrida liko stovėti kaip įbesta. Ji taip pat girdėjo mergaitės balso skambesį.

Paskui atsitiesė ir išėjo, Tora įkandin jos.

Tora nesuprato, kodėl ji taip pasielgė. Nebuvo jokio reikalo ką nors sakyti. Palengvėjimą galėjo laikyti savyje. Pasimėgauti juo, kai liks viena. Motinai ir taip sunku. Nereikėjo išsiduoti Simonui, kaip nenori, kad tas grįžtų namo. Reikėjo pagailėti motinos.

O vis dėlto – kaip saldu nepaklusti! Tarsi atkeršytum už tai, kad motina visada pirmenybę teikė jam. Už tai, kad ji griežtai paliepė Torai kartu eiti į prieplauką. Nors ir gerai žinojo, kad Torai neapsakomai sunku – stovėti lyg mažam vaikui ir laukti žmogaus, kurio negali pakęsti.

Tokios mintys kamavo ją visą dieną. Ir dar ta negyjanti žaizda… O motina gyveno namie ir nieko nepastebėjo.

Pagaliau Tora išsprūdo į lauką. Paslankiojo po prieplaukas. Apsuko Randi namą, bet užeiti buvo nepatogu. Priėjo keliuką į Bekejoretą, bet nuo vartų pasuko atgal.

Gniaužė rankas pirštinėse tarsi be perstojo kurstydama palengvėjimo ir džiaugsmo liepsnelę. Maitino tą silpnai rusenančią ugnį smulkiais vilties ir optimizmo šapeliais. Vaikštinėjo, kol sukaito.

Motina gyveno aklinai užsisklendusi. O Berlynas buvo virtęs beprasme vaikiška svajone.

Beliko gimnazija. Gimnazija! Ir kambarėlis Breilane. Žinoma – ji ten mokysis! Reikės maldauti, prašyti, na ir kas. Bet mokytis ten ji išvažiuos.

Retkarčiais ją nupurtydavo mintis apie namuos likusią Solę. Bet taip atsitiko dėl Elizifos ir mažų vaikų… O Torai viskas seksis kitaip. Dėdė Simonas juk patvirtino, kad ji mokysis gimnazijoje. Juk Tora – galvočiausia kaimo mergina! Be abejonės.

Ir vis dėlto ji jautėsi, lyg būtų įkalinta šiurpiame, drėgname rūsyje. Ten net katės neatslinkdavo prieglobsčio ieškoti. Kas gi gali ištverti ant šalto kaip ledas grindinio? Ištverti neapykantą, tvyrančią tarp suskilusių sienų.

Tora perskaitė, kad Berlynas tapęs vienišų moterų miestu. Vakariniame jo sektoriuje gyveno 1 200 000 moterų ir tik 900 000 vyrų. Vakarų Berlyne vėl kėlė galvą nacizmas. O Niurnbergo parke buvo iškelta vėliava su Hitlerio svastika.

Ar tik čia ne jo kerštas? Už tai, kad taip džiūgavo jam neparvažiavus, jis pavertė Berlyną gūdžiu ir nesaugiu miestu.

Galiausiai išryškėjo paprasta mintis – ji nori, kad jis mirtų. Ji, Tora. Vokietė. Vokiečiai norėjo, kad žmonės mirtų. Šitokia lemtis.

Dienos Šimtabutyje slinko įprasta vaga. Tirpo ir viduje, ir lauke. Saulė viliojo laukan į šviesą.

Tolesnio Toros likimo po vidurinės mokyklos jos nesvarstė.

Ingrida vis delsė. Ji žinojo Toros svajones. Popierinių krepšelių pakraščius nurašinėdavo išsamiais paskaičiavimais. Tačiau baigtinės sumos apskaičiuoti dar nepavyko, nes Ingrida niekada nežinojo, kiek uždirbs. Kol kas ėjosi ne per blogiausiai.

Leisti Torą į mokslus Breilane – ne jos kišenei. Vien pigiausio kambarėlio nuoma juos visiškai nuskurdintų.

Ji pasižiūrėdavo į Solės rankas. Jai septyniolika, o kopia laiptais kaip sukriošusi senė. Ingridą taip pat kamuoja nugara ir suka sąnarius. Bet baisiausia ne tai, o visur užtrenkiamos durys. Neviltis. Metai kaip lakus smėlis, byrantis tarp paraudusių, geliančių pirštų.

Ingrida suprato, kad norėdama nuo šito apsaugoti Torą turės gerokai pasiplėšyti.

Retkarčiais Ingrida pažvelgdavo į savo padėtį iš šalies. Panašu, kad virš jos galvos kilo ir vėrėsi juodos bangos. O ji tik stovėjo ir žiūrėjo, bet nieko padaryti neįstengė.

Naktimis girdėdavo, kaip be paliovos trinksi kalėjimo vartai. Nenutildami.

Baigėsi tuo, kad ji nuėjo į Bekejoretą prašyti Simono garantijos Taupomosios kasos paskolai gauti. Po tais apskaičiavimais ji privalo braukti riebų brūkšnį. Banko valdytojas kietas kaip plienas. Bet nusileido, kai gavo pažadą dėl garantijos.

Visą valandą besėdint Bekejorete prie kavos puodelio Ingridai nuo įtampos perštėjo akys ir kaip drebulės lapai tirtėjo rankos, kol pagaliau ji prakalbo apie reikalą. Iš pradžių žodžio nesurezgė. Paskui suvilgiusi lūpas ji iš didelio voko ištraukė paskolos sutartį.

Rakelė to ir tikėjosi. Simonas taip pat. Nuo tos akimirkos, kai Ingrida pasirodė tarpdury. Mat į Bekejoretą ji atsinešė juodo lako rankinę. Nemadingą, griozdišką, nudrengtą. Viena rankena buvo sutaisyta. Kruopščiai ir tankiai nudygsniuota juodais siūlais.

Simonas lėtai pasitrynė smakrą. Paskui, dirsčiodamas į Rakelę, ėmė mąsliai rikiuoti mintis:

– Mielai pasirašyčiau, bet esu tiek prasiskolinęs bankui, kad vargu ar mano garantija juos tenkins. Todėl ir sakau… Aš tau paskolinsiu pinigų. Tai bus tarp mūsų. Sakau tau tiesiai, palūkanų bankui ir visuomenei esu prisimokėjęs su kaupu.

Rakelė ramiai linktelėjo. Stengėsi neparodyti, kad šitaip juodu nusprendė anksčiau, nei čia pasirodė Ingrida.

Ši dvejojo, ar sutikti. „Jis ir taip turi daug paskolų“, – manė. Tačiau Simonas tik nusijuokė sakydamas, kad pinigai už mergaitės mokslą – vieni niekai, palyginti su tuo, ką praryja jo įmonė.

Grįždama namo su nebereikalinga banko sutartimi rankinėje Ingrida stengėsi save suprasti. Ir džiaugsmą, ir palengvėjimą slopino būtinumas dėkoti. Ir vėl reikia dėkoti. Lankstytis iš dėkingumo.

Ar taip bus visada? Niekada nebus galima atsitiesti ir tokiai išlikti? Atsiminė giliame krėsle įsmegusią lipšnią ir linksmą kaip lėlė Rakelę. Ir širdyje šmėkštelėjo priešiškumas. Nuožmus.

Simonui tokio jausmo ji nepajuto. Ir tai jos nesuglumino.

Torai pasisekė, nes Giuna padėjo parašyti prašymą į Breilano komunalinę gimnaziją, kur mokslo metai prasideda rugpjūčio 27 dieną. Giuna asmeniškai parašė mokinės Toros Johansen charakteristiką ir paprašė jai nemokamo mokslo bei stipendijos.

Kol Giuna rašė, Tora sėdėjo mažyčiame jos butelyje, kuris buvo atokiau nuo klasių, ir mėgavosi Giunos plokštelėmis.

Dont be cruel! – dainavo Elvis. Šiandien jo aksominis balsas skambėjo itin švelniai.

Kambario spalvos švytėjo taip skaisčiai. O koks gražus prie prašymo palinkęs Giunos veidas. Ir Ritos ritmingai mėtomas kamuolys džiugiai bumbsėjo į sieną.

Tora užuodė lengvą Giunos cigarečių kvapą. Ant „Blue Master“ pakelio – mėlynas žirgas!

Paskui sėdėdama atoslūgio pakrantėje ji nieko nedarė, tik alsavo. Ilgai. Buvo pašte ir išsiuntė didelį, rimtą laišką. Laisvės laišką! Pro primerktus vokus mirguliuodami skverbėsi saulės spinduliai. Ji uodė atoslūgio pakrantės kvapus. Jie maloniai dirgino nosį.

Ar dar yra kur nors kitas toks mažutis kūnelis, kuriame pulsuotų dar galingesnis, dar beprotiškesnis džiaugsmas?

Pakilusi dideliais, keverziškais šuoliais pasileido per seklumos akmenis. Pargriuvo ir iki kraujo nusibrozdino alkūnę.

Tada susitvardė. Nutaisė žaismingai orią miną. Susikišo rankas į rudojo megztuko rankoves. Toliau bidzeno lyg nedidukas kinas, kuris visa kam žino saiką, džiaugsmui – taip pat, o kasų botagėliai maskatavo ant nugaros. Bet švilpavo – garsiai ir čaižiai.

Mėlyname tolyje išniro keltas. Tarsi nusileido iš žydro dangaus ir nučiuožė pašiurpusiu jūros paviršiumi. Lyg didžiulis baltnugaris banginis. Aplipęs valtimis, apsikaišęs linguojančiais laidais ir žiburiais. Slydo saulės taku. Vidury jūros – savo tikslą žinanti technikos pabaisa.

Nuo kapitono lango atsispindėjęs saulės zuikutis plykstelėjo atoslūgio pakrantėje stovinčiai mergaičiukei į akis.

25

– Kaip vertėsi moterys, kol dar nebuvo liemenėlių? – atsidūsėjo Ingrida.

– Vaikščiodavo be jų, – sausai tarstelėjo Rakelė.

– Taip ir vaikščiodavo su nukarusiais papais?

– Kaip čia pasakius… Karo daug kas, kiek žinau, ir vyrams. Tai tiesiog įprotis. Aš nieko nesisegu, kol iš ryto neapsiruošiu tvarte. Ir puikiai jaučiuosi be tų pančių. Nepakenčiu petnešų ir panašių dalykų, Simonas taip pat, cha cha.

Ingrida atsidūsėjo dar kartą. Lėtai per galvą užsitraukė naująją suknelę. Iš naujo mėlyno audinio. Ši lengvai nuslydo žemyn apgobdama siaurus klubus. Abiejose prakaulios krūtinės pusėse išsišovę nedideli dailūs kauburėliai. Nutukimas Ingridai negrėsė. Buvo liesutė, stamantraus kūno kaip paauglė.

Džiaugėsi galėdama paslėpti krūtis baltoje nailoninėje liemenėlėje. Džiaugėsi, jei tik galėjo ką nors paslėpti. Naujoji liemenėlė suteikė jai dar nepatirtą ypatingos prabangos jausmą. Pirkta iš paskutinės algos. Taip pat medžiaga suknelei, apatiniai Torai ir sau. Siuvo abiem kaip apsėsta. Įsitempusi. Tarsi darytų ką nors neteisėta. Kol jo nėra namie. Vogčia žvilgtelėjo į seserį. Ar ne per daug Rakelė sunykusi?

Atkreipė dėmesį ir į savo pačios liesumą. Matydama abiejų atspindį veidrodyje Ingrida susirūpino, kad sesers formos nebe tokios putlios ir apvalios, skruostai nebe tokie rausvi. Žvilgsnį aštrino aplink akis subėgę ratilai. Atrodė, tarsi ji stengtųsi aprėpti viską, kas aplinkui.

Tora tai matė. Girdėjo. Pro praviras kamaraitės duris. Ji taip pat matė, kad Rakelė pasikeitusi. Ir todėl ši diena prarado saugumą. Žinoma, teta Rakelė sirgo, bet… Juk dabar ji sveika?

– O, kad visada išliktum jaunas. Ir drabužiai – vis puošnūs, nauji.

Ingrida perbraukė ranka per naująją suknelę. Atsitiesė ir pasisuko į didįjį veidrodį. Svajingai žvelgė pailsusios akys. Lyg akimirką būtų pamiršusi, kas esanti.

– Pasvaičiok, motin, pasvaičiok, – apkabindama ją pasišaipė Rakelė.

Ingrida atsisuko ir šyptelėjo.

Tora buvo pasiruošusi ir laukė virtuvėje. Ji eis drauge. Visos trys eis į šokius. Ne į jaunimo namus, bet į Simono prieplauką. Jis nuėjo pirmas pažiūrėti, ar tinkamai pasiruošta. Iš gofruoto popieriaus pats buvo privijęs girliandų, stalus papuošęs beržų šakelėmis.

Taip smagiai beniūniuodamas Simonas praleido nemažai dienų. Prieplauka knibždėte knibždės žmonių. Pakviesta ir Dalo pusė. Darbininkai ir namiškiai. Mokytojai ir daktaras. Jis nemažai paklojo už mėsą troškiniui ir už virėjų darbą. Pagaliau atšvęs statybų pabaigtuves. Atšvęs Rakelės grįžimą! Vasara užklupo jį galingai ir netikėtai tą dieną, kai maršrutinis keltas parvežė jam Rakelę. Vaikščiojo tarsi pakilęs nuo žemės. Kvaito, jautėsi lyg ką tik gimęs. Viskas aplink kvepėjo. Niekada nebuvo matęs gražesnio pasaulio. Niekada. Ta vasara Simonui nesibaigia jau daugiau nei metus.

O dabar jis nusprendė suruošti šventę. Atšvęsti kartu su visais.

Ingrida taip pat turi dalyvauti. Jiems pavyko ją įkalbėti. Tačiau įtikinėti prisireikė ilgai. Nė žodžiu nebuvo užsiminta apie nuskustą galvą ar jaunimo namus. Pagaliau ji sutiko. Suglumusi švytėjo kažkokiu bejėgišku džiaugsmu.

Moterys susiruošė. Lauke jas pagavo švelnus liepos popietės vėjelis iš rytų. Giedras dangus, saulės pilnas glėbys, o jos spinduliai pažirę ant plaukų. Rytys – tai tolimas svečias. Iš ten, kur gardžiai kvepia ir karštis, ir vėsuma, kur žaidžia ryškūs kontrastai. Perskridęs kalnus jis kaip Dievo dovana pasklido jų krašte.

Tora eina į šokius! Visą dieną, vilgydamas drabužius, rasojo jaudulio apimtas kūnas. Niekas neslėgė, tik buvo apimta kažkokio lūkesčio.

Žinojo apie šokius jaunimo namuose vieną dalyką – ten kartais nusigeriama. O bernai susimuša.

Na, o šiaip – ten visi šoka! Jai buvo sunku įsivaizduoti. Nors Solė ir pasakodavo. Kartais svajingai nukreipusi žvilgsnį į šalį, kartais – klegėdama, prisimerkusi ir pravėrusi drėgnas lūpas. Visko Tora neperprato. Ne jos pasaulis. Niekada nepareikš motinai, kad eina į šokius. Niekada! Ir tik jau ne į jaunimo namus!

Yra ten žiūrėjusi filmą. Taip. Dalyvavusi mokyklos suruoštose Kalėdų eglutės šventėse. Kiekvienais metais motina dukrą papuošdavo. Paraudusiomis, nudirbtomis rankomis sutvarkydavo aliai smulkmenėlę ir išleisdavo ją į vakarą. Bet pati neidavo. Tora buvo iš tų vaikų, kurie, prižiūrimi per nuotolį, vaikštinėja visur vieni. Pastoriaus dukros sėdėdavo tarp tėvo ir motinos, joms niekas negrėsė. O Tora, sukandusi dantis, ne kartą grūmėsi dėl savo palto drabužių krūvoje, suverstoje prie durų, ant senųjų pultų. Kol suaugusieji ieškodavo savųjų ir vaikų drabužių, ji kantriai laukdavo. Negalvodavo kodėl. Bet širdį sugnybdavo. Paskui pasimiršdavo. Taip jau buvo, ir nieko nepakeisi.

Tačiau po kurio laiko jai skaudžiai pagailo savęs. Šį vasaros vakarą beeinant tarp Rakelės ir Ingridos, užplūdo tos mintys. Ji ūmai panoro eiti Įlankos pakrante. Pro jaunimo namus. Praeiti pro juos kartu. Visoms trims. Tegul visas kaimas pamato.

Jas pasivijo Solė. Uždususi ir įkaitusi. Ar jos ne prieš, jeigu ji eis drauge?

Solė stovi tokia energinga ir pasitikinti savimi. Jai pavyko ištrūkti ir jau nebereikės niekam tarnauti šį vakarą. Dėl šito turėjo pakovoti. Išėjo išūžtom ausim. Bet jai pavyko išsisukti nuo Elizifos maldavimų ir Torsteino vangumo.

Jos stambios rankos byloja apie nuveiktus darbus. Žvitrios, šviesiai mėlynos akutės trykšta entuziazmu ir atkaklumu.

Solė taip pat vilkėjo naują suknelę. Bet atrodė suvaržyta, ne savo kailyje. Žalia tafta su raukiniais aplink kaklą ir rankogalius. Tora nužvelgė savo suknelę. Kol kabėjo kamaraitėje ant sienos, atrodė lyg stebuklas. Išmarginta juodais ir baltais langeliais, mezginiuota. Dabar, stovėdama greta Solės, pasijuto tokia menka. Solė, mokėdavusi įkvėpti gyvybės patiems beviltiškiausiems dalykams, dabar gniuždė Toros įvaizdį. Privertė ją pasijausti mergaičiuke. Net ir su nauja suknele.

Solė turėjo rankinę! Tora pamanė, kad juokinga. Prie žalios taftinės suknelės rankinė netinka. Atrodo miesčioniškai ir pamaiviškai. Batelių pakulnės per aukštos ir tinka tik suaugusioms moterims. O ji už Torą ne tiek jau daug vyresnė!

Nudelbusi žvilgsnį į kelią, Tora brūžavo koja akmenėlius ir klausėsi, kaip Ingrida ir Rakelė šnekasi su Sole, lyg ši būtų suaugusi pana. Slėgė širdį. Tarsi ten būtų uždarytas visas pasaulis, kurį reikia slėpti. Šventė apniuko. Išblėso pakili nuotaika. Vakaras nebeteko prasmės. Ir šią popietę, kaip ir bet kurią kitą, ant žvyrkelio pūpso arkliašūdžių krūva. Jai niekada nebus lemta išgyventi ilgų malonių valandėlių. Niekada! Nes ji Tora. Kad ir ką turėtų, visada bus mažiau ar prasčiau nei kitų. Visada. Prasčiau net už tai, ką turi Elizifos mažvaikiai.

Tora nugrimzdo į tas mintis, o šios plėtojosi. Ji greitai suvokė nesiskirianti nuo visų kitų, kurie mano, kad Elizifos vaikai prastesnės rūšies, prastesnės net už pačią Torą… Į galvą suplaukė visi kada nors nugirsti šlykščiausi žodžiai. Štai kaip būna.

Tora dar labiau panarino galvą, net liovėsi spardžiusi akmenukus. Susikišo rankas į kišenes ant švarkelio krūtinės. Iš visų pusių traukia vėjai. Nevienodai šilti. Greitai devynios, vakaras, nors dar ir vasara.

Tora iš anksto žinojo, kaip atrodys patalpa. Padėjo Simonui ją papuošti. Žinojo, kas ateis ir kuo visi vaišinsis. Padėjo uždengti laminuotus stalus rauplėtu popieriumi. Išdėlioti žalias šakeles.

Tačiau garsų įsivaizduoti negalėjo. Muzikos. Balsų. Rasotos šilumos dvelksmo nuo džiugiai ir viltingai šurmuliuojančių žmonių. Į patalpą nesiliejo vasaros vakaro šviesa. Ryškios lubų lempos buvo išjungtos. Plazdėdamos ant kai kurių stalų degė žvakės. Nedaug kas priminė, kokia tikroji šios didžiulės aukštomis ręstomis sienomis salės paskirtis. Kruopščiai nušveistos ir baltai nudažytos sienos, kurios šiaip jau būna aptaškytos žuvų krauju, akordinio darbo prakaitu. Net ir šią popietę jos dar dvelkė žaliuoju muilu. Dabar tas kvapas jau baigė išsisklaidyti. Milžiniškos dvivėrės durys buvo atvertos jūrai ir žuvėdroms. Tvyrojo įvairiausių kvapų mišinys. Tarsi nerasdami sau vietos kampais šmirinėjo neramūs šešėliai. Žmonės buvo įsilinksminę. Armonika ir gitara grojo atvykėliai iš Breilano. Šie du vyrukai garsėjo kaip geri muzikantai. Dalį atlygio Simonas sumokėjo jiems iš anksto. Už tai ir groja. O kur dar arbatpinigiai, kurių prisirinks iki antros valandos? Šaunu! Iki pat antros!

Tora lipo Rakelei ant kulnų. Solė dingo minioje nieko nepasakiusi. Tai kiek nuvylė. Kita vertus, visai neblogai, kad ji sukiojasi kažkur atokiau. Pastebėjo apstotą besivaipančių kaimo bernų, su kuriais seniau ji net žodžiu nepersimesdavo.

Ir dar Tora pamatė asmenį, kurio tikrai nesitikėjo sutikti prieplaukoje vykstančiuose šokiuose. Otarą. Savo išvaizda jis čia nelabai pritapo. Vilkėjo juodą kostiumą su kaklaraiščiu. Plaukai buvo nepriekaištingai sušukuoti aukštyn, veide – dirbtinė šypsenėlė. Būdamas čia jis nesvėrė nei miltų, nei margarino, neįrašinėjo į sąsiuvinį nei pavardžių, nei kredito. Įmetėjęs vyras, iki šiol nesusiradęs žmonos. Čia galiojo kitos taisyklės nei Otaro krautuvėje. Jis tai žinojo ir todėl stoviniavo ramstydamas sienas.

O Simonas jautėsi lyg karalius savo valdose. Tora matė, kaip vos sutikęs tuoj pat čiupo į glėbį Rakelę. Matė, kaip iškėlė ją aukštyn. Tora nenugirdo, ką jis sakė. Tik žiūrėjo į jo lūpas. Plačią šypseną. Ar gali vyriškos lūpos būti tokios?

Prie durų Tora prisėdo ant suolo.

Ingrida nuėjo padėti į laikinai įrengtą virtuvę. Ten buvo viryklės ir visi reikalingi produktai, o visa kita ruošė nameliuose. Moterys nesiliovė garbstyti naujųjų namelių. Taip puiku. Baltomis, raukiniais puoštomis prijuostėmis, kurias prisijuosdavo tik per misionierių ar moterų draugijos renginius, jos noriai ėmėsi aptarnauti. Šmižinėjo po salę džiugiai klegėdamos.

Tora sėdėjo ant suolelio visai užsimiršusi. Spoksojo, kaip viena po kitos leidžiasi šokti poros. Languota suknelė, pablyškęs veidukas, o jame – didžiulės atidžios akys. Sėdėjo ir žiūrėjo, o jos niekas nematė. Lyg nepastebimo, pilko žuvėdrų jauniklio dideliame įspūdingame paukščių turguje. Pakrantės gyventojai buvo iškedenę savo darbines plunksnas. Palikę namuose didelį nebylų rūpestį dėl praeities ir ateities. Nuolatos tvyrančią baimę dėl sąskaitų ir nedarbo. Bejėgiškumą prieš nuleidžiamus iš viršaus sprendimus. Visa tai liko ankštuose jų būstuose. Nuslopinta ir pradanginta iš akių bent jau vienam vakarui, vienai nakčiai.

Visur skimbčiojo buteliai. Neteisėti, bet, laimei, nematomi. Ir vis dėlto visur esantys.

Žvaina, perregima Nordlando vasara. Pasislėpusi už žuvų dėžių smagiai kliuksinti į drovių mergaičių gerklytes.

Simonas šoko. Nusimetęs švarką. Liemenę. Abiem rankom apglėbęs truputį sulysusią Rakelę, įsikirtęs akimis į ją vieną. Jam ne galvoj didžiulė sąskaita už mėsos kalną troškiniui. Ant kaktos gulė jau spėję sudrėkti šviesūs banguoti plaukai. Užstojęs savo plačia, stamantria krūtine jis tarsi sergėjo savo moterį. Po daugelio mėnesių baiminimosi, kad gali jos netekti.

Vyras, apgobęs sergstimą moterį saugiu nugaros puslankiu – tai seniausias ženklas, bylojantis apie žmoniją.

Tora suprato, kad dėdė Simonas nėra panašus į kitus vyrus. Seniai suprato. Tačiau dabar ji tai matė. Iš tolo. Šokantį. Sklandantį. Neįprastai. Jaukiai.

Tada ji buvo valtelėje. Per gaisrą. Juto Simono alsavimą į veidą. Juto šėlstančios širdies dūžius, pasklindančius po savo kūną. Bet dabar kas kita. Kažkas jai darosi. Viskas keičiasi. Ir laikas. Jo pažadas leisti ją į gimnaziją. Jo žvilgsnis, kai teta gulėjo ligoninėje. Kaip vaiko.

Salėje Tora akimis susirado Simoną. Šildėsi po jo džiaugsmo sparnais. Suleido savo laibus pirščiukus į jo šviesius plaukus. Pajuto prakaitą ir šilto šieno dulkes.

Tada šienaujant, pievoje. Ji matė, kaip sušilęs jis nusimetė marškinius. Priešais ją – nuoga krūtinė. Lyg stiprus smūgis į papilvę. Grėslumas išnyko. Neteko galios.

Ji sugrąžino Simoną į šokių salę. Staiga jis paliovė sklandęs. Virto įprastu ir nepasiekiamu kūnu. Kaip bet kuris kitas, besisukantis šokio sūkuryje. Mat Tora buvo mačiusi. Iš gėdos užsiliepsnojo skruostai. Ji skubiai pakilo ir nuėjo pas moteris.

Jai atėjus Ingrida pakėlė akis. Apsidžiaugė. Tora ėmėsi darbo. Tačiau viską darė nenoriai. Pati sau jautėsi lyg svetima. Apie tetą Rakelę nė nepagalvojo. Mintyse glūdėjo kažkas kita. Bet ne teta. Pernai. Ji išvydo Simoną, kai Bekejorete prižiūrėjo gyvulius. O Rakelės ji ilgėjosi. Be jos virtuvėje trūko jaukumo.

Aukštyn kilo pypkių dūmai, garai ir talko dulkės. Tiršti debesys lūkuriavo palubėje. Vyrai buvo išbarstę du nemažus maišelius talko, kad „šokių liūtai“ neturėtų dėl ko prikibti. Moterys spygavo šokdamos suktinį. Sukosi, net padai svilo!

Netikėtai priešais Torą, įsikibusi į parankę dviem vyrukams iš Dalo įmonės, atsirado Solė. Ji leipo juokais: buvusi pasivaikščioti ir suglamžiusi žaliąją taftos suknelę.

Dabar ji norinti, kad Tora pašoktų su vienu vyruku. Tamsaus gymio didžiaakiu neklusniais juodais kirpčiais. Jo namai buvo dar toliau į šiaurę. Praeidama pro pastolius Tora buvo girdėjusi jį smagiai besikeikiant. Jo čaižus švilpavimas aukštai po dangaus skliautu rėžė ausis.

Kartą jai iš paskos jis paleido savo kepurę.

Dabar stovėjo prunkšdamas ir kvietė ją šokti. Solė sakė, kad ji turinti suvesti jaunus žmones, nes priešingu atveju Saloje nebus nieko gera.

Tora nežinojo, kur dėti rankas. Atrodė, kad šokių aikštelė nepasiekiamai toli. Grindys slidžios. Besisukdami liejosi į vieną veidai. Vaikinas juodais kirpčiais išaugo priešais ją lyg didžiulis kalnas. Nepratarė nė žodžio. Ištempė ją šokti. Tora stengėsi prisiminti šokio žingsnius, kurių buvo išmokiusi Solė.

Jiedvi su Sole sukosi valso taktu, kol Torai apsvaigo galva ir gale gerklės atsistojo glitus kamuolys. Ji tik prisimena, kad buvo nepakenčiamai karšta, šleikštu ir – linksma. Šokio žingsnių neprisiminė, neįstengė.

Vaikinas, vardu Ogė, mėšlungiškai ją spaudė. Visą laiką kvėpavo pro nosį tiesiai į ją. Ji nežinojo, ką daryti. Kaustė tas rankų prisilietimas. Ji troško, kad tai pagaliau baigtųsi, nes buvo šlykštu.

Jis buvo paėmęs dėl drąsos ir kartais, smarkiai prisitraukęs ją artyn, svyrinėdamas pasileisdavo suktis.

Atsirėmęs į sieną vaipėsi Jorgenas. Šalimais jo stoviniavo mokyklos draugų būrys.

Iš gėdos Tora kaito lyg žarija. Kaip Solė galėjo taip padaryti! Pakišti jai tą berną! Ūmai ji ištrūko jam iš rankų ir puolė pro duris.

Jis pasivijo. Sustojo šnopuodamas, apstulbusia, kvailoka mina.

– Ko pabėgai?

– Nenoriu daugiau…

– Ko putiesi?

– Esi įkaušęs…

– O ką? Visi vyrai įkaušę.

Dabar, kai nebegrėsė šokimas – Tora įsidrąsino.

– Šikau. Man nerūpi girtuokliai, – žėrė ji.

Jis stipriai sugriebė jai už rankos. Jėgos jam nestigo. Akys žaibavo. Jinai jį suerzino.

– Paleisk, – tarė ji.

– Ne, – nukirto jis. – Turėsi su manim pašokti. Aš tau parodysiu, kad nesu girtuoklis!

– Susirask kitą.

– Ne.

Kiek pasvyravęs, jis laisvąja ranka nusibraukė panosę. Tora vis bandė ištrūkti.

Tada netikėtai išdygo Simonas.

– Tai gal turi noro apsukti kelis ratus su tuo senoliu? – paklausė bernas aprimęs.

Kas žino? Ar dėl neginčijamo suaugusio vyro autoriteto? Ar dėl mergaitės užsiožiavimo? Ar dėl slypinčios viduje kažkokios šėtoniškos galios, ar dėl užpiltų akių – bet Ogė staiga pajuto pašėlusios jėgos antplūdį. Savaime pakilo kumštis ir smogė. Pataikė. Net pats nesitikėjo. Jauniklio kumštis plojo Simonui į nosį. Ištryškęs kraujas aptaškė už nugaros boluojančią sieną. Raudona srovele lašėjo ant išlygintų marškinių. Tai truko keletą akimirkų.

Po to – geležinė ranka negailestingai griebė už gerklės. Per savo kvailumą ir įkaušimą geltonsnapis šiaurietis Ogė net nenumanė, su kuo prasidėjo.

Simono kantrybė turėjo ribas. Apie tai jis nemąstydavo, nes išbandymų pasitaikydavo retai. Bet stuomeningas ir linksmas Simonas galėdavo taip įtūžti, kad pats nesuvokdavo ką darąs. Tikėjimas žmonėmis ir naivi nuostata, kad jo pasaulyje gėris visagalis, o blogis – tik kažkokia parodija, buvo tokie stiprūs, jog tai sutrikdžius jam regėdavos, kad griūna tikrovė. Ištverti padėdavo tik jame glūdintis pyktis. Mat Simonas nebuvo pratęs, kad kas nors griežtų ant jo dantį.

Dabar jauniklio kumštis parodė dar egzistuojant lašą prieš jį nukreiptos tūžmasties.

Jis tėškė bernioką į prieplaukoje stovintį skalavimo lovį. Ir tas liko gulėti tarsi ant sūpuojančios lentynos. Kad išlakstytų girtumas. Gulėjo ilgai. Niekas nepuolė jam padėti. Užuojautos atvykėlis nesulaukė.

Atlaikęs tokį sunkų svorį, lovys smarkiai įsisiūbavo. Paskui nurimo ir liko dūbsoti kaip pirma. Niekam nerūpėjo geltonsnapis padauža, sukėlęs muštynes tokiu laiku ir tokioje vietoje. Ir dar su tokiu vyru! Mat žmonėms buvo aišku, kas sumokėjo už mėsos troškinį ir kas valdo naujausią salyno žuvų įmonę.

O neišmanėlis tysojo nubalintame prieplaukos lovyje po atviru dangumi tarp slopiai dejuojančių kirų. Švarko rankovė perplėšta, lūpa mėlyna iki pat panosės. Niekas nekreipė į jį dėmesio, niekas nesisielojo. Niekam ir į galvą neatėjo psichologiškai paaiškinti jaunojo kavalieriaus poelgio šokių debiutu ar pragaištingu alkoholio poveikiu nesusitupėjusiai jaunai sielai.

Mat Simono marškiniai buvo aptaškyti krauju, ir miškas paslaugių rankų valė dėmes šaltame vandenyje suvilgytomis languotomis šluostėmis.

Tora nukūrė į išvietę. O kur kitur pasidėti? Perštėjo akys. Stipriai užsimerkė. Iš gėdos. Ar šitaip bus visada? Ir kodėl kaip tik šį vakarą? Ar sulauks gyvenime tokio įvykio, kurio niekas nedrįs apdrabstyti purvais?

Lauke išgirdo Rakelės balsą. Ji beldėsi į duris.

– Tora?

Abejodama ištarė pusbalsiu:

– Tora, tai aš, teta. Atidaryk!

Tora atrakino duris. Atsirėmė į durų staktą. Nudelbė žvilgsnį į žemę.

– Tu nekalta, kad vyrai kvailioja. Eime, brangute. Eik pašokti. Simonas gailisi, kad įsivėlė. Jam pasirodė, kad vyrukas įkyriai lenda… Ar ne taip buvo?

– Jis išgėręs…

– Taip, žinoma. Nebegalvok apie tai. Simonas pašoks su tavim. Eime. Negalima šitaip susigadinti pirmojo šokių vakaro.

Prieblanda. Ant stalų – žvakių švieselės. Lyg plazdančios saulutės. Suspindusios savaime. Kur nėra dangaus skliauto, kur neapsilanko metų laikai. Tarp nubaltintų sienų, patalpoje, kuri neskirta pokyliams rengti.

Žmonės siūbuoja. Nesustodami. Kūnų, rankų ir kojų raizginys. Blyškūs veidai. Rankos susipynusios.

Šokdamas Simonas laikė ją atokiau nuo savęs. Tora stebėjo ranką, kuria jis buvo apglėbęs jos liemenį. Tarsi ši kažką laiduotų. Budriai nuo kažko saugotų. Saugotų nuo visko. Jis šaipėsi iš savo dėmėtų marškinių. Laikė ją apglėbęs atsargiai, tarsi reikėtų apginti abiejų gyvybes. Jos ranka susiliejo su šilta ir sausa jo delno oda.

Sužadintos visos juslės. Nuo jo dvelkė Bekejoretu. Salsvais prieskoniais. Šienu, oru ir saule. Atlėgo įtampa, sukaustydavusi ją kam nors prisilietus. Apėmė palaima ir atsipalaidavimas. Bet ji išliko budri ir nežinia dėl ko tirtanti. Gal dėl keisto, nepažįstamo džiugesio.

– Tau visada reikia šitaip šukuotis, Tora.

Ji pakėlė akis į Simoną. Susitikus jųdviejų žvilgsniams plykstelėjo kibirkštėlė. Tik akimirką. Besišypsantis jo veidas kaipmat įgavo globėjišką suaugusio žmogaus miną.

Tačiau ir Simoną tai paveikė. Jis suglumo. Nieko nesvarstė. Nesigilino. Tik laikė ją atokiau nuo savęs. Gyrė suknelę ir kad puikiai mokanti šokti. Bet kažkodėl neprisivertė pasakyti nujaučiąs, kad viena iš mokytojų – Rakelė. Nebeįstengė ištarti to vardo.

Tora pamatė, kad Solė šoka su Otaru. Ne itin linksmas vaizdelis. Juodo kostiumo sukaustytas Otaras ir energinga, žydinti Solė. Kažkaip nederėjo. Tora nesuprato, kas tarp jų bendra. Kaip atsitiko, kad juodu šoka kartu. Tačiau ji linki Solei sėkmės! Ypač dabar. Solei, atsitempusiai tą šlykštų darbininką iš Dalo įmonės! Solei, panašiai į damą – neatpažįstamai ir neprieinamai.

Sukilo daug prieštaringų jausmų. Šiame nuo žvakių ir muzikos persimainiusiame pasaulyje gėris tapo blogiu, blogis – gėriu. Panašiai kaip kaimo kino mechanikui nuolat rodant tą patį filmą kurioje nors vietoje įplyšdavo juosta, reikėdavo ją nukirpti ir suklijuoti, o paskui sėdintiems kino salėje belikdavo tik spėlioti, kokie įvykiai dėjosi tarp dviejų suklijuotų juostos galų.

– Beje, radau tau Breilane kambarį, – tarė Simonas.

Staiga jam pasirodė, kad turi dar kažką pasakyti.

– Kurioje vietoje? Pas ką? – žemiau pasigirdęs Toros balselis jo nepasiekė. Kad išgirstų, Simonas pasilenkė ir priglaudė ausį prie pat jos burnos. Tą svaiginančią nepelnyto artumo akimirką sudrebėjo visas pasaulis.

– Pas senutę, kuri gyvena viena dideliame name. Galėsi gyventi palėpėje. Iš pokalbio telefonu pasirodė maloni. Dėl nuomos mudu su ja susitarsime. Už didįjį kambarį prašo šešiasdešimt kronų per mėnesį. Vėliau pakalbėsime daugiau. Ji man skambino šiandien. Šitas rūpestis atpuolė.

Rūpesčiai!? Baigėsi. Tora nebejautė jokių rūpesčių. Ji nuėjo ten, kur buvo sustatyti stalai, ir gavo troškinio lėkštę. Atsisėdo drauge su Rita, Jorgenu ir kitais bendramoksliais.

Netikėtai visi sužiuro į ją. Tora šypsosi! Jiems tai staigmena. Tiesiog neįtikima. Iš kur tas pasikeitimas? Tora šypsosi! Rusvi plaukai, nuolat kietai pinami į kasas, šiandien gobia veidelį tarsi garbanotas debesis. Viena aptarnaujanti moteriškė tarė Ingridai, kad mergaitė darosi labai panaši į savo tetą.

Ingrida dirstelėjo į Torą ir linktelėjo galvą. Ją užliejo šilumos banga. Ir ne dėl to, kad Tora panėšėja į Rakelę. Ji matė tai, ko nematė niekas kitas. Lūpos virptelėjimą. Stamboką, kumptelėjusią nosį. Akis. Visa tai iš kitur… Ją apėmė džiaugsmas. Visada apimdavo. Tuo džiaugsmu su niekuo nesidalijo.

Fritsas priėjo prie stalo, kur sėdėjo jaunimas. Visą vakarą jis nesitraukė nuo tėvų. Nešoko, neturėjo saviškių draugijos. Dabar pastebėjo Torą. Jam grįžus juodu dar nesimatė. Jis dar labiau išstypo. Kaip tikras vyras, vilkėjo solidžiu gabardino kostiumu. Ne kokiu išaugtiniu, pirktu konfirmacijai. Buvo tapęs neatpažįstamas ir suaugęs kaip Solė.

Tora sutriko, tačiau pasitraukė padarydama jam vietos. Jorgenas vyrišku gestu atkišo cigarečių pakelį, bet šis atsisakė. Tora nužvelgė jo rankas. Stambios, kaulėtos. Guli ant raudono gofruoto popieriaus staltiesės. Rausvas ilgų plonų pirštų su išsišovusiais krumpliais kontūras. Prisiminė, kaip sėdėdama ant apkloto žiūrėdavo į juos… Apsimesdama skaitanti…

Kada tai buvo… Ūmai akyse stojosi lengvai žaginių vielą lankstančios Simono rankos. Stiprios, įdegusios. Vyriškos. Negrasios. Žiūrėjo, kaip jos darbavosi geležiniu strypu rausdamos duobes žaginių kuolams susmeigti. Juto jas šokdama. Fritso rankos tarsi sunyko, priblėso kaip malonus prisiminimas iš to meto, kol dar grėslumas nebuvo visko suniokojęs, užtvindęs krauju kambarį, kuris nebeturėjo durų. Fritsas priklausė tiems laikams, kai ji dar nepažinojo šlykštybių. Laikams prieš gaisrą, prieš valtelėje stovinčio vyro pašėlusius širdies dūžius.

Torai pasirodė, tarsi sėdėtų greta paukštelio sužeistu sparnu. Širdį užplūdo gerumo banga – berniukui ir jo nebyliam pasauliui. Pasilenkė arčiau ir pasveikino sugrįžusį. Supratęs, ką ji nori pasakyti, jis nusišypsojo. Panirę į savo pasaulį, kurį laiką juodu kalbėjosi ženklų kalba.

Prie durų stovėjo motina. Randi. Įbedusi akis į šiuos du prie stalo sėdinčius jaunuolius. Visą likusį vakarą jos žvilgsnis glostė rusvaplaukę, papurgalvę mergaitę.

Tora pašoko ir su nerangiu ilgšiu Jorgenu, ir su triukšmadariu Ole, taip ir nenusiėmusiu nuo galvos kepurės. Neatitraukdama akių Randi tarsi siuntė Torai laiminančią, teigiamą energiją.

Ėjo namo. Nemenkas būrys. Jauni ir seni. Vieni, gerokai įkaušę, rėkavo ir dainavo. Kiti, susikibę už parankių, nekreipė dėmesio į nieką. Dar kiti šnekučiavo ir klausėsi pasijuokdami ar įterpdami kokį žodį.

Šioje grupelėje buvo Ingrida, Tora, Rakelė ir Simonas. Jis ėjo apkabinęs abi seseris ir tyliai šypsojosi. Tegul plepa kiti. Jų buvo gal dvylika ar trylika, tolstančių pašlaitėmis nuo kaimo. Akylai viską stebėdama Tora žingsniavo šalikele.

Ji matė lovyje miegant tą vaikiną juodais kirpčiais. Buvo truputį gaila, kad taip atsitiko. Jis liko vienas. Atstumtas. O ji ėjo tarp žmonių. Su Simonu giliai širdyje. Ji važiuos mokytis. Jai priklauso visas pasaulis. Durys pagaliau atviros. Ir joks gėdos jausmas šiąnakt jos nekamuos.

Veidus išryškino skaisti šviesa. Poliarinė šviesa. Beprotystės deglas. Kasmetinis šiauriečių gyvybės šaltinis. Tora žiūrėjo, kaip dangus ir jūra susilieja raibuliuojančiame rūke, kur slysta galingas saulės skritulys. Žema balta mirguliuojanti šviesa ūmiai sustingo ir suvirpėjusi nusileido ant žemės.

Saulė vėl kopė į dangų kildama iš jūros. Pranašavo gražų sekmadienį.

Simonas jautė gyvenimo pilnatvę. Šventė virto pergale. Nuo pat pirmųjų armonikos garsų iki nuvainikuotų savo priešininkų Otaro ir Dalo privaišinimo. Atsivedęs juos į kontorą ir pasisodinęs ant pintinių kėdžių, kuklių savo baldų, negailėdamas pylė į stiklines „Brandy Special“ su šlakeliu šalto vandens.

Simonas pasiekė viršūnę. Buvo užsitarnavęs žmonių palankumą. Gerdamos priešpiečių kavą, apie jį mielai šnekučiuodavo moterys. Apie plačią ir širdingą jo šypseną, gal kiek naivų gerumą. Davęs ir drėbtelėjęs visam kaimui ir aplinkinėms sodyboms kalną mėsos troškinio. Jo dėka tokią naktį žmonės galėję pabendrauti, pasišnekučiuoti. O jis pats, tvirtai apkabinęs Rakelę, ėjo lėtais dideliais žingsniais provėžuotu, per vidurį apžėlusiu žvyrkeliu. Pienės ir mėlyni varpeliai. Įlankos ir prieplaukos šeimininkas. Žuvų įmonės ir namelių savininkas. Žemiškų turtų jam netrūko. Bet tai neužgožė jo sielos.

Jis atsisuko tik vieną kartą. Prie Poilsio akmens. Iš ten galėjo apžvelgti visą savo ūkį. Prieplauką su naujuoju pastatu. Viską. Krestelėjo galvą. Akimis aprėpė vaizdo visumą. Sutapatino su atmintin įsirėžusiu. Nesakė nieko.

Pašlaitėmis būrelį pasivijo Solė. Prisigretinusi pasitaisė taftinę suknelę ir stipriau įsisupo į švarką. Šviesios pusmetinės šukuosenos garbanėlės buvo išsipešiojusios. Nepaisant skubėjimo skruostai buvo išblyškę. Tikriausiai naktis po šokių užklupo ją netikėtai. O gal nesaldu buvo už beržynėlio aiškintis su Otaru, kad atsisakiusi kredito Solė galėjo prisijungti prie grupelės ir kartu pareiti į Šimtabulį.

Solė. Ji gyveno savo gyvenimą. Galėjo nepaisyti kasdienybės. Apie kai kuriuos saliečius žinojo tiek, kad galėjo visam laikui užčiaupti jiems burnas.

Solė tai suprato. Ir vis dėlto. Viduje jautė tuštumą. Kartėlį, nes žinojo, kad Saloje ji paženklinta. Nematoma žyme.

Bet ji jiems dar parodys!

26

Antras rugpjūčio šeštadienis.

Tora buvo Bekejorete, padėjo Rakelei ruoštis. Paskui vis delsė išeiti, dėl to Rakelė su Simonu retkarčiais net susižvelgdavo.

Jai įžengus į Šimtabučio virtuvę, tiesiai prieš akis ant kanapos išvydo jį.

Ji žinojo, kad jis grįš. Bet niekaip negalėjo to įsivaizduoti. Tikėjosi, kad tuomet ji jau bus Breilane.

Su žinia, kad ji priimta į gimnaziją, jis kažkaip nutolo. Tarsi būtų atsikračiusi jo. Išbraukusi iš atminties.

Dabar jis čia.

Torai išdžiūvo burna. Lyg būtų karščiavusi. Baimės nejautė. Tik baisų nuovargį ir nežinojo, kaip jį nugalėti. Sutriko. Atprato elgtis taip, kad būtų išvengta didelio triukšmo.

Jis atrodė blogai. Tora nelabai žinojo, ko ir reikėjo tikėtis. Buvo lyg ir toks pat. Bet ir kitoks. Gyvai priminė tą bjaurastį, apie kurią ji su niekuo negali pasišnekėti.

Motina stovėjo nusisukusi. Prie darbastalio. Ruošė vakarienę. Tora net nepajuto, kaip sustingo tarpduryje dvėsuodama, lyg būtų visu keliu bėgusi ir kad stovi taip ilgai, jog gali sukelti jo įniršį.

– Ko žiopsai? – tarė jis su vos pastebima piktdžiugiška šypsenėle ir pakilo nuo kanapos. – Laba diena, Tora!

Ar kas nors slypi jo balse? Grasinimas? Įspėjimas?

Ji norėtų bent jau pasisveikinti. Nepakenktų. Bet nepajėgia. Akimirką pasirodo, kad jau pasilabino. Tačiau supranta iš jo veido, kad nebuvo pravėrusi burnos.

Ji žiūrinėja veidą. Bruožai paaštrėję. Pats sulysęs. Užsiauginęs ūsus. Kaime jų niekas neaugina. Tarp juodų ūsų ir šeriais apžėlusio smakro lyg žvėries nasruose sutvisko dvi eilės stiprių, kreidos baltumo dantų. Paakiai pamėlę. Megztukas ir kelnės iš tos gaisro nakties. Atrodo, tarytum ką tik būtų ištrauktas iš jūros. Vis dar negyvas. Torai pasirodė – ilgas, slogus sapnas vis dar tęsiasi. Be pabaigos. Jis tęsis visą laiką – tai neišvengiama.

– Ką gi, gali tylėti. O man kas.

Jis lėtai nuėjo į svetainę ir kažkur pasirausė. Paskui grįžo su paketėliu. Padėjo jį ant darbastalio priešais Ingridą.

– Prašom! Dovana iš miesto.

Ši vasara buvo nuostabi. Iki vėlaus vakaro atviri langai. Ore nesiliaujantis kirų klyksmas. Vandenyje – ledjūrio menkių pliumpsėjimas. Beveik nenusileidžianti saulė. Virtuvė užlieta švelnių besibaigiančios vasaros garsų. Toros šnerves glostė malonūs šieno, žolynų ir gėlių kvapai. Ir staiga pasaulio nebeliko. Nebeliko gyvenimo. Ak, nejaugi jis jau grįžo?

Bet jis čia. Įteikė motinai paketėlį, ji tylėdama lėtai išvyniojo. Stropiai nusišluosčiusi rankas išėmė dovaną. Balta vasarinė suknelė! Plastelėjo ir nuvilnijo lyg koks stebuklas. Tarp Henriko ir mamos.

Tora stovėjo išpūtusi akis, vis dar nežengdama į kambarį. Žiūrėjo, kaip motina padėkos. Padavė jam ranką. Juodu atrodė lyg du nepažįstamieji nebyliame kine. Trūkčiojantys, komiški judesiai. Krutančios lūpos. Beprasmiškai. Ir viskas – perniek…

Ingrida iš padilbų dar kartą nužvelgė suknelę.

– Baisiai graži… matyt, daug kainavo…

– Nepradėsim skaičiuoti.

Jis stovėjo priešais Ingridą. Akimirką pasirodė, kad ketina ją apkabinti. Tačiau rankos nekilo.

Pagaliau Tora suprato, kas ją nustebino. Ne paketėlis. Ir ne tai, kad jis visiškai blaivus. Kad pasisveikino ir nevožė antausio. Ne – jo balsas. Tvirtas ir linksmas. Torą nukrėtė šiurpas. Tiesiog nesuderinama. Sunku patikėti. Tarsi tas žmogus būtų dar pavojingesnis, nes jo balsas skambėjo kaip… kaip dėdės Simono…

Vakarieniaujant jis kažką tyliai pasakojo motinai. Tora neišdrįso pasakyti, kad jau pavalgė Bekejorete. Ant jos lėkštutės gulėjo neprakąsta duonos riekė. Tačiau dėl to niekas jos nesubarė. Tą vakarą Elizifos vaikigaliai bildėjo kažkaip neįprastai. Keliu nuriedėjo nesuteptas dviratis. Išgirdo, kaip prieplaukoje kažką pašaukė Jorgenas. Tora galėjo tiksliai atskirti, iš kur atsklisdavo garsai. Iškart suprato, kad šūktelėta tarp betoninės ir medinės prieplaukų. Pažinojo visus Šimtabučio garsus. Pakrantės taip pat: ir garsus, ir balsus. Tačiau dabar, kai parvažiavo jis, jo balsas nederėjo tarp kitų.

– O tu suaugai, – nužvelgė jis ją. Jos kūną išpylė prakaitas. Širdį apėmė dar nepamirštas šleikštulys. Jie dar nebaigė vakarieniauti, o jai prisireikė į lauką.

Nesiryžo pakilti nuo stalo. Juk tuomet jis turėtų progą nužvelgti ją visą. Ji turi tučtuojau pranykti jam iš akių. Užsikniaubdama ant stalo ji susmuko.

Nebuvo pratarusi nė žodžio.

Ingridos rankos nervingai grabaliojo staltiesę. Sutrikusi žvilgsniu ji sekiojo Torą. Akys maldaute maldavo. Akimirką jų žvilgsniai susitiko. Ūmai Tora atsitiesė ir šovė:

– Taip.

Henrikas krūptelėjo. Bet neprasižiojo. Toros viduje it gležnas daigelis prasikalė viltis, kad bus įvykęs stebuklas. Kad visi praeities įvykiai – tai tik jos fantazijos. Akimirksnį ji buvo linkusi viską užmiršti. Kad tik jis būtų tapęs kitoks. Pakeitęs mintis ir elgesį.

Tačiau Torai teko matyti tiek daug permainų, patirti tiek daug klastos, išgirsti tokių dalykų iš neva patikimų žmonių, kad apsisprendė ji labai greitai. Šitaip ilgai nesitęs. Sėdėjo suspaudusi šlaunis ir laukė. Duonos riekės nepalietė.

Kai jis antrą kartą nuėjo į svetainę ir, atsinešęs kitą paketėlį, padėjo priešais Torą, išspausti iš savęs „ačiū“ ji neįstengė. Neįstengė paliesti paketėlio. Juto vien šleikštulį.

Ingrida išpakavo medinę skrynutę. Joje gulėjo smeigtukas iš raudonų stiklinių karoliukų.

Henrikas išsilaikė blaivus. Niekur nekėlė kojos iki pirmadienio ryto. O tada nuėjo į Dalo įmonę prašyti darbo.

Kol jis buvo namie, Ingrida vos kvėpavo. Neįmanoma patikėti tokia laime. Dalas, pavyzdžiui, nepatikėjo. Tiesa, Ingridos Tostės vyrą laikinai jis priėmė. Tačiau paaiškino, kad nuolatinio darbo neduosiąs. Eilėje laukia kiti, kuriuos įdarbinti buvo seniai pažadėjęs.

Henrikas šiek tiek paniuro. Pabrukęs kepurę po pažastimi išėjo neįsiforminęs.

Dalas atsiduso. Į Salą grįžo tas parazitas. Na, ką gi. Reikia saugoti viską, ką įmanoma padegti.

Henrikui pakako proto neužsukti į Otaro krautuvę. Aplenkė jis ir Simono žuvų įmonę. Verčiau patraukė Veteno link. Žmonės matė jį sparčiai kopiant keliuku aukštyn. Kol negerdavo, Henrikas buvo eiklus. O šiuo metu jis negirtas. Neįtikima. Ėjo aukštai iškėlęs galvą. Mačiusiųjų nuomone, per aukštai. Su visais sveikinosi, ir tie buvo priversti linktelėti galvą.

Kai pragyvenęs visą savaitę nė karto neužsuko į Tobijaso trobą, vyrai pamažu ėmė šaipytis. Matyt, jis dar atmena tą naktį, kai, sūpuojamas ant nukeltų Tobijaso trobos durų, tąsėsi vemdamas jūros vandenį, kol iš naujo prisikėlė gyventi. Ir apskritai šiam vyrui kalėjimas, matyt, pasirodė nelyginant kokia kelionė į Ameriką, iš kurios galima grįžti pasikėlus į puikybę.

Patogiai išsidrėbęs virtuvėje stalo gale, jis traukė suktines ir skaitė senus laikraščius. Iš pažiūros atrodė patenkintas. Tačiau vargiai būtum įspėjęs, kas iš tikrųjų dedasi Henriko Tostės makaulėje. Ingrida jautėsi tarsi už gerklės laikoma. Tarsi į nelaisvę pakliuvusi. Jos atmintyje jau buvo nublankęs bendras gyvenimas su galustalėje suktinės dūmuose skendinčiu vyru. Jo buvimas varžė sumanytų darbų eigą. O įdėmus žvilgsnis trukdė užsiimti būtiniausiais reikalais. Ji pagavo save besiilginčią ano gyvenimo, kai jo nebuvo… O jis dar nė lašo nepaėmęs… Jai pasidarė gėda. Baisiai gėda. Dabar, kai nereikia tramdyti jo, kad nesimuštų ir negertų, o eitų dirbti, ji tarsi nebesuvokė, kuo užpildyti jų bendrą gyvenimą. Beliko tik dirginanti neišmatuojama tuštuma. Džiaugėsi, kad greitai prasidės darbas žuvų pjaustymo ceche. Džiaugėsi ir baiminosi, kad Tora greitai išvyks į Breilaną. Kamavosi dėl Toros nepalankumo tam vyrui. Kasdien su siaubu laukė, kad pasibaigus kantrybei jis kaip nors pratrūks. Nebuvo tikra, ar išdrįs papasakoti jam, kad jau seniai susitaikė su Rakele ir Simonu. Neaptarė su juo ir to įvykio. Nebuvo įsitikinusi, ar jis pakęs tokį pokalbį. Net nepranešė, kad už Toros mokslą Breilane mokės Simonas. Bet ilgiau delsti jau nebebuvo galima.

Apie tai prabilo pati Tora.

Jiedvi su motina dar nebuvo svarsčiusios, kokius daiktus ir kada pradėti pakuoti, o Tora jau ėmė krauti savo mantą į didelę kartoninę dėžę.

Kaip įprasta, Henrikas sėdėjo virtuvėje stalo gale ir rūkė. Pro radijo traškesį į dūmuose skendintį kambarį sklido muzikos garsai. Per virtuvę į kamaraitę Tora tempėsi savo kartoninę dėžę.

– Ką gi darysi su ta didele dėže – gal išsikraustai?

Prasiviepęs jis kryptelėjo galvą dėžės link.

– Taip. Kitą savaitę važiuoju į Breilaną.

– O… Ką ten veiksi?

– Lankysiu gimnaziją, – ramiai nuskambėjo jos balsas.

Tora nusistebėjo, kad jai pavyko atsakyti. Bet jo kandžiam juokui nebuvo pasiruošusi. Ji tik manė, kad jis perpyks ir skels antausį. Kad ims siautėti ir, nulėkęs į kaimą, užsipils akis.

Pasigirdęs kvatojimas skambėjo įžūliai ir žudomai. Baisiau būti negali. Tai pranašavo artėjantį pavojų.

– Gal judvi su motina gavote palikimą? Ar tu įsivaizduoji, kiek kainuoja gyventi ir mokytis Breilane?

– Taip, dėdė Simonas paskaičiavo.

Pasisukusi į jį šonu, Tora atsakinėjo toliau. Prisivertė pažiūrėti jam į akis. Pastebėjo, kad jame kažkas užvirė. Jo veidas ėmė artėti. Kaip ir visas kūnas. Prisigretino. Jau ir visai arti. Motina buvo bepuolanti gelbėti.

– Jei Simonas apskaičiuoja, tai mes nuo to daromės turtingesni? Ką?

Tora laukė smūgio. Gindamasi atsivėdėjo, bet smūgio nebuvo.

– Dėdė už mane mokės, – lyg iš šulinio gelmės pasigirdo jos balsas. Ir apskritai kam gi reikia būti išgirstai?

Henrikas nustėro. Traukdamasis atatupstas varstė jas akimis.

– Šit kaip, – tarė po valandėlės. Ir atsisėdęs stalo gale ėmėsi ramiai sukti cigaretę. Kambaryje įsivyravo šiurpi tyla. Pranašaujanti pavojų. Tarsi prieš pat netramdomą proveržį. Torą išpylė prakaitas. Iš rankų iškrito dėžė. Tai ją pažadino. Skubiai čiupo ją ir spruko į kamaraitę.

Kai durys buvo aklinai uždarytos, ją apėmė drebulys.

Trumpam prisėdo ant lovos. Susivokė kur esanti. Paskui staiga pakilo ir ėmė lėtai ir tvarkingai pakuoti tuos kelis menkus drabužėlius, kuriuos laikė komodoje ir spintoje. Jai nė į galvą nebuvo atėję, kad tai daryti teks nepasitarus su motina. Dabar jau po laiko. Bet susikrauti būtina. TUČTUOJAU!

Nedarbas užsitęsė.

Ingrida buvo išeikvojusi visas atsargas. Otaras jau kelis kartus įsirašė kreditan paimtus reikalingiausius produktus. Darbo žuvų pjaustymo ceche nenusimatė dar porą savaičių.

Galustalėje sėdėjo Henrikas ir rūkė. Kol kas dar blaivus. Belieka tik džiaugtis, galvojo Ingrida.

Tora nuėjo į Bekejoretą. Pasikvietė Rakelė, nutarusi pamaloninti ją prieš kelionę į Breilaną.

Ingrida nežinojo, ko griebtis. Pinigų neužteko. Kreiptis į Simoną nevaliojo. Jis ir taip mokės už kambarį, vadovėlius ir mokslą, betrūksta, kad mokėtų už maistą ir kelionę. Nunėrusi galvą Ingrida ranka apsiuvinėjo išeiginės lensmano žmonos suknelės kraštus. Reikės paprašyti, kad sumokėtų iškart. Nuneš nedelsdama, šį vakarą.

Šiaip ar taip, jųdviejų su Tora išlaidoms to neužteks. O kad atsirastų valytojos darbas, bet dar geriau – siuvimo! Kad tik greičiau imtų veikti pjaustymo cechas. Besiūdama įsidūrė pirštą, reikėjo nusiplauti ir luktelėti, kol baigs kraujuoti.

Jos akys nukrypo į galustalėje sėdintį vyrą. Pagalvojo – gal reikėtų išsiaiškinti. Negali gi jis ten kiurksoti visą gyvenimą. Baigsis girtavimu.

– Henrikai, ar turi bent kiek pinigų? – ūmai paklausė ji.

Kambaryje jie buvo vieni. Juodu juk sutuoktiniai ir turi dalytis džiaugsmais ir vargais. Savaime suprantama, kad žmona gali paprašyti vyro pinigų.

Henrikas paniekinamai nusižvengė.

– Prašyk Simono, gal jis tau ką turi!

Ingrida suprato – geriau būtų patylėti. Bet ji pasakė.

– Juk gana to, kad Simonas mokės už mergaitės mokslą ir kambarį.

– Šit kaip, argi pakanka?

– Gal ir mudviem reikėtų šiek tiek…

– O?

Ji nežinojo, kaip atremti tą nepažįstamą, kupiną paniekos ramumą. Buvo neįprasta. Baimindamasi laukė, kad jis smogs, bet taip neatsitiko. Tai išsekino visas jėgas, ir aiškiai mąstyti ji jau nebeįstengė.

– Ar būtina šitaip? Gal galėtum susirasti ką veikti? Ar visur bandei teirautis darbo?

– Taip! – nukirsdamas pokalbį nirtingai suurzgė jis. Ji suprato ir daugiau nebekalbino.

Stojo sunki tyla. Ingrida vėl ėmėsi siuvimo.

– Tau reikėjo pasirinkti Simoną, ar ne, Ingrida?

Ji nustebusi pažvelgė į vyrą.

– Ką nori tuo pasakyti?

– Tik tai, kad gailiesi išleidusi Simoną iš rankų. Juk pirmiausia tu jį užkabinai. Kai jis atvyko čionai, į Salą. Jis tave ir šokdindavo, ir lydėdavo namo. Būtum pastojusi nuo jo, dabar sočiai gyventum. Na?

Iš nuostabos Ingrida tik išpūtė akis.

– Apsaugok Dieve, ką tu kalbi? Tarp mudviejų su Simonu niekada nieko nebuvo. Jam visada rūpėjo Rakelė.

– Todėl tu ir sėlindavai pas Simoną, kol aš tupėjau kalėjime? Lengvai jis rado paguodą, kol Rakelė gulėjo ligoninėje, a? Manai nežinau, kad judvi ten gyvenote? O mokėjo deramai, ar ne? Tau ir Torai?

Ingrida susikaupusi daigstė nematomomis siūlėmis. Kryželiu, užkabindama adata du audinio siūlus. Tikrino, kaip atrodo iš gerosios pusės. Matyti? Ne, nesimato.

Siuvo, kol pabaigė. Nekalbėjo nei apie pinigus, nei apie Simoną. Ingrida suprato, kad gyvenimas ir toliau tekės sena vaga, jei pati nepasistengs ko nors pakeisti. Protas buvo tarsi suaižytas, nenusimatė jokio, kad ir menkiausio džiaugsmo. Priešais – virtinė naktų, ilgų, dygių lyg erškėčiai, be šilumos.

Baigėsi tuo, kad pinigų kelionei ir maistui gyvenimo Breilane pradžiai davė Simonas su Rakele.

Salono prieblandoje prie stalelio kavą gėrė Rakelė, Simonas ir Tora, lyg ji būtų suaugusi ir savarankiška. Pinigai gulėjo vokelyje. Lyg neįpareigojanti dovana – laiško pavidalu. Į akis nekrito. Bet jo turinys lėmė tiek daug. Prie jų laiško atplėšti negalima. Galima parodyti dėkingumą. Tačiau atvirai džiaugtis gauta išmalda elgetai nedera. Juk vokelio turinys turi išlikti nežinomas. Reikia padėkoti, o ne domėtis, už ką ir už kiek. Taip dera elgtis Bekejorete.

Torai atrodė, kad ji turtinga, atsirado saugumo jausmas. Kartoninė dėžė jau surišta virve. Ji tik susidės į motinos senąjį lagaminą paskutinius reikalingiausius daiktus – ir viskas. Liko viena diena.

Elizifos Dievas išgelbėjo Torą nuo naktinės pamainos Dalo įmonėje. Motina visą laiką buvo namie. Jau galima tikėtis, kad viskas klostysis sklandžiai. Žinojo, kad jis namuose, sėdi galustalėje. Bet tai jau nebedusino. Nebekėlė pavojaus. Netrukus ji ramiai išeis pro duris.

Per šviesias užuolaidas plūdo rugpjūčio sutemos. Melsvos. Liejosi kažką jai žadėdamos. Nušvietė širdį. Priešais ją – šešėliuotas Simono veidas. Jo marškinėliai trumpomis rankovėmis.

Jam pasukus galvą sujudėdavo kaklo raumenys. Per juos perbėgdavo šešėliai. Ruože tarp šviesos ir šešėlio tarsi atgydavo rankų oda.

Tą vakarą Ingrida išėjo su reikalais. Palikusi vyrą Šimtabutyje, nunešė lensmano žmonai suknelę. Su savimi turėjo dar vieną. Henriko dovanotą. Atvežtą iš miesto. Pasiūlė išvaizdžiai oriai poniai. Užsiprašė šimto kronų. Paskui – aštuoniasdešimties. Šešiasdešimties. Gūžtelėjusi pečiais lensmanienė galiausiai nupirko ją už šešiasdešimt, nors, anot jos, „sezonas“ jau buvo pasibaigęs.

Akimirką tarp jųdviejų subangavo ta balta lengvutė suknelė. Paskui Ingrida stumtelėjo ją nuo savęs, čiupo pinigus ir išbėgo.

Taip, teisybė. Baltų suknelių sezonas jau buvo pasibaigęs. Ingridai jis išvis niekada neateidavo.

Ji grįžo namo ir paruošė galustalėje sėdinčiam vyrui vakarienę. Tarp jos antakių įsikirto grasus brūkšnys. Jis buvo toks netikėtas, kad net privertė vyrą laikyti liežuvį už dantų. Valgė tylėdami.

Salą apgobė rudens vakaras. Suspindėjo gelsvi atšvaitai iš vakarų. Nutvieskė aplink Šimtabutį senųjų medžių lapiją. Įspindo languose siųsdami paskutinius auksinius spindulius dvejetui prie vakarienės stalo. Tačiau veltui. To nepastebėjo nė vienas jų. Kambarys buvo pritvinkęs slopinamos neapykantos. Nieko neįprasta. Bet nauja buvo tai, kad dabar ji stipriau sklido nuo Ingridos nei nuo jo. Sąskaita suvesta.

Jai beliks rūpintis tik savimi. Pagaliau Ingrida susivokė, kad nuo šio laiko ji lieka viena. Tora išvažiuoja.

Iki pat šios dienos ji vengė tos minties. Bet kai tik suknelė pakeitė šeimininkę, ji tarsi praregėjo. Grįžtant namo jai prieš akis lyg kaleidoskope mirguliavo besikeičiantys viso jos gyvenimo įvykiai. Ji suprato, kad daugiau prarasti nebeturi ko. Tora jau pakėlė sparnus iš namų.

Jis išėjo. Ryžtingai nudrožė Bekejoreto kryptimi. Laikėsi atokiau nuo kelių. Nesutiko nieko. Greitai priėjo ganyklos tvorą. Tiesiu taikymu pasuko takeliu į namą. Medžiai skendėjo rugpjūčio sutemose. Aklinėjo šešėliai.

Ar jau seniai jo galvoje radosi ta mintis?

Ar nukentės kas nors atsitiktinis?

Kas galėtų sutramdyti neapykantą? Instinktus?

Gal viską lemia dėsningumai?

Brūkšnine linija labirinte nužymėtas kelias?

Nulemtas visam gyvenimui? Priverčiantis žmones eiti kaip tik juo? Ar mes esame tik įrankiai vienas kito gyvenime ir tarpsnis vienas kito kelyje?

Tora stovėjo ganykloje, pietinėje Bekejoreto pusėje.

Pro tankią lają košėsi vakaras. Dengdami miško dirvą, žalsvai mirgėjo vešlūs paparčiai. Slėpininga žalia tamsa. Žemės kvapas, budrios mintys. Tarp akmenų.

Takeliais eita žmonių ir gyvulių. Nulinkę šilojai ir smilgos. Kyšo šaknys. Ištvermingos.

Ir kas iš to, kad turi eiklias kojas, jei takas išraizgytas šaknų? Kas iš to, kad surinki į vakaro sutemas, jei ramybė sugeria visus garsus?

Iš pradžių ji nepatikėjo. Jo, matyt, ilgai sėdėta ant akmens ir tykota. Nelyginant pulti pasiruošusio žvėries! Puikiai žinančio, kad auka eis pro šalį. Tūnota gerai pasislėpus nuo Dievo ir žmonių akių. Vienumoje įtempus jusles. Klausant takeliu ataidinčių žingsnių. Lengvų, nieko neįtariančių.

Ji žaibiškai apsisuko ir nulėkė. Užkliuvo. Parkrito.

Geriau nereikia. Vyras veikė mikliai ir greitai. Buvo stiprus. Turėjo aukščiausios vyriškos dorybės – jėgos.

Parkrito į paparčių tankumyną. Tarp akmenų. Koks gražus guolis žalumoje. Kiek jaudrinančių, užburiančių vėlyvos vasaros kvapų. Ir koks tankus šios šventos žemės medžių vainikas, pasiruošęs uždengti vaizdą nuo Elizifos Dievo akių.

Mažesnė už skruzdę po amžinybės padu – mergaičiukė Tora. Smulkesnė nei rojaus sodo žiedadulkė.

Keletą kartu smogęs kumščiu jis sugriebė jai už gerklės. Gulėjo nejudėdama. Ir šį kartą ji įstengė atsiriboti nuo savo nekenčiamo kūno. Tačiau juto viską. Kūną palikę kraujavo jausmai, o akys aklai spigino į šviesų dangų. Guodėsi vargana mintimi, kad ilgai netruks, jei gulės ramiai.

Tyla sukaustė ją nepakeliamai aštriu skausmu. Visą kūną iki pat gelmių persmeigė užvirtusios medžių šakos. Plastėdamos apraizgė ją visą. Vijosi aplink kaklą. Juto, kad jos turi ir svorį, ir odą.

Paparčių guolyje pasigirdo duslūs garsai. Palei takelį rikiavosi sodriai želiantys keružiai. Tačiau stipresniojo sąjungininkai buvo tamsa ir šešėliai. Bekalbiai, nepaliekantys pėdsakų.

Akimoju ją visą nusmelkė. Ji juk truputį nutuokė apie tai. Buvo skaičiusi. Kai kur nugirdusi: toks dalykas turi teikti malonumą.

Nesąmoningai laikėsi abiem rankom įsitvėrusi šilojų. Laikėsi tvirtai. Saujos neatgniaužtum.

Gulėjo nusukusi galvą į šoną. Išplėstų akių žvilgsnis buvo tuščias. Nieko nereikia matyti. Nes to niekada neįvyko! Tik palūkuriuos valandėlę mirtyje. Ir viskas greitai baigsis. Tada surinks save į viena ir pasikels nuo tako. Apsitūlos drabužiais. Nueis pas žmones. Į šviesą, pas tuos, kurie saugūs. Tik pirmiausia reikės surinkti save į visumą. Paskui atsipeikėti. Ir atleisti sau už tai, kad esi.

Kai jis baigė ir paleido ją, ji pasikėlė ant kelių. Jautė nenumaldomą šleikštulį. Žiaukčiojo pratisai vaitodama.

Akimirksniu vyras atšoko nuo jos. Šnopuodamas tvarkėsi drabužius.

Kažkur šalimais virpėjo drebulės lapeliai.

Jis porą kartų dirstelėjo į priešais klūpančią susigūžusią būtybę. Atkišo jai nosinę. Paprastas, bet nelauktas gestas. Tarsi miške būtų netikėtai susitikęs mergaitę ir užjautęs ją dėl jos pačios nederamo poelgio.

Tora paėmė nosinę. Suspaudė tarp purvinų pirštų. Gera kuo nors užsidengti akis, kad nematytų.

Kai jis uždėjo ant galvos ranką, ji vėl sustingo. Ją vėl užplūdo purpurinė neapykantos liepsna. Jausmai atgijo.

Pajuto, kad nusibrozdino kelį. Pajuto, kad perplėštas sijonas. Pajuto, kaip apačioje laša. Pajuto, kaip degina skausmas, lyg kas būtų grandęs ją peiliu.

Užvaldė nežmoniškas įtūžis. Niekam neprilygstantis. Stipresnis už baimę. Stipresnis už gėdą. Už palengvėjimą. Už pažeminimą.

Ji atsistojo. Susvyravo. Prisivertė pasižiūrėti. Įdėmiai. Išgirdo, kaip trakštelėjo, kai spirdama ji pataikė bato galu. Žolėje tarsi kamuolys stirksojo jo galva.

Nuo to trakštelėjimo jai net širdis apsalo.

Neatsigręždama nulėkė namo.

Nusiprausė rūsyje šaltu kaip ledas vandeniu. Susitvarkė, kad galėtų praeiti pro motiną. Pamačiusi, jog virtuvė tuščia, net apkvaito nuo palengvėjimo. Valandėlę pastovėjo įsikibusi į lovos galą. Paskui nusimetė drabužius ir įsirangė į patalą.

Tas spyris ją kaitino. Lindėdama savo slėpynėje tebejuto spyrio sukeltą jaudulį. Garso, bylojančio, kad jis sutraiškytas.

Kitų jausmų nebuvo. Gulės čia, kol ateis žinia, kad jo galva suknežinta. Suknežinta!

Ištyškusi ant takelio, ir jos nebesuklijuosi.

Sunaikinta.

Pagaliau!

Žmonės kalbėjo, kad siautėdamas girtas Henrikas Tostė persiskėlė lūpą ir išsimušė dantį.

27

Dvi langų eilės. Sudužę verandos stiklai. Žiemos belaukiantis šermukšnis. Nuolaidūs ūkinių pastatų stogai. Aplink namą nužvyruotas plotas, kuriame lyg užuominos apie buvusį čia parką tai vienur, tai kitur prasikirtę pageltusios žolės kuokštai. Trys kaminai. Pietvakarių pusėje – naujas, keliantis šypseną. Tarsi atkištas betoninis pirštas, niekaip nederantis prie sueižėjusių plytinių kaminų, kurie nuo seno turi teisę į vaizdą ir varnas. Nepritampantis prie naujų laikų, vietomis išsiklaipęs senoviškas akmeninių plokščių stogas.

Nuo senų laikų Šimtabučiui priklausiusius prieplaukos statinius nugulė dulkės ir apraizgė voratinkliai. Niūriais rudens vakarais po apleistus jų kambarius drumsdami tylą akliojo vaiduokliai ir skenduolių vėlės. Lyg bangų gaudyklėje ten visada girdimas smarkus ošimas. Tarsi kaupdamos jėgas naujai atakai ten ilsėtųsi audros. Iš čiaupų lašėjo surūdijęs vanduo, žiojėjo atverti langai, laiptams stigo pakopų, mėtėsi senos aplūžusios dėžės. Nuo sijų lyg koks susiraizgęs gniutulas karojo sutrešę žuvų tinklai. Lėtai įsilinguodavo, jei kas palikdavo praviras duris. Tada nepastebimai atsilaisvindavo kokia nors kilpa ir nutįsdama kartu su kitomis susipindavo į naujus mazgus. Vangiai sukdamasis pakildavo dulkių verpetas ir, valandėlę pakybojęs ore, nusėsdavo naujoje vietoje.

Naujieji laikai tarsi gėdijosi šios vietos. Senieji – taip pat. Tamsoje tykodamos apsižioplinusio rangėsi virvių kilpos. Neapsižiūrėsi – tvosies ant nosies. Arba užkliūsi už puslankiais kabančių lynų ir pamanysi, kad baltųjų mūšio lauke su indėnais patekai į raudonodžio kilpinę ir tau beliko neišvengiama žūtis prie toteminio stulpo.

Tokį stulpą vaikai žinojo pačioje prieplaukoje. Senas atraminis laiptų rąstas stovėjo įspraustas į plyšį grindyse. Apačioje plakėsi ir pliuško didelės bangos. Nesvarbu, kad čia nedaug kas priminė prerijas – senoji prieplauka buvo toli nuo suaugusiųjų akių ir ausų, todėl tarnavo kaip kankinimų ir dresūros kamera.

Kartais vienas kitas nueidavo ten ieškoti vienatvės. Šimtabutyje nebuvo kur medituoti ar nevaržomam lieti savo jausmų.

Prie stulpo Tora pamatė Solę. Išgirdusi žingsnius, ji nusisuko bandydama paslėpti veidą.

Tvyrojo niūri prieblanda. Tora atšlijo. Nesitikėjo čia ko nors sutikti. Ji tik klaidžiojo po visokius užkaborius, kuriuos rytoj paliks. Kvailokas ir nereikalingas užsiėmimas… Bet vis dėlto… Ir štai vienumoje tūno suaugusi panelė Solė.

– Tai tu čia?

– Ką, ar nematai? Dar neišvažiavusi?

– Rytoj…

– Hm…

– Supykai ant motinos?

– Ne, kodėl?

– Sėdi viena.

– Pykti ant jos neverta!

– Jei neverta, tai neverta. Bet juk vis tiek galima supykti?

– Ne, – su purtoma galva kretėjo ir chemiškai suraitytos geltonos garbanėlės. Kaip aplytas avelės kailis. Prisimerkusi dirstelėjo į Torą. Pasirengusi gintis, mina atgrasi, o žvilgsnis nepatiklus. – Tau pasisekė, kad išvažiuoji į Breilaną, – pagaliau sumurmėjo ji. Ištarė neaiškiai ir tyliai. Tora suprato, kiek pastangų jai tai kainavo.

– Taip, – tarstelėjo.

Džiaugsmo rodyti neverta, suprato Tora. Solė prirakinta prie Šimtabučio. Tvirtai. Tai niekam ne paslaptis, tik niekas nieko nesiims. O ką pakeisi?

– Helėnė mėšlas, ne žmogus, – gniaužydama rankas pratrūko Solė.

– Kodėl?

– Nieko namuose neveikia. Viskas tenka man. Man mama, vaikai, tėvo darbinės pirštinės, vystyklai, nešvarūs indai – viskas!

– Jorgenas už ją vyresnis, ar negalėtų kuo padėti?

– Juk jis bernas, – iš paniekos brolio lyčiai Solė net dantimis sugriežė. Tora suglumo.

– Seniau padėdavo, – bandė švelninti Tora. – Bet dabar paaugo ir baiminasi, kad kas nors pamatęs nesakytų, jog dirba nevyriškus darbus. Kvailys!

– Ar negali motina paaiškinti Helėnei, ką ji turi daryti?

– Dieve mano, kaip tau liežuvis apsiverčia! Juk abi žinom, kad mama nėra tokia kaip kiti žmonės. Visi žino!

– Bet kodėl tau visa tai atėjo į galvą kaip tik šiandien?

– Todėl, kad tu išvažiuoji į gimnaziją! O aš lieku kuoptis pas Otarą! Ir grįžus namo man reikia skalbti purvinus drabužius! – rėkte išrėkė ji.

Tora pasitraukė atapusta. Tokios Solės ji dar nebuvo mačiusi.

– Buvau padavus tris prašymus ir gavau visus tris darbus! Bet mama verkšlena, tėtis išdumia į kaimą, o vaikai pešasi!

Solė užsikniaubė ir pratrūko. Nuo slopinamos gailios raudos krūpčiojo plati nugara.

Tora pritūpė prie jos.

Viskas tapo nesvarbu: jos pačios nesenos mintys apie Solę, žmonių kalbos apie valkiojimąsi su Dalo įmonės darbininkais. Ir tai, kad Solė išėjo į panas ir iškeitė Torą į bendradarbes. Dabar visa tai buvę nebuvę. Solės neviltis degino ją, tarsi būtų jos pačios žaizda.

Apkabino. Negrabiai glostydama stengėsi sušildyti. Bandė įsivaizduoti, kaip dabar elgtųsi teta Rakelė. Kuriam laikui jiedvi nusiramino.

– Nežiūrėk taip beviltiškai, – lyg suaugusi murmėjo Tora. – Vis tvirtink sau, kad privalai išvažiuoti. Ir išvažiuosi! Negali gi visą gyvenimą prižiūrėti svetimų vaikų!

– Ką turi galvoje – svetimų vaikų?

– Jie juk tavo motinos, – abejodama ištarė Tora.

– Bet mama juk kvanktelėjusi, dievota ir apskritai… vaikai čia niekuo dėti! – Solė pakėlė į Torą tūžmastingas akis.

– Bet tu juk nežadi būti jiems motina visą gyvenimą, – ryžtingai pridūrė Tora.

– Tau lengva kalbėti. Gerai, kai tavo sesuo mirusi, – pasakė Solė.

Tik rausvas lūpų ruoželis žymėjo bespalvį veidą, kai tramdydama įniršį Solė įsispitrijo žemyn pro stulpą. Apačioje duždamos šniokštė bangos. Jūra audrojo. Įlanka grėsmingai sūpavosi, užliejusi krantą galinga vilnis neskubėjo trauktis atgal.

– Sole…

– Ką?

– Aš tau rašysiu…

– Gerai, – vos girdimai atsiliepė Solė. Buvo aprimusi. Gėdijosi visų savo ištartų žodžių. Įmanytų, susirinktų juos atgal. Kad taip ir liktų neištarti.

Sėdėjo susiglaudusios.

– Aš nenorėjau šitaip pasakyti apie tavo seserį… – gailiai sušnabždėjo Solė.

– Žinau…

– Nepyksti ant manęs?

– Ne. Bandysiu pakalbėti su mama… arba su Giuna, ar nori?

– Ne. Tavo mama nieko negali. O Giuna juk išvažiavusi.

– Atsimeni, mama pasirūpino, kad tu turėtum suknelę konfirmacijai? Taigi…

– Bet dabar visai kas kita. Dabar vilties nėra. Nieko negalima pakeisti.

– Nesakyk taip! – suriko Tora.

Toks aršumas nustebino ją pačią. O Solė žiūrėdama į ją net žioptelėjo. Akimirką. Paskui ašarotas veidas išsišiepė iki ausų. Ji prisivertė nusikvatoti. Kaip kvatojamasi per nevalią.

– Ne, aš taip nekalbėsiu! – kumščiodama Torą savo tvirtomis rankomis pažadėjo ji. – Aš išvažiuosiu! Išvažiuosiu! Iš-va-žiuo-siu! – uždainavo ji pagal valstybinio himno melodiją.

Tora pasiklausė. Paskui ėmė pritarti. Begriūvančiame pastate savą himno variantą sugiedojo du balsai: mergaitės – spigus ir aukštas, moters – sodrus ir kimus.

Monotoniškai skambantis nervingas giedojimas tai kilo, tai leidosi. Aidėjo iš pakampių, plaukė skliautais, smuko žemyn virvėmis ir surištais tinklais, su nauja jėga atkakliai veržėsi į lauką pro langų plyšius.

Tarpais dėl ritmo jos iškraipydavo žodžius: „Iš-iš-išvažiuosiu iš Šimtabučio.“

Pagaliau pavargo. Sėdėjo susikibusios prie stulpo ir kikeno. Atsikračiusios sielvarto ir beviltiškumo. Pabaigai Solė net užtraukė nešvankią dainušką. Iš keršto Elizifai už dievotumą. Tora palaikė Solę. Ir pritardama jai įsitraukė į dainavimą pati:

Kai užsvilo uodega, va tai tai, va tai ta,

Išlėkė į Bergeną, va tai tai, va tai ta,

Senį patvarkyt suspėjo, va tai tai, va tai ta,

Tas ant kibiro stovėjo, va tai tai, va tai ta.

Tokių žodžių Tora niekada nebuvo girdėjusi. Bet greit juos pagavo. Solės versija jai patiko labiau nei ta, kurią ant kelio bliaudavo bernai.

Rodėsi, kad stulpas net virpa nuo jų balsų skardenimo. Tora dirstelėjo į dainuojančią Solę. Linksmame dainavime slypėjo daug neapykantos. Pagiežos, į kurią Tora nedrįso įsijausti. Nešvankios dainos nepadės jai išsivaduoti nuo grėslumo, apie kurį Solė net nenutuokia. Tora – kas kita… Traukdama nešvankias dainuškas Solė tik drąsino save.

– Kai išvažiuosiu, su vyrais net nesikalbėsiu, o vaikus aplenksiu iš tolo, – pagiežingai išrėžė ji.

Nejučiomis jiedvi vėl tapo senomis draugėmis. Solė jau nebebuvo vyresnė už ją nė viena diena. Atvirkščiai, suaugusi tapo Tora, nes išvyksta iš Salos.

Išvyksta!

Prieš akis ji išvydo Solę per vasaros šokius. Kvailiojančią su bernais. Smagiai besikvatojančią. Šokančią. Vis labiau įsišėliojančią. Tai tebuvo pasispardymas. Paikiojimas ir laiko stūmimas. Bet Solės svajonė buvo ne tokia. Ji troško visai ko kito.

Bet Solė galėjo pridaryti ir išdaigų.

Jiedviem išėjus į prieplauką, Skarotoji Johana šūktelėjo, kad liautųsi dainavusios tokias šlykščias dainas. Ant molo turėklų ji džiaustė išplautus Einaro bulvių maišus, kuriuos rado sudrėbtus kažkuriame palėpės kampe. Einaras, atvirkščiai, nematė jokio reikalo dėtis šventam. To niekas iš jo ir nelaukė. Šiepdamasis jis sumurmėjo kažką apie „smagias daineles“.

Mergaitės susigėdo. O kas belieka? Skarotoji Johana skųsti neketino. Tai ne jos būdui. Susitvarkydavo pati.

Nukabinusios nosis jiedvi įsliūkino į namus. Mažoji ir didžioji. Viena išganyta, o kita – ne, mat pirmoji išvažiuoja, o antroji turi likti čia.

Elizifos namuose buvo užkaista kavos. Keptuvės taukuose pampo blynai. Gelsvi. Iš dviejų kiaušinių. Tarp dantų grikšėjo cukrus. Mažieji buvo ramūs. Kramtė ir šnerkštėsi į rankovę. Apčiulptais pirštais terliojo klijuotę. Tora ir Solė prašnekėjo ilgai, kaip suaugusios. Vaikus Solė nuvydavo šalin arba atsainiai užsikeldavo juos ant kelių, o kai jiems pabosdavo, patys nusirisdavo žemyn ant grindų.

Visa laiptinė pakvipo blynais.

Jorgeną ir Helėnę pavijo indų plauti. Jorgenas urzgė kaip erzinamas šuo. O jam atkirto: neplausi – nevalgysi. Solė, tarsi įnirtusi kalė, buvo pasirengusi įkąsti. Plūdosi. Trumpai, stačiokiškai.

Tai geriausias būdas atsikratyti Helėnės su Jorgenu. Kad jiedvi su Tora galėtų ramiai pasišnekėti.

Laiko jos turėjo nedaug. Ištisą vakarą susirinkime Elizifa nesėdės. O rytoj Toros čia nebebus…

28

Tą rugpjūčio dieną maršrutinis keltas buvo toks pat juodas kaip visada.

Tora stovėjo ant denio. Stebėjo, kaip už kyšulio dingsta prieplaukos su statiniais, kaip virpančiame ore stūkso sukrypęs ir apšepęs Šimtabutis. Iš kaminų nerūko. Keli langai pietų pusėje buvo atviri. Ant kranto šmėžavo žmonės.

Ji tolo nuo jų. Laivas ritmingai mušė taktą. Kratėsi ir virpėjo visa, kas nepritvirtinta.

Ji peržengė namų slenkstį! Lagaminą ir kartoninę dėžę pati sukėlė į skolintą iš Einaro vienratį. Nepratardama nė žodžio motina sekė pavymui. Žingsnis po žingsnio. Padėjo tempti vienratį stačiais šlaitais, jos stiprios rankos prilaikė jį riedantį nuokalne žemyn Įlankos link. Pernešė dėžę į keltą. Tos pačios diržingos rankos skubiai perbraukė Torai per pečius, kai vyrai jau kėlė tiltelį, ir jiedvi pasitraukė kiekviena į savo pusę.

Tora suprato, kad tai tik scenelė. Tačiau svarbi. Be ašarų, be staigmenų. Rimta. Ori.

Šypsodamos mojavo viena kitai. Virš drumzlino vandens sklido pernelyg rimtos šypsenos. Vandens paviršiuje plaukiojo šiukšlės. Akimirką Torai pasirodė, kad gausėdamos jos vis artėja. Tos šiukšlės. Jos badė akis tol, kol iš akių išnyko motina.

Tora nebematė, kaip ji parsistūmė vienratį namo. Akimis – ne. Tačiau mintimis stebėjo jos lėtus, nuvargusius judesius.

Papūtė jūrinis vėjas, ir prieplaukos žibintai nuplaukė pro šalį. Viską užgožė galingas bangų ošimas.

Dabar jau galima vaikščioti kitaip. Kitaip sėdėti. Drabužiai, nors ir savi, bet jau kitokie. Jaudinosi dėl dviejų dalykų: lagamino ir kartoninės dėžės. O šie buvo saugiai pakišti po brezentu, nors danguje nė debesėlio.

Tora su niekuo nesikalbėjo, bet nesijautė vieniša. Jautėsi saugiai, nes žinojo, kad visos dienos ir visos naktys priklausys jai vienai.

Ji juk yra buvusi Breilane. Net žino, kuriame name gyvens. Žino, kur mokykla. Tik reikės susirasti, kas nuveš jos dėžę, o jau paskui – pati…

Sėdėdama denyje ji bandė įsivaizduoti kambarį, kurį vadins savo namais. Pasak Simono, kas būtiniausia, ten yra. Su savimi reikia pasiimti tik patalynės. Ingrida buvo patenkinta.

Šiais metais iš Salos važiavo tik Tora. Apskritai mokytis į Breilaną nebuvo vykstama kasmet.

Tora jautė augantį pasididžiavimą. Iš pažiūros to nepasakytum apie pablyškusią, tankiais rausvais plaukais mergaitę. Veidas neišraiškingas. Paniuręs. Užsisklendęs. Didelių, spindinčių akių žvilgsnis drovus, vengiantis kitų žmonių. Paltas arba dovanotas, arba persiūtas. Bet švarus, išlygintas, be lopų. Ne vienas sakytų, kad jau per didelė nešioti tokias storas, kietai supintas kasas. Bet Salos gyventojai buvo pratę matyti Ingridos mergaitę su kasomis. Visada taip šukavosi. Ir tai niekam nekėlė nuostabos.

Jei netikėtai išgirsdavo kokį garsą, ji tučtuojau kilstelėdavo pečius ir panarindavo galvą. Arba susigūždavo lyg laukdama smūgio. Paprastai jos eisena buvo lengva ir sparti, truputį atkraginta galva. Sakytum kažko siektų. Rankos niekada nerimo. Kažką vis veikdavo. O kai būdavo sunertos, tarytum guosdavosi ir ramindavo viena kitą.

Iš pažiūros ji neatrodė vyresnė, nei buvo iš tikrųjų. Tačiau akys ir veidas apgaulingai bylojo ją esant aštuoniolikos ar net daugiau.

Tokia buvo Tora, kai peržengė namų slenkstį ir nėrė į nepatirtą tikrovę. Šitaip bandydama atsikratyti – buvusios savęs.

Aukšta be perstojo šnekanti žilaplaukė ponia, apsisiautusi susagstoma prijuoste, užvedė ją laiptais aukštyn. Visą laiptinės sieną užėmė didžiulis veidrodis juodais lakuotais rėmais. Lipantysis laiptais žemyn visada eina į save, stebėdamasi pamanė Tora. Ir tučtuojau atsigręžė. Pasižiūrėti į savo veidą. Išblyškęs, su raudonais jaudulio obuoliukais skruostų viršuje. Pastebėjo, kad iš po palto išlindęs kyšo sijonas – gal taip ir kyšojo per visą kelionę.

Viršuje, koridoriuje, buvo kelerios durys. Spinta. Greta praustuvė. Priminė Šimtabutį. Visi dideli namai panašūs: koridoriai ir aukšti langai su tvirtomis langinėmis, ginančiomis nuo šviesos arba nuo tamsos. Į vidų neprasiskverbs džiaugsmas, o laukan neišsprūs neviltis.

Kai ponia Karlsen atvėrė duris į kambarį, pro du didelius langus į jas plūstelėjo žemos rudeninės saulės šviesa. Sienos buvo išklijuotos tamsiais šilkiniais plytų spalvos apmušalais, kurie priminė pastoriaus sodybos svetaines. Toks vienišas ir plikas prie šalto lango stovėjo stalas.

Prie sienos – siaura lova žalsvu nusišėrusiu čiužiniu. Tarsi neradusi vietos.

Dėl erdvės kambaryje sakytum grūmėsi du seni krėslai ir masyvus apskritas stalas, apdengtas veliūro užtiesalu, kurio geriausios dienos jau praeityje. Akį rėžė cigarečių išdegintos skylutės ir maisto dėmės. Virtuvinė spintelė priešingame kambario gale buvo apklota nauja klijuote. Ryškiaspalvių gėlių raštais.

Ponia Karlsen kalbėjo ilgai. Apie naująją klijuotę. Kainavusi beveik penkiolika kronų, būtinai reikėję pakeisti senąją: buvęs nuomininkas ją suraižęs, nes raikydavo duoną be lentelės. Todėl ji norinti įsileisti mergaitę. Jos nieko negadina ir neniokoja, o kuo nors pasinaudojusios sutvarko ir išplauna. Tai ji girdėjusi iš kitų šeimininkų. Tik štai dėl svečių lankymosi vėlai vakare… Tegu Tora žino apie kaimynų nuomininkę. Jos draugas svečiuojasi ir dieną, ir naktį. Kas gali džiaugtis tokiais nuomininkais? Tora tikriausiai suprantanti.

Taip. Tora suprato. Ji nedrąsiai įžengė įkandin ponios Karlsen, uždėjo ranką ant šaltos viryklės. Mąsliai nužvelgė virš lovos kabantį paveikslą. Burlaivis audroje. Kompozicija prasta.

Ponia Karlsen aprodė spintą ir puodukų komplektą. Įspėjo apie gaisro pavojų, gaižų kvapą koridoriuose. Tora tik linkčiojo dėdamasi galvon kiekvieną, kad ir menkiausią įspėjimą.

Kai ponios Karlsen svetainėje jiedvi gėrė stiprią skanią kavą ir valgė šviežias bandeles su braškėmis, Torai buvo įteikti raktai. Du senoviški raktai. Sunkūs it švininiai. Suverti ant špagato. Pastebimi. Vienas nuo laukujų durų, kitas nuo kambario.

– Norėčiau, kad užrakinėtum duris, taip saugiausia. Tik jau nepamiršk krosnelės! Pasitaiko, kad žmonės supleška užsirakinę duris! Dar nuomoju ir vienam jaunam vyrui. Bet jis nuolat išplaukęs į tolimus reisus ir čia beveik negyvena. Mudviem tai visai patogu. Bet nederėtų miegoti neužsirakinus. Kartais aš iki vėlumos užsibūnu senelių pensione, nes mano vyrui užeina priepuoliai. Ačiū Dievui, dabar jam geriau. Ar nebijai būti viena?

Ne, Tora nebijanti. Ji vis maigė tuos didelius raktus, kol ėmė skaudėti delnai. Net gera nuo įsirėžusios į odą geležies. Apėmė noras skristi ir dainuoti. Skristi!

Kai ji apvilko patalynę ir ant lovos patiesė Randi nertą užtiesalą, šis neprilygstamas kambarys užvaldė visą esybę. Nuleido aptriušusius roletus ir pasijuto savo gyvenimo šeimininke. Kai grįždavo iš koridoriaus, pati save juokindavo kaskart vis užrakindama kambario duris.

Parietusi kojas ji išrymojo visą vakarą ant lovos. Girdėjo, kaip ponia Karlsen užrakino duris ir nuėjo miegoti, kaip pamažu ėmė slopti nuo kelio sklindantis gausmas.

Žmonės išnyko. Tapo kitos būties šešėliais.

Tora sustatė ant lentynos kelias atsivežtas knygas ir lėtai nusirengė. Apytamsiame koridoriuje, kurį apšvietė aukštai ant sienos spingsanti apdulkėjusi lemputė, ji susirado duris į mažutį tualetą. Unitazas! Jai vienai. Didžiulis koridorius – jai vienai. Čia ji viena pati.

Ji valtelėje, toli Įlankoje, kur didis bangavimas. Blykčioja žalsvas vanduo. Blykčioja ir vilioja. Užsimiršo, kad jūroje slypi mirtis. Paniro. Malonu ir minkšta. Kapanojasi, plaukioja. Paskui iškilo ir susiliejo su saulėje raibuliuojančiu paviršiumi. Gaisro liepsnose siūbavo valtelė. Dėdės Simono ten nebuvo. Bet baimės ji nejautė. Nes tenai nebuvo nieko.

Tik sklido kažkokie duslūs, su kamaraite nesusiję garsai. Nauji, nieko neprimenantys kvapai.

Šniokštė, kunkuliavo galingos bangos. Pro sumerktus vokus skverbėsi šilti spinduliai. Tai ji saugiai lingavo ant ramių, plačiai išsisupusių bangų, tai nutvieksta stiprios šviesos sklendė virš senelės namų Berlyne.

Kai atsibudo, iškart susivokė: pagaliau ji laisva.

Naktiniai marškiniai buvo susibrukę po nugara. Tarsi tyčia pakištas nepatogumas, primenantis apie šiąnakt patirtus malonius jausmus.

Pirmąją mokslo dieną Tora segėjo tetos Rakelės įduotą juosvai rudą tvido sijoną. Kad būtų klusnesni, plaukus sušukavo vandeniu suvilgytomis šukomis, nusiblizgino batus. Į juodą nailoninį tinklelį susikrovė penalą, pamokų tvarkaraštį ir knygų sąrašą.

Labiausiai tiktų vilktis lietpaltį, nes lynojo. Bet ji pasirinko konfirmacijos proga nupirktą paltą. Viską sprendė pati. Motinos arti nebuvo. Atsikėlė, nusiprausė, pavalgė, susiruošė, ir niekas į tai nesikišo. Jokių pusbalsiu duodamų komandų, jokių pavargusių žvilgsnių, jokių irzlių nurodymų. It šiltas vėjelis veidą glostė vienuma. Labirinte atsirado išėjimas. Nebebaugino naktis. O mintys buvo skaidrios nuo pat pabudimo.

Pasilenkusi virš raudono plastiko dubens, mėgaudamasi prausėsi ant viryklės pašildytu vandeniu.

Knygos. Nertas užtiesalas. Nuleisti roletai. Viskas priklauso jai. Nieko nereikia bijoti.

Kai rytą užtraukė aukštyn roletą, anapus gatvės kaip saugi siena stovėjo išsirikiavę namai. Ji nesiilgėjo nei jūros, nei dangaus. Žinojo – jie yra. Juos išvys eidama keliu į mokyklą. Niekur jie nedings. Čia jai tereikia tik didelio, senoviško rakto. Didelių ąžuolinių durų. Puoduko karštos arbatos.

Ji pasikliovė savimi. Tai garantavo laisvę.

Breilane karaliavo varnos. Ne kirai.

Čia ir įstatymai kitokie, kitokios manieros.

Tai ji suvokė ne iš karto. Apimta dvejonių, Tora nedrąsiai įžengė pro mokyklos vartus. Žvyruotas kiemas netvarkingas, akis bado šiukšlių dėžės. Suskeldėjusios pilko mūro sienos. Dvi langų eilės. Viena virš kitos. Pietinėje pusėje palei vielinę tvorą pasodinti trys šermukšniai. Ant šakų – nė uogelės. Stirkso pageltę, bevaisiai akinamoje rudens saulėje. Priešais – atšiaurus, susikaupęs išminties rūmas.

Bet ne tai dabar svarbiausia. Tora stabtelėjo vartuose, įkvėpė ir nulaviravo tarp susispietusių būreliais jaunuolių. Nepažinojo nė vieno. Kitaip ir negali būti.

Ji buvo pasiruošusi. Viskam. Tik ar tikėjosi, kad teks atremti tiek įkyrių žvilgsnių, tyliai lydinčių iki pat laiptų? Akyse nebuvo nei paniekos, nei išmanymo. Jose atsispindėjo nevykusiai slepiamas smalsumas. Ir nežinia kuo vėliau pavirsiantis – santūrus susidomėjimas.

Nejučiomis Tora kiek susigūžė. Laukė žodžių, kurie pasiųstų ją į pelnytą kampą. Merga iš Šimtabučio. Vokiečio išpera. Tačiau tokie žodžiai nenuskambėjo.

Ji varnų šalyje. Jų manieros kitokios.

Įeidama į klasę palaukė, kol visi atsisės į pasirinktas vietas, paskui atsisėdo ir pati. Tora įsitikino, kad stebima ne vien tik ji. Stebimi ir kiti. Žvilgsniai varstė visus naujokus, ypač tuos, kurie nebuvo iš Breilano. Aukštaūgę mergaitę prie lango trumpai kirptais retais plaukais. Vardu Giunliauga. Sutrikusi ištarė savo vardą nedrąsiai ir tyliai, nudelbusi akis į suolą. Taip pat paskutinėje eilėje prie spintos – neaukštą tamsaus gymio berniuką, kuris jautėsi labai svarbus, dairydamasis visiems linkčiojo ir pakiliu balsu garsiai skelbėsi esąs Eirikas. Varstė jie ir gražią, anksti subrendusią, spindinčiomis mėlynomis akimis ir rudomis garbanomis mergaitę Anę, kuri drąsiai atrėmė tuos žvilgsnius. Ji vilkėjo pūstą juodai baltą languotą sijoną ir baltą vilnonį nertinį. Kai pasisukdavo suole, įžūliai subanguodavo aukšta krūtinė. Vos pasirodžiusi prikaustė berniukų akis. Atrodo, kad prie to Anė buvo pratusi.

Per pirmąją pertrauką būriavosi tie, kurie pažinojo vienas kitą iš seniau. Bet susidomėjimas naujokais neblėso. Visi dirsčiojo vertindami juos.

Pirmosios gimnazijos klasės mokiniai. Jautėsi tokie svarbūs. Po abejinga, bejausme veido kauke slėpė įtampą ir netikrumą. Išduodavo staigūs, kampuoti judesiai. Jie ir padėjo susibendrauti. Palengva iš žvyruoto kiemo į vaiskų orą ėmė sklisti paskiri balsai. Jiems atliepė gretimai stovintys. Įveikdami drovumą, veidai gręžėsi vienas į kitą. Tarsi magneto traukiami.

Nespėjo Tora susigaudyti, kaip balsų chore išgirdo ir savo pačios balsą. Kažkas į ją kreipėsi!

Iš džiaugsmo ji vos amą atgavo. Atsakydama mikčiojo, raudonavo, kalbėjo paikai, nesklandžiai. Tačiau argi svarbu? Visa esybe ji gaudė veidų išraiškas, judesius. Ją buvo apėmęs galingas nepažįstamas laisvės jausmas. Stipresnis dienos šviesoje tarp žmonių nei praėjusią naktį. Todėl, kad ne sapnas.

Senbuviai vaizdžiai pasakojo smagias istorijas apie mokytojus. Kurie iš jų šaunūs, kurie silpni, su kuriais negalima juokauti. Apšnekėjo tą ir aną iš antros ar trečios klasės. Veidai įkaito, balsai ėmė skambėti darniai ir patikliai. Kaukės palengva nyko.

Lyg po užsitęsusio troškulio Tora tarsi gaivinantį vandenį gėrė viską, kas dėjosi aplinkui. Gręžiojosi į balsus. Įdėmiai sekė, kas ką sako, kas kaip atrodo, kieno koks vardas. Ši diena sužėrėjo it mielais paveikslėliais iliustruota knyga.

Po pamokų jie grupelėmis sugužėjo į knygyną vadovėlių. Vieniems pavyko gauti naudotų – šiems atsiėjo pigiau. Kiti dūsaudami turėjo atskirti iš pragyvenimui skirtų pinigų.

Torai prisieis pirkti naujus. Ji nieko nepažįsta. Tačiau šiandien pirks tik reikalingiausius. Rytdienos pamokoms. Dar ir pati nenutuokė, kad nori dažniau ateiti į knygyną – čia jai smagu. O manė taupanti, jei pirkimą atidės kelioms dienoms. Švelniai paglosčiusi viršelius, ji padėjo knygas ant prekystalio. Čia nekvepėjo taip kaip kaimo bibliotekoje. Tačiau kvepėjo knygomis. Klijais ir popieriumi.

Pati to nejausdama ji ėjo šypsodamasi. Mergaičiukė atsikratė įvaizdžio, prie kurio buvo pratę Salos gyventojai: pilkas it šešėlis, paniuręs vokiečio vaikas. Viską užmiršusi ji per vieną dieną išsiskleidė lyg vėlyva ryškiaspalvė rudens gėlė. Iš kasų pynės vadavosi susitaršę rusvi plaukai. Rimtose pilkšvai žaliose akyse nevaržomai švytėjo džiugesys. Raudonos lūpos prasivėrė. Ji atvira pasauliui. Alsavo ramiai ir giliai, tarsi visa tai būtų paskolinta tik vienai dienai. Tarsi ši palaima bus atimta, jei nesidžiaugs kiekviena akimirka.

Ji padėjo pinigus ant prekystalio ir pasijuto labai turtinga, nors rankos tuščios…

Knygynas buvo sausakimšas. Sukinėjosi mokiniai ir iš antros, ir trečios klasės. Antrokai elgėsi normaliai. Neišsiskyrė. Tačiau savimi pasitikintys trečiokai, nutaisę orias minas, šnekėjosi tik tarpusavyje. O du jaunuoliai, nusižiūrėję naujokų būryje Anę, atsiyrė prie jos iš skirtingų pusių.

Anė pasirinko Torą. Gal dėl to, kad ši baikščių akių mergaitė, vilkinti namuose siūtais drabužiais, sudarys jai tinkamą foną. O gal manė, kad bus patikima draugė.

O Tora neįsijautė į naują vaidmenį. Nesigilino. Ji tiesiog viskuo mėgavosi. Nepratusi prie ilgo džiaugsmo ir dar mažiau – prie patikimos draugijos, ji tenkinosi tuo, kas yra čia ir dabar.

Jonas. Jau buvo atkreipusi į jį dėmesį mokyklos kieme.

Jis šnekino Anę. Siūlė pirkti panaudotas pirmos klasės knygas. Vilkėjo trumpą poplino paltą, jo rankos vis nerimo. Nedelsdamas jis pakvietė Anę į kiną.

Žaismingai jį nužvelgdama, Anė pareiškė, kad jau nusipirkusi naujas knygas, o į kiną eisianti, bet tik su Tora. Tačiau neatrodė atstumiančiai nemaloni.

Jonas pristojo. Puolė karštai įtikinėti. Ir perkalbėjo. Nusprendė, kad eis kartu. Visi trys.

Stovėdama atokiau Tora nedrįso pasakyti, kad norėtų nusipirkti jo senas knygas. Tik spoksojo į tą suaugusį jaunuolį poplino paltu. Į boluojančią sprando odą po juodais plaukais. Plačias lūpas, kurias pradėdamas kalbėti jis lyžtelėdavo liežuvio galiuku. O spuogelį ant nosies tikriausiai bandė išspausti. Ten buvo likusi raudona dėmelė. Jis nuolat braukė ranka per savo tankius gaurus.

Ūmai Torai švystelėjo mintis. Netikėta. Suteikė jai nepaaiškinamos drąsos, ir ji tarė:

– Aš norėčiau nusipirkti tavo knygas. Naujos tokios brangios.

Jis atsigręžė, susirado ją akimis. Susibruko rankas į kišenes, nužvelgė. Nusišypsojo.

Ar prisimena Tora, kad seniau kas nors būtų jai nusišypsojęs? Kas įvyko toliau, atsimena kaip per sapną.

Jonas tarsi paskendo migloje. Nei spuogo, nei per plačių lūpų… Viskas susidėstė į neregėtai darnų portretą.

Šitaip jaunuolis Jonas įsiliejo į jos išbadėjusią sielą.

Grįžus į viengungišką būstą, jai dar ilgai ausyse skambėjo balsai iš mokyklos kiemo, ji vis dar uodė klasės ir koridorių kvapus. Tai kildamos, tai slūgdamos per ją ritosi jausmų bangos. Nuplukdė tolyn nuo senų ryšių, nuo susikurto nykaus savo pačios įvaizdžio. Dabar ji tarsi sklandė lengvutė po kambarį.

Atsisėdo prie stalo ir iš nailoninio tinklelio išsiėmė naująsias knygas. Virš stalo įsižiebė šviesą. Pasiėmė žirkles ir ruloną vyniojamojo popieriaus – pirko jį knygoms aplenkti. Su kokiu džiaugsmu ji karpė ir lenkė knygas, rikiavo jas lentynoje – nejausdama nei alkio, nei troškulio. Ir nenumaldomai laukė tik vieno: vakaro, kino, jaunuolio su poplino paltu.

29

Jis turėjo galingą pasturgalį. Net žiūrint iš priekio šonuose styrojo išpampusios užpakalinės kišenės. O kai stovėdavo nusigręžęs į lentą, negalėjai atplėšti akių. Iš kišenių kyšojo galybė pieštukų, tušinukų, abejotino švarumo nosinių. Norėdamas pabrėžti kokį nors žodį, jis taip įtempdavo sėdmenis, kad suliūliuodavo visa apatinė kūno dalis.

Ištampytose kišenėse sulinguodavo visas pulkas bekrentančių pieštukų. Jis juos sugrūsdavo bet kaip ir niekada nežinojo, kurioje kišenėje ko ieškoti. Bet pieštukai nepasiduodavo. Įstrigę į pamušalą siūbuodavo į taktą kartu su storu šeimininko pasturgaliu. Buvo visų jo veiksmų dalyviai, jam sujudėjus visi sutartinai kretėdavo.

Jis dėstė vokiečių kalbą. Juokdamasis kažkaip šnirpščiojo, tarsi atsiprašinėtų. Taip paprastai čirška karštuose taukuose kepami žuvų maltiniai.

Tora greitai susivokė, kad Vilis Vilhelmsenas jaunesnysis ir yra vienas tų mokytojų, iš kurio galima tyčiotis. Raudonas veidas, regis, tuoj plyš.

Nesmagu ir negera būdavo dėl jo. O, kad ji galėtų pritildyti tuos erzeliuojančius ir besišaipančius mokinius… Kai klasė tyčiodavosi iš Vilio Vilhelmseno pasturgalio, ji rasdavo sau kokį nors užsiėmimą. Vengdavo bejėgiško jo akių žvilgsnio, kai atsigręžus į klasę jam viskas paaiškėdavo.

Sėdėdama paskutiniame suole ji kartais nusikeldavo į Berlyną. Bet ši svajonė prarado gyvybingumą. Kartais prisimindavo ją, kartais atstumdavo. Ji buvo tapusi nebe tokia svarbi. O noras prisišaukti ją ateidavo vis rečiau. Atsirado tiek daug naujovių. Kiekvieną rytą savo siauroje lovoje ji pabusdavo kupina smalsumo. Apimta gero jausmo, kad jos laukia visa ilga tik jai skirta diena. Ir niekas jos nepažeis.

Ji jau buvo nusipirkusi visas svarbiausias knygas, kurių reikės iki Kalėdų. Už savo senąsias Jonas daug nenuplėšė. Ant virtuvinės spintelės ji išrikiavo kavą, arbatą, margariną ir rudąjį sūrį. Retkarčiais nusipirkdavo butelį pieno. Laikydavo tarpulangėje. Batus nusiaudavo apačioje prie durų, o kad nenervintų ponios Karlsen, duoną raikė ant lentelės.

Tarytum ši matytų, ji raiko ant lentelės ar ant naujosios klijuotės. Ponia Karlsen dirbo Breilano taupomojoje kasoje ir prieš eidama į darbą mėgo pasivaikščioti. Lygiai šeštą po pietų eidavo į pensioną lankyti savo pasiligojusio seno vyro. Septyniolika metų vyresnis, silpnas ir kvaištelėjęs, prisipažino ji Torai.

Tora sužinojo šį bei tą apie kaimynus. Apie pačius liūdniausius likimus ponia Karlsen pasakojo lyg apie nereikšmingus kasdienius įvykius. Smulkiai nupasakodama, kaip motociklu užsimušė kaimynų sūnus, ji tuo pačiu iškvėpimu paklausdavo Toros, ar nenorėtų dar vieno torto gabaliuko.

Lyg užkerėta Tora klausydavosi ponios, kuri tiek daug žino ir taip aistringai gilinasi į kitų žmonių tragedijas. Toks buvo jos gyvenimo būdas.

Ponia Karlsen uoliai rūpinosi, kad Tora pavalgytų, nesušaltų palėpėje, išsiplautų patalynę ir t. t. Jaudinantis dėmesys. Ji rūpinosi Toros gerove. Tačiau kažkaip atsainiai, nepersistengdama. Tai buvo taip pat savaime suprantama jos gyvensenos dalis kaip ir senojo vyro lankymas, nesvarbu, jis atpažindavo ją ar ne.

Bet Tora buvo linkusi mylėti savo pusamžę šeimininkę! Tai buvo vykęs sprendimas. Ir naudingas. Intuityviai įvertinusi ponios įkyrų, nesibaigiantį plepėjimą, Tora suprato, kad abi jos vienišos. Tačiau šioji niekada to nepripažins. Ji nuolat minėdavo įvairius kvietimus pasisvečiuoti ir aibę draugų. Bet pas ją niekas neužsukdavo. Apie ką nors kalbėdama ponia Karlsen visada paminėdavo pavardę ir titulą, taip pat vartodavo žodį „ponia“. Tora smalsiai stebėdavo, kaip ji taria pavardes. Atviepia lūpų kraštelį. O po virptelėjimo pasigirsta vardas. Kuo svarbesnis ir įžymesnis asmuo, tuo labiau atsiviepia.

Kai kada ji pasilenkdavo prie Toros taip arti, kad ši pajusdavo jos plaukų ir kūno kvapą, ir, sušnabždėdama kokį nors vardą, reikšmingai atviepdavo abu lūpų kraštelius.

Tora nebuvo sutikusi žmogaus, panašaus į ponią Karlsen. Ji suprato, kad iš mandagumo ir geros kaimynystės dėlei Breilane pavardės neminimos be reikalo.

Kaime ir visoje Saloje žmonės pagarbą rodydavo kitaip. Titulą ir pavardę vartodavo tada, kai norėdavo išlaikyti atstumą arba neįžeisti kokio nors nepažįstamojo. Pavyzdžiui, tada, kai kalbėdavo apie ponią Dal, lensmano ir pastoriaus žmonas. Šios atvykėlės ir jų vardai niekam nerūpėjo.

Atrodė, kad visi Breilano suaugusieji bevardžiai. Mokytojai taip pat. Su jais nebuvo įmanoma kalbėtis kaip su normaliais žmonėmis. Ne Breilane. Mokytojai – tai padarai su aplankais po pažastim, čia užlipantys ant katedros, čia nulipantys, būtybės, kurioms visi rodo baimingą pagarbą ir kurioms pasirodžius koridoriuje nutyla balsai. O gal būtybės, kurioms leista nevaržomai vaikyti ir užgaulioti mokinius?

Po dviejų dienų Tora suprato, kad Breilano komunalinėje gimnazijoje blogu tonu laikomas sėdėjimas nepraveriant burnos.

Ji tikėjosi, kad ją pasieks paskalos, o tada jau būtų atkentėta. Su nerimu žiūrėjo į išdidžias, pasipuošusias merginas ilgalaikėmis šukuosenomis, standžiai aptemptais džinsais ir prigludusiais džemperiais. Tora vaikščiojo nuošaliau, kad išvengtų įžūlių vaikinų žvilgsnių. Išstypėlių dailiai suglaistytais plaukais, kurie už mokyklos vartų rūko namines suktines. Vis dėlto ji džiaugėsi kiekviena gyvenimo valandėle.

Kad kiti stebisi jos nekalbumu, pirmasis parodė Jonas.

Pirmasis šeštadienis Breilane. Po Vilio Vilhelmseno vokiečių pamokos koridoriuje net susiriesdamos vis dar kvatojo merginos.

Toros juokas neėmė. Nudelbusi akis į angliškų žodžių sąrašą, ji apsimetė negirdinti. Klasės draugų tyčiojimasis iš Vilio Vilhelmseno ją pykdė. Mintyse burnojo jį už sugadintą dieną.

– Vis mokaisi, kali burnos nepraverdama. Spygliuota Kalėdų eglutė.

Susidūrusi su Jono žalsvomis akimis, Tora išraudo kaip žarija. Bandė negirdomis nuleisti pašaipą. Bet ar tai pašaipa?

Nespėjo ji ir susigaudyti, kaip jis išardė vieną kasą ir ant peties nuvilnijo rusvų plaukų banga. Kitą laikė tvirtai sugriebęs. Prie pat galvos, ir ji negalėjo jos pakrutinti, nes pešė.

– Va taip! – valdingai šūktelėjo jis.

Greta stovinčios mergaitės nuščiuvo. Stojo įtempta tyla. Staiga Torai pasirodė, kad ją visi puls. Apėmė tas pats pasidygėjimas kaip tą kartą, kai ji susidūrė su gauja iš kaimo, atėjusia susidoroti su Šimtabučio vaikais. Apėmė ta pati panika, kokią jauti apsuptas pavojingų svetimų kūnų ir priešiškų žvilgsnių. Reikėtų sprukti kuo toliau. Kuo toliau.

– Tokie gražūs plaukai, slėpti nevalia, – pasakė jis.

Išardė jis ir kitą kasą, pirštais išnarpliojo susivėlusius plaukus. Išsitraukė iš kišenės raudonas šukas ir ėmė šukuoti.

Tora stovėjo lyg apmirusi, rankos nusviro. Kelis kartus pajuto jo pirštus ant kaklo. Kartą jis prisilietė prie skruosto.

Ją išpylė prakaitas. Stovėjo nekrutėdama. Atrodė, aitrus prakaito kvapas pasklido po visą koridorių. Rasojo panosė. Šlykštėjosi pati savimi.

– Ar tu bijai manęs? – artinosi prie jos tarsi norėdamas atsiprašyti, bet ištarė dygiai.

– Ne, – sunkiai iškošė ji. Sušnypštė lyg įspėdama.

– Su niekuo nesikalbi. Vakarais slapstaisi. Gal didžiuojies? – vis dar braukydamas per plaukus bandė juokauti jis.

– Nežinau… Aš jūsų nepažįstu. Tai tik…

Jos balsas nutrūko.

Jai pasirodė, kad jie visi nusiteikę bendrauti su ja. Jonas taip pat. Tamsaus, niūraus koridoriaus prieblanda virto šilta vilnone antklode, į kurią galima susisupti.

Šeštadienį Tora nedrąsiai atslinko į bendruomenės namų kavinę. Ji peržengė slenkstį į naują pasaulį. Ten jos laukė. Nebereikia ruoštis mūšiui kaip gyvenant Saloje. Čia ir žodžiai „vokiečio vaikas“ nesklando. Ginklai čia kitokie.

Čia nedera į gimnaziją vaikščioti susipynus plaukus į standžias kasas. Netinka segėti nemadingo, blauzdas slepiančio sijono, nes merginos mūvi aptemptus džinsus su languotais atraitais. O simpatijos vardas raudonu rašikliu išraitomas ant šlaunies…

Čia savo trūkumus privalai pastebėti pats. Niekas nieko nesakys. Tik priekabiai nužvelgs su vos pastebima pašaipėle. Tačiau niekada nieko nepasakys atvirai. Jie jau pakankamai suaugę. Bet pilkoje gyvenimo kasdienybėje tai reikš, kad esi atskirtas nuo kitų.

Toros išsigelbėjimu tapo jos vešliais rusvais plaukais susižavėjęs jaunikaitis. Žaidimas nenaujas… Bet Torai nepažįstamas. Nesipriešino, o ir nenorėjo to daryti. Tačiau artumo stengėsi išvengti. Jam rūpėjo apsikabinti, priglusti, bet tada jos kūnas tarsi suakmenėdavo. Jausmai buvo gyvi, bet neraiškūs. Ji nepajėgė jų išskleisti.

Jau per pirmąsias savaites kai kas pasikeitė. Tora tarsi pamatė save iš šalies. Susivokė, kad reikia keisti išvaizdą. Pataupyti teko pietų sąskaita – atsisakė vėdarų ir troškinio. Nuėjo į AB „Apranga“ ir įsigijo svarbiausią drabužį, kuris padės prilygti kitiems – džinsus.

Savo vešlius plaukus ji susirišo ant pakaušio į milžinišką uodegą. Kai ponia Karlsen išėjo į pensioną, Tora ilgai stovėjo ant laiptų stebėdama save veidrodyje.

Už kelnes liko skolinga dvidešimt kronų. Šypsodamasi pardavėja pasakė, kad galės atiduoti vėliau. Standus audinys turėjo salsvą nepažįstamą kvapą. Tora negalėjo atsižiūrėti. Iš kambario atsinešė veidrodėlį, kad galėtų matyti, kaip atrodo iš nugaros. Pasijuto atsinaujinusi. Kokia palaima, kai gali prilygti standartui. Tada pasijunti tokia kaip ir kiti.

Įaudrinta pergalingo įvaizdžio ji dar valandėlę pasistaipė prieš veidrodį.

Kitą dieną motinos laiškas sugrąžino ją į įvykius ganykloje. Sugadino tą trumpą džiaugsmą, kurį suteikė naujosios kelnės, – vos vieną dieną ir kelias valandas jos standžiai gludo prie kūno teikdamos malonumą.

Kai tik atplėšė laišką, pro aukštus langus ėmė smelktis gniuždanti gėda. Kambarys prisipildė pasidygėjimo. Buvo dvigubai gėda, nes tokie jausmai motinai nepateisinami.

Džiaugsmą reikėjo apsaugoti. Kažkaip gelbėti. Jis tapo pažeidžiamas, ir kaip tik tuomet, kai ji pasijuto saugi ir rami.

Laišką perskaitė dėmesingai. Juto į savo rankas įremtą motinos žvilgsnį. Paskui tvarkingai jį sulankstė ir užkišo už knygų.

Vėliau, kai ėmė vadovėlį, jis iškrito. Skubiai pačiupo ir įmetė į išblėsusią krosnelę. Bet suprato, kad pamatys jį, kai teks įkurti ugnį. Degtukų niekur nesimatė, todėl laišką apkrovė popieriais. Vėliau į krosnelės pusę net nedirstelėjo.

Laiške buvo paminėtas jo vardas.

Atrašė tą patį vakarą, kad išsklaidytų stingdantį jausmą. Bet ir tai nepadėjo.

Kitą dieną pasičiupo iš virtuvės degtukų dėžutę ir įžiebė krosnelėje ugnį.

Apsigynė. Šįkart.

Privalėjo.

Visada reikia apsiginti.

Naktį Tora pabudo užrakintame kambaryje. Aplinkui rankos. Siekia jos. Jono rankos. Fritso. Dėdės Simono. JIS! Viena jo ranka. Juodai apžėlęs plaštakos paviršius. Susipina viskas: kažkieno oda, pirštai, rankos. Tamsu. Neatitraukia žvilgsnio nuo didelių, į kelią išeinančių langų. Nemoka atskirti, kurios rankos linki blogo, o kurios – gero. Guli pastiromis akimis blausioje iš gatvės sklindančioje šviesoje.

Turi būti išeitis. Ji privalo atskirti. Bet viskas taip susipainioję. Suraizgyta. Kai pasidarė nebepakeliama, šmėstelėjo mintis. Išganinga: šalia jos plaka Simono širdis – tarsi būtų jos pačios. Valtelė, gaisras.

Šios minties ji įsikibo ir nebepaleido.

Košmaras pamažu slūgo. Brėško diena. Raižydama naktį į aštriabriaunius, žeidžiančius šešėlius. Lyg kas skalpeliu pjaustytų kraujuojančią žaizdą.

30

Viskas klostosi į gerąją pusę, laiške tvirtino ji. Viskas. Klausė, kada Tora parvažiuos savaitgalį. Atsakydama Tora sumelavo apie autobusų reisus. Esą liks mažai laiko namuose pabūti. O ir kainuoja. Tora bandė atitolinti mintį apie Kalėdų atostogas. Norėjosi apie tai negalvoti. Kai dėl to imdavo krimstis, prieš akis iškildavo Bekejoretas: prie stalo ji ruošia pamokas, šalia – palinkęs dėdės Simono veidas. Arba jie šoka prieplaukoje. Tada net širdis apsaldavo nuo užplūdusio saugumo jausmo. Bet apimdavo ir gėda, dilgė trauka, kurios nenorėjo prisipažinti.

Prieš mokyklinį vakarą juodu su Jonu turėjo susitikti kryžkelėje. Nenorėjo, kad juos pamatytų ponia Karlsen. Į svečius Tora nieko nesikviesdavo. Tai buvo už leistinos ribos. Kambarys svetimiems – uždarytas. Taip privalėjo būti. Kambarys – tai susitarimo tarp jos ir ponios Karlsen ženklas. Tarp jos ir naujosios klijuotės. Kai ponia Karlsen būdavo namie, Tora stengėsi vaikščioti kuo tyliau. Tarsi primygtinai norėdama įrodyti, kad jos vieta šiame kambaryje. Ponios Karlsen palėpėje. Bet tik jos ir niekieno kito.

Jonas suprato. Bet kartu ir stebėjosi. Jis gyveno savo namuose. Kai kada kviesdavo ją namo. Bet ji to vengė. Tai būtų buvusi išdavystė… kieno išdavystė – ji ir pati negalėjo paaiškinti. Jono tėvų ir jų mažesnių vaikų ji nesibaimino. Vengė gal ir dėl to, kad nesmalsaudama apie jo šeimą, buitį, elgesį namie jautėsi labiau nepriklausoma. Kai jis kviesdavo, prieš ją iškildavo nebyli Fritso figūra.

Jonas pasakodavo apie savo muzikos plokšteles. O jai ausyse, lyg įspėjimas, suskambėdavo Randi patefono šlageriai. Galvoje imdavo keistis melodijos. Ne, ji nesilankys namuose su didžiuliu sodu. Namuose su daugybe langų nelyginant pastoriaus sodyboje Saloje.

Tora ėjo įsikibusi Jonui į parankę. Jai ties skruostu stirksojo aptrinta suktinė. Nepridegta, nes jis nerūkė. Tik visą kelią nešėsi ją laikydamas tarp smiliaus ir didžiojo piršto. Lygiais laiko tarpais jis glustelėdavo ir jo kieta šlaunis susiliesdavo su josios.

Jaunimas traukė į pamiškėje stovinčius barakus. Apšalusiais keliukais ėjo būreliai to ypatingo jaunimo, kuris mokėsi Breilano komunalinėje gimnazijoje. Skendėdami cigarečių dūmuose, švytuodami krepšiais ir tinkleliais. Kas grupelėmis. Kas – poromis. Tamsa maloniai kaitino. Jie mosikavo rankomis, kraipė klubus. Nešėsi visą savo pasaulį: plokšteles, cigaretes, tabaką suktinėms. Rokenrolo batelius. Gerai paslėptą alų. Ir dar – jie turėjo vienas kitą.

Buvo kupini lūkesčių. Stipriausi telkėsi žemiau juosmens. Ką rodė veidai – nesimatė, bet juos išdavė balsai, kvatojimas, judesiai. Nerimastingi šešėliai blausioje žibintų šviesoje.

Jie džiaugsmingai pakluso nurodymui rinktis į žemą, sukrypusį statinį pamiškėje. Nuo karo laikų išlikę barakai. Sienos plonos, durys be rėmų, bet varstosi, tarsi būtų įstatytos. Smarkiau trinktelėjus, nuo lentos lovelio nukrisdavo kreidos gabalėliai, tarsi širsdami suklibėdavo langai. Patalpa tiesiog skirta vakarėliams ir neeilinėms pamokoms. Bet svarbiausia – laisvas plotas. O išnešus suolus – puiki šokių aikštelė. Gimnazistai turėjo teisę čia ruošti vakarėlius, bet neprarasdami saiko.

Gerti alų ar degtinę buvo griežtai draudžiama. Prašymą vakarėliui surengti reikėdavo rašyti pačiam rektoriui. Bet tai tik pusė bėdos. Juk rektorius vakarėliuose nedalyvaudavo. Buteliai retai kada pasirodydavo šviesoje. Juos jie išsitraukdavo tik tamsiame koridoriuje arba beržynėlyje. Bet porą kartų ne laiku apsilankė kažkoks velnio neštas mokytojas ir paskui pranešė apie savo įtarimus.

Uolumas mokytojams naudos nežadėjo. Bernai užaugdavo, pradėdavo mokytis gimnazijoje. Prisiaugindavo raumenų. Pasirengimas kerštui bręsdavo ir galėjo nusitęsti. Kerštauti buvo už ką – kokią nors skriaudą, išvarymą iš mokyklos, elgesio pažymio sumažinimą, bet jei kerštautojas buvo kietas erelis, prie jo prisidėdavo ir sėbrų kompanija.

Sklandė istorija apie mokytoją, išdirbusį Breilano gimnazijoje tik vienus metus. Jis buvo išmaudytas jūroje gegužės septynioliktą. Tokiu metu savo noru niekas į vandenį nelįsdavo. Ir iki šiol paslaptis, kas tie kerštautojai.

Apkabinęs Jonas taip stipriai gniaužė jai pečius, jog rodėsi, kad ji tuoj atsidalins nuo savęs. Šitaip spaudžiama ji tarsi nebeteko savojo „aš“. Kadaravo jo rankoje lyg nešama lėlė. Bet ištvėrė. Jis buvo jos saugumo garantas, vartai į neįprastai didžiadvasišką sambūrį. Jonas iš to pasaulio, kurio jai pašėlusiai reikėjo. Todėl tvirtai laikė jį apglėbusi per juosmenį, krizeno ir prunkščiojo įsikniaubusi į poplino paltą.

Kaip paprasta. Kaip nedaug tereikia. Ji jau irgi priklauso tam sambūriui.

Ištvėrė ir jo bučinius. Tiesa, po pirmo karto pabėgo. Jis nesupyko. Vydamasis ją tamsiu keliu maldavo sustoti.

– Aš nenorėjau! – šaukė pavymui.

Traškėjo ledeliu užtrauktos balutės. Torą perliejo keistas jausmas. Abejojo, bet patikėjo. Net stabtelėjo.

– Dieve tu mano, jei nenori, aš daugiau taip nedarysiu, bet tu tokia graži, – pridūrė pasivijęs. Buvo sutrikęs. Ji nusistebėjo supratusi, kad tikriausiai vaikinas jos bijo. Bijo, kad nebūtų atstumtas. Kaip kad ji išsigando to primygtinai reikalaujamo artumo. Bet apie tai nereikia kalbėti. Aiškintis neverta. Šiaip ar taip, ji leidosi bučiuojama. O kas daugiau beliko daryti?

Jo lūpos buvo karštos ir drėgnos. Priminė Salos daktaro šunį. Reiklus. Negrabiai siekė to, ko ji negalėjo duoti.

Tora stovėjo tamsiame kelelyje ir leidosi bučiuojama. Kai jis liovėsi, išsprūdo atodūsis.

– Tau tai… nesvarbu? – mikčiodamas paklausė jis.

– Svar… bu.

Tora prisivertė pameluoti. Juk netiko prieštarauti.

Jonas sekiojo ją lyg šešėlis. Tas suaugęs jaunuolis iš trečios gimnazijos klasės pamynė savo išdidumą. Ak, kaip jam rūpėjo ta rusvaplaukė iš Salos. Jis ją globojo.

Dar nuo pirmykščių žmonių žinomas elgesio modelis – globoti ir būti globojamam.

Toks bendravimas Torai buvo naujiena. Ir ji laikėsi įsikibusi Jono. Kad pritaptų gimnazistų draugijoje, ištverdavo jo artumą. Pati ji to ir norėjo, ir baiminosi. Matant kitų merginų blogai slepiamus pavydžius žvilgsnius, ją vėl apimdavo seniau patirta baimė pasijusti atstumtai. Ji. Vokiečio vaikas iš Šimtabučio. Lauk bausmės. Tačiau juto ir stiprų nugalėtojos džiaugsmą, malonumą, kad yra pranašesnė už kitas.

Kartais ryškiai apšviestame mokyklos koridoriuje ji atsistodavo Jonui už nugaros, kad pamatytų juodų plaukų slepiamą baltą jo kaklą. Kad galėtų grumtis su pagunda palytėti jį. Stirksojo jam už nugaros, kad nesimatytų jos akių. Mėgavosi noru prisiliesti prie jo. Tik geidė, bet žinojo, kad neprisilies.

Jei tik kilstelėtų ranką, šaltoje koridoriaus šviesoje suboluotų jo, o ne Jono kaklas. Jo oda buvo aptraukusi visus žmones. Kartais nejučiomis liesdama savo kūną jusdavo tą odą ir ant savęs. Pasišlykštėjimą keliantį apvalką.

Paskui ją prislėgdavo vienatvė. Nuosprendis, kurio pakeisti ji neturėjo jokios galios.

Tora įjunko kvatoti atmesdama vešlius rusvus savo plaukus. Tai niekam nepasirodė keista. Niekas juk nežinojo, kad Saloje Tora garsiai nesijuokdavo. Šis atradimas ją gelbėjo nuolat. Išmoko užsislėpti. O džiaugsmą parodyti.

Už tvarką ir raktus formaliai buvo atsakingas Švenčių rengimo komitetas – visada trečiokai. Vienas narių buvo Jonas. Komiteto sudėtį patvirtindavo rektorius. Retkarčiais jis ką nors išbraukdavo. Priežasties mokiniams niekada neaiškino.

Jonas paruošė patefoną kampe ant vatine antklode užkloto pulto, nes įsisiūbavus šokiams visas barakas imdavo kretėti. Vatinė antklodė buvo privaloma jo inventoriaus dalis.

Jonui uždėjus Elvio plokštelę, keletas merginų pasileido šokti. Minkšti odiniai bateliai. Tokie slidūs plokščiapadžiai gumele sutrauktais kraštais. Tai jie pakėlė nuo plokštėmis išklotų grindų dulkių verpetus. Liaunos čiurnos, grakščios kojos. Kai sukdavosi, pūsti sijonėliai pakildavo aukštyn ir iki pat šakumo pasimatydavo nailoninėmis pėdkelnėmis aptemptos šlaunys.

Visos dėvėjo kietai krakmolytus apatinius sijonus. Bet Torai dar stigo pinigų. Jie kainavo pašėlusiai brangiai. Daugiau nei trisdešimt kronų. Anė paskolino jai savo senąjį. Nuo ilgalaikio nešiojimo jo kraštai buvo papilkėję, tačiau Torai – vis tiek stebuklas. Anė buvo dosni ir geraširdė. Mergaitei iš Salos ji paskolino ir tamprų diržą.

Nenuleisdama akių nuo didžiojo veidrodžio, ji ilgai vaikštinėjo laiptais aukštyn ir žemyn. O valandos slinko vėžlio tempu, kol ji, kupina baugių lūkesčių, laukė vakaro.

Savaitė baigėsi. Pagaliau. Dulkių verpetuose, besisukančiuose sijonuose, kojų pėdose, besisklaidančiuose plaukuose, besitvarstančiose rankose – laisvė iki ekstazės. Rock! Rock rock!

Viešpatauja ritmas. Lyg būgnai siautėtų čia pat. Tai įnirtingai, tai lėtai. Visi pojūčiai išgryninti – visiškas atsidavimas jiems… Jų net pervirš. Kūgiški lempų gaubtai aptraukti gofruotu popieriumi. Pigiu. Raudonu. Ir ta rausva šviesa dar labiau sustiprina juslių audrą. Jaunimas sename karo laikų barake. Pasaulio valdovai. Dabar ir per amžius. Amen.

Kurtinantis triukšmas pro cigarečių dūmus ir dulkių debesis.

Don’t be cruel… Elvis, Elvis, Elvis!

Only you! – artumu alsuojanti valandėlė su „The Platters“. Prigludę kūnai. Ar būna žemėje karų? Nesuvokiama. Kur? Ar kas nors ir dabar kariauja? Nejaugi? Neįmanoma, nes kūnai jauni, nes jų tiek daug. Jie palaimingai susiglaudę… Net krosnelių šildyti nereikia. Tai kas buvo per senoliai, kuriems reikėjo karo, kad galėtų atšilti, iškilti, išgarsėti? Ar tie karo ištroškę seniai, pavertę jaunuolius patrankų mėsa, kada nors klausėsi Tebo Hanterio Young love? Ar jų kūnai kada nors buvo įkaitę ir įsiaudrinę?

Vokiečių barakas alsavo ritmu. Persenęs laužas azartiškai kretėjo. O koks džiaugsmas pulsavo po jo skliautu! Ar galėtų koks nors Dievo ar žmonių sukurtas padaras ramiai priimti tokį galingą ritmų proveržį?.. Tik jau ne „išrinktųjų“ barakas. Jis siūbavo drauge su susiglaudusiomis patriotų ir nusikaltėlių atžalomis. Visi buvo lygūs. Tikra palaima. Ne tik išrinktiesiems. Ne, ne tik jiems. Visiems be išimčių. Dieve – koks vakarėlis!

Pasaulis ritosi kūlvirsčiais. Ar ilgai? Vieną naktį? Kol yra jaunimo, kuris nekankinamas prisiminimų? Kurio rankos ieško kito rankų ir kūno? Kurio gyvenimas paklūsta ritmui?

Šventa tiesa.

Tora stebėjo pravertas Jono lūpas. Sukdamasi ji matė, kaip blykčioja balti jo dantys. Ant veido krito šviesa. Raudoni atšvaitai paslėpė spuogus. Raiškus profilis tai paneria į tamsą, tai iškyla iš jos. Tos primerktos akys! Kas slypi jose? O joje – iš kur tas jausmas?

Jo kaklas. Pro prasegtus marškinius tamsuoja kaklo duobutė. Tai atitolsta, tai prisispaudžia jo klubai. Stipriai, kietai. Tarp jų tvyro geismas. Geidžia ir ji. Purptelėjęs iš dulkių debesų, geismas daugiau nebepajėgia slapstytis. Lyg baugštus, smalsus paukštelis.

Drėksta langų stiklai. Nuo garuojančių energingų kūnų. Palengva nurasoja tamsus, matinis stiklo paviršius. Gyventi čia ir dabar. Langų stiklai skimbčioja.

Elvis! Rock!

Siūbuoja grindys. Į siautulio taktą. Lyg galvą pametus.

Iš gretimo kambario įėjęs mokytojas pareiškia, kad vakarėlis baigėsi.

Jo žalzganas mieguistas veidas ir aitriai smirdinti užgesusi pypkė kitu atveju būtų sukėlusi gailestį. Bet štai ta žinia.

Jo marškiniai prasegti, kelnės išduobtos. Rausvoje, per gofruotą popierių sklindančioje šviesoje jis atrodė pliktelėjęs. Išklibusiais metaliniais spaustukais kreivai prisisegęs petnešas. Vieną – įstrižai prie dvigubai užlenkto pamušalo. Ant šio padaro kaktos tiesiog užrašyta: šio vakaro judošius. Jis žinojo, kad yra nepageidaujamas. Naudos tiek, kad, aplinkui bildant ir skambant, jis ištaisė visą šūsnį vokiečių kalbos atpasakojimų. Buvo patenkintas.

Žinojo, kad jie susitaikys su vakarėlio pabaiga. Kitos išeities neturi. Juk jis beveik vienintelis, kuris dar pakenčia šeštadieninius budėjimus barako kampiniame kambarėlyje. Ir jie tai supranta…

Pakeliama pailsusio patefono adatėlė piktai džerkštelėjo per vis dar skambantį Red sails in the sunset.

Tamsoje įsitvėrusi į Jono parankę Tora išdrąsėjo. Ėmė kalbėti. Ilgais, iš anksto neapgalvotais sakiniais. Žodžiai plūste plūdo, tarsi netikėtai išdžiūvusioje žemėje būtų prasiveržusi versmė. Pasirodė turinti savo nuomonę. Ir drįso ją pareikšti. Apie mokytojus. Mokyklą. Breilaną. Apie kelias perskaitytas knygas. Tikriausiai ir pati nesuprato, kad visada turėjo savą nuomonę. Eidama įsikibusi į Joną Tora atrado pati save.

Jonas turėjo barako raktus. Sulėtino žingsnį. Apsiautęs paltu prisispaudė prie jos savo karštu kūnu. Buvo vieni ant tamsaus keliuko. Aplink čežėjo paskutiniai beržynėlio lapai. Lengvai. Primindami, kad po nakties ateina rytas. Jono prisilietimai buvo atsargūs, lėti, karštą siautulį jam pavyko sutramdyti. Suprato, kad reikės kantrybės. Jaunasis taktikas kol kas suvokė būtinumą pažaboti instinktus. Dabar dvylikta. Naktis dar tik prasideda.

Jis atsargiai apsuko ją, ir juodu nuėjo atgal į baraką užgesusiais langais. Padvelkė cigarečių dūmais, dulkėmis ir karštais kūnais. Čia būta jų.

Tora jautėsi, tarsi būtų išgelbėta nuo išnykimo, tarsi jai atsivėrė nepažinti horizontai. Šokiai. Muzika. Džiaugsmas. Laisvė. Pripažinimas. Už visa tai ji turi būti dėkinga Jonui. Ar mokės jam atsidėkoti?

Apkabino jį be šleikštulio. Jis atsagstė jos paltą ir palaidinukę. To meno jau buvo pramokęs, atsargiai užčiuopė mažas krūtis. Akimirką jos gelmes suvirpino nepatirtas gerumas. Pasklido visu kūnu. Iki paširdžių. Atmetusi rankas apibėrė bučiniais jo veidą, įkvėpė jaudinantį jo plaukų kvapą.

Apgraibomis jie nuslinko koridoriumi. Iki kampe stovinčių pultų. Jis pasiguldė ją šalia savęs. Ant kietų pultų vienas prie kito patikliai susigūžė du virpantys kūnai. Juos apgobė tamsa.

Keletą kartų jai persmelkė širdį. Bet jo burna buvo įsikniaubusi į jos krūtį. Įsitikino, kad jai tai patinka. Jis įkaito, tapo drąsesnis. Šnabždėjo visokius žodelius. Jai negirdėtus. Tyla prisipildė žodžių. Jie skverbėsi pro krūtinę vidun. Jaučiami ir girdimi. Viską nubloškė užvaldęs geismas. Niekuo neatmieštas. Ji leidosi nugalima. Kol po Anės pūstu sijonu prisėlino jo rankos.

Susirado. Esą nori, kad jai būtų gera. Niekada nedarys jai nieko bloga. Tik laikys glėbyje. Nejaugi ji to nesupranta?

Paparčių tankmėje. Prispausta ant kietos ir drėgnos žemės. Junta, kad plyšta į gabalus. Būtina priešintis, bet viskas veltui. Priešinasi kūnas, priešinasi visos gyvybės pajautos. Bet veltui.

Nuo jos riksmo vaikino kūnas nuėjo pagaugais. Tora jį nustūmė.

Jis nežino, ką jai teko matyti. Nežino, ką teko patirti! Bet nepaisant visko kažkas slypi už skausmo ir gėdos, už šleikštulio ir nenoro. It taškelis žaižaruoja begėdiškas geidulys. Neįmanoma net prisipažinti.

Jis irgi patyrė gėdą. Nepavyko. Buvo atstumtas.

– Po velnių! – garsiai nusikeikė. Ūmiai atsisėdo ir įsistebeilijo į tamsą.

Nuo jos verksmo jis tarsi subliūško. Nepajėgė suprasti. Ir kaip jam suprasti? Gal buvo netinkamas žmogus netinkamoje vietoje. Nežinojo, kaip jam gelbėtis.

– Tu nenori… to?

Raudodama Tora pratisai ūkė.

– Baik bliauti, aš tau nieko blogo nepadariau!

Ji nuščiuvo. Tarsi kas būtų nuspaudęs mygtuką.

– Eikš! – pagaliau tarė jis. – Eime iš čia.

Nebuvo įsitikinęs, ar nori paimti jai už rankos. Ji tik suvaidino. Pasityčiojo. Eidami greta juodu nulipo pašlaitėmis žemyn. Jis nuspyrė kelis žvyre įšalusius akmenukus ir pašnairavo į Torą. Jautė, kad turi ką nors pasakyti.

Jos panarintos galvos profilis skendėjo tamsoje.

– Kas buvo blogai?

– Nieko.

– Kodėl tu staiga pradėjai rėkti ir nenorėjai?.. Galėjai perspėti ir anksčiau!

– Taip.

– Daugiau… daugiau nenorėsi su manim matytis?

Į jų tarpą ledinį mėlyną šešėlį įspraudė ruduo. Mėnulio nebuvo. Torai stigo žodžių. Ji gyveno varnų šalyje, kur visi viską mokėjo pasakyti žodžiais. Iš visų pažįstamų Saloje viską apsakyti mokėjo tik Rakelė.

– Ar teisybė, kad aš tau nepatinku?

Nepasidavė. Atkaklumo jam netrūko.

– Patinki! – ištarė garsiai. Stabtelėjo. Pažvelgė į jį. Tamsa slėpė jos akis. Bet jam buvo aišku.

– OK, – tarstelėjo jis paprastai. Trumpai. Su palengvėjimu. Paskui negrabiai čiupo jai už rankos.

Šokiai barake baigėsi. Kai kurie juos nugrūs į kokią gyvenimo kišenę ir ten užmirš. Tačiau jie nešėsi po atplaišėlę pralaimėjimo kits kitam. Saugojo ją. Budriai. Slėpė neryžtingai spausdami vienas kitam ranką.

Ji ištvėrė iki ponios Karlsen palėpės. Paskui puolė prie unitazo ir išsivėmė. Nusipraususi ir išsivaliusi dantis pažvelgė į save veidrodyje ir nusistebėjo. Negalėjo prisiminti, kada paskutinį kartą verkė… Nuo ašarų palengvėjo.

Jono veidą ji atskyrė nuo visko, kas buvo nutikę. Nuo nutikimo barake, nuo rankų, kurios staiga ėmė ją grabinėti. Tai buvo ne Jono rankos. Jo ranka laikė ją apkabinusi einant namo. Jono balsas tarė: OK. Kaip draugas. Su ganykla jis nebuvo susijęs. Nei su paparčiais, nei su dusliais garsais. Su niekuo!

Atsigulė, bet nedrįso užmigti, kol ją vis dar smaugė mintis apie jį. Gelbėjosi įsivaizduodama Jono veidą. Tokį, kokį matydavo mokyklos kieme ir kavinėje. Kai jis juokdavosi, paakiuose susimesdavo raukšlelės. Ir niekas neturėjo tokių šypsenos duobučių skruostuose.

Grįžtant namo jis buvo toks geras. Labai geras.

31

Kambarys vis dar priklauso jai vienai. Be ponios Karlsen, niekas nebuvo į jį užėjęs.

Ji guli lovoje. Šviesa išjungta, ranka glosto senus šilkinius sienos apmušalus. Lygiame paviršiuje pirštai užčiuopia švelnų it aksomas gėlių ornamento reljefą. Tora vaizduojasi tuos, kurie čia gyveno prieš ją.

Kol kas ji žino tik apie tą, kuris suraižė klijuotę. Dar ir dabar sugadintoji gulėjo po naująja. Tora tuo įsitikino ir rėžius matė.

Kambaryje tarp lovos ir didžiųjų langų kaip šešėliai šmėžuoja buvę gyventojai. Nori ištrūkti, bet lieka įkalinti. Tarsi dalytųsi tuo pačiu likimu: nerimastingai šlitinėtų pirmyn ir atgal be vilties surasti duris.

O čia dar ir ji…

Kitą dieną niekur nėjo. Gulėjo ramiai ant nerto užtiesalo. Knygos negundė! Kambarys buvo lyg bedvasis! Kelio į Berlyną irgi nerado.

Pirmadienį dar gulėdama lovoje pasijuto blogai. Kai tik pakeldavo galvą, ją apnikdavo svaigimas ir šleikštulys.

Kažkur kambaryje girdėjo motinos balsą. Ji liepė daugiau būti gryname ore ir gerai maitintis. Kalbėjo verkšlenančiu ir išgąstingu balsu. Išbarė už brangias kelnes. Motinos neapkaltinsi. Nes linki Torai tik gera.

Žiaukčiodama kaskart ji matydavo priešais save motinos veidą. Lygiais juodais plaukais įrėmintą blyškų, siaurutį veidą. Raukšles apie akis, burną.

Laikas tirpo, bet dėl šleikštulio ji nepajėgė atsikelti. Žadintuvas buvo jau seniai nuskambėjęs.

Vargiai išsirito iš lovos. Žinojo, kad reikės skubėti. Viskas skriejo ratu. Kakta rasojo. Buvo šleikštu ant širdies. Burnoje vėlėsi. Nusvirduliavo į tualetą ir išsivėmė.

Betgi ji susirgo! Be abejonės. Iš čiaupo godžiai atsigėrė ir iki juosmens nusiprausė tuo lediniu vandeniu. Patingėjo šildyti, nors buvo pratusi. Kad atsigautų, pastovėjo pasilenkusi virš praustuvės, paskui lėtai atsitiesė. Nebepykino. Matyt, praėjo.

Lėtai apsirengė, pasiėmė krepšį su knygomis ir sportine apranga. Skubiai kopdama šlaitu pajuto, tarsi galvoje kažkas išsiliejo. Sunki, klampi masė, kuri blokuoja mintis, kausto judesius: jai reikėjo sutelkti visas jėgas.

Tora neįsivaizdavo, kaip reikės persivilkti treningu. Juk ji ką tik taip pavargo, kol apsirengė.

Fizinio mokytoja buvo aukšta, liesa, skardžiabalsė. Pasigailėjimo iš jos nelauk, pamokos praleisti nebandyk.

Todėl Tora ir neprasitarė. Nepasakė, kad blogai jaučiasi. Po apšilimo, artėjant prie sienelės verpetu sukdamiesi išnyko žmonės, lubos, sienos.

Kai ji išniro iš tos tamsybės, pirmiausia išgirdo balsus. Lyg rūke skendinčiuose kalnuose prislopusius tolimus šūkčiojimus.

Likusią pamokos dalį ji išgulėjo salės gale ant aitriai žalio kilimėlio. Kartais prieidavo mokytoja ir paklausdavo, kaip ji jaučiasi. Tora linkčiojo. Taip. Gerai.

Gulėjo išsitiesusi ir nesistengė ko nors suprasti ar nugirsti. Kokia gėda šitaip tysoti. Ir koks kitiems vargas. Atsimerkusi ji kaskart išvysdavo lubas. Jos grasino prislėgti, suploti ją.

Merginos padėjo atsikelti, apsirengti, išsivedė ją ant laiptų. Per kūną perbėgo silpnas vėjelis. Netikėtai iki ašarų širdį suspaudė nesuprantamas graudulys. Gal dėl gelstančių medžių, pratiso jūros gausmo, gal dėl susirūpinusių mergaičių akių. Ar tikrai dėl to? Kažkas guodė, norėjo palydėti namo.

Ne, ji nenorinti namo. Viskas bus gerai. Jau geriau. Patikėkite.

Pasirodo, nuo pat pirmosios mokslo metų dienos ji dar neįsižiūrėjo į klasės mergaites. Tiesiog šalinosi jų. Jos buvo tokios tolimos, neprieinamos, aštrialiežuvės, ir jų tiek daug. Susispietusios į grupeles, iškalbingai susižvalgydamos, jos be atvangos plepėjo apie dalykus, kurių Tora visai neišmanė. Rengdavosi šauniai ir su kokiu pasitikėjimu vaikštinėdavo tarp suolų, oriai supurtydamos ilgalaikes garbanas ar mostelėdamos plaukų uodega. Vangiai ir grakščiai kilstelėdavo ranką, kai ruošdavosi užrašyti ką nors lentoje ar pasitaisyti plaukus. Tora gūždavosi paskutiniame suole arba šildėsi Jono meilės spinduliuose.

Tai ją skyrė iš kitų. Atrodė, kad Toros bendravimui su Jonu merginos nepritaria. Ji miglotai suvokė, kad tikriausiai bus tapusi lengvu taikiniu. Tokia tvarka galiojo nuo neatmenamų laikų.

Todėl dabar jų susirūpinimas Torą glumino.

Anė ėjo šalia Toros. Laikė apkabinusi, kol jos lipo šlaitais. Motiniškai klausinėjo, ar dažnai alpsta, ar pavalgo, ar ilgisi namų. Apsimuturiavusi galvą šaliku Tora gailiu balseliu atsakinėjo „taip“ arba „ne“.

– Gal tau dabar dienos? – klausinėjo toliau Anė.

Torai į galvą netilpo, kad tokių dalykų galima paklausti taip tiesiai. Klausimas krito lyg nušautas kormoranas. Buvo apsiskaičiavusi. Jos vėlavo. Nebuvo jau du kartus. Pamanė, kad dėl kraustymosi. Bet dabar, kai Anė apie tai užsiminė, į galvą trenkė mintis. Perėjo šiurpas. Išmušė prakaitas.

Eidama su mergaitėmis kalė sau į galvą, kad nieko nenutiko. Nusikratė šleikštulio ir svaigimo. Atsitiesė. Paspartino žingsnį. Tarsi rodydama, kad pagalbos jau nebereikia. Prisiversdama mestelėjo: „Oi, kaip kvaila.“ Nusprendė, kad viskas taip, kaip ir turi būti. Kitas mintis nuvijo.

Per likusias pamokas ji nenuleido akių nuo mokytojų. Užsirašinėjo kaip galima aiškiau ir gražiau. Po kiekvienos pamokos stropiai ir tvarkingai susidėdavo knygas į tinklelį. Viską pasižymėdavo. Stengėsi įdėmiai klausytis, o paklausta – teisingai atsakyti. Šitaip gelbėjosi keletą valandų.

Ar nesakoma, kad nėra to blogo, kas neišeitų į gera? Pasirodo – mergaitės turi veidus. Tora stengėsi pasakyti ką nors malonaus Tonei. Grėtei. Anei. Britai. Ir šios būrėsi prie atvykėlės, naivios ir patiklios kaimo mergaitės su kasomis, vilkinčios namuose siūtu paltuku ir avinčios gremėzdiškus rudus batus. Jos nusprendė įsileisti ją į savo būrį. Mat ji turi įdomią savybę. Moka neapsimesdama apalpti. Jas dar masino jos prislėgtumas. Vaikščiojo įsikibusios jai į parankę ir manė, kad ji visai nieko sau. Tik štai dėl to Jono…

Tora įprato pabusti iš lėto. Bet rytinio džiaugsmo kambaryje nebebuvo. Sušmėžuodavo jis vakarais. Kai po sėkmingai praleistos dienos nuleisdavo dėmėtus išblukusius roletus. Kai paruošusi pamokas įsitaisydavo lovoje ant užtiesalo ir užsimiršdavo su knyga rankose.

Kartais nueidavo su Jonu į kiną. Nueidavo ir į kavinę prie autobuso stotelės ar į Bendruomenės namus. Retsykiais su kuo nors perpus išgerdavo limonado butelį. Bendravimas džiugino. Bet kai tik pasilikdavo viena, jos kūnas imdavo stingti nuo šalčio.

Užsitempusi iš ponios Karlsen sandėliuko anglių ir prakurų, įkurdavo krosnelę, kad pajustų nors kieno šilumą ir matytų, jog ji dega nebijodama didžiulių skersvėjų. Apvali ir aukšta, juodai lakuota krosnelė blizgėjo nuo riebalinių dėmių. Sklindanti šiluma guodė.

Jautėsi taip, lyg būtų praradusi kalbos dovaną. Turėdavo susikaupti, kad galėtų rasti kokią nors temą pokalbiui su kitais. Dažniausiai tiesiog sėdėjo ir šypsojosi. Įdėmiai klausėsi kalbų apie meilės istorijas, kivirčus, svajones, pasidygėjimą mokytojais ir tėvais. Galvoje sukosi tik viena mintis. Širdis plūdo kraujais.

Tora atidžiai išklausydavo pasakojimus apie nesėkmes ir išdaigas. Įgijo tam tikrą sielos guodėjos statusą. Dabar pabodusi Jonui mergina iš Salos nebekėlė pavojaus ir nebebuvo konkurentė. Negana to – gerai mokėsi ir nuo jos buvo galima nusirašinėti.

Tora dalijosi viskuo, ką turėjo, nes jai atrodė, kad šitaip galinti užsimiršti ir pasislėpti. O tai būtina. Antraip – gyventi neįmanoma. Bet nepaisant visko joje kaupėsi kažkokia panieka kitų egoizmui, naiviems džiaugsmams, skausmingam meilės ilgesiui, nerimtiems norams puoštis ir būti populiarioms. Ji net nemokėjo įvardyti, kas tai. Tiesiog galvodavo, kad galėtų užsimiršti.

Mergaičiukės Toros jaunystė buvo jau praeityje. Tai nereiškia, kad ji ją turėjo. Jos gyvenimas susitraukė iki menkos vietelės. Kartu su knygomis ir raudonuoju užtiesalu.

Vieną dieną ji pastebėjo, kad iš dar nesusiformavusių krūtų skiriasi gelsvas skystis.

32

Seniau nuo atoslūgio ribos iki pat kalno papėdės į abi puses driekėsi raistas. Paskui kažkas ėmė kasti griovius per tą blizgantį šlynmolį, kad nubėgtų vanduo. Per tūkstantmečius į nuolat slūgstančią pakrantę buvo prinešta trąšaus kalkingo žvyro. Dirvožemis buvo tiesiog sukurtas bulvėms ir žolei auginti. Nebuvo vasaros, kad pliaupiančios liūtys būtų pajėgusios išguldyti bulvienojus ir žolę – viskas augo ir tarpo, džiugino akį. Giedromis dienomis žaliai nusidažydavo ir pats fjordas. Smėlėta pakrantė. Gelmė. Dangus. Geltona ir žydra. Viskas virsdavo spindinčia, viliojančia žaluma, nubridusia į kelių metrų gylį po šaltu, skaidriu vandeniu.

Paskui atsirado kooperatyvas, paštas, bankas. Tiksliau pasakius, pirmiausia įsikūrė metalo konstrukcijų fabrikas.

Ilgainiui atviri juodi grioviai, kuriais iš pievų, laukų, rūsių ir sodų tekėjo vanduo, pasidarė sunkiai pastebimi. Užstodavo namas arba pašiūrė. Bet jie ten buvo. Drenažo grioviai. Juodas kaip mazutas, tingia srove jais sruvo vanduo. Bet taip lėtai, kad krypties nenuspėtum, jei nežinotum, kur kalno papėdė ir kur putojanti jūra. Išnyko avys ir bulvių laukai. Metalo konstrukcijų fabrikui bildant ir dulkant, ten savo veiklą plėtojo bankas ir krautuvė.

Didelių apstatytų krantinių čia nebuvo. Aukščiau iškilę dunksojo tik krautuvių sandėliai ir garlaivių prieplaukos pastatas. Baltai dažytų tvarkingų namukų mieguisti langai tingiai skersakiavo visomis kryptimis. Žuvų čia neiškraunama. Nerengiami vakarėliai, nešėlsta jūra. Per audrą niekas neapsistoja. Jokių suveriamų durų, pro kurias į krantinę patenka dėžės su žuvimis ar ledais, taip pat keleiviai. Nuo tiltelio ar denio nesigirdi šturmano šūksnių, sezono pabaigoje neaidi plačiai pasklindantis kvatojimas po sėkmingos žvejybos. Netgi jokio smagaus keiksmažodžio. Neįtikima, bet čia nėra metų laikų kaitos! Slenka nesibaigiančios, vienodos dienos. Apsiblausę žmonės vangiai prekiauja ir net nejaučia, kad kažko trūksta.

Varnų šalyje visi tokie abejingi, kol atsiranda koks nors prašalaitis, puoselėjantis kitokius tikslus, papročius, svajones nei senbuviai.

Laužo dūmais pradvisęs vietinis laivas, kursuojantis pirmyn atgal, nieko nereiškė. Du kartus per dieną prisišvartuojantis maršrutinis keltas negalėjo prilygti Salos krantinės šurmuliui. Torai atrodė, kad kvapai prislopinti, savotiški. Bet tokio gaižaus tvaiko kaip namie čia nėra. Sklindantis dervos kvapas slopino prieplaukos vandens ir kažkokios prišvinkusios dėžės dvoką. Tik retkarčiais ant prieplaukos atsirasdavo kraujo dėmių ar žuvų išskrodų. Čia už pašiūrių neriogsojo pamirštos statinės su žuvų taukais.

Du kartus per parą į varnų šalies uostą atplaukia pasaulis. Vieną kartą – iš pietų, o kitą – iš šiaurės. Atvykėliai išlipa. Įlipa – tik vienas kitas. Iškraunami maišai, dėžės ir konteineriai. Ar koks nors gyvas padaras. Arklys. Karvė. Dėžė su žviegiančiais paršiukais. Retsykiais į krantą iškeliama ir kokia nors mašina. Ir tarsi žinodami apie tai iš anksto, prieplaukoje žmonės jau laukdavo prisišvartuojančio maršrutinio kelto.

Nesunku atskirti, kas iš Breilano, o kas ne. Nedrąsiai ant nuleidžiamojo tiltelio pasirodžiusių nepažįstamųjų niekas nepasitinka, nebent jie pas ką nors atvyksta. Būna tokių, kurie pažįsta šią vietovę iš seniau. Žvalgydamiesi į šalis visi stybrina per tiltelį. Gyventi čia pasilieka retas. Tik jeigu yra išėjęs mokslus ir gaus pastovią algą. Kalba jie šios toli nusidriekiančios šalies pietiniais dialektais. Atvykėliai iš kitų regionų nesuvokia, kokie jie čia svetimi… Jie iš vietovių, kur viešpatauja ne pietrytis, o biurokratai, valdantys net ir vėjų nugairintą gamtą šiaurėje, kuri prisivilioja vieną kitą savo egzotika. Juos it sutrikusius gegužiukus atgabena maršrutinis keltas ir išspjauna ant plačių sutrūkinėjusių prieplaukos lentų.

Iš pradžių tuos nepažįstamuosius stoviniuojantys prieplaukoje varnų šalies gyventojai sutinka nepatikliu žvilgsniu. Spokso, kol patenkina smalsumą. Toks jau paprotys. Užsisklendusiais, įtariais veidais, nukreiptais į tamsias būtybes, išnyrančias ant tiltelio iš juodos laivo ertmės. Pagal nusistovėjusį įprotį šitaip rodoma pagarba. Bet tai trunka neilgai. Niekas neturi jokių blogų kėslų. Tiesa, visais laikais Dievo ir Karaliaus vardu siunčiamo pareigūno jie laukia su siaubu. Pareigūnas lyg bulvių skutiklis. Gali būti aštrus ir kibus. Gali būti ir nudilęs, atbukęs. Bet skuta abu negailestingai ir nusigvelbia sau kas geriausia ir maistingiausia.

Sutikdami nepažįstamuosius prieplaukoje vis dar budi senieji laikai. Ir budės ten visada, nepajudinami.

Maršrutinis keltas Torai atrodė pasakiškai: visur šviesos, judėjimas, balsai. Pavydėjo, kai kas nors nusitvėręs lagaminą lipo tilteliu į laivą.

Ant krantinės rinkdavosi jaunimas. Su dviračiais, cigaretėmis, o vasara – kad ir besibaigianti – vis tiek vasara. Žiemą, po vėlyvo rudens jaukios prieblandos skraiste supynę rankas ir suglaudę sutartinai siūbuojančius klubus, jie vaikštinėdavo keliukais arba, apsivilkę striukes, apsivynioję šalikais, apsimovę slidinėjimo kelnėmis, stypsodavo prieplaukoje. Vienas kitas vilkėjo pūkuoto audinio striukę. Tokią bet kurios spalvos galėjai įsigyti krautuvėje A/B „Apranga“. Džinsai visų vienodi. Nešilti.

Kai sugriebdavo šaltis, ant vilnonių pėdkelnių jie užsitraukdavo elastines gabardino kelnes. Krantine nusidriekdavo linksma virtinė. Kleganti, ištroškusi meilės. Pora už poros – kupini dar neišbandytų ketinimų, atvirais, džiūgaujančiais veidais.

Būdavo, kai kas sprunka į šešėlį. Baugiai dunksinčiomis širdimis, karštomis lūpomis. Paslaugūs tie žiemos šešėliai.

Du kartus per savaitę Tora ateidavo į prieplauką palydėti į pietus išplaukiančio maršrutinio kelto. Trečiadienį ir šeštadienį. Susibūrimo vieta. Malonu pabūti ten, kur dar yra vietos ir jai. Tačiau stebuklų laukimas baigėsi. Pirma jis užgimdavo rytais mokykloje ir nepaliaujamai smilkčiodavo širdyje pietaujant ar ruošiant pamokas. Pirmomis savaitėmis skleidė šilumą tarsi ant kaktos uždėtas delnas. Naujasis gyvenimas pripildė Torą palaimos ir džiugesio. Tarsi kalėdinės dovanėlės po eglute ji laukdavo kiekvieno ryto.

Surišti į uodegą išdidžiai ant pakaušio mostagavo plaukai. Tora tryško džiaugsmu. Be paliovos. Aplink ją sukinėjosi žmonės lyg statistai muzikiniame filme, kur besikeičiančiuose kadruose žaliavo minkštos vejos ir žėrėjo amžinai mėlynas dangus.

Ta šiluma kojose. Nuo troškimo kažką nuveikti net pirštų galiukai dilgčiojo.

Niekas iš jos nesišaipė.

Kiek atmena, ji niekad nesijautė tokia saugi.

Dėl to ir lengvai pažeidžiama.

Dabar – jis keršijo už spyrį.

Ateidavo metas, kai šėlstantis fjordas suplakdavo baltas putas ir aplink prieplaukos stulpus ir laivų pirmagalius šniokšdamos imdavo kunkuliuoti šaltos bangos. Per purslojančias bangas nebesimatė uolų, ir žmonės likdavo rymoti namuose neketindami išlydėti pietų ar šiaurės kryptimi bangomis besiiriančio maršrutinio kelto. Prieplaukoje vyrai dirbo avėdami aukštus žvejų batus ir vilkėdami standžius gumotus kombinezonus. Girdėdavai tik laivų švilpukus ir vėjo staugimą. Arba suirzusio kiro klyksmą. Protarpiais, tarsi siųsdamas pavojaus signalus, kurtinamai sužvigdavo kranas. Šiaip pasaulyje buvo tik vėjo ir lietaus šėlsmas, ir nieko daugiau.

Tokiu metu varnų šalyje žmonės kūrendavo ir virdavo kavą nakties vidury. Vėjarodžiai būdavo susilygiavę viena kryptimi ir iš aukštų kaminų nenutrūkstamai kildavo dūmai. Tarsi ant apsnigtų ar iki juodumo įlytų stogų budėtų nebyli kareivių armija, dūmais signalizuodama kažkam tolyn į rūkus ir šniokščiančią jūrą.

Paskui tie dūmai pasiekdavo Kirkegordneso kyšulį, susimaišydavo su šaltu ir sūriu jūros oru ir visai sunykdavo.

Ritualų buvo laikomasi.

Kursuodavo maršrutinis keltas.

Naktimis per audrą visur blausiai degdavo švieselės.

Kartais būdavo atidedamos pamaldos, o velionis atguldavo į žemę ne tą dieną, kuri buvo paskelbta „Breilano žiniose“.

Tai ne taip svarbu.

Visiems buvo aišku, kad vėl plaukios laivai. Bet vėliau.

Žmonės neprarasdavo sveiko proto.

Vėlyvą rudenį raistų grioviai įšaldavo. Suraižydami žemę siaurais juodais dryžiais. Jei užpustydavo, žmonės apie juos pamiršdavo. O per atodrėkį, sniegui tirpstant, ten lengvai įsmukdavo kojos. Kol išsikapstydavai, botai jau būdavo pilni pliurės, dvokiančios dūlėsiais.

Tora klaidžiojo po susidvejinusį pasaulį.

Nė vienas iš jų neatitiko tikrovės. Ji tik apsisprendė, kad būdama su bičiuliais negalvos apie TAI. Mokyklinis gyvenimas, kavinė ir kinas tapo tarsi gelbėjimosi ratu, į kurį įsitvėrusi ji kasdien bandė išlaikyti galvą virš vandens. Mokyklos draugai tapo gyvybiškai svarbūs.

Ji stengėsi būti linksma ir paslaugi. Išklausydavo paslaptis ir paskalas. Sekmadieniais eidavo į kiną. Bet vakarais kambarys apsiveldavo maurais. Galvoje įkyriai sukosi mintys, kad reikės slėpti nuo žmonių savo kūną. Jis greitai atskleis paslaptį. Bjauriai išsipūtęs netrukus išduos pasauliui jos gėdą. Sukaupusi drąsą ji kartais bandydavo įsivaizduoti, kaip tai atrodys. Tačiau taip toli mintys nesiekdavo. Neįmanoma.

Naktimis, kai nedrįsdavo miegoti po sapnuose matytų košmarų, vis dar tūnančių patalynės klostėse ir apsivijusių langų kryžmas, jai kartais pavykdavo įsivaizduoti senelę. Bet jau nebe taip kaip seniau. Senelė taip pat pamatys tą besipučiantį pilvą. Ir paklaus, iš kur jis. Kas tas, kuris… Senelė taip pat pasmerks. Pasmerkimas neišvengiamas.

Būdavo, kad pabunda ir tarpduryje mato jį. Žino, kad atėjo atkeršyti už spyrį. Ji pasiruošdavo. Atsiskirdavo nuo savęs ir pasislėpdavo aklinoje nakties tamsoje. Kol suprasdavo, kad bausmės vykdymas kol kas atidedamas. Virpėdama susitapatindavo su savimi. Trindavo savo kūnelį liesomis rankomis, kad sušiltų.

Ji stebėjo savo kūną. Kai ponia Karlsen išeidavo į pensioną, apžiūrėdavo jį laiptų veidrodyje. Ji dar prakauli ir plokščia. Liesesnė nei prieš atvykimą į Breilaną. Nuolat kamuojama šleikštulio. Nustatydavo žadintuvą taip anksti, kad pakaktų laiko išsivemti. Šiaip taip slinko jos dienos. Kelis kartus prisireikė prašytis į tualetą per pirmą pamoką.

Kambarys baugino dviveidiškumu. Jautėsi įstumta į dvi tikroves. Gerąją ir sužeistąją.

Geroji slypėjo už užrakintų durų. Tada ji jausdavosi saugi ir užsiimdavo kasdiene buitimi. Leisdavo neįkainojamas valandėles užmiršusi būsimą gėdą. Bet kiek tokio laiko beturėsi – mėnesį, kitą…

Kaip pasikeitė jos gyvenimas… Dabar kasdienes smulkmenas, tarsi šilumos spindulėlius, ji jusdavo daug stipriau. Puodelis kakavos. Susagstytas iki kaklo megztukas ir atviroms krosnelės durims atkištos kojos. Netikėtai mestas į ją šiltas praeivio žvilgsnis. Kol kas jie nežino… Kol kas ji gali kaupti jai skiriamą šilumą. Iš kur tik įmanoma. Ir ji kaupė. Suvokdama, kad laikas spaudžia.

Sužeistoji tikrovė buvo būsena po sudrėkusiuose pataluose matytų košmarų. Apsiprato ir su ja. Žinojo, kad košmaras išsisklaidys, jei pasistengs nepasiduoti miegui. Išeidavo į tualetą ir laukdavo, kol šalčiu po kūną pasklidę pojūčiai įrodys, kad tai buvo tik sapnas. Apsigobusi užtiesalu atsisėsdavo priešais krosnelę ir skaitydavo tol, kol atlėgdavo ir vėl galėdavo šiek tiek numigti.

33

„Sputnik 2“ apskriejo Žemę 154 kartus. Šuo Laika tapo auka. Tačiau išgyveno ilgiau, nei buvo tikėtasi.

Per pertraukas Tora atidžiai klausydavosi kalbų apie šuns likimą. Įsijautė dėl kažkokios miglotos nerealios minties. Juk tai tik šuo. Bet ji jautė savyje jo širdies plakimą. O, kaip įnirtingai jis kovėsi su uždara erdve, kuri svaiginančiu greičiu skriejo aplink Žemę! Galimybės išgyventi nebuvo.

Galiausiai sustingusiomis kojomis ir pastiromis akimis jis tyso prieš „Sputnik“ aparatūrą. Tam jis ir gimė. Torai aišku. Ji žino, jog kai kam lemta būti užspeistam. Bet pati kaunasi visa esybe. Kol jėgos leis…

Stovėdama blausiai apšviestame koridoriuje ji baikščiai žvilgčiojo į laiptinės veidrodį. Virpančiomis rankomis apėmė juosmenį. Širdyje vėrėsi raudos bedugnė.

Ji – belaisvė ir joje kažkas įkalintas. Pasėtas kerštas nepaliaus, kol jos visiškai nesunaikins. Betgi tas sparnelis – taip pat auka. Ne, į tokius apmąstymus ji nesileis.

Ir Tora ryžtingai atmetė tai, ką buvo suvokusi apie gėrį ir blogį. Nepasikliovė turinčiu ją išgelbėti Elizifos Dievu. Pamažu jai ėmė aiškėti, kad nieko kito nelieka, kaip tik tvarkytis pačiai. Žinojo, kad gali viską prarasti.

Tą dieną, kai buvo pranešta, kad Laika nugaišo, – didelio čia daikto, tik šuo, – kryžkelės krautuvėje „Siūlų kamuoliukai“ Tora nusipirko dviejų atspalvių pilkų siūlų. Uždėjo daug akių ir stulpeliais nunėrė penkių centimetrų pločio megztinio apačią. Suprato, kad netrukus jos nekenčiamam kūnui prireiks slėptuvės. O kol dar nebuvo ko slėpti, reikia pratinti žmonių akis prie dukslaus drabužio. Ir ko tik neprisigalvojo bandydama rasti būdų, kaip reikės išvengti nepageidaujamų žvilgsnių. Ėmė taupyti motinos siunčiamus pinigus ir mažinti išlaidas maistui. Nusipirks du plačius sijonus. Prireiks.

Greitai nebepasislėpsi per fizinio pamokas. Kaip tik tai ją labiausiai kamavo. Draugių žvilgsniai duše. Susapnavo, kad jos ją išrengė ir, visiems stebint, privertė apeiti mokyklos kiemą. Niekas neištarė nė žodžio, tik žiūrėjo.

Aišku, reikia ką nors sugalvoti, kad kaip nors išvengus fizinio pamokų.

Galima pargriūti ant laiptų! Bet ar gali garantuoti, kad susižeisi? Galima užminti ant smeigtuko! Ne, sugis per savaitę.

Mėnuo iki Kalėdų atostogų. Kamavo nemiga ir košmarai. Privalės važiuoti namo į Salą. Kitąsyk Tora netekdavo jėgų. Ieškodavo nusiraminimo. Skaitydavo. Stropiai ruošdavo pamokas. Kuriam laikui užsimiršdavo. Suprato, kad reikia gyventi čia ir dabar. Padrąsindavo save, kad per vieną naktį kūnas nepasikeis. Kitaip gali pasirodyti tik baisiame sapne. Kai kada atsikeldavo, įjungdavo šviesą ir išslinkdavo į koridorių, kad pakėlusi naktinius marškinius įsitikintų – pilvas išsipūtė tik tame prakeiktame sapne.

Mergaičiukė Tora aprimdavo, net pasijusdavo išgelbėta, nes išvaizda jos dar neišduoda. Galėdavo vėl įsirangyti į šaltą guolį ir užmigti giliu ramiu miegu. Laiko dar buvo…

Tačiau miegą trikdė neviltis. Šuniui Laikai gyventi nebuvo lemta. Tora suvokė, kad nelemta ir tam, kuris augo joje, o gal ir jai sykiu.

Tik nenumanė, kaip tai įvyks.

Rytais ar vakarais, nerdama megztinį, ji negalėjo atsikratyti nukreiptų į ją akių. Jautėsi jų apsupta. Net nuogos juodų medžių šakos dėbčiojo iš lapkričio tamsos. Jai atrodė, kad rengiantis fizinio pamokai mergaitės slapta žvilgčioja. Einant prie lentos išversti angliškų ar vokiškų žodžių, spokso klasės draugai.

Kai baigė nerti megztinį, ji truputį aprimo. Susiuvo, išlygino. Tvarkingai uždėjo ant krėslo atkaltės ir nuėjo gulti.

Miegas be sapno. Jautėsi išsekusi kaip per šienapjūtę. Bet nei vasara, nei šienu nekvepėjo. Kambaryje dvokė drėgna vilna ir lyginimo skiautė. Ji giliai alsavo, tarsi kvapas gelbėtų nuo blogio.

Motinos laiškai ateidavo nuolat. Kai tik perskaitydavo, Tora juos sudegindavo kampe stovinčioje aukštoje juodų koklių krosnyje. Atsakydavo nedelsdama. Atrodė, kad šitaip atsikrato ne tik įsiskolinimo motinai. Išdavystės. Gėdos. Grėslumo. Visko. Užklijuodavo voką, skubiai eidavo į autobusų stotį ir įmesdavo laišką į pašto dėžutę.

Pašto dėžutės dangtis visada abejingai trinktelėdavo. Tarsi motina stovėtų ant kranto, o Tora plūduriuotų jūroje. Jiedvi nemato viena kitos. Neatpažįsta. Išsilaikyti paviršiuje Tora turi savo pačios jėgomis. Nemoka burtažodžio, kuris susietų ją su krantu. Moka tik gėdytis.

Kokį ryškų ženklą ji gavo tą audringą naktį! Tąsyk milžiniška raja ją aplenkė. Bet ji dar sugrįš. Tora žino.

Retkarčiais vakarą ji praleisdavo su jaunimu. Prisidėdavo prie jų pulko ir pasinerdavo į drabužiais, batais, valgiu, garuojančia kava pakvipusią aplinką.

Sušildavo jų draugijoje. Juokėsi kartu su visais. Ant išblyškusių skruostų atsirasdavo raudoni obuoliukai. Kartą ji sėdėjo greta Jono. Šis prigludo ir apkabino ją per liemenį. Apimta panikos nustūmė tą ranką. Jo akys apsiblausė ir ranka nukaro.

Argi galėjo būti kitaip? Jam nevalia priartėti, nes kūnas ją išduos. Prasmegusi pilkajame megztinyje, ji stengdavosi atsisėsti priešingoje stalo pusėje. Slėpdama kūną spinduliuodavo šilumą, žvelgdavo jam į akis. Bet grįžtant visada stengdavosi išvengti jo kaimynystės. Arba taip ilgai uždelsdavo tualete, kad nebesulaukęs jis išeidavo.

Kitą dieną būdavo sunku susitikti jo žvilgsnį – tiesų ir klausiamą. O ji atsakymo neturėjo. Tokiomis akimirkomis jis tarsi susiliedavo su Fritsu. Tora regėjo priešais save plačiai atmerktas Fritso akis. Prisiminė, kaip seniai, einant mokyklos keliu, ją visą persmelkė jo lengvas prisilietimas ir ji pabėgo.

O čia dar tas pasibjaurėtinas, nerealus svoris, užgulęs jos kūną tarp ganyklos paparčių. Susipynė kaltė ir gėda. Nebežino, nei kuo tikėti, nei ką manyti. Nebedžiugina ir Jono kaklas, į kurį vis dirsčiodavo, kai tvirtai susiglaudę juodu klaidžiodavo nesibaigiančiais takeliais. Jo kaklas irgi kėlė pasišlykštėjimą, kaip ir visa kita. Ir kaip čia viskas taip netikėtai apsivertė. Neaiškūs buvo ir jausmai Jonui.

Vieną vakarą jis išdygo jos kambaryje. Į šaunuolį panašus nebuvo. Tylus ir sutrikęs sustojo prie atvirų durų.

Tora pajuto, kaip ėmė daužytis širdis. Tik tai ir tejuto. Kilstelėjo nuo kėdės. Ji ruošė pamokas.

Kai atsikvošėjo, dingtelėjo vienintelė mintis: „Visa laimė, kad aš su megztiniu.“

– Sveika, – giliai atsidusdamas ištarė jis.

– Sveikas.

– Pasakiau tai Karlsen, kad mes kartu ruošiame darbą – grupinį darbą.

– O?

– Tegu nerūstauja, kad užėjo lankytojas. Juk sakei… kad šiuo atžvilgiu ji griežta.

– Na ir…

– Man reikia su tavim pasikalbėti.

– Klausau.

– Tu šaipaisi iš manęs.

– Ką nori tuo pasakyti?

– Kartais elgiesi taip, tarsi tau patinku, bet staiga pasidarai lyg akmuo. Net nepasižiūri į mane. Kodėl?

Tai buvo taip netikėta. Saloje šitaip niekas nesielgia. Ji pasijuto užklupta. Išsigando. Galėjo palūžti ir viską jam išpasakoti. Pasijuto silpna ir vos nepravirko. Bet tai būtų per daug pavojinga. Ūmai panoro prisiglausti prie jo. Tvirtai! Pajusti jo stipraus kūno šilumą. Norėjo, kad jis priglobtų, apgintų. Nuo to bjauraus pasaulio.

Bet tai neįmanoma. Ji sukaupė jėgas. Įsmeigė žvilgsnį į kažkokį tašką viršum jo galvos, ištarė nežinia iš kur atklydusius žodžius:

– Tu man patinki, bet…

– Tai kas yra?

– Nieko. Turiu daug darbų… Pamokos ir…

– Man pavasarį egzaminas, ir tai laiko turiu!

– Dar mažai tave pažįstu…

– Mažai pažįsti? Juk mudu buvome drauge… Ar pamiršai?

Ne, ji nepamiršusi.

Kambaryje tirštėjo tyla. Jis stengėsi išlikti orus. Neprarasti savigarbos. O mergina iš Salos spoksojo į sieną. Iš įniršio ir nusivylimo jis trinktelėjo durimis ir priėjo arčiau. Prie pat rašomojo stalo. Pasilenkė.

Ir išvydo. Ji visa drebėjo. Veidas virpčiojo. Pro atvipusį lūpų kraštelį subolavo dantys.

Tas vaizdas privertė jį atsitraukti.

– Ar nori, kad išeičiau? – galiausiai paklausė jis.

– Taip.

Krosnies Tora nebekūreno. Nedrįso nusivilkti megztinio ir gultis į lovą. Žinojo, kad į kambarį įsibraus jis. Ji ėmė vaikščioti, bet turėjo liautis, kad neišbudintų ponios Karlsen. Paskui apsisiautė užtiesalu ir atsisėdo į krėslą. Įbedė į kažką akis, bet nieko nematė.

Apie trečią nakties jai dingtelėjo į galvą, kad neatliko vertimo iš vokiečių kalbos. Prisivertė sėsti prie knygų. Pamažu ėmė rikiuotis mintys. Tvarkingai ir dailiai surašė viską į geltonąjį sąsiuvinį, nors ir nematė darbo prasmės. Vertė iš lėto. Ryte kūnas buvo sustingęs nuo šalčio, akys perštėjo.

Ji kopia šlaitais į mokyklą. Mato save, tarsi eitų greta. Pilvukas išsišovęs. Susilenkia lyg bandydama apsiginti nuo praeivių akių. Eidama mokyklos kiemu ji apsisprendžia. Šalin viską. Daugiau nebekovos.

Per pertraukas matė Joną. Stovėjo mergaičių apsuptas ir juokavo. Jos tai nesujaudino. Jonas gyvena kitame pasaulyje. Jai ten vietos nėra.

Ji nunarino galvą ir praėjo pro šalį. Visai greta. Bet pro šalį. Nužingsniavo kiemu. Įėjo vidun pro plačias dvigubas duris ir užlipo laiptais aukštyn. Kojos vargiai klausė. Teko prisiversti. Ir iš kur tas nuovargis?

Prie klasės durų Anė su Giuna aptarinėjo nailonines kojines. Prancūziškas, už 12,50 kronų. Tora praslinko pro šalį ir atsisėdo į vietą. Akimirką akys užkliuvo už paauksuotu metaliniu diržu sujuosto dailaus Anės liemens.

Po pamokų ji apsitempė senąja namie siūta striuke, kuri ant megztinio buvo per ankšta. Paskui užkopė šlaitu ant skardžio, stūksančio virš neaukšto Kirkegordneso kyšulio. Viršūnę pasiekė visai nusiplūkusi.

Vienoje vietoje atšlaitė leidosi stačiai į jūrą. Gal kokius du šimtus metrų. Ji pastovėjo žiūrėdama į apačioje nirštančią putotų bangų mūšą. „Pirmiausia užsimuš į akmenis, paskui bangos nusvies į jūrą“, – šaltai pagalvojo ji. Atrodė, kad čia stovi ne ji, o kažkas kitas. Baisu nebuvo, nes ne ji…

Stovint ant paties krašto, fjordas ėmė vieną po kito plukdyti vaizdus: gimtąją Įlanką, Randi ir Fritso namus, Bekejoretą, Hesthamereną – ten jis privedė ją, dar visai mažutę, prie pat skardžio pakraščio, o jo kvatojimas drebino slėnio uolas. Bet vaizduose JO nebuvo. Neįsileido. Tik kai kada sušmėžuodavo kaip atmesta mintis.

Štai ir vėl! Ji laivelyje prie Simono krantinės. Aplinkui liepsnos. Ją išgelbėja ir priglaudžia. Ji junta Simono širdies dūžius. Tada pamiršta, kad jos kūnas pasibjaurėtinas. Šlykščiausias. Kaip tik šį kūną Simonas ir išgelbėjo. Paskui išleido ją į gimnaziją. Ją, Torą. Tik kodėl toks išblėsęs Simono veidas? Kai jo reikia labiausiai.

Juk nieko kito ji neturi.

Paskui ji nusileido žemyn, kur tankiai subėgę vienas prie kito stūksojo namai. Vakaro prietemoje šmirinėjo žmonės. Nežiūrėjo į jos pusę, tarsi būtų siena atitverti. Bet tai jos nedomino. Ėjo įsiklausiusi į save. Nejučiomis gniaužė rankas pirštinėje, kol jos užkaito ir pasklidusi aukštyn šiluma ėmė ginti ją nuo žvarbaus vėjo.

Tora slinko namo lėtai. Gal užeiti į kavinę? Susitikti ką nors. Tačiau susivokė – jėgų tam nebeturi.

Kai priartėjo prie namo aukštomis gegnėmis ir dideliais į kelią atgręžtais langais, drebulys buvo atslūgęs.

Kartą ji pasiryžo nueiti į biblioteką. Lentynoje susirado knygą. Apie nėštumą. Perskaitė, kad įsitikintų kai kuriais dalykais. Sėdėjo tarp lentynų ant išklibusios pintos kėdės ir skaitė, kol raidės ėmė lietis. Abejoti nebuvo pagrindo. Jau seniai aišku.

Buvo neįprastai giedra diena. Bet kai Tora išėjo ant akmeninių laiptų, saulė jau buvo arti laidos. Temo. Raudonavo vakarų dangus. Kaip užlietas krauju. Su šalčiu dvelkiančiais violetiniais pakraščiais. Aplink stirksojo juodi, pamiršti medžiai. Sniegas dar neiškrito. Žemė sušalusi, išvagota daugybe gilių randų. Rūko nebuvo. Nautofonas tylėjo. Diena tarsi peilio ašmenys. Tarsi grasintų žiemai.

Tora neprisiminė, ar padėjo knygą į vietą. Trumpam ją apėmė panika. Bet paskui nusprendė, kad tai visai nesvarbu.

34

Agnaras Myklė buvo išteisintas.

Breilano komunalinės gimnazijos moksleiviai įsitraukė į rimtus ginčus dėl romano „Giesmė apie raudonąjį rubiną“. Dauguma jų simpatizavo jaunajam rašytojui. Jie burnojo prieš sukriošusius moralės saugotojus, kurie patys nepraleidžia progos pasidulkinti. Rėžė griežčiausias kalbas apie tuos, kurie nusprendžia, kas gera, o kas bloga.

Vis dėlto keletas merginų pareiškė, kad knygoje – vienos nešvankybės. Nuo pradžios iki pabaigos. Kiti šaipėsi, kad jos perskaitė tik tuos puslapius, nes paprastai žmonės taip ir daro. Susikibusios už parankių jos vaikštinėjo lyg kokios susimokėlės, nutaisiusios įžeistas minas.

Garsiausiai apie šios nelemtos siaurapročių šalies teises ginančius senolius kalbėjo Jonas. Karpė iš laikraščių straipsnius ir nuotraukas, krovė juos į geltoną didelį voką.

Tos knygos Tora dar nebuvo skaičiusi. Skolintis iš bibliotekos nesiryžo. Laikėsi nuošalėje. Klausėsi Jono gražbyliavimų. Savo nuomonę jis turėjo ir drįso ją pareikšti. Visai kaip suaugęs. Dėl to ji jautė tam tikrą pasididžiavimą, nes tai lietė ir ją. Atrodė, ne taip jau svarbu, kad ji neišdėsto savo nuomonės, tai padaro jis. Ūmai priešais ją iškilo entuziastingas tetos Rakelės veidas. Ji tikrų tikriausiai netylėtų. Ir ne vien tik išklausytų Simono, bet pasistengtų išsiaiškinti, ar jis teisus.

Bet ne tai glūdėjo Toros širdyje. Juk visa tai priklausė kitokiai tikrovei. Ne tai beprasmei. O ji tik klaidžiojo savo labirintu. Niekada nepraeidavo nuovargis.

Judėjo lėtai, be džiugesio. Bet turėjo apsimesti, kad yra linksma. Valgyti negalėjo. Viskas kildavo atgal. Pralaukdavo tualete, kol galų gale nustos tąsyti ir ji galės atsitiesti.

Lovą paklodavo grįžusi iš mokyklos.

Gryname ore pasijusdavo geriau. Mokykloje privalėjo įsijausti į tam tikrą vaidmenį. Lyg apsaugantį kiautą. Saugumo teikė baigtas nerti megztinis. Susikaupdavo pamokų ruošai. Po to kaip iš prairusio maišo išlįsdavo neviltis. Visas jėgas išsunkdavo tas privalomas vaidmuo. Tarp gyvybės ir mirties. O vaidino ji Breilano gimnazistę Torą, kurios dėmesys sukauptas tik į mokslą. Nuo to vaidmens priklausė visas jos gyvenimas. Tą valandą, kai jos kūnas išduos vaidybą ir į ją susmigs visų akys, ateis pabaiga.

Tik neaišku kada.

Bet ji stūmė nuo savęs tas mintis.

Gyvenimas tapo toks brangus. Pamokos klasėje, kur ji jau buvo sulaukusi pripažinimo. Godžiai siurbė jas į save. Kad nieku gyvu neišsitrintų iš atminties. Kad išliktų veidai, žodžiai, užsiėmimų džiaugsmai, naujas, niekada nepatirtas jausmas: bendrystė su klasės draugų būriu. Svajonė turėti visa tai, jeigu tik paliks Salą su visais jos šešėliais, išsipildė. Dabar reikia grumtis, dėl kiekvienos smulkmenos – grumtis. Išmoko vertinti paprastus dalykus: karštos arbatos puodelį delnuose, tarsi kito tokio nebebūtų; krosnelę, prie kurios vakare galima ištiesti kojas; mokyklinio gyvenimo įspūdžių gausą… Juk paskui užguls aklina tamsybė. Kiek čia ir teliko laiko džiaugtis.

Kartais ji sąmoningai pagalvodavo, kaip galėtų viską užbaigti, bandydavo įsivaizduoti, kaip tai atliktų pati. Šiurpas nukrėsdavo nuo tokių minčių. Atvipdavo lūpų kraštelis. Sukildavo drebulys. Apimdavo baimė.

Retsykiais prieš ją išplaukdavo Rakelės veidas. Ką ji darytų? Nenumanoma. Gėdytis tetai nereikia. Jos akys žiburiuojančios, išdidžios. Žvilgsnis tiesus.

Kartais neviltį Tora švelnindavo gležna mintimi apie kelionę namo į Salą, ten galėtų nubėgti į Bekejoretą ir įsikniaubti į tetos skraitą. Bet ir tai neįmanoma.

Toros gyvenimas nepakenčiamas. Jai nėra kur slėptis, nebent savyje.

Kartais kambaryje atsirasdavo jis. Tora bandydavo jo nekęsti. Kad galėtų susišildyti neapykanta. Bet nepavykdavo. Neapykantą nustelbė noras atmesti pasišlykštėjimą ir gėdą. Nekęsdama privalės matyti jame žmogų. O tuomet pasmerks save pačią.

Audra! Kodėl tąsyk ją aplenkė tas didelis skardos lakštas? Milžiniška raja pagailėjo jos. Dėl ko? Kad ji žūtų lėtai kankindamasi? Norėdama išbandyti jos prigimtį? Ar taip viską rikiavo Elizifos Dievas?

Kaip tik tada ji gavo pranešimą, kad nereikės mokėti už mokslą. Dabar ji turtinga. Jai buvo grąžintos įmokėtos 60 kronų. Ši naujiena visai dienai pakėlė dvasią. Nuėjo į A/B „Apranga“ ir beveik už visus pinigus nupirko medžiagos Ingridos suknelei. Plonos vilnelės, mėlynos spalvos.

Grįžusi į namus, ji porą kartų išvyniojo pirkinį. Perbraukė ranka švelnų audeklą. Regėjos, kad motina užjautė ją ir atleido. Nesuprasi nuo ko nuotaika praskaidrėjo.

Lemtis atsitraukė, ir Tora įsisupo į savo dukslųjį megztinį.

Bekejorete Rakelė perskaitė, kad meilė gali nugalėti vėžį! Įžymus anglų gydytojas buvo paskelbęs keletą straipsnių apie tai, ką jis vadino „stebuklingu pasveikimu“. Jis teigė, kad esminiai pokyčiai žmogaus psichikoje gali nulemti ligos eigą. Didelis sielvartas, pavydas gali tapti pavojingais ligos sukėlėjais, o džiaugsmas, pasitenkinimas, laiminga meilė, atvirkščiai, veikia kaip antivėžiniai veiksniai.

Rakelė nuleido laikraštį. Atsiduso. Šią savaitę ją buvo apėmęs nuovargis. Ir niekaip nepraėjo. Netgi atstūmė Simoną…

Betgi būtina pasimėgauti meile! Juk ji sveika – bent jau kol kas. Taip buvo pasakyta per paskutinį patikrinimą.

Tačiau nebeliko ugnelės. Atrodė, šiais metais neturės jėgų paruošti Kalėdų net katei. Pasveikimas neteikė džiaugsmo… Tarsi operuodami jie būtų pašalinę iš kūno kažką esminio, užsandarinę svarbią energijos versmę. Pirmą kartą gyvenime Rakelė susimąstė apie gyvenimo prasmę. Nejau viskas patirta?

Ji ilgėjosi Toros. Rakelė suprato, kokia svarbi toji mergaičiukė, tik jai išvykus į Breilaną. Išties ją džiugino ta drovi, mažakalbė mergaitė. Jautėsi atsakinga už ją.

Rakelė nutarė, kad Torai parvažiavus per Kalėdas pasikalbės su ja apie savo ligą. Kaip su suaugusia. Ne iš gero, o todėl, kad Rakelė suprato neturinti nieko kito. Tai patyrė ir sirgdama. Vienišumą.

Net Simonas nesuprato. Tam tvirto ir raumeningo kūno vyriškiui nebuvo duota suprasti, kad žmogus gali ir palūžti. Simonas gyveno taip, tarsi gyvenimas būtų nesibaigiantis. Savaime suprantama, jo kūnas atsparus ir sveikas. Priešingu atveju pasijustų įžeistas asmeniškai.

Kai sudegė įmonė, Rakelė girdėdavo, kaip jis vaikšto iš kampo į kampą audimo stoginėje. Ją apimdavo kietas, aštrus it galąstuvas, priešingas meilei jausmas, kurį pavadintum panieka. Jis neišblėsęs. Bet ir nežadinamas, jei nereikia. Žiūrėjo į Simoną kaip į savo didelį sūnų, kaip į vaiką, kuriam reikia paguodos, nes jo mylima mama serga ir kurį laiką jos nebus namuose.

Vėlyvą lapkričio vakarą suvirpėjo namų sienos ir ant varnų šalies ėmė virsti sniegas.

Prie jūros, pačioje vėjų nugairinto kyšulio pakrantėje, plytėjo kelių dešimčių arų žemės plotas, aptvertas tvora. Keliukas ir vartai buvo užpustyti. Kyšulio pakraštyje stūksojo niūrūs metaliniai kryžiai. Pačiame jo smaigalyje tarp puošnių paminklų stovėjo trys mediniai. Kadaise buvę balti, jie stiepėsi aukštyn į laisvą dangų. Tai buvo seniai.

Kapų kauburiai jau seniai susmego. Beveik susilygino su aplinkui dirvonuojančia žeme. Bet šiuo metų laiku kapavietės mažai kuo skyrėsi viena nuo kitos. Vienodai baltavo ir tos, kurios buvo prižiūrimos, ir apleistosios, su savo pakrypusiais kryžiais. Vienodai dvelkė šalčiu. Nuo jūros pūtė smarkus vėjas. Užpustyti kauburėliai su mediniais kryžiais lyg bangų išklaipytais medgaliais atremdavo didžiausius vėjo šuorus, nukreipdami sniegą už puošnaus paminklo vyskupui.

Tora keliavo. Ėjo kryžiaus kelią dėl to, kas jos laukia. Sumanė, kad širdis aprims, jei aplankys Dievo kūdikėlius. Dar neiškritus sniegui, pastebėjo apirusius mažus kapelius.

Aplinkui – nė gyvos dvasios. Brido per pusnynus, perlipo vartus. Girdėjo dunksint savo širdį. Nugūžino palei stovinčią išilgai kelio tvorą. Ten, kur nebesiekė žibintų šviesa, tik uodė aštrų jūros kvapą ir juto smarkią vėjo jėgą, suprato esanti visiškai viena.

Vaikščiojo priklaupdama prie kiekvieno kapelio. Nubraukdavo sniegą nuo sutrešusių medinių kryžių, parymodavo. Kol širdies dunksėjimas susiliedavo su bangų mūša, iš šalčio sustingdavo keliai, o rankos nevalingai slėpdavosi šaltose kišenėse.

Fjorde lėtai išniro apšviestas laivas. Ritmingai pulsuodamas burzgė variklis. Ir susiliejo į galingą gausmą su amžinai besiblaškančiais vėjais ir bangų mūša.

Apimta nevilties jos dunksinti širdis dėliojo maldą Elizifos Dievui:

– Meldžiu, padėk man su viskuo susitvarkyti pačiai! Su viskuo, viskuo…

Ji pajuto, kaip viduje kažkas plastelėjo. Sparnelis. Stuktelėjo. Tarsi primintų. Tarsi smogtų – ir gėda, ir pažeminimas. Prigludo prie kapelių su jų pakrypusiais, nušiurusiais kryžiais, nes širdis nebeatlaikė vienumos. Ieškojo paguodos.

Mergaičiukės Toros galvoje rezgėsi migloti planai.

Tačiau ji bėgo pati nuo savęs vis kartodama, kad pati viena neberas išeities iš labirinto. Nebepajėgs. Ir suprato, kad bijo savęs.

Ji nujautė kelią, kuriuo teks eiti.

Išsekusios jėgos nebepajėgia kurstyti baimės.

Tiksi atseikėtas laikas. Jau greit ji bus sunaikinta.

Ant akmenų ir pakrantės vilnimis klostėsi šarmota pirmojo sniego plutelė. Besiplakančios bangos bemat ją nuskalaudavo.

Tora grįžo atgal savo pačios pėdsakais. Akimirka – ir juos užpustys.

Be gamtos gaivalų ir rūstaus dangaus, Elizifos Dievo kūdikėliai daugiau nieko ir neturi.

Ji ne viena.

35

Tora buvo primiršusi, kokie stiprūs Saloje tvyrantys kvapai. Kaip skambiai čia aidi garsai. O žmonių triūsas čia kitoks nei Breilane.

Kai stovėjo ant denio laukdama, kol prisišvartuos keltas, lyg kažkokia paties gyvenimo banga persirito per bortą užliedama jos širdį. Dar neįžvelgdama veidų ji atpažino balsus. Girdėjo sodrius keiksmažodžius. Virš statinių ratus suko pulkas kirų, nešdamas žinią, kad su laimikiu atplaukia žvejų laivai. Sezonas palengva įsibėgėja.

Ji nužvelgė prie naujų pastatų prisišliejusią Tobijaso trobą. Taip ir išliko sukrypusioji mūro siena kur ne kur padengta dažais. Otaras atrodė juokingai – balti marškiniai, kostiuminės kelnės, o už nugaros plaikstosi darbinio chalato skvernų sparnai. Bet prieplaukoje niekas iš jo nesišaipė. Ji užmetė akį į apdriskusius, snarglėtus ir murzinus vaikigalius; susispietę krūvon jie nesidrovėdami sūpavosi ant lyno, ir niekas neprasprūdo pro jų akis.

Manė, kad atvykimas į Salą jai skaudžiai primins gėdą. Ir senąją, ir naująją. Bet ne, ji net pasijuto šiek tiek protingesnė, geresnė ir pranašesnė už kitus. Tai suvokusi net nušiurpo. Pasipūtėlė – pasakytų Elizifa. Pasipūtimas veda į pražūtį.

Ir vis dėlto buvo gera. Kalėdas ji ištvers, dar nieko nesimato. Dar gali įsisprausti į džinsus su užtrauktuku, megztinis dengė sėdynę. Aiškiai papilnėjo. Bet širdies nebepykino. Kai kas erzino, kad nuo viengungiško gyvenimo ji pasitaisiusi. O ji laikėsi savo taisyklių: reikia nutaisyti linksmą miną ir šypsotis, o tada svarbu ir atsitiesti. Taip pat svarbu žiūrėti į pašnekovą. Būti linksmai. Nerūpestingai. Neprošal ir truputį nurausti. Jei tik visa kita paslėpta.

Krūtinė buvo padidėjusi. Senosios palaidinės pasidarė per ankštos. Nusipirko naują, languotą ir dar panašią pasisiuvo. Skolinosi iš ponios Karlsen seną siuvamąją. Prisikankino su ja vos ne iki ašarų. Tačiau baigė ir dabar galės pasirodyti motinai. Suprato, kad tai rimtas išbandymas. Vien nuo minties pažastys sudrėksta. Net geri pusmečio rezultatų vertinimai neleido pamiršti, kad važiuos namo. Visa jos esybė purtėsi minties, kad ten bus ir JIS. Tai ne žmogaus jėgoms. Bet tebūnie kaip bus.

Ir dabar ji jau čia. Nugalėjo šleikštulį. Tepalų smarvę ir jūros sūpavimą. Atvežė motinai medžiagos suknelei. Tarsi leidimą į motinos meilę. Bendravimą, jos akių žvilgsnį. Jųdviejų pokalbius. Atleidimą už tai, ko ji nežino ir neprivalo žinoti.

Tokios mintys užplūdo tą akimirką, kai Tora pamatė Ingridą, stovinčią prie sandėlio sienos su iškaba:

A/B KRAUTUVĖ/ŽŪKLĖS REIKMENYS

ĮVAIRIOS VIRVĖS

STATINĖS. DRUSKA

Motinos išvaizda ją pribloškė. Atrodė, kad tos moters ji niekada nėra mačiusi. Virš pažįstamo nudriskusio palto bolavo visiškai svetimas veidas. Lėtai ėmė ryškėti bruožai. Ar tikrai jie tokie atšiaurūs, o veidas toks raukšlėtas? Ar per tuos mėnesius mama taip suseno?

Tora žengė į pažįstamą, tačiau nerealų pasaulį ir tarsi apmirusi paėmė jai už rankos. Tikriausiai ją smaugė ašaros. Žodžiai buvo dingę.

Torą pritrenkė rūsti motinos veido išraiška. Tas uždarumas… Nors ji ir šypsojosi.

Akimirką jai pasirodė, kad motina pastebėjo apie jos padėtį. Permatė ją kiaurai. Bet Tora greit susivaldė – ir stvėrėsi išmoktos vaidybos: neatsipalaiduoti, būti budriai. Judesiai, žodžiai, grimasos…

Ar mama vis dėlto pastebėjo?

Tora tyso ant purvino prieplaukos sniego. Plieskia žibintas. Apšnerkštoje krantinėje ant išskrostų žuvų vidurių ir tabaku apsivėlusių spjaudalų. Išrengta. Nuoga visų akivaizdoje. Nori kažką pasakyti, maldauti, bet neįstengia. Žiema, o jos kūnas vis tiek apraizgytas paparčiais.

Čia pat sklando išsiklaipęs mamos veidas.

Tačiau Tora atsilaikė. Išstovėjo tiesia nugara. Nors nebuvo lengva.

Jeigu jau esame kaime, Ingrida norinti apsipirkti. Atsirideno vienratį, nes maniusi, kad Toros manta bus kur kas gausesnė. O ši turi tik tinkliuką ir senąjį lagaminą. Tiek ir panešti galima. Lagaminas nesunkus. Šįkart pasirinkti aprangą buvo lengviau nei išvažiuojant. Pamainymui buvo įsimetusi keletą drabužėlių. Savo naujajam kūnui.

Otaro krautuvė pasikeitusi nebuvo, bet vis tiek atrodė kažkaip kitaip. Torą apėmė vos juntamas ankstesnis menkumo jausmas – kai norėdavo tapti nematoma. Tai ją nustebino.

Patalpa pasirodė nykštukinė. Kvapai buvo tie patys. Kaip ir seniau, dalis prekių kabojo palubėje. Kitos buvo sugrūstos į lentynas. Tik tėvo ir motinos čia betrūko. Gal jau su protu susipyko tie žmonės.

Aišku, kad jiems nieko nereikštų susidoroti su ja. Ir tarpusavyje. Jie vartoja kelis itin taiklius žodžius. Pakankamai nuodingus. Rinktinius. Tarp bidonų ir šepečių jie turi neabejotiną teisę smogti vienas kitam.

Bet Tora skyrė praeitį nuo šios dienos. Ji išvyko mokytis į gimnaziją. Tai kėlė tam tikrą pagarbą. Išvykėlius galima pajuokti, apkaltinti pasipūtimu ir tinginyste. Bet pagarba išlieka. Beje, juos ypač glumino tai, kad iš Salos išvyko Ingridos vaikas.

Džinsuotą merginą prikandę liežuvius vyrai nulydėjo akimis iki pat prekystalio. Nužvelgę jie be žodžių linktelėjo Ingridai. Su mergaičiuke sveikintis nebūtina, nors ji ir mokosi Breilano gimnazijoje. O ar taip ir turėtų būti? Grynas išpuikimas. Jauniklė iš Šimtabučio! Bent jau būtų pastoriaus ar Dalo atžala.

Taip, taip, aišku, kas sumokėjo. Simonas. Tarsi išpirkdamas kaltę už tai, kad pranešė policijai, jog svainis padegė įmonę. Padarė savo… O dar ta boba – Rakelė! Ji tai jau tikrai prikišo nagus, kad Ingridos pavainikė važiuotų mokytis į Breilaną.

Vyrų susidomėjimas išblėso. Vėl pasisuko vienas į kitą pratęsti pokalbio, kurį pradėjo prieš moterims įeinant į krautuvę. Neišsiduodami, ką mano, vis žvilgtelėdavo į judrią vešlią rusvaplaukės Toros plaukų uodegą. Nori nenori, o akį traukia. Taip jau yra. Vėl tabako dūmuose sklido šneka. Lyg netepto kavos malūnėlio burzgimas. Kasdienę ir nuobodžią prieškalėdinę popietę dūgzdami tarsi nematomi vabzdžiai užpildė žodžiai. Tūpėsi ant sienų ir lubų, siurbėsi į rankų mostus. Taip buvo visada. Jie liudijo visuotinai pripažintą vyrų teisę.

Torą užkalbino tik Otaras. Sveikindamasis palenkė galvą, tarsi ji būtų suaugusi. Už ausies užkištas pieštukas, plačiu rankos mostu perbraukia per plaukus su išretėjusiu sklastymu: na, girdi, kaip sekasi, ar patinka Breilanas. Tora patikino, kad sekasi gerai.

Pirmą sykį Tora pastebėjo, kad Otaras taip pat kitoks. Tarsi ne iš Salos. Išsiskiria laikysena. Labai stengiasi sukurti prekybininko Otaro Larseno įvaizdį. Bet jam nesiseka. Ir tikriausiai dėl to, kad jis ne Dalas, ne pastorius ir ne daktaras. Kiti žiūrėjo į jį niekinamai, nes šis norėjo išsiskirti neturėdamas atvykėlio pranašumų. Paslapties, atsivežtos iš nepažįstamo pasaulio. Būdamas vienas iš jų bandos apsimesti esąs kitoks? Už tai jis vertas paniekos. Pirmąsyk Tora pažvelgė į jį visai kitomis akimis.

Gelsvai apšviestas prekystalis. Vos atvėrus duris tvoksteli įvairiausių kvapų mišinys. Veidai tušti, nors įėjus motinai su dukra juose atsiranda vos pastebimas smalsumas. Ak, ta jų nebyli, žemažiūrė išraiška! Prieš akis tarsi šmėkštelėjo anksčiau sapnuoto košmaro atplaišos. Nepasiduoti. Nė už ką!

Nejučiomis atsitiesė. Praėjo pro visus išdidžiai iškėlusi galvą. Pamanyk tik, kokia nepriklausoma ta mergiotė.

O jie dar nežino…

Tora buvo pasirengusi išvysti jį galustalėje, bet jo ten nebuvo.

Tada ji nuėjo į kamaraitę. Ingrida buvo viską gražiai sutvarkiusi. Dabar ji čia siuvanti. Taip ir virtuvė lieka tvarkingesnė. Rudenį už siuvimą neblogai uždirbusi. Dėl supūliavusio piršto pjaustymo ceche negalėjusi dirbti pagal akordą… Ne, apie tai nerašiusi, smulkmenos…

Ingrida nenuleido nuo dukters akių. Veidu nuslinkdavo švelnumo atšvaitas. Kai niekas nematydavo.

Jiedvi valgė, kai į virtuvę įėjo jis. Blaivus. Tora buvo išėjusi į kamaraitę pasiimti knygos, kurią norėjo parodyti motinai. Grįždama susidūrė su jo žvilgsniu. Ir laikė prikausčiusi, neleisdama jam nuslysti į šalį. Iš kur tas stiprybės antplūdis? Net ir pati nelabai susivokė kodėl. Kad ir kas atsitiktų, blogiau nebus. Daugiau jos sugniuždyti nebegalima.

Iš kur žmonės semiasi stiprybės? Tie, kurie visą gyvenimą užguiti.

Kuo paaiškinti, kad nelauktai jie ima ir pakyla, nors, regis, turėtų būti sutrypti ir sulyginti su žeme?

Ar pažemintieji kaupia savyje visas nelaimes ir patyčias, visus kirčius ir smūgius tol, kol ūmai juose savaime užsiliepsnoja neapykanta ir kerštu kibirkščiuojanti ugnis? Naikinanti. Viską? Taip, išties viską.

Tora jau buvo viską sukaupusi. Tik paslėpusi giliai. Iš baimės.

Ji stovėjo kamaraitės tarpdury sklidina pamiršto orumo, bet turėdama po širdimi vyro pasėtą ir myriop pasmerktą parazitą. Ir vis dėlto jos žvilgsnis privertė vyrą nusukti akis į šalį. Ją užliejo keistas, stingdantis džiugesys. Apniko dygios mintys. Nirtulingos mintys. Nuo jų jautėsi tarsi pakylėta.

Dėl Ingridos elgėsi deramai. Bet pamačius švarplę vyro burnoje, plykstelėjo saldi neapykanta. Viršuje trūko vieno danties.

Nebereikia gramzdinti bjaurasties sapnuose. Nebereikia jaukintis malonių minčių. Ją užplūdo teisėto atpildo jausmas. Pataikė. Tą kartą pataikė taip, kad žymu iki šiol! Akivaizdu visiems. Ir ji tuo džiaugėsi.

Vakare begulint kamaraitėje vėl atslinko baimė. Gal jis numano, kas jos galvoje? O jeigu vis dėlto ateis?

Nieko negali būti blogiau!

Ji ir vėl papartyne. Spardo ir spardo kažką minkštą, plūstantį kraujais. Besibraunantį per žalumynus. Besiveržiantį per kraštus. Plūsta kraujas, vartaliojasi mėsos gniutulai, o ji tik spardo, spardo be atodairos. Net ir tada, kai viskas susitraukia į kažkokį knirkiantį gemalą, ji vis tiek nesiliauja spardžiusi. Jėgos turi daug. Jaučiasi tokia stipri, kad pratrūksta juokais. Kvatoja. Skardžiai ir linksmai, net visas pasaulis aidi. Nesitveria džiaugsmu.

Keliskart pajuto prie veido alsuojant senelę, tačiau nubloškė ją šalin.

Kitą dieną sugalvojo kažkokį reikalą ir nuėjo pas Simoną į įmonę. Jai buvo svarbu pamatyti jį pirmiau nei Rakelę. Susitikti su juo vienu. O gal ji prisibijojo akylaus tetos žvilgsnio? Kad ši pamatys tai, ko niekas dar nemato?

Tora pasiėmė motinos iškeptų kalėdinių pyragų ir žvakę. Suruoš Simonui šventišką stalą ir išvirs kavos.

Visu keliu į kaimą ją vedė ši mintis. Kaip jis nustebs! Staiga jai dingtelėjo, kad jis panorės ją kilstelėti. Suėmęs per liemenį. Kaip senais laikais… Ne, ji gali to išvengti! Gali liuoktelėti į šalį. Štai taip! Tik strykt į šalį, kad net subarškėjo į tinklelį įdėta dėžutė su suktais vafliais.

Toliau ėjo, kaip dera suaugusiai merginai.

Simonas jau buvo poilsio kambarėlyje. Ten šnekučiavo ir gėrė kavą vyrai, kurie neišvyko savaitgaliui namo.

Nuo to laiko, kai audroje dingo laivas ir troba, Almaras iš Hestviko vis lopė ir lopė tinklus. Buvo sunykęs ir paniuręs. Painiojosi visiems po kojomis it koks įnirtęs apdujėlis. Vyrai kentėjo – nelygu nuotaika.

Retsykiais Simonas šnektelėdavo su seniu apie orą ar suplyšusius tinklus. Bet vienas su tuo niurzga stengdavosi nepasilikti. Tuomet lengviau jo atsikratyti.

Išvykus įstabiajai mokytojai Almarui neberūpėjo kūriko ir ūkvedžio pareigos mokykloje. Jis vaikė šalin vaikus su tokiu įtūžiu, kad visi tik stebėjosi. Senas juk nebuvo. Bet vis vien – kivirčijosi, spjaudėsi ir keikėsi. Ir vis grasino, kad susprogdins Įlankos seklumą. Tiesiog akiplėšiška! Juk per audrą ji nekenksminga. Sekluma ir lieka sekluma. Laikas būtų aprimti. To, kas pražuvo, nebeatgausi. Belieka pradėti iš naujo. Gal galėtų nusipirkti naują laivą? Pasiskolinti pinigų? Bent jau prikąstų liežuvį, kad kiti galėtų netrukdomi parūkyti.

Bet ne! Almaras iš Hestviko pasidarė kažkoks keistas tinklų lopytojas, kuris nei Dievui, nei velniui nenusileis. O juo labiau žmonėms. Tyliai besikeikdamas jis užmesdavo ant kelių tą prakeiktą tinklą. Prakišdavo pirštus pro nailoninį pakraštį. Neskubėdamas, atkakliai ir ritmingai, tarsi būtų persenęs galingas variklis. Trauk perkūnas, kaip sunku nulaikyti standžią, slidžią nailoninę giją. Žiūrėk, ir išnyra iš kilpos akis, nubėgdama skersai ir išilgai viso tinklo. Užspjautum tabaku prisodrintom seilėm, gal vieną kitą ir sulaikytum. Bet dvidešimt tūkstančių kilpų – tikra velniava! Net ir dėl mažesnio skaičiaus prasikeiktum.

Almaras juto, kad netrukus ims gelti ir sukioti sąnarius. Ši bjaurastis atslenka kartu su Kalėdomis, o čia dar toji stipena Skarotoji Johana per visą kaimą ištrimitavo, kad po lova Almaras laiko du dinamito briketus. Jie esą kelia pavojų visiems kaimynams. Galima sakyti – taikai pasaulyje. Pliauškia, tarytum po lova dinamito briketams nebūtų pakankamai sausa. Jei prireiktų – išsilaikytų iki pat Paskutinio teismo dienos.

Simonas žvilgtelėjo į sėdinčius už Almaro nugaros vyrus. Tarsi kutenami jie vos laikėsi neprapliupę juokais.

– Ateis geresni laikai, Almarai, – linksmai tarė Simonas.

– Eik sau, kokie geresni laikai? Laivas kainuoja milijoną, menkių tinklai beveik dešimt tūkstančių, dinamitas uždraustas. Kokie geresni laikai? Ant kranto žvejai vengia lopyti tinklus, jie naudojasi tokiais patarnautojais kaip aš, o kai tik parplaukia iš jūros, tučtuojau puola boboms į tarpkojį. Mazutas! Tas irgi kainuoja! Kajutė kūrenama mazutu. Jeigu ir turėtum iš ko nusipirkti laivą, nėra iš ko jo išlaikyti. Ko gera reiks prikalbinti žuvis, kad pačios šoktų per bortą. O jaunimas – vien vagys ir banditai, ir dar nori, kad pietų pertraukos, ir tos būtų mokamos! Dabar juk mokės už sirgimą. Ir už atostogas!

Simonas tik šyptelėjo. Praleido pro ausis. Vyrui ne visi šulai galvoje. Simonas gėrė kavą bandydamas negirdėti jo tarškalų.

– Dabar ir bobos prisidėjo prie verkšlenančių choro. A? Ar tiesa, kad šiais metais Rakelė pasisamdė avių kirpėją? A? Kur dingo ta smarkuolė, kuri apsižergusi avinioką nuvarydavo kaltūnus pati viena?

Paminėjus Rakelę, Simonas susiraukė. Prisiminė, kokia ligota ir sulysusi ji grįžo iš ligoninės, todėl jie ir pasisamdė kirpėją. Šito jis tikrai nepamiršo. Jau ruošėsi užčiaupti seniui srėbtuvę, kai tarpdury pasirodė Tora.

Tai buvo taip netikėta.

Palaidi vešlūs plaukai. Sakytum niūriame kambaryje ėmė plaikstytis liepsnos. Šalčio nudažyti skruostai. Lūpose – vos pastebima šypsenėlė.

Priešais kaip gyva išdygo jauna Rakelė. Stulbinantis vaizdas it botagas kirto per akis. Jis palenkė galvą, kad išvengtų kirčio. Susitvardė. Veidą nušvietė plati šypsena. Rakelės vaizdas suskilo, subyrėjo, ir jis vienu šuoliu prišoko prie Toros. Dėžutėje subarškėjo mamos vafliai. Ji nesipriešino, kai Simonas sugriebė ją per juosmenį ir kilstelėjo. Jai pasirodė, kad ji jau padangėje. Pažvelgė žemyn į jo minkštas raudonas lūpas. Spindinčias akis. Juto, kaip virpa jo rankos. Ir šitaip ji kabėjo pamiršusi apie savo tiksintį laiką. Ir kad juosmuo nebepriklauso jai vienai. Kad nebeturi nei gyvenimo, nei ateities. Užsimiršo. Sielon įsispaudė Simono veidas. Ten jo vieta. Per amžius.

Kokia didinga akimirka.

Vyrai šypsojosi. Bet jau kitaip nei prieš valandėlę.

Vėl apsėdo staliuką. Tora išėmė aptrupėjusius vaflius. Dėžutei apėjus ratą aplink stalą, liko tik du. Ir dar keli kitų kepinių gabaliukai. Staiga Torai sukilo apetitas. Pasiėmė vieną vaflį ir prisišliejo prie Simono.

Simonas įniko ją klausinėti. Apie viską. Apie mokyklą, kambarį, pamokas. Tora tarsi pražydo. Atsilapojusi paltą atsakinėjo taikliai ir šmaikščiai. Įsitraukė ir vyrai. Pamiršo, kad privalo būti orūs – klausinėjo, aptarinėjo. Bendravo su Tora taip, lyg ši būtų suaugusi ir viena jų. Atitirpo ir Almaras. Kai išgirdo, kad Breilano gimnazijoje nėra tokių kaip Giuna, įsišnekėjo ir jis. Garbstydamas Giuną ir jos gyvenimo kelią. Ji buvo ir išliko įstabus žmogus. Tačiau ėmė ir išvažiavo…

– Judu galėjot būti pora? – trenkė vienas iš kompanijos.

Simonas pervėrė jį akimis, o Tora pakeitė pokalbio temą.

Almaras tik dėbtelėjo pro surauktus antakius ir palinko prie tinklų.

– Bet kaip tu pasikeitei per tuos kelis mėnesius! – stebėjosi Simonas, kai jie užlipo į jo kontorą. – Ar tau ten patinka? – klausinėjo spinduliuojančiomis akimis.

Toros širdį užgriuvo nepakeliama gėda.

Dėl jos Simonas išleido tiek pinigų. Ir viskas veltui.

Kopdama šlaitu į plynaukštę, ji vėl paniro į juodas, stingdančias mintis:

– Arba tasai, arba aš, kitaip būti negali.

36

Tora vėl Bekejorete, sėdi ant durpių dėžės. Verta buvo laukti daugybę juodų dienų ir naktų.

Rakelė žvelgė į Torą mylinčiomis akimis. Pagal savo smulkų sudėjimą mergaitė gerokai papilnėjusi. Bet nepasakė nieko. Rakelė laikėsi taisyklės: nesikišk, jei nieko negali padaryti. Vis dėlto ji stebėjosi, kad Tora taip sustambėjo, pasidarė krūtinga ir pečiuita. Galbūt brendimas. Į jo pabaigą paprastai atsiranda riebalų. Paskui jie iš lėto tolygiai pasiskirsto po visą kūną. Rakelė mena, kad šitaip brendo ir ji pati. Garsiai nieko nesakė.

Tačiau gyrė palaidus Toros plaukus. Dėstė, kas įvyko Saloje, kol Tora buvo išvykusi. Paaiškino, kodėl senis Almaras pasidaręs toks keistas. Jos nuomone, tą nelemtą audros naktį kailinė jo kepurė neatlaikiusi visos smūgio jėgos.

Pasakojo, kad Solė išdundėjo į šalies pietus. Pasiekusi Oslą, gavusi darbo kontoroje. Jai netrūko nei veržlumo, nei užsispyrimo.

– Dievai žino, iš kur tai, – stebėjosi Rakelė. – Turbūt iš Elizifos, – pridūrė šypsodamasi.

Tora abejojo. Bet Oslas? Tai bent. Ir kaip ji įsidrąsino? Viena?

Tora prisiminė šventę Simono krantinėje. Solė, apsivilkusi nauja, neįprasta suknele. Solė, atsirėmusi į stulpą, rimuoja nešvankius posmus vien dėl to, kad negali išvažiuoti iš namų.

Staiga Tora perprato tuos žvilgsnius, kurie sutiko ją atvykusią. Ritos, Jorgeno. Kitų. Visi sveikinosi droviai. Tarytum niekada nebūtų drauge žaidę ar susipešę. Spardę kamuolio ar ėję į kiną. Visi kartu. O dabar ji – išvykėlė, besimokanti Breilane. Ar nuo to tapo kitoniška? Neprieinama ir svetima?

Rakelė papasakojo, kad Randi su Fritsu persikėlė į Bodę. Tora nudelbė akis jausdama, kaip palengvėjo širdis, jog nereikės su jais susitikti. Bet kartu ėmė ilgėtis muzikos, knygų, kakavos, Randi čiauškėjimo, Fritso nebylystės. Ant lovos užkloto sudėtų jo rankų…

Mergaičiukė tarsi sumažėjo. Susigūžė. Tokia jauna, o gyvenimas jau pragyventas.

– Ar tu sveika? – atsargiai paklausė Tora.

– Ir taip, ir ne. Sunykau per tą ligą. Turėčiau atsigauti. Beje… žmonės žiūri į mane kaip į raupsuotąją. Vėžys… Jie mąsto kaip vaikai. Viskas, ko nesupranti, užkrečiama ir pavojinga. Atrodo, jie manęs vengia… O Simonas…

Ji nutilo. Tiek tų kalbų… Dirstelėjo į Torą. Nusijuokė. Beveik taip pat kaip seniau.

Tačiau Rakelę nustebino Toros klausimas. Dar rugpjūtį apie ligą ji nepratarė nė žodžio. Jaunimas jautrus, pamanė Rakelė. Jis teikia vilčių. Jis dar išmoks ir žmoniškumo, ir atvirumo. Tik pamanyk, Tora paklausė! Ūmai Rakelė užkaito, nusisuko, apsimetė turinti kažkokių reikalų svetainėje.

Kai grįžo nešina dviem gėlių raštais išmargintais puodukais ir pyragaičiais, ji ėmė pasakoti apie ligą. Apie ligoninę. Palengvėjimą po operacijos. Apie nuovargį. Apnikusią vienatvę. Bet apie Simoną neužsiminė.

Skaniai kvepėjo duona, dvelkė žaliuoju muilu, gyvulių artumu. Dvelkė Rakelės aromatas. „Labiausiai pasiilgstu Bekejoreto virtuvės“, – galvojo Tora.

– Kaip jums sekasi?

Rakelė paraikė duonos, užklojo ją storomis avienos vyniotinio riekėmis. Užkrovė burokėlių. Jie nudažė mėsą raudonai.

Gale gerklės Torai susitvenkė šleikštulys. Netikėtai. Bet susivaldė.

– Ką turi galvoje? – paklausė šiek tiek sutrikusi.

– Henriką.

– Lyg ir neblogai. Gana ramu.

– Ramu buvo visą rudenį. Taip ramu, kad kartais neapsikentusi nueidavau pas tavo motiną. Visada imu jaudintis, kai ima ir pranyksta gyvybės ženklai. Tuomet sunku patikėti, kad viskas kaip reikiant.

Rakelė atsiduso.

– Taip. Juk supranti, visą laiką reikia grumtis. Tavo motinai tikriausiai buvo geriau, kai jis sėdėjo. Kad ir kaip buvo sunku…

Tora žiūrėjo į ją išplėtusi akis.

Rakelė kalba apie tai, ką kiti paprastai mano, bet nutyli. Jos lūpose kalbos apie visokius gėdingus dalykus skamba paprastai ir natūraliai, lyg ji aptarinėtų patalynę ar audimą.

– Bet ji neverkšlena, nors tai trumpina jos gyvenimą. Visada buvo tokia. Toji moteriškė gaji kaip katė. Niekam nesipasakoja… Net man. Kaip tu manai, jis taip ir įveiks ją?

Tora ir vėl pasijuto lyg įbauginta mergytė. Bepigu būti tokiai Bekejorete – tarsi šiltame glėbyje.

– Mes, moterys, visad esam kovingos. Tu pakankamai didelė, kad tai suprastum. Lyg koks prakeikimas, grumiamės, kad viskas tęstųsi. Kad išgyventų visi. Grumiamės dėl kitų. Įsiuntu prisiminusi, kad yra tekę pralaimėti ir pasiduoti, nes viskam jėgų neužtekdavo. Klausyk, Tora, kirsk iš peties. Nedvejok. Tu jau nebe mažutė lepūnėlė.

Kažkas sužėrėjo Rakelės akyse. Gelsvi taškeliai prie vyzdžių. Atlėkė į Torą tarsi sviedžiamas lynas. Susaistė jiedvi neperskiriamai. Sulydė mintis abipusiu pasitikėjimu. Šito Tora nebuvo jutusi jokiam kitam žmogui. Gera, lyg būtum tik su savimi. Bet dar nuostabiau vienatvė dviese.

Anądien Rakelė buvo persirgusi „jūrlige“. Dabar taisėsi. Ar gali kas Saloje varžytis atkaklumu su sveikstančia po ligos Rakele? Torai buvo aišku.

Teta palaikys Toros kovą. Nors ir pasirodytų, kad veltui. Ji troško įsigilinti ir suprasti. O ne smerkiančiu žvilgsniu stebėti iš šalies. Rakelei duota įsijausti į kito žmogaus skausmą. Ar daug tokių? Toros manymu, baisiai mažai. Teta suvokė turinti paremti Toros kovą, nes motina prisiėmė jo. Rakelė – vienintelis žmogus, su kuriuo Tora gali kalbėti apie motiną nesijausdama, kad šią išduoda.

– Kad jis bent susirastų darbą kur nors kitur, – susimąsčiusi kalbėjo Rakelė, tarsi konkrečiai numanydama, kur ir koks galėtų būti tas darbas.

– Regis, jis dabar nebegeria, – pasakė Tora.

– Hm, kiek aš žinau ir matau, tai blaivus, tai ne.

Rakelė dirstelėjo į Torą, paėmė puodelį nuo durpių dėžės ir pripylė į jį kavos. Pati prisėdo ant kušetės krašto, savąjį puodelį laikydama ant kelių. Būdamos dviese, jos niekada nesisėsdavo prie stalo. Aiškintis nereikėjo. Tai papročiai, dėl kurių Bekejoretas ir buvo tapęs namais.

– O, kad jis būtų toks kaip dėdė, – nuslydo Torai nuo liežuvio. Prikando lūpą ir nežiūrėjo į Rakelę.

Tačiau Rakelė tik nusijuokė, girdi, Salai pakanka ir vieno Simono. Balse kažkas pasigirdo. Rūstumo gaidelė? Ką ji nori tuo pasakyti? Ar tik nepranyko iš akių tie geltoni taškeliai?

Rakelės akys buvo įbestos į susirangiusią ant kelių katę.

Tora pajuto rizikingą troškimą išsipasakoti, nenumaldomą norą įsikniaubti Rakelei į skraitą ir viską išlieti. Tos bjaurasties širdis nebeatlaiko.

Grįždama namo ji užmynė ant užšalusios balutės. Sutraškėjo, suzvimbė. Skimbčiodamos ant kelio gruodo pabiro plonytės ledo aiženos. Blyksėdamos mėnesienoje jos tarsi užgrojo. Tie garsai ir šviesa apgobė Torą nelyginant Bekejoreto nuotaika. Jie smelkėsi į širdį. Plėtėsi kaip amžinybė.

Pastoriaus sodybos patvoryje stūksantys augaloti medžiai kėlė į dangų juodų šakų raizginį. Tikras paveikslas. Artėjant prie purvo spalvos Šimtabučio atmintyje miglotai išplaukė jame praleistos beveik nerealios naktys. Ledukų muzika prislopo. O kai begaubtės lemputės apšviestame koridoriuje Tora padėjo ranką ant tamsiai rudo turėklo, garsai visai nusilpo, bet vis dar guodė.

Persmelkė mintis apie senąją palėpę. Prieš gaisrą. Ten ji galėdavo pabūti viena. Neregima, saugi, priklausanti vien tik sau. Kūnu taip pat. Širdyje gyveno tas aukštas fleitos garsas. Jį iššaukdavo vaizduotėje susiliejantys dangus ir jūra. Tuščioje palėpėje liedavosi muzika. Nežinia iš kur. Bet užtekdavo pakilti nuo brezento ar vilnonio pledo, paslėpti savo užrašus ir pieštuką po silkių statine, užtekdavo priartėti prie stačių, žemyn besileidžiančių kopėčių, ir baugščioji fleita nutildavo.

Stipriai šalo.

Kai Tora grįžo, motina buvo ką tik išvirinusi keletą šluosčių. Nuėmė puodą nuo viryklės ir atskiedė šaltu vandeniu, kad baigtų jas skalbti rankomis.

Nuo garų aprasojo langai ir visi nuzulinti virtuvės baldų paviršiai. Sienos ir durys. Virš praustuvės kabančio veidrodžio paviršiumi šliuožė žemyn trys ašarėlės.

Tora panardino abi rankas į puodą. Kokia palaima laikyti išskėstus pirštus šiltame vandenyje… Nepratardama nė žodžio ji baigė skalbti šluostes. Net palto nenusivilkusi lėtai išgręžė. Traukė į save aitrų skalbimo miltelių ir garų kvapą.

Tora pasimatavo suknelę, kurią vilkės per Kalėdas. Vienintelę žieminę. Ponios Karlsen veidrodžio čia nebuvo. Ir be jo matė, kad drabužis tinka. Rytais pasibaigus vėmimams ji pastambėjo. Iš pažiūros atrodė, kad subrendo ir pražydo. Palengvėjusia širdimi ji ėmėsi plauti griozdiškus medinius laiptus nuo trečio aukšto žemyn iki pat stiklinės verandos. Apačioje vos perbrauktos skuduru grindys apledėdavo, todėl Ingrida vis šūkalojo įspėdama apie tai ir lipančius žemyn, ir iš šalčio įeinančius vidun.

Suknelė buvo pasiūta aną žiemą. Išaugai, pasak Ingridos. Kol kas ji dar gelbėjo nuo bėdos – kol kas.

Šį Kūčių vakarą Henriką Tostę nubaudė Elizifos Dievas arba kas nors „iš aukštai“. Drauge su tokiais pat neskubančiais prie šeimyninio švenčių stalo buvo užsukęs į Tobijaso trobą. Grįždamas slidžiais odiniais batais jis žengė per lauko durų slenkstį, kaip tik Elizifai, Torsteinui ir visiems vaikams užtraukus Kalėdų giesmę. Daugiabalsė giesmė nuringavo laiptais žemyn. Atsimušė į palėpės stogą. Nuaidėjo palubėmis ir pasieniais, todėl Ingrida neišgirdo, kaip atsivėrė laiptinės durys. Neįspėjo laiku.

Henrikas Tostė susilaužė pėdą, reikėjo sugipsuoti. Sėdėjo prie virtuvės stalo blaivus ir įtūžęs, o Ingridai tai tapo kančia be pabaigos. Jis girdėjo kiekvieną Ingridos tariamą žodį. Perniek visi numatyti pokalbiai, o juk Ingrida buvo pasiryžusi pasikalbėti su dukra atvirai, kaip tarpusavyje šnekasi suaugusieji.

Tora džiūgavo. Prasimanė naują žaidimą. O, tam ji pasitelkė visą savo išmonę. Pradėjo nuo to, kad pastatė puodelį atokiai nuo jo. Norėdamas siurbtelėti kavos, jis nepasiekdavo. Tekdavo prašyti jos pagalbos.

O ji aikštijosi. Įbedusi į jį akis pjaustydavo biskvitinio pyrago, o jam nepasiūlydavo. Tokią stiprybę Tora įgavo Breilano komunalinėje gimnazijoje. Jaunimo pulke. Apie tai jis nieko nenutuokia, nes gyvendama Saloje Tora tos stiprybės neturėjo. Atvasnojo ji čionai per du fjordus ir vingiuojančiu keliu – tiesiai pas Torą. Iš jai vienai priklausančio pasaulio. Gal ant peties jai tupėjo, pasakinėjo, ką daryti. O Henrikas turėdavo laukti, kol Tora įvykdys jo prašymą. Jis riaumodavo. Maldaudavo. Įsakinėdavo. Nuslopinusi neapykantą Tora pirmiausia užbaigdavo ką pradėjusi ir tik tada pagelbėdavo jam.

Buvo tarpušventis, šalo. Reikalas prispaudė jį į kiemą. Reikėjo nulipti laiptais žemyn. Ingrida buvo kažkur išėjusi. Teko prašyti Toros. Ši prapliupo kvatotis. Net sienos sudrebėjo. Pati pašiurpo išgirdusi savo žodžius:

– Eik pats! Nesulauksi! Gali apsišikt vietoj!

Vyras tik išpūtė akis. Net nenusikeikė. Apstulbo. Bet trumpam. Paskui pratrūko taip, kad malšindama į sieną ėmė belsti Skarotoji Johana.

Tora stovėjo prie durų ir kvatojo. Bet kvatojo taip, kad jautė kaipmat galinti pratrūkti rauda. Pasirengė bėgti, jei nepaisydamas sulaužytos pėdos jis pultų ją. Bet kol kas neįstengė. Laiko ji dar turi…

Stebėjo, kaip jam putojant pro juodą švarplę tykšta seilės. Net pati nenutuokė turinti tiek jėgų. Kaip iš gausybės rago.

– Luošys! Luošys! Eik pats! Smirdėk savo paties šūduose, kol nudvėsi! Ar girdi? AR GIRDI, KĄ SAKAU?

Nubėgusi laiptais žemyn, ji išgirdo riaumojimą, nes bandydamas žengti jis parkrito.

Pagaliau jai pavyko pralaužti tylą ir išrėžti jam į akis. Norėjo, kad jis žinotų, norėjo, kad jaustų pavojų. Kad tai persekiotų jį visą laiką – ir po to, kai viskas pasibaigs. Norėjo, kad suvoktų, jog mergaičiukės Toros neapykanta daug stipresnė nei jo.

Tačiau ji vis tiek atsidūrė rūsyje, nervingo drebulio krečiama, suklupusi prie bulvių aruodo. Laimė, kad jau vėlu ir bulvių niekam neprireiks. Maigė rankomis pilvą jausdama kūno šilumą.

Po dideliu namu, pilnu prislopintų garsų, susitraukęs į kamuoliuką mažas žmogelis. Aplink – šešėliuotos granitinės sienos su plyšiais, pilnais šimtamečių dulkių ir voratinklių. Regėjos, tarsi žmogeliui prireiks pralaužti tą storą pilko granito mūrą, kad galėtų išvysti dienos šviesą.

„Turiu išbūti dar septynias dienas. Tik septynias dienas ir naktis“, – galvojo ji.

Pamažu ėmė ryškėti aplink išsirikiavę daiktai. Statinės. Stovas su storu ąžuoliniu stalviršiu skerdenai pjaustyti. Dėžės, kaupini bulvių aruodai. Gelsvose bulvėse – rausvos akutės. Apšviestos spingsinčios lempelės. Ta lėtai siūbuoja. Lyg tamsaus rūsio laikrodžio švytuoklė.

Kol ji viešėjo namuose, jis vis kėpsojo toje pačioje vietoje.

Ingrida bandė švelninti padėtį. Joje nuolat susikirsdavo paniekos kupini Toros žvilgsniai ir tūžmingi vyro proveržiai.

Tora nesiliovė tobulinusi savo žaidimo. Kai motina išeidavo, ji būtinai tuo pasinaudodavo. Atsistodavo prie durų ir piktdžiugiškai kvatodavo. Nepratardama nė žodžio. Kaip pasmerktoji, kuriai nebeliko nieko kito, kaip tik lieti neapykantą savo budeliui – ji stovėdavo ir tyčiodavosi.

Retkarčiais sukalbėdavo trumpą maldelę Elizifos Dievui prašydama, kad padėtų atsikratyti nepakenčiamo kūno. Tarsi tai būtų įmanoma. Bet juk reikia kaip nors sau padėti.

Kerštui laiko tebuvo likę mažai. Ir Elizifos Dievui per visus praėjusius metus to laiko Tora skyrė mažai. Kaip ir Dievas jai.

37

Driokstelėjo.

Skardžiai nuaidėjęs trenksmas sudrebino visą Salą. Ar taip triukšmingai palydima paskutinė metų diena?

Ir tarsi priartėjusios Paskutinio teismo dienos ženklai ant krantinės statinių stogų užvirto dumblinas jūros vanduo, ir pasipylė akmenų kruša.

Didžiulis uolos luitas sutraiškė namelį, kuriame stovėjo trys kubilai, prikrauti jau paruoštų žūklei tinklų. Ten dabar liko tvaksoti silkių vidurių, statinių šipulių, kablių ir virvių jovalas.

Kas per pokštai pogulio metu? Ir ko ten vaikai rėkauja? Tai tas trenksmas – ne šventę skelbianti raketa? Lyg ir per anksti būtų…

Bet pasigirdo nerimastingi pavieniai šūksmai. Jie artėjo ir stiprėjo. Galiausiai įsibrovė į namus. Gąsdinantys, tarsi skelbtų negandą. Yra tekę tokių girdėti. Kam nors nuskendus, artėjant audrai. Kilus gaisrui, atsitikus nelaimei darbo vietoje.

Kas gyvas sukilo ant kojų. Vyrai. Moterys. Kas ką užsimetęs išpuolė lauk į niūrią popietę.

Šiemet jau paskutinę.

Žmonės aptiko juos tarp pakrantės akmenų. Prie pat molo. Vieną gyvą ir vieną mirusį. Jei ne drabužiai, negyvėlio nebūtų atpažinę. Tokio vaizdo Saloje dar niekas nebuvo matęs. Žmogus susisprogdino ant kranto. Šį kartą nė kailinė kepurė negelbėjo. Tokio sumaitoto kūno niekam nebuvo tekę regėti. Nuo jo dar tvoskė šiluma.

Tora vaikštinėjo pažįstamais takeliais, kai netikėtai driokstelėjo visai arti. Pasirodė, kad atplasnoja ta pati audros raja. Grasindama perskelti ją į dvi dalis. Bet šastelėjo priešais sudraskyto, kraujais pasruvusio kūno pavidalu. Nė šiurpiausiam sapne tokio siaubo neišvysi.

Po to viskas tarsi ištirpo…

Atsipeikėjo. Gulėjo nublokšta ant akmenų.

Dėmesio į ją niekas nekreipė. Nepakeliamai skaudėjo nugarą. Lyg būtų perlaužta. Atsitokėjusi iškart susivokė kur esanti. Pažvelgė į suniokotą Almaro kūną tarsi į save. Pasukusi galvą į šoną pamatė tą sudarkytą kūną apstojusius žmones. Tvyrojo kraupi tyla, buvo girdėti arčiau stovinčiųjų kvėpavimas. Šiaip taip atsisėdo ant to apšalusio akmens. Tada pajuto, kad viduje kažkas atsiskyrė. Pajuto tik dabar.

Kažkas jai padėjo pakilti, nueiti iki pastato…. Mergina, dirbanti pjaustymo ceche. Tora norėjo prakalbinti ją, bet nieko ištarti nesugebėjo. Atrodė, kad toji ir be žodžių viską suprato. Įvedė į Simono namelį. Žmonių nebuvo. Durys atlapotos. Tora nuvirto ant lovos. Mergina pradingo. Pro snieguotą langą smelkėsi virpanti šalta šviesa. Gulėdama ant nugaros Tora juto, kaip vidurius ėmė raižyti veriantis skausmas. Ji vėl neteko sąmonės. Pažadino naujas skausmo priepuolis. Grūmėsi su juo apsipildama šaltu prakaitu. Paskui pristigo jėgų ir viskas nuplaukė.

Kas čia sukiojasi po kambarį? Kas liečia ją? Bandė gintis. Skeryčiojo rankomis.

– Gulėk ramiai!

Motinos balsas, irzlus, susirūpinęs. Kupinas išgąsčio.

– Viešpatie Dieve! – dejavo ji. – Viešpatie Dieve! Ir kodėl tai turėjo atsitikti manajai? Viešpatie Dieve! Viešpatie Dieve! Koks tas pasaulis!

– Apsiramink. Džiaukis, kad ir jos nenusinešė! – šaižiai nuskambėjo Rakelės balsas. Tora pajuto, kaip ją apklojo. Uodė keistą vilnonio pledo, tabako ir prakaito kvapą. Sąmonė vėl aptemo. Šį kartą ji nesipriešino.

Gulėjo tarsi greta savęs. Prisišliejusi prie akmens. Žiūrėjo tiesiai į stiklines Almaro akis. Šypsodamasis jis linktelėjo. Kaip tuomet, kai dirbo mokyklos kūriku, – su skardiniais anglių prikrautais kibirais įžvangindavo į klasę būtinai tada, kai pamoką vesdavo Giuna. Veidas švytėdavo vaikišku džiaugsmu. Droviai ir kažkaip kerėpliškai mostelėdavo ranka. Gal ir norėdavo būti panašus į herojų, o gal suprato – iki to jam labai toli. Tora nusisuko palikdama ramybėje Almarą ir jo pastiras akis. Jo vietoje matė save. Atoslūgio pakrantėje gulintį savo suniokotą kūną. Su Almaro milo kelnėmis ir megztiniu. Tai jos kraujas, jos kūnas. Nebeatšaukiama. Baigta. Galas. Nenumanė, kad bus taip klaiku. Taip beprasmiška.

Pavakary ji jau galėjo paeiti. Grįžo namo su Simonu, Rakele ir motina. Niekas neužsiminė apie įvykį. Šnekėjo apie valgį. Apie iškritusį sniegą. Vien tauškalai – dėl jos.

Naujųjų metų vakarą, kaip bet kurį kitą, tvyrojo slopi tyla. Pamažu ėmė pustyti. Baltas sniego sluoksnis tarp akmenų, kur tėškėsi Almaro kūnas, nusidažė rausvai. Paskui apšalo. Tačiau patvinusi jūra viską nuplovė, tarsi Viešpats būtų nusprendęs – turi būti saikas. Sniegas užpustė žymes, likusias benešant kūną keleliu. Šitaip sumaniai ir paprastai gamta užglaistė paskutinį Almaro pėdsaką.

Kai jie su Simonu priėjo prie Bekejoreto gonkų, Rakelė staiga sustojo ir apsipylė ašaromis. Trenkė kumščiu į duris – tą naktį pūga toli nuskraidino jos šauksmą:

– Velniai rautų, negi jis manė, kad susidoros su beprotyste?

Simonas apkabino ir veidu prisiglaudė prie jos.

Pravirko. Stovėjo abu susiglaudę ir verkė.

Juk Almaras ne kartą sakė: „Čia seklumos neturi būti!“ Ji tik prišaukia audros siautėjimą, griovimą ir bejėgiškumą. Dėl namo jis tiek nesikrimto. Baisus čia daiktas – namas. Tačiau laivas… Svajonių laivas…

Klausydamiesi jo visi tik šyptelėdavo ir palinguodavo galvą. Esą Almaras patyrė smūgį audros naktį, ir nieko nebepadarysi. Niekas nepajudino nė piršto, kad padėtų jam įsigyti naują laivą. Simonas pristatė jį prie darbo. Kiti tyliai krizeno. Patenkinti savimi.

Jo gyvenimas Šimtabutyje užkrovė papildomo vargo. Savo keršto teorijomis, niurzgėjimais, dejavimais jis trikdė įprastą kasdienybę. Užėmęs vieną Skarotosios Johanos kambarį nuolat gąsdino juos užuominomis apie dinamitą, sukrautą po lova.

O Rakelė iš nevilties, kad ir ji, ir Simonas galėjo būti tokie beširdžiai ir kvaili, tvatino kumščiais gonkų duris.

Palėpėje Elizifa meldėsi už Almaro nemirtingą sielą. Tikėjo, kad jam tai pravers. Šitaip meldžiantis tyliai atslinko Naujieji metai. Skarotoji Johana išlaukė visą savaitę ir tik tada įsikraustė į jo kambarį. Jautėsi įžeista, kad ten jo gyventa. Bet pamažu aprimo.

Gulėdama Tora nė nepamanė apie kokį nors jai gresiantį pavojų. Staiga tai pasidarė nesvarbu. Joje nebetilpo susikaupę svarbūs žodžiai, bet jie taip ir liko neišsakyti. Kartais imdavo dairytis motinos. O kai ši įeidavo, bandydavo sugriebti jos ranką. Jie svarstė, ar neiškvietus daktaro. Nugirdo, kaip virtuvėje tam pritarė net ir jis.

Atsikėlė. Buvo nukraujavusi. Iš ten. Gausiai. Viskas buvo permirkę. Stovėjo šaltoje išvietėje ir stebėjosi. Kad kraujavo. Kiek pajėgdama apsitvarkė ir grįžo vidun. Paskui kiekvieną dieną savijauta taisėsi. Nustojo skaudėti nugarą.

Tačiau kur bepažvelgtų, matė sudarkytą Almaro lavoną.

Tą dieną žvelgdama nuo denio į tolstančias Įlankos prieplaukas ji pamatė: seklumos nebėra.

Kai grįžo į savo kambarėlį, prieš akis matė aiškų vaizdą. Ne baisųjį. Ne sumaitotą kūną, o nuostabųjį: seklumos nebėra!

Tačiau sielą gaubė tamsa.

Ji nebesvarstė, kaip reikės įveikti tai, kas jos laukia. Laikėsi nusistovėjusių, savo pačios sumanytų dienos ir nakties ritualų. Bandė susitvarkyti ir su miegu. Kurį laiką net sekėsi. Dar nebuvo išvažiavusi į Salą. Dar ir Almaras…

Apsivilkusi megztiniu ji dažniausiai sėdėdavo prie krosnelės. Tačiau durelių neatverdavo. Nebuvo reikalo.

Nebevaikščiojo nei į kavinę, nei į kiną.

Du kartus per dieną nenoromis pavalgydavo prie naująja klijuote apkloto stalo. Kai kada iš apačios šūktelėdavo ponia Karlsen, kviesdama ją papietauti. Paskanauti šviežiai iškeptos duonos, išgerti kavos.

Ji paklusniai nuslinkdavo laiptais žemyn. Visada vilkėdama katrą nors iš savo dviejų vilnonių megztinių. Truputį palinkusi. Žvilgsnį nukreipdavo į kabančius paveikslus, į langą ar siuvinėtą staltiesėlę.

O ponia Karlsen pasakodavo apie mažosios pajūrio gyvenvietės įvykius. Varnų kranksėjimas pasiekdavo net būnant viduje. Breilane nesijautė žuvų kvapo, nesimatė išbarstytų pelekų. Nebuvo žuvų apdorojimo įmonės, Otaro krautuvės, Šimtabučio. Stūksojo keli barakai iš vokietmečio. O šiuo metu čia gyvena ir vokiečio išpera, tik niekas nekreipia į ją dėmesio.

Tora mokėsi ne tik norvegų, bet ir vokiečių bei anglų kalbų. Pabėgdavo mintimis į jai vienai priklausantį pasaulį, kai ruošdavo pamokas, arba gūždavosi siauroje lovoje, uždengtoje nertuoju užtiesalu. Šitaip ji stūmė dienas. Nors ir be sapnų apie senelę, Berlyno namus ir gatves. Kaupė jėgas tam laikui.

Vieną antradienio vakarą jį grįžo iš bibliotekos nailoniniame tinklelyje nešdama krūvą knygų. Pakursčiusi krosnelę paruošė vertimą iš vokiečių kalbos ir tada iškraustė knygas. Be skubos. Nusipraususi apsivilko švarią palaidinę. Lankydama biblioteką sutikdavo ne tuos, kurių vengti jau buvo įpratusi, o naujus, dėl kurių ją pildavo prakaitas ir kaustė keista baimė tol, kol grįždavo į kambarėlį, užsirakindavo ir nusiprausdavo. Bet vis tiek eidavo ir į biblioteką, ir į krautuvę, į paštą, į knygyną, nors ir žinojo, ką reikės patirti. Grūdinosi. Suprato, kad visa tai – tik pratybos prieš prapultį. Turėjo būti pasirengusi.

Laimė, ji nustojo kraujuoti. Kartą viduje vėl pajuto plastelint sparnelį… Sėdėjo prie rašomojo stalo ir prisivertė nereaguoti. Mokėsi ir to.

Ji nesijautė savo gyvenimo šeimininke, tarnavo norui gauti kuo daugiau žinių. Mokykla tapo visų svarbiausia. Mergaičiukei Torai žinių siekimas tapo tikresnis nei jos pačios gyvenimas.

Baigusi būtinus darbus ji susirangydavo ant užtiesalo ir dėliodavo mintyse siužetus, kurie atneša pokyčius, kažką išaiškina, atskleidžia tai, ko iki tol niekas nėra jai parodęs. Niekas nebuvo sakęs Torai, kad apie karą gali būti ne viena tiesa. Ji pradėjo skaityti ploną, dviejų šimtų puslapių knygelę. Jenso Bjornebu „Po rūškanu dangum“.

Tora net nežinojo, kad ji niekuo nekalta. Nenutuokė, kad kiekvieną dieną įvairiuose pasaulio kampeliuose teisybė ir neteisybė apverčiami. Kad nuspręsti, kas teisinga – stipresniojo teisė. Kad tai keičiasi tarsi metų laikai ar kartu su generolų ir partijų lyderių kaita. Stipriausieji visada teisūs. Nepaisant nieko. Tora seniai žino, kad būti stipresniam – labai svarbu.

Namas pamažu grimzdo į nakties tamsą, o Tora skaitė apie save. Apie motiną. Apie neteisingai pasirinktą pusę. Skaitė eilutes, patvirtinančias Rakelės žodžius: ne moterų gėda – karas ir jo aukos. Suvokė svarbų dalyką – reikia džiaugtis gyvenimu. Suprato, kad egzistuoja kerštas. Kai kam reikia atkentėti. Paaiškėjo, kodėl jaunimo namuose motina prarado plaukus ir nuo tada vengia kalbėtis su kitais, bendrauja tik su teta ir moterimis iš žuvų pjaustymo cecho. Suprato, kad motina nori išsaugoti orumo likučius ir todėl niekada nepasakoja Torai apie tuos dalykus. Jeigu ji prabiltų, Salos šnekta pritrūktų žodžių.

Tora kaip niekada ilgėjosi Rakelės. Mat teta beveik viskam randa žodžių. Arba pasako taip paprastai, kad visi gali suprasti. Teta neįsivaizduojama tyliame kambaryje. Jokiame kambaryje. Įdomu, ar šitaip buvo visada? Kad tetai išvis svetimi kerštas, neapykanta ir nutylėjimas.

Beskaitant apie Franciską, kuri vokiečių ligoninėje slaugė sužeistus vyrus, netikėtai prieš akis išnirdavo mielas Rakelės veidas. Jei teta nuspręstų, kad taip reikia, ji tikriausiai galėtų pasirinkti ir neteisiųjų pusę. Dėl Simono nedvejodama paaukotų ir plaukus, ir garbę. Ir Tora širdyje išteisino motiną.

Į krosnelę ji atsargiai įbėrė du semtuvėlius anglių. Ponios Karlsen trikdyti negalima. Pirma valanda. Naktis.

Prisiartino prie lango ir pasekė ant roleto krintantį savo šešėlį. Jis buvo vientisas, o tas, kuris krito ant kito lango roleto, – lūžęs įstrižai. Iš dviejų šešėlių, vieno sulaužyto, o kito vientiso, ir susidaro ketvirčiuota Tora.

Žiūrėjo įbedusi akis, kol tie vaizdai nustojo ją gąsdinę ir širdis ėmė plakti įprastu ritmu. Paskui lėtai nusirengė ir atsigulė į lovą su „Po rūškanu dangum“.

Nacizmas, belaisvė Franciska, pasmerktos pokario moterys, motina – viskas tilpo Toros guolyje. Sustirusios, nuskustomis galvomis, savo išsipūtusiuose pilvuose jos saugojo ją, Torą. Įsivaizdavo jaunimo namus ir besižvalgančias sutrikusias akis. Motiną čiumpančias ir skubančias pakišti po žirklėmis rankas Tora stebėjo atidžiai. Tarsi sulėtintame filme.

Ji pajuto širdyje besikaupiantį įnirtį. Juk dar prieš pusvalandį buvo įžvelgusi, kas yra kerštas. Juk suprato žmonių reakcijas. O prieš akis šmėžavo motinos veidas, jos nulenkta galva. Daugybę metų – nuolankiai nulenkta galva. Atraitytos rankovės be atvangos beplušant dėl tų, kuriems nereikėjo rinktis savo teisybės.

Mama! Su Tora pilve ji keliavo iš Trondheimo į Bodę! Vienut vienutėlė. Be prošvaistės ateičiai. Nesiryždama užbaigti viso to.

Tora taip nedarys. Jokiu būdu! Ji gelbėsis. Perskaičiusi suprato, kad knyga parašyta kaip tik jai. Jai nerūpėjo politinė sistema, kurią rašytojas bandė parodyti ir paaiškinti. Nerūpėjo ir neišvengiami karo padariniai. Jai buvo svarbu tik tai, kad atpažino save ir motiną.

Pagaliau ji padėjo knygą į šalį ir užmigo giliu miegu. Miegojo, kol sučirkšdamas žadintuvas paskelbė naują rytą.

Ji viską permąstė nuosekliai. Susidarė vaizdą, kaip visa tai atrodys. Išnagrinėjo knygas apie gimdymą. Nugvelbdavo jas nuo bibliotekos lentynų, o paskui niekam nematant padėdavo į vietą.

Pasislėpusi už lentynų studijavo nepraleisdama nė vieno žodžio. Visada laikydavo ant kelių dar porą knygų, kad iškilus pavojui po jomis būtų galima pakišti skaitomąją.

Planams, ką reikės daryti konkrečiai, dar neužteko drąsos. Privalo galvoti dalykiškai: turi įveikti baimę, vienišumo jausmą, slopinamą gėdą. Susikaupti ir ištverti. Neištižti. Po viso to bendraus su draugais kaip bendravus. Svarbu nepasikeisti. Jos elgesys turi būti įprastas. Turi išlikti rami ir budri. Gerai mokytis. Užeiti į kavinę. Dalyvauti pokalbiuose. Tačiau žinoti saiką! Nereikšti nei džiaugsmo, nei pykčio. Išlikti santūri. Nei blykšti, nei rausti. Nieko neįskaudinti ir nesupykdyti. Visada būti neutrali. Nepažeidžiama.

Po visko! Viešpatie Dieve!

Sunku įsivaizduoti. Tik žino, kad po viso to ji nesitvers džiaugsmu, kad pro kambarėlio langus ir duris veršis skambus juokas. Ji pasileis šokti! Juoktis ir kvatoti. Atgręš veidą lietui ir saulei; bus pavasaris, virpės oras, skrajos vėjelis.

Tora taip troško visa apimančio džiaugsmo, kokį mokėjo reikšti tik viena Rakelė. Džiaugsmo, kurį lemia vidinis saugumo jausmas, stipresnis už žmonių teismą, įstatymus ir galią. Džiaugsmas…

Tora sapnavo, kad eina per pelkę. Žolės stelbia viržynus. Kyšo tarp kupstų. Po kojomis minkšta, žalia. Šviesu tarsi nuo skaidrių minčių. Bijoti nereikia. Junta: ir kojos, ir rankos savo vietoje, Tora – vientisas žmogus. Pilve viskas susitvarkė. Viskas išgijo. Ji nešasi virtuvinį komplektą, kurį buvo išsiuvinėjusi drauge su Rakele. Kopia Šimtabučio laiptais aukštyn, paskui visomis pakopomis – žemyn. Keletą sykių. Bet ji visą laiką eina per pelkę. Per žoles. Spalvinga šviesa, o ne daiktai. Gamtovaizdis perregimas. Mirguliuoja šviesoje kaip gyvas. Ir priklauso jai. Eina ir jaučia, kokia ji vientisa, kokia skaisti, o delnai gniaužo minkštą audinį. Šiltame vėjelyje plevena plaukai. Oras irgi priklauso jai. Ji pati priklauso sau. Niekas negrasina ir negąsdina. Nes ji – pati viena.

Kelias savaites trukusi fizinio lavinimo mokytojos liga Torai buvo išganinga. Pavaduotojo neatsirado. Per fizinio pamoką merginos eidavo pasivaikščioti į kalnus. Arba susėsdavo kapinių kelkraščio pusnyje ir klegėdamos saulės atokaitoje valgydavo priešpiečius. Joms buvo linksma. Nors dar sausis, bet saulė tirpino sniegą.

Niekas neprisimindavo ligoninėje gulinčios mokytojos. Ar giedra, ar ūkanota – jos vaikščiojo keliukais šnekučiuodamos apie šeštadienio vakarėlius, meilę ir gyvenimą.

Savo stambėjantį kūną Tora apsiplaudavo vienumoje. Kambarėlyje, dideliame plastikiniame dubenyje. Apvalėjo tolygiai. Riebaliukų sluoksnis maskavo dar nesubrendusį kūną. Pastorėjusios rankos ir šlaunys tarsi derėjo su augančiu pilvuku. Į džinsus nebetilpo. Turėjo atskirti pinigų iš maisto sąskaitos ir nusipirkti naujus. Jie nieko nenustebino. Niekas nieko nesakė. Palenkusios galvą merginos nužvelgė juos ir pritariamai linktelėjo. Puikūs. Atvartai languoti. Prie kišenių kniedės. Bet kaip šauniai ji mokanti megzti raštais! Megztinis labai gražus! Gal Tora padės ir joms nusimegzti? Tora maloniai nusišypsojo. Galbūt. Jei tik liks laiko nuo pamokų ruošos.

Ji taip seniai šalinosi Jono, kad skausmas dėl to jau buvo atslūgęs. Ji negalėjo rizikuoti, kad jis prisiliestų.

Kai vieną kovo dieną grįžo iš mokyklos, ją pasišaukė ponia Karlsen.

Ji atrodė kitaip nei visada. Iš baimės Tora net nutirpo. Gal ką žino? Įtaria?

Bet ne. Ponia Karlsen pranešė, kad mirė jos vyras. Pasakė nesijaudindama, tarsi pasakotų apie kaimyno ydas ir nelaimes. Pavaišino Torą pirktomis bandelėmis su razinomis ir braškių džemu. Smulkiai nupasakojo paskutinę velionio gyvenimo parą. Ponas Karlsenas smarkiai prakaitavęs. Gulėjęs be sąmonės ir tuštinęsis lovoje. Veidą traukę spazmai, kamavęs dusulys. Ji esą nebuvo atsitraukusi nuo jo nė valandėlės nuo vakardienos vakaro šeštos iki pat jo paskutinio atodūsio apie ketvirtą ryto. Ją galėjo kas pakeisti. Bet ji to nenorėjusi. Iš ryto nuėjusi į kontorą. Tačiau banko valdytojas Kristofersenas nedelsdamas išsiuntė ją namo. Geras žmogus tas banko valdytojas. O jau koks gabus vadovas! Tvarką gerbiantis žmogus. Gaila tik, kad jam, vargšui, trūksta iškalbos. Ir pernelyg romus. O jau jo žmona – tikra furija. Ne, ne, ji, ponia Karlsen, tikrai nesirengianti ko nors smerkti – ir tik ne banko valdytojo Kristoferseno žmonos. Bet kad toji gali įlėkti į kontorą ir iškabinti vyrui akis – tokio dalyko banko valdytojas neturėtų toleruoti. Gana apie tai: žmogus jis geras!

Torai net akys ant kaktos išvirto besiklausant, kaip iš ponios Karlsen lūpų sklinda pasakojimas. Nepaisant užklupusio sielvarto, kalbančios ponios Karlsen lūpų kampučiai atsiviepdavo kaip visada. Ji lieka ištikima sau. Juk slaugė savo mirštantį vyrą. Išgyveno žmogaus mirtį. O jai šauna į galvą pasakoti apie beviltišką banko valdytojo žmoną.

Tora padėjo prakąstą bandelę. Bandė suvokti, kas dedasi šios moters galvoje, bet nepavyko. Ūmai jai dingtelėjo mintis, kad netrukus ir pati bus panašioje padėtyje. Taip, jau dabar priversta. Po Almaro žūties ji privalo neišsiduoti. Slėpti gėlą.

Jos išorinis kiautas leido neprasilenkti su žmonių lūkesčiais. Tarsi sraigė ji buvo priversta slinkti provėžos viduriu.

Gal ponia Karlsen taip grūmiasi su savo bėdomis? Mėgina slėptis už žodžių srauto? Tarška kaip vėjo malūnas, kol apkurtinti žmonės jau nebeįžvelgia jos vienatvės.

Tora pasielgė neapdairiai. Padėjo puodelį ant lėkštutės ir užjaučiamai tarė:

– Vargšele…

Stojo tyla. Žalio veliūro užuolaidos ištikimai saugojo žiemos dulkes. Laikrodžiui mušti valandas dar ne metas. Jis tik liūdnai tiksėjo ant sienos tarp knygų lentynos ir durų. Šaltos lempos apšviesta palubėje snaudė popietė. Langą užliejo gražus melsvas atšvaitas.

Ponia Karlsen dėbtelėjo į mokinukę. Ši pertraukė jos ilgą kalbą apie gerą pensiją, kurią ji gaus po vyro mirties, nors buvo nutarusi dirbti toliau, nes jautėsi jauna ir energinga. O kaipgi.

Ponia Karlsen nurijo žeminančią Toros užuojautą. Kietai sučiauptos lūpos susiliejo į brūkšnį. Nesakė nieko. Iš tiesų apsimetė neišgirdusi. Pakilo sakydama, kad turinti daug kam paskambinti, sutvarkyti aibę reikalų. Laidotuvės. Giminės. Taip, žinoma, iš Pietų atvažiuos muitinės viršininkas Karlsenas. Į laidotuves. Kaip svečias, jis labai įkyrus. Bet teks ištverti viską. Ne vien sielvartą. Na, taip. Su laidotuvėmis susiję tiek daug kitų dalykų. Visokie popieriai. Taigi…

Tora buvo beišeinanti pro duris, kai ponia Karlsen staiga pamatė ją. Akimirką virptelėjo lūpos. Bet ji susitvardė.

– Būtinai ateik tą dieną papietauti su mumis. Susirinks nemažai žmonių. Mano vyrą… visi gerbė.

Torai už nugaros smarkiai trinktelėjo durys. Koridorius skendėjo prietemoje. Ūmai Tora pajuto, tarsi į namą kažkas smelkiasi… Pasidarė klaiku. Tos mirtys – viena po kitos…

Ji pakūrė krosnelę ir įsijungė visas šviesas. Tačiau negelbėjo. Buvo šeštadienis. Būtina kur nors išeiti. Staiga panūdo būti jauna. Sveika ir vientisa. Su kuo nors būti kartu. Drauge! Magiškas žodis. Toks stiprus, kad nustelbia visa kita.

Nuėjo pas Anę, bet jos nerado. Nieko nebuvo ir kavinėje. Tada ji prisiminė, kad šiandien klasės vakaronė, o ji buvo pamelavusi, jog laukia svečių iš namų, negalinti eiti. Lyg vagis parsėlino namo ir kaip galima tyliau užkopė laiptais. Stabtelėjo, pasisuko į veidrodį ir pamatė savo atspindį!

Sena smulkaus sudėjimo moteriškaitė: pakopa po pakopos užslinkusi aukštyn taip, kad niekas nematytų, negirdėtų ir nežinotų ją gyvą esant.

Visą naktį ją baugino tamsa, nemiegojo, nes bijojo sapnų, bijojo, kad gali išbudinti sparnelio krustelėjimas pilve.

Ištverti dieną lengviau, nes būdavo pasiruošusi ir budri. Ištverdavo ir sėdėdama mokykliniame suole. Netgi atsakinėdama pamoką.

Tačiau dabar kuris laikas pilve ramu.

Prisižiūrėjo knygose embrionų – į gyvūną panašių būtybių. Bet ji prisivertė negalvoti, kad pati nešioja tokį padarą. Tai tik sparnelis. Didėjantis, reiklus auglys, kurį iki tam tikro laiko ji privalo pakęsti. Taip ji buvo nusprendusi. Susierzindavo, kai sapnuose viskas virsdavo kitaip.

Breilano duobkasys svarstė savo reikalus.

Džiaukis tik, kad kapinaičių žemė neįšalusi ir žiema švelni. Tiek to, kad jos driekiasi pietvakarių kryptimi palei druskėtą fjordą, Dievo ir žmonių užmirštame pakampyje, kad apjuostos sena, skylėta metalinio tinklo tvora, kurios abu galai remiasi į prašmatnius kalinėtos geležies vartų stulpus. Suk devynios! Bet duobę kasti toje akmenuotoje žemėje – tikra velniava. Ir dar rasti šį bei tą…

Vieną vakarą eidamas pro šalį jis kažką aiškiai išvydo! Net nebuvo manęs užeiti į kapinaites. Snigo, pustė, pro dangaus plyšį šalta mėnesiena užliejo tamsias kapavietes ir juodus eglišakių vainikus, kurie, nubyrėjus spygliams, atrodė tokie pat negyvi kaip ir tie, kuriuos jie puošė.

Per Kalėdas žmonės pasigesdavo mirusiųjų, degindavo žvakes, nešdavo eglišakių vainikus, vaškines gėles, o akyse – ašaras. Tvenkėsi jos ir dėl siautėjančio fjorde pietvakarių vėjo, kuris išvaikydavo iš kūno šilumą ir nugairindavo, įjautrindavo veidą. Nesibaigiantis tamsymetis.

Dabar niekas net nepagalvoja apie kapus. Saulė jau atsigręžusi, o ryškiaspalvės Kalėdos lyg koks vaiduoklis pasitraukė iš žmonių jausmų. Ant antkapių ir urnų išdrikusios tarsi senyvos kekšės gulėjo vaškinės gėlės, lyg pelių spiros visose duobutėse kūpsojo spygliai, o metalinis vainiko rėmas geležiniuose gniaužtuose tebelaikė perlenktas plikas eglių šakas.

Taigi čia, tarp kapaviečių, vieną vėlyvą vakarą duobkasio apžlibusios akys įžvelgė pakrantėje smulkutę sulinkusią būtybę. Lyg išlipusią iš vaiko kapelio. Jei nebūtų pats matęs, nė už ką nepatikėtų. Tačiau matė. Patyliukais jis bandė apie tai šnipštelėti vienam kitam. O tie, kaip jis pastebėjo, tik susižvalgė – ir nieko. Breilano duobkasys žinojo: sklando gandai, neva jis bijantis tamsos. Papasakojo vaizdžiai, pavyko sudominti, bet tik tiek.

Varnų šalyje žmonės vienas kito melavimu nekaltina. Melą pavadinti melu galima tik tada, kai greta nestovi melagis. Mandagūs, nieko nepasakysi.

Jis nutarė, kad ateityje nebepasakos apie tai, ką matęs. Žmonės dar nepribrendę parapsichologijai ir bendravimui su dvasiomis.

Nusikeikė ir, pasispjaudęs delnus, išsiropštė iš atkarios duobės. Darbą atliko mikliai.

Viskas paruošta. Direktoriui ir jo įsisenėjusiai silpnaprotystei.

38

Iš pradžių pilvą pervėrė aštrus skausmas. Paskui surėmė iš visų pusių ir nepaleido, – ar galėjai kada įsivaizduoti, – gremžė it nagais. Plėšė lyg kabliukais. Ji nemanė, kad tai prasideda taip netikėtai. Apie angliškų žodžių kalimą tą dieną negalėjo būti nė kalbos. Bent jau tai gerai, kad ji namie.

Durų raktas kyšojo iš vidaus. Pasuko. Prisiminė, kaip gimdydama šaukė Elizifa. Šalin tokią mintį! Tai būtų prabanga, kurios Dievo ir žmonių užmiršta būtybė negali sau leisti.

Nelaimėtų nieko, tik praloštų. Bus taip, kaip lemia neįsivaizduojamai galingos jėgos. Suprato, kad reikės grumtis dėl gyvybės – ji jau seniai kraujuoja ir viskas prasidėjo per anksti.

Žmonių vaikas – vaisių subrandinusi jaunoji moteris – ant grindų iš nutrintos vatinės antklodės ruošė sau gultą. Ant viršaus patiesė senąją ponios Karlsen klijuotę. Torai teko matyti čiužinį, ant kurio Elizifa pagimdė negyvą kūdikį. Lova rizikuoti negalima. Ruseno vilties kibirkštėlė, kad dar galės pasinaudoti ja kitomis naktimis. Skirtomis miegui, kai nukamuotą, palengvėjusį jos kūną paslėps aklina tamsa. Ne, lovą reikia tausoti.

Vaikščiojo pirmyn ir atgal nuo lovūgalio iki lango.

Svetainėje išmušė šeimininkės laikrodis.

Apėmė pažįstama, prakaitu aptekusi baimė.

Nuskubėjo prie durų.

Reikia bėgti.

Tačiau ją sustabdė sąrėmis.

Susmuko, prie alkūnių prilipo šalta klijuotė.

Vėliau nebesusigaudė, kiek kartų girdėjo mušant šeimininkės laikrodį. Kiek kartų trinktelėjo laukujės durys. Valandos stumdėsi ratu aplink gultą be jokios tvarkos. Langas. Užuolaidos. Drumstėsi, blanko, kol akis užliejo kruvinas raudonis. Skausmas pragariškas. Su niekuo nesulyginamas. Žvėriškas. Iš vidaus ją sprogdino baisingos jėgos. Niekaip nesiliovė. Jų tikslas buvo vienas: kova dėl gyvybės.

Skausmas pragariškas. Pragariškas? Tai kodėl taip realiai juntamas? Ar čia jau pabaiga? Tarpais ji suabejodavo, ar benori gyventi.

Netikėtai užuodžia šieno kvapą.

Arba atsiduria audroje. Regi pro šalį praskrendančią rają. Be garso.

Mato ją toli Įlankoje, įsikirtusią išsiklaipiusioje sienoje, kuri plūduriavo ant atplėšto krantinės luito.

Aibė veidų.

Rikiuojasi eilėmis. Besistumdydamos tarpusavyje plaukioja daugybė akių.

Jose pasibjaurėjimas.

Teta Rakelė stebeilija į gulinčią ant klijuotės Torą. Mato ją!

– Dieve mano, kam gi tu leidai… Kaip galėjai?

Motinos veidas. Iškreiptas jos pačios skausmo. Nuslysta į šalį ir vėl išplaukia prieš akis – kartu su kitais veidais, bet virš jų.

Šią valandą Tora pasigedo, kad kas nors būtų šalia. Kad kokia nors būtybė čia pasėdėtų, pabūtų. Dėl to irgi skaudėjo. Nejaugi nėra žmogaus, kuris manytų, jog visa tai ne vien gėdinga?

Reikėjo įsitempti, kad neplyštų. Laikėsi iš paskutiniųjų. Mėšlungiškai. Troško išstumti lauk. Ji tik troško, kad viskas baigtųsi. Tačiau nedrįso, kol ardydamos gyvą kūną ją įveikė baisingos jėgos. Jos išspaudė sunkų, glotnų gniutulą. Tora pajuto, kaip iš jos pradingo jo svoris. Atsimins visada. Visada! Kaip ateidamas į nebūtį ant klijuotės žlegtelėjo kažkoks gniutulas. Ar tai jis prašėsi lauk?

Du sąrėmiai, ir viskas buvo baigta. Dabar jos kūnas vėl priklauso jai. Kol kas.

Springdama gaudė orą, neatsidusdama.

Virš lovos – šviesa! Net sunku patikėti.

Kambarys pritvinkęs garsų. Ne, tai nebuvo garsai. Vien tik nesibaigianti kova dėl oro gurkšnio. Akimirką apačioje pasigirdo kažkas panašaus į knirktelėjimą. Bet greitai nutilo.

Prie durų sušmėžavo JO šešėlis. Nusigręžęs jis tūnojo kampe. Žinoma, matė ją. O Tora jo – ne. Ji nusisuko nuo durų ir aprimo. Jis turi išeiti, juk turi suprasti, kad jam čia ne vieta. Daugiau ji nebekentės. Dabar juodu galutinai atsiteisę. Baigta.

Netrukus ji pakils nuo grindų ir nusipraus.

Netrukus sugrįš į naują tikrovę. Bet dar ne dabar.

Gulėjo, kol pajuto, kaip nuo šalčio šiurpsta veidas ir nepridengtos kūno vietos. Krosnelėje jau seniai išblėso ugnis. Jos kūnas garavo. Skleidėsi troškus kraujo ir prakaito tvaikas.

Nelauktai vienas po kito ją surietė sąrėmiai. Ryšys tarp jos ir jo buvo nutrauktas visiems laikams. Tik pamanyk – prisivertė apie tai pagalvoti, nors nuo to darėsi šleikštu ant širdies kaip nuo pridergto tvarto grendymo.

Ji dar nepasižiūrėjo, kas ten, jos apačioje. Dar nepadarė to, ką privalėjo padaryti: susiriesti ir pažvelgti į gniutulą. Ji dar norėjo pailsėti.

Bet poilsio nebuvo. Atėjo būrys žmonių, norinčių paspoksoti į ją. Jie slinko pro šalį. Stabtelėdavo ir pasišlykštėję nusisukdavo. Pažvelgdavo į ją tarsi į iškėtotą ant lentos katę.

– Viešpatie Dieve, neleisk man šitaip numirti.

Stūmė veidus nuo savęs. Vaikė juos šalin.

Stūmė ir stūmė. Stipriai užmerkusi akis ir surakinusi lūpas.

Draudė jiems žiūrėti. Kodėl tikrovė tokia atgrasi? Ar taip ir turi būti?

– Dieve! Paslėpk, viską paslėpk!

Ar tik ne balsai koridoriuje? O gal lauke? Staiga vidun įsiveržė pasaulis, kuriame įprastu ritmu slinko valandos, kuriame niekas nepasilikdavo vienišas užrakintame kambaryje ant klijuotės…

Širdyje Tora pajuto tuštumą.

Gulėjo sustirusi nuo šalčio, ramiai, nieko negalvodama. Į nosį skverbėsi sudvisusio prakaito smarvė. Bet ji nekreipė dėmesio. Nebesiveržė į šviesą. Ji skirta kitiems. Kurie gali drąsiai rodytis jaukioje kovo prietemoje. Dabar tikriausiai vakaras?

Tarpais sušmėžuodavo tikrovė, ji atsigaudavo, bet greitai vėl užsimerkdavo. Gulėjo nejudėdama. Tvenkėsi ašaros. Bet ji dar neatgauna dvasios. Gniaužia kvapą. Verkti nėra jėgų.

Pažvelgė į šoną. Čia pat žliugsojo priskretę vėmalai. Taip jau atsitiko…

Ištiesė koją. Šlaunis prie kažko prisilietė. Yra skirtumas tarp gyvos ir negyvos odos. Suvokė, kad gyvoji priklauso jai.

Pasikėlė ant virpančių alkūnių ir pažvelgė žemyn.

Nelauktai krūtinę prislėgė sielvartas. Užplūdo visą išdraskytą kūną. Bandė pasipriešinti. Nepavyko. Širdgėla smaugė tarsi koks gerklę užspaudęs tumulas. Kodėl taip – nesuvokė.

Duris Tora buvo užrakinusi.

Jaunoji moterėlė… Kur tu pasislėpsi nuo buvimo? Ir sielvartas toks neaprėpiamas, begalinis.

Nelabai suprato, ką pamatė. Susitraukęs gniutulėlis, tarsi apvilktas pamėlusia oda. Akys lyg užlipintos. Panašus į ką tik išsiritusį paukščiuką. Lindėjo susivijusi gleivėta virkštelė, kitu galu įsikabinusi į iškritusią kruviną placentą.

Panašus į gumbuotą šakniavaisį, tarsi susiraukšlėjusia oda aptrauktą. Ne taip jau šlykštu, kaip buvo maniusi. Net smalsu. Juk tai jos pačios dalelė… Stingstančio kraujo klane. Nuo sukrešėjusio kraujo visada pykina širdį.

Jai besiropščiant ant kelių iš kito pasaulio įspindo saulė. Nutvieskė ant klijuotės pūpsantį gniutulą. Ant kaktytės – ryškus smulkių gyslelių raizginys. Sustingę kumšteliai tarsi pasiruošę smogti pasauliui, kuris nepanoro jo priimti. O tie smūgiai teko jai vienai. Jį išnešiojusiai.

Mat kaip viskas gudriai sutvarkyta. Kam jau duoda, tai dar ir drėbteli. Be atvangos. O kas yra laisvas – tam ir lemta išlikti laisvam. Koks čia dar „teisingumo aukuras“? Reikia veržtis pirmyn nepaisant nieko.

Valandėlę palaikė ant šaltos nugarytės savo delną. Suėmė gniutulėlį abiem rankomis. Norėjo sušildyti, kad atsigautų. Glaustė delnais, trynė ir trynė. Smarkiai, karštligiškai. Aišku, reikia sušildyti. O Dieve! Ji privalo sušildyti tą sustirusį kūnelį. Privalo. PRIVALO. Atkariauti jį nuo šalčio. Kur saulė?

Užuolaidos atitraukti nedrįso. Dar kas pamatys. Sučiupo vilnonio užtiesalo kraštą ir nutempė jį nuo lovos. Apmuturiavo gniutulėlį ir priglaudė prie krūtinės.

Užmiršo, kad norėjo išsaugoti lovą ir tai, kas ant jos.

Dabar jau viskas po laiko. Per vėlu. Seniai per vėlu.

O pasaulyje aušo nauja diena. Tora nespėjo žengti į koją. Atsiliko. Ji buvo ką tik prabėgusi maratoną dėl savo gyvybės.

Gniutulą pastūmė po lova. Užsitraukė ant savęs grindų kilimėlį ir, kiek leido jėgos, nusistūmė nuo kraujo klano.

Buvo baisiai šalta. Visa tirtėjo, vaidenosi šilta krosnelė. Pažeme traukė vėjas. Atokiau ant grindų gulėjo nukritę keletas anglių gabalų. Virpėdamas rytmečio šviesoje iš jos tyčiojosi pluoštas dulkių. Ji užsimerkė. Burnoje – kaip išdeginta. Galiausiai susiprotėjo, kad ištroškusi.

Girdėjo, kaip išėjo ponia Karlsen ir apačioje pasidarė tylu. Tora dar palūkėjo, o paskui vargais negalais pakilo ant kojų ir nusvirduliavo į koridorių, prie praustuvės. Atsigėrė. Oi, kad prisišildys vandens! Oi, kad prausis! Stropiai, lėtai, nors ir visus metus. Įsibruko du įklotus, kad neišsiteptų drabužių. Kūrė krosnį. Iš lėto, lyg neketindama to darbo baigti.

Sukarpė klijuotę skiautėmis, kad galėtų sumesti į krosnelę. Degino ir degino. Iškart visko nesužiūrėjo – metė į ugnį ką nutverdama. Pašlitiniavo po kambarį. Kaip apžlibusi. Pasidairė. Kad susidarytų vaizdą, kas darosi aplinkui.

Gniutulą su žmogeliu įdėjo į spintą. Lyg ir apsitvarkė. Nuotaika kiek praskaidrėjo. Kuitėsi tarsi atlikdama niekam nereikalingą pareigą. Stebėjosi, jog nepamena, kada ji vėmė. Tarpais susmukdavo ant grindų. Kojos tokios nepatikimos…

Galop atsitempė didįjį skalbimo kubilą ir ėmė praustis. Be galo lėtai. O, kaip gera muilintis šiltame vandenyje. Kokia palaima… Ar ta būsena dabartinė, ar tik prisiminimas?

Apsnūdo. Nei gera, nei bloga. Ūžė krosnis. Kraujo nebėra. Ugnis prarijo viską, kas turėjo kraujo dėmių. Atrodo, kambaryje nebeliko nieko, kas primintų tą įvykį. Skausmo papilvėje nebuvo ko ir lyginti su tuo, kurį teko patirti. Žinojo, kad nuo dabar visi skausmai bus menkesni, palyginti su tais, kurie iškentėti…

Tai niekada neišdils iš atminties. Niekada neužsimirš. Dabar ji paženklinta.

Protarpiais susmukdavo ant savo siauros lovos. Užtiesalo nebuvo. Skaisčioje rytmečio šviesoje bolavo patalynė. Pro užuolaidų tarpelį įšoko saulės zuikutis. Atsitūpė ant stalo. Jaukiai nugulė ant knygų ir popieriaus lapų.

Ūmai Tora susivokė, kad viskas atkentėta ir jau praeityje.

Ar kas beldėsi į duris? Vakar? Iš ryto? Ar kas ją išgirdo? Ne, šalin tokias mintis. Juk nedejavo taip, kad būtų galima išgirsti. Bet vėmimo neatsimena, tad ar gali būti tikra, jog nešaukė? Juk skaudėjo… Tikriausiai šaukė!

Ne! Nešaukė. Apie tai negalvos. Nusprendė, kad nešaukė ir nedejavo. Batus buvo įsinešusi. Paltą taip pat. Jos tiesiog nebuvo namie.

O kur tada ji buvo? Ką atsakyti, jei ponia Karlsen paklaus? Sakyti, kad sirgo? Sirgo! Taip, sirgo.

Visą laiką išgulėjo namuose? Ar buvo taip įmigusi, kad negirdėjo beldimo į duris? Taip. Ar miegojusi taip kietai? TAIP! TAIP! TAIP!

Betardydama save net išprakaitavo.

Stebeilijo į saulės spindulių ruožo nutviekstas knygas, nuo kurių, regėjos, sklinda šiluma.

Juto, kaip nuo juodosios krosnies tvoskiantis karštis kone skrudina odą. Įkaito galva. Degino papilvę. O taip, ji tiesiog liepsnojo.

Atsirakino duris, nukreivuliavo į koridorių ir užsigulė ant rudų turėklų. Įsikibo tvirtai. Pažvelgė į didįjį veidrodį. Akys paklaikusios, veidas – išbalęs. Dryksojo nuo prakaito sulipusių plaukų kuokštai. Ji tarsi išversta. Lyg išpleikta katė. Prikalta prie lentos. Stipriai. NEATPLĖŠIAMAI.

NE! Jai kol kas sekėsi. Buvo vienui viena. Niekas nežino. Tai niekada neturi išaiškėti. Tegul saulė plieskia, bet naktį tie veidai šmėžavo tik vaizduotėje. Jai tik vaidenosi, kai kentėjo tą pragarišką skausmą. Niekas nežino. Tai – niekada – neturi – išaiškėti!

Atsiduso. Veidrodyje ją tarsi išdavė atsiviepęs lūpų kamputis. Atvipdavo ir seniau, bet taip bjauriai – niekada. Nebeatlaikė iš širdies ėjusi styga. Kažkas nutrūko. Visiems laikams.

Gal nuėjus į vonią ir padoriai išsimaudžius? Išsiplovus galvą?

Ne, nedrįsta. Geriausia tūnoti užsirakinus.

Susirado šepetį, pabandė iššukuoti plaukus. Susvirduliavo.

Įstengė. Įstengė viską! Ir tą spintoje užkištą gniutulą…

Prisėlino. Atvėrė spintos duris. Tamsoje rėkė raudonos ir auksinės užtiesalo spalvos. Tarsi ketindamos išsvilinti jai akis. Atrodė, stovi ant bedugnės krašto ir jau… bet nedrįsta. Pavargusioje galvoje žaibo greitumu mainėsi visokios mintys. Kaip ištverti viską iki galo…

Paskui. Vėliau…

Išėmė iš spintos batus ir giliau pastūmė gniutulą. Tada šovė į galvą, kad jį reikėtų perdėti kažkur kitur. Kol dar pajėgia.

Kas per mintis? Ir kodėl gi nepajėgs? Ji neturi teisės net galvoti apie negalėjimą… Ją vėl užplūdo baimė. Tik šį kartą daug stipresnė. Nejaugi vėl viskas kartosis? Vėl – kova? Vėl – būtinumas ištverti? Ir jokių prošvaisčių?

Kampe tebegulėjo dėžutė, kurioje iš namų vežėsi kepinius. Dvejodama atvožė ją. Paklojo ten guolį.

Tarsi mergaičiukė Tora būtų radusi negyvą paukščiuką ir dabar ruoštųsi jį laidoti. Šitaip ankštame Breilano palėpės kambarėlyje apsigyveno žodis „mirtis“.

Guolis iš sunešioto pagalvės užvalkalo ir nedidelio rankšluosčio. Derėtų paukščiuką numazgoti. Tik iš kur imti jėgų?

Gražus kūnelio ovalas. Galvytė apaugusi juodais plaukučiais. Dar aptrauktas melsva plėvele. Tarsi ir nebūtų ketinęs įžengti į šį pasaulį. Susiraukšlėjęs seniokiškas veidelis. Tikras per anksti išsiritęs paukščiukas. Nugaišęs. Gulintis dėžutėje.

Galų gale ateis vakaras. Fjordas alsuos pavasariu, numelsvintas susigrūdusių ledo luitų, plaukiančių į atvirą, bekraštę jūrą. Ten išdildydami pėdsakus susilies vandenys.

Nepalikti pėdsakų! Tikrovė to reikalauja. Privalai viena nusigauti iki kitos kryžkelės. Ir nepalikti pėdsakų.

Užsidėjo ant pečių kuprinę, kurioje eidama į kalnus nešdavosi sumuštinių ir termosą. Megztinį. Nežinia, ar kojos klausys lipant laiptais žemyn. Bet ją vedė valingas ryžtas. Bandys eiti.

Padarėlis lengvutis. Visai lengvutis tas paukščiukas. Stropiai apmuturiavo jį skudurais, kad benešant nesikratytų ar neišsivyniotų.

Pamažu, koja už kojos. Nesižvalgė atgal. Viską turėjo su savimi. Viską.

Kelyje nieko nesusitiko.

Į veidą pūtė vėjas. Keista, bet pasaulis lyg ir nepasikeitė.

O ji mena gleives ir kraujo krešulius, šlaunimi ir rankomis dar jaučia šaltos ir glebios odelės prisilietimą…

Ar tai vyko seniai?

Priėjo krantą. Druskinga pagairė. Pastatų iš čia nematyti. Nesigaudė, ar toli nuėjo. Priešakyje švyturys. Čia pat, anapus užutėkio. Šaunu, tuoj prieis Kirkegordneso kyšulį. Ūmai atsitokėjo, kad ten ir ketino eiti.

„Dieve, juk žinai, kad privalau. Juk žinai? Privalau! Padėk man! Išgirsk mane, Dieve! Nieko daugiau tavęs nebeprašysiu. Bet tai privalau“, – be garso meldė išblyškusios Toros lūpos. O jai pasirodė, kad šaukia. Reikalaudama, prakaitu apsipylusi. Dabar jau privalo. Dievas. Privalo jai padėti. Nes jai labai sunku. Ar pats kada nors patyrė? Gyventi?

Paskutinį kelio ruožą kuprinę nešėsi glėbyje. Tvirtai prispaudusi. Tarsi tai sustiprintų ketinimus.

Jei niekas kitas, tai nors negyvas paukščiukas, prispaustas prie krūtinės, tesuteikia paguodos.

Persiropštė per tinklinę tvorą, ir jau vietoje.

Priėjo prie šviežios kapo duobės. Lyg pačios kojos atvedė prie jos.

Prie vartų, atremtos į baltai nudažytą įrankių dėžę, stovėjo neaukštos tvirtos kopėčios. Ji stabtelėjo, atsikvėpė. Susitraukė lyg norėdama pranykti. Kad taip kopėčias nusitempus prie duobės krašto, bet suprato nevaliosianti. Suprato, jog neužteks jėgų. Juk nepajėgs įlipti į juodą kapo duobę su dėžute rankose. O dugne dar reikės išrausti nedidelį kapelį.

Bangos lūžo į apledėjusios pakrantės akmenis. Trankiai, grėsmingai. Viskas aplinkui blaškėsi. Taip šalta, atgrasu. Brūžinosi vienas į kitą kažkokie paviršiai. Baugiai. Vėjas gniaužė kvapą tarsi tykodamas ją sugauti. Pagriebti iš pasalų. Nublokšti į juodą kapo duobę. Ją vieną – kartu su paukščiuku. Nugriauti ant jos aukštus vyskupų paminklus. Užversti sniegu ir sulaužytais kryžiais. Užpustyti visas angas. Įkalinti ją duobės dugne, kad amžinai matytų vien dangų ir kryžius.

Tora pastovėjo ant duobės krašto.

Paskui atsitraukė.

Kai aną kartą stovėjo ant tarpeklio krašto, būtų pakakę tik sujudėti.

Tačiau tada ji atsitraukė.

Paliko ramybėj kopėčias. Prie juoduojančios duobės. Bandė žengti. Šalin! Bet duobės nasrai ją laikė. Nedrįso nusigręžti, neįstengė nueiti, net krustelėti.

Kai atsidūrė prie vartų, žaibiškai apsisuko ir jau buvo bebėganti. Bet tarp kojų įsprausti įklotai priminė, kas ji tokia. Juto kietą pastirusį kraštą, juto, kaip kliustelėdavo šviežias kraujas.

Jai pritrūko jėgų.

O juk būtų buvę taip paprasta: tos gilios duobės dugne tereikėjo išrausti kapelį. Paskui pastatyti į vietą kopėčias. Žmonės ateitų, užkastų ponios Karlsen vyrą. Ir jokių pėdsakų.

Tačiau pirmiausia reikėjo įlipti į duobę.

O tam pritrūko jėgų.

Keliavo toliau. Pakrante. Kopė stačia atšlaite. Ritosi žemyn. Vilko kojas per nudžiūvusią, bespalvę žolę. Per akmenis. Tarsi pabaidyti iš po kojų trinksėdami riedėjo akmenukai, grasindami pargriauti ją.

Dėžutę galima išmesti į jūrą. Ji besotė. Bet, aišku, neįmanoma. Ji matė, kaip sutemoje plūduriavo visokios atliekos. Visa tai, ko žmonės atsikratė ar neteko. Plastikiniai kubilai, virvagaliai, buteliai, dėžės, lentos, kamščiai ir – dėžutės. Atlapos ir turinio nebeslepiančios.

Tarp dviejų akmenų ant didelės dumblių krūvos kėpsojo sudraskyta plastikinė lėlė.

Sušmėžavo akyse tarsi vaiduoklis. Galva pusiau nuplėšta, neturi nei kojų, nei rankų. Tora suklupo – reikia palaukti, kol krūtinėje nurims besidaužanti širdis. Suprato esanti įkalinta savo pačios baimėje. Kaip tik tai ją ir gali palaužti. Visa kita ji įveikė.

Tik neįstengė nusileisti pas mirusiuosius ir atiduoti jiems dėžutės su savo gėda ir baime.

Priešais Torą – rausva lėlė. Veiduko bruožai nublukę. Gerai, kad viską dengia prieblanda.

Tora susirietė į kamuoliuką ir užsimerkė. Bet vaizdas skverbėsi pro sumerktas akis.

Melsvai mirguliuojančiu oru prie jos artėjo lėlės kūnelis. Atsuko į Torą savo tuščią veidą. Tas vis didėjo, plėtėsi. Iš jo išplaukė dar vienas beformis veidas, virto didžiule balta paraudusia akimi. Atrodė, iš jos bando išsiveržti virpanti gyvybė. Menkutė, ratais plasnojanti raja.

Tora gulėjo pakreipusi galvą į šoną ir prisimerkusi sekė ją. Kuo stipriau merkdavo akis, tuo smarkiau imdavo blaškytis raja. Šaudama žemyn tiesiai į Torą. Varstydama ją akimis. Tora girdėjo jos kvėpavimą.Paraudimas užsidegė purpuru. Siūbtelėjęs kraujas paplūdo kunkulais. Raja suskilo į šimtus dalių, virsdama į sumaitotą tarp salos akmenų tysantį kruviną kūną. Susprogdintą į skutus. Viduriai virto lauk. Pulsavo krauju aplietas pasaulis. Ritmingai įtraukdamas į save ir Torą. Ši atkakliai priešinosi. Bet ją pasiglemžė kažkokia šutra.

Ten ji pratūnojo ilgai.

Pajuto, kad kelį ir krūtinę spaudžia kieti dėžutės kraštai.

Jau buvo stojęs toks metas, kai melsvi, perregimi vakarai iki vėlumos džiaugėsi saulės nušviestomis kalnų virtinėmis.

Nuo apledėjusios pakrantės dvelkė įšalusiais dumbliais.

Pamažu Tora atsitokėjo. Suprato, kad su dėžute grįžti negalima. Arba ji, arba dėžutė. Taip seniai buvo nusprendusi. Dėl to juk viską ir iškentėjo. Nejau Elizifos Dievas to nesupranta?

Ji atsisėdo. Dabar jis Torą įregės. Laiko dar turi.

Įklotai permirko. Pirmiausia ji pajuto šilumą. Bet netrukus šlaunis tarsi adatėlėmis ėmė badyti šaltis. Pritūpė. Į tarpkojį įsikišo šaliką.

O gal vis dėlto eiti namo? Palėpės kambarėlyje šilta. Pailsės. Pagalvos. Susivoks.

Ne!

Pakilo ir svirduliuodama patraukė krantu viržynų link. Iki pat nuošliaužų slėnio pašlaitės. Akmenyno kriaušiai tokie platūs, apsamanoję. Iki pilkšvoje sutemoje skendinčio skardžio pakraščio.

Tebūnie čia!

Prasispraudė pro didžiulius nusiritusius akmenis dar kiek aukščiau. Virš galvos sukosi kelios vienišos varnos, nuo jų krankimo Torą mušė prakaitas.

Galop ji pasiekė saugią vietelę ir galėjo pradėti. Nuritino kelis akmenis. Juto, kaip nuo pastangų permirko šalikas. Bet dabar sustoti nevalia. Ūmai švystelėjo mintis – įstengs.

Ji stovi ant paties Hesthamerio skardžio pakraščio ir mato, kaip jis nustumia ją žemyn. Mato save gulinčią tarpeklio dugne. Ištiškusią. Mato iš tolo. Pati stovi aukštai. Aukštai aukštai. Ji išsigelbėjo. Savo jėgomis. Niekas nežino, kad jos gulėta ant dugno. Visiškai niekas.

Ir tada švytintis horizontas it vieniša virpanti linija nutįso tarp jos ir visų kitų.

Tai ir suteikė jai jėgų vis pakilti nuo akmens. Kasė be pirštinių. Dešine – su samčiu, kairė tik padėjo. Nagai, atrodo, atlaikė.

Suklupo ir įrėmė galvą į sušalusias samanas. Kvapas sūrus. Skonis taip pat.

Pagaliau duobė iškasta ir dėžutė atgulė į vietą.

Žemės grumstai. Samanos. Akmenys. Gludūs akmenukai.

Elizifos Dievo ji nebesišaukė.

Čia jo nėra.

Tarp didžiulių nebylių akmenų išsėdėjo ilgai. Galiausiai šalčio nebejautė. Kol spraudė tarp kojų kepurę, pasirodė, kad apnuogintą apačią sugriebė lediniai gniaužtai. Apsimuturiavo kaip įmanydama.

Kojos pynėsi. Atgal ėjo savo pačios pėdsakais. Tamsu. Bet ne visai, nes tokiu metu gamta laukia pasirodant galingojo švytėjimo.

Pradėjo snyguriuoti. Dideliais baltais kąsniais. Jie ramiai leidosi ant jos išsiklaipiusių pėdsakų.

Žengdama savo įmintomis pėdomis krypavo besparnė paukščiuko motina. Vešlus rausvų plaukų vainikas gobė pamėlusius skruostus. Tarsi baltas šydas plaukus ir pečius nugulė purus sniegas. Pergedusiu krauju raudonai nusidažė vilnonė kepurė. Nematoma.

Fjordu nusliuogė laivai. Jie nuolat kur nors plaukia.

Ji susvyravo lyg praradusi žemės trauką, luktelėjo valandėlę ir išniro į šviesą, sklindančią pro namų langus. Virpėdama įtraukė oro.

Tada nuėjo pas žmones.

Content

Вассму Хербьёрг Tora. Nebylus kambarys