Уоррен Нэнси

Svajonių savaitgalis

Nancy Warren

Svajonių savaitgalis

Leidykla „Svajonių knygos“, 2012

ISBN 978-609-406-445-6

Versta iš Nancy Warren, Private Relations, 2005

© Nancy Warren, 2005

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su „Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.”

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti.

Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Jurgita Sajevičienė, vertimas iš anglų kalbos, 2011

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© Dreamstime.com, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos”, 2012

Platina PRODIGITA, UAB

info@prodigita.com

Pirmas skyrius

Kitė Prestkot žingsniavo Tylos viešbučio vestibiuliu lydima dviejų neatskiriamų savo palydovų – prie ausies prispausto telefono ir niekada nuo veido neišnykstančios šypsenos.

Ji – labiausiai kraują kaitinančio naujojo viešbučio Manhatane Viešųjų ryšių tarnybos vadovė. Didžiąją dalį laiko Kitė praleidžia kalbėdama telefonu, o tobula šypsena, regis, nedingsta net miegant. Nesvarbu, kas vyktų, šypsena jai – skydas, ginklas ir dūmų uždanga.

Vienas paskalų skyrelio redaktorius kartą ją pavadino Kitė Prestkot – žmogus šypsenėlė, kurios it blusos teršia bene kiekvieną elektroninį laišką. Kitė nė nemanė įsižeisti, tik pasijuokė ir ėmė kolekcionuoti daiktus su šypsenėlėmis.

– Gėlės vestibiulyje galėtų būti ir šviežesnės, – pareiškė ji vienam Manhatano gėlininkui. Jai pakaktų prasitarti apie tai puse lūpų ir vargšas gėlininkas džiaugtųsi, jei įstengtų parduoti saulučių puokštelę kokiame ūkininkų turgelyje. Abu tai puikiai suprato.

Kitė reikalavo visus darbus atlikti tobulai. Ambicijos, kūrybiškumas ir puikūs organizaciniai įgūdžiai – jei jau imiesi verslo, privalai būti apsiginklavęs visa triada.

Bardama gėlininką ji jau mąstė apie didžiulę reklaminę kampaniją, skirtą RAJ juvelyrikos atidarymui. Bus surengtas prestižinis, kerintis šou, dėl kurio Kitė nėrėsi iš kailio. Ji suruoš tokį pasirodymą, kad ateityje kompanija nesvarstydama užsisakys visą Tylos viešbutį išskirtiniams vakarėliams.

Jos galvoje lyg kompiuterio ekrane viena po kitos keitėsi spalvingos skaidrės, kai netikėtai mintyse iškilo dramblio vaizdinys. Išties, ar gali būti geresnis būdas pristatyti puikiausius indiškus safyrus ir rubinus nei atvesti išdidžiai žingsniuojantį indišką dramblį su maharadža ir brangenybių skrynia ant nugaros. Ooo, tai būtų išties nepakartojama. Gal dar šilko palapinė, turgaus motyvai…

Vienintelė bėda, kur ji ras Manhatane dramblį? Ar bus dramblys išmokytas nedergti, o gal jai reikės pasirūpinti milžiniškomis sauskelnėmis?

Gyvenime ji vadovavosi principu – svajok drąsiai. Tiesa, kartais jos svajonės būdavo per drąsios. Tereikia prisiminti, kokias dekoracijas Amazonės tema sukūrė pristatydama puikią Pietų Afrikos kavą. Ant susirangiusių medžių šakų tyliai šlamėjo žali lapai. Ji net pasiskolino kelias prijaukintas papūgas iš vienos gyvūnų parduotuvės ir patupdė jas ant tų medžių. Dar daugiau, tvenkinyje plūduriavo gyvi krokodilai. Skambėjo salsos muzika, svečiai gardžiavosi Pietų Afrikos virtuvės šedevrais, o ore sklandė kavos pupelių aromatas.

Iš kur ji galėjo žinoti, kad krokodilai pamėgins praryti papūgas, o šios, pasirodo, nemoka skraidyti; tada, žmonėms susispietus vienoje vietoje, neatlaikys pertvaros ir krokodilai prasmuks į sausakimšą šokių salę?

Vos tik ją užplūdo siaubingi prisiminimai, galvoje atsiradęs dramblio paveikslas pranyko. Dramblio reikia atsisakyti.

– Aš tik noriu atkreipti dėmesį, kad gėlės buvo ne tokios šviežios, kaip tikėjausi, – Kitė tęsė ginčą su pasipūtusiu gėlininku.

– Jūs užsisakėte puošniųjų strelicijų ne sezono metu, tad ko galite tikėtis?

– Tikiuosi, kad jos bus šviežios ir atrodys nepriekaištingai. Juk už tai jums ir mokame.

Kitei nereikėjo nei šaukti, nei piktai kalbėti, o nuo veido nenyko šypsena, nors gėlininkas jos ir nematė. Ji buvo maloni. Visuomet būdavo maloni ir draugiška, bet reikalaudavo tik paties geriausio. Taip pasiekdavo to, ko trokšta.

Eidama pro rudaplaukį durininką, kuris padėjo jaunai porai užsisakyti bilietus į spektaklį Brodvėjuje, Kitė draugiškai pamojavo. Iš pažiūros sumanus verslininkas skaitė The Wall Street Journal, o jo smarkiai jaunesnė kompanionė greitomis vartė vieną erotikos knygų iš Tylos bibliotekos. Jų santykiai pasmerkti.

Vienišas padavėjas blizgino taures Erotikos bare, netrukus čia sugūžės priešpiečiaujančiųjų minia.

Prasivėrė angliško stiklo durys, pro kurias įžengė moteris dirbtinio kailio paltu ir ant pirštų galų verčiančiais tipenti aukštakulniais bateliais. Paskui ją ėjo juoda uniforma vilkintis durininkas, nešinas Louis Vuitton lagaminais. Kitė sumojo, jog dirbtinio kailio paltas pasirinktas labiau dėl etinių motyvų nei dėl Įnansų stokos. Ji vangiai ėmė svarstyti, su kuo ši moteris ketina susitikti ir ar dėvi ką nors po šiuo paltu.

Tuo metu nuskambėjo nepatenkinto gėlininko atsakymas:

– Pažiūrėsiu, ką galima padaryti.

– Būtų gerai, kad pasirūpintumėte dar šiandien, – įprastai maloniai ištarė Kitė ir baigė pokalbį. Ji priėjo prie lifto ir nusileido į rūsį, kur buvo įsikūręs viešbučio šeimininkės – Paiper Devon – biuras. Iš savo lagaminėlio ji išžvejojo konkurso Svajonių savaitgalis „Tylos” viešbutyje dalyvių sąrašą. Kai prasivėrė lifto durys, Kitė vos pastebimai susiraukė. Svajonių savaitgalis – jos mintis, jos kūdikis, tad keista, jog Paiper primygtinai norėjo dalyvauti. Ar tie nelemti krokodilai dar ilgai ją persekios?

Nusprendusi, kad niekas nepakiš jai kojos ir nepakenks viešbučio sėkmei, Kitė suprato, jog turi būti dėkinga už viešbučio savininkės pagalbą išrenkant nugalėtoją.

Ji pasisveikino su Andžela Portero, Paiper sekretore, ir ši mostelėjo jai užeiti į Paiper kabinetą.

Ji smagiai įžengė vidun ir rado seną bičiulę ir dabartinę viršininkę įdėmiai žvelgiančią į vestibiulio eskizus. Paiper buvo graži lyg kokia kino žvaigždė ir tie, kurie jos nepažinojo, elgėsi su ja kaip su tuščiagalve kvailute. Kitė pažinojo ją jau labai seniai ir niekada nedarė šios klaidos. Paiper žiūrėjo į piešinius taip, kaip jauna motina žiūri į ką tik gimusį kūdikį.

– Vis dar negali patikėti, jog tau pasisekė? – švelniai prakalbo Kitė.

Paiper atsisuko ir nusijuokė.

– Žinai, vis dar nubundu naktimis galvodama, jog susapnavau beprotiškiausią sapną. Esą įkūriau erotikos viešbutį.

– Ką gi, aš pažįstu kelis žmones, kurie svajoja praleisti čia savaitgalį.

– Ak! – suspigo Paiper ir jos akys suliepsnojo. – Ar jau turi dalyvių sąrašą?

Ji atrodė tokia susijaudinusi ir Kitė tuojau pat pamiršo nuogąstavimus dėl to, kad bosė visada žvelgs jai per petį. Ši moteris taip jaudinosi dėl reklaminės akcijos, kad norėjo nors šiuo tuo prie jos prisidėti.

– Taip. Atmečiau vulgarias fantazijas, nuo kurių tau pasidarytų bloga. Čia – likę pretendentai į svajonių savaitgalį mūsų viešbutyje. Keletas – vyrų ir moterų.

– Šaunu, – tarė Paiper ir nužingsniavo prie kreminės odos baldų, ant kurių tingiai gulėjo viešbučio katinas. Jai prisėdus, sofa įdubo ir katinas pramerkė vieną žalią mieguistą akį, o tada vėl užmerkė.

Kitė padėjo pluoštą popierių ant stalo.

Ji, be jokios abejonės, viską jau perskaitė ir turi savo nuomonę. Jei nepavyks įtikinti Paiper priimti jos nuomonę, tai pats laikas trauktis iš viešųjų ryšių srities.

Paiper reikalavo, kad dalyviams būtų garantuotas anonimiškumas. Kitei tai atrodė kvaila, tačiau Paiper – perfekcionistė ir jos viršininkė. Todėl visi pasakojimai pirmiausia pakliuvo į Paiper padėjėjos rankas, buvo sunumeruoti ir tik tada perduoti Kitei. Žinoma, Andžela pažymėjo dalyvio lytį, mat laimėtojo laukė partneris arba partnerė, kad savaitgalis būtų išties nepamirštamas.

Išrinkti partnerius – keblus reikalas. Ji specialiai pasirinko žodį partneris / partnerė, o ne palydovas. Visi jie buvo jauni, patrauklūs, įdomūs žmonės, mėgstantys Manhataną ir puikiai jį pažįstantys. Partneriai, kurių daugumą ji pažinojo, praleis nuostabų savaitgalį viešbutyje, turės atskirus kambarius, o po visko kišenėje nutūps dosnus čekis.

Visi buvo vienišiai ir su nieko nesusitikinėjo. Tiesa, seksas nebuvo įtrauktas į sumanymą, tačiau šis viešbutis pažadina pačias įvairiausias jusles ir retkarčiais žmonės pajunta trauką vienas kitam. Kitė nenorėjo, kad šį savaitgalį kieno nors širdis būtų sužeista.

Jai ir pačiai teko išgyventi tokį savaitgalį, tad kas kitas galėtų geriau suprasti, kaip tai siaubinga. Jos širdis sudužo per jos pačios vestuves. Sudrebėjusi nuo prisiminimų Kitė paskubomis grįžo mintimis prie šūsnies popierių, kuriuos sklaidė Paiper. Jos žvilgsnis lakstė nuo vieno prie kito, lyg ant kelių būtų dėžutė gardžiausių saldainių ir ji neapsispręstų, į kurį pirmiausia suleisti dantis.

– Nežinau, nuo ko pradėti, – pasiskundė Paiper ir pastūmėjo popierius Kitei. – Gal paskaityk balsu?

– Kai kurie pasakojimai labai… intymūs, – atsakė Kitė galvodama apie tą, kurį pasirinko nugalėtoju, ir tai, kaip perskaityti žodžiai skruzdelytėmis nubėgo nugara. Dvidešimt ketvirtuoju numeriu pažymėtas vyras jai atrodė vertas pažinties. Tiesą sakant, ji buvo nusprendusi sukinėtis aplinkui ir rasti progą prisistatyti, kai jis atvyks atsiimti prizo.

– Tai skaitykime paeiliui. Taip turėsime galimybę juos aptarti.

– Gerai. – Ji paskleidė lapus ant stalo, o tada nusišypsojo senai bičiulei. – Tu patyrusi vakarėlių dalyvė, todėl skaityk pirma.

Dabar Paiper – gerbiama viešbučio savininkė, įsimylėjusi padorų vaikiną ir atradusį ramybę, laimę ir pastovumą. Vis dėlto audringa praeitis bus neatsiejama jos dalis. Taip pat ir Tylos viešbučio.

– Puiku. – Pirštas su dailiu nagu suko ratus virš lapų, kol galiausiai pasirinko vieną. – Ką gi, dalyvė – moteris. Kokia gi jos fantazija? – Paiper pakėlė akis. – Primink užduotį?

– Dviem šimtais žodžių papasakokite, kokią fantaziją norėtumėte įgyvendinti viešėdami jausmingiausiame viešbutyje „Tyla”, – Kitė pacitavo skelbimo, skelbto nacionaliniuose leidiniuose ir pasirinktų radijo stočių eteryje, ištrauką.

– Mano fantazija, – ėmė skaityti Paiper, – visą savaitgalį praleisti nuogai.

Ji pakėlė akis.

– Maniau, jog kvaištelėjusias mintis atmetei. Nors mes labai liberalūs, bet negaliu leisti, kad žmonės čia imtų elgtis lyg kokioje nudistų kolonijoje.

– Skaityk toliau.

Pakėlusi antakį ji tęsė:

– Miegočiau nuoga prabangiausioje patalynėje, o nubudusi užsisakyčiau maisto į kambarį. Be jokios abejonės, prieš atidarydama duris užsimesčiau chalatą, tačiau po juo būčiau nuogut nuogutėlė. Tai žinotų ir pusryčius atnešęs padavėjas. – Paiper padėjo lapą dešinėje stalo pusėje. – Tiesiog nuostabu. Ši mergužėlė nori išdidžiai vaikštinėti Ievos kostiumu ir pasismaginti su viešbučio padavėju. Šioje šūsnyje bus neigiami atsakymai ir šitas pasakojimas – pirmasis ten pakliuvęs. Trauk tu.

Kitė aiškiai matė dvidešimt ketvirtu numeriu pažymėtą lapą, tačiau jam laikas dar neatėjo. Ji norėjo, kad Paiper pati jį išsitrauktų, todėl pasirinko kitą.

– Tai vaikinas, – paskelbė ji ir ėmė skaityti: – Svajoju sutikti ypatingą moterį ir lėtai, aistringai mylėtis su ja ant meškos kailio tiesiai priešais spragsinčią ugnį. – Kitė atitraukė akis nuo lapo. – Ar man tęsti?

– Tas medžiotojas Džonas visai neturi vaizduotės. Lokio kailis?

Paiper papurtė galvą.

– Grąžinkime jį į devintą dešimtmetį. Tikiuosi, yra ir geresnių.

Buvo ir šaunesnių fantazijų. Kai kas geidė vergauti, kai kas – stebėti. Vienas itin energingas vyrukas norėjo mylėtis kiekviename viešbučio kambaryje, o jo požiūris į seksą buvo labai sveikas ir smagus, todėl jos padėjo jo aprašymą į krūvelę Taip. Komikė, svajojanti apie Pelenės vaidmenį, privertė jas kvatotis iki ašarų. Pasakojimas buvo sąmojingas ir kartu jausmingas, todėl ir jis atsidūrė tarp atrinktųjų. Ji neabejotinai bus viena iš keturių laimėtojų, bet Kitė vylėsi, jog dvidešimt ketvirtasis numeris laimės ypatingąjį prizą – pirmąjį savaitgalį viešbutyje.

Šūsnis mažėjo. Jos atrinko pustuzinį dalyvių, atmetė daug daugiau. Kitės pirštai jau tiesėsi prie jai labiausiai patikusio dalyvio, bet ji susilaikė ir paliko jį Paiper. Galiausiai liko tik du lapai. Buvo Paiper eilė skaityti. Jos ranka sustingo ir galiausiai pasirinko keturiasdešimt septintąjį dalyvį. Tai buvo moteris, kuri svajojo pasilepinti, pabėgti nuo darbų ir šurmulio. Ji norėjo pasislėpti už prabangaus kambario durų, mėgautis ne pačios ruoštu maistu ir likti viena, kad galėtų galiausiai atsipalaiduoti.

– Štai fantazija, kuriai pritarčiau ir aš, – prisipažino Paiper baigusi skaityti.

– Aš taip pat, – pritarė Kitė.

– Kada mudvi apėmė darbo manija? – mąsliai paklausė Paiper, o tada vyptelėjo. – Na gerai, man taip nutiko, kai įkūriau savo viešbutį. – Ji nusijuokė. – Pats išmintingiausias sprendimas mano gyvenime.

– Tiesa, – prajuko ir Kitė, mąstydama apie savo polinkį dirbti kiekvieną laisvą minutę. – Aš visada tokia buvau.

– Po vestuvių viskas tik pablogėjo, – švelniai pratarė Paiper.

– Perskaitysiu paskutinį, – tarė Kitė ir nervingai čiupdama popieriaus lapą įsipjovė pirštą.

– Tu niekada apie jį nekalbi, – pasakė Paiper.

Jos jau labai seniai draugavo, todėl Kitė nebūtų galėjusi apsimesti, kad nesupranta, apie ką bičiulė kalba. Visi trys lankė tą pačią mokyklą. Paiper – tikras laimės kūdikis, nors ir turinti skausmingos patirties; Kitė – su neblėstančia energija kremtanti mokslus; Piteris – žavus, atletiško sudėjimo verslą studijuojantis vyrukas, kurį ji mylėjo ir už kurio ketino ištekėti.

– Neleidžiu praeities klaidoms griauti dabarties. Gyvenu toliau. Jei imčiau apie jį kalbėti, atrodytų, jog jis man rūpi, o taip nėra.

Ji visą dėmesį sutelkė į lapą rankose ir ėmė skaityti:

Tyla. Kai girdžiu šį žodį, mąstau apie atslenkančią naktį, kuždamas paslaptis ir lėtą, jaudinantį mylėjimąsi, kai visi aplinkui saldžiai miega, apie tyliai kvėpuojančią patenkintą moterį pašonėje. Kokias paslaptis jai šnabždėčiau? Kokiomis svajonėmis su ja dalyčiausi? Ogi štai kokiomis: mano svajonių moteris pasitiki savo seksualumu ir galia, todėl drąsiai perduoda kontrolę vyrui, kuriuo pasitiki, o panorėjusi pati imasi viską kontroliuoti.

Įsivaizduoju, kaip ši moteris įžengia į mano viešbučio kambarį vilkėdama juodą elegantišką suknelę, avėdama aukštakulnius, dėl kurių jos kojos tampa dar ilgesnės ir dailesnės. Plaukai surišti. Atrodo taip, lyg būtų pasiruošusi iškilmingai vakarienei. Netardama nė žodžio parodo į kėdę. Kambaryje gausu veidrodžių, bet ji žiūri tik į mane. Aš matau jos atspindžius ir galiu apžiūrėti iš visų pusių. Labai lėtai ji atitraukia suknelės užtrauktuką ir ši nuslysta ant žemės. Ant kūno lieka juodi apatiniai – siaurutės kelnaitės su juostelėmis, permatoma liemenėlė, keliaraištis ir kojinės. Kankinamai lėtai nusirengdama ji mane erzina. Apnuogina po mažą kūno lopinėlį, o atspindžiai veidrodžiuose varo iš proto. Vos tik pamėginu pakilti ir prie jos prisidėti, ji sustabdo mane papurtydama galvą. Ne, dar ne dabar. Man sunku išsėdėti ant kėdės. Geriau jau ji mane prie jos pririštų, tada nereikėtų taip savęs tramdyti. Pakanka vieno žvilgsnio – ir aš sustingstu. Matau ją, užuodžiu ir mintis, kad negaliu jos nei paliesti, nei paragauti, nei užvaldyti, lėtai, skausmingai mane žudo.

Ji beveik nuoga, kūną dengia menki apatiniai drabužėliai. Prieina prie manęs ir pražergia mano kojas. Taip, galų gale. Atriša kaklaraištį, šis nuslysta apykakle žemyn, ir dar nespėjus man susigaudyti, ką ji sumanė, užriša juo man akis.

Kitė stabtelėjo įkvėpti. Jos oda tai kaito, tai šiurpo. Ji čiupo Paiper ant stalo pastatytą buteliuką vandens ir ėmė godžiai gerti.

– Ne, – sakau aš. Noriu ją matyti, tačiau išgirstu tylų juoką. Pajuntu, kaip ji suima mano rankas ir leidžia ją paliesti, nusegti liemenėlę. Vos įstengiu kvėpuoti, taip noriu ją pamatyti. Jaučiuosi, lyg pažinočiau šią moterį visą gyvenimą, nors niekada nebuvau jos sutikęs. Pirštai liečia jos oda, juntu nuo jos srūvantį karštį. Susirandu pačias intymiausias jos kūno vietas ir suprantu: ji manęs irgi geidžia. Ar leis ją mylėti? Nežinau. Jaučiuosi it purtomas agonijos, bet spręsti turi ji.

Baigusi skaityti Kitė pajuto, kaip pulsuoja pačios intymios jos vietelės. Ji pažvelgė į Paiper, o ši tarė:

– Čia daugiau nei du šimtai žodžių.

Staiga jos abi ėmė kikenti lyg kokios mokinukės.

– Sunku patikėti. Jo žodžiai tokie jaudinantys, – galiausiai prabilo Kitė.

– Aš nuo jų susijaudinau, – pritarė Paiper.

– Na ir kaip?

Paiper svarstė pakreipusi galvą į šoną.

– Šaunioji komikė ir jos Pelenės istorija labiau tiktų kategorijai N-13.

– O šio vyro pasakojimas puikiai dera su Tylos viešbučio mėgavimosi erotika koncepcija, – atsiduso Kitė. – Partnerė neprivalo išpildyti jo svajonės, bet manau, jog tokį klientą ir norėtume matyti viešbutyje. Jis jausmingas ir nebijo to parodyti. Neabejotinai myli moteris ir nesunkiai atiduoda valdžią į jų rankas. – Ji nusijuokė. – Norėčiau, kad tokių vyrų būtų daugiau.

Kurį laiką Paiper įdėmiai ją stebėjo.

– Gerai. Supratau, ką nori pasakyti. – Ji ryžtingai linktelėjo. – Regis, radome pirmąjį nugalėtoją. Pranešk Andželai. Ji viskuo pasirūpins.

Kitė įdėjo rankose laikytą popieriaus lapą į raudoną aplanką. Tiesą sakant, troško sužinoti pono Dvidešimt ketvirtojo fantazijos tęsinį.

Antras skyrius

Piteris Garsonas pajuto keistą sunkumą pilvo apačioje, kai pirštai spaudė mobiliojo telefono mygtukus. Prireikė akimirkos, kol suprato, kad jaudinasi. Stovėjo triukšmingoje Centrinėje stotyje, apsuptas skubančių žmonių. Netrukus jis susitiks su klientu Austrių bare, tik iš pradžių turi kai kam paskambinti.

– Taigi? – klausiamai tarė jis, kai atsiliepusi moteris prisistatė.

– Jei dar sykį ją įskaudinsi, prisiekiu, nupjausiu kiaušius ir sušersiu savo katinui.

– Tu tai padarei, – jis atsirėmė į marmuro koloną ir su palengvėjimu atsikvėpė.

– Padariau, – patvirtino ji. – Melskis, kad būtum teisus.

Ji nutraukė pokalbį nespėjus jam prasižioti. Su kiekvienu įkvėpimu jis jautėsi vis geriau. Įžengęs į Austrių barą, rado vyrą, su kuriuo turėjo susitikti, siurbčiojantį džiną su toniku, o stiklinėje plūduriavo vienišas ledukas.

– Ar aš vėluoju? – paklausė jis spausdamas ranką Džilui Pendltonui.

– Tikrai ne. Atėjau anksčiau. Atrodai labai patenkintas. Gal netrukus pasirašysi dar vieną pelningą sutartį?

– Šį kartą mėginu pakerėti vieną moterį.

Vyresnysis vyras kilstelėjo antakį.

– Spėju, kad užduotis įvykdoma. Man tu atrodai geras laimikis.

– Dėkoju, Džilai, tik su šia moterimi nebus paprasta.

– Kodėl? Nejau išstūmei ją iš verslo?

– Ne. Sudaužiau širdį.

– Labai dramatiška.

– Deja, taip ir buvo. Palikau ją stovinčią prie altoriaus mūsų vestuvių dieną.

Džilas lėtai pastūmė akinius nosimi žemyn ir įsmeigė nemirksinčias akis į Piterį.

– Negaliu patikėti, kad esi toks niekšas.

Piteris susiraukė it gavęs antausį.

– Džilai, aš supanikavau. Buvau pakeliui į bažnyčią ir kažkaip pražiopsojau posūkį. Pamaniau, jog pasuksiu kitoje sankryžoje. Tik pravažiavęs tris valstijas supratau, kad neketinu grįžti.

Džilas atsilošė. Atrodė elegantiškas ir sutrikęs vienu metu. Taip moka tik tikri britai.

– Nejau manai, kad gali vėl suartėti su šia moterimi?

– Ne. – Jis užsisakė taurę martinio, o kai padavėjas nuėjo, tęsė: – Tenoriu ją pamatyti. Ir atsiprašyti.

– Juk nepradėjai kokios nors dvylikos žingsnių programos, dėl kurios jūs, amerikiečiai, tiesiog pametę galvas, kai reikia susirasti žmones, kuriuos įskaudinai, ir ištaisyti padarytą žalą?

Piteris nusijuokė. Džilas buvo dviem dešimtmečiais vyresnis, nesuvokiamai turtingas savo pakraipos nedemonstruojantis gėjus.

– Ne. Tiesiog jaučiu, jog privalau tai padaryti.

Džilas išsitraukė šimtinę iš odines piniginės ir padėjo ant stalo.

– Statau šimtą už tai, kad ji nesutiks su tavimi pasimatyti.

Piteris vyptelėjo ir pastūmė kupiūrą link kompaniono.

– Negaliu imti tavo pinigų, Džilai. Dėl susitikimo jau sutarta.

– Kokia silpnavalė moteris, – purtydamas galvą atsiduso Džilas ir įsidėjo pinigus į piniginę.

– Na, ne visai. Matai, ji nežino, jog susitiks su manimi.

– Regis, jos laukia maloni staigmena. – Džilas kilstelėjo taurę, lyg sakytų tostą.

§

– Kaip tai Kesė dar nepasirodė? – Kitė vėl kalbėjo telefonu. Ji nerėkė, bet kantrybė greitai seko. – Šįryt sutariau, kad ji bus mūsų pirmojo konkurso laimėtojo partnerė. Tai juk tikra svajonė aktorei. Ją fotografuos pačiose puikiausiose miesto vietose. Rodys per žinias, ką jau kalbėti apie tai, kad mūsų atlygio jai pakaks susimokėti už kitą semestrą kino meno mokykloje. Ko dar ji galėtų norėti?

– Yra ir daugiau blogų naujienų. – Registratorė Helena pati paskambino Kitei. Visi žinojo, kokia svarbi ši reklamos kampanija.

– Viešbutyje gaisras? – Kitės klausimas buvo ironiškas, tačiau mintis ėmė atrodyti visai patraukli. Nutikus tokiai nelaimei, niekas net nepastebėtų, kad pirmasis svarbus renginys nuo viešbučio atidarymo žlunga. Kaip ir jos karjera.

– Svajonių savaitgalio laimėtojas ką tik užsiregistravo.

– Tiesiog nuostabu. – Palyginti su šituo, gaisras būtų tikra smulkmena žiūrint iš viešųjų ryšių pozicijos. Kitė pasitikrino, ar šypsena vis dar vietoje ir pirmą kartą nepajuto palengvėjimo. – Jis turėjo atvykti ne anksčiau nei po valandos.

– Negalėjome jo išvyti. Be to, jis toks žavus. Jei tau reikia savanorės vietoj Kesės…

– Ačiū, ne. Ką nors sugalvosiu.

Ji padėjo vieną kelį ant kėdės, paspaudė mygtuką, kad atsirastų Šypsenėlių užsklanda, ir ėmė svarstyti, kur penktadienio vakarą rasti kitą partnerę.

– Kaip sekasi?

Paprastai Kitė džiaugdavosi matydama Paiper, bet šią akimirką visas pasaulis atrodė it juodas debesis. Juto, kaip gerkle ima kilti panikos gniutulas.

– Gerai. – Kai atsisuko, veidą puošė plati nerūpestinga šypsena.

– Puiku. Ar viskas paruošta mūsų svajonių viengungiui?

Kitiems Kitė galėjo ir sumeluoti. Tik ne Paiper.

– Jis jau užsiregistravo.

– Nuostabu. Ar juodu su Kese susibičiuliavo?

Užsitęsusioje tyloje Kitė girdėjo kompiuterio burzgimą ir it būgnas dunksinčią savo širdį. Galiausiai ji pasidavė, o pečiai nusviro.

– Ji NEATVYKO. Kesė NEATVYKO…

– Ką? – Paiper akys išsiplėtė ir ji ėmė purtyti galvą, tarsi negalėdama patikėti naujiena. – Kur ji? Kas nutiko?

– Nežinau. Šį rytą viską sutariau, o ji nepasirodė. Niekam nepavyksta su ja susisiekti.

Kitė susiraukė.

– Gal ji pakliuvo į avariją ar dar kas nutiko?

– Galbūt.

– Ką ketini daryti? – Paiper labai retai kalbėdavo kaip išlepinta turtinga mergiotė. Dabar buvo kaip tik tas kartas. Kitė nustebusi atsisuko, bet Paiper į ją nepažvelgė, rausėsi po rankinę.

– Kaip tik svarstau…

– Tuojau pat paskambinsiu kelioms draugėms. Tikra beprotybė. Koks vyras norėtų praleisti svajonių savaitgalį vienas? Tapsime miesto pajuoka!

Paklaikusi Kitė stebėjo, kaip Paiper čiumpa mobilųjį telefoną. Su jos draugėmis niekada negali būti tikras. Be to, kas gi bus laisvas penktą valandą vakaro penktadienį? Tik visiški nevykėliai arba tokie darbo maniakai kaip Kitė.

– Kam skambini?

– Mimsei. Po paskutinio išsiskyrimo ji labai nuliūdo. Tai ją pralinksmins.

– Mimsė reabilitacijoje.

– Ar nesakiau, kad ją trečiadienį išleido? Manau, dabar jai praverstų vakarėlis.

Mimsė. Viešpatie, tik ne ji. Blogiau už Mimsę prieš reabilitaciją gali būti tik Mimsė po jos. Bet kas būtų geriau už ją.

– Padėk telefoną, – griežčiau nei norėjo paliepė ji Paiper. – Jau turiu, kas pakeis Kesę.

Paiper pažvelgė į ją, bet telefono nepadėjo.

– Kas?

Kitė giliai įkvėpė.

– Aš. Esu Viešųjų ryšių tarnybos vadovė ir tai mano pareiga.

Liovusis širsti dėl Kesės ji prisiminė, kaip jai patiko to vyruko žodžiai. Geriau pagalvojus, gal darbas savaitgalį ir nebus tokia našta. Neatrodė, kad ši mintis pradžiugintų Paiper.

– Tu nepanaši į vakarėlių liūtę.

– Mes ir neieškome vakarėlių liūčių. Moteris turėtų būti partnerė ir palydovė. Įdomi ir linksma asmenybė, gerai pažįstanti Manhataną.

– Nejau ketini eiti romantiškos vakarienės vilkėdama darbo kostiumėlį?

Velniai griebtų. Times pažadėjo atsiųsti fotografą, kad įamžintų ištaiginga vakariene besimėgaujantį laimėtoją Amuse Bouche restorane. Negalima viešumoje pasirodyti taip apsirengus.

– Žinoma, ne. Nulėksiu į parduotuvę ir ką nors išsirinksiu.

Paiper linktelėjo.

– Gera mintis. – Ji įdėmiai nužvelgė Kitę nuo galvos iki kojų. – Tu dažnai būni mieste, daug ką pažįsti, apie tave rašoma paskalų skyreliuose. Geriau pamąsčius, tai nuostabu.

– Tai ir gerai. Einu, susirasiu suknelę.

– Eisiu su tavimi.

– Kam?

– Mano puikus skonis ir ketinu už viską sumokėti.

Pagauta įkvėpimo Paiper pasamdė aukščiausios klasės dizainerius, kad jie sukurtų apartamentų interjerą. Žinoma, Paiper nebūtų Paiper, jei nepasirūpintų, kad vestibiulyje įsikūrusioje moteriškų drabužių parduotuvėje atsirastų tų pačių dizainerių kurtų drabužių.

– Tavo Svajonių savaitgalio laimėtojas Karnabi apartamentuose, tiesa? – pasidomėjo Paiper, kai jos sukinėjosi parduotuvėje. – Čia – Stella McCartney suknelė. Pasimatuok. – Paiper buvo gudri it lapė. – Štai dabar derėsi prie bendro dekoro.

– Negaliu patikėti, kad išleidai tiek pinigų tik tam, kad paverstum mane kambario detale. – Ji paskubomis įsmuko į žalsvai melsvą kokteilių suknelę su indigo spalvos taškeliais.

– Pasisuk, pasisuk. – Paiper priekabiai ją apžiūrinėjo. – Tobula. Dabar trūksta tik batų bei rankinės ir galėsime eiti iš čia.

Tačiau sambrūzdis tęsėsi. Paiper nusivedė Kitę į savo apartamentus ir ėmėsi makiažo.

– Liaukis, aš nesidažau tiek daug, kiek tu, – pasipriešino Kitė išsisukdama nuo tamsaus teptuko, kuris jau taikėsi į jos vokus.

– Geriau pagalvok apie savo nuotrauką Times laikraštyje. Nejau nori atrodyti blanki ir pavargusi. Į ką nori būti panaši – į Gvinet Paltrou ką tik po gimdymo ar į Gvinet per Įlmo pristatymą?

– Gerai, gerai. – Ji leido Paiper elgtis kaip ši norinti. Be to, vis primindavo sau, jog ryškus makiažas žiniasklaidoje atrodys daug geriau. – Aukojuosi dėl tavęs.

Galiausiai Paiper padažė Kitei lūpas ryškiai rožiniais lūpų dažais, išėmė karštus suktukus ir švelniai iššukavo plaukus.

– Žavinga, – tarė ji, o Kitė, pažvelgusi į veidrodį, turėjo pripažinti, jog atrodo… seksualiai. Paiper nuėmė jai nuo pečių didelį viešbučio rankšluostį ir padavė šviesiai rausvą rankinę ir priderintus batelius. Dar kartą ją nužvelgusi greitai pakštelėjo.

– Atrodai nuostabiai. Sėkmės!

– Dėkoju, – ištarė Kitė ir patraukė prie durų, o suknelė jausmingai bangavo aplink kojas. Būtų jautusi kaltę, jog dėvi tokio brangumo suknelę, jei negalvotų, kad viskas sugrįš su kaupu, jei tik apie parduotuvę bus užsiminta laikraštyje. Ką gi, šį savaitgalį pati sudalyvaus savo reklamos kampanijoje. Bent jau nereikės jaudintis, kad Kesė viską sugadins.

Kai ji pakilo į aštuonioliktą aukštą, veide švietė kiek įmanoma nerūpestingesnė šypsena, nors jos savininkė vos tvėrė augančią įtampą. Kitė nužingsniavo kilimu klotu koridoriumi link Karnabi apartamentų, stabtelėjo įkvėpti oro ir šiek tiek nurimti, o tada pasibeldė.

Durys atsidarė.

– Sveika, – tarė patrauklus tamsiaplaukis vyras kitoje durų pusėje. Jis vilkėjo šiugždančius baltus marškinius, mūvėjo tamsiai mėlynas kelnes, o kaklaraištis buvo nesurištas.

Minutėlei viskas sustingo. Ji neįstengė įkvėpti, o širdis, atrodo, liovėsi plakusi. Kitė nieko negirdėjo. Šią akimirką vėl pasijuto vilkinti vestuvinę suknelę ir iš naujo suvokianti, kad ją ką tik pametė prie altoriaus. Ji stebeilijo į vyrą, už kurio ketino ištekėti. Nematė jo trejus metus nuo paskutinės nakties prieš vestuves. Kitę užgriuvo tokia lavina jausmų, kad ji nevaliojo jų suvokti.

Kita moteris gal būtų rėkusi, nualpusi ar smogusi jam į pačią skaudžiausią vietą. Tik ne Kitė, nors viduje jautėsi lyg atlikusi visus tuos veiksmus. Žymioji jos šypsena kiek prigeso, tačiau ji laikėsi tvirtai jos įsikibusi kaip ir rausvos rankinės, kuri vos neišsprūdo iš rankų.

– Piteri, – galiausiai prabilo ji. – Tai bent staigmena.

– Kite. Labai malonu tave matyti.

Kurį laiką jis nejudėjo iš vietos, nieko nesakė, tik akylai ją stebėjo. Ji metė žvilgsnį į kuklią bronzos lentelę, patvirtinančią, kad čia – Karnabi apartamentai.

Nejau tai, kad Piteris – konkurso nugalėtojas, yra žiaurus likimo pokštas? Kitė nė už ką neišsiduos sutrikusi prieš buvusį sužadėtinį. Juk išgyveno, kai išsilaisvinę krokodilai privertė spiegti iš baimės pakvaišusius klientus. Susidoros ir su viena gyvate.

– Ar teisingai suprantu, jog tu – Svajonių savaitgalio laimėtojas?

Atrodė, kad Piteriui prireikė visų valios pastangų susitvardyti.

– Taip. Aš sujaudintas, – jis pasitraukė. – Užeik.

– Dėkoju.

Žengiant į prabangius, jausmingai įrengtus apartamentus, kuriuose apsistojo vyras, su kuriuo kadaise ketino praleisti visą gyvenimą, jos galvoje mintys skriejo viesulo greičiu. Nebuvo jokios galimybės išvengti vakarienės, mat atvyks Times fotografas. Tačiau rytoj, kaip sakė kita apgauta moteris, laukia nauja diena.

– Atėjau pakviesti tavęs vakarienės, – greitai išbėrė ji ir įžūliai kilstelėjo antakį. – Ar neprieštarauji?

– Nėra kito žmogaus, su kuriuo labiau norėčiau vakarieniauti, – atsakė jis.

Įžnybkite man.

– Puiku. Galėsime eiti, kai tik būsi pasiruošęs.

– Gal norėtum iš pradžių išgerti? Gal mums derėtų pasikalbėti prieš pasirodant viešumoje?

Kitė tylomis žvelgė į jį, tik antakiai kilo vis aukštyn. Dar truputį – jie atsiskirs nuo kaktos ir nuskris. Jis nerimastingai žaidė su kaklaraiščio galais.

– Gal širdį slegia sunkūs jausmai. Iš praeities.

– Sakydamas iš praeities, matyt, turi galvoje tą dieną, kai palikai mane prie altoriaus?

Piteris linktelėjo, o Kitė su pasitenkinimu pastebėjo, kaip paraudo jo kaklas virš apykaklės. Jam gėda.

– Tavo atsiprašymo laiškas buvo tikrai mandagus, o čekis, kurį atsiuntei mano tėvams, – daugiau nei dosnus. Regis, buvome per jauni ir tai, kad nesusituokėme, išėjo į gerą. Neturiu jokių neigiamų jausmų.

– Norėčiau viską paaiškinti. Bent jau pamėginti. – Jis persibraukė plaukus ranka ir šie pasišiaušė. – Žinau, tai, ką padariau, nedovanotina, bet…

– Piteri, – nutraukė jį Kitė, – aš negyvenu praeities klaidomis. Mano gyvenimas puikiai susiklostė. Esu laiminga. Gal jau galime eiti?

Jis atrodė sutrikęs, net kiek įsižeidęs. Cha! Ko gi tikėjosi? Kad ji pratrūks raudoti ir puls į glėbį? Tegu nesvajoja. Jei sujudini senas žaizdas, jos vėl ima kraujuoti.

– Gerai, – sutiko jis ir pasisuko į veidrodį per visą sieną, kurio rėmą puošė stiklo šukės ir kristalai. Kitė nusigręžė, kad nereikėtų žiūrėti, kaip jis rišasi kaklaraištį. Jai nederėjo stebėti tokios intymios akimirkos. Ji ėmė tyrinėti kambarį, ieškodama nors menkiausio trūkumo, bet nerado.

Tereikėjo žinomiems drabužių dizaineriams leisti imtis interjero ir štai ko jie pasiekė. Milžiniška lova – tokios yra visuose viešbučio kambariuose – ir geriausias čiužinys, kokį tik įmanoma nupirkti. Tokia patalynė buvo tik Karnabi apartamentuose. Dizaineriai nestokojo humoro jausmo: spalvingas pūkinis užklotas su nėriniais puoštais kraštais sudarė įspūdį, kad lova apsirengusi ir ją reikia nurengti. Spalvoti apskritimai margino ir kilimą, kurį Paiper užsakė pagal dizainerių nurodymus. Atmosfera buvo žaisminga, bet skirta suaugusiesiems.

Šie apartamentai buvo Kitės mėgstamiausi, todėl ji ir užsakė juos pirmajam savaitgaliui. Rožinės spalvos dvivietė sūkurinė vonia, o kambario vidury – Stella McCartney širma, kurią galima ištiesti jei prireikia privatumo ar kyla noras pakoketuoti. Aukštas langas žvelgia į Madisono aveniu. Stiklas buvo permatomas iš vienos pusės, todėl niekas nematė, kas vyksta apartamentuose, bet svečiai jautėsi lyg vitrinoje, o tai, anot Paiper, – labai stiprus dirgiklis.

Kitė nusiuntė patarnautoją į kambarį likus kelioms valandoms iki svečio atvykimo, todėl dabar židinyje prie vonios smagiai spragsėjo ugnelė, o šampanas šalo ledo kibirėlyje. Net nežiūrėdama ji žinojo, kad ant sienos kabo du prabangūs chalatai, o prie vonios krepšelyje sudėti geriausi itališki muilai ir losjonai.

Daugelyje viešbučių svetainė yra pagrindinis kambarys, šalia kurio būna įrengti vienas ar keli miegamieji. Tik ne Tyloje. Paiper nutarė, jog pagrindinis kambarys bus miegamasis. Šalia – vonia ir dušas su kvapų terapijos srovėmis. Kitos durys vedė į jaukią virtuvę su valgomuoju. Likusios dvejos durys – į darbo kambarį ir į svetainę.

Niekur nesimatė Piterio daiktų. Prisiminusi jo tvarkingumą Kitė spėjo, kad jie jau sudėti drabužinėje. Kalbėdama su juo, ji privalėjo apie tai negalvoti. Kaip ir apie seksualią apartamentų atmosferą.

– Nekantrauju išgirsti apie visas tavo aplankytas vietas. Kiek pamenu, rašei man iš Londono.

Kitė gerai prisiminė, kaip gavo tą laišką – teko ilgai pavargti, kol sudėliojo suplėšytus gabalėlius. Kelių skiaučių jai taip ir nepavyko rasti, todėl laiškas labiau priminė kalbą pradėjusio mokytis vaiko žodžius:

Man l b i g la, kad t e įskd. Tik vieną atleisi mn.

Kurį laiką ji dar mėgino sudėti žodžius į sakinį, nors tai labiau priminė dėlionę. Galiausiai nusprendė liautis švaisčiusi laiką nelaimingai meilei. Praeities klaidos rūpi tik istorikams ir senukams. Tik ne Kitei – ji privalėjo rūpintis karjera ir gyventi toliau. Labai viliojo Niujorkas – čia jos niekas nepažinojo, o ir ką reiškia dar viena sudaužyta širdis mieste, kur gyvena daugiau nei aštuoni milijonai žmonių?

Nors ji suplėšė Piterio laišką, bet atidžiai sekė jo karjerą. Žinojo, kad jis dirbo tarptautinėje prekybos įmonėje. Iš pradžių darbavosi Londone, vėliau jį perkėlė į Honkongą, dar vėliau – į Braziliją. Galiausiai jį pasamdė gerai žinoma rinkodaros įmonė Niujorke. Jos darbas reikalavo skaityti verslo spaudą, tad Kitei nė už ką nepavykdavo išvengti žinių apie Piterį.

– Tiesa. Bus smagu atsigriebti, – tai sakydamas jis uždėjo ranką jai ant peties. Tai buvo švelnus, jausmingas gestas, kurio Kitė pasiskubino nusikratyti. Tik jai nepavyko atsikratyti užplūdusių jausmų.

– Ar tau patinka viešbutis? – pasidomėjo Kitė, kai jie išėjo iš kambario ir nužingsniavo prie lifto. Ji buvo pasiryžusi elgtis draugiškai, kaip būtų elgusis su bet kuriuo kitu viešbučio svečiu.

– Jis nuostabus, – atsakė Piteris. – Negalėjau patikėti, kad Paiper ėmėsi šeimos verslo, bet pamatęs viešbutį supratau, jog jis idealiai jai tinka.

– Ar nuo to laiko, kai persikraustei į Niujorką, jau mateisi su Paiper? – Ji velniškai gerai žinojo, kad juodu nesimatė. Paiper būtų pasakiusi.

– Ne, nesimačiau, – patvirtino jis.

– Esu tikra, kad šį savaitgalį turėsi progą.

Juodu tęsė nerūpestingą pokalbį, kol vos girdimai atsivėrė lifto duris, pateisindamos viešbučio vardą.

Blankioje lifto kabinoje su veidrodžiais ant sienų Kitė galėjo apžiūrėti Piterį iš visų pusių. Jis jai pasirodė dailus nepažįstamasis. Toks vyras, į kurį neabejotinai atsisuktų pažiūrėti. Dabar jam – dvidešimt septyneri. Gyvenimas egzotiškose šalyse, o gal rimtas ir atsakingas darbas suteikė jo išvaizdai brandumo ir tai atrodė nepaprastai seksualu. Jai būtų pavykę apsimesti, kad priešais – patrauklus nepažįstamasis, jei ne skausmingai pažįstamas kvapas.

Jis metė ją nė nemirktelėjęs, bet net po trejų metų liko ištikimas Polo kvepalams.

– Ar tu parinkai man kambarį?

– Žinoma. Tai geriausi apartamentai visame viešbutyje.

– Dar niekada nesu matęs tokio tobulo kambario meilužiams.

Gal jos širdis ir virptelėjo, kai tardamas paskutinius žodžius Piteris reikšmingai į ją pažvelgė, tačiau Kitė liko rami.

– Taip. Paiper Devon turi viziją. Šis viešbutis – jausminga atgaiva pakvaišusiame pasaulyje. Jis puikiai tinka ką tik įsimylėjusiems, seniai susituokusioms poroms, vienišiams. Visi čia gali pasilepinti, o gal ir išmėginti ką nors nauja.

Liftas sustojo vestibiulyje. Kitė patraukė link Amuse Bouche, o tada netikėtai stabtelėjo.

– Gal prieš vakarienę norėtum ko nors išgerti bare? – ji mostelėjo į Erotiką, esančią šalia restorano.

– Dėkoju, ne. Gal vėliau.

Ji linktelėjo ir meiliai pamojavusi Di, mėgstamiausiai barmenei, patraukė į restoraną.

– Netrukus palepinsi gomurį. Mūsų vyriausiasis virėjas Džekobas Hilas yra pats šauniausias visame mieste. Paiper atsiviliojo jį iš Los Andželo ir taip padarė Niujorkui milžinišką paslaugą.

Restoranas buvo pilnut pilnutėlis. Kitė to ir tikėjosi, tačiau vis vien nuo lūpų nusprūdo palengvėjimo atodūsis. Šiandien čia bus Times fotografas, todėl ji norėjo, kad Amuse Bouche atrodytų naujoviškas, jaukus ir sausakimšas.

– Labas vakaras, panele Prestkot. Pone Garsonai. – Restorano administratorius Volteris neparodė nuostabos, kad Kitė pati vakarieniaus su konkurso nugalėtoju. Tiesiog palydėjo juos prie stalelio dviem jaukioje nišoje. Jaukumo teikė išmaniai panaudotos širmos. Pakeliui ji pamojavo keliems svečiams, kurie norėjo būti atpažinti ir pastebėti. Buvo kelios poros, kurios netroško dėmesio, ir Kitė praėjo pro juos lyg nematydama. Vis dėlto ji atidžiai nužvelgė svečius, kad įsitikintų, jog viskas tobula.

Taip ir buvo. Virtuvės šefas – taip pat pametęs galvą dėl tobulumo kaip ir ji.

– Ką gi, – tarė Kitė, kai juodu atsisėdo. – Gali rinktis: užsisakyk bet ką iš valgiaraščio arba leisk mūsų nuostabiajam šefui mus nustebinti.

Piteris šyptelėjo puse lūpų ir Kitė apmirė. Prieš trejus metus jis buvo dailus vaikinas, o dabar atrodė dar geriau. Neapleido nuojauta, kad su metais jis tik gražės.

– Sakyčiau, vienai dienai staigmenų tau turėtų pakakti.

– Mėgstu netikėtumus. Beje, lukterėk, kol po vakarienės aprodysiu viešbutį. Spėju, tau tikrai padarys įspūdį visos Paiper sumąstytos naujovės. Ji tikrai nepaprasta.

– Nė kiek neabejoju.

– Po šio savaitgalio tavęs niekas nebegalės nustebinti.

– Jei gerai pamenu, konkurso apraše buvo sakoma, kad galėsiu gauti viską, ko užsigeisiu.

– Viską, kas teisėta, – atsakė ji ir tyliai nusijuokė. Jai darėsi nejauku nuo veidu klaidžiojančio šilto Piterio žvilgsnio.

– Noriu, kad tu liautumeisi buvusi viešųjų ryšių specialistė ir tiesiog pasikalbėtum su manimi.

Laimei, pasirodė someljė. Juodu nusprendė pasitikėti virtuvės šefo skoniu, o someljė pažadėjo parinkti vyną prie kiekvieno patiekalo. Taip buvo lengviausia, tik Kitė neteko galimybės pasislėpti už valgiaraščio. Ji nusprendė atsakyti Piteriui.

– Nepamiršk, jog vakarieniauju su tavimi tik dėl to, kad esu viešųjų ryšių specialistė.

– Turint omeny mudviejų darbus, labai tikėtina, kad ir toliau būsime priversti matytis. Būtų nuostabu, jei galėtume būti draugai. Dėl to ir norėjau su tavimi susitikti.

Kitė sumirksėjo. Tiesa, ji nė sekundei nepatikėjo, kad jis tapo laimėtoju atsitiktinai, tačiau apsimetė tuo tikinti. Kaip jis drįsta sakyti, jog Kitė tapo klastingų manipuliacijų auka?

– Galėjai tiesiog man paskambinti.

Prieš juos pastatė dvi taures vėsaus baltojo vyno ir lėkštes, kuriose stiebėsi ikrais lyg brangakmeniais papuoštas bokštas iš šparagų ir omaro gabalėlių.

– Ar būtum sutikusi pasimatyti?

Kurį laiką ji svarstė.

– Greičiausiai ne.

– Tada keliu tostą už naują pradžią. – Jis pakėlė taurę.

Kitė nepakėlė nei taurės, nei balso, tik palinko į priekį ir tarė:

– Iš kur ištraukei, kad aš kada nors panorėsiu, jog vėl grįžtum į mano gyvenimą?

Į ją žvelgė tamsios ir paslaptingos akys kaip pati intymiausia mylimųjų paslaptis.

– Tu perskaitei apie mano svajonę ir pasirinkai mane, – atsakė Piteris.

Trečias skyrius

Jei jis nebūtų tiek vilčių dėjęs į šį vakarą, būtų gardžiai pasijuokęs iš Kitės veido išraiškos. Pasipiktinimas, sumišimas ir raudonis iš susierzinimo.

– Pasirinkau tave ne sau, – priminė jam šio vakaro partnerė. – Tavo svajonę išsirinkau dėl reklamos ir prašau to nepamiršti nė sekundei.

– Tu vis dar ant manęs pyksti.

– Neapsigauk. Nesi man svarbus.

Kvaila buvo bartis. Piteris turėjo labai nedaug laiko pasikalbėti su Kite ir nenorėjo jo švaistyti atsikalbinėjimams, todėl ryžosi iškloti tai, ką iš tiesų norėjo pasakyti visus tuos trejus metus.

– Kite.

Ji vos pastebimai kilstelėjo antakius. Jos grožis gniaužė kvapą. Plaukai atrodė šviesesni, nei jis atminė, veidas brandesnis ir daug seksualesnis.

– Pats negaliu patikėti, kad pabėgau.

– Tu nesiliovei bėgęs. Nejau manei, jog susirasiu tave ir priversiu mane vesti? Regis, per gerai apie save galvojai, – ji kalbėjo linksmai ir nerūpestingai, lyg pasakotų apie smagų nuotykį. Ką gi, gal jis ir pervertino savo vaidmenį jos gyvenime. Visą laiką manė, kad sudaužė jai širdį… – Kas yra? Žiūri į mane taip, lyg kalbėčiau vokiškai.

– Jei kalbėtum vokiškai, aš tave suprasčiau. Išmokau vokiečių kalbos Ciuriche.

Kitė užvertė akis.

– Jau tas pedantiškumas.

– Ar aš nors kiek užgavau tau širdį?

– Paklausyk, suprantu, kad tau tai smagus nutikimas. Palikai merginą prie altoriaus vestuvių dieną. Nenorėčiau sugadinti tokio įvykio, kuriuo gali pasigirti vos vienas kitas vyras.

– Aš buvau tikras šiknius. Pasakyk tai ir baikime.

Kitė palinko prie pat jo. Piteris žvelgė į lygią, šviesią jos odą ir blizgančias lūpas, kurių bučiuoti nebeturėjo teisės.

– Jei nori atleidimo, kreipkis į kunigą.

Ji pasmeigė gabaliuką omaro ir įsidėjo į burną, o tada suvaitojo iš pasitenkinimo. Viską gyvenime ji darė su užsidegimu – ar skanautų naują patiekalą, ar išmėgintų naują padėtį lovoje. Piteris nepamiršo, kokia daili ji buvo, o dabar tapo dar gražesnė.

– Ar ilgai laukei, kol supratai, kad aš nepasirodysiu?

Kokių galų jis taip ją spaudė? Tai kvaila ir tikrai nepaskatins atleisti jam ar bent įtikinti įsileisti į savo gyvenimą kaip draugą. Vis dėlto jis privalėjo žinoti. Nematė Kitės trejus metus, tačiau pažinojo ją jau seniai. Ji nė už ką nevaikščiotų į terapijos užsiėmimus ar konsultacijas. Piteris abejojo, ar ji bent jau išsiverkė ant kieno nors peties. Ji nieko nelaukdama nusprendė, jog viskas tik į gera, grąžino dovanas, sudraskė vestuvinę suknelę ir gyveno toliau.

Kitė su pasitenkinimu užbaigė patiekalą ir gurkštelėjo vyno, o tada atsakė:

– Maždaug valandą. Tuo metu tėtis jau buvo paskambinęs į policiją, kad išsiaiškintų, ar kur netoliese neįvyko avarija, ir pasiteiravęs ligoninėse, ar neatvyko nieko neprisimenantis pacientas su baltų rožių puokšte.

Jis sudrebėjo visu kūnu pajutęs skausmą, kurį Kitė taip meistriškai slėpė.

– Taip ir nepamačiau tavo suknelės.

– Kas buvo, pražuvo, brangusis. – Ji pakėlė akis ir plačiai nusišypsojo kažkam jam už nugaros. – Jei neklystu, mums neša moliuskus.

Jis melavo. Iš tiesų matė jos vestuvinę suknelę. Paiper atsiuntė jam laišką, kuriame koneveikė jį kaip mokėdama ir pridėjo jaunosios su puokšte rankoje nuotrauką. Mergina toje nuotraukoje nenutuokė, kas jos laukia. Ji tiesiog… švytėjo. Spinduliavo pasitikėjimą savimi ir būsimu vyru, akys žaižaravo iš susijaudinimo. Atrodė tokia gyva, lyg būtų nužengusi iš nuotraukos. Jis negalėjo paaiškinti, kodėl vis dar nešiojosi šią nuotrauką piniginėje.

Jos pastaba dėl atleidimo buvo skausminga, bet teisinga. Matyt, tai ir pastūmėjo jį žengti šį beprotišką žingsnį.

– Ką gi, tu niekada nebepamatysi tos suknelės.

– Tu ją sudeginai? – pamėgino atspėti jis.

Kitė pažvelgė į jį lyg į pakvaišusį.

– Tu mėgaujiesi drama, ar ne? Žinoma, aš jos nesudeginau. Atidaviau Nelei Redmond. Ji pastojo būdama trečiame kurse ir ištekėjo už Berto, su kuriuo susitikinėjo. Jiems trūko pinigų, o ji panašaus sudėjimo kaip aš.

Ji atidavė savo vestuvinę suknelę. Žinoma. Jis galėjo kirsti lažybų, jog Kitė pati padėjo organizuoti Nelės ir Breto vestuves.

– Ką tu darei? Na, kai supratai, kad aš nepasirodysiu?

– Palikau Paiper rūpintis priėmimu. Persirengiau, pasirodžiau svečiams ir, turint galvoje aplinkybes, pasakiau gana rišlią kalbą. Net įstengiau išspausti kelis pokštus. O tada išėjau. Neabejojau, kad svečiams bus daug smagiau be manęs.

– Ir viskas?

– Na, kelias dienas verkiau, tačiau turėjau daug veiklos. Reikėjo atšaukti medaus mėnesį, grąžinti dovanas. Tada nusprendžiau, jog turiu gyventi toliau. Taip ir padariau.

Piteris vėl žiojosi, bet Kitė papurtė galvą.

– Gana kalbėti apie praeitį. Papasakok apie savo naująjį darbą.

Toliau jie kalbėjosi apie jo darbą, apie jos darbą, aptarė bendrus pažįstamus.

Jis jautė, kad kiekvienas kąsnis – tobulo skonio, tik pamiršdavo mėgautis maistu, nes niekaip negalėjo atitraukti žvilgsnio nuo žavios moters, kurią taip smarkiai įskaudino.

O Kitė žavėjosi kiekvienu patiekalu. Net paprašė someljė paaiškinti, kaip buvo parinktas vynas prie atskirų patiekalų. Kiek jis atsiminė, ji visuomet buvo tokia – smalsi. Žmonės, paskatinti nuoširdaus domėjimosi, su malonumu kalbėdavosi su ja. Jeigu ji nebūtų pasukusi į viešuosius ryšius, būtų tapusi puikia žurnaliste.

Kilo nedidelis sambrūzdis, kai pasirodė vaikinas su fotoaparatu. Kitė nušvito pamačiusi televizijos komandą ir įkyrią jauną moterį pasišiaušusiais trumpais plaukais – ji uždavė jam labai asmeniškus klausimus. Dėl Kitės jis pasistengė atrodyti labai susijaudinęs dėl laimėto konkurso.

Toliau per vakarienę Kitė elgėsi draugiškai, tačiau išlaikė atstumą ir Piteris suvokė pasiekęs savo tikslą. Juodu vėl galėjo kalbėtis. Ji juokėsi iš jo pokštų ir domėjosi vietomis, kuriose jam teko gyventi. Durys į jųdviejų draugystę prasivėrė. Tik dabar jis suprato, kaip buvo jos pasiilgęs.

Juodu suvalgė po citrinų skonio saldėsį, išgėrė kavos ir jis pajuto, kad jiems skirtas laikas baigiasi.

– Ar tu su kuo nors susitikinėji? – neišvėręs paklausė jis. Kitė pažvelgė į jį, o akyse šokinėjo žiežirbos.

– Susitinku su daugeliu žmonių. Eime, aprodysiu tau viešbutį.

Ji ir vėl buvo viešųjų ryšių specialistė. Piteris net nespėjo mirktelėti. Kitė parodė jam kambarius, skirtus spontaniškoms linksmybėms ir žaidimams, sveikatingumo kompleksą, kur net jis pajuto norą pasidaryti pedikiūrą, biblioteką, kurioje buvo galima ne tik skaityti. Visur buvo justi erotikos dvelksmas, bet Paiper kažkaip pavyko išlaikyti eleganciją. Viešbučio interjeras ir daugybė vietų, kur poros galėjo pasislėpti ir atsiduoti geiduliui, įžiebė Piterio aistrą. Kitė ėjo priešais jį, o kojas glamonėjanti suknelė tik išryškino kūno linijas. Jis pajuto, kaip alksta jos.

Kai juodu pasiekė jo kambario duris, ji kiek atsitraukė, taip duodama suprasti, kad neketina užeiti vidun.

– Labanakt, Piteri.

Ji jau gręžėsi, kai jis suėmė ją už pečių ir privertė pažvelgė jam į akis.

– Kodėl aš negaliu gyventi toliau?

Pritrenkta ji tik sumirksėjo.

– Hmm?

– Po tavęs susitikinėjau su daugybe moterų.

– Dėkoju, kad dalijiesi tuo su manimi, bet man reikėtų…

– Nieko gero. Vos tik imdavau galvoti apie ateitį, suabejodavau, jog ta moteris per gera, kad susisietų su tokiu šunsnukiu kaip aš. Kas, jei aš spruksiu, kai jai manęs reikės?

– Tai ne mano bėda.

– Ne, bet tu esi jos dalis. Būdamas su kita moterimi, mintimis grįždavau prie tavęs. Kodėl?

– Gal dėl sąžinės graužaties?

Piteris nekantriai papurtė galvą.

– Iš pradžių ir aš taip maniau. Paskui ėmiau galvoti, jog negalėsiu gyventi toliau, kol neįsitikinsiu, kad tau viskas gerai.

– Tokiu atveju, Piteri, gali sau gyventi toliau. Mano gyvenimas tiesiog nuostabus. Gyvenu lyg svajonėje. Dėkoju, kad leidai suprasti, jog mudu – ne pora. – Ji papurtė galvą ir švelniai nusijuokė. – Tik įsivaizduok, jei būtume susituokę. Man būtų nesmagu skirtis.

Ji teisi. Turėtų būti patenkintas, kad jųdviejų išsiskyrimą Kitė vertina taip pat, kaip ir jis. Tai kodėl jos žodžiai aštriomis adatomis sminga į širdį?

Ji delnais suėmė jam veidą, pasistiebė ir švelniai pabučiavo.

– Linkiu tau gražaus gyvenimo. Mano tikrai bus nuostabus.

Kitė apsisuko ir nuėjo.

Tą akimirką lyg žaibas perskrodė jo mintis – jis aiškiai suprato savo bėdą. Jis, Piteris Garsonas, vis dar tebemyli Kitę Prestkot. Ir turi vos vieną savaitgalį, kad sugalvotų, kaip ją susigrąžinti.

Ketvirtas skyrius

Žinutė darbuotojams:

„Svajonių savaitgalio” nugalėtojas apsistojo „Karnabi” apartamentuose. Pasirūpinkite, kad jis gautų viską, ko tik užsigeis. Visus žiniasklaidos atstovus nukreipti pas Kitę.

Kitės pirštai klaidžiojo lifto mygtukais. Kambarys, kurį užsakė Kesei, šiąnakt atiteko jai. Viešbutyje ji visada turėjo drabužių persirengti ir tualeto reikmenų tam atvejui, jei užtruktų darbe ir belstis į kitame miesto gale esantį butą būtų tikra beprotybė. Tyloje visuomet būdavo laisvų kambarių. Žinoma, kai baigsis viešųjų ryšių kampanija, tokių pranašumų nebeliks. Kad ir kas nutiktų, ji privalės grįžti namo, nes kambarių reikės viešbučio svečiams.

Šiuo metu ji jautėsi per daug įsitempusi, kad liktų kambaryje viena. Be to, laukė darbas. Privalėjo surasti, kas rytoj bus jos vietoje.

Pirštai vis dar slankiojo pulteliu, kol galiausiai paspaudė vestibiulio mygtuką. Po kelių minučių Kitė įžengė į barą Erotika. Di pažvelgė į ją nuo baro, sužiuro jai už nugaros ir, supratusi, jog ji viena, klausiamai kilstelėjo antakį.

Kelias akimirkas Kitė džiaugėsi tuo, kad restoranas vis dar sausakimšas, o baras užpildytas trim ketvirčiais, nors jau vidurnaktis, o tada įsitaisė kuo toliau nuo žmonių ant baro kėdės.

Di patraukė prie baro pakeliui pasirūpindama klientais ir galiausiai išdygo priešais Kitę.

– Kur aistra degantis vaikinas? – paklausė ji. Ši mergina atrodė kaip sveikata trykštanti ūkininkė ir jos išvaizda keistai derėjo su rausvu berankoviu smokingu, kokį vilkėjo visos barmenės.

– Savo kambaryje.

– Vienas? Tikras nusikaltimas. Kai mačiau jus restorane, atrodė, jog puikiai sutariate. Jis labiau domėjosi tavimi nei tuo, kas buvo jo lėkštėje.

– Jis ne mano skonio, – trumpai atsakė Kitė.

– Žinoma. Aukštas, tamsiaplaukis, dailus vaikinas irgi ne mano skonio, – išsiviepusi tarė Di. – Tai ką tu čia veiki? Nori išgerti?

– Ar turi ko nors, nuo ko lengvai užmigčiau, bet rytoj nekankintų pagirios?

– Žinoma – migdomųjų. Kas tau yra? Atrodai įsitempusi.

Kitė liovėsi žaidusi su plaukais ir pasidėjo rankas ant kelių.

– Prašyčiau taurės baltojo vyno.

Di papurtė galvą.

– Tik ne su šia suknele.

Kitė nesusitvardė ir nusišypsojo. Di buvo vienintelė jos pažįstama barmenė, kuriai pavykdavo gėrimą paversti madingu aksesuaru.

– Nustebink mane.

– Turiu tai, ko reikia. Dangaus melsvumo martinio, – ji negailėdama šliūkštelėjo degtinės ir truputį melsvojo Curacao likerio į indą kokteiliams ruošti ir viską kruopščiai suplakė.

Kitė pasidomėjo:

– Ar matei Paiper šįvakar?

– Ne. Man regis, juodu su Treisiu anksti atsigulė. – Ji erzinamai pažvelgė į Kitę. – Atrodo, jie dažnai taip daro.

To ji ir bijojo. Be jokios abejonės, Kitė džiaugėsi, kad Paiper sutiko tokį šaunų vyruką, tik dabar jos draugė ir viršininkė vis rečiau turėjo laiko jai.

– Susirasiu ją ryte. Jei pamatysi, pasakyk, kad ieškau.

Di supylė kokteilį į taurę ir papuošė griežinėliu citrinos. Pastatė gėrimą priešais Kitę, o tada nužvelgė jos suknelę.

– Neblogas derinys.

Kitė lėtai paragavo.

– Mmm, labai skanu.

– Daug geriau nei baltasis vynas. Tik sprendžiant pagal tai, kaip tu elgiesi, prireiks mažiausiai dešimties kokteilių, kad užmigtum.

– Man tikrai labai reikia pasikalbėti su Paiper.

– Lukterėk, regis, ji kalbėjo apie savaitgalį pas Hamptonus. Ką tik prisiminiau.

Kitė įtariai prisimerkė.

– Ji nieko man apie tai nesakė.

– Man pasirodė, kad jie nusprendė staiga.

Kitė išpuoselėtais nagais barbeno į baro paviršių. Tikrai nepatikės, kad Piteris atsitiktinai tapo pirmuoju nugalėtoju. Ji, Paiper ir Piteris lankė tą pačią mokyklą, tad nereikėjo būti sekliu, kad suprastum, jog čia įsipainiojusi ir Paiper. Ji padėjo jos buvusiajam surengti jųdviejų susitikimą. Tik kodėl? Kam Paiper kišti nagus prie viso to?

– Ar galėčiau kuo nors padėti? – Di paklausė tokiu tonu, kokio, matyt, moko barmenų mokyklose. Klausimas, kuris iš tiesų reiškia: Jei nori pasikalbėti, aš su malonumu išklausysiu, o jei ne – nieko tokio.

Kitė nenorėjo užversti savo bėdų Di ant pečių, tačiau netruko sumoti, kad jauna barmenė pažįsta daug žmonių.

– Gal ir gali padėti. Ieškau partnerės, kuri pasirūpintų mūsų nugalėtoju likusią savaitgalio dalį. Tu pažįsti daug žmonių. Gal turi kokių minčių?

Di akys išsiplėtė.

– Gal iš proto išsikraustei? Tas vyrukas – tikras saldainiukas. Nejau nori jį kam nors atiduoti?

Ji vos pastebimai šyptelėjo.

– Buvau su juo šį vakarą, nes Kesė nepasirodė. Savaitgalį turiu kitų planų.

– Atšauk juos.

Kitė braukė smiliumi taurės kraštą.

– Kadaise jį pažinojau. Viskas labai sudėtinga.

Kol Di liūdnai purtė galvą, ji siurbtelėjo gėrimo.

– Su malonumu pati to imčiausi, bet visą savaitgalį dirbu.

– Nežinau, ką reikės daryti.

Di palinko į priekį.

– Ar nori dar kartą su juo susitikti?

– Ne.

– Tada nešdinkis iš čia, mat jis ką tik išėjo iš lifto.

Tyliai spygtelėjusi iš netikėtumo ir susierzinimo Kitė stvėrė rankinę ir nušoko nuo baro kėdės.

– Ačiū, pasislėpsiu virtuvėje. Pasakyk, kai jis išeis.

– Nėra laiko.

– Kur? – Kvaila taip nerimauti, bet ji nė už ką nenorėjo dar kartą su juo susitikti. Tik ne dabar. Elgėsi kaip kokia mokinukė.

– Jis ateina. Bėk!

Purptelėjusi kaip nubaidytas drugelis, Kitė metėsi prie tuščio stalelio ir, melsdamasi, kad visi baro lankytojai būtų susitelkę į savo gėrimus ir kompanionus, puolė ant kelių ir palindo po stalu.

§

Piteris jautėsi keistai sunerimęs – per daug įsitempęs, kad atsipalaiduotų ir įstengtų užmigti. Ne kiekvieną dieną sutinki moterį, kurią myli ir su kuria norėtum praleisti visą likusį gyvenimą. Labai gaila, kad to jis nesuprato prieš trejus metus, kol dar buvo su ja susižadėjęs.

Planas. Reikia plano.

Šis savaitgalis – lemiamas, jei nori susigrąžinti Kitę, ir tam reikia panaudoti kiekvieną minutę. Žinoma, Kitė mėgins jį atstumti, o jis iš paskutiniųjų stengsis jai to neleisti.

Iš baro atsklido švelnus pianino skambesys. Jis nusileido ne išgerti. Ketino pasivaikščioti. Ši vieta pakerėjo atmosfera, prieblanda ir jaukumu. Čia daug tyliau nei gatvėje. Todėl jis apsisprendė išlenkti stiklelį prieš miegą.

Užėjęs vidun pastebėjo, kad bare pilna lankytojų. Dauguma kabinų buvo užimtos. Vienoje jų porelė buvo kaip reikiant įsiaudrinusi – geriau jau tęstų, ką pradėję, savo kambaryje. Prie baro buvo kelios laisvos kėdės ir Piteris prisėdo ant vienos jų. Regis, kažkas ką tik ją atlaisvino, nes barmenė kaip tik paėmė pusiau nugertą melsvą kokteilį. Būtų galėjęs prisiekti, kad kėdė šilta nuo ankstesnio lankytojo.

Prisiminęs Kitę jis pasijuto dar vienišesnis. Juodu abu dabar turėtų būti viršuje ir mylėtis. Jis įkvėpė ir suprato, kad prisiminimą sukėlė kvepalų, kokiais Kitė buvo šįvakar pasipurškusi, aromatas.

Jos suknelė buvo tokios pat spalvos kaip kokteilis. Piteris susiraukė. Matyt, jam visai pasimaišė protas, jei visur įsivaizduoja matąs Kitę. Minutėlę. Ant taurės buvo likęs lūpų dažų atspaudas. Tokios pat spalvos kaip Kitės.

Nereikėjo būti sekliu, kad sumotum, jog ant šios kėdės ką tik sėdėjo Tylos Viešųjų ryšių tarnybos vadovė. Dar buvo galima užuosti jos kvepalus. Kokteilis pusiau nugertas, taigi ji išėjo paskubomis.

Piteris atsisuko ir apsidairė. Kitės niekur nematyti. Jos nebuvo ir restorane, nebent būtų pasislėpusi virtuvėje.

Barmenė grįžo su padėkliuku rankoje ir padėjo jį priešais Piterį.

– Ko galėčiau jums pasiūlyti, pone?

– Brendžio. Dėkoju. – Jis palaukė, kol jam atnešė gėrimą, ir pasiteiravo: – Kur nuėjo dama, kuri ką tik sėdėjo ant šios kėdės?

Barmenė greitai pažvelgė į jį.

– Nemačiau, kaip ji išėjo.

– Ir aš nemačiau, – maloniai pritarė jis. – Būčiau turėjęs su ja prasilenkti, ar ne?

Jam atsakė profesionali šypsena.

– Pone, ar jums patinka viešbutis?

– Nepaprastai. – Piteris išmėgino savo kerinčią šypseną. – Man surengė ekskursiją po jį. Labai patiko visos nuošalios vietelės… jei staiga prireiktų…

– Tyloje jų gausybė.

– Atrodo, kad visur galima rasti vieną kitą slėptuvę. – Jis dar sykį apsižvalgė. – Kur turėčiau eiti, jei staiga užsimanyčiau pabūti nuošaliau tiesiog šiame bare?

– Čia viskas yra taip, kaip atrodo, – atsakė barmenė, tačiau įdėmiau į ją pažvelgęs Piteris pastebėjo skubiai mestą žvilgsnį į tuščią staliuką. Buvo prietema, bet ne taip tamsu, kad nematytų, jog nėra kur slėptis, nebent…

– Spėju, jog po stalu pakanka vietos dviem. – Jis pasijuto daug geriau nei tada, kai Kitė ramiai paliko jį prie kambario durų.

Jeigu ji kaip pakvaišusi slepiasi po stalu, kad tik su juo nesusitiktų, vadinasi, viduje burbuliuoja emocijos. Net jei jos ne pačios geriausios.

– Nedažnai būnu po stalu, todėl nelabai žinau, – atsakė barmenė. Atrodė, jog ji neapsisprendžia, ar kviesti apsaugą, ar palaikyti jo gėrimą, kol Piteris ropos po stalu. Įdomu.

– Žinai ką, Di, – ramiai tarė jis, perskaitęs vardą ant jos kortelės, – gal įpilk man dar vieną taurę brendžio. Esu labai smalsus ir privalau išsiaiškinti, ar tilpsiu po stalu.

– Ką jūs ketinate daryti? – Barmenė nuėjo įpilti antros taurės ir Piteris suprato gavęs antrą progą.

– Ketinu pasiūlyti damai ramiai išgerti. O paskui? Dar neapsisprendžiau.

Ji skambiai nusijuokė, jam patiko šis garsas. Piteriui pasirodė, kad jie puikiai sutartų su Di.

– Apmokėti sąskaitą? – dar pasiteiravo jis.

– Šį savaitgalį mes vaišiname. Galite gauti ko tik įsigeidęs.

– Labai tikiuosi, kad tu teisi, Di. – Jis paliko dešimt dolerių arbatpinigių ir paėmė dvi taures gėrimo.

Sėkmė lydi drąsiuosius, – priminė sau, tada pasilenkė ir žvilgtelėjo po stalu.

Akies krašteliu pastebėjo, kaip švystelėjo lengvas melsvas audinys su tamsiais taškučiais. Piteris susilenkė ir nuslydo po stalu pas Kitę.

Ji atsisuko ir keistai pasižiūrėjo į jį.

– Štai, – tarė Piteris susirangydamas šalia ir tiesdamas taurę brendžio. Kitė sėdėjo nugara atsirėmusi į stalo koją lyg į medžio kamieną. Jis prisitraukė kelius prie krūtinės.

– Ačiū.

– Ieškai pamesto auskaro? – pasidomėjo jis.

Ji neatrodė nei susigėdusi, nei linksma.

– Ne.

– Hm. Slepiesi nuo ko nors?

– Panašiai.

– Matyt, jis tikras niekšas.

– Tikrai toks gali būti. – Kitė gurkštelėjo brendžio, o Piteris, stebėdamas ją, grįžo mintimis į praeitį. Kodėl brendis? Kodėl jis užsisakė brendžio? Studijų metais pirkdavosi brendžio, nors ir ne paties geriausio, ir kartu su Kite gurkšnodavo iš vienos taurės po aistringo mylėjimosi. Jam teko ragauti ir šimtą metų išlaikyto Courvoisier konjako, bet net jis neprilygo tam, kurį nulaižydavo nuo jos lūpų. Ar pilvo, krūtų ir šimtų kitų vietų – šliūkštelėdavo jai ant kūno, o tada su pasimėgavimu nulaižydavo.

Piteris gurkštelėjo iš taurės.

– Ieškojau tavęs.

– Jau radai.

Jam visai čia patiko. Jautėsi lyg tūnotų kokiame urve. Buvo girdėti muzika, švietė blanki šviesa, žmonės gėrė, kalbėjosi, juokėsi. Iš vestibiulio sklido klegesys ir pro atidaromas lauko duris prasiskverbęs gatvės gaudesys, kai grįždavo vėlyvi viešbučio svečiai ir traukdavo į lovas. Ir tikrai ne ilsėtis. Tik jis prakeiktas Svajonių savaitgalio nugalėtojas turės vienas praleisti naktį erotiškuose apartamentuose. Jei tik jam pavyks, taip tikrai nenutiks.

– Pamiršau tau atiduoti sąrašą, – pranešė jis.

– Sąrašą? – jos balsas buvo duslus ir keistas, o jo neapleido nuojauta, kad ji bijo. Kai juodu buvo viešumoje ir ji vykdė viešųjų ryšių kampaniją, galėjo pasislėpti už darbo, bet dabar, pričiupta po stalu, negalėjo nuslėpti, kokie stiprūs jausmai ją kamuoja. Deja, ji bjaurėjosi juo. Vis dėlto Piteriui tai atrodė geriau nei tas mirties bučinys kiek anksčiau ar padėka už tai, kad ją paliko.

– Tai sąrašas dalykų, kuriuos norėčiau rytoj nuveikti. Pamaniau, kad galėtume pradėti nuo Metropoliteno.

Ji atrėmė galvą į vienintelę stalo koją, lyg būtų iškylavusi gamtoje.

– Vis dar privalau surasti tau partnerę likusiam savaitgaliui. Vos tik surasiu, aš…

Ji pasisuko, o jos plaukai net tamsoje sužaižaravo auksu.

– Ar minėjai Metropoliteną?

– Taip.

– Turi galvoje Metropoliteno meno muziejų?

– Teisingai. Man nereikia kitos moters. Noriu tavęs.

– Tai neįma…

– Viskas, ko tik užsimanysiu. Štai ką man žadėjo. Noriu šeštadienį praleisti su ta pačia moterimi kaip ir penktadienio vakarą. Ar tai tau kelia nepatogumų?

– Tiesą sakant, taip, – Kitė atsakė pakuždomis tarsi bijodama, kad baro lankytojai gali nugirsti.

Suknelės viršus, meiliai prigludęs prie kūno, plazdėjo lyg drugio sparneliai. Matyt, širdis šuoliavo it pabaidytas žirgas. Vieną šviesių plaukų garbaną ji nerimastingai suko ant piršto. Ar taip jaudinasi dėl to, kad jis šalia? Ko ji bijo? Kad subyrės į tūkstančius gabalėlių, jei tik jis prisilies prie jos?

Piteris taip geidė prie jos prisiliesti, kad net degė pirštų galai.

Kitė prisitraukė kelius ir apgaubė juos suknele. Jis ištiesė ranką ir apkabino jos koją, prie pat kulkšnies. Oda buvo švelni ir šilta. Vos tik jis ją palietė, Kitė pašoko ir galva trenkėsi į kietą medinį stalą.

– Ką darai?

– Tikrinu, ar verčiu tave nervintis.

Jie spoksojo vienas į kitą net nemirksėdami, o tarp jų pašėlusiu greičiu zvimbė šimtai neišsakytų žodžių. Buvo savotiškai jauku, o kartu kvaila lindėti po stalu ir geisti šios moters kiekviena savo kūno ląstele. Kaip tik taip jis ir jautėsi.

Piteris nepaleido jos kojas, o ji nepamėgino nustumti jo rankos.

– Duok savo sąrašą, – sukuždėjo ji vos gyva. – Pasirūpinsiu, kad rytdienai viskas būtų paruošta.

Jis prisimerkė ir pasislinko dar arčiau.

– Ir tu būsi mano partnerė?

– Kaip pats sakei, padarysiu viską, ko pageidauja klientas. – Kitė sužaibavo į jį. – Išskyrus…

– Žinau, – neleido jai užbaigti minties Piteris. – Išskyrus tai.

Piteris įveikė paskutinius kelis juos skyrusius centimetrus ir pabučiavo. Labai švelniai. Jo akys užsimerkė, o burna ragavo tokį pažįstamą brendžio skonį ant jos lūpų.

Kitė neatsitraukė, netrenkė jam. Ji nieko nedarė. Išliko rami, tarsi negalėtų nuspręsti – atsakyti į bučinį ar ne. Jei jis ko nors ir išmoko su moterimis, tai kantrybės. Todėl Piteris neskubino įvykių, nors ir neatsitraukė nuo jos. Tiesiog lūpomis mylavo jos burną, kol pajuto, kaip ji atsipalaiduoja. Lūpos prasivėrė ir įsileido jį. Netrukus pajuto, kaip po jo pirštais atsipalaiduoja jos blauzdos raumenys.

Jis prasmuko į jos burną, kuri atrodė tokia pažįstama ir kiek kitokia. Šią moterį jis pažinojo beveik visą gyvenimą ir pabėgo nuo mylinčios sielos draugės, su kuria pasielgė kaip su nereikalinga pora kojinių. Troško pasakyti jai, kad visada mylėjo ir karštai tebemyli ją, bet negalėjo. Net būdama šalia Kitė nervinosi, o išgirdusi prisipažinimą skuostų dar toliau, nei jis buvo pabėgęs. Kitei patiko varžytis. Kai jis supanikavo, spruko į Aziją. Jei ji bėgtų nuo jo, Piteriui tektų nusipirkti raketą, galinčią nuskristi iki Marso.

Staiga jis pajuto, kaip ji atsako į bučinį. Ir jo gyslomis ėmė tekėti ne kraujas, bet gryna aistra. Piteris troško ją užvaldyti tiesiog čia, o tada nusinešti į kambarį ir visą savaitgalį praleisti ant durų užkabinus lentelę Netrukdyti.

Ramiau, ramiau, – priminė pats sau. Jis padėjo gėrimą ant kilimo, o tada susirado jos taurę. Paėmė iš paklusnių jos pirštų ir pastatė ant grindų. Atsilaisvinę pirštai paniro į jo plaukus, o bučinys degė tokiu pat noru kaip kadaise. Nuostabu. Ranka, taip kantriai laukusi ant jos blauzdos, ėmė lėtai kilti aukštyn. Pasiekė kelius, bet Kitė laikė juos tvirtai suspaudusi. Todėl pirštai nuslydo po suknele užčiuopdami lygią šlaunų liniją. Ji staigiai įkvėpė ir Piteris pajuto, kokia kova vyksta joje. Ji geidė jo ir kartu nenorėjo. Ko gi jis tikėjosi? Juk taip ją įskaudino. Jei ketina atgauti pasitikėjimą, pirmiausia neturėtų taip kvailioti po stalu. Tačiau jos šlaunų oda buvo tokia švelni ir lygi, skleidžianti gundančią šilumą ir viliojanti prisiglausti nepaisant sveiko proto balso.

Tik kartelį. Palies ją tik vieną kartą. Kitės keliai neprasiskyrė, bet ji ir nemėgino jo atstumti, o rankos kovojo su marškiniais trokšdamos pasiekti jo kūną. Kad ir kaip jų santykiai nenusisekė, seksas visuomet būdavo nuostabus.

Piteris leido savo pirštams dar kiek priartėti prie kaitros šaltinio ir pajuto, kaip ji ima atkakliau priešintis. Rankos ant jo nugaros susigniaužė į kumščius, o nagai susmigo į odą.

– Nesipriešink, brangioji. Nesipriešink, – sušnabždėjo jis prie pat jos lūpų.

– Tu niekše, – žemu, prislėgtu balsu iškvėpė ji, o keliai prasiskyrė.

– Atleisk, – pašnibždom atsakė ir Piteris. – Norėčiau grįžti atgal.

Piteris gėrė nuo jos sklindantį karštį, geismą, nors ir suprato, jog ji nenori taip jaustis.

– Mes niekuomet negrįšime atgal, – tyliai atsakė Kitė.

Tie, kas sako, jog meilė akla, klysta. Akla ne ji, o geismas. Piteris geidė jos lyg kenčiantis troškulį lašo vandens, bet jį sustabdė meilė.

Kitė teisi. Jie negali grįžti atgal. Tačiau gali viską pradėti iš pradžių. To jis labai tikėjosi.

Jokiam vyrui nepavyktų užkariauti svajonių moters myluojant ją po stalu. Jis gaus ją tik perėjęs pragarą, jei tiesą byloja pasakos, dainos ir Įlmai.

Jis leidosi jos liečiamas dar kurį laiką – taip ištęsė kančią ir leido sau liesti ją sunkiai atsispirdamas pagundai prasmukti jai po kelnaitėmis. Jo pirštai nuslydo švelnia kaklo oda, kol pasiekė skruostą. Bučinio kaitra priblėso, liko tik šiluma ir švelnumas.

– Eime į mano kambarį. Kai pirmą kartą su tavimi mylėsiuosi, man prireiks viso kambario ir daug daugiau nuošalumo.

Ji papurtė galvą, tarsi aplinkui zvimbtų bitė.

– Pirmas kartas buvo maždaug prieš šešerius metus. Ir viskas baigėsi ne taip jau šauniai.

– Dabar mes kitokie ir tai bus pirmas mūsų – geresnių – kartas.

Ji prunkštelėjo. Piteris neketino veltis į kvailus ginčus tūnodamas po stalu, todėl atsuko jai nugarą ir išlindo iš po stalo. Atsistojęs vos neatsitrenkė į sportiškai atrodantį jaunuolį ir į šokėją panašią jo palydovę.

Piteris suvokė, kad marškiniai išlindę iš kelnių ir jis atrodo gerokai apsiglamžęs. Šalia jo išdygo Kitė. Ji atrodė seksuali, susimąsčiusi ir piktoka.

– Oho, – švilptelėjo jaunuolis ir pasilenkė. – Kas ten vyksta?

Jis išraiškingai pajudino klubus, o jo mergužėlė sukikeno.

– Ši vietelė smagi.

– Jūs teisūs, – atsakė Piteris. – Taip čia ją ir vadina – Smagioji vietelė. Prašom, mes jums ją sušildėme.

Įtūžusi Kitė sušuko:

– Piteri!

Tuo metu dėl sekso pakvaišusi porelė jau rangėsi po stalu. Piteris pasilenkė.

– Ko gersite? Perduočiau jūsų užsakymą barui.

Penktas skyrius

– Apsipirkti? Jis nori vaikščioti po parduotuves? – suklykė Kitė, it patrakusi lakstydama savo kambaryje su telefonu prie ausies ir priblėsusia šypsena.

– Mieloji, nusiramink, – tarė Paiper. Jos balsas atrodė per daug patenkintas ir ramus, nors ir buvo pažadinta pirmą valandą nakties. – Nesuprantu, apie ką tu kalbi. Be to, ką tik sutrukdei patį nuostabiausią seksą mano gyvenime.

Nieko nuostabaus, kad ji atrodė tokia patenkinta. Puikus seksas. Kitė kaip tik stengėsi apie tai negalvoti, juolab kai pati galėjo juo mėgautis tiesiog šią akimirką, jei tik būtų pakilusi į aštuonioliktą aukštą. Tas nuostabus kambarys ir juodu su Piteriu jame… Velniai griebtų, reikia liautis. Be to, šią akimirką ji buvo per daug įniršusi, kad galėtų pas jį eiti. Piterio sąrašas virpėjo jos rankoje, kai ji įniršusi trypė ištaigingą kilimą.

– Atsiprašau, kad nutraukiau nuostabų seksą, bet mane pasiekė gandai, kad anksti ryte išvažiuoji pas Hamptonus. Mums nebūtų pavykę pasikalbėti.

– Manau…

– Taip Piteris Garsonas įsivaizduoja tobulą dieną, – nesiklausydama, ką jai nori pasakyti, žodžius lyg žirnius bėrė Kitė. – Metropoliteno muziejus, po jo – iškyla Centriniame parke ir pasivaikščiojimas po parduotuves. Vėliau jis nori grįžti į viešbutį ir pasimėgauti grožio procedūromis. O galiausiai – Brodvėjus ir spektaklis Myliu tave, mažute.

– Jis nominuotas keliems Tony apdovanojimams, be to, tu pati mirtinai norėjai jį pamatyti.

Kitė sugriežė dantimis.

– Būtent. Kaip, po perkūnais, Piteris galėjo tai žinoti?

– Ko dar jis pageidauja?

– Vakarienės ant vidinio kiemo stogo. Po jos – šokių.

Pasigirdo kiek prikimęs Paiper juokas.

– Jis arba gėjus, arba mėgina palenkti tave savo pusėn.

Švelnus jųdviejų pasistumdymas po stalu įrodė, kad jis nepakeitė orientacijos.

– Tas niekšas nori mane papirkti. Pažįstu jį. Piteris niekuomet nesirinktų viso to. Tai mano tobula diena, ne jo. Ką, po galais, man daryti?

– Paklausyk, mieloji, kai vyras pasiryžęs padaryti viską, ką tu taip mėgsti, belieka jį nubausti. Mėgaukis muziejumi, priversk jį valandų valandas praleisti drabužių galerijose. Pareikalauk, kad abu pietums užsisakytumėte tik vaisių salotų. Patampyk po suknelių parduotuves. Priversk pasidaryti veido masažą. Ne tik pažiūrėkite spektaklį, bet ir aptarkite, kaip jis po jo jaučiasi. – Paiper nusijuokė žemu piktą lemiančiu juoku. – Jei jis visa tai iškęs, nuoširdžiai manau, jog turėtum jam atleisti.

– Juk jis beveik sugriovė mano gyvenimą.

– Taip, tu teisi. Ir ką aš sau galvojau? Priversk jį pasidaryti braškių veido kaukę. Ir nusidepiliuoti kojas karštu vašku.

– Tu viską žinojai, ar ne?

Pasigirdo tylus atodūsis. Tai buvo bjauriausia dalis.

– Turėtum būti mano draugė.

– Aš ir esu tavo draugė. Visada būsiu. Gal ir klydau nesakydama tau, jog laimėjo Piteris. Nežinau. Man atrodė, kad tau reikia kažkaip atsisveikinti su neįvykusių vestuvių gyvenimo etapu. Bent kartą pasikalbėti su vaikinu ir iškloti jam, kaip jis tave įskaudino.

– Bet tu mane pakišai!

Kurį laiką abi tylėjo.

– Tikrai? Mes abi skaitėme dalyvių pasakojimus. Man atrodo, jis laimėjo sąžiningai. Aš tik nuslėpiau laimėtojo vardą. Piteris užrašė savo fantaziją ir ji tave sujaudino.

– Gal ir taip, bet dabar įstrigau su juo visam savaitgaliui.

– Ir galėsi daryti tai, ką labiausiai mėgsti. Žinai, man nepaprastai sunku tave užjausti dėl to. Mmm. – Kitė suprato, kad draugės dėmesys nukrypo kitur. – Ak, Treisi, liaukis…

– Geriau tau nebetrukdysiu. – Kitė mažiausiai pasaulyje norėjo klausytis, kaip Paiper su Treisiu myluojasi.

– Myliu tave, – pasakė Paiper, tik neaišku kam – Kitei ar Treisiui, todėl Kitė paspaudė mygtuką ir baigė pokalbį.

Ji susmuko ant lovos ir dar sykį peržvelgė sąrašą. Ką gi, Piteris mėgina jai gerintis.

Ji atidžiai perskaitė kiekvieną punktą ir turėjo pripažinti – jei jis nemėgina jos palenkti savo pusėn, tai dėl kažkokios priežasties stengiasi labai pamaloninti.

Kodėl ji jaučiasi tokia suirzusi? Kitė žnektelėjo ant lovos ir įsmeigė žvilgsnį į lubas. Paiper iš dalies teisi. Buvo malonu vėl pasimatyti su Piteriu. Buvo gera žinoti, kad jis jaučiasi blogai dėl sužlugdytų vestuvių. Matyt, tai, jog mėgina su ja suartėti, yra savotiškas atsiprašymas.

Deja, Kitė nemelavo. Sudaužyta širdimi pasiekė daug daugiau nei būtų padariusi ištekėjusi. Kitė visas jėgas galėjo skirti karjerai ir jai labai sekėsi. Ji buvo laikoma keistoka, bet drąsia moterimi. Atkreipti žiniasklaidos dėmesį Manhatane ne taip paprasta.

Ką gi, ji nesigaili ir vėl susitikusi su Piteriu. Mintis, jog galėtų ir vėl mylėtis su juo, neatrodė atgrasi. Kvailiojimas bare labai akivaizdžiai parodė, kad jos kūnas reaguoja į jį kaip anksčiau. Nuostabu. Tai ką ji veikia čia viena, kai patrauklus vyriškis kvietėsi ją į savo kambarį?

Kitė suprato, kad sėdi viena Tylos viešbučio kambaryje, nes jai baisiai nepatinka mintis, kad ji nebekontroliuoja padėties. Buvo įpratusi viską organizuoti. Ji niekada nesėdėjo sudėjusi rankų ir nelaukė, kol vyras ją pakvies. Dabar ji – tik atsarginė partnerė; Piteris gali įteikti pageidavimų sąrašą ir ji turi paklusniai jį lydėti visur, kur šis užsimanytų, lyg būtų gidė.

Sveiki atvykę į Metropoliteno muziejų, sere.

Būkite pasveikinti Centriniame parke, pone Garsonai.

Vienintelis erotikos viešbutis „Tyla” sveikina jus, Piteri.

Vos tik Piteris pravėrė Karnabi apartamentų duris, ji neteko pusiausvyros ir paleido vadžias iš rankų. Kitei tai labai nepatiko. Tai ji privalo viskam vadovauti. Jai nebūdinga baugščiai slėptis po stalu.

Kitė taip greitai atsisėdo lovoje, kad net apsvaigo galva. Kai kurių dalykų paaiškinti neįmanoma.

Juos reikia parodyti.

Ji uždėjo ranką sau ant krūtinės. Kitė suprato žinanti nepriekaištingą būdą, kaip tai jam pasakyti.

Ar pajėgs įgyvendinti savo sumanymą? Velniai griebtų, taip! Ji pakilo nuo lovos, paėmė lagaminėlį ir ėmė raustis, kol rado ko ieškojusi. Dokumentas gulėjo raudoname segtuve. Kitė dar kartą jį perskaitė, linktelėjo ir paskambino naktinės pamainos vadybininkui.

– Parduotuvė jau uždaryta, bet man reikia į ją pakliūti.

Nesunkiai pavyko gauti tai, ko reikėjo, ir ji suprato, kad užtenka žengti pirmą žingsnį – dabar jos niekas nesustabdys.

§

Piteris abejingai spaudė televizoriaus pultelio mygtukus, o ekrane mirgėjo vis kitas kanalas.

NBA krepšinio varžybos nepatraukė dėmesio. Kaip čia yra, kad žinios niekada nebūna įdomios?

PornograĮjos kanalai jo irgi nedomino, nors Paiper pasirūpino, kad viešbučio svečiai galėtų rinktis iš labiausiai ištvirkusių programų.

Reikia pasikeisti kambarį. Jam žadėjo duoti viską, ko tik užsimanys. Dabar jis mažiausiai norėjo būti vienas pačiame jausmingiausiame kambaryje, kokį tik kada yra matęs. Tiesiog apgailėtina.

Žinoma, galėtų nusileisti žemyn ir susirasti ką nors, kas su dideliu džiaugsmu pasidalytų su juo visais apartamentų pranašumais, tik Piteriui nereikėjo bet ko.

Jis troško Kitės. Taip stipriai jos geidė, kad ėmė mausti kūną.

Jeigu ji nori jį nubausti už praeitį, nėra geresnio būdo nei leisti prie jos prisiliesti, paragauti, o tada atstumti. Tiesa, jis nusipelnė bausmės. Deja, sąžinės graužatis nepadės užmigti lyg mergina pasidabinusioje lovoje.

Ledas kibirėlyje prie vonios jau seniai ištirpo. Piteris žinojo, kad pro grindis siekiančius langus iš išorės nieko nematyti, bet jis vis viena jautėsi lyg vitrinoje – tarsi visas Manhatanas matytų, kad jis vienut vienas šioje sekso karalystėje. Jis net nesivargino nusirengti. Tik nusimovė kojines. Atrodė kaip vyrukas, per klaidą iš biuro patekęs į prašmatnų viešbučio kambarį.

Velniai nematė. Padirbės. Jeigu jau neketina miegoti, gali padaryti ką nors naudingo.

Piteris išjungė televizorių, susirado lagaminą ir išsitiesė puošnioje lovoje su ne mažiau dailiomis pagalvėlėmis. Paskleidė ant lovos popierius, o ant kelių pasidėjo kompiuterį.

Rinkodaros kompanija pakvietė jį būti viceprezidentu. Tai buvo garsi įmonė ir jis ketino pritrauki kelis tarptautinius klientus. Piteris planavo prisivilioti ir kai kurias kompanijas iš Niujorko. Nusižiūrėjo keletą taikinių: kai kuriuos pasiekti buvo įmanoma, o kai kurie tik pakurstys kovinę dvasią. Piteriui patiko dirbti lėtai. Jis niekada nevogdavo klientų, bet leisdavo patiems įsitikinti, kad jo įmonė – logiškas kitas žingsnis.

Pažvelgęs pro viešbučio langą, pamatė priešais plytintį miestą. Jis ras čia sau vietą. Daug dirbo ir neketino visko paleisti vėjais.

Piteris sklaidė tyrimo ataskaitą ir kompiuteryje žymėjosi pastabas, kai pasigirdo beldimas į duris. Jis pažvelgė į laikrodį šalia lovos. Kambarių tarnyba antrą valandą nakties? Vargu.

Jis mėgino save raminti galvodamas, kad turės susitikti su kokiu sekso ištroškusiu idiotu, kuris supainiojo kambarius, bet širdyje virpėjo vos užčiuopiama viltis. Piteris padėjo kompiuterį ir basas nušlepsėjo prie durų.

Išgirdus beldimą į duris pašoko jo širdis, o pamačius už durų stovinčią moterį, pašoko kai kas kita.

Jos šviesūs ilgi plaukai buvo madingai susukti į kuodą. Juoda suknelė labiau išryškino nei slėpė. Ji baigėsi aukščiau kelių atidengdama nuostabiai dailias kojas, aptrauktas plonytėmis juodomis kojinėmis ir apautas blizgančiais juodais aukštakulniais. Kaklą buvo apsivijęs ilgas perlų vėrinys. Kitės makiažas buvo beveik toks pat kaip anksčiau, tik lūpos atrodė kitaip. Piteris nenumanė, ar lūpų dažai gali padaryti jas tokias raudonas ir žvilgančias.

– Galiu užeiti? – ramiu, ryžtingu balsu pasiteiravo ji.

Kur dingo moteris, dar visai neseniai tūnojusi po stalu, kad tik su juo nesusitiktų? Kur moteris, pavertusi niekais jo pastangas?

Tai tikrai ne ji buvo įbedusi į jį tą šaltą, ledo karalienės žvilgsnį.

Neįstengdamas išspausti nė garso, Piteris tik plačiau pravėrė duris ir pasitraukė. Ji prasmuko vidun, o jis nepajėgė atitraukti akių nuo lėtai siūbuojančių klubų. Kitė stabtelėjo, kurį laiką žvalgėsi po kambarį, o tada dingo kitame kambaryje. Tai buvo darbo kambarys. Ką ji daro?

Netrukus ji pasirodė nešina kėde stačia atkalte. Pastatė ją prie tamsaus lango ir pasuko taip, kad sėdintysis žvelgtų į kambarį. Nieko nesakydama pirštu dūrė į kėdę.

Tik dabar jis susivokė, kas vyksta. Jo fantazija.

Akimirką Piteris dvejojo. Rašydamas visą laiką galvojo, kaip patraukti Kitės dėmesį ir priversti ją išrinkti jį nugalėtoju. Užrašyta ant popieriaus lapo jo svajonė atrodė visai šauni. Dar ją galima būtų šnabždėti į ausį prisidengus nakties tamsa. Tik ar norėtų tapti jos dalimi? Piteris ėmė tuo labai abejoti.

Regis, Kitei tai buvo nė motais.

Kai jis nepuolė vykdyti nurodymo, jos antakiai šovė į viršų. Jį apėmė negera nuojauta, kad jei tuojau pat neklestelės ant kėdės, galės stebėti, kaip ji grakščiai išeina pro duris.

Piteris priėjo prie kėdės. Atsisėdo. Pajuto, kaip vilnonė kelnių medžiaga tampriai apglunda jo erekciją. Gal visai ir norėtų sudalyvauti šiame vaidinime.

Kitė priėjo prie valdymo pulto, paspaudė kelis mygtukus: prigeso šviesos ir pasigirdo tyli, aistringa muzika. Piteris liko sėdėti. Jis nujautė, kad ji nekvies jo šokti.

Kitė jį ignoravo. Ji išdidžiai nužingsniavo, taip senoji Kitė Prestkot nė už ką nebūtų ėjusi. Piteris susimąstė, kas gi jai nutiko per pastaruosius trejus metus. Gal ir neturėjo teisės klausti, bet jam tai nedavė ramybės.

Kitė sustojo priešais veidrodį. Lėtai pakėlė rankas ir susirado suknelės užtrauktuką ant nugaros. Jų akys susitiko veidrodžio atspindyje ir sustingo. Viešpatie, ji kėdę pastatė taip, kad Piteris matytų ją iš visų pusių. Ką gi, akivaizdu, jog Kitė skaitė jo fantaziją ir tai – jo svajonių savaitgalis, o ji bus pagrindinė aktorė. Tik kodėl jo neapleido nuojauta, kad Kitė nukryps nuo scenarijaus?

Žinoma, jis neketino jos stabdyti. Tik ne tada, kai jos pirštai suėmė užtrauktuko liežuvėlį ir kankinamai lėtai ėmė slysti žemyn. Jis girdėjo, kaip užtrauktuko dantukai galiausiai pasiduoda. Jis šią akimirką jautėsi labai panašiai. Lyg pakerėtas stebėjo plačiai prasižiojančią užtrauktuko burną. Kitė kiek palenkė galvą į šoną, kad plaukai nepatektų į jo nasrus. Suknelės kraštai prasiskyrė atidengdami baltos lygios odos lopinėlį. Nuo to vaizdo Piterio oda pašiurpo.

Sėdėti ramiai buvo tikra kančia, kaip jis ir įsivaizdavo kurdamas šią kvailą fantaziją.

Ji neskubėdama nužvelgė jo kūną ir lūpose pasirodė vos matoma šypsena. O taip, ji žinojo. Tačiau jos pirštai toliau ramiai ir lėtai traukė užtrauktuką, lyg prieš akis būtų dar visa naktis. Tai nebuvo striptizas. Atrodė, kad pro langą stebi nusirengiančią moterį. Ji žino, kad yra stebima, bet nekreipia į tai dėmesio, bent tol, kol jis žaidė pagal taisykles ir liko sėdėti ant kėdės.

Per nugaros vidurį pasirodė nėriniuota juoda juostelė. Tai gundė daug labiau nei visiškas nuogumas. Ji buvo tikra erzinanti pagunda. Apie tai jis ir rašė, o Kitė viską puikiai suprato. Suprato, kaip tai erotiška.

Suknelė slystelėjo dar žemiau ir apmirė ties klubais. Piteriui ėmė dilgčioti delnai, taip norėjosi prie jos prisiliesti.

Kelnaitės buvo ne visai tokios, kokių jis tikėjosi. Jos buvo ne su juostelėmis, bet plonytės, permatomos ir lyg šešėlis dengė standų užpakalį. Kitė pasisuko laikydama suknelę prie pat smakro. Dabar veidrodyje atsispindėjo jos nugara, o jis žiūrėjo į ją iš priekio.

Jis tikėjosi tolesnės kančios. Įsivaizdavo, kaip suknelė centimetras po centimetro slysta kūnu. Kitė nustebino jį dar kartą. Paleido suknelę ir ši myluodama kūną purptelėjo prie kojų. Piteris galėtų prisiekti, jog girdėjo slystančios medžiagos šiurenimą.

Žvelgdama į jį pro pusiau užmerktas akis ji žengė žingsnį, o suknelė liko susisukusi ant grindų. Kitė žengė link jo. Krūtys prisirpusios ir standžios. Jos kankino, erzino jį. Ar ji visada buvo tokia seksuali? Jis prisiminė, kad Kitė mėgo linksmintis lovoje, buvo pasiruošusi naujovėms, o entuziazmas kompensuodavo įgūdžių stoką. Piteris priminė sau, jog šis striptizas – ne jos, o jo mintis.

Gal kelnaitės ir nebuvo tiksliai tokios, kokias jis įsivaizdavo, bet permatomas juodas šilkas atrodė nepaprastai erotiškai. Standūs speneliai tamsavo po juodo šilko liemenėle, o kelnaitės buvo skirtos ne paslėpti, bet sužadinti vaizduotę. Kojines prilaikė juodi plonyčiai dirželiai. Piteris negalėjo atplėšti akių nuo lopinėlių baltos odos virš juodų kojinių. Ji atrodė kaip grynas geismas su aukštakulniais.

Priėjusi artyn pasisuko ir atsistojo taip, kad jis matytų aukštą, liauną siluetą. Atlošė galvą, o kaklas atrodė it daili, ilga, lenkta linija, galinti priversti dailininką verkti. Kitė pakėlė rankas ir sunėrė jas už galvos. Nuo šio judesio pakilo krūtys ir užbaigė tobulą siluetą. Kiek, jos manymu, jis dar įstengs sėdėti nieko nedarydamas?

Ji pasileido plaukus ir jie kaskadomis nusileido ant pečių. Kitė papurtė galvą ir auksinės sruogos lyg šydas apgaubė pečius. Tik dabar ji baigė savo kelionę prie jo.

Piteris nedrįso ištarti nė žodžio. Baiminosi, kad menkiausias garsas išsklaidys magiją. Ji pasilenkė ir iš už kojinių krašto išsitraukė balto popieriaus lapą. Kai jį išlankstė, jis pamatė spausdintą tekstą.

Kitė žengė dar kelis žingsnius ir sustojo prie pat jo šono. O tada pasilenkė prie jo. Piteris užuodė jos kvapą, tą patį, kokį šį vakarą jau uodė. Tik dabar pajuto dar vieną atspalvį – žemišką ir nepaprastai moterišką. Jos lūpos priartėjo prie jo ausies ir jis juto karštą kvėpavimą. Kitė ėmė skaityti švelniu, ramiu balsu:

Man sunku išsėdėti ant kėdės. Geriau jau ji mane prie jos pririštų, tada nereikėtų taip savęs tramdyti. Pakanka vieno žvilgsnio – ir aš sustingstu. Matau ją, užuodžiu ir mintis, kad negaliu jos nei paliesti, nei paragauti, nei užvaldyti, lėtai ir skausmingai mane žudo.

Šeštas skyrius

– Atpažįsti žodžius? – taip pat erzinamai ramiu balsu paklausė Kitė.

– Ta… – jos pirštas užspaudė atsakymą. Piteris sunkiai nurijo ir tylomis linktelėjo.

– Tu juos parašei. – Kitė sujudėjo ir jis pajuto nuo jos kūno sklindančią šilumą. – Ar pameni, ką rašei toliau?

Jis dar sykį linktelėjo, bet ji vis viena perskaitė. Piteris matė, kad tai ją kaitino ne mažiau nei jį.

Ji beveik nuoga, kūną dengia tik menki apatiniai drabužėliai. Prieina prie manęs ir pražergia man kojas.

Jis įtemptai sekė kiekvienas jos judesį. Kurį laiką Kitė stovėjo priešais tokia savimi pasitikinti ir seksuali, pražergtomis kojomis. Visa poza aiškiai rodė, kas čia dominuoja. Tik čaižė jį ne botagėliu, o jo paties žodžiais.

Piteris pajuto, kaip ji praskečia jo kojas ir rankomis įsiremia jam į šlaunis. Ten, kur jų kūnai susilietė, oda ėmė degti. Jos kūnas vos juntamai virpėjo. Kitė palinko priekin, o jos plaukai lyg šviesios užuolaidos uždengė jam veidą ir lūpos dar kartelį priartėjo prie ausies:

Taip, galų gale. Atriša kaklaraištį, šis nuslysta apykakle žemyn, ir dar nespėjus susigaudyti, ką ji sumanė, užriša juo man akis.

Rašydamas šiuos žodžius Piteris nemanė, kad teks tai įgyvendinti. Jis tetroško patraukti Kitės dėmesį, sukurti fantaziją, kuri būtų ir erotiška, ir skoninga. Tokį jis įsivaizdavo esant Paiper viešbutį. Jam ir į galvą nešovė, kad Kitė stovės apžergusi jį ant viešbučio kėdės. Jos kvapas, prisilietimai buvo tokie pažįstami ir visiškai nauji. Piteris juto, kaip jos plaukai kutena jam veidą. Juodu buvo atsisukę vienas į kitą veidu, bet kiek per toli, kad galėtų bučiuotis.

Kitė suėmė kaklaraištį, kurį jis neapdairiai buvo palikęs kaboti ant marškinių, ir erzinamai lėtai nutempė nuo kaklo. Jis dar mėgino protestuoti. Godžiai žvelgė į jos kūną, kaip troškulio kankinamas keliautojas tempiamas nuo vandens po pirmųjų gurkšnių. Jo pasaulis aptemo. Vėsi, slidi kaklaraiščio medžiaga uždengė akis. Netekus regėjimo paaštrėjo kiti pojūčiai. Piteris juto jos šlaunis, tvirtai prisispaudusias prie jo, girdėjo greitą, negilų kvėpavimą, užuodė odos kvapą ir moterišką paslaptingumą.

– Ne, – sakau aš. Noriu ją matyti, tačiau išgirstu tylų juoką. Pajuntu, kaip ji suima mano rankas ir leidžia ją paliesti, nusegti liemenėlę. Vos įstengiu kvėpuoti, taip noriu ją pamatyti. Jaučiuosi taip, lyg pažinočiau šią moterį visą gyvenimą, nors niekada nebuvau jos sutikęs. Pirštai liečia jos odą, juntu nuo jos srūvantį karštį. Susirandu pačias intymiausias jos vietas ir suprantu: ji manęs irgi geidžia. Ar ji leis ją mylėti? Nežinau. Jaučiuosi it purtomas agonijos, bet spręsti turi ji.

Paskutiniai žodžiai vis dar virpino orą. Apgaubtas neperregimos tamsos jis nematė jos veido ar akių išraiškos. Ar leis ją mylėti, o gal tik kankins?

– Kite, aš…

– Paliesk mane, – sukuždėjo ji.

Nereikėjo prašyti antrą kartą. Jis ištiesė rankas ir pirmiausia palietė krūtis. Išgirdo, kaip ji aiktelėjo. Jo pirštai atkartojo jų formą. Buvo girdėti, kaip po jais šiugžda šilkas. Jis susirado kietus spenelius ir Kitė staigiai įkvėpė. Ji sukrutėjo ir Piteris pajuto jos plaukus sau ant veido. Užuodė lūpų blizgio kvapą, o prieš akis iškilo svaiginančių lūpų paveikslas.

– Kas bus toliau? – sukuždėjo ji. – Jis išgirdo glamžomo popieriaus šlamesį. – Ar ji leis mylėti? – jos balsas buvo prikimęs, seksualus. – Nežinau ir tai mane žudo. Viskas priklauso nuo jos – tai jos pasirinkimas, jos sprendimas. Ji viskam vadovauja.

Piteris klausėsi savo paties žodžių ir susizgribo, jog Kitė pridėjo kai ką nuo savęs. Rašydamas net nenumanė, kaip jam nepatiks visiškai atsiduoti į kieno nors rankas. Ypač moters, kuri griežia ant jo dantį. Negalėjo nuspėti, koks stiprus geismas užvaldys, kai jam ant kelių atsisės moteris, kurią kadaise mylėjo ir tebemyli iki šiol.

Tai, ko negalėjo pamatyti, Piteris įsivaizdavo. Juodos šilkinės kelnaitės tampriai apglėbusios jos kūną, o pro jas prasišviečia jos moteriškos paslaptys.

Kitė jį pabučiavo. Piteris nematė, kaip ji pasilenkė, todėl prisilietus drėgnoms, geidulingoms lūpoms pasijuto taip, tarsi bučiuotųsi pirmą kartą gyvenime. Jis palinko į ją visu kūnu, o ji truputį atsitraukė. Jo pirštai atsegė liemenėles sagtį ir nuostabios krūtys užpildė delnus.

Kitė kovojo su jo marškiniais. Ranka perbraukė apnuogintą Piterio krūtinę, pilvą, o tada ėmėsi diržo ir užtrauktuko. Tuo metu jo pirštai susirado jos kelnaites. Vos tik jie palietė drėgme ir karščiu pulsuojantį tašką, Kitė suvaitojo. Nebeįstengdamas elgtis subtiliai, jis sukišo ranką jai į kelnaites. Jam mirtinai reikėjo ją pajusti – tokią švelnią, lygią ir pasiruošusią.

– Leisk man, – suvaitojo jis, – leisk tave mylėti.

– Taip.

Ant kėdės jiems nebeliko vietos – Piteris paskubomis mėgino iššokti iš kelnių, o Kitė – numauti jam trumpikes. Juodu nugriuvo ant grindų, užtiestų minkštu, ištaigingu kilimu.

– Man labai labai reikia tave pamatyti, – sudejavo jis.

Kitė dar sykį jį pabučiavo, užsirito ant jo ir apžergė. Siaubingai ilgą akimirką ji nieko nesakė, o Piteris pamėgino pažiūrėti į save jos akimis – tįso ant grindų beveik nuogas, su kaklaraiščiu ant akių. Visu kūnu pajuto jos žvilgsnį. Žinoma, jis galėjo tiesiog nusirišti kaklaraištį ir viskas būtų baigta, bet taip pat neabejojo, jog pirmąjį kartą ji turi valdyti padėtį, o jis privalo jai leisti. Tad laukė aklai į ją žiūrėdamas.

– Regis, tu mane supratai, – galiausiai tarė ji ir Piteriui palengvėjo, kai miklūs pirštai nutraukė akių raištį.

Jis mirksėjo, kol miglotas, rausvas siluetas virto prie jo ant grindų įsitaisiusia Kite – rausvai kreminė oda, juodos kojinės ir aukštakulniai.

– Viešpatie, kokia tu graži, – prakalbo Piteris neatplėšdamas akių.

– Nejudėk, – paliepė Kitė ir nuskubėjo prie šalia lovos esančio staliuko, kur buvo pačių įvairiausių prezervatyvų. Jis stebėjo ją ir galvojo apie visas jos kūno vietas, kurias taip mėgo – apvalus užpakaliukas, šlaunys, kurios jai visada atrodė per storos, o jam jos buvo raumeningos ir seksualios, nugaros linija, subtilūs pečių kaulai. Krūtys, pilvas, klubai – viskas sudarė vieną nuostabiai viliojantį kūną.

Ji grįžo su keliais folijos keturkampiais. Vieną jų atplėšė dantimis ir užmovė jam savo rankomis. Darė tai neskubėdama, lėtai jį glamonėdama, lyg iš naujo mėgintų susipažinti su Piterio kūnu, kaip jis iš naujo atrado josios. Leisdamas jai vadovauti jis liko gulėti ant nugaros, o švelni kilimo vilna mylavo nugarą.

Kitė lėtai jį apžergė, o jis dėmesingai stebėjo, kaip ji suėmė jo varpą ranka ir stumtelėjo prie įėjimo į nuostabų jos kūną. Jis vos begalėjo kvėpuoti, kai ji lėtai ėmė leistis žemyn taip milimetras po milimetro keldama jį iki padangių.

Kai jis pasiekė pačias gelmes, tvirtai suėmė ją už klubų ir prispaudė prie savęs, kad dar akimirką pasimėgautų pirmuoju susiliejimu. Juto jos kaitrą, karščiu bei drėgme pulsuojančias gelmes. Tas ryšys buvo daug daugiau nei Įzinis dviejų kūnų susijungimas. Jie skendo vienas kito akyse ir Piteris pastebėjo šmėkštelėjusį pažeidžiamumą jos žvilgsnyje. Kažkas jame sukrutėjo, kai suprato, jog dar niekada ir su nieko nebuvo toks artimas. Niekada.

Tą akimirką Kitė užsimerkė. Piteris pajuto, kaip lengvas virpuliukas nuvilnijo jos kūnu ir ji ėmė judėti. Jis prisiderino prie jos ritmo be paliovos ją liesdamas – myluodamas krūtis, šlaunis. Jis pastebėjo, kaip apsiblausė jos akys, ir nieko nelaukdamas, susirado jos klitorį bei ėmė jį glamonėti taip, kaip kadaise jai patiko. Kai ji užvertė galvą nebeįstengdama sulaikyti pasitenkinimo šūksnio, jis ėmė judėti joje greičiau, keldamas aukštyn į malonumų viršūnę, kol pats prie jos prisijungė.

§

Mmm, – mąstė Kitė susmukusi ant Piterio ir jausdama, kaip po krūtimis dunksi jo širdis. Tiesiog mmm. Dabar ji galėjo galvoti tik apie kūnišką pasitenkinimą ir tai atrodė gana pavojinga.

Piteris tingiai pirštais glostė jai nugarą, o ji leido sau pasimėgauti užliejusiu pasitenkinimu ir atsipalaidavimu.

– Buvo neblogai, – sumurmėjo jis įsikniaubęs jai į plaukus.

– Neblogai? – Kitė greitai pakėlė galvą ir įsmeigė į jį žvilgsnį.

Piteris vangiai vyptelėjo, o lūpų kampučiai pamažu ėmė kilti, kol virto plačia šypsena.

– Neblogas apšilimas.

Ką tik malonumą teikęs atsipalaidavimas išgaravo ir užleido vietą taip gerai pažįstamai įtampai papilvėje.

– Šį kartą, – kalbėjo jis stodamasis ir tiesdamas jai ranką, – noriu išbandyti šitą didelę fantastišką lovą.

Kodėl gi ne? Vieno karto tokiam nuostabiam ir įtraukiančiam dalykui tikrai nepakanka. Prabėgo jau… Kiek? Kitė pamėgino prisiminti. Paskutinį kartą ji mylėjosi prieš pusmetį ir tai nebuvo geriausias kartas.

Ji liko patenkinta, kad perėmė kontrolę į savo rankas. Su šiuo vyru jai tai buvo nepaprastai svarbu. Todėl antrą ėjimą gali maloningai užleisti jam. Piteris nieko nelaukė. Paguldė ją ant nugaros, pasilenkė ir pradėjo lėtai bučiuoti.

Bučiavo taip, tarsi tai būtų pirmas jų pasimatymas. Švelniai lūpomis palietė jos lūpas, prispaudė burną tarsi šildydamas jas ir tik tada atsargiai liežuviu praskyrė. Jo santūrumas ir žavesys pakerėjo Kitę, todėl ji nesipriešino jo valiai ir atsakė švelniu, lėtu bučiniu, tarsi viskas tik tuo ir baigtųsi.

Ak, ji jau pamiršo, kaip ją jaudina bučiniai. Netrukus jos gyslomis suburbuliavo neišsenkanti energija. Ji troško daugiau. Daugiau jo lūpų, burnos, kūno, to sparnus suteikiančio orgazmo.

Jos kvėpavimas tapo greitas, trūkčiojantis, kūną maudė, o jis vis taip pat švelniai bučiavo tik jos lūpas. Praėjo visa amžinybė, kol ji pajuto jo lūpas ant krūtų, jos slydo jomis, degino, kol susirado glamonių išsiilgusius kauburėlius. Piteris liežuviu perbraukė tvinkčiojantį spenelį ir jos kūną supurtė malonus drebuliukas. Jo burna buvo užimta jos krūtimis, o rankos lakstė pilvu, klubais, šlaunimis, kol sustingo tarp jų.

Burna jis atkartojo rankų nubėgtą kelią. Karštas kvėpavimas judino jos garbanėles. Kitė jau norėjo jį sustabdyti – nenorėjo, kad ragautų latekso skonio – kai prisiminė, jog Paiper apie viską pagalvojo. Visi prezervatyvai buvo vaisių skonio. Tai buvo paskutinė mintis, nes pajuto lėtus, santūrius Piterio liežuvio judesius.

Vos tik nuslopo pirmieji godulio virpuliai, ji su pasimėgavimu atsidavė pojūčiams – jo lūpos ir liežuvis neskubėdami tyrinėjo ją didindami įtampą. Palengva judesiai darėsi greitesni, spaudimas stiprėjo, kol Kitės klubai pakilo į viršų, o pirštai įsmigo jam į nugarą.

Jau visai čia pat.

Piteris ją kilstelėjo ir ji buvo pasiruošusi maldauti, kad paimtų ją kuo greičiau. Piteris nebebuvo nei lėtas, nei santūrus. Vis dėl to jam pakako laiko pažvelgti tiesiai į akis – jose spindėjo aistra, geismas, prisiminimai, kol liko tik svaiginantis malonumas.

Jis suėmė rankomis jos veidą, lūpos susirado burną ir nebeatsitraukė. Kitė juto savo pačios ir vyšnių skonį ant jo lūpų. Galiausia viską nustelbė karšto, susijaudinusio vyro skonis. Piteris mėgino pažvelgti jai į akis, kai orgazmas buvo jau visai prie pat, bet Kitė nenorėjo dalytis su juo tokia intymia akimirka, todėl užsimerkė, kojomis tvirtai jį apsikabino, o rankomis suėmė tvirtus, raumeningus sėdmenis. Prisispaudė dar arčiau, kad jis įeitų kuo giliau.

Lyg nutrūkęs nuo pavadžio, jis liovėsi save tramdęs ir ėmė judėti kaip pašėlęs, kol pajuto, kaip ji suvirpėjo. Šito ženklo jis ir laukė. Vos tik liovėsi vaitoti iš malonumo, Kitė išgirdo, kaip iš pasitenkinimo dejuoja Piteris. Kaip jis gali būti toks pažįstamas ir toks paslaptingas tuo pačiu metu?

Piteris atsivertė ant nugaros nepaleisdamas Kitės iš glėbio, todėl netrukus ji gulėjo šalia, o galva ramiai ilsėjosi jam ant krūtinės.

Jųdviejų sąjunga buvo pažįstama kaip praeities vaiduoklis ir visiškai kitokia. Nevaldomas potraukis – toks kaip anksčiau, tik dabar ji žinojo, kad nuostabus Įzinis ryšys dar nereiškia, jog besimylintieji yra sielos draugai. Kokia naivi ji kadaise buvo. Visa laimė, kad tapo sumanesnė ir brandesnė. Dabar mėgausis Piterio kūnu ir visais jo teikiamais malonumais, bet antrą kartą nesileis kvailinama.

Panašu, kad jai patiks svajonių savaitgalis. Kai ketino tekėti už Piterio, viskas, ką jie darė, dvelkė pastovumu. Prigludusi prie šilto jo kūno, mąstydavo apie vaikus, būsimus namus, tai, kaip įsirengs miegamąjį. Kitė be paliovos planuodavo. Dabar visos jos svajonės sukosi apie sėkmingą karjerą ir visaverčio gyvenimo džiaugsmą. Ji energingai vengė visko, kas galėtų tam sutrukdyti.

Dabartinei Kitei rūpėjo tik kūniški malonumai su vyru, kuris ją taip jaudino, ir ji nebijojo, kad jis ją susaistys. Taip, atrodo, jos laukia nuostabus svajonių savaitgalis.

§

Žmonės labai įvairiai vertina galimybę keliauti laiku – ar tai įmanoma, jei taip, kaip tai vyksta. Piteris dabar neabejojo, kad keliauti laiku galima. Jam durys į praeitį buvo mylėjimasis su Kite.

Jei dabar atsimerktų, vėl pamatytų ant sienos kabantį Kitės paskaitų tvarkaraštį. Kiekvienos grupės tvarkaraštis buvo vis kitokios spalvos, padengtas plėvele, o apačioje ji pieštuku pasižymėdavo namų darbus. Prisiminimai sukėlė šypseną. Matematiką ji pažymėdavo juodu flomasteriu, mat jos labiausiai nemėgo. Komunikacija – jos mėgstamiausias dalykas – švytėdavo violetine spalva.

Nors mintimis grįžo į praeitį, Piteris kuo aiškiausiai juto dabartį. Kitė kvepėjo naujai – švelniai ir gundomai. Neabejotinai ir jis pasikeitė – tapo brandesnis, labiau vertinantis tai, ką kadaise taip lengvai paleido.

Ar dabar, kai jie suartėjo kūniškai, jam bus lengviau ją susigrąžinti? Jųdviejų kūnai šventė susijungimą, bet pažeidžiamumas, šmėkštelėjęs jos akyse, aiškiau nei žodžiai pasakė, jog Kitė nuo jo slepiasi, jos siela lieka jam užverta. Piteris gal ir nebūtų to pastebėjęs, jei mintyse nelygintų dabartinės Kitės su ta, kurią pažinojo prieš trejus metus – toji nieko neslėpdavo: nei minčių, nei jausmų, nei norų. Ji niekada nesidrovėjo paprašyti jo to, ko geidžia.

Kadaise jis manė, kad ji per daug atvira. Piteriui tai buvo neįprasta. Jis nežinojo, kaip elgtis su žmogumi, kuris viską daro su sprogstančia energija – ar tai būtų politinė diskusija, ar sporto varžybų stebėjimas, ar mylėjimasis. Dėl to jis jausdavosi šiek tiek nejaukiai, lyg elgtųsi keistai, kai išties tiesiog būdavo natūralus.

Dabar jos atsiribojimas, santūrumas privertė ilgėtis ankstesnės Kitės, kuri dalydavosi kiekviena į galvą šovusia idėja ir kuriai tereikėdavo menko padrąsinimo, kad paverstų ją tikrove.

Piteris vienišas klaidžiojo prisiminimų labirintais, kai netikėtai pratrūko juoktis.

– Kas yra? – pasmalsavo Kitė.

– Ar pameni, kaip privertei visus mus pasipuošti ir prasmukti į prašmatnų vakarėlį viename jachtų klube? Jis buvo skirtas tik klubo nariams, bet ruošdama užduotį universitete tu ėmei interviu iš vieno magnato. Tu, aš, Paiper ir vienas jos vaikinų išsipustėme ir mėginome patekti į tą vakarėlį. Mus tikrai būtų išmetę lauk, jei nebūtum kalbėjusi taip įtikinamai.

Kitė nenusijuokė ir Piteris pažvelgė jai į veidą – ten šmėstelėjo atsaini šypsenėlė.

– Tai buvo labai seniai.

– Kite, tai buvo nuostabus metas.

Ore kurį laiką pleveno viltis, kad ji norės apie tai pasikalbėti. Akies mirksnį jis vėl matė jos žvilgsnyje pažeidžiamumą, kurį pakeitė klausimas kodėl ir viskas pranyko. Ji nusirideno nuo lovos anksčiau, nei jis spėjo ištiesti ranką ir ją sustabdyti.

Piteris tylėjo galvodamas, kad ji eis į vonią, bet pamatęs, kaip ji pradeda rengtis, paklausė:

– Kur eini?

Jam atsakė blizganti lyg ką tik iš vitrinos šypsena.

– Turiu galybę dalykų paruošti rytdienai. Juk žinai, privalau pasirūpinti, kad svarbusis nugalėtojas Karnabi apartamentuose būtų laimingas.

– Tu ką tik padarei jį neįtikėtinai laimingą. Būčiau dar laimingesnis, jei pasiliktum nakčiai.

Antrą kartą jie mylėjosi lėtai, mėgaudamiesi kiekviena artumo minute. Po tokio sekso žmonės užmiega saldžiai apsikabinę. O jis viską sugadino prakalbęs apie praeitį.

Piteris susidėjo rankas už galvos ir nenuleido nuo jos akių. Kad ir kiek laiko jai prireikė nusimesti šiuos drabužėlius, apsirengė ji net nespėjus mirktelėti. Jis nenumanė, kad moterys gali taip greitai rengtis. Kitė apėjo lovą ir pasilenkė jo pabučiuoti. Greitosiomis. Nebeliko jokio juos siejusio intymumo.

– Pasimatysime ryte.

Piteris žiūrėjo, kaip ji eina prie durų ir dingsta už jų linksmai pamojusi ranka. Jis pasijuto nereikalingas, paliktas. Ką gi, šįkart ji užbaigė savaip, tačiau kitą sykį, kai juodu vėl bus nuogi, jis nebeleis jai pakartoti šios dienos žygdarbio.

Septintas skyrius

Parduotuvės, parduotuvės, parduotuvės.

Filme Graži moteris Ričardas Giras vedasi Džuliją Roberts į Rodeo gatvę ir leidžia laisvai naudotis savo kredito kortele. Tai romantiškas, seksualus būdas apsipirkti. Tokį Piteris ir turėjo mintyse kurdamas sąrašą, tik Kitei nereikia jo pinigų. Jai į valias savų.

Buvo ir kitas parduotuvių siaubimo būdas ir Kitė žinojo, kad vyrai, taip pat ir Piteris, jo nekenčia. Žvelgdama į savo sąrašą Kitė patenkinta nusišypsojo. Netrukus prasidės Piteriui skirta bausmė.

Jis nieko neužsiminė apie pusryčius, o ji ir neklausė. Nusnaudusi vos kelias valandas pasitenkino puodeliu kavos su bandele savo kabinete ir baigė derinti šios dienos programą. Tada nulėkė į namus kelių drabužių. Pastarosios nakties patirtis parodė, kad geriau nekilti į Piterio kambarį, todėl jam paskambino iš registratūros ir susitarė susitikti vestibiulyje.

Jis pasirodė mūvėdamas tvido kelnes ir vilkėdamas kasdienį švarką – visai kaip Ričardas Gyras. Kitė buvo su džinsais, šviesiai rausva susisiaučiama palaidine ir patogiausiais, kokius tik turėjo, sporto bateliais.

Stebėdama jį Kitė nejučia prisiminė, kaip vakar Piteris pirmą kartą į ją įėjo, taip mėgindama įrodyti, kad gali mėgautis su juo seksu ir nebijoti susipainioti jausmuose. Jai pavyko save kvailinti pirmąsias penkias sekundes. O paskui norėjosi tik verkti. Arba jam smogti. Arba ir tai, ir tai. Niekur nedingsi, pirmą kartą nepavyks išvengti skausmingų prisiminimų. Piteris vis dar ją traukė. Jis laimėjo svajonių savaitgalį ir ji ketino pasistengti, kad šis toks ir būtų. Kas čia blogo, jei ji už tai pasimėgaus puikiu seksu? Net jei ir privers jį truputį pasikankinti.

– Tu tikrai nori eiti apsipirkti? – dar sykį pasiklausė Kitė, mat pasijuto kalta ir norėjo duoti jam galimybę atsitraukti.

– Be jokios abejonės, – nė sekundės nedvejodamas patvirtino Piteris.

– Puiku. Ką norėtum įsigyti?

– Nieko konkretaus.

– O aš kai ko norėčiau. – Ji išsitraukė sąrašą, kurį pamatęs jis turėjo lėkti neatsigręždamas. – Galime pasinaudoti viešbučio limuzinu, bet pamaniau, kad smagiau būtų pasivaikščioti.

– Žinoma.

– Limuzinu važiuosime pietauti.

– Į Centrinį parką važiuosime limuzinu? – Ši žinia jį išgąsdino labiau nei Kitės pirkinių sąrašas.

– Teisingai. Pasijusi kaip kokia kino žvaigždė ar naftos verslo magnatas.

– To ir bijau, – suburbėjo jis sau po nosimi. Jie jau ėjo pro duris, todėl Kitė apsimetė neišgirdusi.

– Dėkoju, Karlai, – padėkojo ji žaviam durininkui. Neabejojo, kad jų durininkas – žaviausias visame Manhatane.

– Nėra už ką, Kite. Ar iškviesti limuziną? – Jis kilstelėjo sidabrinį švilpuką, bet ji papurtė galvą.

– Mes pasivaikščiosime.

– Gerai. Geros jums dienos.

Kol jie žingsniavo, Kitė balsu aptarė savo pirkinių sąrašą.

– Reikia dovanos mamai gimtadienio proga, naujų kilimėlių mano butui ir vestuvinės dovanos Bekui Dezmondui ir Mėjai.

– Bekui Dezmondui, rašytojui?

– Taip, jis veda Mėją, kuri atvyko čia kaip viešnia, o dabar rūpinasi gėlėmis.

– Šaunu.

Piteris palinko jai prie peties ir tyliai nusijuokė.

– Kas nutiko?

– Tavo sąrašas spalvotas.

– Žinau, tai…

– Leisk atspėti, – jo balsas buvo draugiškas, nors ir girdėjosi juoko gaidelės. – Myli savo mamą, todėl ji sąraše įrašyta rausva spalva. Kilimėliai tau atrodo nuobodus reikalas, tad jie įrašyti melsvai, o vestuvinė dovana tau labai svarbi, todėl jos spalva – violetinė.

Kitė sulankstė lapą. Piteris pažinojo ją per daug gerai. Ji vėlėsi į pavojingą žaidimą. Tiesa, šį kartą turėjo pranašumą, tačiau jei Piteris dar sykelį sudaužys jai širdį, vargu ar beatsities.

Jie nerūpestingai pokštavo apie puikų vakar dienos seksą. Ji privalėjo nesileisti užvaldoma jausmų. Kitė mėgino visiems, o ypač Piteriui, įrodyti, kad nieko jam nebejaučia. Todėl turėtų ir pati tuo patikėti.

Ji sparčiai žingsniavo. Aplinkui ūžė automobiliai, kaukė sirenos, čirškė mobilieji telefonai, tad kalbėtis buvo beveik neįmanoma.

Kitė prasmuko pro Bloomingdale duris, Piteris narsiai sekė iš paskos. Įtemptai planuodama, kaip išvaryti Piterį iš proto, ji nepagalvojo, kaip keistai jausis ieškodama vestuvinės dovanos su vyru, už kurio vos neištekėjo. Prasta mintis. Gal verčiau nupirkti dovaną, kai liks viena.

Dar sąraše buvo kilimėliai. Bet ir juos pirkti su Piteriu atrodė per daug asmeniška. Reikia ir juos braukti iš sąrašo. Lieka dovana motinai.

– Žinai, – kiek padvejojusi tarė ji, – nupirksiu mamai ką nors muziejaus parduotuvėje.

– Gerai. O kaip kiti pirkiniai?

– Gal vėliau jais pasirūpinsiu.

– Gerai, – atsakė jis gūžtelėjęs pečiais.

Kitė iškvietė limuziną ir juos nuvežė iki Metropoliteno dailės muziejaus. Įžengusi į mėgstamiausią Žemės salę, ji nusistebėjo, kodėl taip seniai čia lankėsi.

– Kas nutiko? – pasiteiravo Piteris.

– Atrodo, man reikia liautis tiek daug dirbus. Nebuvau čia beveik metus. Norėjau persikelti į Manhataną, kad galėčiau lankytis Brodvėjuje, Metropoliteno muziejuje ir kitose turistų išsvajotose vietose.

– Ir kas nutiko?

– Virtau tikra niujorkiete. Niekam nebeturiu laiko. – Ji gailiai atsiduso. – Tragedija.

– Šiandien galėsi derinti darbą su malonumu. Argi ne šaunu?

Ji prisimerkė ir sužiuro į Piterį.

– Kiek aš turiu laiko?

– Kiek tik panorėsi.

Kitė lėtai papurtė galvą.

– Tu manęs neapkvailinsi. Kiek prireiks laiko, kol imsi lėkti kaip akis išdegęs arba įsitaisysi ant suolo su mobiliuoju telefonu rankose ir pradėsi elgtis kaip rakštis subinėje?

Jis apžvelgė Didžiąją salę, kurioje knibždėte knibždėjo turistų ir galybė tėvų, kurie netikėjo disciplinos galia.

– Daugų daugiausiai valandą.

Kitė nusprendė neklausyti Paiper patarimo ir netampyti jo per kostiumų ar dar blogiau – tekstilės sales. Ji mąstė, kas galėtų jį sudominti.

– Prancūzų impresionistai?

Kitė provokuojamai kilstelėjo antakį.

– Kodėl gi ne? – Atrodo, jam šiek tiek palengvėjo.

Šeštadieniais čia būdavo sausakimša, bet jai patiko žmonių jūra. Kitė nesipriešino, kai Piteris paėmė ją už rankos. Atrodė, kad jis su malonumu sustoja, kai stabteli ji, ir žiūri į tai, kas patraukia jos akį. Juodu vaikštinėjo po antrą muziejaus aukštą, kur eksponuojama atnaujinta prancūzų ir kitų Europos dailininkų darbų kolekcija.

– Ji man primena tave, – tarė Piteris, kai jie nusileido į šiuolaikinio meno galeriją.

Kitė pasekė jo žvilgsnį.

– Turi galvoje Modiljanį?

– Taip. Paveikslas pavadintas… – Piteris stabtelėjo perskaityti pavadinimo, – Atsilošusi nuoga moteris.

– Aš visai į ją nepanaši. Jos toks pailgas veidas.

– Žinoma, tu nepanaši į ją. Bet ji tokia atsipalaidavusi – taip tu atrodei praeitą naktį, kai gulėjai ant milžiniškos lovos iškėlusi rankas, ir pasukusi galvą žvelgei į mane. – Piteris palinko arčiau jos. – Nemaniau, kad pasivaikščiojimas po muziejų taip mane sujaudins, – sukuždėjo jis.

Ji papurtė galvą.

– Esi tikras meno žinovas.

– Ei, aš žinau, kas man patinka, – vyptelėjęs atsakė jis.

– Užeikime į suvenyrų parduotuvę ir išrinkime ką nors mano mamai.

– Gerai. Svarstau, gal jie turės plakatų su Modiljanio paveikslais, nes sienos mano bute labai jau plikos.

– Nori parsivežti suvenyrą, kuris primintų šį savaitgalį? – ėmė erzinti Kitė.

Piteris įdėmiai pažvelgė į ją, žvilgsnis buvo toks jausmingas, kad jai užėmė kvapą.

– Man nereikia jokių suvenyrų, kad prisiminčiau, – galiausiai tarė jis. – Aš niekuomet nepamiršiu šios nakties.

Širdis suplazdėjo. Kitė šito ir bijojo.

– Piteri, aš…

– Kaip laikosi tavo mama? – pakeitė temą jis ir ji nepaprastai nudžiugo, kad Piteris ją nutraukė, nes nenumanė, ką jam pasakyti.

– Gerai. Puikiai.

– Ar jie tebegyvena ten pat?

– Taip.

Suvenyrų parduotuvėje Piteris padėjo jai išrinkti paryžietiškos meno mokyklos sidabrinius auskarus su juoduoju oniksu. Dovana nupirkta. Pats laikas priešpiečiauti, jei nori neatsilikti nuo graĮko.

Kitė mėgo naudotis limuzinu. Eismas Niujorke siaubingas ir prie jo neįmanoma priprasti. Todėl naudotis vairuotojo paslaugomis labai patogu. Dabar Kitė vykdė darbo užduotį ir be sąžinės graužaties galėjo naudotis visais pranašumais.

– Mums pasisekė, kad lauke dar šilta, – ištarė ji, kai jie patogiai įsitaisė ant odinių sėdynių. Laukė labai trumpas kelias nuo Penktojo aveniu, per Rytų 72-ąją gatvę iki Betesdos terasos Centriniame parke, kur vairuotojas juos ir išleis. Nuo ten vos penkios minutės iki Žemuogių pievelės – tobulos iškylų vietos.

– O aš vyliausi, kad lis.

– Nejau?

– Taip. Tada galėtume perkelti iškylą į vidų.

– Kur tiksliai?

– Į mano apartamentus.

– Ar kada nors mąstai apie ką nors kitą nei seksas?

– Tik ne šį savaitgalį,– atsakė Piteris ir pasilenkęs švelniai ją pabučiavo.

Kai jie privažiavo terasą, limuzino vairuotojas Didysis Elas iš bagažinės išėmė pintą iškylų krepšį ir raudoną pledą. Jis ketino palydėti juos, bet Piteris pareiškė, kad ir pats gali nusinešti daiktus.

– Kai baigsime, paskambinsime tau, Elai. Dėkoju, – tarė Kitė, o Piteris paėmė krepšį.

– Maniau, mėgausimės gardžiais sumuštiniais iš popierinių maišelių, – subambėjo jis tempdamas krepšį. Juodu susirado laisvą vietelę ir su malonumu nusispyrė batus. Kitė ištiesė pledą ir prisėdo ant jo. Piteris įsitaisė šalia.

– Man čia labai patinka, – tingiai ištarė ji atstatydama veidą saulei.

Žemuogių pievelė – tai dviejų su puse akrų ašaros formos parkas, įkurtas Džonui Lenonui atminti. Jo garbei buvo sukurta nespalvota mozaika, kurioje švietė vienintelis žodis – Įsivaizduoti. Ji virto neoĮcialia jo šventykla, kur gerbėjai palikdavo gėlių ir dovanėlių. Šiandien karštyje vyto viena balta rožė.

Aplink buvo ir kitų iškylautojų, bet Kitė neabejojo, kad jų maistas – pats elegantiškiausias. Ji prašė paruošti ko nors paprasto, neįmantraus. Krepšyje jie rado šaltos vištienos su rozmarinais ir citrina, duonos, sūrio, alyvuogių, greipfrutų, obuolių, taip pat migdolų ir obuolių pyrago.

– Jaučiuosi taip, lyg būčiau turėjęs pasiimti poezijos knygą ir dabar tau ją paskaityti, – prakalbo Piteris šveisdamas sumuštinį su vištiena.

– Kokį eilėraštį deklamuotum? – pasidomėjo ji.

Saulė maloniai šildė veidą, kvepėjo žole ir medžiais. Nepakartojamai malonu.

– Norėčiau pasakyti, jog tai – Šekspyro sonetai, bet iš tiesų, – jis palinko ir palietė jai plaukus, – tai būtų erotinė poezija.

Netikėtai suskambo Kitės telefonas. Dar niekam nepavyko sukurti tobulesnio romantiškos nuotaikos žudiko. Ji pažiūrėjo į skambinančiojo numerį.

– Atsiprašau, – pasakė Piteriui, – skambina iš viešbučio. Privalau atsiliepti.

Tuojau pat jos veide pasirodė profesionali šypsena ir ji atsiliepė.

– Kitė Prestkot.

– Turime problemą, – pasigirdo Dženisės, vyriausiosios viešbučio vadybininkės, balsas.

– Kas nutiko?

– Ką tik užsiregistravo kitas Svajonių savaitgalio nugalėtojas.

– Kitas nugalėtojas? Bet… nugalėtojas yra tik vienas.

– Irena Bonet šią sekundę stovi prie registracijos stalo.

– Irena Bonet? – Irena – toji komikė, atsiuntusi fantaziją apie Pelenę. – Ji yra antroji nugalėtoja ir turėtų atvykti tik kitą savaitgalį.

– Na, bet ji – čia.

– Klausyk, pasitelk visą savo iškalbą ir taktą. Jos čia neturi būti šį savaitgalį, jos laukiame per kitas išeigines. Dabar viešbutyje yra kitas nugalėtojas.

– Ji mojuoja laišku, kuriame yra sveikinamas nugalėtojas. Jis pasirašytas Paiper.

– Teisingai.

– Tame laiške nurodyta šio savaitgalio data.

– Tai neįmanoma…

– Kite, ji ne toks žmogus, kuriuo galima tyliai atsikratyti. Supranti, ką turiu omeny?

– Velniai griebtų. Privalėjau pati patikrinti laiškus prieš Paiper pasirašant. – Ji triukšmingai įkvėpė. – Kodėl neatvažiavo vakar?

– Sako, kad turėjo pasirodymą penktadienio vakarą, todėl paskambino Paiper ir ši leido vietoj penktadienio nakties pasilikti iki pirmadienio.

Dženisė labai stengėsi kalbėti kuo maloniau, beje, kaip ir Kitė, bet buvo akivaizdu, jog abi su malonumu būtų pliaukštelėjusios Paiper.

– O Paiper pamiršo kam nors apie tai pasakyti.

– Panašu į tai.

– Ji ir vėl darosi nerūpestinga.

– Niekaip negaliu su ja susisiekti, kad gaučiau patvirtinimą.

– Ji pas Hamptonus. Su Treisiu.

– Ak, reiškia mobilusis telefonas bus išjungtas.

– Taip.

– Taigi likome vienos.

– Gerai, čia dar ne katastrofa, – pamėgino ją ir save nuraminti Kitė. Ji nejučia išsitiesė ir stumtelėjo taurę. Jos galvoje tarsi kas mušė būgnais – katastrofa, katastrofa, katastrofa.

Ji stengėsi prisiminti, kokia gi buvo tos moters svajonė. Tąkart jos su Paiper smagiai prisijuokė. Moteris geidė vieną savaitgalį pabūti princesė. Paiper nuomone, kiekviena moteris, apsistojusi Tyloje, turi jaustis kaip princesė. Tai buvo puikus reklaminis šūkis.

– Ar yra laisvų apartamentų?

– Veros Vong ir Oskaro de la Renta.

– Puiku. Apgyvendink ją Oskaro kambaryje. Jis labiausiai tiks princesei. Kaip ji atrodo?

Stojo trumpa tyla.

– Ji – keista.

– Keista gerąja prasme? Ekscentriška? Ar tokia, kuriai geriau vėl pradėti gerti vaistus?

– Hmm. Ir tokia, ir tokia. Ji – estrados komikė, jei supranti, ką noriu pasakyti. Tikrai manau, jog tau būtų geriau grįžti.

– Gerai. Dženise, man labai dėl to gaila, ir ačiū tau. Surasiu jai partnerį ir mes viską sutvarkysime. Nesijaudink.

Tai jau tikrai, nesijaudink. Ir kodėl nestudijavo buhalterijos, kaip siūlė tėtis? Ji sulenkė telefoną ir pamatė, kaip Piteris ją stebi kvailai išsišiepęs.

– Bėdos?

– Turiu komikę, kuri nori smagiai praleisti laiką. Jos laiške nurodyta neteisinga data. Be to, čia kažkaip įsipainiojo Paiper ir viską sujaukė. – Ji papurtė galvą. – Paiper nuostabi, tik jai nelabai sekasi sužiūrėti visas smulkmenas.

– Galiu įsivaizduoti.

– Taip. Tu niekada neleisdavai jai nieko užsakyti.

– Nori pasakyti, kad dabar Tylos vestibiulyje stovi estrados komikė?

Kitė linktelėjo.

– Ir neabejotinai dairosi naujos medžiagos savo pasirodymams.

– Ar jūs nepatikrinote laimėtojų?

Ji dėbtelėjo į Piterį.

– Panašu, kad ne. Klausyk, gal eitum palesinti ančių ar dar ką nors nuveiktum, kol aš kai kur paskambinsiu? Man labai gaila, bet turiu tai moteriai rasti partnerį. Ir kuo skubiau. – Ji griežtai iškėlė pirštą. – Ir nedrįsk šaipytis.

Jis gynybiškai iškėlė abi rankas.

– Nieko neketinau sakyti. Pranešk, jei galėsiu kuo padėti.

– Nebent pažįsti dar vieną Džerį SeinĮldą, kuris gyvena Niujorke ir yra vienišas.

Tardama paskutinius žodžius ji jau naršė telefono užrašų knygelę. Gerai, kad visi partneriai ir partnerės, su kuriais ji buvo susitarusi, dirba pramogų srityje.

Su Rodžeriu buvo sutarta dėl kito savaitgalio. Jis buvo didelis kaip meškinas, kadaise dirbęs apsaugos darbuotoju, kurį laiką dalyvavęs imtynėse, kol galiausiai tapo aktoriumi. Gavo epizodinių vaidmenų serialuose Įstatymas ir tvarka, CSI Niujorkas ir keliuose vaidybiniuose Įlmuose. Laukdamas kito vaidmens jis daug linksmindavosi. Rodžeris turėjo puikų humoro jausmą. Atrodė, jis tobulai tinka. Kitė paskambino jam, bet atsiliepė kambario draugas. Greičiausiai jis kokiame nors vakarėlyje.

Ji pasijuto taip, lyg kartotųsi vakar diena, tik šį sykį vyriški balsai atsakikliuose sakė, kad jų nėra, jie išvykę iš miesto, prašo palikti žinutę ir t. t. Ji paliko kelias žinutes, tačiau laikas tirpo.

Kitė jau ketino sulaužyti vieną savo taisyklių ir pasinaudoti vieno iš viešbučio darbuotojų paslaugomis. Tačiau tai atrodė neteisinga. Ji mažiausiai norėjo, kad vieną kartą iš komikės lūpų pasigirstų žodžiai: Papasakosiu jums apie vieną „Tylos” viešbučio durininką. Įeidamas jis niekada nesibeldžia.

– Kaip suprantu, tau nesiseka?

– Ne.

Piteris pritūpė šalia ir padėjo viską sukrauti atgal į krepšį. Jis tai darė daug tvarkingiau nei ji.

– Kokia tos moters svajonė?

– Prisimenu tik tiek, kad ji apie princesę. Ji nori, kad visą savaitgalį ją lepintų ir elgtųsi kaip su princese. Man reikia tik žaviojo princo, kuris šeštadienio vakarą leistų namuose. – Ji parėmė galvą delnais ir suvaitojo. – Man galas.

Atsirito gąsdinanti panikos banga, o Piteris draugiškai glostė jai nugarą.

– Turiu draugą, – atsargiai prakalbo jis.

– Su tuo tave ir sveikinu.

– Noriu pasakyti, kad jis vienišas ir yra puikus kompanionas. Be galo smagus, visus pažįsta. Žinau, kad jis mieste. Jei paprašyčiau, manau, jis padarytų man paslaugą ir kiek pabūtų su ta moterimi.

– Jis sutiktų pasirodyti su rėksne, su kuria gali ir nebūti smagu?

– Taip. Džilas – vienas mano klientų, šį savaitgalį jis mieste, nes turi papildomą bilietą į baletą šį vakarą ir kvietė eiti kartu. Jei tik jis nesusirado sau draugijos, tavo princesė eis žiūrėti Gulbių ežero.

Pasiūlymas buvo labai gundantis. Kitė prikando lūpą.

– Ar jis nors kiek panašus į žavųjį princą?

Piteris kurį laiką patylėjo, o tada atsakė:

– Jis anglas.

– Tikrai? – ji spoksojo į jį išplėtusi akis. – Nejau mūsų problemą galima taip lengvai išspręsti? Papasakok man apie tą Džilą. Ar jis gražus?

– Reikėtų klausti ne manęs, bet sakyčiau – taip. Jis panašus į vyruką, kuris vaidino seriale Į sveikatą. Tas, kurio geidė Kirstė Ali.

– Rodžeris Rysas? Jis atrodo kaip Rodžeris Rysas?

– Taip, panašiai.

– Nuostabu.

– Manai, jis tiks.

– Manau, galėtų pavykti.

– Pradedančiajam aktoriui užmokestis atrodo nemenkas, tik nežinau, ar tavo klientas…

– Jei pažadėsi paaukoti vienam iš jo labdaros fondų, jis sutiks. Džilas puikiai gyvena ir jam nereikia pinigų.

Kitė pritūpė.

– Tu labai malonus, tik nesuprantu kodėl. Na, jis juk tavo klientas ir tai ne tavo bėda.

– Aš visai nesu malonus. Greičiau – savanaudis. Koks gi svajonių savaitgalis manęs lauktų su moterimi, dirbančia dvidešimt keturias valandas per parą septynias dienas per savaitę?

Nepaisydama išgyventos įtampos, Kitė skardžiai nusijuokė.

– Aš dabar galvoju tik apie tai, kad reikėjo paklausyti tėvo patarimo ir tapti buhaltere.

– O aš ne, – netikėtai Piteris labai surimtėjo. – Šis savaitgalis… – jis žvelgė jai į akis ir ji pamatė jose tai, ko nenorėjo išgirsti. – Kite, aš…

Ji papurtė galvą.

– Negaliu apie tai dabar kalbėtis. Dar nors lašelis įtampos ir aš sprogsiu.

– Ei, tu išsikapstysi, – tarė jis imdamas už rankos. – Kaip visada.

Sutrūkčioję jos vokai užsimerkė ir Kitė leido sau mėgautis nuo jo pirštų srūvančia šiluma. Na ir velniava. Džilo greičiausiai vis viena neras. Nedrįsdama atsimerkti ir nebesvarstydama, ji ištiesė telefoną Piteriui.

– Skambink.

Aštuntas skyrius

Dvidešimt keturios valandos. Dar prieš dvidešimt keturias valandas ji tvirtai tikėjo, kad Piteris dingo iš jos gyvenimo visiems laikams. Jei tokiu metu vakar jai būtų reikėję sudaryti sąrašą žmonių, kuriais pasitiki, Piterio Garsono vardo jame tikrai nebūtų.

Praėjo vos viena para, o ji patiki jam labai svarbią užduotį – surasti palydovą vienai svarbiausių jos reklamos kampanijų dalyvių. Gal ji išprotėjo?

Širdis krūtinėje vartėsi kaip tikra akrobatė – dunksėjo, šuoliavo, šoko kadrilį. Jeigu dabar jai darytų elektrokardiogramą, nespėjusi net sumirksėti atsidurtų ligoninės palatoje.

Kai ji su Piteriu žengė į Tylos vestibiulį, pajuto jo ranką ant peties.

– Nesijaudink, gali manimi pasitikėti.

– Aš tavimi pasitikiu, dėl to ir neramu.

Daugiau ji nieko nespėjo pasakyti.

– Džilai, – tarė Piteris ir žengė į priekį ištiesęs ranką.

Aukštas, lieknas vyras pakilo nuo patogaus krėslo vestibiulyje. Rankose jis laikė The Economist. Jo tamsūs plaukai buvo išpuoselėti, o kur ne kur boluojančios sidabro gijos veidą darė dar patrauklesnį. Šviesiai pilkos akys atrodė nustebusios. Kitė tikrai neatpažintų Saville Row kostiumo, bet kažkaip pajuto, kad dabar mato kaip tik šio prekės ženklo drabužį.

– Piteri, – pasisveikino vyriškis ištiesdamas ranką su tobulai prižiūrėtais nagais. Juodu draugiškai paspaudė vienas kitam ranką.

– Dėkoju, kad atėjai.

– Visada džiaugiuosi galėdamas padėti draugui išsisukti iš keblios padėties. Be to, – pridūrė jis nužvelgdamas vestibiulį, – buvo labai smalsu pamatyti šią vietą. Džiaugiuosi galėjęs čia kiek pabūti.

– Tai – Kitė Prestkot.

Kitė ištiesė ranką ir Džilas ją paspaudė.

– Kaip jums sekasi? – maloniai pasiteiravo jis.

– Esame be galo dėkingi už jūsų pagalbą. Tikrai.

– Nėra už ką, mieloji. O dabar tiksliai papasakokite, ką turėsiu daryti?

– Nenorėčiau, kad kas nors nugirstų mūsų pokalbį, – pradėjo ji. – Ar neprieštarautumėte, jei eitume į mano kabinetą?

– Eime.

Pirmiausia įsitikinusi, jog antroji Svajonių savaitgalio nugalėtoja jaukiai įsikūrė savo kambaryje, ir pranešusi Dženisei, kad grįžo, Kitė palydėjo vyrus į savo kabinetą. Piterį labiausiai domino čia esantys keli asmeniniai jos daiktai, padėkos raštai, įrėminti sertiĮkatai ir apdovanojimai, o jo draugas Džilas nekantravo kuo greičiau aptarti savo vaidmenį.

– Kol dar nepradėjome, norėčiau paaiškinti pagrindines taisykles. Nugalėtoja gali gauti viską, kas atrodo pagrįsta, nepažeidžia įstatymų ir ką gali suteikti mūsų viešbutis. Jūs esate dalis jos prizo. – Ji nusišypsojo stebėdamasi, kaip nepriekaištingai atrodo šis vyras. – Mes prašome tik lydėti laimėtoją, kur tik ji užsimanys eiti, kad būtų linksma ir patenkinta. Jums bus skirtas kambarys, o Tyla, be jokios abejonės, padengs visas išlaidas. Piteris prasitarė, kad jums labiau patiktų, jei paaukotume jūsų labdaros fondui nei mokėtume jums honorarą.

– Taip, žinoma.

– Puiku. Aš tuo pasirūpinsiu.

Kitė išsitraukė raudonąjį segtuvą, kuriame saugojo visų nugalėtojų fantazijas ir susirado Irenos svajonę. Prieš padėdama ją ant stalo, kad vyrai galėtų perskaityti, dar pasakė:

– Juk suprantate, jog tai – konĮdencialu. Susipažinkite su jos fantazija, bet neišsiduokite, kad ją skaitėte.

– Be abejonės, – patikino Džilas, nors visada išpliurpdavo moterų paslaptis.

– Tai ir puiku, – atsikvėpė Kitė ir padėjo ant stalo lapą.

Apie ką aš svajoju? Seniai manęs to niekas neklausė. Labai liūdna, ar ne? Juk aš moteris. Gal mano burna ir platesnė už Hadsono tunelį, o užpakalis didesnis už Teksasą, tačiau širdies gelmėje aš tebesu jauna mergaitė, kurią pakerėjo žavusis princas. Gal man pakaktų, jei vieną savaitgalį su manimi elgtųsi kaip su princese. Noriu gardžiuotis iki ašarų skaniu maistu – tokiu, kuris nors kuriam laikui panaikintų burnoje greitojo maisto skonį, jau suaugusį su mano gomuriu. Noriu miegoti ant pačių švelniausių paklodžių, o atsibudusi rasti šalia savęs vaikiną, su kuriuo vakare užmigau. Būtų dar šauniau, jei ryte jis prisimintų mano vardą. Tiesa, mano seksualinės fantazijos labai jau nuobodžios, tačiau tik tiek tegaliu iš savęs išspausti. Daug visko esu išmėginusi ir pavargau pataikauti vyrų savimeilei ir mėginti susisukti į milžinišką riestainį.

Tetrokštu atsigulti, užsimerkti ir jausti, kaip dailus vyras neskubėdamas stengiasi suteikti man kuo daugiau malonumo. Tai jau taip. Tokia ta mano svajonė.

Kitė baigė skaityti ir staiga išraudo. Pasijuto baisiai nejaukiai, kad paviešino tokias intymias kitos moters mintis šiam aristokratiškam nepažįstamajam.

– Turėčiau paaiškinti, – pradėjo ji jausdamasi labai sutrikusi, – jog jūs neprivalote, na…

– Viskas gerai, suprantu, apie ką kalbate. – Jis pažvelgė į popieriaus lapą. – Pasakojimas man pasirodė linksmas ir visai mielas. Atrodo, jog ji jaučiasi vieniša.

– Taip. Dar spėju, kad ją gali kamuoti antsvoris. Tikiuosi, jūs ne…

– Mieloji, pažadu elgtis su ta moterimi kaip su princese, kuria ji taip trokšta būti. O dėl sekso…

– Jūs nieko neprivalote. Tikrai. Šalia lovos esančiose spintelėse gausu… įvairių žaisliukų, skirtų vienišiams.

– Tu nepatikėsi, kokių daikčiukų galima ten rasti, – įsiterpė Piteris. – Ji gali suartėti net su ponu Triušiu.

Džilas išraiškingai kilstelėjo antakį.

– Taip, girdėjau, jog viešbutis kiek neįprastas.

– Čia į malonumus žiūrime rimtai. Rūpinamės, kad visi svečiai smagiai leistų laiką. Ypač Svajonių savaitgalio laimėtojai.

– Ar Piteris minėjo, jog turiu bilietus į baletą?

– Taip, sakė. Manau, mūsų viešniai tai labai patiks.

– Man pavyko gauti dar du bilietus. Būtų puiku, jeigu judu su Piteriu galėtumėte prisidėti.

– Būtų labai smagu. Mėgstu baletą.

– Mes juk ketinome šįvakar žiūrėti spektaklį Myliu tave, mažyte, – skubiai pasisukdamas priminė Piteris. Džilo akyse ji pastebėjo nebylų prašymą. Kokia žiauri ji turėtų būti, kad paliktų šį vargšą, elegantišką vyra su moterimi, kuri prisipažino turinti milžinišką burną.

– Piteri, bilietus galiu grąžinti. Jokių bėdų. Labai norėčiau nueiti į baletą.

– O aš maniau, kad spektaklis bus tikra kančia, – suburbuliavo Piteris, bet Kitė su Džilu apsimetė nieko nenugirdę.

– Susitikime Erotikos bare šeštą valandą, – pasiūlė Kitė.

– Nuostabu.

– Dabar einu susirasiu Ireną ir aprodysiu jai viešbutį.

– Kaipgi mūsų apsilankymas sveikatingumo ir grožio centre? – neatlyžo Piteris.

– Pasimėgauk procedūromis. Dar niekada nesi taip savęs lepinęs.

– Be tavęs? Negaliu.

– Gal Džilas norėtų eiti vietoj manęs? – paklausė ji žiūrėdama tai į vieną, tai į kitą. – Manęs laukia masažas ir pedikiūras.

– Puikumėlis. Aš rinkčiausi pedikiūrą, – atsakė Džilas mandagiai nusišypsodamas Piteriui, kuris neatrodė labai patenkintas dėl pasikeitusių partnerių.

Kitė paskubomis išlydėjo vyrus iš kabineto, pažadėjo vėliau supažindinti Džilą su Svajonių savaitgalio laimėtoja ir patraukė į vestibiulį.

Kai ji užregistravo Džilą, šis plačiai nusišypsojo ir tarė:

– Pasimatysime grožio centre, Piteri, – ir patraukė prie lifto.

– Nenoriu žiūrėti Gulbių ežero, nenoriu jokio pedikiūro, – vos tvardydamas įsiūtį iškošė Piteris.

– Kaip keista, – ramiai atsakė ji ir išsitraukė sąrašą jo pageidautų užsiėmimų. Atidžiai jį peržvelgė. Linktelėjo ir parodė jo ranka primargintą viešbučio blanką. – Štai. Popietė sveikatingumo ir grožio centre. Iš karto po iškylos Centriniame parke ir prieš romantinę komediją Brodvėjuje. – Ji mandagiai jam nusišypsojo. – Džiaugiamės galėdami išpildyti jūsų pageidavimus.

– Tu velniškai gerai žinai, kad pasirinkau tai, kas, mano manymu, turėjo patikti tau.

Kurį laiką ji įdėmiai į jį žiūrėjo.

– Jei svajojai apsikvailinti, tai čia jau ne mano bėda. Linkiu pasimėgauti pedikiūru.

– Baleto aš neprašiau.

Kitė pasijuto esanti tikra žiežula.

– Žinau. Tu išties labai malonus, kad suradai man Džilą. Jis tiesiog tobulas. Negalime palikti jo vieno. Kartu nueisime į baletą, o tada pavakarieniausime, kaip ir norėjai. Tik mudu.

Piteris prisimerkė.

– O paskui?

Ji pasilenkė ir švelniai jį pabučiavo.

– Ko tik užsigeis Svajonių savaitgalio nugalėtojas.

§

Po penkiolikos minučių, skubiai persirengusi, susišukavusi ir pasitaisiusi makiažą, ji pabeldė į Oskaro apartamentų duris.

Jas atidarė maždaug trisdešimt penkerių metų moteris trumpais, madingai kirptais raudonais plaukais su galybe sruogelių. Ji vilkėjo aptemptą raudoną palaidinę, kuri atidengė įspūdingą tarpą tarp krūtų, ir juodas kelnes.

– Laba diena, – pasisveikino Kitė ir ištiesė ranką. – Aš Kitė Prestkot, viešbučio Viešųjų ryšių tarnybos vadovė. Sveika atvykusi į mūsų viešbutį.

– Labas, Kite, – atsakė moteris plačiai nusišypsodama. – Malonu susipažinti.

Jos šypsena buvo žavinga, veidas dailus, tik kiek per daug padažytas.

– Tikiuosi, gavote visko, ko norėjote, – mandagiai tęsė pokalbį Kitė.

Jai atsakė kimus juokas.

– Niekaip nerandu žaviojo princo po lova. Visa kita – kuo puikiausiai. Užeikite.

Ji pasisuko ir Kitė pagalvojo, jog moteris perdėjo kalbėdama apie savo užpakalį. Jis tikrai nebuvo Teksaso dydžio. Labiau priminė Rodo salą.

– Perskaitę jūsų atsiųstą svajonę suradome jums partnerį ir užsakėme bilietus šiam vakarui į Gulbių ežerą. Tai baletas.

– Velniai griebtų! Mėgstu baletą. – Jos veidas nušvito ir tuojau pat apsiniaukė. – Bet aš nepasiėmiau tokiai progai tinkančių drabužių.

Ji atvėrė drabužinės duris ir Kitė turėjo su ja sutikti. Būtų tikra nelaimė, jei pasirodytų su elegantiškuoju Džilu pasidabinusiu vienu iš šitų per ryškių, per daug blizgančių ar perdėm aptemptų apdarų. Ji tuojau pat nusprendė, kad Paiper pageidautų, jog konkurso nugalėtoja gautų naują suknelę.

– Turiu jums staigmeną. Eime.

– Kas tai?

– Pirmiausia, aprodysiu jums viešbutį. Manau, jis padarys įspūdį. O tada apsilankysime čia esančioje drabužių parduotuvėje ir išrinksime šiam vakarui tinkančią suknelę.

– Ar tai irgi prizo dalis? Nepamenu, kad būčiau apie tai ką nors skaičiusi.

– Prizas priklauso nuo jūsų. Jis skirtas tam, kad praleistumėte čia patį jausmingiausią savaitgalį ir pasijustumėte lepinama.

Jai atsakė tik nepatikliai iškeltas antakis.

– Eime, viską parodysiu.

Jos vaikštinėjo po viešbutį ir Irena netrukus jau krizeno. Jos užklupo pagyvenusią porą, besimyluojančią tamsiame kampe. Lifte susidūrė su padavėju, nešančiu padėklą su buteliu šampano, nauja tūbele vaisių skonio lubrikanto ir dar neišpakuotomis baterijomis.

– Žinote, vien žiūrėdama į visus šiuos daikčiukus, susijaudinu, – prisipažino Irena.

Kitė nusišypsojo.

– Spintelėje prie lovos yra ne vienas toks daikčiukas.

– Mieloji, baterijomis maitinamu malonumu galiu mėgautis ir namie. Šį savaitgalį tikiuosi tikro penio. Pageidautina su vyru.

Kitė įsivaizdavo Džilą ir šią tiesmuką moteriškę kartu ir pajuto nusmelkiant galvos skausmą.

– Matote, jūsų partneris tik palaikys jums draugiją. Sekso paslaugos nenumatytos.

– Taip, žinoma. Tai labai aiškiai parašyta konkurso taisyklėse. Viskas gerai. Jei nesudominsiu palydovo, manau, turėtų atsirasti kitas vaikinas, kuris neatsisakytų pasismaginti. Jei niekas manęs neparsivers šiame viešbutyje, tai man galas. – Ji aiktelėjo, kai jos pasiekė stogą. Dar niekuomet gėlės neatrodė taip nuostabiai. Tai Mėjos Elison nuopelnas. Baseino vanduo viliojamai blizgėjo. Ant gultų tingiai snūduriavo jaunas vyras ir moteris, susikibę už rankų.

– Pradedu galvoti, kad prarandu kvaliĮkaciją.

Kitė nužvelgė jaunąją porą – greičiausiai jaunavedžius. Ji galvojo apie savo sausros laikotarpį.

– Suprantu, ką norite pasakyti.

Joms lankantis bibliotekoje, pokylių salėje, Irena be paliovos kikeno.

– Ar yra šiame viešbutyje vietelė, kur niekas nesiglamonėja?

– Vestibiulis. Tiesa, žmonės ir ten duoda valią jausmams, bet mes pasiūlome jiems pasirinkti nuošalesnę vietą.

Pasibaigus ekskursijai Kitė, kaip žadėjusi, nusivedė viešnią į moteriškų drabužių parduotuvę. Irena nuskuodė tiesiai prie žalios aptemptos suknelės, su kuria ji būtų atrodžiusi kaip sprogti pasiruošusi dešrelė.

Papurčiusi galvą Kitė pasitelkė savo iškalbą ir moters svajonę, kad atitrauktų ją nuo pavojingo apdaro.

– Čia ne princesės suknelė.

Ji paėmė naująją draugę už rankos ir nusivedė prie plono audinio suknelių.

– Štai, – tarė nukabindama šviesiai rausvą suknelę priglundančiu viršumi ir varpo formos sijonu, – čia princesės suknelė.

Pirmasis Kitės mėginimas nebuvo labai sėkmingas. Irena prunkštelėjo.

– Aš svajoju, kad mane lepintų kaip princesę, bet nenoriu atrodyti kaip Barbė.

Vis dėlto ji nenuėjo šalin, bet ėmė žiūrinėti sukneles Kitei už nugaros. Visos jos buvo nepaprastos. Dalis jos svajonės kabėjo tiesiog ant pakabo. Kitė savęs niekada neįsivaizdavo gerąja krikštamote, bet širdyje virptelėjo nuo minties, kad renka drabužius princesei.

Ji susižavėjusi stebėjo, kaip nuo Irenos veido dingo ciniška išraiška. Žvilgsnis nebebuvo toks kietas, jis tapo švelnus ir svajingas. Ironiška šypsenėlė juokiuosi iš gyvenimo užleido vietą džiaugsmui. Ši moteris nemelavo – ji tikrai norėjo vieną savaitgalį būti princesė, o ne komikė.

Kitė stebėjo Ireną, kai ši rado suknelę, privertusią jos širdį dainuoti, pamatė tai jos akyse. Kitė pažvelgė į suknelę – ji nebuvo panaši į rausvą princesės drabužį, bet nepriminė ir Irenos spintoje kabėjusių provokuojamų apdarų. Ji buvo juodos spalvos, ilga, dailiai papuošta netikrais deimantais.

– Ji nuostabi.

Irena pažvelgė į kainą ir net pritūpė. Kitė jau spėjo priprasti prie parduotuvės kainų, žinojo apie antkainį, todėl ramindama paplekšnojo jai per petį.

– Pasimatuok.

Paslaugi jauna pardavėja surado tinkamo dydžio suknelę, pritaikė juodus batelius su dirželiu ir net elegantišką mažą rankinę.

Kai Irena išėjo iš persirengimo kambario, Kitė pamanė, jog ji atrodo daug geriau, nei galima buvo tikėtis. Jos išvaizdą pakeitė ne vien suknelė – nuo Irenos veido nebuvo dingusi toji svajinga išraiška. Ji atrodė švelnesnė, mielesnė ir draugiškesnė.

– Ką manai? – nekantraudama paklausė Irena ir pasisukinėjo taip, kad suknelė ėmė žibėti.

– Atrodai kaip seksualioji Pelenės sesuo, – atsakė ji.

– Greičiau teta – vyresnė, storesnė ir labiau ištvirkusi teta.

– Tik jau ne su šia suknele, – nesutiko Kitė. – Gal kiek vyresnė, madingesnė teta.

– Kokius papuošalus rinksitės? – mandagiai pasiteiravo pardavėja.

– Turiu didelius juodus karolius.

Greitai žvilgterėjusi į Kitę, jaunoji moteris nulėkė prie papuošalų vitrinos ir grįžo nešina plonyte grandinėle su krištolu ir prie jos derančiais auskarais. Kitei teks paprakaituoti, kol paaiškins, kur išleido tiek pinigų. Kita vertus, pažįstant Paiper, ji ir pati neabejotinai stengtųsi įtikinti Ireną pasipuošti netikro kailio boa, kuri kainuotų daugiau nei visa kaimenė kailiukams auginamų gyvūnėlių.

– Imsime viską, – tarė Kitė. – Įrašyk į mano sąskaitą, gerai?

– Žinoma, Kite.

– Ji tokia brangi, – aiktelėjo Irena negalėdama atitraukti akių nuo savo atvaizdo, lyg vis dar netikėtų tuo, ką mato.

– Ji tau nuostabiai tinka. O tinkami drabužiai – dalis tavo svajonės.

– Brangioji, tu visiškai teisi.

Kol pakavo pirkinius, Kitė kalbėjo toliau:

– Taigi, ką norėtum nuveikti prieš vakarienę?

– Norėčiau, kad kambaryje man padarytų masažą, – kiek pamąsčiusi atsakė Irena. Kitė apie tai jau žinojo.

– Puikus pasirinkimas. – Ji pakėlė akis. – Ar galėčiau dar pasiūlyti manikiūrą, pedikiūrą, visažisto ir kirpėjo paslaugas?

Irena taip užkrečiamai kvatojosi, kad nejučia norėjosi prie jos prisidėti. Toks juokas – tikras lobis jos profesijos žmogui.

– Man patinka tavo mintis.

– Ką nors tau atsiųsiu. Ką galvoji apie vakarienę? Nori vakarieniauti prieš baletą mūsų nuostabiame restorane Amuse Bouche ar po spektaklio?

– Manau, po spektaklio. Gal nusnūsiu po masažo.

– Sutarta. Žiūrėti baleto eisime keturiese. Jei neprieštarauji, tavo partnerį atsiųsiu tavęs paimti šeštą valandą. Pamanėme, kad galėtume išgerti bare Erotika, o tada limuzinu nuvažiuoti į spektaklį.

– Puiku.

– Jei norėsi ko nors užkąsti, kad neišalktum baleto metu, į kambarius tiekiamo maisto valgiaraštis labai įvairus.

– Gal juokauji. Iki tos akimirkos, kol atsisėsime vakarieniauti, nė kąsnio neimsiu į burną. Jei turite anticeliulitinį masažą, norėčiau, kad man jį užsakytum.

Šaunu. Jei Irena bus užsiėmusi visą popietę, Kitei liks laiko greitai aplankyti Piterį grožio centre. Dar jai reikėjo pasirūpinti vakariene ant stogo. Mintis, kad jie vienudu valgys vėlyvą vakarienę ant stogo, privertė suvirpėti.

– Koks jis? – Irenos balsas atplėšė ją nuo susikurto mintyse paveikslo, kur juodu su Piteriu mėgaujasi ne vien maistu.

Kitė atsisuko.

– Piteris?

– Toks mano žaviojo princo vardas?

– Ak taip, atsiprašau. Galvojau apie kitą žmogų. Tavo kompaniono vardas Džilas. Jis – britas.

– Šaunu. Ar jis gražus?

– Sakyčiau, jis labiau… – ji prisiminė liesą veidą ir mandagų elgesį, – jis labiau aristokratiškas nei gražus.

– Aristokratiškas? Oho. Atrodo, kad jūs labai rimtai pažvelgėte į mano svajonę apie žavųjį princą.

– Irena, mes nuoširdžiai norime, kad šis savaitgalis tau būtų nepamirštamas.

– Taip. Kas iš tiesų yra tas Džilas – darbo neturintis aktorius?

Ji beveik atspėjo tapatybę vaikino, kuris turėjo būti jos partneris, todėl Kitei palengvėjo, kai ji galėjo pasakyti, jog Džilas – ne aktorius.

– Jis verslininkas. Leisiu jam pačiam apie save papasakoti, kai šįvakar susitiksite.

Devintas skyrius

Žinutė personalui:

Antroji „Svajonių savaitgalio” nugalėtoja Irena Bonet apgyvendinta „Oskaro” apartamentuose. Ji profesionali komikė. Pasirūpinkite, kad viešnagės metu gautų viską, išskyrus medžiagos naujiems savo pokštams. Elkitės profesionaliai.

Kitė šį savaitgalį turėjo ypatingų įgaliojimų, mat buvo nugalėtojo kompanionė, todėl negaišdama nuskubėjo patikrinti, kaip sekasi Piteriui sveikatingumo ir grožio centre. Net Paiper nedrįsdavo trukdyti veido masažu besilepinančio kliento. Ji jau įsivaizdavo Piterį rankšluosčiu apvyniota galva, spalvota mase išteptu veidu ir su agurko griežinėliais ant akių.

Kerštas – tikra kvailystė. Nėra reikalo tiek jėgų eikvoti praeičiai. Vis dėlto ji tik žmogus, todėl mintyse vėl šmėstelėjo rausva kaukė – gal net braškių, kaip siūlė Paiper.

Grožio centre jos laukė saldus atpildas – Piteris su Džilu sėdėjo vienas šalia kito ir jiems darė pedikiūrą.

– Sveiki, vaikinai, – linksmai sučiulbo ji.

Piterio veidas buvo iškalbingesnis už žodžius. Jis jautėsi mirtinai pažemintas – turėjo iškęsti ne vieną moterišką grožio procedūrą. Kita vertus, Kitė neabejojo, jog dalelė jo mėgavosi tokiu lepinimu.

– Pėdų masažas nuostabus, ar ne? – džiugiai pasiteiravo ji.

– Sužinojau, kad čia yra kambarys dviem, – tarė jis.– Ketinau jame šią popietę apsilankyti. Su tavimi.

Piterio susierzinimas buvo tiesiog žavus, kaip ir jo kojos, išteptos vašku. Kitė šyptelėjo ir pasilenkusi jį pabučiavo.

– Tavo oda tiesiog švyti, – sukuždėjo jam į ausį. – Atrodai daug jaunesnis.

– Tu dar už tai sumokėsi, – pašnibždomis atsakė jis. – Pati tai žinai, ar ne?

Ji apdovanojo jį paslaptinga šypsena.

– Laukiu nesulaukiu.

– Kaip laikosi mano princesė? – pasiteiravo Džilas, kuris čia jautėsi daug jaukiau nei Piteris.

Ką gi jam atsakyti?

– Ji… na, ji labai miela. Turi nuostabų humoro jausmą.

– Kalbi kaip apie kokį trolį, – įsiterpė Piteris.

– Būčiau pasakęs kiek švelniau, mielas berniuk, bet pats pagalvojau tą patį.

– Ji tikrai ne trolis, o simpatiška moters ir noriu, kad abu šįvakar elgtumėtės gražiai. Labai prašau. Nuo to priklauso mano darbas.

Kitės nuostabai, Džilas paėmė jos ranką ir pabučiavo:

– Gali manimi pasikliauti.

Kaip jam tai pavyksta? Kaip sugeba vyras, vilkintis tik kilpinį chalatą su vašku išteptomis kojomis, elgtis lyg princas ant balto žirgo?

– Juk tu netikras princas, tiesa? – negalėdama atsikvošėti dar pasitikslino Kitė.

Jis švelniai nusijuokė:

– Viešpatie, žinoma, kad ne. Kartą ar du esu žaidęs golfą su jo karališkąja didenybe, bet tik tiek ir tesu susijęs su karališkąja šeima. – Jo žvilgsnis lakstė nuo vieno iš nuostabos ištįsusio veido prie kito. – Esu jaunesnysis sūnus, suprantate.

– Atsiprašau? – perklausė Kitė, kuri nieko nesuprato.

– Mano vyresnysis brolis paveldėjo titulą.

– Titulą? – Piteris atrodė taip, lyg jam ketintų gyvam dirti kailį.

– Mano tėvas buvo grafas. Šis titulas paveldimas.

– Tai tu netekai titulo?

– Maždaug prieš ketverius metus, todėl man liko tik gerbiamasis. Tiesa, dar likęs dvaras, bet jis priklauso broliui. Aš esu tiesiog prasčiokas.

– Niekada man to nesakei.

– Niekuomet apie tai nekalbėjome. Be to, tik visiški snobai pliauškia ir giriasi titulais. Viliuosi, kad esu išmintingesnis.

– Tu – tobulas, – nušvito Kitė ir pasilenkusi pakštelėjo jam į skruostą.

– Na, jau, – sutrikęs atsakė jis. – Aš – jūsų paslaugoms.

– Ar ketini ir tu pasimėgauti procedūromis? – viltingai žvelgdamas į kambarį dviem paklausė Piteris.

– Neturiu tam laiko. Yra dar keli darbeliai, o tada eisiu persirengti spektakliui. Beje, Džilai, tavo šio vakaro palydovė vardu Irena ir ji pageidavo vakarienės po baleto. Amuse Bouche rezervavau vieną geriausių staliukų.

– Nuostabu. Su malonumu išmėginsiu restoraną.

– Tai iki pasimatymo.

– Pasiimsiu savo palydovę ir pasimatysime bare. Šeštą?

– Nuostabu, – ji pamojavo atsisveikindama ir išėjo.

§

Piteris stebėjo išeinančią Kitę, būtų skuodęs paskui, jei kojos nebūtų išteptos vašku, susivėlusiu į gumulus jo tarpupirščiuose. Jis jautėsi kaip tikras idiotas. Greičiausiai taip ir atrodė.

Džilas žvelgė į jį su atlaidžia šypsena. Akivaizdu, kad jautėsi daug geriau šioje moterų šventovėje nei jam kada nors gyvenime pavyks jaustis. Tiesa, jie nebuvo vieninteliai vyrai, bet moterų buvo kur kas daugiau. Jei atmestų gėjus, tai greičiausiai liktų vienintelis vyras. Jis.

Kosmetologė nuėmė vašką jam nuo kojų ir, vos tik jo pirštai pajuto laisvę, pasigirdo klyksmas. Piteris net pašoko rausvoje oda trauktoje kėdėje. Kosmetologė nekrustelėjo.

– Kas tai? – pasidomėjo jis.

– Braziliškas, – atsakė moteris.

– Kokie jausmingi žmonės iš Pietų Amerikos, – kreipėsi jis į Džilą.

Jo bičiulis tyliai nusijuokė.

– Manau, ji turėjo omeny, kad klykianti moteris darosi brazilišką bikinio srities depiliaciją.

Piteris išblyško. Jis buvo apie tai girdėjęs, tiksliau matė, kaip atrodo rezultatas ir jam tai labai patiko, tačiau nenorėjo net galvoti apie tai, jog tokia procedūra atliekama jo pašonėje.

– Teisingai, – tepdama jo kojas kažkokiu lipniu tepalu tarė kosmetologė. – Depiliacija – labai dažna procedūra. – Ji pakėlė akis ir veide nušvito profesinė šypsena. – Ir vyrams ją atliekame.

– Ką? – Piteris instinktyviai prisidengė savo intymias vietas. Jei tik kojos nebūtų tokios slidžios, jo čia neliktų nė kvapo. Tačiau mintis apie tai, kaip griūva ant užpakalio ar ant nugaros, jį atvėsino. – Darote tai ir vyrams?

Siaubo šūksnį pasitiko darnus juokas.

– Ne, ne brazilišką. Vyrams dažniausiai depiliuojame nugarą.

Džilo kosmetologė linktelėjo.

– Ir pečius.

– Kartais užpakalį.

– Jau supratau, – Piteris tai pasakė kiek per garsiai. – Dėkoju.

– Nekantriai laukiu šio vakaro, – prakalbo Džilas mėgindamas pakeisti temą.

Piterį tai labai nudžiugino.

– Tikrai? Tu padėjai Kitei išsikapstyti iš bjaurios padėties. Man irgi. Jei ne tu, ji visą dieną būtų mėginusi priremti kokį vyruką prie sienos.

– Kitė labai rimtai žiūri į savo darbą. Man tai patinka.

– Tai jau taip.

– Be to, ji graži. Sunku atsispirti tokiai moteriai.

– Tau ji tikrai atrodo graži?

– Ji nuostabi. O tau taip neatrodo?

– Na, taip.

– Kaip sekasi operacija?

– Operacija?

Džilas kalbėjo be garso, kad nenugirstų kosmetologė:

– Kitės susigrąžinimo operacija.

Išties, kaip jam sekasi? Na, juodu puikiai pasimylėjo. Tai gerai. Bet ji tuojau pat išėjo. Tai blogai. Piteris manė, kad jo sugalvotas dienos planas – tiesiog nuostabus, tačiau ji jį perkando ir atkeršijo paversdama Piterį tikru kvailiu – įgrūdo jį su Džilu į grožio saloną, kai jis tenorėjo pasimėgauti malonumais su ja.

– Sunku pasakyti, – galiausiai prabilo jis. – Kai ko jau pasiekiau, bet prieš akis dar ilgas kelias.

– Mmm. O laiko lieka vis mažiau.

Piteris sutrikęs sumirksėjo. Jis negalvojo apie laiką, bet Džilas teisus. Vos tik baigsis savaitgalis, ji nebeprivalės su juo matytis. Jam liko dvidešimt keturios valandos. Gal per tą laiką jos ir nesusigrąžins, bet reikia pasiekti, kad ji tebenorėtų su juo matytis. Kokių galų jis leidžia tokį brangų laiką poliruodamas kojų nagus? Ištraukęs savo galūnę iš moters rankų tarė:

– Atsiprašau, tikrai neturiu tam laiko.

– Aš jau beveik baigiau. Liko sutvarkyti tik vieną koją.

– Piteri, išties, atrodysi kaip koks laukinis.

– Tai turėsiu paprašyti jūsų, kad niekam neprasitartumėte, – atšovė jis ir nuskubėjo persirengti.

§

Suskambo Kitės mobilusis.

– Kite, sveika. Čia Dženisė.

Jos širdis apmirė. Kokių nelaimių dar galima laukti?

– Kas nutiko? – įprastai ramiu balsu su neblėstančia šypsena veide paklausė ji.

– Konkurso nugalėtojas ieško tavęs.

– Kuris?

– Piteris.

– Juk jis grožio centre.

– Jau nebe. Jis prašė, kad užsuktum į jo kambarį. Sakė, tai skubu.

Kitė suirzusi garsiai atsiduso.

– Gal numanai, koks ten gaisras?

– Ne.

– Tikrai neturiu laiko…

– Viskas, ko tik užsigeis. Tai tavo nurodymas, pameni?

Dženisė buvo teisi. Tai dar labiau suerzino. Piteris – bjaurus manipuliatorius, bet ji nieko negali padaryti. Iki rytojaus vakaro. Dar niekada taip nelaukė, kada svečias išsiregistruos.

– Tuojau ten būsiu. Dėkoju, Dženise.

– Nėra už ką. Hm, tu juk sakei, kad jis turi gauti viską, ko tik užsigeis?

– Jei tai neprieštarauja sveikam protui, mano biudžetui ir įstatymams – tada taip.

– Gerai. Aš tik pasitikslinu.

Kas, po galais, čia vyksta? Kitė išėjo iš kabineto, prieš tai dar kartą paglosčiusi katiną, kuris vienišas slampinėjo po kabinetą ir taip nudžiugo ją pamatęs, lyg Kitė būtų gardžiausio kačių ėdalo dubenėlis. Savo darbo vietoje ji nedaug ką tenuveikė. Tiksliau sakant, ji čia slėpėsi. Slėpynėms atėjo galas.

– Atleisk, mielasis, turiu prižiūrėti peraugusį išlepintą vaikėzą.

Kitė susišukavo, išsivalė dantis, pasidažė lūpas ir tik tada nužingsniavo link Piterio kambario durų. Eidama pati sau kartojo, jog dabinasi visai ne dėl jo. Ji visuomet stengėsi atrodyti nepriekaištingai.

Štai ji ir vėl beldžia į Piterio kambario duris. Pastarąjį kartą vilkėjo juodą suknelę, o po ja – seksualius juodus apatinius. Kūnu nuvilnijo šiurpuliukas – atminty iškilo praeitos nakties vaizdiniai.

Galvok apie ką nors kita.

Ji labai stengėsi, kol ėmė įsivaizduoti Piterį grožio centre, kur jam darė pedikiūrą. Taip jau geriau. Jis susisupęs į viešbučio chalatą.

Nuogut nuogutėlis po juo. Liaukis!

Reikia mėginti dar kartą. Nespėjus jai pagalvoti apie ką nors, kas nebūtų susiję su apsinuoginusiu Piteriu, šis atidarė duris. Tebevilkėjo chalatą ir buvo įsispyręs į šlepetes, o tai reiškia, kad po juo jis tebėra… Nuogas.

– Oi, – aiktelėjo ji, o galvoje viesulo greičiu skriejo geismai, troškimai, prisiminimai. – Galiu palaukti, kol apsirengsi.

– Nereikia, – atsakė jis, – užeik.

Kitė pakluso, tačiau žengė labai atsargiai.

– Oi, – dar sykį aiktelėjo ji.

Milžiniška vonia smagiai burbuliavo ir buvo justi dieviškas žvakių aromatas. Lauke dar buvo šviesu, tačiau Piteris visur išjungė šviesas, uždegė žvakes. Joms mirgant atrodė, kad vonią gaubia aureolė. Kibirėlyje ledas vėsino šampaną, kuris buvo pasiruošęs iššauti visai kaip ir ji.

– Pamaniau, kad drauge galėtume pasiruošti baletui, – paaiškino Piteris.

– Visi mano daiktai…

– Yra čia.

– Ką?

– Paprašiau, kad Dženisė viskuo pasirūpintų.

– Dženisė? Bet…

Ji užsikirto. Tai štai ką turėjo omeny Dženisė, kai kalbėjo apie visų Piterio norų tenkinimą. Tai, kad jos drabužiai, kosmetika ir kiti daiktai buvo atnešti į jo kambarį, neprieštaravo įstatymams ir tikrai brangiai nekainavo. Tik ar tai protinga?

Ji dėbtelėjo į Piterį, kuris akylai ją stebėjo, lyg tiksliai žinotų, kas dedasi jos galvoje.

– Pameni, – tyliai prabilo jis, – viskas, ko pageidaučiau.

Jie abu žinojo, kad ji gali čiupti savo daiktus į glėbį, apsisukti ir dingti už durų. Bet galėjo ir pasinerti į šią nuostabią vonią – Piteris žinojo, jog tai viena jos silpnybių.

– Ateik, bus gera. Atsipalaiduok. Tavo pečiai įsitempę. Galėčiau padaryti masažą, nes šiandien neturėjai galimybės apsilankyti sveikatingumo centre.

Pakėlusi antakius ji pažvelgė tiesiai jam į akis.

– Pasikvietei mane čia tam, kad pamasažuotum pečius?

Nors lūpos didvyriškai atsispyrė pagundai nusišypsoti, akyse šokinėjo velniukai.

– Taip pat ir dėl masažo. – Jis priėjo arčiau. – Liaukis. Įkišti mane su Džilu į sveikatingumo ir grožio centrą buvo tikrai vykęs pokštas. Gal leistum atsikvėpti?

Buvo nepaprastai sunku ginčytis, kai burbuliuojanti vonia taip viliojo. Be to, pasigirdo tylus pokštelėjimas iš ledo kibirėlio, tarsi šampano butelis tuoj tuoj iššaus. Dar Piteris su tuo chalatu, po kuriuo…

Jis ją pabučiavo ir nusišypsojo.

– Kas yra?

– Tu išsivalei dantis.

– Aš…

– Tikiuosi, kad ruošdamasi galvojai apie tai, kaip mane bučiuosi. Aš taip nekantravau likti su tavimi vienas, kad nesulaukiau, kol sutvarkys antros kojos nagus.

Kitė nuėjo tiesiai prie kablio ant sienos ir pasiėmė vieną prabangų chalatą, o tada patraukė link vonios kambario.

– Ei, – pakvietė Piteris, – kur susiruošei?

– Einu persirengti.

– Gali rengtis čia.

– Nemanau. – Ji kreiviai šyptelėjo. – Striptizas buvo vakar.

Buvo kvaila ir net pavojinga taip žaisti su Piteriu, tačiau dabar jai niekas negresia. Gal dar prieš kelerius metus nebūtų galėjusi praleisti su juo pašėlusiai aistringo savaitgalio, bet dabar Kitė suaugo. Dabar ji – tvirtesnė, protingesnė ir savarankiškesnė. Ji žaidė tokius žaidimus, apie kokius koledžo laikais nebuvo net girdėjusi. Velniai griebtų, būdamas vienišas Manhatane nė už ką neišgyvensi, jei nebūsi tvirtas, protingas, nepriklausomas žaidėjas.

Jos tualeto reikmenų krepšelis buvo patupdytas ant kriauklės krašto, o suknelė su aksesuarais neabejotinai tvarkingai pakabinta spintoje.

Kitė išsitraukė plaukus iš už chalato apykaklės, iš krepšio išsiėmė segtuką ir nerūpestingai susegė plaukus į kuodą. Tada susirišo chalato, dengiančio nuogą, įjautrintą kūną, diržą ir grįžo į kambarį.

Piteris kaip tik atkimšo šampaną ir pasigirdo tylus pokšt. Įpylė putojančio vyno į dvi viešbučio logotipu papuoštas taures ir laukė, kol ji prieis. Kitė ištiesė ranką, bet jis tik papurtė galvą neįstengdamas atplėšti nuo jos akių.

– Paduosiu, kai įlipsi į vonią, – tarė jis.

– Gerai, – neprieštaravo ji. Atsirišo chalatą, ir lengvu pečių judesiu numetė jį ant grindų.

– Niekada nepavargstu į tave žiūrėti, – Piteriui kalbant, jo žvilgsnis keliavo jos nuogu kūnu. – Tu gražesnė nei kada nors buvai.

Ji žengė į vonią, o nuo jo deginančio žvilgsnio speneliai akimirksniu sukietėjo. Kitė kaip mokėdama stengėsi nekreipti į tai dėmesio. Vanduo meiliai glamonėjo blauzdas. Net pikta, kad vandens temperatūra būtent tokia, kokią ji mėgsta. Galiausiai ji paniro visu kūnu. Vonia tiesiog nuostabi. Jauteisi lyg sėdėtum fotelyje, o burbuliuojantis vanduo palengva atpalaiduotų įsitempusius raumenis. Už lango atsivėrė vaizdas į Manhataną. Kai Piteris ištiesė jai taurę šampano, švelniai sumirguliavo žvakės.

Jis išsilukšteno iš chalato ir Kitė turėjo pripažinti, kad jo kūnas toks pat puikus kaip ir vakar. Jai bežiūrint, juos abu užvaldė geismas. Ji juto augančią aistrą ir matė, kaip atsiliepia Piterio kūnas.

– Sunku būti vyru, – prabilo jis pastebėjęs jos šypsenėlę. – Nepaslėpsi net pačių slapčiausių minčių.

Atrodė, kad jam labiau linksma nei nesmagu. Jis neskubėjo slėpti kūno po vandens burbuliukais. Tiesiog sėdėjo ant vonios krašto, tarsi net neketintų į ją pasinerti. Paiper pasirūpino, kad sūkurinėse voniose būtų beveik tylu. Žinoma, ji nepagailėjo sumelės, kuri jai tebuvo vieni juokai, o Kitei atrodė visas kapitalas.

Negaliu pakęsti vonių, kuriose jautiesi taip, tarsi pro šalį visu greičiu lėktų garvežys, – kartą sakė Paiper. Tąsyk Kitė pagalvojo, jog tai – dar viena išpaikintos princesės užgaida, tačiau dabar, sėdėdama šioje vonioje, turėjo pripažinti, kad tyliai burbuliuojantis vanduo tiesiog pakerėjo ją.

Galiausiai Piteris irgi įsitaisė vonioje, o burbuliukai žaismingai šokinėjo aplink pečius. Jis pažvelgė į Kitę ir kilstelėjo taurę.

– Už senus draugus, – pirmoji pasiūlė Kitė.

– Už senus draugus, – rimtai pakartojo jis. – Ir naują meilę.

Ji iškart gurkštelėjo burbuliuojančio gėrimo, todėl papildytas tostas užklupo ją netikėtai. Skystis nutekėjo ne ten ir ji paspringusi užsikosėjo.

– Kas čia kalbėjo apie meilę? – žiobtelėjo ji ir sumirksėjo. Balsas buvo šiurkštus.

– O kuo netinka meilė?

Gal jis iš proto išsikraustė?

– Niekuo. Aš už meilę. Tik ne su tavimi.

– Mes juk mylėjomės. Praeitą naktį.

– Yra daug žodžių apibūdinti tam, ką mes vakar veikėme.

– Vienas jų, kertu lažybų, dažniausiai vartojamas – mylėtis.

Jo ką tik išpuoselėti kojų pirštai švelniai kilo jos koja iki kelio. Kitė apsimetė nieko nepastebinti.

– Ką nori tuo pasakyti?

– Noriu pasakyti, kad mus daug kas sieja. Gal net meilė.

Ji prisimerkė.

– Juk sakei, už naują meilę.

Piterio žvilgsnis buvo tiesus, rimtas ir atviras.

– Nuo to laiko, kai vėl tave sutikau, mane užplūdo galybė jausmų. Man patinka…

Ji taip į jį pažvelgė, kad vien nuo žvilgsnio Piteris turėjo ištikšti į sieną…

– Man patinka, kokia tu tapai.

– O man patinka, kaip žvejai nupjausto pelekus žuvims.

– Anksčiau tu nebuvai tokia šiurkšti.

– Tikrai nebuvau, – pritarė ji ir dar gurkštelėjo šampano. – Ar tau patinka ir šis naujas mano bruožas?

Jis pastatė taurę ant vonios krašto ir palinko į priekį.

– Man patinka, kaip susirišai plaukus. Dar patinka jų spalva.

– Piteri, aš visąlaik buvau blondinė.

– Kalbu apie tas sruogeles.

Velniai rautų, jis daug pastabesnis, nei ji manė.

– Atrodai labai gražiai, tokia raĮnuota.

Kalbėdamas jis suėmė už vienos sruogos. Plaukai tuojau pat išsileido ir jis meiliai juos perbraukė ranka. Tada pabučiavo Kitę.

Jo lūpos buvo šaltos ir atsidavė šampanu. Jau po akimirkos jųdviejų lūpos šildė vienos kitas. Jo rankos klaidžiojo jos kūnu. Burbuliukai atliko savo darbą – Kitė jautė, kaip jie dirgina visą kūną.

Įprastai ji tiesiog negalėjo pakęsti mylėtis vonioje. Čia trūksta vietos, visur prisilaisto vandens. Ji buvo nusprendusi, kad seksas vandenyje nepelnytai pervertinamas.

Ši vonia Tyloje buvo tikra išimtis – gili, vanduo netiško ten, kur nereikia. Be to, ji skirta mažiausiai dviem žmonėms, todėl vietos tikrai pakako.

Vandens čiurkšlės maloniai masažavo visas kūno dalis. Mmm. Piterio rankos tapo neatsiejama vonios dalimi – jos aistringai masažavo, maigė ją, o vanduo švelniai mylavo.

Naudotis prezervatyvu vandeny būtų buvę keista. Kitę apėmė pagunda pasakyti, jog geria tabletes. Ji švari ir atsargi. Jei Piteris per šiuos metus nepasikeitė labiau, nei ji gali įsivaizduoti, jis toks pats. Tik ar ji nori tokio artumo? Kad niekas jų neskirtų, net plonas latekso sluoksnis. Ne, nenori. Todėl leido Piteriui užsimauti gumytę ant šlapios, kietos varpos. Tada pasilenkė į priekį, godžiai pabučiavo ir atsisėdo ant jo.

Tekšt, plekšt.

Žinoma, ji nebemanė, kad žodžiai Piteris ir amžinai galėtų atsidurti viename sakinyje, tačiau jis buvo nuostabiausias jos kada nors turėtas meilužis.

Dešimtas skyrius

Irena dar niekada nesijautė taip kvailai, kaip dabar spoksodama į save veidrodyje. Viešbučio profesionalų komanda kelias valandas plušo prie jos plaukų, makiažo. Padėjo apsivilkti suknelę ir apsiauti aukštakulnius – vien nuo žvilgsnio į juos ėmė mausti kojas.

Ji atrodė kaip Šeron Osborn pačią juodžiausią dieną. Dar prieš jai pasitempiant veido odą.

Ką ji nori apgauti? Anokia princesė. Viso labo – trisdešimt septynerių metų automobilio mechaniko duktė iš šalies vidurio. Ji labai anksti suprato, kad gali išlaikyti dėmesį tik be atvangos pokštaudama. Dar daugiau: jei niekas nežinos, jog užsispyrusi mergužėlė, turinti aštrų liežuvį, ilgisi romantikos, niekas negalės jos įskaudinti.

Ji ką tik atskleidė savo slapčiausią paslaptį, o dabar norėjo ją nugrūsti į tamsiausią sielos kertelę, kur jai ir dera slėptis. Tai be galo kvaila. Iš veidrodžio į ją žvelgė nepažįstamoji išsiplėtusiomis akimis ir šviesiai rausvomis lūpomis. Rausvomis? Ar jos lūpos kada nors buvo tokios spalvos? Ne. Jos spalva – raudona. Tiksliau – skaisčiai raudona.

Ryžtingai pravėrusi spintos duris Irena išsitraukė raudonos ir juodos spalvos drabužius. Tiesa, ji nebūtų įstengusi pasakyti, kokie konkrečiai tai drabužiai, mat vaizdas ėmė mirgėti. Tiesiog nuostabu. Tereikia įkišti ją į bobišką suknelę ir ji praskydo. Tik ne tai. Ji ne tokia.

Taip, jos išvaizdai išleistas visas kapitalas, bet šį savaitgalį ji gali gauti ko tik užsimaniusi, todėl jei nori persigalvoti ir būti ne princesė, o pusamžė moteris, taip ir pasielgs. Atsiklaupusi Irena išsitraukė šviesiai raudonus sportinius batelius, kuriuos įsigijo didmenos parduotuvėje, ir nusiavė Manolo Blahnik batelius smailiu it adata kulnu. Ji prunkštelėjo. Jei ne serialas Seksas ir miestas, niekas apie šį dizainerį net nebūtų girdėjęs. Tik jau ne tokios moterys kaip ji – gyvenančios centrinėje JAV dalyje, o prie Manhatano priartėjančios tik penktadienio vakarais žiūrėdamos televizorių. Tokioms moterims nė motais, kokio dizainerio bateliai šiais metais madingiausi. Tik pagalvokite – batelių dizaineris!

Jai labiau patiko sportiniai bateliai – nereikėjo laužyti liežuvio, kad ištartum jų pavadinimą, ir tikrai negrėsė su jais nusisukti galvos.

Kai pasigirdo švelnus beldimas į duris, viena Irenos koja buvo apauta raudonu sportiniu bateliu, kita gi – juodu Blahnik aukštakulniu.

Visą popietę į jos kambarį tai ateidavo, tai iš jo išeidavo žmonės – šukavo jai plaukus, pešiojo antakius, nors ji to ir neprašė, tačiau spėjo, jog tuo pasirūpino kirpėja. Arba Kitė. Veido masažas, manikiūras, pedikiūras, makiažas. Kas dar? Gal yra specialus žmogus, kuris jos pažastis papurkš dezodorantu?

Irena atidarė duris ir vos nenuvirto. Dėl to buvo kalti batai skirtingo aukščio pakulnėmis. Negali būti, kad prieš ją stovi svajonių vyras.

Kelias akimirkas ji tiesiog stovėjo išsprogdinusi akis į gyvą pasakų princą. Žinoma, jis buvo aukštas. Be abejonės, tamsiaplaukis, o viena kita sidabro gija tik darė jį išskirtinį. Akys pilkos, ramios, o žvilgsnis kiek išdidus su vos pastebima šypsena. Irenai kvailai tebesvyruojant ant nepatikimų kojų ir toliau tebespoksant, vyras lėtai kilstelėjo antakius.

– Irena Bonet? – prabilo jis, o kalbėjimo maniera buvo tokia tobula, poniška, aristokratiškai britiška, kad ji vos neapalpo. O varge. Vos neapalpo. Dabar ji net galvoja kaip kokia bukaprotė princesė, pakerėta gražuolio dabitos, kuris užtaisė jai mažiausiai trylika vaikų nespėjus sulaukti nė dvidešimt penkerių metų, o pats trankosi po pasaulį kovodamas su drakonais, dalyvaudamas kryžiaus žygiuose ar… ką tie princai ten daro.

– Aha. Taip. O kas jūs?

– Aš – šio vakaro jūsų palydovas. Džilas Pendltonas.

Jos dailusis princas ištiesė miniatiūrinę prie suknelės segamą gėlytę. Viešpatie šventas, tai buvo nuostabi balta gėlė. Staiga Irena pasijuto tokia silpna ir apsvaigusi.

Atsipeikėk! – piktai paliepė ji sau.

– Kur jie tave surado? Centriniame aktorių atrankos biure? – išgirdo save klausiant Irena.

– Tiesą sakant, Kente. Aš kilęs iš Kento.

– Na, tai tikrai ne Ohajo valstija.

Negali būti, kad ji nesapnuoja. Kita vertus, visas šis savaitgalis – tik viena didelė svajonė, todėl, koks, velniai rautų, skirtumas. Greičiausiai jis iš Ohajo, o britiško akcento išmoko aktorių mokykloje. Taip, po perkūnais. Gal jis net užaugo jos kaimynystėje.

Apsivilkęs smokingą, nepriekaištingai sušukuotais plaukais ir spinduliuodamas įgimtą kilmingumą, jis atrodė nuostabus.

– Sėskis ir leisk man tau pagelbėti su kitu batu, – tarė jis.

Vis dar negalėdama patikėti, kad jiems pavyko surasti tokį vyrą, tarsi būtų paslapčia rausęsi po jos mintis ir svajones, Irena susmuko ant krėslo.

Prieš jos suglumusias akis žavusis princas grakščiai priklaupė ant vieno kelio ir nuavė sportinį batelį, o jo vietą užėmė juodas aukštakulnis. Irena nespėjo atsikvošėti, kad praneštų jam ketinusi avėti sportinius batelius.

– Dėkoju, – tarė ji vis dar besipinančiu liežuviu, kai Džilas padėjo jai atsistoti.

– Ar galėčiau prisegti gėlytę?

Ji linktelėjo be žodžių. Jo miklios rankos, atrodo, net nepalietė jos, tik Irena pajuto pirštų skleidžiamą šilumą, kai buvo segama gėlytė.

– Iš kur žinojai? Iš kur žinojai, kad būsiu apsirengusi ne baltai? – vis dar netekusi amo pasmalsavo ji.

– Labai norėčiau pasakyti, kad turiu būti dėkingas išlavintam skoniui, bet prisipažinsiu – paskambinau Kitei.

Tikrai, juk ji išrinko suknelę ir už ją sumokėjo. Be abejonės, to nepasakė jo šviesybei ir Irena buvo labai už tai dėkinga. Galiausiai jai pavyko suimti save į nagą. Ji vogčiomis užmetė akį į savo patogius raudonos ir juodos spalvos drabužius ir batus be kulnų, nerimastingai įkvėpė ir išgirdo Džilą sakant:

– Gražiai atrodai, – balsas buvo švelnus ir nepaprastai seksualus.

Irena dar kartelį pažvelgė į save veidrodyje.

– Ar neatrodau kaip koks dulkėgaudis iš stručio plunksnų?

Jis tyliai nusijuokė.

– Ne, atrodai kaip moteris, turinti operos ir baleto teatro metų abonementą.

– Aktorių mokykloje dėstomi ir žavesio kursai? – Irena atsakė šypsena ir pajuto, kaip palengva ima atsipalaiduoti. Jos laukia pasimatymas su tikru gražuoliu.

Prie jo akių kampučių susimetė juoko raukšlelės. Džilas ištiesė ranką ir sulenkė ją per alkūnę:

– Eime? – pasiūlė, o tada leido įsikibti jam į parankę.

– Ar esu tave mačiusi? – paklausė atkutusi Irena.

Džilas mąsliai į ją pažvelgė.

– Bijau, kad nelabai suprantu, apie ką kalbi.

– Turiu omeny kiną, spektaklius? Gal kokioje reklamoje ar parduotuvės skrajutėje?

Gal dėl to jo veidas atrodė toks matytas. Ji nesunkiai galėjo įsivaizduoti jį dirbantį Burberry mados namams arba demonstruojantį katiliukus.

Džilas dar labiau sutriko.

– Aš ne aktorius.

– Tikrai? Tai kas tu? Na, kuo užsiimi, kai nedirbi vakaro palydovu?

– Esu verslininkas.

– Jau daug aiškiau, nors tai gali reikšti bet ką – nuo prekybos narkotikais iki darbo kontoroje.

– Nedarau nei to, nei kito, nors sakyčiau, kad mano darbo keliamas jaudulys ir pavojus labiau primintų darbą kontoroje nei nelegalią prekybą narkotikais.

– Man ir toliau reikės spėlioti, o gal pats pasakysi, ką veiki?

– Dirbu bankininkystės srityje. Privačios bankininkystės.

– Šaunu. Anglijoje?

– Iš pradžių – Anglijoje, bet dabar turime nemažai klientų Amerikoje, todėl po kelių mėnesių Niujorke atidarysime savo Įlialą.

Irena ir vėl neteko žado. Ar gali būti, kad jos princas turi gerai mokamą darbą? Žinoma, reikia neatmesti tikimybės, kad tai tik išgalvota biograĮja. Jai šitai neturėtų rūpėti, mat Džilas turės apsimetinėti tik vieną savaitgalį. Vis dėlto rūpėjo. Vienas paprastas eksperimentas parodys, ar jis tikras bankininkas, ar tik apsimeta juo.

– Kaip manai, – kuo nerūpestingiau tęsė pokalbį ji, – kaip per kelis mėnesius keisis Dau [Dow − vienas iš keleto akcijų rinkos indeksų, kuris atspindi JAV pramonės sektoriaus akcijų kursus (čia ir toliau – vert. pastabos).]? Ar tai vis dar geriau nei NASDAQ [ NASDAQ – 1971 m. Niujorke įsteigta JAV birža.]?

Džilas paplekšnojo jai per ranką, patogiai besiilsinčią jo parankėje.

– Mano mieloji, niekada nereikia painioti verslo su malonumu, – atsakymas buvo toks gudrus ir padėjo išvengti tiesos, kuri būtų įrodžiusi, jog jis apie tai išmano dar mažiau nei ji. Įsimylėjusi savo rausvąjį iPod, Irena įsigijo šimtą Apple akcijų. Tai buvo vienintelės jos turimos akcijos. Ji pamanė, jei jau bendrovė sugebėjo sukurti tokį nuostabų produktą, tai jie verti jos pinigų.

Irenos nusivylimui, juodu netruko pasiekti barą. Buvo taip smagu eiti už parankės su seksualiausiu britu visoje planetoje. Erotika. Velniai griebtų. Kažkas išgėrė per daug kokteilių prieš sugalvodamas baro pavadinimą.

Džilas apsidairė ir tarė:

– Regis, mudu būsime pirmi. Eime vidun?

– Žinoma.

Juodu nuėjo prie staliuko netoli baro, iš kur puikiai matėsi įėjimas. Džilas palaukė, kol Irena atsisėdo, ir tik tada prisėdo pats. Kokios manieros!

– Ko gersi?

– Nežinau. Dažniausiai geriu romą su kokakola, bet jaučiu, kad pasipuošusi tokia elegantiška suknele, turėčiau užsisakyti ko nors kito.

– Neabejotinai. Ar galėčiau pasiūlyti šampano kokteilį?

– Ar jis toks gardus, kaip atrodo?

– Taip.

Irena plačiai nusišypsojo.

– Gerai, man tinka.

Džilas vos pastebimai mostelėjo ranka ir prie jų stalelio akimirksniu išdygo padavėja. Jis buvo panašus į žmogų, kuris gauna geriausią staliuką restorane ir be vargo Niujorke susistabdo taksi.

– Klausau jūsų, pone. Ko galėčiau pasiūlyti jums ir jūsų damai?

– Prašyčiau atnešti šampano kokteilį mano draugei, o man – sauso martinio.

– Gryno?

– Savaime suprantama. – Kai padavėja nuėjo, Džilas pasiteiravo: – Kas tave taip pralinksmino?

– Tu.

Ji meistriškai pamėgdžiojo padavėją:

– Gryno? – O tada prakalbo su tikru britišku akcentu: – Savaime suprantama.

Irena labai talentingai mėgdžiojo ir Džilas buvo priverstas nusišypsoti, nors jam nelabai patiko, kad ji iš jo šaiposi. Kitas, ja dėtas, jau būtų prikandęs liežuvį, tik ne Irena.

– Kokio sekso, pone, pageidautumėte? Gryno? [Žodžių žaismas: angl. straigth reiškia grynas, neskiestas. Šiuo žodžiu apibūdinama ir normali, tradicinė seksualinė orientacija.] – Ir tuojau pat pati atsakė: – Savaime suprantama.

Džilas atrodė labiau nustebęs nei suirzęs.

– Kalbėjai su Piteriu?

– Kokiu Piteriu?

– Nieko tokio. Tiesiog pasirodė, jog Piteris mano…

Kad ir ką būtų manęs Piteris, Irena to nesužinojo. Džilas mandagiai atsistojo, kai pasirodė Kitė kartu su tikru gražuoliuku. Abu atrodė kiek uždusę. Nedvejodamas galėjai pasakyti, jog šiuodu ką tik mylėjosi, ir tai sukėlė Irenai pavydą. Gražuoliuko plaukai tebebuvo šlapi.

– Atleiskite, kad vėluojame, – suskubo atsiprašyti Kitė.

– Nieko tokio, – atsakė Džilas. – Mes patys ką tik atėjome. Ko judu gersite? Irena ragaus šampano kokteilio.

– Man to paties, – nieko nelaukdama tarė Kitė.

– O man – martinio, – jis akimis nulydėjo dailią padavėją, ši linktelėjo ir nuėjo prie baro.

Irenos dėmesį patraukė Kitė:

– Irena, čia Piteris.

– Labas, – pasisveikino Irena ir juodu paspaudė vienas kitam ranką.

Ką tik iš lovos išsiritusi porelė atrodė taip, lyg vis dar tebeskrajotų padebesiais, todėl Irena tęsė pokalbį:

– Šaunus baras.

– Tikrai. – Piteris pažvelgė į Kitę iš po nepadoriai ilgų blakstienų ir pridūrė. – Tai mano mėgstamiausias staliukas.

Kitė sumirksėjo ir apsidairė, o tada kažkodėl pasilenkė ir pažiūrėjo po stalu.

– Čia tas pats?

– Aha.

– Kas tas pats?

– Prie šio stalelio mudu su Kite vakar sėdėjome. Gėrėme brendžio. – Piteris dar kartą iškalbingai sužiuro į Kitę. Nėra ko stebėtis, jog vargšė mergina išraudo. Jei Džilas žiūrėtų į ją su tokiu neslepiamu geismu, ji irgi raustų. Tiesa, vien mintis, kad jis galėtų pasielgti taip… amerikietiškai, atrodė neįtikėtina, kaip, beje, ir mintis, kad nors koks vyras galėtų žiūrėti į ją taip, tarsi ketintų pirmai progai pasitaikius nusitempti į lovą.

Negali sakyti, kad Irena nebuvo seksuali. Tik nedaug kas varstė ją deginančiais aistros žvilgsniais. Deja. Džilas vėl atsisėdo šalia jos, o už jo pasirodė padavėja su keturiais gėrimais. Paragavusi savojo Irena nusprendė, kad Džilas buvo teisus. Jai kokteilis labai patiko. Nei per saldus, nei per sausas.

– Kaip kokteilis?

– Kaip tik toks, kokio reikia.

Kurį laiką vyravo tyla, o tada Piteris kreipėsi į Džilą:

– Eidamas iš restorano susidūriau su Dankanu Trevoru.

– Viešpatie šventas. Įdomu, ką jis čia veikia?

– Nežinau. Viliuosi, kad atvyko čia su žmona. Girdėjau, jie ir vėl kartu.

– Tai ir gerai. Jis puikus vyrukas.

– Ar ne tu pasirūpinai jo kompanijos Įnansavimu?

– Taip, aš.

Irena sutrikusi sumirksėjo. Kompanijos Įnansavimas? Nejau jis tikrai bankininkas? Ar Piteris tik dalyvauja vaidinime? Ji nekantravo sužinoti tiesą.

– Džilai.

– Ką?

Ji ištiesė ranką; ką tik nulakuoti nagai tobulai derėjo prie jos rausvai padažytų lūpų.

– Gal galėtum duoti vizitinę kortelę?

Nieko nelaukdamas jis išsitraukė piniginę ir išsiėmė kortelę. Tokią subtilią, kad būtų tikusi ir slaptajam agentui. Popierius – pačios geriausios kokybės, o užrašas skelbė: Gerbiamasis Džilas Pendltonas, privatus bankininkas. Po vardu buvo dar kelios raidės ir nurodytas banko adresas Londone.

– Nejau tai tiesa?

– Bijau, kad taip, – atsakė Džilas lyg atsiprašydamas.

Vis dar negalėdama patikėti Irena pažvelgė į kitus du.

– Jis tikrai bankininkas?

Abu sutartinai linktelėjo.

– Tai jis – ne aktorius?

Piteris ir Kitė papurtė galvas.

– O ką reiškia tas gerbiamasis? – neatlyžo ji.

– Tu įsirašei tai savo vizitinėje kortelėje? – priblokštas paklausė Piteris.

– Tiesą sakant, turiu dvejopas vizitines korteles, – atsakė Džilas.

– Iš tikro tai tu slaptasis agentas, tiesa?

Džilas nusijuokė.

– Na, tai geriau nei aktorius.

Irena atsargiai įsidėjo kortelę į naująją rankinę, kurioje jau buvo mėtiniai ledinukai, dvidešimt dolerių, jei reikėtų taksi grįžti namo, lūpų dažai ir šukos.

Kitė, kuri tiesiog gimė būti viešųjų ryšių specialiste, greitai nukreipė pokalbį kita linkme.

– Tavo darbas turbūt nepaprastai įdomus. Esi estrados komikė.

– Geriau nei dirbti degalinės operatore.

Kitė nusijuokė.

– Kur gauni medžiagos pokštams?

Keista, bet visi pirmiausia to klausia. Ji atsainiai gūžtelėjo.

– Sakyčiau, pats gyvenimas suteikia medžiagos. Į kai ką pažvelgi kitaip. Pavyzdžiui… šie aukštakulniai mane tiesiog žudo. Be galo norėčiau dabar pasijuokti iš Manolo Blaniko.

– Tikrai? – Kitės akys sužibo iš susijaudinimo. – Tai kas trukdo?

– Dabar?

– Žinoma.

Vyrai pritardami sulinksėjo.

Irena vengdavo pasirodyti ekspromtu, bet niekuomet nebuvo drovi.

– Ką gi. Tai tik pamąstymai ir, jei jums nepatiks, nenoriu apie tai žinoti. Žinote, tapau komike dėl Bobo Niuharto. Man labai patiko jo senieji numeriai. Taigi čia bus pokalbis telefonu. – Ji įkvėpė, kad nusiramintų. – Dirbu demograĮnės statistikos skyriuje. Skambinu norėdama užregistruoti Manolo Blaniko gimimą.

Ji apsidairė, o trijulė sutartinai sulinksėjo.

– Vilnonis? [Angl. blanket – vilnonė antklodė, apklotas. Skamba panašiai kaip Blanikas (angl. Blahnik).] – sučiulbo ji Bruklino akcentu. – Jo vardas – Vilnonis? Sakyčiau, nelabai tikęs vardas kūdikiui. – Rankoje laikydama įsivaizduojamo telefono ragelį ji palinksėjo ir pritariamai numykė. – Taigi, taigi, jei tai jo pavardė, niekur nedingsi. Su kuo tai galėtų rimuotis? – Ilga pauzė. Ji dievino stebėti auditoriją, net tokią negausią kaip šįvakar. Galėjai matyti, kaip jie įtemptai mąsto mėgindami sugalvoti tinkamą rimą žodžiui Blanikas. – Dar kurį laiką patylėjusi ji papurtė galvą ir tęsė įsivaizduojamą pokalbį telefonu: – Ar anglų kalboje yra nors koks žodis, su kuriuo jis rimuotųsi? /– Gal pasakytumėte paraidžiui? / – Aha, gerai, – galiausiai tarė jos išgalvotas tarnautojas su palengvėjimu šluostydamasis kaktą. – O kuo jis vardu? – Ji vartaliojo žodį Manolo burnoje tuo pat metu vartydama akis prieš tris savo žiūrovus. – Mieloji, su tokiu vardu jis geriau tegu būna astronautas, – dar viena ilga pauzė. – Arba batų dizaineris.

Visi ėmė juoktis, atrodo, nuoširdžiai.

– Puiku, – pirmoji prabilo Kitė. – Nejau tikrai ką tik sugalvojai?

– Žinoma. Jei būčiau turėjusi laiko, būtų buvę dar juokingiau.

– Tada tau verta skirti tam laiko, – tarė Džilas.

Susimąsčiusi ji ėmė barbenti sutvarkytais nagais į barą.

– Gal kas turi rašiklį? Turiu užsirašyti, kol nepamiršau.

Džilas mandagiai pasiūlė savąjį, kuris buvo sunkokas ir atrodė tikrai brangus. Pasinaudojusi ne tik jo rašikliu, bet ir dar trimis vizitinėmis kortelėmis, Irena užsirašė naujojo numerio esmę.

– Ačiū, – padėkojo ji galiausiai pakėlusi galvą. Grąžino rašiklį Džilui ir įsidėjo į rankinę keturias išmargintas vizitines korteles.

– Buvo nepaprastai smagu, – džiūgavo Kitė. Netikėtai jos veidas apsiniaukė. – Juk tu neketini juoktis iš mūsų konkurso?

Išsigandusi ji sužiuro į Džilą. Net pati nežinojo kodėl. Jis raminamai nusišypsojo leisdamas suprasti, kad jam tai nepanašu į pokštą.

– Ne, – patikino Irena. – Žinoma, kad ne.

Gurkšnodami gėrimus jie sušneko apie matytus baletus. Paaiškėjo, jog Džilas matė kone visus Londone ir Niujorke per pastaruosius dvidešimt penkerius metus rodytus baletus. Irena matė tai, ką rodė per televiziją ir Ohajo baleto pasirodymus. Kitė lankėsi keturiuose baletuose nuo tada, kai atsikraustė į Manhataną, o Piteris – nė viename.

– Tu irgi esi Svajonių savaitgalio konkurso nugalėtojas, tiesa? – Irena kreipėsi į Piterį.

Šis taip pažvelgė į Kitę, lyg norėtų ją praryti kaip alyvuogę iš savo taurės.

– O taip.

– Tai kodėl eini į baletą, jei tai nėra tavo svajonė?

Jis tebežiūrėjo į Kitę, kuri mėgino apsimesti nieko nepastebinti.

– Norėjau išmėginti ką nors naujo. OĮcialiai pareiškiu, kad šis savaitgalis tiesiog tobulas.

Kitė vogčiomis metė į jį žvilgsnį – buvo akivaizdu, kad jųdviejų santykiai išties labai sudėtingi. Vienas iš Irenos pomėgių buvo stebėti žmones. Tiesa, jai to reikėjo darbui, todėl ji būtų galėjusi kirsti lažybų, kad Piteris – ne paprastas konkurso nugalėtojas. Įdomu.

– Labai džiaugiuosi, kad viską išsiaiškinome, – įsiterpė Džilas. – Gal jau eikime?

Irena pakilo pirmoji.

– Taip, jūsų šviesybe, – tarė ji ir padarė reveransą.

– Tiesą sakant, jūsų šviesybe reikia kreiptis į mano vyresnįjį brolį. Aš – jaunesnysis sūnus.

Pirmą kartą gyvenime Irena nesumojo, ką atsakyti. Jis tikrai turi karališko kraujo. Džilas negali būti tobulas, šis vyras tikrai ką nors slepia ir ji ketino tai išsiaiškinti, kol pasibaigs nuostabusis savaitgalis.

Irena pratylėjo visą pirmąją baleto dalį. Buvo tokia pakerėta, kad vos drįso kvėpuoti. Ji džiaugėsi, jog jie nepasirinko kokio šiuolaikinio spektaklio. Jai reikėjo pasakos – baltų pūstų balerinų sijonėlių. Ji troško Gulbių ežero.

Per pertrauką Irenai nesinorėjo kalbėti, o žiūrint gulbės mirties sceną, netikėtai skruostais ėmė riedėti ašaros. Deja, rankinėje nebuvo nieko panašaus į nosinaites. Kokia ji kvaila.

Irena pamėgino ašaras nusišluostyti ranka, stengdamasi neišterlioti makiažo. Tuo metu Džilas iš kišenės išsitraukė ir ištiesė jai didelę baltą lininę rankų darbo skepetaitę. Neatitraukdama akių nuo scenos ji tiesiog nusišluostė veidą, o tada ištiesė ranką ir susirado Džilo delną.

Šis be žodžių suspaudė jai pirštus – nuo jo sklido šiluma ir atrodė, kad juodu yra kažkuo panašūs. Nepaprastai keista, nes vargu ar rastum pasaulyje du skirtingesnius žmones. Vis dėlto Džilas jai atrodė kažkoks savas. Kaip ir ji, jis stebėtojas. Irena be atvangos taškėsi pokštais, o jis tyliai ir ramiai su tingia šypsena stebėjo aplinkinį pasaulį. Tačiau juos siejo neabejotina simpatija vienas kitam.

– Nepakartojama. Ačiū, – kai šokėjai išėjo paskutinį kartą nusilenkti žiūrovams, o šių delnai tiesiog degė nuo beprotiško plojimo, galiausiai pratarė Irena.

– Nėra už ką, – pasakė Džilas ir nuoširdžiai jai nusišypsojo.

– O varge, tu spoksai į mane. Turbūt nubėgo visi dažai?

– Viskas gerai. Labai džiaugiuosi, kad tau patiko baletas.

– Patiko? Jis mane pakerėjo. Jei gyvenčiau čia, eičiau į kiekvieną spektaklį. – Irena pamėgino grąžinti jam šlaputėlę skepetaitę, bet Džilas papurtė galvą.

– Pasilik ją.

– Ji juk su monograma. Vergai turėjo dieną naktį siuvinėti inicialus.

– Mano šeima jau daugiau nei keturis šimtus metų nėra turėjusi vergų, – atrėžė jis išdidžiai. Nors ir kvaila, bet Ireną žavėjo tokia kalbėjimo maniera. – Ši skepetaitė pasiūta Prancūzijoje. Gali ramia sąžine pūsti į ją nosį.

– Gerai. – Ji nusišypsojo vis dar ašarų pritvinkusiomis akimis ir padarė, kaip buvo pasiūlyta.

Irena būtų galėjusi sėdėti visą naktį, aklai spoksoti į scenos uždangą ir mintyse atkartoti visą spektaklį. Tarp eilių grūdosi žmonės – visi skubėjo išeiti iš teatro. Oras prisipildė pokalbių dūzgesio, vėl buvo įjungti ir nekantriai čirškė telefonai, o jos mintys vis dar skriejo su baleto artistų papasakota istorija.

– Buvo tiesiog nuostabu, – pasakė Kitė. – Ar ne? – ji pasisuko į Piterį. – Tau patiko?

– Nebuvo taip blogai, kaip tikėjausi, – prisipažino šis.

– Piteri, tu tikras prasčiokas.

Piteris jau žiojosi, bet Kitė švelniai nusijuokė ir uždėjo ranką jam ant peties.

– Džilai, nebūk jam per griežtas. Jis šaunus. – Ji švelniai pabučiavo Džilą. – Dėkoju, man nepaprastai patiko. – Kitė pasisuko į Ireną su Džilu. – Iš čia mus paims limuzinas. Jūs vakarieniaujate Amuse Bouche, tiesa?

– Taip, – atsakė Irena. – Skrisdama perskaičiau nuostabią recenziją. – Ji žvilgtelėjo į Džilą. – Žinoma, jei tu neprieštarauji.

– Šįvakar vadovauji tu.

Iš jo lūpų tai nuskambėjo visai nešiurkščiai. Ji atsiduso.

– Ar tu labai skubi grįžti? – paklausė jis vos pastebimai šypsodamasis. Ta šypsena vertė Ireną jaustis tikra princese daug labiau nei daili suknelė.

– Ne. – Ji tik pradėjo mėgautis pasaka, todėl tikrai neskubės iš jos pasprukti.

Džilas pasisuko į Kitę.

– Manau, mes rasime kelią atgal.

– Gerai, – atsakė ši. – Pranešiu restoranui, kad judu vėluosite.

– Dėkoju.

Džilas žavingai nusišypsojo ir Kitė su Piteriu kartu su siūbuojančia minia paliko teatrą.

Jie puikiai tinka vienas kitam, – pamanė Irena.

Galiausiai iš savo vietų pakilo ir juodu su Džilu; jie susiliejo su marga baleto mėgėjų minia – vieni buvo pasidabinę deimantais ir kailiais, o kiti mūvėjo džinsus.

– Ar norėtum eiti į užkulisius ir susipažinti su šokėjais? – meiliai pasiteiravo jis.

– Nejau gali susitarti dėl šito?

– Galiu.

Irena įtemptai apie tai mąstė. Ar ji nori susitikti su magiškomis scenoje šokusiomis būtybėmis akis į akį? Ar nori pamatyti išsuktas kojas, prakaituotus veidus ir pažvelgti į realybę?

– Ne, – galiausiai nusprendė ji. – Nenoriu. Noriu prisiminti tai, ką mačiau scenoje.

– Tada eikime. Mūsų laukia nuostabus vakaras viename įspūdingiausių pasaulio miestų. Pasivaikščiosime.

– Su tokiais bateliais? – Ji kilstelėjo koją, kad jis iš arčiau pažvelgtų į mažiausiai septyniolikos colių aukščio adatos smailumo kulniukus.

– A!

Daugiau Džilas nieko nepasakė, bet ji neabejojo, kad jis turi planą, todėl paklusniai nušlubčiojo paskui. Kitą akimirką Irena pajuto, kad yra nešama ant rankų į arklio traukiamą karietą.

Minutėlę, – suburbuliavo racionalioji jos dalis, – tai juk taip banalu. O jei mane kas nors dabar mato?

Arklys caktelėjo kanopa į grindinį. Ji užvertė galvą, kad pažvelgtų į medžius, dangų, pastatus.

Velniai nematė, – pamanė ji.

– Ko šypsaisi? – nuskambėjo Džilo, kuris buvo daug arčiau nei ji įsivaizdavo, klausimas.

Irena pasuko galvą – jo veidas buvo vos už kelių centimetrų.

– Svarsčiau, kokia aš stereotipiška. Pusamžė turistė, besivažinėjanti po Niujorką su leisgyviu poniu. Trūksta tik marškinėlių su užrašu Aš myliu Niujorką.

Džilas linksmai nusijuokė.

– Dievinu tavo atvirumą.

– Tikrai?

– Taip. Stebėdamas, kaip tu mėgaujiesi spektakliu, jutau ne mažesnį malonumą nei žiūrėdamas baletą.

– Tu mane stebėjai? – Ireną taip sužavėjo baletas, kad ji nieko daugiau nematė.

– Atrodei kaip užburta.

– Kiek dabar valandų? – paklausė ji palydovo.

Džilas atrodė truputį nustebęs, bet paklusniai pažiūrėjo į dailų, elegantišką auksinį laikrodį.

– Beveik dešimt po vienuolikos.

– Liepk vežikui negailėti arklio, kad spėtų mane parvežti, kol šis nevirto žiurke, o karieta ar aš – moliūgu. Tiksliai nepamenu. Jau labai seniai skaičiau pasaką apie Pelenę. Prisimenu tik tiek, kad kažkas virto moliūgu.

Džilas paėmė ją už rankos.

– Kodėl netiki, kad šis vakaras gali būti tikras?

– Dėl vakaro aš nė kiek neabejoju. Tai tu negali būti tikras.

Jis neatrodė įsižeidęs. Greičiau – suglumęs.

– Kodėl?

– Todėl, kad esi prizas konkurso nugalėtojai. Jei galvočiau kitaip, turėčiau patikėti, kad plastmasinis žiedas, kurį laikau papuošalų dėžutėje, yra su tikru deimantu.

– Nejau turėsiu tau įrodyti, kad tikrai esu Džilas Pendltonas?

– Gerbiamasis Džilas Pendltonas, kurio brolis – lordas.

– Toks aš ir esu. Be to, dar tiesiog žmogus.

Irena niekada nevengė rėžti tiesos į akis.

– Gal tu toks ir esi, tik matai, vyrukai, kurių vizitinėje kortelėje įrašytas titulas ir kurie kalba taip, lyg gertų arbatą su karaliene Elžbieta, paprastai nekviečia manęs į pasimatymus.

– Supratau. Atrodo, tu nepasitiki ne manimi, Irena, – Džilas pažvelgė tiesiai jai į akis, – o savimi.

Kelias akimirkas ji nenuleido nuo jo akių, kuriose įžvelgė supratimą, o gal net pripažinimą. Prieglobstį, kaip visuomet, kai jausmai imdavo gąsdinti, ji rado žarstydama sąmojus.

– Aš rimtai kalbu. Būtum tu matęs, su kuo aš susitikinėdavau. Kai pastarąjį kartą mane užgulė vaikinas, aš jį…

Džilas nutraukė monologą, skirtą nelaimingų pasimatymų chronologijai išdėstyti, pasilenkdamas ir ją pabučiuodamas.

Pirmas sekundes iš nuostabos ji net sustingo, o po kurio laiko ėmė mėgautis akimirka. Džilas bučiavosi tiksliai taip, kaip ji ir tikėjosi. Kiek santūriai, nepamiršdamas gerų manierų. Jis negrūdo liežuvio jai iki pat gerklės ir nebuvo šiurkštus. Tiesiog jo lūpos prigludo prie jos burnos, o kai Irena atsipalaidavo, bučinys tapo karštesnis. Ji palaimingai mėgavosi bučiniu, kai suprato, kad kažkas jai darosi. Atrodė, jog pro užmerktas akis mato mažus fejerverkus. Panašūs pojūčiai apėmė ir visą kūną.

Gal ji ir seniai bučiavosi, bet negalėjo prisiminti, kad būtų kada nors taip jautusis. Paprastas bučinys tiesiog sujaukė protą.

Kai Džilas atsitraukė, Irena suprato, jog ką tik patyrė nuostabiausią bučinį savo gyvenime – nei per ilgą, nei per trumpą, nei per šlapią, nei per sausą. Tiesiog tobulą. Ji pasimarkstė kaip ką tik nubudęs katinas ir apsilaižė lūpas. Jas tebedilgčiojo.

– Kodėl taip padarei?

– Nori teisybės? Tam, kad tave užčiaupčiau.

– Ak.

Irena mąstė apie tai, ką išgirdo, kol pro juos pralėkė taksi, keli vyrukai ant dviračio ir pasigirdo tylus ant arklio kaklo pakabintų varpelių skimbčiojimas.

– Aš daug kalbu.

– Su tavimi smagu ir man tai patinka. Tu atvira ir labai įdomi pašnekovė. Be to, esi graži, juk pati žinai.

Ji sukikeno.

– Tai jau tikrai, esu graži kaip…

Nustebusi ji pajuto, kaip Džilo pirštai užspaudžia jai burną.

– Nebenoriu daugiau girdėti, kaip iš savęs šaipaisi.

Taip taręs jis patraukė ranką.

– Man labiau patiko, kai tildei mane bučiniu, – atsakė Irena. – Labai gerai.

Džilas vėl ją pabučiavo. Juodu riedėjo karieta nelabai pastebėdami, kur važiuoja.

– Negali būti, kad viskas tikra, – niekaip negalėjo nurimti ji. – Turi būti kokia nors suktybė.

– Mano vargšė ciniškoji Pelenė, – tai sakydamas, jis palietė jai skruostą.

Ji nespėjo pasakyti, kad vadindamas ja ciniška ir glostydamas skruostą neatsakė į klausimą, bet pasigirdo vežėjo žodžiai:

– Viešbutis Tyla, pone.

Džilas sumokėjo, o tada padėjo jai išlipti. Vėl pasiūlė jai įsikibti į parankę ir taip juodu įžengė į viešbutį. Durininkas svetingai linktelėjo ir pasisveikino pavadindamas kiekvieną vardu ir kviesdamas greičiau į vidų. Žingsniuodama už parankės su Džilu, pasipuošusi nuostabia suknele ir batais, Irena jautėsi kaip pati tikriausia pasakų princesė. Po perkūnais, kodėl nors vieną savaitgalį ji negali išsiųsti savo ciniškosios pusės atostogų ir išlaisvinti viduje slypinčią princesę. Juk to ir geidė.

– Ar tu alkana? – paklausė jis.

– Tiesiog mirštu iš bado, – tiesiai atsakė ji.

– Nuostabu. Negaliu pakęsti moterų, kurios rakinėja maistą taip, lyg šis būtų užnuodytas. Man patinka žmonės, turintys gerą apetitą.

– Mielasis, tokiu atveju tau labai patiks su manimi vakarieniauti.

Irena nusprendė, kad jis – nuostabiausias žaviojo princo dubleris. Na tai kas, kad pirmadienį ji vėl bus estrados komikė, o jis – Merchant Ivory [Kino studija.] statistas. Jai liks nepamirštamas savaitgalis.

Džilas teisus. Reikia liautis ieškoti pinklių. Nėra jokių spąstų. Ji gali mėgautis savaitgaliu, kokio ilgėjosi visa širdimi. Tereikia keturiasdešimt aštuonioms valandoms užverti duris į realų pasaulį ir atsiduoti malonumams. Net jeigu Džilas, palydėjęs iki kambario, tik pakštels į skruostą, šis vakaras vis viena bus nuostabiausias jos gyvenime.

Ir jei pirmadienį jis pavirs moliūgu, Irena su tuo susitaikys.

Vienuoliktas skyrius

– Ar tau labai nepatiko baletas? – Kitė paklausė Piterio. Juodu stovėjo vienas šalia kito ant Tylos stogo. Giliai įkvėpusi ji pajuto ore tvyrantį jazminų kvapą, kuris sklido iš sodo. Kažkur tolumoje nenutildami ūžė automobiliai, bet čia, viršuje, ji jautėsi taip, tarsi būtų už tūkstančių kilometrų nuo knibždančio miesto, priartėjusi prie žvaigždžių.

– Po veido masažo baletas – tikri niekai.

Neatrodė, kad jis būtų labai nusiminęs. Dar daugiau, jos neapleido nuojauta, jog baletas jam patiko labiau nei prisipažįsta. Jis atsistojo jai už nugaros ir ją apsikabino. Kitė noriai prisiglaudė prie tvirtos jo krūtinės ir mėgavosi nuo kūno sklindančia šiluma.

– Skaniai kvepi, – sukuždėjo Piteris įsikniaubęs jai į kaklą ir nubėrė sprandą bučiniais.

– Manau, kad užuodi gėles, – atsakė ji.

– Ne, – paprieštaravo jis lūpomis degindamas odą. Nuo kaitraus jo kvėpavimo Kitės kūnas pašiurpo. – Kvepi tikrai tu.

– Tai paskutinė mūsų naktis, – ištarė ji ir pajuto, kaip sureagavo jos kūnas, nepaisant to, kad visai neseniai vienas kitą gerokai išvargino toje milžiniškoje vonioje.

– Tikrai? – Jo lūpos lėtai nukeliavo prie peties.

Kvėpavimas buvo šiltas, švelnūs lūpų prisilietimai dirgino jausmus. Ar tikrai ši naktis paskutinė? Kitė pati savęs to klausė. Galbūt yra būdas, kaip nuostabus meilužis galėtų likti jos gyvenime. Žinoma, moteris, įsileisdama buvusį sužadėtinį į savo gyvenimą, rizikuoja visai susipainioti.

– Nežinau, – atvirai prisipažino ji. – Turiu apie tai pagalvoti.

Jo lūpose ėmė žaisti šypsena ir Kitė tai pajuto savo kūnu. Piteris pakėlė galvą ir įsmeigė į ją švytinčias akis.

– Nori pasakyti, kad turi viską suplanuoti? Gal net pasitelkti Veno diagramą?

Jo spėjimas buvo arti tiesos, todėl ji suirzo.

– Tai tiesiog juokinga.

– Jau matau baltą lentą ir kelių spalvų pieštukus. Violetiniu surašysi argumentus už tai, kad leistum man grįžti į tavo gyvenimą. Juodas – argumentams prieš. Geltonas reikš neutralius veiksnius. Ar aš teisus?

Kitė gūžtelėjo. Ji neketino meluoti. Na taip, tuo metu, kai jis mėgavosi sveikatingumo ir grožio procedūromis, ji spalvotais pieštukais margino lentą. Bet tikrai neketino dalytis su juo šia informacija.

– Gal galėčiau padėti tau nuspręsti? Sudarykime sąrašą tiesiog dabar.

– Tai kvaila. Be to, aš alkana. Vakarienę mums atneš, vos tik paprašysime.

– Suteik man malonumą.

– Čia nėra baltos lentos.

– Nėra, – sutiko jis rausdamasis kišenėse. – Bet aš turiu kišeninį kompiuterį. Galiu keisti raidžių spalvas. Galėsime improvizuoti.

– Negaliu sudaryti tavo gerųjų ir blogųjų savybių sąrašo, kai tu sėdi pašonėje, – spyriojosi ji.

– Dar ir kaip gali. Aš tau padėsiu. Kas geriau už mane gali žinoti mano pranašumus ir ydas?

Kitė atsisėdo prie juodo plieno stalo. Baseine tyliai teškėjo vanduo, o jame atsispindėjo blanki lempų šviesa ir išblyškęs mėnulio veidas. Šis vyras pakvaišo, bet ji nusprendė priimti jai mestą iššūkį.

– Gerai, jei taip nori.

– Puiku, nes aš labai to noriu, – jis atidarė tuščią lapą. – Neturiu violetinės spalvos. Ar tiks rausva?

– Pradėkime nuo neigiamų savybių.

Jai pasirodė, kad Piterio pečiai kiek pakumpo.

– Tikiuosi, pakaks kompiuterio atminties, – tarė mesdamas į ją nedrąsų žvilgsnį.

– Man jos tikrai nepritrūks, – atsakė ji.

Jų žvilgsniai susitiko ir Kitė įžvelgė jo akyse nekantrumą. Piteris be abejonės norėjo pasikalbėti apie praeitį. Prakeikimas. Ji nenorėjo pasirodyti pikta. Kitė ir nepyko. Niekada neleisdavo praeities klaidoms gadinti gyvenimo. Keista, kad prisiminimai taip tebeskaudino ir kankino.

Atrodė, kad Piteris nori kažką pasakyti, tačiau nusprendė mintis pasilaikyti sau.

– Gerai. Juoda spalva jau paruošta.

Piteris ėmė spausdinti. Per jo petį ji perskaitė pavadinimą: Piterio trūkumai.

Kai jis ištiesė kompiuterį, žymeklis jai mirksėjo. Kitė čiupo ir parašė: Erzina netinkamu metu.

– Dabar tu parašyk ką nors, – tarė ji ir atidavė jam prietaisą.

Jis susimąstė, o tada parašė: Pamiršta nusipirkti kojinių. Kartais mėgina į vieną porą sudėti juodą ir mėlyną kojines. Kitė perskaitė, kas parašyta, ir paklausė:

– Na ir kas? Man tai nerūpi.

– Ką gi, tada tu įrašyk kitą erzinantį bruožą.

Prietaisas atsidūrė vėl jos rankose, o sąrašą papildė naujas įrašas: Įkyrus. Ji grąžino kompiuterį.

Piteris jį paėmė ir ekrane atsirado naujas įrašas: Pabėgo iš savo vestuvių. Neatleistinai emocionalus poelgis?

– Taip nesąžininga, – skaitydama suniurnėjo Kitė. – Tik aš turėjau teisę įrašyti tai.

– Kodėl neįrašei? Tai jau seniai kybo ore.

– Neįrašiau, nes tai nebesvarbu. Šis įvykis liko praeityje.

Ji jau norėjo ištrinti paskutinį sakinį, bet jis sulaikė.

– Kol kas palikime. – Jis pažvelgė į ją. – Gal pats laikas įtraukti į sąrašą kokį teigiamą bruožą?

– Aš tikrai labai išalkau. Ar galėtume iš pradžių pavalgyti?

Jis triukšmingai atsiduso.

– Gerai.

Jai paskambinus jiems pažadėjo tuojau pat atsiųsti vakarienę ir paties Džekobo Hilo parinktą butelį vyno.

– Šią paslaugą vadiname pristatymu ant stogo, – paaiškino ji, kai pasirodė padavėjai. Šįvakar jokių degustacijų. Džekobas paruošė jiems paprastas salotas iš natūralių žalumynų ir raviolių su omarais. Vynas buvo vėsus, gaivinantis, iš gimtojo virtuvės šefo krašto – iš Kalifornijos.

– Žinai, galėčiau gyventi šiame viešbutyje, – tarė Piteris tylomis kilsteldamas taurę.

– Suprantu, – pritarė jam Kitė. – Mano darbas – pats šauniausias pasaulyje. Daug laiko praleidžiu čia.

– Taigi, – jis patogiai atsirėmė į kėdės atlošą. Atrodė nepaprastai dailus ir kiek paslaptingas žvakių šviesoje. – Papasakok man savo gyvenimo istoriją.

Sumišusi ji suraukė nosį ir pamėgino perprasti jo veido išraišką.

– Tu puikiai žinai mano gyvenimo istoriją. Mudu pažįstami daugybę metų.

– Apsimeskime, kad mes susipažinome tik vakar. Pažinkime vienas kitą iš naujo.

– Tai juk kvaila.

Kitė matė, kaip jis žiojasi, todėl iškėlė ranką užbėgdama jam už akių. Ji tiksliai žinojo, ką jis ketina pasakyti.

– Taip, taip. Viskas, ko tik pageidausi.

Piteris linktelėjo nepaprastai patenkintas, kad ji atspėjo, jog šį savaitgalį jis ketina naudotis visagaliu burtažodžiu.

– Kaip sau nori. Mano gyvenimo istorija.

Ji pažvelgė į jį ir nutilo. Kaip ir kokius faktus ji papasakotų ką tik sutiktam vyrui? Ką jam pasakytų? Kitė pamėgino įsivaizduoti, jog Piteris – vaikinas, su kuriuo ji susitikinėja. Ką tik į Niujorką atsikraustęs pažįstamų pažįstamas.

– Aš iš Oregono. Mokykloje mokiausi gerai, tačiau nebuvau geriausia. Buvau nebloga sportininkė, bet ne žvaigždė. Mano tėvas – bakalėjos parduotuvės vadybininkas, o mama liko namuose ir augino mus. Prieš kelerius metus juodu išsiskyrė ir mama dabar dirba vienoje vėžio tyrimo bendrovėje. Ji atsakinga už lėšų rinkimą.

– Ar iš jos paveldėjai viešųjų ryšių talentą? – Piteris paklausė taip, lyg pirmą kartą girdėtų šiuos faktus. Kitė jau žiojosi atsakyti, kai suprato, jog niekada ir niekas to jos neklausė.

– Nežinau. – Ji prisiminė mamą: be galo gabią, gal kiek per daug valdingą ir tiesiog pamišusią dėl vakarėlių organizavimo. Ji šyptelėjo. – Greičiausiai taip. Mamai patikdavo organizuoti renginius, nors tai tebuvo jos pomėgis, net Džekobas Hilas nesugeba taip gerai organizuoti darbo virtuvėje, kaip tai daro mama. Maistą vakarėliui ji pradėdavo ruošti prieš savaitę. Nejuokauju. Jei renginys numatytas šeštadienį, tai jau antradienį maistas būdavo paruoštas ir užšaldytas.

Jis nusijuokė.

– Tikra tiesa. Namus iššveisdavo ketvirtadienį, penktadienį padengdavo stalą, todėl šeštadienį reikėdavo tik atšildyti maistą ir pasipuošti. Regis, aš elgiuosi taip pat. Žinoma, iš anksto nešaldau maisto vakarėliui, tačiau mėgstu, kad viskas būtų tobula.

Piteris gurkštelėjo vyno nenuleisdamas nuo jos akių. Jo dėmesys buvo skirtas tik Kitei.

– Atsidūrei toli nuo Oregono.

– Nusprendžiau rinktis koledžą rytuose. Greičiausiai troškau pamatyti ką nors naujo. Koledže susipažinau su Paiper. Nuo tada mudvi ir draugaujame. Tiesą sakant, koledže ją domino ne mokslai. O man labai patiko mokytis. Matyt, gimiau dirbti viešųjų ryšių srityje.

– Kas privertė tave persikraustyti į Niujorką?

Piteris paklausė to, ko būtų paklausęs bet kas kitas. Lyg nieko nežinotų. Ji žaidė su garbanotosios trūkažolės lapeliu, o tada padėjo šakutę.

– Ketinau ištekėti, – tarė Kitė. – Tačiau planai pasikeitė.

– Gaila jaunikio, – pasakė Piteris apsimesdamas nepažįstamuoju. – Bet džiaugiuosi dėl savęs.

Kuo toliau, tuo keisčiau darėsi. Kitė greitomis į jį pažvelgė.

– Kai vestuvės neįvyko, aš persikrausčiau į Manhataną, susiradau darbą viešųjų ryšių kompanijoje ir ėmiau sunkiai dirbti. Atidariusi viešbutį mane pasamdė Paiper. Kaip minėjau, tai pats šauniausias darbas. Viena iš mano pareigų – stebėti ir būti matomai. Gyvenu linksmą, viengungišką gyvenimą nuostabiausiame pasaulio mieste. Kas galėtų būti geriau?

– Kaip manai, ką dabar veiktum, jei būtum ištekėjusi už to vaikino?

Ji pasirėmė smakrą ranka ir susimąstė. Apie tai nebuvo daug galvojusi, nes nemėgo grįžti prie praeities klaidų.

– Nežinau. Kelerius metus jis gyveno kitose šalyse. Jei būčiau už jo ištekėjusi, greičiausiai būčiau pagyvenusi Honkonge ir Europoje. O gal jis būtų gavęs darbą čia ir mano karjera būtų susiklosčiusi panašiai kaip dabar. Kas žino?

– Ar kada nors mąstei apie tai, jog ne vaikinas buvo netinkamas, o laikas.

– Piteri, liaukis. Nenoriu grįžti į praeitį.

Jis atrodė sutrikęs. Kitė jautėsi taip pat. Kam jis ją kankina praeitimi?

– Ką gi, jei nenori kalbėti apie praeitį, grįžkime prie galimos mūsų ateities. – Jis vėl pasiėmė delninį kompiuterį.

– Nebenoriu to daryti. Man tai atrodo išties prasta mintis.

– Juk negali palikti vyruko tik su neigiamų savybių sąrašu. Reikia sugalvoti nors vieną gerą dalyką. Tu ir pati tai žinai – esi viešųjų ryšių specialistė.

Ji prikando beprasiveržiančią šypseną. Regis, Piteris truputį įsižeidė.

– Nežinau.

– Tik kelis teigiamus bruožus. Prašau.

Ji iškėlė ranką pasiduodama. Įžūliai nusišypsojęs jis čiupo kompiuterį.

Kitė mėgino sugalvoti, kokias jo dorybes įvardyti – nenorėjo, kad atrodytų, jog jis jai teberūpi. Žymeklis ekrane kantriai mirkčiojo. Ji pradėjo spausdinti – ekrane vienas po kito ėmė ryškėti rausvi žodžiai. Piteris perskaitė balsu:

– Gerai bučiuojasi. – Jis šelmiškai jai mirktelėjo. – Leisk dabar man.

Jo pirštai greitai surinko reikiamas raides ir jis vėl grąžino prietaisą jai.

Kitė nusijuokė. Piteris parašė: Geras meilužis.

Ji parašė: Turi sveiką savimeilę. Visa laimė, kad jie pavertė tai nerimtu žaidimu.

Piteris dar kažką parašė ir padavė Kitei. Imdama kompiuterį ji jau šypsojosi. Įsivaizdavo, koks kitas pagyrūniškas bruožas gali būti. Bet pamačiusi jo surinktus žodžius sustingo. Ten buvo parašyta: Myli tave.

Kitė stebeilijo į kvailai rausvus žodžius, iš visų jėgų stengdamasi nešveisti to prakeikto daikčiuko per balkoną. Ji būtų taip ir padariusi, jei nebijotų, kad gali apačioje ką nors užgauti.

– Tu manęs nemyli! – neištvėrusi sušuko ji. – Niekada nemylėjai.

Ji stryktelėjo ant kojų nebemėgindama daugiau slėpti ją draskančio skausmo ir pasileido bėgti. Piteris sučiupo ją jau prie pat išėjimo.

– Mylėjau tave. Ir dabar myliu. – Jis suėmė ją už pečių, bet Kitė į jį nežiūrėjo. Greitai nusuko galvą ir ėmė smarkiai mirksėti. – Prašau neišeiti. Leisk man tave mylėti.

– Nedrįsk sakyti šitų žodžių. – Kitė atsisuko į jį įsiutusi ir nepaprastai išdidi. – Nedrįsk.

– Gerai.

Piteris drebėjo. Ji juto nuo jo rankų sklindančią vibraciją. Kitė trumpam susimąstė, kas būtų, jei pasielgtų kaip visada – dar kartą juo patikėtų, neabejotų, kad jų laukia nuostabi ateitis drauge.

Kas, jei savo širdį atiduotų taip pat lengvai kaip kūną?

– Gerai, – pakartojo jis. – Tik praleiskime šią naktį kartu.

Kitė rūsčiai į jį pažvelgė.

– Ir tu manęs nemyli.

Jis kurį laiką atidžiai į ją žiūrėjo, o tada pasakė:

– Aš tavęs nemyliu.

Piteris ją lėtai, saldžiai pabučiavo, o ranka nuslydo jos nugara ir dar tvirčiau prie savęs priglaudė.

– Man nepatinka, kad mūsų kūnai taip tobulai tinka vienas kitam. – Jis pasuko ją taip, kad Kitė atsiremtų nugara į sieną. – Man nepatinka jausmas, kurį sukelia mano rankoje atsidūrusi tavo krūtis. – Kalbėdamas pirštais braukė per spenelius, kol šie sukietėjo. – Man nepatinka, jog pažįstu tave taip gerai, kad beveik galiu skaityti mintis. – Vidurnakčio mėlynumo suknelės sagos atsisegė net pokšėdamos. Piterio balsas tapo kimus, o Kitė išgirdo savo pačios garsius dūsavimus, kuriuos kurstė įsiliepsnojęs senų ir naujų jausmų laužas.

Norėdamas įrodyti, kaip gerai ją pažįsta, jis suėmė jos krūtis, patraukė liemenėlės dubenėlius ir ėmė su jomis žaisti, kol pasigirdo jos dejonė. Tada godžiai ją pabučiavo.

– Man nepatinka tai, kaip mane bučiuoji. Nepatinka tavo spenelių skonis, – sudžeržgė jis ir nuleido galvą, kad lūpomis susirastų krūtis.

– Ak, – suvaitojo Kitė paskandindama pirštus jo plaukuose ir laikydama jį tvirtai prispaudusi sau prie krūtų. Piteris jas laižė, čiulpė, bučiavo. Dantimis švelniai sukando tvinksinčius spenelius. Galinga malonumo banga sudrebino jos kūną.

– Man nepatinka, kaip mėnulis apšviečia tavo krūtis.

Nieko nelaukdamas Piteris apnuogino ją, o blanki šviesa, skalaujanti stogą, odai suteikė pieno baltumo atspalvį.

Kitė netvėrė savyje – taip jo geidė. Ji įsikibo jam į marškinius nekantraudama pajusti jo odą. Kai jo krūtinė ir pilvas buvo apnuoginti, jis prisitraukė ją taip, kad jųdviejų liemenys trintųsi vienas į kitą.

Jis apgraibomis galynėjosi su savo kelnėmis, o Kitė pajuto, kaip jo standi varpa įsiremia jai į pilvą. Ji suinkštė iš begalinio geismo. Juos siejo nepaprastai stiprus jaudulys, kuris atvėrė kelią į tokią erdvę, kurioje nebeliko juos skiriančių prieštaravimų. Jiems sunkiai sekėsi kalbėtis, bet kūnai troško tik vieno – dalytis ir mėgautis vienas kitu.

Kitė godžiai jį pabučiavo, pajuto vyno bei omaro skonį ir jo nerimą. Neabejojo, kad ir jis juto, kokia ji sutrikusi. Kitė krimstelėjo apatinę jo lūpą, o rankomis nekantriai suėmė už klubų. Piteris nusmaukė jos kelnaites ir kilstelėjo ją aukštyn tvirtai prispausdamas prie sienos. Ji stipriai apsivijo jį kojomis.

– Man nepatinka ta akimirka, kai įeinu į tave. Kai jaučiu, kad čia yra tai, kas aš esu ir kada nors galėčiau būčiau.

Jis judėjo tai greitai ir stipriai, tai lėtai ir švelniai, o Kitė apie nieką daugiau neįstengė galvoti. Šią akimirką nieko daugiau nenorėjo. Piteris mylėjo ją beveik šiurkščiai ir ji tuo mėgavosi. Jo ištarti žodžiai skambėjo beprotiškai, aistringai. Jei tik ji netramdytų savęs mintimis apie nepasitikėjimą, nevaržomai mylėtųsi pamiršdama viską pasaulyje. Tiesą sakant, ji nebeįstengė valdytis.

Nuo jos lūpų nusprūdo giliai viduje užgimusi dejonė, kuri vis garsėjo stiprėjant malonumui, keliančiam ją dar arčiau žvaigždžių. Jos riksmą užtildė Piterio lūpos. Be jėgų nuslydusi nuo jo kūno ir po kojomis vėl pajutusi tvirtą pagrindą, Kitė nuliūdo supratusi, kad niekas nepasikeitė.

Gal jis ir tarėsi ją mylįs, bet taip buvo ir anksčiau. Kitė neketino kartoti praeities klaidų.

Tik ką daryti su kūnu, kuris tiesiog maldaute maldavo jo glamonių.

– Ar grįši su manimi į lovą? – sunkiai kvėpuodamas paklausė Piteris, kol ji sagstėsi suknelės sagas ir movėsi kelnaites.

– Taip, – sunkiai atsidususi atsakė Kitė. Ji žinojo, kad viskas dar tik prasideda.

– Ar liksi su manimi nakčiai?

– Ne.

Dvyliktas skyrius

– Ką veiksi, kai baigsis šis savaitgalis? – paklausė Irena Džilo. Vakarieniaudami juodu kalbėjosi apie pačius įvairiausius dalykus. Nors ji ir prasta moterėlė iš Ohajo valstijos miestelio, bet nepaprastai mėgo knygas – ypač istorines ir biograĮjas. Paaiškėjo, kad Džilas irgi domisi istorija, tad juodu turėjau daugiau bendrybių, nei Irena galėjo įsivaizduoti. Tiesa, jo giminės atstovai prisidėjo prie tos istorijos, apie kurią ji tik skaitė, kūrimo.

Džilas gurkštelėjo vyno ir pastatė taurę.

– Manyčiau, jog tęsiu įprastą gyvenimą.

Ji linktelėjo.

– Anglijoje.

– Žinoma, didžiąją dalį laiko leisiu Londone, bet gana dažnai lankysiuosi ir čia.

– Galiu kirsti lažybų, kad Ohajas nepateks į tavo kelionės planus.

– Ten būsiu tikrai nedažnai, bet tu turėtum atvykti į Angliją. Surengčiau tau individualią kelionę po mūsų valdas Kente.

– Individualią kelionę. Nieko sau. Aš sužavėta. Turbūt pažįsti daug žmonių.

– Kelis.

Irena nusijuokė.

– Ir ką apie mane pagalvos tie žmonės?

– Tu jiems labai patiksi.

Ji prunkštelėjo.

– Labiausiai į mane panašus žmogus, kurį kada bus matę Anglijoje, – tai Ferdži [JAV vokalistė, šokėja, aktorė, reperė, modelis ir dainų autorė.]. Tik pažiūrėk, kas jai nutiko.

– Tu nė kiek į ją nepanaši, – atšovė jis.

– Iš kur tu žinai? Spėju, jog pats esi asmeniškai pažįstamas su karališkosios šeimos nariais.

Džilas mįslingai pažvelgė. Irena delnu prisidengė burną.

– O varge. Aš vos neapkalbėjau tavo šeimos.

– Nieko tu neapkalbėjai. – Džilas nieko nesakė apie pažintį su karališkosios šeimos nariais. Oho. – Geriau papasakok apie šaunųjį dėdę Valdą. Istoriką.

– Tai jis mane sudomino istorija. Dėdė turi įspūdingą pilietinio karo atmintinų daiktų kolekciją.

– Labai norėčiau ją pamatyti.

– Žinoma, kai tik lankysiesi Ohajo valstijoje, – žaismingai atsakė ji.

Irena laukė kokio nors atsakymo, tačiau Džilas nieko nepasakė. Jo akys žibėjo anapus staliuko romantiškame restorano Amuse Bouche kampe, kai jis žvelgė į ją. Nuo tokio žvilgsnio Irenos pulsas padažnėjo. Smagiai šnekučiuojantis ji visai pamiršo, kad tai jos svajonių savaitgalio pasimatymas. Jos svajonių. Jos pasimatymas. Gaila, kad pasaka baigsis prieš jos karališko kambario duris.

Restoranas buvo beveik tuščias. Jie patys baigė valgyti jau labai seniai. Irena turbūt įgriso jam savo kalbomis iki gyvo kaulo. Ar ji kada nors išmoks prikąsti liežuvį? Vis dėlto neatrodė, kad Džilas nuobodžiautų. Jis juokėsi iš jos pokštų. Šį bruožą ji nepaprastai vertino.

– Ar galėčiau tave palydėti į viršų?

Irena tik linktelėjo baimindamasi viską sugadinti kalbomis. Džilas atsistojo ir ištiesė jai ranką. Ji suėmė ją – delnas buvo šiltas ir keistai seksualus. Jai nepaprastai patiko, kaip jos ranka tinka jo saujoje. Patiko ir tai, kad jo kūnas buvo truputį šiltesnis už jos.

Eidami iš restorano juodu nesikalbėjo. Tylėjo ir kildami liftu. Tarp jų skrajojo įtampos žiežirbos, ore tvyrojo neišvengiamybės nuojauta. Irena apsilaižė – tai buvo nerimo bei susijaudinimo ženklas. Džilas atidžiai ją stebėjo, tarsi ji prieš jį nusirenginėtų.

Einant link kambario, Irenai pasirodė, kad atgijo kilimas – ji sklendė juo lyg debesimis. Prie durų ji išsitraukė raktą ir atidarė duris. O tada sustingo. Ar turėtų pakviesti jį vidun? Ar jis norės užeiti, o gal ji tik apsikvailins? Irena žvilgtelėjo atgalios ir ją pasitiko geismu degančios akys.

Kam rūpi, ar ji apsikvailins? Juk nuolat apsikvailina.

– Gal norėtum…

– Taip, norėčiau, – nelaukdamas jos klausimo pabaigos atsakė Džilas ir užėjo.

Irenos širdis apmirė. Taip. Jis neatsisveikino su ja pakštelėjęs į skruostą prie kambario durų, kaip ji būgštavo. Jis liko, ir tik todėl, kad ji jam patinka. Tai, be jokios abejonės, vertė nervintis ir ji vėl ėmė pokštauti.

– Niekada anksčiau nesu to dariusi su karališkosios šeimos atstovu, – Irena ir vėl griebėsi įžūlumo.

Džilas tik supratingai nusišypsojo. Jis mokėjo tvardytis. Džilas nepakartojamas, daug pranašesnis už visus jos kada nors pažinotus vyrus, tik jis niekada jai nepriklausys. Tačiau tai nesvarbu. Nesvarbu ir tai, kad jis niekad jai nepaskambins. Irena tuo neabejojo.

Džilas gyvena toje prakeiktoje Anglijoje ir yra beveik lordas. O ji – tiesiog Irena Bonet iš Ohajo žarstanti juokelius, kad išgyventų.

– Žinau, kad turime tik vieną naktį, – suskato kalbėti ji. – Ir man tai tinka. Būk geras, padaryk paslaugą ir nežadėk to, ką, tavo nuomone, aš noriu išgirsti. Man to tikrai nereikia.

– Gerai. Jei tik to nori.

– Noriu.

Jis žengė dar arčiau jos.

– Turiu vieną klausimą: ar man išvis leidžiama kalbėti?

Irena sukikeno.

– Atleisk. Tiesiog mėgstu viską išsiaiškinti iš anksto. Mes teturime vieną naktį.

Jis dar priartėjo, delnu perbraukė jos ranką, pakilo iki peties, kol pasiekė plaukus ir prisilietė prie galvos odos. Šis judesys buvo toks intymus, lyg Džilas būtų lietęs jos krūtis.

– Tada pasistenkime, kad ji būtų tobula, – tarė jis ir žengė dar vieną žingsnį. Dabar jų kūnai lietėsi. Ją nuo galvos iki kojų pirštų nupurtė lengvas šiurpuliukas. Irena pakėlė akis ir pažvelgė į jį – norėjo įsitikinti, ar ir jis pajuto tą patį.

Džilas ją pabučiavo. Bučinys buvo švelnus, kaip karietoje. Skanavo ją taip, kaip žinovas ragauja rečiausią, geriausios kokybės vyną. Jam prieš akis visa naktis ir jis ketina išnaudoti kiekvieną minutę.

– Taip, – pakuždom atsakė ji. – Tegul būna tobula.

Tai sakydama Irena nusivedė jį į didelę, gražią princesės lovą.

Jis lėtai ją nurengė. Nors nieko jai nežadėjo, bet tikrai nebuvo tylus. Jo akcentas taip jaudino, kad žodžiai tapo nebe tokie svarbūs. Džilas sakė, kad ji graži, ir nuo šių žodžių Irena išties pasijuto gražuolė.

– Tu tokia prisirpusi ir svaiginanti, – kalbėjo Džilas suimdamas jos krūtis, su malonumu liesdamas pilvą, klubus.

Jo kūnas – ilgas ir stiprus – buvo tikra jos kūno priešingybė. Jai patiko jo nuostabios rankos ilgais piršais, kurie buvo prižiūrėti ne ką prasčiau nei jos. O kaip tos rankos ją lietė.

Kai kuriuos vyrus atstumdavo jos atviras sekso troškimas. Ji svarstė, ar taip nutiks ir su Džilu. Gal jis pernelyg išauklėtas ir nenorės laukinio sekso keliamo triukšmo ir siautulio. Jos nuostabai ir pasitenkinimui, jam patiko tai, kaip ji mėgaujasi seksu. Jis pats nuo jos neatsiliko ir tiek kartų atvedė iki orgazmo, kad net Irena nusistebėjo, jog tai įmanoma. Kai abu gerokai nuvargo ir buvo išmėginę kiekvieną jos apartamentų centimetrą, pasinaudoję visais spintelėje rastais žaisliukais, ramiai atsigulė. Jo pirštai lėtai žaidė su jos plaukais, o jos galva ilsėjosi jam ant krūtinės.

– Jūsų šviesybe, ar kas nors jums sakė, kad lovoje esate tiesiog nuostabus?

– Turėjau gerą partnerę, – atsakė jis.

– Ne, – Irena pasuko galvą ir sužiuro į jį. – Tikrai?

– Ar prašaisi komplimento?

– Gal tik vieno kito.

Džilas sušnabždėjo jai į ausį:

– Esi nuostabi, gaivališka, nesidrovinti. O kūnas tiesiog sukurtas mylėtis.

– Liaukis jau. Aš vėl susijaudinsiu.

– Ką gi, – jo ranka palengva slydo link pilvo, – manau, susitvarkysiu su tuo.

– Tu esi mano fantazija, tiesa?

– Ne labiau nei tu pati, – tai sakydamas jis užsirideno ant jos ir lėtai, tingiai į ją prasiskverbė.

– Aš – fantazija? Kodėl?

Džilas judėjo lėtai, neleisdamas išblėsti jų susijaudinimui, bet ir neskubindamas.

– Tu atvira. Sakai, ką galvoji. Tau rūpi, ko noriu aš. Akivaizdu, kad tau labai patinka seksas, mėgsti meilės žaisliukus, bet jaučiu, kad aš tau irgi suteikiau ne mažiau malonumo.

– Daugiau, – sudejavo ji. – Daug daugiau.

– Be to, tu nešvankiai kalbi lovoje, o tai labai reta.

– Tau patiko?

– Taip.

– Tai man nereikia valdytis?

– Tikrai ne.

– Gerai.

Irena pažvelgė į jį ir ne pirmą kartą šį vakarą pasijuto esanti graži ir seksuali. Po perkūnais, gal ji tiesiog moteris, o ne princesė. Tai irgi būtų puiku.

– Šį kartą jokių žaislų?

Irena papurtė galvą.

– Tik mudu.

Džilas pradėjo greičiau judėti ir ji pajuto, kaip jos kūnas pašėlsta. Ji nebestabdė savęs – nei dejonių, nei šūksnių, nei nešvankių kalbų, nei troškimo ištyrinėti kiekvieną jo kūno milimetrą, taip pat ir leisti jam susipažinti su josios kūnu. Juodu ritinėjosi, žaidė, triukšmavo, kol galiausiai pritilo – nešė vienas kitą į saldžiausią svajonę. Abipusis pasitenkinimas.

Atsidususi Irena pasivertė ant šono, o Džilas prisiglaudė prie jos iš nugaros vieną ranką uždėjęs jai ant krūties. Ji užmigo jausdama jo delno šilumą prie pat širdies ir klausydamasi tylaus jo kvėpavimo.

§

Irena nubudo šypsodamasi. Tai buvo kvaila, plati šypsena, ji tarsi sakė: Niekada nemaniau, kad gali taip nutikti. Pasisuko pažiūrėti, ar Džilas jau pabudo, ir sustingo. Jo nebuvo.

Pagalvė šalia vis dar buvo įdubusi ir tai įrodė, jog jis čia buvo. Tik paties vyro – nė ženklo.

Ką gi, jau turėjo priprasti prie to. Kartais vyrai išsliūkindavo iš jos lovos dar naktį. Tokia pabaisos lemtis. Irena gūžtelėjo mėgindama save įtikinti, jog pilve atsiradęs keistas jausmas – tik dėl alkio. Arba kofeino bado.

Ji praleido nuostabią, nepakartojamą svajonių naktį. Neturėjo teisės tikėtis ko nors daugiau. Ir nesitikėjo. Taip įkyriai kartojo Džilui, kad nieko nesitiki – kodėl pati nesiklausė, ką sako?

Svajones reikia sapnuoti, o ne išgyventi. Kas nutinka žmogui, kartą patekusiam į svajonių pasaulį? Ar jis pasikeičia amžiams? Nejau likusį gyvenimą ji ieškos vyro, kuris leistų jai pasijusti kaip seras Džilas šią naktį? Irena sudejavo. Kavos. Kai tik išgers kavos, viskas atrodys kitaip.

Gal jis paliko jai kur nors raštelį. Irena tai jau įsivaizdavo:

Mieloji Irena, dėkoju tau už nuostabų vakarą. Deja, Jos Didenybė nedelsiant laukia manęs Bakingamo rūmuose.

Nuoširdžiausi linkėjimai – Gerbiamasis Džilas Pendltonas

Ką padarysi, jo nebėra. Jai tai nerūpi.

Lyg to būtų negana, jos vaizduotė nusprendė iškrėsti pokštą. Irena užuodė šviežios kavos aromatą. Gerai, užsikais kavos kambaryje, o tada nusipraus po dušu. Ji nupėdino link vonios kambario, o tada atšoko lyg apiplikyta – durys atsivėrė ir pasirodė Džilas.

– Džilai!

Irena norėjo lėkti prie jo ir stipriai apsikabinti. Jis neišėjo. Buvo duše. Todėl ant jo buvo tik rankšluostis, o pats Džilas taip į ją žiūrėjo, jog nejučia ji prisiminė viską, ką juodu darė praėjusią naktį.

Tik staiga susizgribo, kad stovi nuogut nuogutėlė.

Buvo rytas, kambarys skendėjo šviesoje, bet Džilas į ją žiūrėjo taip, tarsi būtų norėjęs pratęsti nakties žaidimus.

– Man patinka, kaip tu atrodai, – pasigirdo jo tariami žodžiai.

Žinoma, ji netobula. Gal kiek apvalesnė, nei pati norėtų. Bet jeigu jam patinka jos išvaizda, kaip ji galėtų ginčytis? Susilaikiusi nuo pokštų apie celiulitą Irena nusišypsojo ir tarė:

– Ačiū.

– Išviriau kavos.

Dabar ji jau norėjo juoktis balsu. Ir verkti. Dar kristi jam prie kojų ir maldauti, kad jis nebūtų sapnas.

– Mmm. Nuostabu.

Džilas pripylė jai puoduką ir ji dėkinga jį paėmė, o tada nugėrė kelis gurkšnius.

– Negaliu patikėti, kad paruošei man kavos.

– Kol ją geri, norėčiau paklausti tavo patarimo.

Jis kalbėjo taip rimtai, kad ji gurkštelėjo dar kavos. Kuo daugiau jos įsipils, tuo ramiau ištvers tai, apie ką jis nori pasikalbėti. Apie žmoną ir vienuolika vaikų? O gal jis slapstosi nuo tarptautinio nusikaltėlių sindikato? Gal turi susisiekti su savo psichiatru arba lygtinio paleidimo pareigūnu?

– Gerai, – prakalbo Irena nurydama dar vieną gurkšnį gėrimo. – Ko norėjai manęs paklausti?

– Ar galėtum man paaiškinti, kam jis skirtas? – paklausė jis rodydamas raudoną plastmasinį daikčiuką, panašų į aštuonkojį.

Tai neabejotinai buvo vienas žaisliukų, kurių pilna Tyloje, bet jo veidas buvo toks susikaupęs, lyg rankose laikytų naują gyvybės formą.

Irena labai stengėsi valdyti veido raumenis, bet šypsena veržėsi lauk.

– Žinai, ką, – galiausiai tarė susitvardžiusi. – Man reikia išsimaudyti ir išsivalyti dantis. Kol tai darysiu, gal tau pavyks sugalvoti, kaip jį galima panaudoti.

Džilas jį pavartė rankose – apvertė aukštyn kojomis, pasuko šonu atidžiai apžiūrėdamas iš visų pusių.

– Man tai tikra mįslė.

– Tu toks mielas, – sumurmėjo Irena ir greitai pakštelėjo eidama pro šalį.

Prausdamasi stebuklingai kvepiančiu muilu ji mąstė, kad pasakiška naktis virsta pasakiška diena.

Jai tiesiog reikia negalvoti apie rytdieną.

Tryliktas skyrius

Piteriui galiausiai pavyko rasti Kitę vestibiulyje, kur ji kalbėjosi su vienu svečiu, tarsi turėtų savaitgalį dirbti, o ne pildyti vieno konkurso nugalėtojo pageidavimus.

Svajonių savaitgalis baigsis maždaug po trijų valandų, todėl jis nudrožė tiesiai prie jos ir iš pažiūros klestinčio verslininko, kurio galvoje neabejotinai sukosi įvairiausios mintys dėl Kitės. Tik joms nelemta išsipildyti.

– Sveika, mieloji, – tarė bučiuodamas ją į skruostą. – Atleisk, kad priverčiau laukti.

Jos susierzinimą išdavė skubiai mestas žvilgsnis, o po sekundės veide vėl švytėjo profesionali viešųjų ryšių specialistės šypsena, skirta ponui klestinčiam verslininkui.

– Esu tikra, kad Tyla jums patiks, – taip sakydama ji ištiesė ranką.

– Mieloji, man čia jau patinka, – atsakė šis ir, linktelėjęs Piteriui, nuėjo sau.

– Daugiau nedrįsk daryti ko nors panašaus, – pritildžiusi balsą įtūžusi sušnypštė Kitė.

– Dabar savaitgalis ir tu net nesegi ženklelio su vardu.

– Ne tai svarbiausia. Šiame viešbutyje mane gerbia, o bučiavimasis su svečiais tikrai nepagerins reputacijos.

– Šią naktį darei daug daugiau nei paprastas pasibučiavimas, – priminė jis jai.

– Taip, bet ten buvome tik mudu.

Jie būtų taip ginčijęsi visą diena, jei jų nebūtų pakvietę. Link jų ėjo Irena su Džilu. Šiandien Irena buvo labiau panaši į estrados komikę nei į princesę, visa laimė, buvo apsivilkusi ne pačius ryškiausius atsivežtus drabužius. Žinoma, jei nekreiptum dėmesio į ryškiai raudonus sportinius batelius.

Džilas, atrodantis tobulai kaip visada, prabilo:

– Mes einame pusryčiauti. Gal norėtumėte kartu?

– Su malonumu, – paskubėjo atsakyti Piteris, kol Kitė nespėjo išsižioti. Jis puikiai žinojo, kad, pasitaikius progai, ji mėgins juo atsikratyti. Tai ji ir pamėgino padaryti:

– Aš jau…

– Viskas, ko jis nori, – priminė Piteris ir plačiai išsišiepė, kad nuslėptų nusiminimą.

Naktį ji vėl paliko jį vieną. Jis nubudo vienišas ir suprato, jog išaušo paskutinis svajonių savaitgalio rytas, o jis nė per žingsnį nepasistūmėjo į priekį vykdydamas Kitės susigrąžinimo planą.

Ryte pamėgino prisiskambinti Džilui, bet jo nerado. Matyt, jis buvo baseine ar dar kur nors.

Piteris privalėjo įrodyti Kitei, kad jis pasikeitė, suaugo ir dabar jau yra subrendęs jai. Turėjo parodyti, kad jo meilė tikra ir amžina. Jo neapleido siaubinga nuojauta, kad laiko tam turi visai mažai.

– Na gerai, – pasidavė Kitė ir Piteris pasijuto jai nepaprastai dėkingas.

Kai jie pasiekė restoraną ir užsisakė maisto, Piteris kreipėsi į Džilą:

– Tu šį rytą dirbai?

Jo bičiulis mąsliai nusišypsojo.

– Ne.

– Mėginau tau prisiskambinti į kambarį, bet niekas nekėlė ragelio.

– Piteri, – pamėgino jį sustabdyti Kitė tokiu tonu, kokiu moterys drausmina vyrus, kai, jų nuomone, šie elgiasi netaktiškai.

– Manęs nebuvo kambaryje, – paaiškino Džilas.

– Bet kur…

Kitė spyrė jam į koją po stalu, o Džilas tepasakė:

– Džentelmenai apie tai nekalba.

– Jis buvo mano kambaryje, – patenkinta savimi paaiškino Irena. Jos tonas išdavė, kad Džilas tikrai miegojo ne atskiroje lovoje. Piteris staiga pagalvojo, jog visas pasaulis bus išprotėjęs.

– Tu permiegojai su Irena?

– Piteri! – Atrodė, kad Kitė pasiruošusi vožti jam per veidą. Bet Piteris beveik nepastebėjo jos įsiūčio. Jis nustebęs spoksojo į seną bičiulį.

– Bet tu juk esi…

– Kas? – pertraukė Irena, o tada gurkštelėjo kavos ir klausiamai kilstelėjo antakį. – Nejau esama dar paslapčių, kurias turėčiau žinoti? Jei jis nėra bankininkas, kaip nors ištversiu. Bus sunkiau, jei neturi karališkojo kraujo, bet susitaikysiu. Todėl, jei Džilas nėra vedęs arba paleistas savaitgaliui iš kalėjimo, manęs nenustebinsite.

Cha. Tai ji taip mano. Viešpatie, darėsi daug keisčiau, nei jis galėjo įsivaizduoti.

– Na, Džilas… Noriu pasakyti, kad į susitarimą nebuvo įtrauktas seksas, be to, Kitė buvo neviltyje.

– Labai ačiū, – suburbėjo Irena.

– Ne, aš nenorėjau pasakyti, kad… Tai yra, turiu omeny, jog… Visada maniau, visi manė…

– Ką manė? – spyrė jį į kampą Irena.

Tarsi ieškodamas pagalbos jis sužiuro į Džilą, bet garbusis anglas žvelgė į jį nustebęs, susidomėjęs ir truputį suirzęs.

Nebeliko kaip mandagiai išsisukti. Be to, Irena turėjo teisę žinoti.

– Džilas yra gėjus.

Irena griausmingai nusikvatojo. Tuojau pat prisidengė delnu burną, bet dabar kikenimas buvo labiau panašus į prunkštimą. Tuo metu Džilas atsipjovė tobulai taisyklingą omleto keturkampį ir įsidėjo į burną.

Galiausiai liovusis juoktis Irena pasakė:

– Jis ne gėjus, tik anglas. Suprantu, jog kartais sunku juos atskirti.

Piteris dar niekada gyvenime dėl nieko nėra taip klydęs. Na, gal tik tą kartą, kai pabėgo iš savo vestuvių ir paliko Kitę.

– Ar tu… – jis nervingai suspaudė pirštus.

– Ar aš? – Džilas palinko į priekį. Antakiai pakelti į viršų, o neišsakytas klausimas sunkiai pakibo ore.

– Manau, jis nori paklausti, ar tu biseksualus, – į pagalbą atėjo Irena.

– Dieve brangus, na ir keistą tema pokalbiui per pusryčius tu pasirenki, Piteri, – atsiduso Džilas.

– Taigi, ar tu biseksualus?

Džilas paėmė servetėlę ir švelniai pasivalė burnos kampučius. Tada pažvelgė į Ireną, o nuo jų žvilgsnių vos neišsilydė staltiesė.

– Ne, Piteri, aš nesu biseksualus. Aš toks pat kaip ir tu.

– Bet galiu prisiekti, jog tau patiko veido masažas.

– Ir tau būtų patikęs, jei visą popietę nebūtum galvojęs apie tariamą grėsmę tavo vyriškumui.

Kitė net nepamėgino jo apginti. Pirmiausia ją pribloškė mintis, jog Piteris manė, kad jo senas bičiulis – gėjus. Sprendžiant iš jos prastai slepiamos šypsenos, ji tiesiog mėgavosi tuo, kad jis pakliuvo į tokią nemalonią padėtį.

Jis turėjo baigti šią temą, bet pajuto, kad tai jo problema. Nejau jis visai nebepažįsta žmonių?

– Kodėl niekada nesu tavęs matęs su moterimi? Turiu galvoje, iki šio savaitgalio.

– Mes nedažnai kartu kur nors eidavome. Susitikdavome tik per verslo pietus ar panašius renginius.

– Tu esi mane matęs su moterimi. Maniau, taip ir neve dei, nes…

– Esu gėjus. Taip, tu tai jau sakei.

Džilas lėtai įsipylė kavos. Atrodė, kad jo viduje vyksta kova. Tada pakėlė akis – ne į Piterį ar Kitę, bet į Ireną.

– Prieš daugelį metų… artimai draugavau su viena moterimi. Jos santuoka buvo nelaiminga, tačiau ji nebūtų palikusi vyro ir vaikų. Mes buvome nepaprastai atsargūs. Tikrai būčiau ją vedęs, jei tik būčiau galėjęs, bet tai buvo neįmanoma.

Jis kalbėjo nepaprastai liūdnai. Irena uždėjo ranką jam ant plaštakos.

– Kas nutiko?

– Ji mirė, – kiek tylesniu balsu atsakė Džilas. – Žuvo automobilio avarijoje. Kvailoje, nelemtoje avarijoje.

– Kada?

– Prieš ketverius metus. – Į jo veidą trumpam užklydo šypsena. – Tam tikra prasme mudu buvome ištikimi vienas kitam daugiau nei dvidešimt metų.

– Ak, mielasis, man taip gaila.

Jis suėmė Irenos ranką. Atrodė, kad juodu mato tik vienas kitą.

– Irena, tu vėl privertei mane juoktis.

Šią akimirką Piteris norėjo būti už tūkstančio kilometrų nuo čia. Būtų pakakę ir to, jei liežuvį būtų laikęs už dantų.

Džilas vėl paėmė puodelį kavos leisdamas suprasti, kad jis atskleidė tiek, kiek norėjo. Oho. Piteriui visada atrodė, jog Džilas – šaunus klientas, ir jis nesusimąstė, kiek daug jis dar nežino.

– Turiu pripažinti, kad siaubingai dėl tavęs klydau, – pasimuistęs prabilo Piteris.

– Panašu, jog taip.

Piteris prisimerkė. Gal jo nuojauta dėl žmonių ir pavedė, bet jis nėra visiškas kvailys.

– Juk žinojai, ką apie tave manau, ar ne?

Aristokratiškame veide šmėkštelėjo vos pastebima šypsenėlė.

– Taip, turėjau įtarimų.

– Kodėl nieko nesakei?

– Nesu įpratęs aptarinėti savo asmeninio gyvenimo, be to, tau išėjo į naudą tai, jog manei turįs draugą gėjų.

– Bet… bet… Tikiu, kad viską galima logiškai paaiškinti, tik kol kas nesuprantu kaip.

– Irena, labai atsiprašau, – staiga į pokalbį įsitraukė Kitė. – Kai Piteris pasiūlė Džilą, nenumaniau, kad…

– Ei, viskas gerai. Man tai išėjo į gera. – Ji džiugiai nusišypsojo naujajam meilužiui. – Mėgaujuosi nuostabiu savaitgaliu.

Velniai griebtų, viskas vyksta ne taip, kaip tikėjausi, – pagalvojo Piteris. Jau visai netrukus jis turės išvažiuoti, o neturėjo net menkiausio supratimo, kaip susigrąžinti Kitę. Senasis jo verslo partneris – ne tik normalios seksualinės orientacijos, bet ir puikiai mokėjo pavergti moteris. Tik pažvelkite į šitą linksmąją mergaitę. Šiandien ji labiau panaši į svajingą nuotaką nei aštrialiežuvę pokštininkę, kokia buvo vakar. Džilas. Džilas, kuris jį mulkino metų metus, ne tik nebuvo gėjus, bet dar ir mokėjo sužavėti moteris, o Piteris, kuris visą gyvenimą bendravo su moterimis, negalėjo iš tos vienintelės išpešti nors menkiausio įsipareigojimo – kad ir dėl susitikimo po savaitgalio. Su kiekviena minute pasaulis darėsi vis keistesnis.

– Taigi, Džilai, ką ketini šiandien veikti? – paklausė Piteris.

Jis tikėjosi, kad pavyks pasinaudoti bičiulio smegenimis ir paklausti patarimo. Džilas tik kilstelėjo siaurą antakį ir atsakė.

– Ketiname bibliotekoje pasiieškoti skaitinių. – Jis taip pažvelgė į savo palydovę, kad tapo aiškiau nei aišku: skaityti jie tikrai nesiruošia.

– Šiandien turime išsiregistruoti, – priminė jam Piteris.

– Tik ne mudu, – pareiškė jam Irena. – Mano savaitgalis prasidėjo vėliau, todėl galiu čia likti iki rytojaus. – Ji koketiškai pažvelgė į šalia sėdintį vyrą. – Džilas lieka ir palaikys man draugiją.

– O, – Piteris atsisuko į Kitę su širdyje užgimusia nedrąsia viltimi. Gal ir jis galėtų likti dar vienai dienai ir padaryti jai neišdildoma įspūdį begaliniu noru atnaujinti jųdviejų santykius. – Ar aš galėčiau irgi likti dar vienai nakčiai?

– Atleisk, drauguži. Tavo svajonių savaitgalis baigiasi vidurdienį. – Kitė pažvelgė į laikrodį. – Maždaug už valandos.

– Bet aš galėčiau…

– Apartamentai jau užsakyti šiai nakčiai, kaip ir dauguma kambarių.

Aišku, ji nenori, kad jis čia sukinėtųsi. Piteris suprato jos labai atvirą ir nesubtilią užuominą. Greičiausiai ji meluoja dėl užimtų kambarių, nes siaubingai trokšta juo atsikratyti.

– Kvaila mintis. Juk man rytoj į darbą.

Džilas ir Kitė valgė paskubomis. Matyt, nekantravo kuo greičiau pradėti dienos programą. Piteris labai stengėsi nepastebėti, kad po stalu jųdviejų kojos meiliai susiglaudusios. O jie su Kite laikosi per pagarbų atstumą.

Po šonkauliais nusmelkė keistas skausmas. Jis net negalėjo pažvelgti į maistą. Prireikė kelių minučių, kad suprastų, jog tai – ne skrandžio bėdos, o prasidedanti panika. Ką darys, jei nepavyks susigrąžinti Kitės? Ne, jam tikrai pavyks. Reikia liautis žaidus žaidimus. Jiems abiem. Kartą jis jau neteko jos ir neketino netekti dar sykį.

Kai Džilas su Irena nurijo paskutinius kąsnius, Džilas tarė:

– Labai nemėgstu bėgti vos tik pavalgęs, bet…

Irena buvo jau pakilusi nuo stalo.

– Jei daugiau nebepasimatysime, buvo malonu susipažinti, Piteri, – tarė ji ir ištiesė ranką. Moteris jam šypsojosi, o jis galėjo prisiekti, kad akyse šmėstelėjo užuojautos kibirkštėlės. Per kelias sekundes jis išgyveno tikrą siaubą galvodamas, kad gali tapti jos pokštų objektu. Bet Irena pasilenkė ir pakštelėjo jam į skruostą. – Sėkmės, – sukuždėjo jam į ausį.

– Dėkoju. Ir tau, – kuždomis atsakė jis.

Tuojau pat Irena ir Džilas nužingsniavo taip greitai, kaip tik įstengė jų aistros išvarginti kūnai. Juodu su Kite liko šalia keturių kavos puodelių.

– Ką gi, – prakalbo Kitė, o jos veide švietė nepamainoma šauniosios viešųjų ryšių profesionalės šypsena. – Ir man reikia judėti. Šiandien turiu daug ką padaryti.

Piteris paėmė ją už rankos.

– Manasis savaitgalis baigsis tik vidurdienį.

– Piteri, – ji atrodė ne juokais suirzusi, – liko mažiau nei valanda. Kokią svajonę tu gali įgyvendinti per… – ji užmetė žvilgsnį į geltoną laikrodį, – keturiasdešimt septynias minutes?

– Galiu su tavimi pasikalbėti. Tai ir ketinu padaryti.

Kitė dramatiškai užvertė akis, pasirėmė alkūnėmis į stalą, padėjo smakrą ant sunertų pirštų, o veide pasirodė suvaidintas domėjimasis:

– Gerai, kalbėk.

– Ne čia, – nesutiko jis. – Noriu viso tavo dėmesio.

– Aš įdėmiai klausausi.

– Ir privatumo.

Ji sudirgusi atsiduso.

– Na gerai, baikime šį reikalą.

Kitė atsistojo. Pakilo ir Piteris.

– Kur?

– Į mano kambarį.

Iš pradžių atrodė, kad ji ims prieštarauti, bet tik gūžtelėjo pečiais.

– Gerai.

Kildami į šešioliktą aukštą nė vienas nepratarė nė žodžio. Tylėjo ir eidami storu kilimu į jo kambarį. Spengiančioje tyloje atrakinamų durų garsas nuskambėjo kaip griaustinis.

Mintis ją čia atsivesti buvo nelabai vykusi, bet Piteris širdies gelmėje tikėjosi, jog prisiminimai apie jų aistrą suminkštins jos užsispyrimą ir ji išklausys jį.

Kitė įėjo pirmoji ir jos žvilgsnis tuojau pat nuklydo prie lovos. Jo taip pat. Jai labai palengvėjo, kai pamatė, kad kambaryje jau buvo apsilankiusios kambarinės ir lova sutvarkyta. O Piterį tai suerzino.

Jis tikėjosi pamatyti suglamžytas paklodes ir ant pagalvių likusius atspaudus. Intymias smulkmenas, kurios primintų čia praleistą aistringą naktį. Viso to neliko – kambarys buvo švarus, tvarkingas ir bejausmis. Kaip ir Kitės elgesys. Nejau šįryt viskas vyks prieš jo valią?

Kitė atrodė taip, lyg nežinotų, kur eiti, todėl sustojo tiesiog kambario vidury.

Nors kambarys buvo sutvarkytas ir viskas išvalyta, jis vis dar tikėjosi, kad pažvelgusi į vonią Kitė įsivaizduos miglotus jų kūnus, kaip įsivaizdavo jis, arba pažvelgusi į lovą prisimins, kaip mylėdamiesi jie išnaudojo kiekvieną jos centimetrą.

– Kite, noriu su tavimi pasikalbėti, – pradėjo Piteris.

– Galiu klausytis tavęs keturiasdešimt tris minutes.

– Man labai nelengva paaiškinti savo jausmus. – Jis pamėgino šyptelėti. – Veido masažas su vaisių kauke ir pedikiūras yra tikras malonumas, palyginti su mėginimu paaiškinti tau, ką aš jaučiu.

– Gal nesivargink.

Piteris prisėdo ant lovos krašto ir išsiėmė piniginę. Atsegė ją ir kaip tūkstančius kartų per pastaruosius trejus metus atsargiai išėmė nuotrauką, į kurią taip dažnai žiūrėdavo. Tada padavė ją Kitei. Ši priėjo ir paėmė ištiestą nuotrauką. Ji buvo truputį nublukusi, mat tiek metų nešiota piniginėje, bet vaizdas dar gana ryškus. Kitė ilgai tylomis į ją žiūrėjo. Jos rankos ėmė vos pastebimai drebėti. Netikėtai ji susmuko ant lovos šalia jo.

– Kur tu ją gavai? – Jos balsas buvo žemas, duslus.

– Man ją atsiuntė Paiper.

– Kodėl ji būtų turėjusi taip žiauriai su manimi pasielgti?

– Ji tikėjosi nubausti mane, ne tave.

– Buvau tokia jauna.

Juodu žiūrėjo į jaunesnės, nerūpestingos Kitės, kuri džiaugsmingai šypsojosi į objektyvą savo vestuvių dieną, nuotrauką.

– Atrodai tokia laiminga.

– Būtum mane matęs po valandos, – atrėžė ji.

– Žinau, – tarė Piteris žvelgdamas į jos proĮlį. – Turėjau matyti tave – ir po valandos, ir po dienos. Kiekvieną dieną iki pat šiandienos.

Atrodo, Kitei pavyko išsklaidyti nuotraukos paskleistus kerus.

– Piteri, mums nebuvo lemta būti drauge. Santuoka būtų buvusi tikra nelaimė.

Jis pastebėjo, kaip ji pavertė nuotrauką šonu, ir tuojau pat suprato, jog ketina ją suplėšyti.

– Ne! – šūktelėjo jis ir čiupo nuotrauką.

– Tikrai liguista nešiotis pamestos nuotakos nuotrauką piniginėje. Kas tai? Trofėjus?

– Tai mano atgaila. – Jis žiūrėjo į mylintį, laimingą veidą. – Norėjau atvažiuoti čia savaitgalį, kad išsiaiškinčiau, ar tavo gyvenimas susiklostė sėkmingai. Kad pamatyčiau, jog be manęs esi laimingesnė. Po visko ketinau suplėšyti nuotrauką ir atsikratyti kaltės jausmo, kurį štai jau treji metai nešiojuosi širdyje.

Ji ištiesė ranką delnu į viršų.

– Taip ir padarykime. Tiesiog dabar. Noriu suplėšyti ją į tūkstančius gabaliukų. Man viskas gerai. Esu laiminga. Eik ir gyvenk savo gyvenimą.

Piteris papurtė galvą.

– Aš maniau, kad to noriu, bet klydau.

Jis žiūrėjo tiesiai į vasaros melsvumo akis, kurias taip mylėjo. Dabar jos buvo šaltos, neįskaitomos, bet jam jos patiko visokios. Jis švelniai palietė jai šlaunį toje vietoje, kur jų kūnai lietėsi.

– Kite, man nereikėjo tavęs palikti. Labai dėl to gailiuosi.

Tarsi prasidėjus nežinia iš kur atslinkusiai audrai, jos akys tapo tamsios ir miglotos. Kūnas net virpėjo iš pykčio.

– Gailiesi?! – jos išrėktas klausimas atsimušė į langus ir sugrįžo. – Tu gailiesi? Gal nori sužinoti, kaip viskas buvo? Visą savaitgalį mėginai mane prakalbinti. Ką gi, dabar aš pasakysiu. Buvo užsakyta du šimtai svarų lašišų. Tėtis nupirko dvidešimt dėžių aukščiausios kokybės šampano. Jis pats prižiūrėjo, kad būtų tinkamai atvėsintas. Rožių žiedai buvo pasiruošę skleistis. Dar niekada nebuvau mačiusi tokių tobulų gėlių. – Ji giliai įkvėpė. Piteris žinojo, kad dabar Kitė norėtų verkti, bet nė už ką to sau neleis. – Aš stovėjau tokia laiminga. Po kurio laiko sunerimau, o dar vėliau mane apėmė siaubas, jog tau kas nors nutiko. Gal susirgai ar pakliuvai į avariją. Spėju, kad tik daug vėliau aš supratau tiesą. Tu pabėgai ir mane palikai. Dar labai ilgai aš negalėjau pakęsti net rožių kvapo.

– Prisimenu tas rožes, – pasakė jis.

– Tu jų niekada nematei.

– Prisimenu, kad tiesiog krausteisi iš proto dėl spalvos. Norėjai rausvų, bet ne per daug. Būtų buvę gerai, jei krašteliai būtų kiek gelsvi, tik ne kiaušinio trynio geltonumo.

Buvo tikras košmaras. Ar jis mėgino su ja pasikalbėti apie vis stiprėjančią paniką? Greičiausiai ne. Atrodė, jog ji gali kalbėti tik apie vestuvių planavimą. Net jei būtų mėginęs aiškinti, kad sakydamas, jog ją myli, neturėjo omeny greitų vedybų dar net nebaigus koledžo, ji greičiausiai nebūtų jo išgirdusi.

– Norėjau, kad viskas būtų tobula, – tepasakė ji.

– Aš tavęs beveik nemačiau. – Piteris liūdnai papurtė galvą. – Mėnesių mėnesius. Tu ištisomis paromis planavai amžiaus vestuves, todėl nebeturėjome kada smagiai leisti laiką. Net seksas pasidarė niekam tikęs.

Jo atmintyje iškilo viena naktis, kai jis, užėjęs pas Kitę, rado tuziną butonjerių, pasklidusių ant stalo. Išsirink vieną, – tarė ji. Tai prilygo siūlymui išsirinkti vieną butelį alaus iš tos pačios dėžės – visos jos buvo su kažkokia žalia nesąmone. Koks skirtumas, kuri?

Užuot praleidę naktį mylėdamiesi, kaip jis tikėjosi, juodu kvailai ginčijosi dėl to, kad jam nerūpi net gėlės jo paties vestuvėms. Po perkūnais, jam tikrai nerūpėjo. Piteris patraukė prie jos spintos pasikeisti batų, o Kitė ėmė klykti. Pasirodo, ten kabojo vestuvinė suknelė. Jam negalima jos matyti iki pat vestuvių. Tai blogas ženklas.

– Nesuprantu, apie ką kalbi. Viskas buvo gerai. Gal aš ir buvau užsiėmusi, nes pati turėjau suplanuoti vestuves, bet tu matydavai mane kasdien.

– Jei nebūdavai išvykusi matuotis suknelės ar nelėkdavai už šimto mylių ieškoti šviežesnių gėlių, tai atsidėjusi dailindavai kvietimus – taip pat sėkmingai mes galėjome būti skirtinguose kambariuose.

Kitė apsisuko.

– Galėjai ką nors pasakyti, o ne sprukti kaip bailys.

Piteris pakilo ir žengė prie jos vieną žingsnį. Ji buvo tokia susijaudinusi ir taip drebėjo nuo draskančių jausmų, kad dar vienas žingsnis būtų privertęs lėkti pro duris.

– Ketinau dalyvauti vestuvėse. Buvau apsivilkęs smokingą ir prisisegęs butonjerę. Prisiekiu Dievu, tikrai nesiruošiau sprukti. Repetavau tostą, kurį turėjau kažkam pasakyti…

– Pamergėms, – pasufleravo ji.

– Teisingai. Taigi repetavau tą prakeiktą kalbą ir pravažiavau posūkį į užmiesčio klubą. Pamaniau, anokia čia bėda, pasuksiu kitoje sankryžoje.

Kurį laiką juodu tylomis stebeilijo vienas į kitą. Abu galvojo apie tą siaubingą dieną.

– Stovėjau priešais du šimtus svečių. Kai kurie jų atvyko iš labai toli. Iš pradžių pokštavome apie tavo vėlavimą. Vėliau visi pritilo ir ėmė į mane žiūrėti su gailesčiu, – Kitė apsikabino save rankomis. – Mūsų draugai, mano draugai. Mano tėtis su mama. Pastorius. – Ji nelinksmai nusijuokė. – Tą vakarą jo laukė dar vienos vestuvės. Paslapčiomis jis vis žvilgčiojo į laikrodį. Ir žinai, kas liūdniausia?

Piteris tylomis papurtė galvą.

– Aš nesilioviau tavimi tikėjusi. Iš tikrųjų maniau, kad dar pasirodysi. Sakiau sau: Jis mane myli. Piteris nė už ką su manimi taip nepasielgtų.

Kitė verkė. Taip ilgai tramdytos ašaros pratrūko byrėti skruostais.

– Atsiprašau, – jo žodžiai atrodė bereikšmiai ir visai ne laiku. Jis pamėgino paimti ją už rankos, tačiau Kitė jį atstūmė.

– Tai kvaila, – sukūkčiojo ji delnais braukdama per šlapius skruostus. Staiga Kitė pažvelgė į laikrodį. – Šiaip ar taip, laikas baigėsi. Sudie, Piteri.

Ji nužingsniavo prie durų.

– Palauk, – pakvietė jis.

Kitė pasisuko. Atrodė liūdna ir nekantri.

– Kas dar?

– Gal jau per vėlu, bet turi sužinoti, kaip aš jaučiuosi. Pabėgęs tą dieną padariau didžiausią klaidą savo gyvenime. Prašau, maldauju, suteik man dar vieną galimybę.

– Kaip galėčiau kada nors tavimi pasitikėti?

– Aš… Pažvelk į Ireną. Ji pasitiki Džilu, leidžia sau tikėti, kad svajonė apie Pelenę gali virsti tikrove. – Piteris papurtė galvą. – O keisčiausia, kad taip ir vyksta. Gal ir mes galime sulaukti laimingos pabaigos?

Pasigirdęs garsas priminė lyg ir pašaipų juoką, lyg ir žagsėjimą.

– Sudie, Piteri.

– Kite, aš tave myliu.

Nepanašu, kad jo prisipažinimas būtų ją sužavėjęs. Ji kilstelėjo antakius, o lūpų kampučiai nusviro. Be galo liūdnas, netekęs vilties Piteris jai nusišypsojo.

– Kai paskutinį kartą prisipažinau tave mylįs, tuojau pat ėmei planuoti vestuves.

– Gali būti tikras, mūsų vestuvių niekuomet nebeplanuosiu.

Daugiau netarusi nė žodžio, net nepažvelgusi jo pusėn, ji išėjo. Durys lėtai vėrėsi, o jis nenuleido nuo jų akių.

Keturioliktas skyrius

Kitė beveik nieko nematė, o tai dar labiau ją siutino. Ji niekada neverkė. Juo labiau dėl vyro.

Prisiminė rankinėje turinti nepradėtą pakelį nosinaičių su besišypsančiais veidukais. Tik bėda, kad rankinės nebuvo pašonėje, kai labiausiai reikėjo. Todėl ji šnirpštelėjo ir nusišluostė akis atbula ranka. Paskubomis movė į laiptinę, kad nesusidurtų su viešbučio svečiais. Ji negali čia būti, kol aplinkui sukinėjasi Piteris. Kitė laiptais nuskuodė žemyn, į savo darbo kabinetą, stvėrė rankinę, triukšmingai išsipūtė nosį į besišypsančią nosinaitę ir vėl pasileido lėkti. Jau ketino išsmukti pro darbuotojams skirtas duris ir išnykti artimiausioje metro stotyje, bet taip ir nepasiekė išėjimo. Dėmesį atkreipė žemas, gerklinis juokas. Šį garsą ji bet kur pažintų. Nieko nelaukdama Kitė įsiveržė į Paiper kabinetą.

– Anksti grįžai, – pasakė ji ir sustingo it negyva. Veidas užsiliepsnojo raudoniu. – Oi, Paiper, Treisi, atsiprašau.

Nieko nuostabaus, kad Paiper kikeno. Ir ji būtų kikenusi, jei mylimas vyras būtų užsivertęs ją ant darbo stalo. Jie tebevilkėjo drabužius, bet po kokių penkių minučių vaizdas būtų buvęs daug intymesnis. Treisis jau nusmaukė vieną Paiper suknelės su gilia iškirpte petnešėlę ir jo burna buvo užimta.

Kitė skubiai apsisuko ir ketino skristi iš kambario, bet ją sustabdė Paiper balsas.

– Kite, neišeik.

Tuojau pat ji suniurnėjo:

– Treisi, lipk nuo manęs. Baigsime vėliau.

– O taip, brangioji, mes tikrai baigsime.

Kitė tebestovėjo nusisukusi, kai išgirdo garsų pakštelėjimą.

Tai buvo Treisio atsisveikinimo bučinys. Netrukus jis praėjo pro Kitę ir linksmai jai mirktelėjo:

– Kitą kartą pasibelsk, mažute.

– Dieve brangus, aš labai atsiprašau, – sudejavo Kitė susmukdama be jėgų ant sofos.

Paiper gracingai lyg katė atsisėdo ir truputį pasisuko, kad matytų Kitę. Ji susikryžiavo nuo stalo nukarusias kojas. Ant krūtinės tebesimatė šlapias Treisio bučinio pėdsakas. Paiper atrodė be galo žvali ir šviežia. Tiesa, ji taip atrodydavo visada – nuo pat paauglystės.

– Nesijaudink. Laukimas vyrams išeina į naudą.

Kitė pasilenkė ir pakėlė nuo grindų du pensus ir dėžutę sąvaržėlių, kuriuos Paiper buvo nušlavusi nuo stalo.

– Visas biuro prekes turėtum pririšti prie stalo, – sumurmėjo ji.

Paiper nusikvatojo ir nerūpestingai pasitaisė suknelės petnešėlę.

– Atrodai tarsi būtum ištrūkusi iš pragaro. Kas nutiko?

– Tik nežiūrėk taip nekaltai. Puikiai žinai, kas nutiko. – Joje kunkuliavo pyktis. – Privalėjai man pasakyti, kad laimėtojas – Piteris. Turėjai pasakyti. Ir kaip patogu, kad Keisė nepasirodė, nors iš ryto viską su ja suderinau. Tu ne tik nuslėpei laimėtojo vardą nuo manęs.

– Taip, tu teisi. Turiu prisipažinti, jog Keisė nenorėjo tavęs apvilti. Papirkau ją susitarusi dėl peržiūros pas vieną mano pažįstamą Los Andžele. Jis – jaunas, seksualus prodiuseris. Dar pažadėjau, kad gaus suderėtą atlygį ir galės būti kito nugalėtojo partnere. – Paiper atrodė susirūpinusi. – Pamaniau, kad jums abiem darau paslaugą. Kai paskambinai man šeštadienio naktį, pasijutau savimi patenkinta. Iš tavo kalbos supratau, jog tarp judviejų su Piteriu vyksta daug gerų dalykų. Dar pagalvojau, kad vieną dieną visi iš to tik pasijuoksime.

– Paiper, man nejuokinga.

– Gerai, pradėkime viską nuo pradžių. Visa išsipusčiusi nuėjai į jo kambarį. Judu gardžiai pavakarieniavote. Vėliau jis įteikė tau sąrašą dalykų, kuriuos norėtų nuveikti, kurie iš tiesų labiau būtų tikę tavo tobulai dienai. Tada aš išvažiavau pas Hamptonus.

Ji delnais atsirėmė į stalą ir nusipurtė nuo pečių plaukus kaip karščiausia pleibojaus mergina. Ji buvo taip įpratusi gundyti, jog tai tapo neatsiejama jos dalimi.

– Ką aš praleidau?

– Kelis keistus pašnekesius ir gana nuostabų seksą.

– Eik jau!

– Na taip, tai buvo niekam tikusi mintis.

– Katra? Pokalbiai ar nuostabus seksas?

– Abi.

Paiper dar kartą papurtė plaukus ir šie jausmingai nuvilnijo jos pečiais.

– Pirmiausia papasakok man apie seksą. Su visomis detalėmis.

Kitė susirado segtuką ir susegė plaukus į uodegą. Ji vis dar niršo ant Paiper už išdavystę, bet turėjo pripažinti, jog ši norėjo jai gero. Nors ir labai keistu būdu. Be to, Kitei reikės draugės patarimo arba peties, ant kurio galėtų išsiverkti.

– Seksas buvo kaip ir anksčiau, tik dar geresnis.

– Tikrai? Net trejus metus praleidus Manhatane?

Kitė liūdnai linktelėjo.

– Jis tebėra geriausias tavo turėtas vyras?

Ji karštligiškai perkratė savo meilužių sąrašą. Turėjo gi būti kas nors, kas būtų ji pralenkęs lovoje. Galiausiai ji vėl linktelėjo.

– Šaunu.

– Jis pasakė, jog myli mane.

– Tikrai? Kada?

– Maždaug prieš penkiolika minučių.

– Lovoje?

– Ne, – užvertusi akis prisipažino Kitė.

Paiper išsitiesė. Jos tiek kartų žaidė šį žaidimą.

– Apsirengęs ar nuogas?

– Apsirengęs.

– Tada jis kalbėjo rimtai.

– Ne, nerimtai. Jis atvažiavo čia tam, kad apkaltinčiau jį sugriovus man gyvenimą. Galiu prisiekti, jog nuliūdo pamatęs, kad man viskas gerai. Aš jį pamiršau.

Paiper nepatikliai prunkštelėjo. Kitė apsimetė nieko neišgirdusi.

– Tą pačią sekundę, kai suprato, kad laikausi puikiai, jis ėmė mane persekioti. – Pasišlykštėdama ji papurtė galvą. – Jau tie vyrai.

– Tai kodėl su juo mylėjaisi?

– Dėl tos pačios priežasties, dėl ko ir tu myliesi su vyrais, – ji šyptelėjo. – Matyt, pripranti prie to.

– O tu norėjai jam įrodyti, kad gali juo pasinaudoti ir ramiai palikti.

Kitė panardino veidą delnuose.

– Būčiau tai įvardijusi truputį kitaip, bet mintis panaši. Pasielgiau labai stereotipiškai, ar ne?

– Ne taip stereotipiškai kaip Piteris, palikdamas tave prie altoriaus. Šitas pokštas dvelkia pelėsiais.

Nors jautėsi apgailėtinai, Kitė nusijuokė.

– Tu teisi. Galėjo man atsiųsti bent nuvytusių rožių puokštę.

– Arba pašalinti tau skirtą tatuiruotę sau nuo kūno.

– Mes nesidarėme tatuiruočių.

– Buvai tikra gudruolė. Velniškai skauda, kai jas šalina lazeriu. – Paiper net suvirpėjo.

– Turbūt.

– Mes likome draugės dar ir dėl to, kad tu niekada man nepriminei, jog buvai perspėjusi nesitatuiruoti Rokio vardo ant sėdmenų. Maniau, kad padėsiu tau užgydyti Piterio paliktas žaizdas sieloje. Ar nors kiek palengvėjo, kai vėl jį pamatei? Kai pasikalbėjai?

– Nežinau. Dabar jaučiuosi kaip sudaužyta. Jis mane taip supykdė. Parodė nuotrauką, kurią tu jam nusiuntei. – Ji dėbtelėjo į bičiulę. – Niekada man apie tai neprasitarei.

– Niekšas. Norėjau, kad pamatytų, ko neteko. – Ji pakėlė akis ir plačiai išsižiojo. – Jis ją tebeturi?

– Nešiojasi piniginėje.

– Įdomu.

– Nesveika. Mėginau ją suplėšyti, bet jis neleido. – Kitė dusliai iškvėpė. – Jis parodė nuotrauką ir vėl ėmė atsiprašinėti. Pažvelgusi į nuotrauką pasijutau taip, tarsi būčiau grįžusi į praeitį, supranti? Užuodžiau saldų rožių aromatą, aplinkui būriavosi du šimtai dailiai pasipuošusių svečių, laukiančių nuotakos.

– Deja, jie laukė jaunikio.

– Taip. Ir aš pratrūkau. Papasakojau jam, kaip jaučiausi. Koks tai buvo pažeminimas. Žinai, ką jis atsakė? – jos balsas darėsi vis garsesnis, neatrodė, kad ji ketina liautis.

– Ką?

– Pasakė, kad jam nepatiko rinkti butonjeres.

Sučirškė telefonas ant Paiper stalo, bet ji nekreipė dėmesio.

– Vertei jį rinkti butonjeres?

– Žinoma. Jos buvo skirtos pabroliams. Norėjau, kad jos atrodytų tobulai. Norėjau, kad viskas būtų tobula.

– Tai jis nepasirodė vestuvėse dėl kažkokių nelemtų ryškiai raudonų gvazdikų?

– Roželių. Kremo spalvos ir baltų. Su keliais žalumynais. – Kitė papurtė galvą, tarsi mėgintų atsikratyti prisiminimų. – Ne, jis nepasirodė dėl ko kito. Sakė, kad manęs beveik nematydavo, nes aš planavau vestuves ir… tai kvaila.

Paiper nuslydo nuo stalo ir prisėdo šalia Kitės.

– Galbūt Piteris mėgino pasakyti tau kai ką labai svarbaus?

– Paiper, – įspėjo ją Kitė, – nesielk taip, lyg dalyvautume televizijos pokalbių laidoje…

– Gerai, – ji gudriai šyptelėjo, – bet skaičiau vieną knygą, kurioje psichologas, psichiatras – ar kas jis ten toks – teigia, jog reikia sakyti, ką galvoji, ir galvoti, ką sakai.

– Taip, taip, ir tai pakeis tavo ateitį.

– Paklausyk. Jei Piteris mėgino pasakyti, ką jaučia giliai širdyje, o tai vaikinams beveik neįveikiama užduotis… Gal jį tiesiog išgąsdino tavo tobulai suplanuotos vestuvės?

Kitė pakilo ir išdidžiai nužingsniavo į kitą kambario pusę.

– Ką nori pasakyti? Jei būtume į metrikacijos biurą nuvažiavę autobusu per pietų pertrauką, dabar švęstume odines metines?

– Odines metines?

Kitė atsisuko.

– Per trečiąsias vestuvių metines įprasta dovanoti ką nors iš odos. Tiesa, šiais laikais dažnai odą keičia krištolas arba stiklas.

– Tu tikrai žinai daug keistų faktų. – Paiper pasimuistė ant sofos. – Piteris mėgino tau paaiškinti, kodėl jis pabėgo.

– Jei jis nevedė manęs dėl to, kad norėjau išrinkti nepriekaištingas butonjeres, tai jis manęs nevertas.

– Žinoma, jis tavęs nevertas. – Paiper triukšmingai įkvėpė, lyg ruoštųsi pasakyti kai ką nemalonaus. – Tik retkarčiais tu truputį nesivaldai. – Kitė sumirksėjo. Paiper įtemptai į ją žiūrėjo. – Kite, gyvenimas nėra tobulas. Galiu taip sakyti, nes pati esu prikrėtusi daugybę kvailysčių. Žinai, ką manau?

– Kad turėčiau sakyti, ką galvoju, ir galvoti, ką sakau?

– Taip. Be to, manau, kad tėvų skyrybos sujaukė tavo gyvenimą labiau, nei tu įsivaizduoji. Tavo gyvenimas buvo idealus ir vieną dieną jis subyrėjo į šipulius. Tavo mama skrupulingai planavo tobulą gyvenimą, tačiau jai nepavyko, ir dabar tu, atrodo, darai viską, kad gyvenimas tau neiškrėstų tokio pokšto.

– Bet gyvenime nuolat taip nutinka.

– Toje knygoje dar perskaičiau, kad mes arba kopijuojame tėvų vedybinį gyvenimą, nes iš jo mokomės, arba sąmoningai mėginame gyventi kitaip. Todėl man atrodo, kad tu trokšti tobulo gyvenimo ir stengiesi išvengti tų klaidų, kurias padarė tėvai. Taip įnirtingai planavai idealias vestuves, kad pamiršai apie tai, ko nori Piteris.

Kitei ėmė trūkti oro. Jei tik čia būtų buvęs langas, ji būtų jį plačiai atvėrusi.

– Tu – mano geriausia draugė. Kaip gali kaltinti už tai, kad sužadėtinis mane paliko prie altoriaus?

– Aš tavęs nekaltinu. Tik sakau, kad Piteris, mano galva, mėgino tau pasakyti kai ką svarbaus.

– Manai, kad persistengiau?

– Tai būtų ne pirmas kartas. Tu panašiai elgiesi ir darbe. Niekas geriau už tave nesugeba organizuoti renginių. Mieste nėra kito tokio žmogaus, kuris būtų apdovanotas tokia fantazija ir gabumais. Tik retkarčiais tu šiek tiek persistengi.

– Krokodilai, – iškvėpė Kitė.

– Tai tarsi tavo gyvenimo metafora.

– Ar verta prisiminti praeities klaidas.

– Kaip gali mokytis iš klaidų, jei jas neigi?

– Piteris – didžiausia mano gyvenimo klaida.

– Tai pasimokyk iš jos.

Kelias akimirkas Kitė bukai spoksojo į draugę.

– Turiu eiti.

– Paskambink man.

Ji mostelėjo vildamasi, kad Paiper šį gestą supras kaip galimą taip arba ne. Nebeištvertų daugiau populiariosios psichologijos šiandien.

Kitė visai nekreipė dėmesio, kur eina, tiesiog pasidavė srautui gatvėje. Tarsi įsijungusi autopilotą grįžo namo. Pastarąsias dvi dienas ji beveik nemiegojo. Turbūt todėl jautėsi taip keistai.

Kitė išgėrė aktyvioms moterims skirtų vitaminų, kurie buvo papildyti vitaminu B ir kalciu. Ji nesijautė alkana, tačiau turėjo kaip nors nusiraminti, todėl užsiplikė arbatos dailiame kiniškame puodelyje. O tada įsitaisė patogiame krėsle nedidelėje svetainėje. Nejungė nei televizoriaus, nei muzikos. Nenorėjo, kad kas nors trukdytų. Ir ėmė galvoti.

Ar Paiper teisi? Gal ji tikrai išgąsdino Piterį savo perdėtais vestuvių planais? Jis tebesinešioja jos vestuvinę nuotrauką ir nepaliauja atsiprašinėti.

Vis vien jo elgesys nepateisinamas.

Dabar jai sako, kad myli?

Koks vyras paliktų mylimą moterį?

Kokia dar moteris atbaidė mylimąjį savo tobulumo paieškomis?

Netikėtai galvoje iškilo vaizdinys iš vaikystės. Ji mėgino papasakoti mamai, kaip jai pasisekė mokykloje. Rankoje laikė sausainį ir gėrė pieną. Iš susijaudinimo smarkiai mosikavo ranka su sausainiu. Mama vis perspėdavo nekalbėti pilna burna ir vis rankiojo byrančius trupinius. Ji taip nieko ir negirdėjo.

Motina santuokoje išgyveno penkiolika metų, kol vieną dieną išvarė tėvą. Kitei nepavyko net susituokti. Taip, Piteris pasielgė siaubingai, nedovanotinai, bet pirmą kartą per trejus metus ji suprato, kad irgi bus prisidėjusi prie žlugusių vestuvių.

Taigi, ar Paiper teisi?

Kitė prisiminė kelis paskutinius savo renginius. Ji buvo suirzusi, ne daugiau. Žmonės būna patenkinti jos darbu. Tačiau nuolatos lydėjo jausmas, kad ji vaikšto peilio ašmenimis.

Penkioliktas skyrius

– Tikiuosi, kad jums patiko viešnagė Tyloje, pone Garsonai, – mandagiai tarė registratorė, kai jis grąžino kambario raktą. Žodžius lydėjo lengva šypsena, kuri galėjo reikšti tik tai, jog jis turėtų būti tikras kvailys arba vienuolis, kad nepatiktų Tyloje praleistas laikas.

– Tai vienas geriausių savaitgalių mano gyvenime, – patikino jis ir netikėtai suprato sakąs tiesą. Jis iššvaistė begalę savaitgalių, darbo dienų, metų be Kitės. Savaitgalio pradžioje Piteris tvirtai tikėjo, jog pavyks ją įtikinti, kad yra vertas antros progos.

Be abejonės, moters, iš kurios tikėjosi gauti antrą galimybę, niekur nesimatė.

– Mūsų limuzinas nuveš jus, kur panorėsite, – priminė mergina.

– Dėkoju, gal ir pasinaudosiu jūsų pasiūlymu, bet iš pradžių turiu kai ką padaryti.

– Žinoma, pone. Pasakykite, kai būsite pasirengęs išvykti, ir aš pranešiu vairuotojui.

Piteris užsimetė nedidelį krepšį ant peties ir nuėjo prie lifto. Norėjo tinkamai atsisveikinti. Pirma jam nelabai pavyko. Gal ras Kitę kabinete?

Nusileidęs žemyn jis pastebėjo, jog čia labai tylu. Jos kabinete buvo tamsu, kompiuteris išjungtas.

Piteris jau ketino grįžti į vestibiulį, kai išgirdo moterišką balsą:

– Pažiūrėkite, kas čia. Ar tik ne pažįstamas veidas?

Jis apsisuko ir pamatė Paiper. Tokią pat žavingą ir gundančią kaip visada. Ji pašaipiai į jį žiūrėjo. Draugas ar priešas? Piteris nežinojo, ką ji jam jaučia. Todėl nusprendė vadovautis mintimi, kad ji yra draugė, kol negavo spyrio į kiaušius.

Piteris plačiai nusišypsojo.

– Sveika, Paiper. Gerai atrodai.

Paiper palaukė, kol jis prieis ir pabučiuos ją į skruostą. Kol kas nesiruošė jo pulti ir jis tuo labai džiaugėsi.

– Ačiū, kad padėjai susitikti su Kite.

– Nieko nebūčiau galėjusi padaryti, jei tavo svajonė nebūtų suvirpinusi jos širdies – tą patį sakiau ir Kitei, kai ji norėjo iškaršti man kailį. – Paiper įdėmiai jį stebėjo. – Tau pavyko prie jos prieiti.

– Taip, žinau. – Jis išpūtė žandus ir triukšmingai iškvėpė. – Deja, ji nepanoro įsileisti manęs į savo gyvenimą.

– Ko gi tu tikėjaisi?

Piteris nerimastingai persibraukė plaukus ranka.

– Nori išgirsti tiesą? Tikėjausi viską baigti. Bet kai vėl ją pamačiau…

– Ir ką?

Jis greitomis pažvelgė į Paiper. Ši atrodė nuoširdžiai susidomėjusi.

– Pasijutau taip, tarsi kažkas būtų išleidęs visą orą iš plaučių. Ji tokia nuostabi, nepakartojama, dar gražesnė nei anksčiau ir…

– Ir tu sudaužei jai širdį.

– Ji apsimeta, kad viskas liko praeityje.

– Žinoma. Nejau tikėjaisi, kad ji sėdės prie telefono trejus metus? – Paiper nusijuokė, bet nepiktai. – Vis dėlto tai dar nereiškia, kad Kitė tau nieko nejaučia.

– Dabar esu pasiruošęs tam, ko bijojau anksčiau. Kitė – mano gyvenimo meilė. Kad ir kaip nuvalkiotai tai skambėtų. Tiesiog manau, jog anuomet buvau per jaunas tai suprasti.

– Netinkamai pasirinktas laikas.

– Būtent. Deja, savaitgalis baigėsi ir aš nežinau, ką daryti. Ji nebenori manęs matyti.

– Ar Kitė taip sakė?

– Ne taip iškalbingai, bet mintis buvo tokia.

Paiper pasisuko.

– Eime į mano kabinetą.

Ji nesivargino įsitikinti, ar jis seka iš paskos. Tiesiog modelio žingsniu išėjo pro duris. Piteris nuskubėjo paskui ir pateko į patogų, bet ne ištaigingą darbo kabinetą.

– Atrodai nustebęs.

– Tikėjausi pamatyti leopardo kailio kilimėlius ir nedidelį martinio barą, – prisipažino jis.

Ji linksmai nusijuokė.

– Visa tai yra viršuje, kur lankosi pinigingi svečiai. O čia mes dirbame.

Ji įsitaisė prie darbo stalo, o Piteris atsisėdo ant gilios odinės sofos. Jis atsidūrė žemiau nei ji ir tai jam neteikė pranašumų. Žinoma, galėjo atsistoti, bet jautė, jog Paiper mėgaujasi tokia padėtimi, o jis buvo pasiruošęs bet kam už jos pagalbą. Net jei į ją reikės žvelgti iš apačios.

– Taigi, – prakalbo ji žaisdama plaukų sruoga, – nori pasimatyti su Kite.

– Taip.

– O ji nenori su tavimi susitikti.

– Nesu tuo tikras, bet man taip pasirodė.

Paiper kelias minutes svarstė iškilusią problemą, tada šyptelėjo ir palinko į priekį.

– Ji sutiks su tavimi pasimatyti, jei tai bus susiję su darbu.

– Siūlai man išsinuomoti kambarį viešbutyje?

– Ne, nemanau, kad turėtum čia apsigyventi. Kokia iš to nauda? Juk Kitė – ne registratorė. Ir ne kambarinė.

– Tiesa. Ji – Viešųjų ryšių tarnybos vadovė.

– Aha. – Paiper žiūrėjo į Piterį taip, lyg šis turėtų atspėti jos planą. Kadangi jis nesusigaudė, ji tęsė: – Kitė atsakinga už visus mūsų viešbutyje vykstančius renginius.

– Taip.

– Koks tavo naujasis darbas?

– Esu Niujorke įsikūrusios tarptautinės rinkodaros įmonės pardavimo direktorius.

– Gal tarptautinės rinkodaros įmonės pardavimo direktorius norėtų surengti, na, nežinau, kokį ypatingą vakarą savo paskyrimo proga? Gal vakarėlį, skirtą pagerbti klientus, arba kokio nors produkto pristatymą? – Ji dar kiek palinko į priekį. – Ar supranti, ką turiu omeny?

– Ar aš turiu susigalvoti kokį nors renginį šiame viešbutyje?

Paiper nusišypsojo.

– Man tai atrodo puiki mintis.

– Žinoma, tau net į galvą nešovė, jog viešbučiui iš to irgi būtų naudos.

– Sakykime, kad abi šalys liktų patenkintos.

– Ar tai ne mėginimas manipuliuoti?

Paiper akys išsiplėtė.

– O dalyvavimas konkurse, kad susitiktum su buvusia sužadėtine, nėra manipuliacija?

Piteris buvo priverstas šyptelėti.

– Renginys, kurio metu prisistatyčiau įtakingiems asmenims. Koks nors ryškus, išskirtinis vakaras. Visai nebloga mintis. Pagalvosiu apie tai.

Jis pakilo. Paiper irgi atsistojo ir apėjo stalą.

– Štai, – ji ištiesė jam segtuvą su Tylos logotipu. – Čia rasi sąrašą mūsų siūlomų paslaugų.

Piteris turėjo pripažinti, jog Paiper tikrai gudri.

– Dėkoju. Tikiuosi, greitai pasimatysime.

– Ir aš to tikiuosi, Piteri. – Ji impulsyviai pasilenkė ir pabučiavo jį į žandą. – Atrodai daug geriau, nei esi to vertas.

Jis šyptelėjo.

– Tu taip pat.

§

– Paklausyk, jei šventės tema – krištolas, tai visur turi jo būti, – primygtinai reikalavo Kitė. – Noriu, kad pokylių salė atrodytų kaip Versalio rūmai. Ant kiekvienos sienos – veidrodžiai, rankų darbo Waterford sietynų galėtų būti… – ji greitomis mintyse skaičiavo, – sakykime, trisdešimt.

– Jie labai sunkūs. Nežinau…

– Tai sužinok. Išsiaiškink, kaip galime juos sutvirtinti.

Ji žymėjosi pastabas delninio kompiuterio ekrane. Krištolinis šampanas? Ar nebus per daug akivaizdu ir per brangu kliento kišenei? Antra vertus, romantiškos taurių kolekcijos, įskaitant ir erotiškos linijos mylimiesiems ir jaunavedžiams, pristatymui Tylos viešbutis – tinkamiausia vieta.

Kitė pirštais palietė sunkią krištolo taurę, kurios kojelę puošė dvi nuogos Įgūros, ir netikėtai prisiminė, kaip jie su Piteriu gurkšnojo šampaną vonioje. Ilgesys persmelkė širdį.

Nesąmonė. Tai buvo aistringas savaitgalis su vaikinu, kuris turėjo suprasti, jog gali jai būti tik sekso partneris mieste, kuriame tokie santykiai – įprastas dalykas. Jis niekada netaps svarbia jos gyvenimo dalimi.

Piteris sakė, kad ją myli. Kartą ji tuo patikėjo ir štai kaip viskas baigėsi.

Kitė nusisuko ir grįžo prie savo užrašų. Šampanas, trykštantis iš krištolo fontano. Ar išvis yra toks dalykas? Turėtų būti. Jei jis tikrai yra, Kitė būtinai suras. Viskas, ką tik įmanoma išsinuomoti, nusipirkti, pasiskolinti ar išrasti, šioje salėje bus iš krištolo – nuo padėklų ir apšvietimo iki milžiniškų gėlių vazų. Ji jau paprašė gėlininko sugalvoti kompozicijas su krištolo elementais. Jis paburbėjo, bet Kitė neabejojo, kad pasistengs. Ji ėmė galvoti apie lazerių šviesų pasirodymą, kuris pademonstruotų ypatingas krištolo savybes. Tiesa, tai buvo brangu ir pavojinga, tačiau rezultatas to vertas.

Suskambo mobilusis telefonas. Kitė nusišypsojo ir atsiliepė:

– Kitė Prestkot.

– Pasiilgau tavęs.

Kokia arogancija. Jokio sveika, čia Piteris Garsonas. Tik pasiilgau tavęs. Tarsi ji iš balso turėtų atpažinti, kas skambina. Žinoma, ji ir pažino. Kitė nepuolė vaikiškai apsimetinėti, kad nepažįsta skambinančiojo, nors ir labai norėjo.

– Piteri, kuo galėčiau padėti?

– Pavakarieniauk su manimi.

– Atleisk, negaliu. Esu labai užsiėmusi.

– Aš net nepasakiau, kurią dieną.

– Ak, – ji smakru prispaudė telefoną prie peties, kad rankomis galėtų vadovauti vyrukams iš viešbučio techninio aptarnavimo skyriaus, kurie svarstė, kaip pakabinti trisdešimt sietynų.

– Noriu, kad jie kabėtų trimis eilėmis! – suriko ji ir parodė, kurioje maždaug vietoje.

– Bus per sunku! – sušuko jai meistras Marijo. – Jie nukris ir suduš.

– Išmėginkite su kuo nors, kas nedūžta.

Ji prisidėjo telefoną prie kitos ausies ir grįžo prie pokalbio su Piteriu.

– Atleisk, aš iki kaklo įklimpusi į darbus.

– Tai gal pietūs tiktų labiau?

Ji be galo norėjo sutikti ir dar sykį juo patikėti, bet negalėjo.

– Visą mėnesį būsiu labai užsiėmusi. Gal pati tau paskambinsiu, kai truputį atsilaisvinsiu?

Kurį laiką jis tylėjo, o tada tarė:

– Matai, tai susiję su darbu.

– Darbu?

– Taip, noriu užsakyti renginį Tyloje.

Jo žodžiai sukėlė įtarimą ir Kitė susiraukė.

– Kokį renginį?

– Apie tai ir noriu pasikalbėti. Tai galėtų būti spektaklis, vakarėlis. Na, nežinau, šokių vakaras, kurio metu pristatytume savo paslaugas būsimiems klientams. Tai turi būti nepamirštamas vakaras.

Ji nenuleido akių nuo niurzgančių ir nepatikliai galvas purtančių darbininkų. Kas čia dabar? Nejau jie mano, jog kalbėdama telefonu ji nieko nemato? Kitė nesunkiai galėjo įsivaizduoti, kaip negražiai jie ją vadina.

– Kodėl pasirinkai Tylą?

– Maniau, kad tu turėtum įtikinėti pasirinkti jūsų viešbutį. – Pasigirdo nuoširdus jo juokas ir Kitę apėmė begalinis noras tiestis į tą garsą.

– Aš… mes turime daug renginių.

– Dėl datos galime tartis. Gal geriau susitikime per pietus.

Dviem vaikinam galiausiai pavyko užsiropšti kopėčiomis iki lubų ir, nutaisę nelaimingus veidus, jie ėmė krapštytis.

– Gerai. – Paiper ją užmuštų, jei ji atsisakytų verslo pasiūlymo. Todėl Kitė pasiėmė darbo kalendorių. – Kada tau būtų tinkamas laikas?

– Šiandien.

– Šiandien? Bet…

– Kalbėjausi su moterimi, kuri atsiliepė tavo telefonu, ir ji sakė, kad šiandien per pietus nesi numačiusi jokių susitikimų.

– Todėl, kad planavau per pietus dirbti.

– Mes ilgai neužtruksime. Aš visai netoliese.

Telefone pasigirdo keistas garsas, lyg aidas. Ji pakėlė galvą ir pamatė Piterį, stovintį tarpdury. Telefonas prispaustas prie ausies, o akys įsmeigtos į ją.

Išdavikė širdis suspurdėjo krūtinėje. Kitė užvožė telefono dangtelį.

– Matau.

Jis pajudėjo link jos. Atrodė toks ryžtingas ir seksualus su

Europoje siūtu kostiumu, marškiniais, baltesniais už Alpių sniegą ir kaklaraiščiu su geometrinėmis Įgūromis. Batai – italų odos ir ką tik nublizginti.

Rankose jis laikė odinį lagaminėlį. Kitę pribloškė tai, kaip stipriai ji geidė jo. Atgavusi pusiausvyrą suprato, koks nuostabus buvo su juo praleistas savaitgalis. Viskas tiesiog tobula, išskyrus prisiminimus apie praeitį.

– Taigi? – jo lūpose žaidė šmaikšti šypsena, tarsi Piteris būtų perskaitęs jos mintis.

Kitė pažvelgė į laikrodį ir apsisprendė.

– Tikrai neturiu susitikimo per pietus, mat planavau visą dieną rūpintis krištoliniu renginiu. Bet, verslas yra verslas. Jei sutinki pietauti viešbutyje, rasiu tau kelias minutes.

– Nuostabu.

Ji linktelėjo, o tada suriko bambekliui Marijo:

– Būsiu viešbutyje! Gali man skambinti!

Marijo tik suniurnėjo.

– Kai savaitgalį svečiavaisi viešbutyje, rodžiau tau šią pokylių salę, – priminė Kitė. – Dažniausiai čia ir vyksta renginiai.

– Turėtų tikti. Kiek čia telpa žmonių?

– Daugiausiai – du šimtai penkiasdešimt. Jei reikia, galime salę atskirti širmomis ir įrengti dvi mažesnes sales.

Piteris stovėjo taip arti, kad ji juto jo losjono po skutimosi dvelksmą.

– Atrodo kaip ledo rūmai, – tarė jis žiūrėdamas, kaip vyrai bando pritvirtinti milžiniškus sietynus.

– Noriu, kad būtų panašu į Versalio rūmus. Bus matyti, kaip seksis.

Jai sudiegė nugarą prisiminus Paiper žodžius. Trokšdama nustebinti ji balansavo ant bedugnės krašto. Dar sykį pažvelgė į vyrus, kurie nepatenkinti purtė galvas ir niurnėjo sau po nosimis, o tada atsiprašė:

– Aš tuojau.

Nulėkė pas itališkai burbuliuojantį Marijo. Atrodė, lyg jis kalbėtų rožinį.

– Marijo, gal tu ir teisus. Kaip manai, kiek sietynų nekeltų pavojaus?

Jis stebeilijo į ją, o akys pamažu prisimerkė.

– Penki, – atsakė pagalvojęs.

– Penki? – Ši salė bus panaši ne į Versalio rūmus, o į Ivanos Tramp svetainę.

– Penki… gal dešimt, – nusileido Marijo.

– Dešimt jau geriau. – Kitė nusišypsojo kaip įmanydama taikiau.

– Aš pasistengsiu, – pažadėjo vyras.

Gal vaizdas nebus toks įspūdingas, kaip tikėjosi, bet Kitė tikrai nenorėjo, kad svečiams ant galvų pažirtų sietynai.

– Eime? – tarė ji grįžusi prie Piterio.

Jis nusekė paskui ją.

– Amuse Bouche? – dar paklausė jis.

– Pirmiausia užsukime į mano kabinetą. Ten ramiai aptarsime tavo idėjas.

O, kad jis nors vieną jų turėtų.

– Gerai. Man tinka.

– Kaip sekasi darbas? – pasiteiravo ji, kol jie leidosi liftu į jos kabinetą. Jo kostiumas ją jaudino taip, kaip vyrus – seksualūs apatiniai.

– Gerai. Tik noriu pristatyti mūsų paslaugas ir kai kurias naujoves. – Piteris pažvelgė į Kitę ir nusišypsojo. – Ir man reikia apstulbinti klientus.

– Tada pataikei į tinkamą vietą.

Šešioliktas skyrius

Nusiramink, elkis dalykiškai, – priminė sau Piteris, kai Kitė pakvietė jį į kabinetą. Ant durų buvo lentelė Viešųjų ryšių tarnybos vadovė. Pačios durys – iš raižyto stiklo, tiesa, ne tokios įmantrios kaip paradinės viešbučio durys, tačiau vis viena labai dailios. Net rūsyje Paiper išlaikė stilių ir nepasidavė pigiam, nuobodžiam dekorui.

Kitė praleido jį priešais save ir uždarė duris.

– Gal papasakok, ką sugalvojai. – Ji parodė į lagaminėlį jo rankose.

Kitė atsirėmė į stalą tylomis kviesdama jį atsistoti šalia ir parodyti, ką atsinešė.

Prisiartinęs Piteris pajuto nuo jos kūno sklindančią šilumą. Ji nemėgo sunkių kvapų, jos oda kvepėjo lyg prieskonių parduotuvė. Piteris užuodė citrinos ir dar kažkokį pikantišką aromatą.

Ji truputį sujudėjo ir apnuoginta ranka prisilietė prie jo švarko. Kitė vilkėjo šviesiai melsvą palaidinę be rankovių, medvilninį sijoną, margintą turkišku raštu, ir avėjo madingas basutes. Kaklą puošė pakabutis su turkiu, ausis – prie jo derantys dideli, trikampiai auskarai.

Vasara jau ėjo į pabaigą, bet neryškios strazdanos išdavė, jog paskutines savaites Kitė mėgavosi saule.

Piteris atidarė lagaminėlį, išėmė pluoštą popierių ir patiesė juos ant stalo.

– Parodysiu tau mūsų tikslinės rinkos strategiją ir pažiūrėsime, gal turėsi kokių pasiūlymų.

– Gerai. Šįvakar viską perskaitysiu ir pagalvosiu.

– Nuostabu. Dėkoju.

– Gal tu prisėsk, – pasiūlė Kitė rodydama ne į lankytojams skirtą krėslą, bet į savo darbo kėdę.

Ji visa alsavo karščiu, o Piteris užuodė ne tik kvepalų aromatą, bet ir per jį prasimušantį kvapą. Tą, kurį taip mėgo. Tai buvo jos kvapas, išduodantis susijaudinimą. Nustebęs jis pažvelgė į ją, bet ji tik parodė į kėdę. Jis apėjo stalą ir atsisėdo.

– Galvojau apie mus, – netikėtai tarė Kitė ir prisėdo ant stalo.

– Tikrai? – Po to, kai savaitgalis baigėsi taip neaiškiai, Piteris nepaprastai nudžiugo išgirdęs, kad ji nori kalbėtis apie tai, ko jis buvo prisiekęs vengti.

– Taip, – jos balsas truputį džeržgė, buvo kimus. – Pamaniau, galėtume padėti vienas kitam.

Ji pasikišo rankas po sijonu ir netrukus ilgomis, saulės nubučiuotomis kojomis nuslydo šviesiai violetinės kelnaitės. Kitė peržengė jas ir paslėpė stalo stalčiuje.

Piteriui išdžiūvo burna.

– Padėti vienas kitam, – šiaip ne taip išlemeno jis.

– Teisingai.

Kitė palinko į jį ir jos lūpos atsidūrė vos už kelių milimetrų nuo jo burnos. Piteris iš arti pamatė juodas mažas dėmeles jos akyse, nosį nusėjusias strazdanas ir šviesiai rusvus lūpų dažus, kuriuos norėjo tuojau pat nubučiuoti.

Ji ėmėsi jo diržo sagties. Nors ir uždarytos, kabineto durys buvo stiklinės. Bet kas galėjo pažvelgti vidun. Iš dalies vaizdą užstojo Kitės darbo stalas. Be to, mažai tikėtina, kad čia vaikščiotų minios žmonių. Vis tiek ji nustebino jį.

Kitė atsegė diržą. Kraujas plūstelėjo jam į paslėpsnius, o galva ėmė šiek tiek svaigti. Ji ištraukė marškinius iš kelnių, atsegė sagą ir užtrauktuką. Šilta, tvirta jos ranka suėmė kietą, nekantraujančią varpą ir tvirtai suspaudė.

– Kite, aš… – jos ranka sujudėjo ir Piteris neteko kalbos dovanos.

Kažkuri smegenų dalis atkreipė dėmesį į tai, kad toks scenarijus truputį keistas, tačiau šmėkštelėjusią mintį užtildė begalinis geismas ir tokio netikėto pasiūlymo saldumas.

Jo ranka nuklydo po sijonu – jis nekantravo ją paliesti, pamatyti, bet Kitė nebuvo nusiteikusi žaisti. Ji tai aiškiai parodė apnuogindama styrantį jo vyriškumą ir traukdama už kelnių, kol šios atsidūrė jam ties keliais. Viršutinė jo kūno dalis liko aprengta. Net kaklaraištis užrištas. Piteris pamėgino nusimesti nors švarką, bet ji jį sustabdė.

– Man patinka, kaip tu atrodai, – nuo geismo padūmavęs žvilgsnis slydo nuo dalykiškos viršutinės dalies prie iš po marškinių styrančios varpos. Ant jos vėl atsidūrė Kitės ranka. Šį kartą pakišęs rankas po sijonu, jis suėmė ją už klubų ir pasisodino sau ant kelių.

Iš to paties stalčiaus, kur ką tik nukeliavo jos kelnaitės, Kitė išžvejojo prezervatyvą. Tikra vizitinė Tylos kortelė. Šį viešbutį galima nominuoti saugiausiu sekso viešbučiu pasaulyje. Ji trumpam atsitraukė, o tada tiesiog siurbte jį įsiurbė. Viduje buvo taip šlapia, karšta, malonu.

– Mes visada puikiai tikome vienas kitam, – sumurmėjo jis jausdamas neapsakomai malonų virpulį. Piteris suėmė ją už klubų ir kiek kilstelėjo. Kitė pradėjo judėti. Jis neatsiliko. Atkartodama jų judesius biuro kėdė švelniai siūbavo.

Jis leido Kitei pasirinkti labiausiai jai tinkantį ritmą siūbuodamas jos dubenį taip, kad dirgintų ją tiek iš vidaus, tiek iš išorės.

Piteris norėjo apnuoginti jos krūtis, bet suprato, jog nereikia to daryti. Jis net neleido sau jos paliesti. Mėgavosi mintimi, kad nieko nelaukdami jie eina tiesiai prie reikalo šalia jos darbo stalo.

Jis stebėjo, kaip mielas jos veidas išrausta, akys patamsėja, o kvėpavimas pasidaro nelygus bei negilus. Nenorėdamas taip sujaukti jos drabužių, kaip ji pasielgė su jo apranga, lietė ją tik žemiau juosmens – kojas, šlaunis, klubus. Ranka pasiekė tą tašką, kuriame jų kūnai susijungė. Jos garbanėlės buvo drėgnos, klitoris slidus nuo jos pačios syvų. Piteris geidė parversti ją ant grindų, išrengti, o tada lėtai išbučiuoti kiekvieną jos kūno milimetrą, liežuviu vedžioti pirmyn ir atgal – taip, kaip jai labiausiai patiko. Nuo minties, kad negali to padaryti, jis ėmė tik dar stipriau, giliau bei reikliau judėti jos viduje.

Juodu abu garsiai šniokštavo.

Kitė atmetė galvą, o iš burnos išsiveržė pasitenkinimo šūksniai. Piteris pradėjo judėti dar greičiau, kol pajuto, kaip jos kūnas ima virpėti. Iš siautulingų judesių ir neaiškių garsų jis galėjo spręsti, kad orgazmas jau visai šalia. Puiku, nes ir jis vos laikėsi.

Kitė stvėrėsi už jo viena ranka, o kita užkliudė kompiuterio klaviatūrą. Besišypsantys ekrano užsklandos veideliai išnyko lyg mostelėjus burtų lazdele, o vietoj jų pasirodė apnuoginti kūnai.

– Žiūrėjai pornograĮnes nuotraukas? – sušnopavo jis.

– Tai erotiškos taurės, – aiktelėjo ji. – Kliento.

Jos vidaus raumenys kėlė jį į padanges, kurstė jo meilę jai, dėkingumą už tai, kad dar kartą įsileido jį į savo kūną.

– Nebegaliu ištverti.

– Lik su manimi.

Kitė stipriai jį apkabino ir gašliai pabučiavo. Jos liežuvis temdė jam protą ne menkiau nei siūbuojantis jos kūnas.

Piteris laikėsi iš paskutiniųjų. Jis mylavo stebuklingąją vietelę, kol pajuto, kaip drebulys vis stiprėja. Jos kūnas prisišliejo prie jo, o burna susirado jo lūpas, kad užtildytų beišsiveržiančius riksmus. Dusliai suriaumojęs Piteris prisijungė prie jos.

– Oho, – iškvėpė ji žiūrėdama į Piterį patenkinta veido išraiška. – Tai buvo…

– Nuostabu, – užbaigė jis ir pabučiavo Kitę. Šį kartą neskubėjo, bučiavo lėtai, ilgai, kol ji pati atsitraukė tyliai sukrizenusi.

– Geriau susitvarkykime, kol mūsų niekas neužklupo, – ji nuėjo prie stalo, atidarė stalčių, kuris anksčiau jau prarijo jos kelnaites, ir išėmė iš jo nosinaičių.

Kai juodu ėjo iš kabineto, Piteris pamėgino paimti ją už rankos, bet Kitė jį atstūmė.

– Liaukis. Aš darbe.

Tai atėmė dalelę svaiginančio malonumo.

Restorane pietaujantieji ėmė skirstytis. Piteris užsisakė sumuštinį su mėsa – kūnas reikalavo proteinų ir raudonos mėsos. Kitė pasirinko dienos patiekalą – žuvį su salotomis.

Gurkšnojant mineralinį vandenį ir laukiant maisto, jis palinko į priekį ir pačiais pirštų galiukais palietė jos ranką. Jis mėgavosi net tokiu prisilietimu. Kūnas vis dar drebėjo nuo patirto malonumo ir jam be galo dabar reikėjo intymumo. Tokio, kuris sieja du sielos draugus, kuris visada tarp jųdviejų buvo.

– Ar norėtum šį savaitgalį praleisti Menkių kyšulyje? – paklausė jis.

– Atleisk, turiu savų planų.

– Kokių planų? – irzliai pasidomėjo jis. – Mudu abu dirbome visą savaitę. Pagalvojau, jog galėtume susitikti šį savaitgalį.

Kitė žiūrėjo į jį lyg į kokį bukaprotį.

– Kodėl tau staiga parūpo mano savaitgalio planai?

– Gal todėl, kad mūsų darbo susitikimas prasidėjo nuo sekso tavo kabinete?

Kitė palinko taip arti jo, kad jis be vargo galėjo suskaičiuoti visas strazdanas jai ant veido.

– Ar esi kada girdėjęs žodį meilužiai?

Jeigu ji būtų išsitraukusi šautuvą ir į jį iššovusi, Piteris nebūtų labiau nustebęs.

– Žinoma, esu. Tačiau mums jis netinka. Aš tave myliu. Noriu, kad grįžtum į mano gyvenimą.

– Tokiu atveju tavęs laukia nusivylimas. Piteri, kadaise ir aš tave mylėjau. Daugiau tokios kvailystės neiškrėsiu. Man patinka tavo draugija, seksas nuostabus. Todėl pagalvojau, kad galėtume vienas kitam padėti. Praeitą savaitgalį supratau, kaip esu pasiilgusi gero meilužio. Turiu pripažinti, kad tu toks ir esi. Paskambink, jei norėsi neįpareigojančių santykių tol, kol kuris nors iš mūsų susiras tinkamą porą.

– Tu juk kalbi nerimtai.

Į jį žvelgė šaltos, bejausmės akys.

– Aš nebe ta, kurią tu pažinojai koledže. Dabar esu brandesnė ir daug protingesnė. Pati atsakau už savo gyvenimą ir malonumus. Taigi kalbėjau labai rimtai.

Atnešė patiekalus ir Piteriui nereikėjo nieko atsakyti. Tai buvo labai paranku, mat jis nesumojo, ką galėtų pasakyti. Tiesa, nė kiek neabejojo, kad ji meluoja. Niekas negali taip pasikeisti per trejus metus. Tik kaip jai tai paaiškinti? Kaip parodyti, kad dabar yra pasirengęs tokiems įsipareigojimams, nuo kurių kadaise bėgo? Ką daryti, kad ji vėl imtų juo pasitikėti?

Piteris valgė, nes buvo alkanas, bet malonumo, kurį juto vos prieš dvidešimt minučių, neliko nė ženklo. Atrodė, jog Kitė irgi nejaučia didelio pasitenkinimo užkandžiaudama. Įprastai ji nuoširdžiai mėgavosi maistu kaip ir seksu.

– Ar esi kada tokį turėjusi? – po ilgos tylos paklausė Piteris.

Ji pakėlė į jį akis, ant šakutės pakibo rausvas salotos lapas.

– Ką turėjusi?

– Meilužį.

– Tai tikrai ne tavo reikalas, – žvelgdama į salotos lapą suburbėjo Kitė.

Tai buvo pats aiškiausias atsakymas, tarsi ji garsiai būtų ištarusi ne.

Piteris pajuto šiokį tokį palengvėjimą. Regis, ji nelabai pasikeitė. Tiesiog nusprendė jį pakankinti dėl priežasčių, kurias visai nesunku nuspėti.

– Gerai, – tarė jis nutaręs pažaisti jos siūlomą žaidimą.

– Atsiprašau?

– Gerai, aš sutinku. Būsime tiesiog meilužiai.

Jeigu moteris nori tikėti, kad išlaikys neįpareigojančius santykius su vyru, kuris prisipažino ją mylįs ir kurį pati myli, jis neprieštaraus. Bent tol, kol ji susigaudys, ką iš tiesų jaučia.

Kitė gurkštelėjo vandens.

– Gerai, taip ir sutarkime.

– Papasakok, kaip viskas bus. Skambinsime vienas kitam, kai užsigeisime pasimylėti?

– Panašiai. Jei kitas nenorės ar bus užsiėmęs, nieko tokio.

– Sutinku, – atsakė jis svarstydamas, kaip ilgai ji tai ištvers. Vylėsi, jog ne per ilgiausiai, nes jam nepavyks ilgai apsimetinėti, kad jis nieko nejaučia Kitei.

– Taigi, – slogią tylą nutraukė ji, – kokio renginio mūsų viešbutyje norėtum?

Sutrikęs Piteris sumirksėjo niekaip nesuprasdamas, apie ką ji čia kalba. Palengva grįžo atmintis. Ji kalba apie renginį, kuriuo prisidengdamas Piteris atėjo su ja susitikti. Tai Paiper pasiūlyta mintis.

– Noriu pakviesti svarbiausius ir būsimus mūsų įmonės klientus ir surengti jiems nepamirštamą vakarą. Gerąja prasme.

– Ar taip nori ir pats prisistatyti?

– Panašiai. Tik nenoriu būti dėmesio centre.

Kurį laiką ji knibinėjo maistą.

– Žinai, manau, jog tai ne pati geriausia mintis. Tyla turi… tam tikrą reputaciją.

– Tik nemėgink manęs atkalbinėti. Pameni, aš tau padėjau išsisukti iš keblios padėties, todėl dabar tikiuosi tavo pagalbos.

Jos galva staigiai šovė į viršų ir į Piterį įsmigo dvi degančios akys.

– Kada tu man padėjai?

Dabar pritrenktas atrodė Piteris.

– Suradau palydovą tavo Linksmajai mergaitei, nejau pamiršai?

– Mėginai Svajonių savaitgalio nugalėtojai pakišti gėjų.

– Džilas nėra gėjus, – priminė jis.

– Kai man jį pasiūlei, manei, kad jis gėjus, – atšovė Kitė.

– Vis viena galėtum būti nors truputį dėkinga.

Ji pamėgino atrodyti suirzusi, bet netikėtai išsišiepė, o skruostuose atsirado duobutės.

– Tiesą sakant, esu dėkinga. Svajonių savaitgalis susilaukė triuškinančio pasisekimo. Mums kone jėga teko pirmadienį tuos du balandėlius išprašyti iš kambario. Kiek žinau, jie viską pratęsė Džilo namuose. Irena buvo tokia laiminga, kad net atsiuntė man gėlių.

– O kaip Džilas?

Jos šypsena išsiplėtė per visą veidą ir Kitė pratrūko kvatotis.

– Jis man irgi atsiuntė gėlių. Galiu prisiekti, kad juodu tiesiog pakvaišo iš meilės.

Piteris liko patenkintas, kad jo piršlybos davė vaisių. Jį dar labiau džiugino mintis, kad savaitgalis, praleistas šiame viešbutyje, buvo toks sėkmingas.

– Tokie pat įsimylėję kaip mes?

Šypseną užtemdė audros debesys.

– Kaip mes kadaise.

– Matai, likimas mums suteikė antrą galimybę.

– Aš tikiu, kad patys esame savo likimo kalviai. Kaip ir patys sukuriame sėkmę. Piteri, gal mes ir miegame kartu, tačiau niekas nepasikeitė.

– Netiesa, viskas pasikeitė.

Kurį laiką ji akylai į jį žiūrėjo, o tada atstūmė pustuštę lėkštę.

– Deserto? – linksmai pasiūlė ji.

– Savąjį suvalgiau prieš pietus, – priminė jis keliu paliesdamas jos koją po stalu.

Kitė nusišypsojo ir nieko neatsakė. Gal jis pritrenkė ją taip lengvai sutikdamas su beprotišku jos planu. Ką gi. Piteris užkariaus ją pasinaudodamas visais įmanomais ginklais. Jo stiprybė – ta, kad jis žino visas jos silpnybes.

– Turiu grįžti į darbą, – pasakė jis siekdamas piniginės.

– Teisingai. Aš vaišinu, – perspėjo ji.

– Juk mano svajonių savaitgalis jau baigėsi.

– Tu esi mano klientas. – Jos veidas vėl priminė profesionalią kaukę. – Nesijaudink. Surengsiu tau nuostabią šventę. Tik žinok, jog viešbutis iš to irgi pasipelnys.

– Tokiu atveju visi liksime nugalėtojai, – nerūpestingai atsakė jis. Piteris tylomis svarstė, ką ji pasakytų, jei sužinotų, kad tai Paiper padėjo sugalvoti, kaip kuo daugiau laiko praleisti su mylima moterimi. Greičiausiai abiejų galvos lėktų nuo pečių. – Dėkoju už pietus, – pasakė jis, o Kitė atsistojo.

– Nėra už ką.

Akimirką buvo nejauku. Mažiau ne prieš valandą jis skendėjo jos kūno gelmėse burna sugerdamas jos ekstazės sukeltus riksmus. Piteris ištiesė jai ranką. Kitė tik kilstelėjo antakį ir ją paspaudė.

– Lauksiu iš tavęs žinių, – dar pridūrė jis ir apsisuko.

Šimtai žmonių sakydavo, rašydavo šiuos žodžius tvarkydami verslo reikalus. Piteris mėgavosi tuo, jog abu suprato, kad kalbama apie jųdviejų susitarimą dėl sekso. Kitės susigrąžinimo operacijos nepavadintum sklandžia, tačiau jo neapleido jausmas, jog ji darosi vis įdomesnė.

§

Kitė paskambino Piteriui penktadienio pavakarę. Krištolo vakarėlis buvo jau įsisiūbavęs. Tai buvo triuškinanti sėkmė.

Papietavusi su Piteriu ji grįžo į pokylių salę ir dar kiek sumažino apšvietimą. Rezultatu liko labai patenkinta. Žinoma, tai nebebuvo panašu į Versalio rūmus, greičiau – į miniatiūrinę krištolo stebuklų šalį. Kitei tai nepaprastai patiko. Be to, niekas nebeburbėjo dėl galimos nelaimės. Ji net rado laiko perskaityti Piterio atneštą ataskaitą ir sugalvoti kelis pasiūlymus.

– Piteris Garsonas, – linksmai kaip visada atsiliepė jis. Nuo jo balso jai padažnėjo pulsas.

– Piteri, čia Kitė.

– Tikiuosi, jau nori mylėtis, – pritildęs balsą iki intymaus šnabždesio sukuždėjo jis. – Man pradeda patikti ši tavo mintis.

Kitė dabar galvojo tikrai ne apie seksą. Ji tetroško grįžti namo, užsikaisti arbatos, išsimaudyti po karštu dušu, ko nors užkąsti ir griūti į lovą. Jo žodžiai stebuklingu būdu grąžino ją į burbuliuojantį gyvenimą.

– Skambinu ne dėl to, – atsakė ji nusprendusi, kad šiuose santykiuose ji privalo viskam vadovauti.

– Labai gaila.

– Galvojau apie tavo renginį ir turiu kelis pasiūlymus.

– Puiku. Nori juos aptarti per vakarienę?

Ar ji nori? Žinoma, kad nori, nes vakarienę jie užbaigtų jos arba jo namuose visą naktį mylėdamiesi. Ryte ilgiau pasivoliotų lovoje, o prie rytinės kavos peržiūrėtų popierius, kartu pasiruoštų pusryčius… Tos mažos intymios smulkmenos, kurias ji taip gerai atsiminė. Greičiausiai jie praleistų dar vieną savaitgalį kartu. Bėda ta, kad išlaikyti neįpareigojančius santykius galima tik tada, jei nemėgini įsipareigoti. Kitė žaidė su ugnimi ir puikiai tai suprato. Kol kas ji viską kontroliuoja, tačiau privalo būti nepaprastai atsargi, kad nenusviltų antrą sykį. Kai vyras vieną kartą sudaužo tau širdį – tai tragedija, o kai antrą kartą – tai jau kvailumas.

– Šįvakar negaliu. Viešbutyje vyksta šventė. Pasiūlymus atsiųsiu elektroniniu paštu, o pirmadienį viską aptarsime.

– Nežinau, kada pirmadienį grįšiu. Pameni, šį savaitgalį būsiu Menkių kyšulyje.

Kitė pajuto širdyje atsivėrusią tuštumą. Piteris ją kvietė kartu, bet ji atsisakė. Įdomu, kas užims jos vietą.

Tiesa, tai neturėjo jokios reikšmės, nes jųdviejų santykiai neįpareigojantys. Jokių klausimų ar atsakymų. Ji pati nustatė tokias taisykles, todėl negali pykti už tai, kad jis ketina smagiai praleisti savaitgalį.

Greičiausiai ir vakarienė šįvakar būtų buvusi tik vakarienė. Arba vakarienė ir greitukas. Kol ji mėgino išvengti galimo savaitgalio kartu Niujorke, Piteris mintyse jau krovėsi daiktus į Menkių kyšulį. Be jos. Tai ne geriausias komplimentas moteriai.

– Na taip, žinoma. Aš tau vis tiek išsiųsiu pastabas. Paskambink man kitą savaitę.

– Ačiū.

– Taigi, gero tau savaitgalio.

– Ir tau.

Jo žodžiai nuskambėjo taip, tarsi Piteris būtų taręs juos su šypsena.

Septynioliktas skyrius

Visą savaitgalį Kitė jautėsi sudirgusi. Oras buvo tvankus, perpildytas dulkių. Rugsėjo mėnesiui – neįprastai karšta. Galima kirsti lažybų, jog Menkių kyšulyje dabar vėsu, bet ne tiek, kad negalėtum dieną vaikščioti su šortais. Tiesa vakare smagu užsikurti ugnį.

Ji įsivaizdavo Piterį su bevarde, beveide moterimi kokiame jaukiame mediniame namelyje. Bėgdama nuo tokių vaizdinių, visą savaitgalį praleido linksmindamasi vakarėliuose. Iš dalies tai buvo jos darbas. Taip ji neatsilikdavo nuo čia verdančio gyvenimo – Kitė žinojo visus klubus, restoranus, susibūrimo vietas. Žinojo, kas su kuo tuokiasi, kas laukiasi ar planuoja didelį labdaros renginį. Taip viešbutis pradėjo gauti užsakymų šauniems vakarėliams ir avangardiniams verslo renginiams rengti.

Be to, šie žmonės – jos draugai, o jai labai reikėjo, kad kas nors primintų, jog Kitė tebėra jauna, vieniša ir madinga moteris. Žinoma, ji nebuvo jokio dizainerio mūza, nebuvo ir tokia turtinga, kad galėtų įsigyti kiekvieną norimą dizainerio sukurtą modelį ar kad jos vardą įrašytų į be galo ilgą sąrašą laukiančiųjų naujosios Gucci rankinės. Tačiau ji turėjo puikią nuojautą. Ją daug kur matė ir visą laiką fotografavo, todėl Kitė gaudavo nemažai dovanų.

Valentino mano, kad su ja tu šauniai atrodysi per muzikos prodiuserių vakarėlį „Tyloje” penktadienį, – ir krepšys su nuostabia suknele jau jos rankose. Su Karlo švarkeliu toje nuotraukoje atrodei tiesiog nepriekaištingai. Jis siunčia karščiausių linkėjimų ir naujausią savo skarą. Niekas dar tokios neturi. Bučkis bučkis.

Taip praplaukė dar vienas beprotiškas savaitgalis. Dar niekada ji taip nesidžiaugė matydama, kaip ją fotografuoja – ypač su turtingu prancūzų vynuogynų paveldėtoju ar klube Septyni su iš Los Andželo atvykusiu gražuoliu, kuris išgarsėjo įrašinėdamas dainas.

Be jokios abejonės, kitą sezoną Beaujolais nouveau pristatymas vyks Tyloje. Be to, pradedantys dainininkai, norintys įrašyti pirmąsias savo dainas, būtinai turi apsilankyti viešbutyje.

Sekmadienį Kitė nubudo vėlai truputį užtinusiomis akimis. Ji susitvarkė namus, palaistė gėles, pasiruošė kuklius pusryčius ir paskambino mamai. Tada nuvyko į Mėjos Elison dovanų įteikimo vakarėlį.

Mėja buvo daili ir šviežia – visai kaip jos prižiūrimos gėlės. Kas galėjo tikėtis, jog Bekas Dezmondas, kuriantis tokias baisias istorijas, kada nors susiras tokią švelnią, mielą merginą? Ji papurtė galvą. Meilė neturi taisyklių. Kitė išrinko tokią vestuvių dovaną, kuria Mėja galėtų pasinaudoti, jei vestuvės ir neįvyktų. Ji nusprendė padovanoti dailų šilko peniuarą, išpuoštą gėlėmis. Mėjai turėtų patikti toks romantiškas daikčiukas.

Pirmadienį Kitė su malonumu peržiūrėjo kelias savo nuotraukas paskalų skyreliuose. Gali būti, kad Piteris jų taip ir neperskaitys, tačiau ji vis viena džiūgavo. Kad ir ką jis būtų veikęs Menkių kyšulyje, tereikėjo atsiversti New York Post arba Daily News, kad įsitikintum, jog ir ji laiko neleido veltui.

Antradienio rytą, kai ji lankstėsi japonų turistų delegacijai po ilgos ir varginančios ekskursijos po viešbutį, pasirodė Džilas.

– Džilai, – pasisveikino ji ir priėjo pabučiuoti į skruostą. – Tai bent netikėtumas.

– Malonu tave matyti, Kite. Norėjau šnektelėti.

– Žinoma. – Juodu susirado ramų kampelį ir atsisėdo. – Gal norėtum kavos ar dar ko nors?

– Dėkoju, ne. Man reikia paslaugos.

– Padarysiu, ką galiu.

Jis kiek nuraudo, o tada tarė:

– Prašymas asmeniškas.

Viešpatie, koks jis žavus, kai susigėsta. Kitė ėmė kalbėti tyliau, nors aplinkui nebuvo nė gyvos dvasios.

– Tylos viešbutyje mes mokame elgtis labai taktiškai.

– Matai, noriu vėl užsisakyti Oskaro apartamentus. Mudviem su Irena.

– Gerai. – Prašymas visai neatrodė keistas.

– Turiu kelioms savaitėms grįžti į Londoną. Irena… – Jis kurį laiką mąsliai žvelgė į tolį. Atrodė, jog šaunusis princas mąstė apie sąmojingąją Pelenę su raudonais sportiniais bateliais. – Matai, man atrodo, jog ji netikti, kad mano jausmai tikri.

– Štai kaip.

– Ji elgiasi labai drąsiai ir nuolat mėgina pokštauti. Pavyzdžiui, sako: Gal susibėgsime kai kitą kartą būsi mieste. Ar aš panašus į maratono bėgiką?

Kitė prikando beprasiveržiančią šypseną.

– Ne. Tikrai ne.

– Aš nesu tas, kuris laksto iškišęs liežuvį, Irena man į tokią irgi nepanaši.

Ji nejučia susimąstė apie savo mėginimą įtikinti vyrą, neva jis reikalingas tik seksui. Tuo metu ji nuoširdžiai tikėjo tuo, ką sakė, bet pakako vieno savaitgalio, kai įsivaizdavo Piterį besismaginantį su kita moterimi, ir suprato, kad jos žodžiai – melas. Neįpareigojančių santykių su Piteriu jai reikėjo ne ką labiau nei Irenai su Džilu. Ji svajojo apie pasaką kaip ir Irena ir lyg kvailė norėjo vyro, kuris ją kartą jau paliko. Kitė sumirksėjo ir pamėgino sutelkti dėmesį į Džilą.

– Taigi tu išskrendi į Londoną, o ji netiki, kad dėl jos grįši, tiesa?

– Labai tiksliai pasakei.

– O kaip aš galėčiau padėti?

– Išskrendu rytoj. Noriu, kad viešbutis jai pristatytų šešiolika raudonų rožių. Irena dabar pakeliui į Ohają, todėl rožes reikėtų pristatyti jos namų adresu.

– Gerai. Šešiolika? – dar kartą pasitikslino ji.

– Taip, šešiolika. Tiek naktų manęs nebus. – Jis ir vėl atrodė susigėdęs. Kitė žavėjosi tuo, kaip jis stengiasi dėl Irenos. – Norėčiau, kad su rožėmis būtų perduotas ir apartamentų užsakymo kvitas tai nakčiai, kai aš grįšiu, ir kitoms trims dienoms.

Ji linktelėjo viską žymėdamasi delninio kompiuterio ekrane. Džilas pasirausė palto kišenėje ir išėmė užantspauduotą voką.

– Ar galėtumėte jai perduoti ir tai? Gal jis galėtų būti prisegtas prie viešbučio užsakymo kvito?

– Be abejonės, – atsakė ji paimdama voką. Šis buvo kreminės spalvos, vaškinio popieriaus ir atrodė brangus. Ant voko greitosiomis buvo išraitytas Irenos vardas. Oho.

– Džilai, – suprato, jog to klausti tikrai nedera, bet ji turėjo sužinoti atsakymą, – kodėl esi toks tikras?

– Dėl ko tikras?

– Dėl Irenos.

– Turi galvoje tai, kad ją myliu?

– Taip, jei tik klausimas ne per daug asmeniškas.

– Visi amerikiečiai užduoda labai asmeniškus klausimus. – Jis papurtė galvą. – Tai neįtikėta, bet aš atsakysiu. – Džilas nutilo ir atsirėmė į jūros bangos formos krėslo atlošą. – Tik kad atsakymo nėra.

– Nėra?

– Ne. Tai likimas, stebuklas ar dar kas nors panašaus.

– Kaip manai, ar kiekvienam skirtas tik vienas žmogus?

Kurį laiką Džilas atrodė nepaprastai liūdnas.

– Maniau, kad man skirta tik viena, bet, kaip žinai, ji mirė. Prireikė nemažai laiko, kol susitaikiau su tuo, jog jos nebėra, o aš visąlaik būsiu vienas. Dabar imu tikėti gavęs antrą progą,

– Antrą progą, – nuo žodžių ėmė perštėti gerklę.

– Dvidešimt metų mylėjau moterį, kuri viešai manęs nepripažino. Dvidešimt metų paslapčių ir tylos. Irena… – jis pakėlė akis ir kilstelėjo antakį, – na, jos tylia tikrai nepavadinčiau. Kai būnu su ja, nekyla abejonių, kad ji džiaugiasi būdama matoma ir girdima. Be to, nori būti su manimi. Man nereikia jos su niekuo dalytis.

Džilas jai nusišypsojo ir suktai šyptelėjo.

– Jau ir anksčiau neabejojau, kad ją įsimylėjau, tačiau savaitgalis Menkių kyšulyje… buvo nepakartojamas.

– Menkių kyšulyje? Jūs buvote Menkių kyšulyje?

– Taip. Gaila, kad negalėjai važiuoti kartu. Piteris jau ketino viską atšaukti, bet mes reikalavome, kad jis vyktų kartu. Turiu pasakyti, jo visai neviliojo mintis būti trečiu.

– Būti trečiu? – perklausė ji. – Nori pasakyti, kad jis buvo vienas?

– Žinoma, vienas. Ką dar, be tavęs, jis galėjo pasikviesti?

– Neįsivaizduoju, – vos girdimai prisipažino ji.

Džilas kurį laiką ją stebėjo, o tada palinko į priekį.

– Nesu amerikietis, todėl nesikišiu ne į savo reikalus, nors Piteris man papasakojo apie judviejų praeitį.

– Nejau?

– Taip. Koks buvo kvailys, kad tave prarado.

– Bet prarado.

– Manau, kad tu jį tebemyli. – Kitė jau žiojosi ginčytis, bet Džilas ją aplenkė. – Žinau, kad jis tave myli. Nebausk jo už praeities klaidas taip, kad visą likusį gyvenimą pati liktum nelaiminga.

– Kaip man juo pasitikėti? – ji balsu ištarė klausimą, kuris ją persekiojo.

– Mano mieloji, gyvenime nėra garantijų. Čia ir glūdi pasitikėjimo esmė – tiki žmogumi be jokių įrodymų. – Jis žvilgtelėjo į laikrodį. – Regis, man jau reikia paskubėti. Šiandien turiu siaubingai daug darbų. Viską įrašysi į mano sąskaitą?

– Taip, žinoma.

Džilas atsistojo.

– Tiesa, dar reikėtų kelių tuzinų raudonų rožių viešbučio kambaryje.

– Bus padaryta, – patikino Kitė vargais negalais sugaudydama išsibarsčiusias mintis. – Spėju, kad pageidausite ir šalto šampano.

– Mmm. Neabejotinai. Džiaugiuosi, kad apie tai priminei. Paprašysiu vairuotojo užvežti kelis butelius iš mano vyno rūsio. – Jis pažvelgė į ją. – Tyloje siūlomi vynai puikūs, bet kiekvienas turime savo mėgstamiausią.

– Tai jau tikrai.

– Ką gi, tai aš važiuosiu.

– Linkiu geros kelionės. – Ji nusišypsojo ir pabučiavo jį atsisveikindama. – Ir sėkmės.

Džilas suėmė ją už peties ir pažvelgė į akis.

– Ir tau.

Aštuonioliktas skyrius

Taigi Piteris Menkių kyšulyje buvo vienas. Kitė pasirūpino viskuo, ko prašė Džilas. Ji niekaip nepajėgė numalšinti širdyje sukilusio pasitenkinimo.

Grįžusi į kabinetą uždarė duris ir paskambino Piteriui. Kai jis prisistatė, ji tuojau paklausė:

– Tu vienas?

– Lukterėk sekundėlę.

Ji girdėjo balsus ir uždaromas duris. Seksualines užuominas Piteris suprasdavo iš pusės žodžio.

– Dabar aš visas tik tavo, – tarė sodriu žemu balsu.

Kitė leido sau mėgautis akimirka – tuo aksominiu balsu, juos siejančiu potraukiu.

– Ar norėtum būti tik mano šįvakar? Mano namuose. Sakykime, septintą valandą.

– Kaip nors įsprausiu tai į darbotvarkę. Ar man ko nors atsinešti?

– Butelį masažo aliejaus. Tikiuosi, tu tebemoki daryti tą nuostabų nugaros masažą.

– Padarysiu viską, kad išvaduočiau tave nuo visų įtampų.

Pajutusi užplūdusią karštą geismo bangą ji sukryžiavo kojas.

– Pasimatysime vėliau.

– Palauk, – Piteris neleido užbaigti pokalbio.

– Ką?

– Šįvakar manęs laukia ir kiti klientai, ištroškę masažo, todėl nenoriu veltui švaistyti laiko. Norėčiau, kad būtum jau pasiruošusi, kai atvyksiu.

Viešpatie, ji jau pasiruošusi. Kitė norėjo nuslėpti susijaudinimą, tačiau tai buvo neįmanoma.

– Ką aš turėčiau padaryti?

– Noriu, kad būtum nuoga, kai atvažiuosiu.

– Nuoga?

– Būtent.

– Nori, kad aš nuoga atidaryčiau tau duris?

– Taip.

– O jei už durų būsi ne tu, o koks picų išnešiotojas?

– Bus… keblu.

– Keblu? Mirčiau iš gėdos. Ten gali būti ir mano kaimynas Bernardas, kuris tikrai apsidžiaugtų mano nuogumu.

– Suprantu. Bet man tikrai labai reikia, kad būtum pasiruošusi. – Atrodė, kad jis mąsto. Tyla kiek užsitęsė. Ji sukeitė kojas suprasdama, jog iki pat septintos valandos neras sau vietos. – Gali užsimesti chalatą, – galiausiai nusileido jis.

– Chalatą.

– Taip, bet po juo – nieko.

Jos oda pašiurpo ir ji suvirpėjo, tik ne nuo šalčio, o nuo neslopstančio geismo.

– Dar kas nors?

– Taip. Uždek žvakių.

– Masažui?

– Tam atvejui, jei name dingtų elektra. Man nereikės veltui gaišti laiko ieškant kito šviesos šaltinio.

– Tu labai rūpestingas, – tarė ji.

– Dėkoju už bendradarbiavimą.

– Būsiu pasiruošusi, – patikino ji ir baigė pokalbį.

Septintą ji buvo pasiruošusi kaip niekada anksčiau. Chalato medžiaga staiga pasirodė šiurkšti, draskė nuogą susijaudinusį kūną. Kitė uždegė žvakes, ant lovos užtiesė naują patalynę, o iš grotuvo sklido Lorinos Makenit dainos.

Šaldytuve buvo vyno, tačiau ji gurkšnojo vandenį, mat norėjo, kad visi pojūčiai būtų kuo aštresni. Gal jie ir išgers po taurę… po visko. Tik jokios nakvynės, – kartojo sau lyg maldą. Pirmas kartas bus pats sunkiausias, todėl privalo parodyti Piteriui, kad juos sieja tik seksas. Žinoma, jie lyg ir draugai, taip pat verslo partneriai, nes Kitė organizuos jo kompanijos renginį. Bet visa kita – grynas seksas, nieko daugiau. Tai geriausias pasirinkimas tokiai veikliai moteriai. Galės reguliariai mėgautis seksu, derindama jį prie perpildytos darbotvarkės.

Jos plaukai tiesiog žvilgėjo. Kitė susikėlė juos, kad netrukdytų masažui. Ką tik išsivalė dantis. Kojos – skrupulingai nuskustos ir švelnios kaip kūdikio. Ji pasiruošusi. Lygiai septintą pasirodė Piteris. Durininkas nusiuntė jį į viršų, o ji stovėjo laukdama prie durų. Jis vilkėjo ne kostiumą, bet pilkus marškinėlius ir sportines kelnes. Rankose laikė rudą popierinį maišelį.

– Sveikas, – pirmoji pasisveikino ji.

– Ar tu pasiruošusi? – Jis atrodė kaip dalykiškas, savimi pasitikintis masažuotojas.

Kitė linktelėjo ir jis užėjo vidun. Minutėlei stabtelėjęs apsidairė.

– Graži vietelė.

– Dėkoju.

– Neatsinešiau stalo. Ar tiks tavo lova?

Prieš atsakydama ji sunkiai nurijo seiles. Kas jai darosi? Pakako kvailo žaidimo ir jau varvina seilę.

– Taip.

– Eime.

Kitė abejojo, kad visi masažuotojai stebi, kaip jų klientai nusirengia, ir dar su tokia degančia, neslepiama aistra. Tiesa, ji tikrai nesiskundė dėl to.

– Gulkis ant lovos pilvu žemyn, – žemesniu nei įprastai balsu paliepė Piteris.

Piteris buvo susijaudinęs ne mažiau už ją. Nieko nesakydama ji nutraukė užklotą, visu kūnu jausdama smelkiantį jo žvilgsnį, ir atsigulė ant pilvo.

– Geriau masažuoju, kai ir pats esu nuogas. Ar tau tai netrukdys?

– O ne.

Ji pasuko galvą ir žiūrėjo, kaip jis nusitraukia sportines kelnes. Piteris jau buvo susijaudinęs ir dar kurį laiką Kitė stebėjo jį su pasitenkinimu. Raumeninga krūtinė, dailios rankos, kurios kadaise lengvai apglėbdavo šešias pakuotes alaus. Dabar jose tilptų kokios keturios. Ilgos kojos, tinkamo dydžio varpa, kuri suteikdavo jai tiek daug malonumo. Kitė pajuto, kaip įdubo lova, kai Piteris ją apsižergė ir atsisėdo ant sėdmenų. Ji juto, kaip liečiasi jųdviejų oda, kaip cirkuliuoja šiluma, o geismas tik stiprėja.

Tada pasigirdo popieriaus čeženimas ir jis išsiėmė buteliuką masažo aliejaus. Po akimirkos Kitė ant pečių pajuto pirmuosius aliejaus lašus. Ji sulaikė kvėpavimą – toks šaltas buvo aliejus.

– Netrukus jis bus tavo kūno temperatūros, – nuramino jis ją.

– Mmm.

Kitė užsimerkė ir atsidavė jo rankoms. Tos nuostabios rankos judėjo dideliais lėtais ratais. Viešpatie, kaip gera. Po jo pirštais, delnais greitai tirpo dienos įtampa, palengva atsipalaidavo kaklas ir pečiai.

Aliejus kvepėjo rozmarinais ir dar kažkuo. Pušų sakais? Labai vyriškas pasirinkimas, bet puikiai atpalaiduoja. Jis masažavo jai nugaros ir rankų raumenis, kaklą ir pečius, kol ji suglebo ir apsunko. Bet Kitė tikrai žinojo, kuo viskas baigsis. Jos pilvo apačia apsunko nuo laukimo.

– Apsisuk, – švelniai paliepė jis ir ji pakluso žvelgdama tiesiai jam į akis.

Piteris paėmė aliejų ir pašlakstė jai tarp krūtų, o paskui pradėjo trinti. Nuo jo prisilietimų krūtys pasidarė slidžios ir šiltos, pilvas – glotnus, blizgantis. Visai netrukus vikrūs pirštai nuslydo jai tarp kojų.

Tą pačią akimirką, kai Piteris ją ten palietė, Kitė suvaitojo. Atrodė, kad to ji laukė visą amžinybę.

Jis užlašino aliejaus jai ant klitorio, kuris ir taip jau buvo sudrėkęs nuo jos pačios syvų. Galiausiai jis pats lėtai nuslinko jai tarp kojų, kol ten atsidūrė jo burna. Viešpatie, jo kvėpavimas buvo toks deginantis. Jis lyžtelėjo ją erzindamas, o tada liežuvis pradėjo judėti greičiau, tarsi jis būtų godžiai laižęs kokį skanėstą, kol prasiskverbė į gelmes. Ji kilo vis aukščiau ir aukščiau. Kūnas virpėjo po jo lūpomis.

– Palauk, – sudejavo ji, – noriu tavęs viduje.

Kitė beveik kūkčiojo. Ji nebepajėgė susitvardyti ir, myluojama stebuklingo liežuvio, pajuto atūžiant išlaisvinantį orgazmą. Jo metu Piteris laikė ją už klubų, švelniai bučiavo intymiausias vietas, klubus, pilvą.

– Noriu baigti su tavimi viduje, – vos girdimai pasiskundė ji, kai galiausiai įstengė prabilti. Visas kūnas dar virpėjo nuo patirto malonumo.

– Baigsi, – pažadėjo jis.

Cha, lengva jam sakyti. Ji pažvelgė į styrantį jo pasididžiavimą. Kitė beveik niekada nepasiekdavo dviejų orgazmų iš karto.

Piteris palinko virš jos ir pabučiavo. Ji juto savo aistros skonį su rozmarino prieskoniu. Jis įėjo į ją taip lėtai, jog Kitė jautė, kaip jos raumenys apglėbia varpą. Jis pradėjo judėti ir jos kūnas ėmė nekantriai virpėti. Ji kojomis apsivijo jo liemenį, kad jis galėtų giliau prasiskverbti. Netikėtai jis užsivertė ją ant savęs ir dabar Kitė judėjo ant jo. Ji ėmė judinti klubus taip, kad jis kaskart pasiektų G tašką. Kai Piterio pirštai susirado klitorį, ji jau neabejojo, kad jis buvo teisus.

Ji mėgavosi viduje palengva didėjančiu malonumo kamuoliu ir pati galėjo kontroliuoti tempą žiūrėdama į tvirtą, seksualų jo veidą. Matė, kaip jo kaktą nusėjo prakaito lašiukai, o akys apsiblausė. Netrukus jo kvėpavimas tapo toks pat nelygus kaip ir jos. Kitė suėmė Piterį už pečių, palinko į priekį ir godžiai pabučiavo. Ir kai ji išrėkė atūžusį pasitenkinimą, jis jį prarijo, kaip ir ji prarijo jo šauksmą. Suprakaitavusi ir slidi nuo aliejaus Kitė susmuko jam ant krūtinės vis dar palengva judėdama. Niekada nenorėdavo, kad seksas baigtųsi.

Piteris patraukė jos plaukus ir pabučiavo į lūpas.

– Tu darai nuostabų masažą, – pagyrė ji.

– Su tavimi labai lengva. Iš prigimties esi atsipalaidavusi.

– Ačiū.

Ji jau norėjo pasiūlyti jam taurę vyno, bet susizgribo, kad tektų žengti ant labai slidaus ir pavojingo tako. Todėl tiesiog paklausė:

– Ką ketini veikti likusį vakarą?

Piteris iš karto atsakė:

– Kaip sakiau, turiu daug klientų, laukiančių mano masažo.

Kitė niuktelėjo jam į petį.

– O jeigu rimtai?

– Eisiu į sporto salę, – jis valiūkiškai jai šyptelėjo. – Į dar vieną treniruotę.

Nenorėdama pasirodyti nemandagi ir tuojau po sekso išvaryti jį lauk Kitė pasiūlė:

– Gal nori nusiprausti prieš išeidamas?

– Ne-a. Išsimaudysiu sporto klube.

Jis sumirksėjo, tada nusirideno nuo lovos ir dingo vonioje. Grįžęs pasiėmė drabužius nuo grindų ir apsirengė beveik taip pat greitai, kaip ir nusirengė.

– Kada vėl tave pamatysiu? – paklausė jis Kitės.

– Aš tau paskambinsiu.

– Gerai, – jis atrodė visai patenkintas.

Taip Kitė pradėjo pirmuosius santykius, grįstus seksu. Piteris tam neprieštaravo. Reikia pripažinti, jog pasimylėjęs niekada įkyriai neklausinėdavo, kada susitiks kitąsyk. Žinoma, jie dažnai susiskambindavo ir praleisdavo aistringą vakarą jo namuose, tačiau Kitė niekada nelikdavo nakvoti. Kaip ir neleisdavo jam pasilikti nakčiai.

Jos planas buvo tiesiog tobulas. Daug geresnis, nei manė. Reikėjo truputį pasistengti, bet dabar Piteris net nemėgino užsiminti apie galimus rimtesnius jųdviejų ryšius. Kartais jo akyse galėjai įžvelgti įtampą, bet jis daugiau neištarė tokios kvailystės kaip aš tave myliu.

Kitė ir toliau dalyvavo įvairiuose vakarėliuose.

Retsykiais netgi susidurdavo juose su Piteriu. Vieną vakarą jie praleido šokdami Kurstytojo klube. Tiesa, jis net nebuvo naujas. Tiesiog netikėtai tapo populiaria pasilinksminimų vieta.

Tą vakarą, kai netikėtai susitiko Piterį, Kitė lydėjo Simusą

Orurką, nepraustaburnį jauną rašytoją iš Airijos. Simusas buvo panašus į Koliną Farelį, todėl dažnai prisidarydavo bėdų, o jam, kaip ir jo jaunam pašėlusiam agentui, bėdos patiko. Žinoma, juodu apsistojo Tyloje ir paprašė Kitės eiti su jais į Kurstytoją. Ji neprieštaravo.

Kai privažiavo prie klubo limuzinu, čia už durų laukė įprasta eilė norinčių patekti vidun. Visi trys nužingsniavo į eilės pradžią ir juos tuojau pat įleido. Kitė dažnai pasijusdavo šiek tiek kalta dėl tų, kurie likdavo laukti už durų. Ji nuolat turėdavo sau priminti, jog tai – jos darbas.

Ji vilkėjo vaivorykščių spalvų Carolinos Herreros suknelę – ją nusipirko Paiper, bet nusprendė, jog su ja atrodo per daug išblyškusi. Todėl padovanojo Kitei. Tai buvo nebe pirmas kartas, kai ji atiduodavo Kitei dar nė karto nedėvėtus drabužius. Ilgainiui ji susitaikė su mintimi, kad Paiper niekad nejus tokios pagarbos pinigams, kaip ji. Todėl priėmė bičiulės dovaną, be to, Paiper nuoširdžiai įtikinėjo, jog Kitė su ja atrodo daug geriau nei ji. Tą vakarą prie suknelės ji priderino ryškiai raudonus aukštakulnius. Kiek anksčiau buvo nusidažiusi plaukus bei nusipirkusi naują lūpų blizgį, kuris žaismingai žvilgėjo.

Klubas knibždėte knibždėjo jaunų stileivų. Kitė pažinojo daugelį jų, todėl be vargo pristatė airių duetą aplinkiniams. Simusas reikalavo, kad ji paragautų mėgstamiausio jo gėrimo, todėl netrukus ji jau gurkšnojo trisdešimties metų senumo airišką viskį. Tai tikrai nebuvo mėgstamiausias jos gėrimas, bet ji nenorėjo pakenkti Airijos ir Amerikos santykiams, todėl palengva siurbčiojo viskį su ledukais.

Simusas mėgino paaiškinti, kad savo romanuose nagrinėja tam tikrą religijos pakraipą – katalikiškąjį agnosticizmą. Jei tik Kitė teisingai suprato jo tartį. Ji labai stengėsi būti dėmesinga klausytoja, kai pajuto į save įsmeigtą žvilgsnį. Pakėlusi akis kitoje pusėje pamatė Piterį. Akimirką ji girdėjo tik pašėlusį širdies plakimą. Kai paskutinį kartą matė Piterį, jis buvo nuogas ir atsisveikindamas ją bučiavo prie savo buto durų. Tąkart ji norėjo pasilikti, bet neleido sau to pasiūlyti. Piteris irgi neprašė. Kukliai jam pamojavusi ir pastebėjusi, kad jo draugijoje moterų daugiau nei vyrų, ji vėl visą dėmes sutelkė į rašytoją.

Jo agentas vienu mauku ištuštino du stiklus viskio ir, kažką sumurmėjęs apie paslaugų patikrinimą, nuėjo šalin. Kitė vėl ėmė klausytis, ką kalba rašytojas. Ji labai norėjo įsitraukti į pokalbį, bet buvo spėjusi perversti vos pusę vieno jo romanų ir įsidėmėjo tik tai, kad jis kūrybingai vartoja nešvankybes.

– Dieve brangus, juk čia jis! – pasigirdo jausmingas moters šūksnis Kitei iš kairės. Toji moteris buvo iš Piterio draugijos. Inteligentiškos išvaizdos, perkarusi akiniuota mergina juodais drabužiais. Ji išplėtusi akis spoksojo į Simusą. – Man labai patiko Devynios mirtinos nuodėmės. Esi nepaprastai talentingas. Negaliu patikėti, kad tu Niujorke.

Nespėjus Kitei susigaudyti, dama jau stovėjo Simuso pašonėje, o šis jai aiškino apie savo tikėjimo struktūrą ir kaip tai paveikė jo darbą. Netrukus prie jų stalo jau sėdėjo Piterio bičiuliai, o jis pats atsidūrė šalia jos. Kitė pajuto, kaip meilužio šlaunis meiliai glaudžiasi prie jos kojos. Kai sugrįžo agentas, jam nebeliko vietos prie perpildyto stalo. Tai pastebėjęs Piteris ir pakvietė ją šokti.

Matydama, kad airį supa keturios patrauklios, įdomios pašnekovės, Kitė išsliuogė iš už stalo ir nuėjo su Piteriu į sausakimšą šokių aikštelę.

– Ar neketini man padėkoti? – pasilenkęs prie pat jos ausies paklausė Piteris.

– Už ką?

– Už tai, kad išgelbėjau tave nuo nuobodaus airio draugijos.

– Iš kur žinai, kad man su juo buvo nuobodu?

– Kai tau nuobodu, imi žaisti su laikrodžio apyranke – tai užsegi ją, tai atsegi.

– Tikrai? Gal taip aš parodau nerimą?

– Ne. Kai nerviniesi, žaidi su plaukais.

– Atrodo, kad apie mane žinai siaubingai daug, – atkirto ji.

– Seniai tave pažįstu. Štai dabar, pavyzdžiui, tavo akys atrodo svajingos. Ar žinai, ką tai reiškia?

– Kad aš pavargau?

– Tu susijaudinai, – švelniai atsakė jis.

Piteris stipriai prie jos prigludo ir pasidarė aišku, jog jis taip pat susijaudinęs. Kad ir kokių nesklandumų jiems kildavo, seksas visada būdavo nuostabus.

– Ar ta mergina tikrai yra girdėjusi apie Simusą? – įtariai paklausė Kitė, norėdama pakeisti temą.

– Žinoma. Girdėjau, kaip apie jį kalbėjo. Jai labai patinka jo kūryba. Tiesa, gal ir nebūtų jo pažinusi be mano pagalbos, bet…

Ji nusijuokė.

– Tu norėjai susitikti su žinomu autoriumi ar turėjai kitų motyvų?

– Norėjau su tavimi pašokti.

Kitė pakėlė galvą ir pastebėjo labai gerai pažįstamą jo veido išraišką.

– Tik pašokti?

– Ne.

– Ryte turėsiu anksti keltis.

– Tai siūlau išeiti jau dabar. Užsuksiu pas tave, apkamšysiu ir nustatysiu žadintuvą.

Kitę draskė noras tuojau pat sprukti su Piteriu ir stiprus pareigos jausmas.

– Nesijaudink. Leksė pasirūpins, kad tavo rašytojas saugiai grįžtų į viešbutį. Labai tikėtina, jog net paguldys jį į lovą.

Akivaizdu, kad jos nebereikia. Simusas ir jo agentas mokės išsikviesti limuziną.

– Gerai.

Kitė nuėjo atsisveikinti. Liepė airių rašytojui išsikviesti limuziną, kai tik norės grįžti į viešbutį, ir išėjo su Piteriu. Eidami iš klubo, jie net neprisilietė vienas prie kito, bet tarp jųdviejų spragsėjusi aistra buvo beveik matoma. Taksi automobilyje pakeliui į jos namus, nes šie buvo arčiau klubo, juodu tiesiog rijo vienas kitą alkanais žvilgsniais, tačiau vis dar nesilietė. Greičiausiai abu suvokė, kad vos tik jų rankos susilies, niekas nebegalės jų sustabdyti.

Vos tik už nugarų užsivėrė jos buto durys, jie puolė vienas prie kito. Kitė nutraukė jo švarką ir nusviedė ant grindų, o Piteris nekantriai nuplėšė už kaklo surištos suknelės viršų ir apnuogino krūtis. Juodu bučiavosi, glamonėjosi, murmėjo pačius keisčiausius dalykus. Jos pirštai nerimastingai kovojo su marškinių sagomis, bet Piteris patraukė jos rankas ir pats juos atsisegė.

Kitei patikdavo stebėti, kaip jis nusirengia. Tik ne šįvakar. Šiandien ji buvo per daug susijaudinusi. Atrodė, lyg būtų nesimylėjusi metų metus, nors nepraėjo nė savaitė. Jie nebūtų pasiekę miegamojo – geismas temdė protą ir vertė nedelsti net sekundės. Kitė nusijuosė juodą šilkinį diržą, prilaikiusį suknelę, ir ši nuplazdeno prie kojų. Netrukus nusimovė ir kelnaites, o Piteris baigė nusiplėšti dar likusius drabužius.

– Palik batelius, – perspėjo jis, kai ji mėgino juos atsisegti.

Netrukus ji jau gulėjo nuoga ant sofos svetainėje su pora raudonų batelių ant kojų. Minutėlę Piteris stovėjo rydamas ją akimis.

– Tu man labai patinki su aukštakulniais, – pasakė jis ir karštligiškai ėmė raustis piniginėje ieškodamas prezervatyvų.

Kaip gerai, kad jis viskam pasiruošęs, nors galvoje atsirado įtarimų… Nesvarbu. Jų santykiai neįpareigojantys. Nors apie save ji taip nebegalėjo pasakyti.

Akimirksniu jis atsirado prie jos, palinko ir pradėjo bučiuoti. Jo lūpos ir visas kūnas tiesiog degė. Net oras kambaryje pasidarė karštas. Vos begalėdama mąstyti, jausdama Piterį savyje, vis dėlto Kitė paklausė:

– Jei šįvakar nebūtum su manimi susidūręs, ką būtum parsivedęs nakčiai? Tą liesą merginą su akiniais?

Piteris kilstelėjo galvą ir minutėlę atidžiai į ją žiūrėjo. Jai pasirodė, kad akyse žybtelėjo pykčio ugnelės, bet jos taip greitai užgeso, kad ji nebuvo tikra.

– Pamiršk, – atsiduso ji. – Atleisk, tai ne mano reikalas.

– Ne, – atsakė jis.

– Ne?

– Nebūčiau namo vedęsis merginos su akiniais.

Jis tučtuojau ją pabučiavo, kad nebeleistų jai daugiau kalbėti ir kad ji liautųsi galvojusi. Gal Kitė miegojo vos su keliais vyrais, bet bučiavosi su daug. Niekas neprilygo Piteriui. Atrodė, kad jo bučinyje telpa visas pasaulis. Kitei apsvaigo galva, kai jis ją palietė, ėmė bučiuoti visą kūną ir įsiskverbė į ją.

Ji geidė jo. Viso jo. Kitė kilstelėjo klubus ir tvirtai jį apsikabino, kad jaustų visu kūnu, kuris rangėsi po juo augindamas malonumą. Atlošusi galvą ji dejavo iš pasitenkinimo ir jau po akimirkos orgazmas aptemdė protą, sudrebino kūną. Kitė pajuto, kaip suvirpėjo ir Piteris prisidėdamas prie jos.

Ji gulėjo užsimerkusi ir tingiai glostė jam drėgną nugarą. Jai patiko jo lygi, šilta oda ir tvirti raumenys po ja. Atrodė, jog niekada nuo jo nepavargs.

– Mmm, – sumurmėjo ji, staiga pasijutusi mieguista. – Lova.

– Tiesa, – tarė atsistodamas Piteris. – Tu sakei, jog turėsi anksti keltis. Einu namo.

Kitė norėjo užmigti lovoje su juo. Nenorėjo likti viena, apsupta nakties tylos ir tamsos. Tačiau nieko nepasakė. Piteris laikėsi jos taisyklių. Juk to ji ir norėjo.

Devynioliktas skyrius

– Tu jau trečią kartą nusižiovavai. – Paiper pasilenkė ir paėmė Kitės laikrodį, kuris nukrito, kai ji netikėtai kilstelėjo ranką prisidengti burną. Paiper mikliai užsegė jį draugei ant riešo. – Šiaip jau nesu nuobodi pašnekovė.

– Tikrai nesi. Atleisk. Tiesiog šiąnakt nedaug miegojau.

Paiper tuojau sukruto:

– Dėl tinkamų ar netinkamų priežasčių?

– Vakar Kurstytojo klube susidūriau su Piteriu, – prisipažino Kitė. – Jis užsuko pas mane.

– Oho. Pasakok viską. Ar jis darė tau įvarius malonius dalykus iki pat saulėtekio? Jis panašus į vyruką, kuris moka patenkinti merginą.

Kitė pajuto, kaip rausta, ir tai buvo tikrai kvaila.

– Jis nepasiliko.

– Ką gi, greitukas prieš miegą net labai sveika, – pritarė Paiper, bet jos žvilgsni buvo įtarus. – Kas tarp judviejų vyksta? Tu nelikai patenkinta mano įsikišimu į Svajonių savaitgalio konkursą, todėl laikiausi nuošaly. Bet turiu prisipažinti, jog tai mane žudo. Kas dedasi?

– Tai keista. – Ji iškvėpė plaučiuose susikaupusį orą.

– Gerai, – šyptelėjo Paiper, – labiausiai mėgstu du dalykus – savo seksualinį gyvenimą ir mano draugų lovos džiaugsmus. Taigi klok.

Kitė nusijuokė ir, pasilenkusi per stalą, suėmė Paiper už rankos.

– Tu – gera draugė. Nors kartais galėtum ir nesikišti.

– Taigi? – Paiper patupdė vieną koją ant jos stalo. – Man reikia detalių. Ar tai per daug sudėtinga?

– Ne. Kaip tik labai paprasta. Piteris yra tas, kuriam galiu paskambinti, kai užsimanau sekso. Mudu abu – vieniši, visa galva pasinėrę į darbus, be to, suderinami lovoje. – Na, žodis suderinami ne visai atitiko esmę. – Todėl padedame vienas kitam.

Paiper išsprogdino akis, lyg Kitei būtų prasivėręs pakaušis ir iš jo išdygęs Įgmedis.

– Tavo buvęs sužadėtinis virto vaikinu pasismaginimams?

– Būčiau pasirinkusi kitą žodį, bet iš esmės – taip.

– Tu juk žinai nerašytas taisykles, kai bendraujama su tokiais vaikinais?

– Taip, esu susipažinusi. – Ji metė žvilgsnį į bičiulę. – Juk seniai tave pažįstu.

– Oi! – sušuko Paiper griebdamasi už širdies, o tada nusišypsojo. – Ak, tikrai buvo keli neblogi. Pameni tą princą?

– Tą Dievo pamirštos šalies sūnų, kurio nenorėjo įsileisti į jo paties kraštą? Aha, atsimenu.

– Gal jis ir neteko šalies, bet lovoje buvo nuostabus. – Paiper leidosi nunešama prisiminimų jūros, bet netikėtai vėl sužiuro į Kitę. – Argi jūs su Piteriu nesate vienas kitam išskirtiniai?

Ji pajuto skausmingą dūrį į širdį.

– Ne.

– Su kuo dar miegate?

Atsakymo nebuvo. Kitė ėmė žaisti su plaukais, bet, prisiminusi vakar vakare pasakytus Piterio žodžius, liovėsi ir susidėjo rankas ant kelių.

– Kaip pati žinai, aš daugiau su niekuo nemiegu. Man vos pakanka laiko vienam sekso partneriui.

Paiper žvilgsnis ją erzino, jis tarsi rėkte rėkė: Aš žinau tai, ko nežinai tu.

– Mieloji, jei miegi tik su buvusiu sužadėtiniu, tai jis nėra vien sekso partneris.

– O kas jis tada? – sudejavo Kitė.

– Bijau, kad atsakymą turėsi surasti pati.

§

Jos karjera puiki, jai patinka gyventi nuostabiausiame pasaulio mieste ir mėgautis nepakartojamu seksu, bet Kitė vis vien buvo siaubingai įsitempusi. Atrodė, lyg visos jos gyvenimo dėlionės dalys būtų ne savo vietoje, o gal net kažkas supainiojo paveikslą ant dėžutės.

Gal jai tiesiog reikėjo išsimiegoti. Naktimis ji mėgaudavosi nepakartojamu, protą temdančiu ir iki padangių keliančiu seksu, o paskui valandų valandas viena gulėdavo lovoje ir galvodavo apie savo meilužį, karjerą, gyvenimą, tėvus, apie tai, ar kada pati turės vaikų. Žodžiu, apie kvailus dalykus, kurie trečią valandą ryto įgaudavo ypatingą reikšmę.

Piterio vakarėlis jau mažiau nei po savaitės ir Kitė nėrėsi iš kailio, kad tik jis būtų nepamirštamas. Nuo svečių sąrašo Paiper nutįso seilė, mat ji kaip ir Kitė puikiai žinojo, jog tie, kuriuos mėgino palenkti savo pusėn Piteris, buvo ir potencialūs Tylos klientai.

Nei jos, nei Piterio neviliojo mintis surengti įprastą pasisėdėjimą su lengvais užkandžiais ir gardžiu vynu, kurio metu būtų pristatomos paslaugos arba – dar blogiau – rodomas senas Įlmas apie kompaniją. Todėl buvo pasirinkta šiuo metu populiariausia labdaros vakaro forma. Tik jie nieko nepardavinės. Vakarėlį Įnansavo Piterio kompanija ir Kitė tiesiog primygtinai reikalavo, kad jis būtų vakaro vedėjas. Visi svečiai iš anksto susimokėjo po šimtą dolerių, o pinigai bus skirti seniausiam Brodvėjaus teatrui rekonstruoti. Šiame teatre buvo rodomas spektaklis Myliu tave, mažyte, todėl Kitei pavyko susitarti, kad du pagrindiniai aktoriai suvaidintų trumpas scenas iš spektaklio.

Ji nusprendė, kad vakaro tema bus 1920 metai, kai duris atvėrė Niujorko Stenlio teatras. Ji pasiskolino kelias to meto populiariausių Įlmų aĮšas, o pokylių salę pavertė trečiojo dešimtmečio kino sale.

Svečių buvo prašoma apsirengti to dešimtmečio drabužiais. Džekobas Hilas ir jo komanda ruošė lengvą vakarienę pagal to meto papročius. Pagauta ketvirtą valandą ryto užplūdusio įkvėpimo, Kitė pasamdė aktorius patiekti maistą ir gėrimus. Ji prašė, kad kiekvienas jų vaidintų konkretų tų laikų teatro ar kino personažą ir pacituotų ką nors iš Įlmo ar spektaklio.

Vakarą turėjo užbaigti oro akrobatų pasirodymas. Na, ar tai nepriblokš svečių? Tiesa, pradėjusi detaliau planuoti, šios minties atsisakė. Galiausiai suprato, jog galima suorganizuoti nuostabų renginį ir be krokodilų ar skraidančių aktorių. Šį kartą ji tenorėjo, kad Piteris būtų pastebėtas, apie jį parašytų keliuose padoriuose leidiniuose ir gal pavyktų pritraukti kelis perspektyvius klientus.

Renginio dieną Kitė pati keletą kartų patikrino visas detales, kol Paiper tiesiog jėga išvarė ją iš pobūvių salės.

– Kite, eik persirengti. Dabar.

– Aš tik dar kartą išklausysiu Keisės tekstą.

– Keisė – profesionali aktorė ir tikrai susitvarkys.

Keisė su Rodžeriu ketino vaidinti ištrauką iš paties pirmojo

Stenlio teatre rodyto spektaklio. Vaidinimas buvo melodramatiškas, todėl Kitė privertė aktorius vaidinti taip, kad visi imtų juoktis.

– Taip, – ji atrodė neįprastai susijaudinusi. – Tik noriu, kad šitas vakaras būtų tobulas.

Paiper pakštelėjo ją į skruostą.

– Toks ir bus.

Kitė grįžo vilkėdama senovinę sidabro spalvos suknelę, puoštą karoliukais. Ant galvos buvo užsirišusi nėriniuotą kaspiną, irgi puoštą karoliukais. Jos šukuosena ir makiažu pasirūpino Tylos grožio salono specialistai. Sumani kirpėja sugarbanojo plaukus, kaip buvo madinga trečiajame dešimtmetyje, o vizažistė išryškino akis. Kitė jautėsi taip, lyg būtų nužengusi iš kito amžiaus.

Žengdama į salę pastebėjo, kad Piteris jau čia ir jis paklausė jos patarimo. Buvo apsivilkęs šiugždantį smokingą. Atrodė tiesiog dieviškai dailus ir jai užėmė kvapą.

Jis pajuto Kitės žvilgsnį ir nutilo tiesiog vidury žodžio. Truputį prisimerkė ir lėtai ją nužvelgė. Nuo tokio žvilgsnio ji visa iškaito. Kitė lėtai ėmė prie jo artėti, nė sekundei nenutraukdama akių kontakto.

– Tu atrodai visai kaip mergaičiukė, – pirmoji prabilo Paiper. Ji niekada nesilaikė taisyklių, todėl dabar atrodė kaip Marlena Dietrich. Paiper suklydo kokiu dešimtmečiu, tačiau atrodė pritrenkiamai su ilga juoda vakarine suknele.

– Kaip tik sakiau Paiper, kaip esame dėkingi tau už viską, ką padarei. Šis vakaras mums nepaprastai svarbus. Paaiškėjo, kad atvyks visi tarybos nariai.

Kitė sumirksėjo.

– Jūs gi tarptautinė kompanija, tiesa?

– Taip. Jie atskrido iš Singapūro, Londono, San Francisko, Paryžiaus ir Berlyno. Čia vyks ir tarybos posėdis, bet susirinko jie tikrai dėl vakarėlio. Man yra dėl ko nerimauti.

– Tai tik suteiks vakarėliui pikantiškumo, – įsiterpė Paiper. – Atleiskite, turiu perspėti Treisį, kad jis elgtųsi gražiai.

– Nuostabiai atrodai, – pasakė Piteris tokiu tonu, kokiu kalbėdavo tik su ja.

– Ir tu gražiai atrodai, – pagyrė Kitė ir pataisė kaklaraištį.

– Gal pabučiuosi ir palinkėsi sėkmės?

Jis nelaukė atsakymo, o prigludo prie jos lūpomis. Kitė pajuto, kaip tarp jų ėmė spragsėti pažįstamas geismas. Jis bučiavo ją neskubėdamas, o tada pasakė:

– Likusią dalį atsiimsiu vėliau savo kambaryje.

– Labai savimi pasitiki, tiesa?

Jis valiūkiškai šyptelėjo.

– Tai jau tikrai.

– Kite, virtuvės šefas nori žinoti…

Ir ją pasiglemžė įprastas paskutinės minutės nerimas ir atsiradę šimtai klausimų.

Jau pirmoji valanda parodė, jog vakarėlis labai vykęs. Buvo girdėti gyvas pašnekesys, pagardintas juoku. Salė sausakimša – atvyko beveik visi, kas įsigijo bilietus. Nuostabu.

Piteris buvo puikus vedėjas. Kitė juo didžiavosi. Jis linksmai, neįkyriai kalbėjo apie kompaniją ir klausytojai nesijautė taip, lyg jiems būtų stengiamasi parduoti paslaugą. Ir šiaip buvo toks kerintis, kad ji nejučia susimąstė, jog yra ne vienintelė moteris, svajojanti vakarėlį užbaigti jo kambaryje. Kitę persmelkė savininkiškas išdidumas, nes ji žinojo, kad vienintelė iš čia esančių galiausiai atsidurs jo lovoje.

Nors ir turėjo vesti renginį, Piteris labai daug laiko praleido su Kite. Pristatė ją visiems tarybos nariams. Kai ji įspėjo, kad jis švaisto su ja laiką, jis pabučiavo ją į nosį.

– Geriau jau padarysiu gerą įspūdį tau nei visoms klestinčioms Amerikos kompanijoms, – patikino jis. Kitė nusijuokė, bet netikėtai jos juokas nuslopo. Ji pastebėjo du gerai pažįstamus žmones, kurių nebuvo mačiusi daugiau nei trejus metus. Juodu ėjo prie jų.

– Ponai Garsonai? – springdama pasisveikino ji.

– Kite, kaip miela tave čia matyti, – nuoširdžiai nudžiugo Piterio mama ir tvirtai ją apkabino.

– Mama, tėti, džiaugiuosi, kad galėjote atvykti, – pasisveikino ir Piteris.

– Sveika, Kite, – kreipėsi į ją ponas Garsonas ir pabučiavo į skruostą. – Kai Piteris elektroniniame laiške paminėjo, jog tai tu organizuoji renginį, nusprendėme, kad pats laikas aplankyti Didįjį Obuolį [Niujorkas dar yra vadinamas Didžiuoju Obuoliu (angl. The Big Apple).]. Seniai čia bebuvome.

Kitei sunkiai sekėsi suregzti sakinį.

– Tai bent staigmena, – galiausiai išstenėjo ji.

Visi meiliai jai šypsojosi.

– Kur jūs apsigyvenote?

– Čia, – atsakė Piterio tėtis.

Jos akys dar labiau išsiplėtė. Ar jie bent nutuokia, koks čia viešbutis? Regis, taip. Piterio tėvas apsikabino mamą per pečius.

– Žinote, vaikai, gera prisiminti praeitį. – Jis žiūrėjo tai į vieną, tai į kitą. – Atrodo, jūs ją prisimenate.

Nejau jie žino, kad ji miega su Piteriu?

– Džonai, – tarė Piterio mama priekaištingai žvelgdama į vyrą.

– Ką gi, – numykė Kitė jau norėdama sprukti, – einu pažiūrėti, kaip sekasi mano komandai. – Ji nusišypsojo kuo nekalčiau. – Buvo malonu su jumis pasimatyti. Atleiskite.

Jos komanda puikiai be jos vertėsi, todėl Kitė pasislėpė virtuvėje, kad nors kiek atsitokėtų nuo netikėtumo – po neįvykusių vestuvių ji pirmą kartą susitiko su Piterio tėvais. Minutėlę atrodė taip natūralu, kad visi keturi susirinko čia atšvęsti Piterio sėkmės. Tik kad… Ji papurtė galvą. Tai kvaila.

Piteris – šaunus vaikinas, nuostabus meilužis ir, kol ji nesutiko jai skirtojo (o Kitė labai tikėjosi, kad toks atsiras), jis pats tinkamiausias meilužis. Nelaimei, jos išsvajotasis buvo kaip du vandens lašai panašus į Piterį, išskyrus tai, kad galėjo įsipareigoti moteriai ir laikytis tų įsipareigojimų.

– Kite, kai grįši į salę, gal lieptum Rodžeriui apsivilkti švarką, kai patarnauja? – paprašė vienas virėjas rankose laikydamas baltą švarką.

Gailiai atsidususi ji čiupo drabužį ir nužingsniavo į salę. Apvilko Rodžerį švarku ir ėmėsi darbo. Atidžiai stebėdama salę sugebėjo likusią vakaro dalį išvengti susitikimo su Piteriu ir jo tėvais.

Galiausiai visi svečiai išėjo ir liko tik ji, Piteris, aktoriai, padavėjai ir instrumentus besikraunanti muzikos grupė. Net Paiper su Treisiu išsėlino anksčiau. Vakarėlių mergaitė daugiau nebesilinksmino kaip anksčiau. Bent jau ne viešumoje.

Prie jos priėjo plačiai besišypsantis Piteris ir stipriai apsikabino.

– Viskas gerai? – paklausė Kitė.

Jis sužiuro į ją ir nusprendė, kad mato pačią seksualiausią moterį pasaulyje. Kitė buvo pasidažiusi kiek ryškiau ir kitaip nei visada. Suknelė pabrėžė lieknumą ir kraują kaitinantį seksualumą. Stebėdamas, kaip nėriniuota medžiaga koketiškai glamonėja jos kojas, Piteris troško paskubinti laiką, kad galėtų nusivesti ją į viršų ir nurengti šią šokančią suknelę.

Kitė kilstelėjo antakius ir tik tada jis susiprato neatsakęs į klausimą.

– Dar geriau, nei galima buvo tikėtis. Mano kišenė pilna vizitinių kortelių žmonių, žadėjusių kitą savaitę paskambinti. Be to, atrodo, jog visi tarybos nariai smagiai praleido vakarą. O tai labai svarbu.

– Džiaugiuosi, – ji apsidairė. – O kur tavo tėvai?

– Juodu anksti nuėjo gulti. – Piteris koketiškai jai šyptelėjo. – Neabejoju, kad jiems labai patiks Tyloje.

– Malonu girdėti. Gaila, kad neperspėjai, jog jie bus vakarėlyje.

– Viskas įvyko paskutinę minutę. Per rūpesčius pamiršau apie tai pasakyti. – Jis palietė jai ranką. – Jie labai džiaugėsi tave matydami.

Kitė vos pastebimai šyptelėjo.

– Šaunu.

– Mano tėvai anksti pabėgo iš vakarėlio, taip pat ir Paiper su Treisiu, metas ir mums. Viršuje mūsų laukia pasimatymas, – sukuždėjo jis jai į ausį.

– Tu teisus, – pritarė ji.

– Turiu masažo aliejaus buteliuką su tavo vardu.

– Nuostabu, jaučiu, kokie įsitempę mano raumenys.

– Eime.

Šiąnakt jis nakvojo standartiniame kambaryje, bet visi kambariai Tyloje buvo pasakiški.

Piteris stebėjo, kaip Kitė pirmoji įeina į kambarį. Besiplaikstanti suknelė taip ir viliojo pakišti po ja rankas ir pajusti kaitrų jos kūną, priklausantį tik jam.

Pamačiusi didžiulę lovą ji nusižiovavo.

– Svajoju apie minkštą čiužinį. Visą dieną praleidau ant kojų.

Piteris galvojo tik apie tai, kaip pasiners į jos kūną, o Kitė skundėsi skaudamomis kojomis. Pats laikas parodyti damai, kad pirmiausia gali pasirūpinti jos poreikiais. Jis nutraukė lovos užklotą ir parodė jai atsisėsti. Kitė nesipriešino. Jis lėtai nuavė batelius, o tada pakišo rankas po suknele, kad numautų kojines. Ji jo nenuvylė. Mūvėjo senovines kojines. Net apatiniai buvo autentiški.

Jis atsegė kojines ir nykščiais braukdamas per šiltą, švelnią šlaunų odą jas nuvyniojo. Tyliai sušnarėjo šilkas.

Kitė pajudino nuvargusias kojas ir išsiteisė ant nugaros, o Piteris nusimetė švarką, nusirišo kaklaraištį ir paėmė buteliuką su aliejumi.

– Mmm, – sumurmėjo ji iš pasitenkinimo, kai jis pradėjo maigyti pėdas. Iš pradžių nykščiu tvirtai suspaudė įsitempusius raumenis, o tada švelniais judesiais ėmė sukti ratus. Masažavo kiekvieną pėdos pirštą.

Negarsūs pasitenkinimo garsai neleido jam sustoti. Piteris baigė masažuoti vieną koją ir ėmėsi kitos. Jos tiek daug dirbo. Šita moteris dirba pašėlusiai daug. Jis tiesiog dievino ją.

Kai pirštai nebejuto įsitempusių raumenų, Piteris atsistojo ir pasakė:

– Noriu aliejumi ištrinti visą… – jis nebesivargino baigti sakinio.

Kitė jau miegojo. Į ją žiūrint, užliejo švelnumas. Miegodama ji atrodė tokia pažeidžiama ir miela. Jis taip puikiai ją pažinojo. Jei jau Kitė užmigo, niekas jos nepažadins. Jis nužvelgė jos suknelę ir nusprendė, kad su ja miegoti bus nelabai patogu. Be to, drabužis atrodė brangus.

Todėl Piteris nuėjo į vonią, nusiplovė aliejuotas rankas. Akies krašteliu veidrodyje pastebėjo savo atvaizdą ir vos susilaikė nesusijuokęs. Jo veidas atrodė ištįsęs iš nusivylimo. Piteris svajojo apie valandų valandas truksiančius meilės žaidimus, tačiau teks palaukti iki ryto.

Grįžęs į kambarį negalėjo nuspręsti, nuvilkti suknelę per viršų ar per apačią. Kaip būtų paprasčiau ir kas mažiau išbudintų Kitę? Galiausiai nusprendė nuvilkti per viršų. Jis užkėlė suknelę iki pat liemens ir tapo akivaizdu, jog nepakėlęs jos pečių niekaip nenuvilks. Todėl pakišo ranką po Kite ir švelniai ją kilstelėjo.

Ji kažką sumurmėjo ir priglaudė veidą jam prie peties. Jis švelniai pakštelėjo į kaktą.

– Mylimoji, turiu nuvilkti suknelę.

– Mmm.

Kai Piteriui pavyko tai padaryti, Kitė tuojau pat susirietė į kamuoliuką. Ji buvo tik su apatiniu sijonu, be liemenėlės. Jis nusirengė, išsivalė dantis, nusiprausė veidą ir grįžo į miegamąjį, o tada atsargiai įslinko į lovą. Pasilenkė ir švelniai pabučiavo ją į lūpas.

– Myliu tave, Kite, – sukuždėjo jis.

– Ir aš tave, – mieguistai pasakė ji tai, ko niekada šiaip nebūtų sakiusi.

Jis taip troško praleisti su ja visą naktį lovoje, taip to norėjo, kad tai virto beveik apsėdimu. Bet nesitikėjo, jog ji miegos su juo vienoje lovoje tik todėl, kad bus pavargusi ir iki alpulio norės miego.

Bet šiąnakt jam tai buvo nė motais.

Jei ji sumurmėjo prisipažinimą tik tada, kai jos gynybinė sistema neveikė, tai gerai. Ar ne?

Kitė jį myli. Piteris juto tai kiekviena kūno ląstele. Jis privalo būti teisus. Nuo to priklauso jo gyvenimas.

Dvidešimtas skyrius

– Kite, vakarėlis buvo tiesiog nepakartojamas. Tavo dėka mano kompanija puikiai pasirodė, net ir aš atrodžiau šauniai. Be to, surinkome šiek tiek pinigų teatrui atnaujinti. Dėkoju tau.

– Nėra už ką, – tai sakydama ji galvojo, kad jis puikiai tinka prie rytinės kavos ir bandelių. Ant jo odos vis dar blizgėjo vandens lašiukai, likę po bendro dušo.

Nubudusi Kitė iš pradžių negalėjo susigaudyti, kur esanti, o tada susigėdo. Piteris atsisakė iš karto išleisti ją namo. Ji sulaužė vieną svarbiausių taisyklių – liko su juo per naktį. Tiesa, Kitė to neplanavo, bet jos pozicija vis vien nebebuvo tokia tvirta.

Begėdiškai pasinaudojęs gebėjimu priversti ją persigalvoti, Piteris tol su ja mylėjosi, kol ji pamiršo, kur gyvenanti, o noro eiti namo neliko nė ženklo. Juodu baigė mylėtis duše, kur jos dejonėms antrino tyškantis vanduo. Jai tvarkantis vonioje, Piteris patyliukais užsakė pusryčius į kambarį.

– Man tikrai reikia eiti, – priešinosi ji.

– Tu net nepapusryčiavai.

– Žinau, bet šiandien manęs laukia daugybė darbų. Be to, numirčiau vietoje, jei susitikčiau su tavo tėvais vilkėdama vakarykštę suknelę. – Kitė jau ketino kilti.

– Bet man reikia tavo patarimo.

Ji tik sumirksėjo ir vėl atsisėdo.

– Dėl ko?

– Planuoju vieną tokią šventę, – pradėjo jis tepdamasis ryškiai raudonos spalvos aviečių džemą ant bandelės. Kitė gurkštelėjo kavos.

– Planuoji šventę?

– Taip.

– Piteri, tau sunkiai sekasi net užsakyti staliuką vakarienei.

– Aš planuoju mūsų vestuves, – nerūpestingai tęsė jis.

Apstulbusi Kitė tik stebeilijo į jį. Ji nebejuto rankose laikomo puodelio, kuris pakibo pusiaukelėje iki lūpų. Kitė atsipeikėjo tik tada, kai karštas gėrimas išsipylė jai ant chalato.

– Ką tu pasakei?

– Tu minėjai, kad niekada nebeplanuosi mūsų vestuvių, ir aš tai suprantu. Todėl aš jas planuoju.

– Mūsų vestuves? – vis dar neatsitokėdama paklausė ji.

– Taip. Ar tu tekėsi už manęs?

Piteris sužiuro į ją, o akyse spinduliavo tokia šiluma, kad ji troško pulti prie jo ir klykti iš džiaugsmo. Tik dabar ji buvo vyresnė ir protingesnė. Bent jau to tikėjosi.

– Negaliu patikėti, kad prašai manęs to antrą kartą.

– Tiesą sakant, man atrodo, kad pirmą kartą neprašiau.

Kitė vyptelėjo.

– Matyt, per daug įsijaučiau.

– Taip. Pamenu, kaip pasakiau aš tave myliu, o kitą akimirką mane jau matavo, kad pasiūtų smokingą.

– Tu nebuvai tam pasiruošęs, – kovodama su gerkle kylančiu gniutulu pasakė ji.

– Niekada nesužinosiu, buvau pasiruošęs ar ne, nes supanikavau ir pabėgau. Bet mes tai išgyvenome, Kite. Dabar viskas gerai. – Jis palinko į priekį ir paėmė ją už rankos. – Gyvenime esu prikrėtęs kvailysčių. Įsigijau Enron akcijų prieš pat kompanijos bankrotą. Nardžiau su girtu instruktoriumi, kuris vos mūsų nepražudė. Tačiau kvailiausiai pasielgiau tada, kai pabėgau nuo tavęs.

Ji tik linktelėjo, nes akyse ėmė kauptis ašarų ežerai. Kitė nebesistengė nuslėpti to, kaip smarkiai Piteris ją įskaudino. Liovėsi prieš jį apsimetinėti.

– Gailėjausi to kiekvieną sekundę. Iš pradžių maniau, kad jaučiu tik kaltę, bet dabar žinau, kad gailiuosi to, jog tave paleidau. Niekada taip ir nepamilau jokios kitos moters, nes tebemylėjau tave. Visada mylėjau. Ir visada mylėsiu tik tave vieną.

– Iš kur man žinoti, kad šį kartą tu vėl nepabėgsi?

– O iš kur man žinoti, kad nepabėgsi tu? Gyvenimas nėra lengvas. Tik jis nesuskaičiuojamą kartų prasmingesnis su tavimi nei be tavęs.

Kitė šnirpštelėjo

– Kur mes susituoksime?

Gal Piteris ir manė, jog įstengs surengti šventę, bet ji neabejojo, kad yra galybė dalykų, apie kuriuos jis net nepagalvojo. Vietą reikia užsakyti bent prieš pusę metų. Ar ištvers ji tiek laiko gyvendama su nerimu širdyje? Kiekvieną dieną svarstydama, ar jis pasirodys.

– Vestuvės vyks čia, Tyloje, – atsakė Piteris.

– Tyloje? – Ji išsižiojo iš nuostabos.

– Man tai atrodo tinkamiausia vieta. Čia mes ir vėl susiėjome. – Jis linksmai jai mirktelėjo. – Pačiomis įvairiausiomis prasmėmis.

Kitė nebuvo nusiteikusi pokštauti. Ji išraiškingai kilstelėjo antakį.

– Nori susituokti Tyloje?

– Taip. Čia nuostabu.

– Kada?

– Šiandien.

Šį kartą puodelis būtų jai iškritęs iš rankų, jei Piteris nebūtų suskubęs pagauti ir pastatyti ant lėkštutės.

– Nori, kad šiandien už tavęs ištekėčiau?

– Ne tik noriu, bet ir tikiuosi, kad taip nutiks.

– Bet, bet… žmonės tiesiog taip nesituokia. O kaipgi kvietimai? Pabroliai ir… ir…

– Butonjerės?

– Būtent.

– O jeigu mes tiesiog susituoktume?

– Laikyčiausi įsikibusi tau į parankę iki pat ceremonijos pradžios.

– Paiper žadėjo laikyti į mane nukreiptą ginklą, kol būsime sutuokti.

– Paiper žino?

– Ji bus tavo pamergė. Be abejo, ji žino.

Piteris nejuokavo. Jis buvo jau kai ką suplanavęs. Paprašė Paiper pagalbos. Oho.

– Ji sutiko dar kartą būti pamergė?

– Aha.

– Kaip miela. Pirmą kartą jai nepatiko suknelė.

– Šitoji jai patinka. Pati ją išsirinko.

– O kaipgi mano suknelė? Negaliu tekėti vilkėdama… – ji pažvelgė į save, – viešbučio chalatą.

– Paiper paruošė kokias šešias sukneles, iš kurių galėsi išsirinkti. Kirpėja tik laukia skambučio. Gėlės paruoštos. – Jis nusišypsojo. – Aš net segėsiu butonjerę.

– Negaliu tuo patikėti. Aš… Kodėl taip elgiesi?

– Todėl, kad tave myliu. Kartą susimoviau, todėl dabar turiu viską padaryti teisingai.

Ji giliai įkvėpė.

– Negaliu tekėti be mamos ir tėčio. Jiems būtų be galo skaudu.

– Neabejoju. Jie užsiregistravo vakar vakare.

Netikėtai jai atsivėrė akys.

– Tavo tėvai čia irgi dėl tos pačios priežasties.

– Taip.

– Negaliu patikėti, kad taip elgiesi.

– Pobūvis vyks viršuje, ant stogo. Mėja sumanė viską išpuošti girliandomis. Kai dvasininkas mudu sutuoks, visus pakviesime vakarienės, kurią savo rankomis paruoš pats Džekobas Hilas.

Ji pastebėjo, kad Piteris šiek tiek sutrikęs.

– O jeigu aš nesutiksiu?

Jis pažiūrėjo į ją taip švelniai, kaip dar niekuomet nebuvo žiūrėjęs.

– Tokiu atveju aš galėsiu savo kailiu pajusti, ką reiškia vestuvės be nuotakos. – Jis tvirtai suspaudė jos ranką. – Tai būtų siaubinga ir nepaprastai žeminanti padėtis, o tu šauniai atkeršytum. Palieku spręsti tau – tobulas kerštas ar santuoka su manimi.

– Negaliu patikėti, kad tu viską suplanavai.

– Nuoširdžiai tikiuosi, jog nieko nepamiršau. Pagalvokime. Nakčiai liksime šiame pačiame viešbutyje, – jis nenuleido nuo jos degančių akių. – Man pasirodė, kad ši vieta puikiai tinka pirmajai nakčiai.

– Negalėčiau su tuo ginčytis.

– Džilas pasiūlė savo pilį Menkių kyšulyje mūsų medaus mėnesiui. Vėliau, manau, pakeliausime po Europą. Tik ne anksčiau nei po savaitės. Noriu, kad iki tol priklausytum tik man vienam. Ir man nesvarbi vieta.

– Labai norėčiau nuvažiuoti į Menkių kyšulį.

– Jaučiu, kad kažką pamiršau, – sumurmėjo Piteris po nosimi, žingsniais matuodamas kambarį. – Na, žinoma, koks aš kvailys.

Ranka šmurkštelėjo į chalato kišenę ir ištraukė melsvą dėžutę. Piteris ją atidarė ir atsiklaupė. Atrodė truputį juokingai tai darydamas susisupęs tik į chalatą, bet Kitė taip jį mylėjo, kad nekreipė dėmesio.

Jai mirktelėjo kvadrato formos deimantas, nuo kurio jiedvi su Paiper TiŽany papuošalų parduotuvėje negalėjo atplėšti akių.

– Kite Prestkot, ar tekėsi už manęs?

– Jei nesutiksiu, ar galėsi grąžinti žiedą?

Šis vaikinas prieš trejus metus sudaužė jai širdį, todėl Kitė neketino palengvinti jam antrųjų vestuvių.

Deja, jis neatrodė toks sunerimęs, koks, jos nuomone, turėjo būti. Gal dėl to kalta jos šypsena, prasimušusi pro pabirusias skruostais ašaras.

– Negalėsiu. Jis jau graviruotas, matai?

Ji pasilenkė, kad perskaitytų plonytį užrašą. Buvo išgraviruota šiandienos data, jų inicialai ir žodis Amžinai.

– Amžinai?

– Tiek aš tave mylėsiu.

– Ak, Piteri. Ir aš tave.

– Tai ar tekėsi už manęs?

Kitė pažvelgė jam į akis ir jose Piteris pamatė meilę, kurią ji taip ilgai neigė.

– Kokios spalvos rožės?

– Nebus jokių rožių. Gėlėmis rūpinasi Mėja. Palikau šį reikalą jai, bet išgavau pažadą, kad rožių nebus.

– Esi sumanesnis nei atrodai.

– Aš krisiu negyvas, jei tuojau pat nesulauksiu tavo atsakymo.

– Žinau, tiesiog mėgaujuosi akimirka.

Kol ji suko galvą, kaip dar priversti jį pasikankinti, jis švelniai užmovė žiedą jai ant piršto.

– Ei, aš dar nesutikau.

– Myliu tave, Kite.

– Jau sakei.

– Ar tu mane myli?

Kitė puolė jam į glėbį ir, Piteriui netekus pusiausvyros, abu atsidūrė ant grindų.

– Aš tave myliu. Ir jei tu nors pagalvosi, kad galėtum palikti mane prie altoriaus, aš tave pribaigsiu.

– Vadinasi, tu sutinki?

Ji išsitiesė ir pabučiavo jį.

– Taip, Piteri. Aš už tavęs tekėsiu.

– Šiandien?

Kitė nusijuokė iš malonumo, kad jai nereikės planuoti tokio svarbaus gyvenimo įvykio.

– Taip, šiandien.

Pabaiga.

Content

Уоррен Нэнси Svajonių savaitgalis