Уоллес Дэнни

Jis sako Taip!

Iš anglų kalbos vertė

Rasa Krulikauskienė

Turinys

Prologas

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

21 skyrius

22 skyrius

23 skyrius

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

1 epilogas

2 epilogas

Išminčiui pakanka smiltelės, kad įsivaizduotų visą visatą.

O kvailys tik atsigula į jūros dumblius ir voliojasi, kol jais visiškai aplimpa.

Tada jis atsistoja ir išrėžia:

„Eik, aš juk esu žmogus vijoklis.“

Jack Handey

Prologas

Iki vidurnakčio — dvidešimt minučių. Mirkau lietuje šalia turtingo bankininko namų Las Vegase.

Apsičiupinėjau kišenes. Turiu viską, ko reikia. Fotografijos. Automobilio rakteliai. Sidabrinis laikrodis.

Visų svarbiausia — turiu ginklą.

Manęs paprašė, kad nužudyčiau žmogų.

Ir aš atsakiau: Taip.

Kurgi ne...

Iš tiesų niekur nebuvau. Ir žudyti nereikėjo.

Nagi pasakykite man, kada jūsų paskutinį kartą prašė nužudyti žmogų? Man taip nutinka labai retai. Ir, jeigu jau visai atvirai, netgi nesu įsitikinęs, kad iš viso galėčiau taip padaryti. Jei šiandien paprašytumėte ką nors nužudyti, nė nesvarstęs atrėžčiau nesutinkąs. Ir net jeigu pasmalsaučiau, norėdamas sužinoti ką nors daugiau, galutinis sprendimas vis tiek greičiausiai liktų toks pat — nesitepti rankų.

— Ne, — sakyčiau. — Argi nepagalvojote, kad galite išspręsti nesutarimus su tuo žmogumi kitais būdais?

Išsyk supratę, ką turiu galvoje, pritartumėte man. Tuomet pasiūlyčiau užuot nudėjus tą, kuris įsipyko, aplošti jį šachmatais. Susigėdę ir priblokšti mano išminties, nudūlintumėte šalin.

Tai jau ne. Galėčiau prisiekti, jog niekada nežudžiau. Net ir kilnaus tikslo vedamas. Vienintelė priežastis, kodėl verčiu jus įsivaizduoti mane Las Vegase, nusprendusį imtis šlykštaus žudiko amato, — tai, kad noriu, jog suvoktumėte, kaip žemai galėjau nusiristi, kaip galėjo pakrypti mano gyvenimas. O ši istorija galėjo prasidėti būtent taip. Aš lietuje, pasiryžęs siaubingai ir žiauriai misijai, su ginklu rankoje. Lietaus nekenčiu, nejuokais. O su ginklu atrodyčiau kaip visiškas idiotas. Bastytis po Las Vegasą po vidurnakčio — ne mano nosiai. Nedrįsčiau. Visiškai nepritariu žudynėms. Ir tikrai — galva neneša, kam būtų reikalingas sidabrinis kišeninis laikrodis.

Kaip puiku, kad tikroji istorija prasideda visiškai ne taip. Vis dėlto šis pasakojimas nukels mus į keisčiausias vietas, susitiksime su nepaprastais žmonėmis ir teks daryti kai ką tikrai neįtikėtino. Visa tai nutiko ne taip jau seniai ir tęsėsi keletą mėnesių. Tie keli mėnesiai ne tik visiškai pakeitė mano likimą, tačiau privertė žiūrėti į pasaulį kitomis akimis bei pakeisti gyvenimo būdą.

Turėčiau paprasčiausiai padėkoti žmonėms, kuriuos aprašiau šioje knygoje. Jų vardai tikri, išskyrus tuos kelis atvejus, kai pakeičiau vardus ar kai kurias smulkmenas, kad nepriversčiau vieno ar kito žmogaus raudonuoti. Be to, vienas pagrindinių herojų pats prašė išgalvoti vardą, nes manė, kad taip bus šauniau. Taip pat bijau, kad gali būti vietų, kur įvykius ėmiau ir perkėliau į kokį kitą laiką ar vietą... bet tai tik jūsų pačių gerovei. Nenorėčiau, kad imtumėte knarkti ant mano knygos: turiu papasakoti kai ką labai svarbaus.

Parašiau šią knygą remdamasis dienoraščiu. Vieni dienoraščio įrašai pravertė daugiau, kiti mažiau, o kai kurie ir visai nepateko į knygą. Kai ką perrašiau beveik pažodžiui. Beje, patarčiau rašyti dienoraščius. Dienoraštis — tai puikumėlis!

Ir paskutinis dalykas: norėčiau paprašyti vienos paslaugos. Skaitydami šią knygą — kiek ilgai tai betruktų ir kada benutartumėte ją mesti — pasižymėkite visus atvejus, kada kam nors galėjote ištarti Taip. Pagalvokite, kur tasai Taip galėjo jus nuvesti. Vieną dieną tai jums pravers.

Beje, šiandien gerai atrodote...

Denis Volisas

Sankt Peterburgas, 2005 m. birželis

Sausio 12 d.

Pradėjau rašyti šį dienoraštį, kad užfiksuočiau viską, kas nutinka mano gyvenime. Vieną dieną būsiu labai patenkintas, kad visa tai užrašiau ateities kartoms. Jei jūs esate ateities istorikas, negaiškite laiko dėkodami. Bus daug naudingiau, jeigu perskaitysite mano mintis ir išdėstytą filosofiją.

Taigi laikydamas rašiklį rankoje sakau: „Gyvenime, aš pasiruošęs! Priimsiu visus iššūkius!“

Sausio 19 d.

Dar nieko nenutiko.

1 SKYRIUS

kuriame prasideda pasakojimas

Tiesiog neįtikėtina, kaip autobusas — paprasčiausias raudonas Londono autobusas — gali pakeisti jūsų gyvenimą.

Žinoma, buvo ir kitų priežasčių, dėl kurių atsitiko tai, kas atsitiko. Nė neketinu imti įrodinėti, kad viskuo dėtas tik autobusas. Vis dėlto jis užima labai svarbią vietą. Jei jau tiksliau, tai ne pats autobusas, o šalia manęs sėdėjęs žmogus. Štai jis, greta — žvilgčiodamas į pigų juodą rankinį laikrodį varto Evening Standart laikraštį, o praėjo vos kelios akimirkos, kai pratarė sakinį, nė jam pačiam neįtariant, turėjusį man tiek daug įtakos.

Panašiai būna animaciniuose filmukuose: vieną akimirką visiškam bukagalviui nušvinta galvoje, ir staiga jis jau maudosi iš aukštybių besiliejančioje auksinėje šviesoje, veide švyti palaima ir gieda tūkstančio angelų choras.

Tiesa, gyvenime viskas atrodo kiek kitaip. Esu perpildytame autobuse, riedančiame po Londono Ist Endą, be to, vienintelis dalykas, kuriame maudausi, — tai prakaito tvaikas. Ir ausyse skamba ne angelų choras, o įkyrus kosulys.

Ir vis tiek — širdyje dar šventė. Šiandien Trys Karaliai. Vis dar šypsausi dėl to, ką išgirdau. Ir pradedu stebėti — ar dar kas nors jaučia tą patį? Paslapčia apsižvalgau aplinkui. Labai įdomu sužinoti, ar dar kieno nors važiuojančio šiuo autobusu, ausis pasiekė tokia paprasta iš vyro lūpų nuskambėjusi tiesa — tarsi žinia, nešanti viltį, optimizmą ir dar galybę gerų dalykų, kurių nė nesuvokiau nebematąs.

Ne, niekas nieko negirdėjo. Bent jau nepastebiu. Ką gi, gerai. Ateis metas ir jiems.

Tas vyras, sėdėjęs šalia... jis pakeitė viską.

— Tai gal ten buvo Jėzus? — statydamas alaus bokalą ant stalo, balsu svarstė Janas. Mudu sėdėjome Yorkshire Grey aludėje ir draugas jau buvo spėjęs šiek tiek kauštelėti. — O gal Buda? Oi, kaip norėčiau susitikti Budą! Jis taip atrodo, lyg tuojau imtų juoktis. Tai kaip tas vyrukas atrodė? Jei su barzda, tai greičiausiai Jėzus, o jei pilvotas — tai Buda.

— Su barzda, tik ne tokia kaip Jėzaus.

— Tai pilvotas? — viltingai nušvitusiomis akimis subruzdo Janas. — Ar toks pilvukas kaip Budos?

— Žinai, galiu garantuoti, kad jis — ne Buda. Tiesiog indų kilmės vyrukas. Jo vardas, rodos, kažkoks Medi ar panašiai.

— Medi skamba truputį panašiai į Jėzų.

— Nieko panašaus. Ir visai jis ne Jėzus. Ką Jėzus veiktų Betnalio Gryno rajone?

— O ką? Tenai yra labai gerų atpigintų prekių parduotuvių.

— Klausyk, Janai, Jėzus yra Dievo Sūnus. Kuriam galui jam trankytis po pigių prekių parduotuves?

— O, Dievulėli! Pats pagalvok, ar daug gautum kišenpinigių, jei būtum Dievo Sūnus!

— Janai... Bandau tau papasakoti apie akimirką, pakeitusią mano gyvenimą, o tu man paistai nesąmones apie Jėzų parduotuvėje...

— Atsiprašau. Tęsk toliau. Tai kaip ten sakei? Tas vyrukas autobuse praeitą savaitę nebuvo nei Dievas, nei Dievo Sūnus, o paskui kažką minėjai apie dienoraštį?

Taip. Tai susiję su mano dienoraščiu. Lygiai tame pačiame svarbių dalykų sąraše, tuojau po autobuso, buvo ir dienoraštis. Pradėjau jį rašyti baimindamasis, kad pamiršiu visus tuos nuostabius dalykus, kuriuos tuo metu dariau. Tuos fantastiškai beprotiškai žavius laikus...

Nerūpestingus laikus, kuriuos paskui prisiminčiau kaip geriausius savo metus.

Ir vos peržvelgęs įvykius supratau, kad nieko nepamiršiu. Arba veikiau jau iš viso nebus ką prisiminti.

Pernai metai — visai kas kita. Nuotykiai vijo vienas kitą, linksmybės liejosi per kraštus. Draugų netrūko. Pamažu suvokiau, kad štai jau šeštas mėnuo, kai slenka nauji metai, o aš vis tebegyvenu prisiminimais apie senuosius. Mėgaujuosi seniai į užmarštį nugrimzdusiomis linksmybėmis, mintimis vis išeidamas kur papietauti kaip gerais laikais. Ką jau besakyti, nieko panašaus nebėra. Visiškai priešingai. Paskendęs prisiminimuose tupiu namuose.

Kelis mėnesius man vis dar atrodė, kad viskas mano gyvenime klojasi visai gerai. Nevedęs, įpusėjęs trečią dešimtį vyrukas, gyvenantis viename nuostabiausių pasaulio miestų. O taip jau išėjo, kad tapau vienišiumi su trumpikėmis besitrinančiu tarp keturių buto sienų.

Taip jau kartą buvo nutikę — patyriau tą keistą jausmą, kai užklupo dvidešimtmečių krizė. Bet tuomet neturėjau jokio gyvenimo tikslo, aiškios gyvenimo kelio krypties. Dabar gi kryptis aiški. Daugybė krypčių. Tik visos jos veda žemyn.

Mintyse save regėjau kaip vieną veržlių, energingų, jaunų miestiečių. Mintyse visada buvau įvykių sūkuryje, visada veiksme, visada turėjau kur skubėti. Maniau esąs toks, kaip rodoma reklamose. Galbūt net galvojau, jog turiu mopedą.

Negalėjau klysti labiau nei apgaudinėdamas save tokiomis mintimis. Ypatingai tomis, apie mopedą.

Bet tai supratau tiktai grįžęs namo tada, kai pasikalbėjau su tuo vyru autobuse.

Tas pokalbis su vyru autobuse įvyko visai atsitiktinai.

Iki tos akimirkos, kai mudu prakalbome, tai buvo tik dar viena įprastinė darbo diena Vest Ende, po kurios kaip visada skubiai lėkiau į metro stotelę — dar vienas beviltiškas bandymas spėti išvengti piko valandos ir parkakti namo nesikamuojant sausakimšame metro traukinyje. Neprošal išvengti galimybės stovėti visą valandą įrėmus skruostą į kokios nors nepažįstamosios krūtinę ir dar kenčiant skaudžius atkaklaus skaitytojo verčiamų knygos lapų brūkštelėjimus.

Mudu stovėjome, tas vyrukas ir aš, laukdami centrinės metro linijos traukinio, važiuojančio iš Holborno į Ist Endą, kai užsikosėjęs garsiakalbis kapodamas žodžius išpoškino pranešimą. Tai buvo apsaugos perspėjimas, prašantis apleisti stotelę. Mūsų kelionė namo atidedama visai valandai. Visus keleivius žadėjo sukimšti į gatvėje laukiančius autobusus ir parvežti į namus. Ilga ir lėta kelionė — piko valandos — pliaupiant naktiniam Londono lietui.

Mudu sutartinai išpūtėme akis ir sužiurę vienas į kitą nusišypsojome suokalbiška šypsenėle, tarsi norėdami pasakyti kurgi ritasi pasaulis. Vis dėlto nepratarėme vienas kitam nė pusės žodžio. Paprasčiausiai pajudėjome aukštyn iš stoties vedančiais laiptais. Visai kaip geri, senamadiškai paklusnūs Britanijos piliečiai, kokie ir buvome.

— Geresnio oro pasivaikščioti nesugalvosi! — ironiškai prabilo bendrakeleivis, kai, įkypai kertant lietaus šuorams, nurisnojome į autobusą ir pakišome vairuotojui panosėn metro traukinio bilietus. Nusikvatojau, gal net kiek per daug šaižiai, ir mudu įsiliejome į suirzusių keleivių knibždėlyną.

Po dešimties minučių, autobusui tris kartus stabtelėjus stotelėse, pagaliau radome vietas atsisėsti, o prabėgus dar dešimčiai minučių jau draugiškai šnekučiavome.

— Kur važiuojate? — pradėjau pokalbį.

— Į Aldgeitą, — atsakė vyrukas.

Paskui paaiškėjo, kad mano bendrakeleivis dirba mokytoju.

O dar vėliau supratau, kad jis ketina pamokyti mane.

— Tai kokio dalyko jis tave išmokė? — susidomėjo Janas.

— Palauk minutėlę. Viską papasakosiu.

— Dabar pat. Noriu kuo greičiau išgirsti, kokia išminties dovana jis tave apdovanojo, kad atsitempei mane čionai.

— Niekas čia tavęs netempė.

— Atsiuntei elektroninį laišką, kuriame pareiškei, kad tavo gyvenimas apvirto aukštyn kojomis, kad norėtum susitikti.

— Vargu ar tą galima pavadinti tempimu... Veikiau jau norėjau paklausti, ar neatsisakytum bokalo alaus.

— Puiku. Labai norėčiau. Ačiū, kad atneši.

Atsidusęs nukulniavau atnešti dar vieno bokalo alaus.

Kai dabar pagalvoju, tai gyvenimo kreivė ėmė leistis žemyn tikriausiai tada, kai baigiantis rudeniui mane metė mergina. Tai buvo tikras smūgis į paširdžius, sukrėtimas, kuris tikrai viską pakeitė.

Tik nepradėkite galvoti, kad niekaip negaliu išmesti iš galvos buvusios merginos. Tai tikrai nėra pasakojimas apie beprotišką, maniakišką meilę ir nuolatinius bandymus susigrąžinti prarastą mylimąją. Niekada neturėjau moterų persekiotojui reikalingų savybių: nei pakankamai atkaklumo ir energijos, nei tam reikalui tinkamų žiūronų.

Bėda ta, kad kai tave meta mylimoji, imi kitaip suvokti laiko tėkmę. Nenoriu pasakyti, kad tie treji metai, kuriuos praleidau su Hana, prabėgo vėjais, nes tai būtų tikrai netiesa. Tie metai kartu buvo tikrai šaunūs, kupini švelnumo ir meilės. Tenoriu pastebėti, kad pasibaigus santykiams, atsisukęs atidžiai pažvelgi atgal ir susimąstai: „O kas gi toliau?“

Taigi, per dvi savaites spėjau nuveikti tai, ko nepadariau per tuos trejus metus. Papildžiau laisvai samdomų darbuotojų sąrašus ir ėmęs bendradarbiauti su BBC tapau radijo laidų prodiuseriu. Susitvarkiau žemės įkeitimo ir pensijos dokumentus. Ėjau apsipirkti į Habitat ir IKEA parduotuves. Eksperimentavau gamindamas pietus iš naujų, ypatingų makaronų rūšių. Nusipirkau kiaurasamtį, oro gaiviklių ir automatinį plunksnakotį. Išmokau lyginti. Įsigijau net kambarinę gėlę.

Daugelis iš paminėtų pasikeitimų buvo nedideli. Tačiau gana greitai, net pats to nesuvokdamas, ėmiau mėgautis tupėjimu namuose. Sukiojimusi aplink puodus ir krapštinėjimusi ką nors remontuojant. Tinginiavimu, gulinėjimu ir televizijos kanalų junginėjimu. Greitai toks dykinėjimas ir liurbinėjimas liko vieninteliais mano pomėgiais. Ir tada tapau žmogumi, vengiančiu bet kokių įsipareigojimų. Tuo, kuris gali iš tolo pastebėti „tykojantį“ pakvietimą ir pabėgti, kol dar jo nepasiekė. Tuo, kuris lengva ranka atmeta pasiūlymą vakare pasilinksminti alaus bare, nes per televiziją rodys eilinę serialo EastEnders seriją. Žmogumi, kuris užuot dalyvavęs gimtadienio vakarėlyje nusiunčia pasveikinimą elektroniniu paštu. Tuo, kuris verčiau rašo, nei skambina ir verčiau paskambina nei apsilanko svečiuose. Žmogumi, kuris meluoja tik tam, kad išsisuktų iš padėties. Visuomet turinčiu atsiprašymą ir pasiteisinimą. Tapau žmogumi, kuris visada sakė Ne.

Ir visiškai laimingai gyvenau. Džiaugiausi savimi ir švilpaudamas lyginau drabužius. Viskas klojosi kuo puikiausiai iki vieno vakaro, kai tada autobuse sutikau tą vyruką.

— Gerai. Tai sutikai vyrą, — bandė pasišaipyti Janas, — prisėdai šalia. Kol kas visai nepanašu į anekdotą.

— Bet, Janai, svarbiausia tai, ką jis man pasakė.

— Aha. Štai kaip. Tai ką gi jis pasakė? Kokie buvo tie stebuklingi, šitaip viską pakeitę žodžiai? Pasakyk pagaliau, nes kol kas girdžiu tik tai, kad jis tau kažką pasakė.

— Turėk kantrybės.

— Aaaa, tai jis patarė apsišarvuoti kantrybe?

— Ne, čia aš tau patariu. Tai, ką išgirdau iš jo, buvo daug svarbiau.

— Tai ką gi jis pasakė galų gale?

Pirmiausia pasikeitimus pastebėjo mano draugai. Tai jiems ėmė atrodyti, kad pasikeičiau ir niekur nebesirodau, ne taip, kaip anksčiau. O gal jiems užkliuvo tai, kad daug dažniau ėmiau sakyti Ne.

Žinoma, kartais vis dar pasitaikydavo kokį vakarą praleisti aludėje su draugais, ir nė kiek nesiginčydavau, kad turėtume susitikti dažniau, tik, va, vis neatsirasdavo tinkamo laiko. Vis būdavau per daug pavargęs, ką nors įdomaus rodydavo per televiziją arba paprasčiausiai norėdavau pabūti vienas. Nesigilinau, kodėl taip yra. Be to, manęs tai nė kiek neliūdino — štai kas keisčiausia. Bent jau kurį laiką. Nuliūdau tik tuomet, kai supratau, kaip tai paveikė mano draugystę: draugus apleidau, supykdžiau, nuvyliau, o kai kurių net netekau.

Tačiau tuo metu ničnieko nepastebėjau. Liūdna, bet tenka pripažinti, kad sakyti Ne tapo įpročiu.

— Aha! Taip ir žinojau! — sušuko Janas, grasydamas pirštu, kuris man atrodė truputį per arti mano veido. — Taip ir žinojau, kad visada išsisukinėji!

— Taip. Tikrai gailiuosi.

— Tą vakarą, kai sakei, kad negali niekur eiti, nes laimėjai konkursą susitikti su Lajoneliu Ričių... Tai irgi buvo išsisukinėjimas?

— Taip.

— O kaip tąkart, kai aiškinai, kad pasitempei kojų raiščius?

— Akivaizdi melagystė. Telieka atsiprašyti. Bet daugiau — jokių išsisukinėjimų. Viskas, Janai, aš — kitas žmogus.

— O, Dieve! Deni... tą vakarą, kai priprašiau Haną, kad aplankytų tave, tu vaidinai tokį įsižeidusį, vos tik ji užsiminė, kad nuolat išsisukinėji!

Janas jau buvo rimtai susirūpinęs, kad niekur nebeišlendu iš namų, tad pamėgino griebti jautį už ragų. Vos ne kas antrą dieną mane pasiekdavo koks nors pakvietimas ar pasiūlymas kur nors nueiti ar pasilinksminti. Siuntė man elektroninius laiškus, SMS žinutes, o kartais net išdroždavo kokį piktą pamokslą mano telefono autoatsakiklyje.

— Deni, — išgirsdavau. — Žinau, kad esi namuose. Iš kur galiu žinoti? Ogi visada lindi namie. Nekeli ragelio, nes bijai, kad kur nors pakviesiu. O aš vis tiek imsiu ir pakviesiu. Lauksime aludėje nuo aštuntos vakaro. Labai nekantrauju gauti dar vieną žinutę, kurioje eilinį kartą atsiprašysi, kad negali atvykti ir palinkėsi mums gerai praleisti laiką. Iki...

Kartą išklausęs tokį pranešimą ir didžiai pasipiktinęs nusiunčiau žinutę: MANĘS NĖRA NAMIE. ESU IŠVYKĘS. TIKRAI NEGALIU DALYVAUTI. LABAI GAILA, BET TEKS PASILINKSMINTI BE MANĘS. Ir tik tada, išsiuntęs žinutę Janui, supratau, kad pranešimą išklausiau namų telefono autoatsakiklyje, o tai reiškia tik viena — esu namuose. Dar spėjau paraudonuoti ir gavau žinutę: ŠUNSNUKIS.

O paskui vieną vakarą Janas susitiko Haną ir pasidalijo savo nerimu dėl manęs. Tą penktadienio vakarą, devintą ar dešimtą valandą, ji užgriuvo neperspėjusi ir dar atsitempė butelį vyno.

— Tai kas vyksta? — ranka braukdama nuo sofos kažkokius priskretusius ryžius ir sėsdamasi, tiesiai paklausė manęs Hana.

— Ką turi galvoje?

— Tave. Kas tau darosi?

Kol svarsčiau, ką atsakyti, ji pripylė taures vyno. Tikrai nesupratau, apie ką kalba. Net pasižiūrėjau į veidrodį — gal man išties kas nors nutiko. Gal kas išdažė mano veidą dryžiais ar paslapčia pririšo balionus prie ausų.

— Nieko man neatsitiko.

— Gerai. Manau, kad sakai teisybę.

— Ką?

— Taip, Deni. Tau tikrai nieko nenutiko. Ir negalėjo nutikti... Ar iš viso buvai kur nors iškišęs nosį per pastaruosius šešis mėnesius?

— Buvau... čia, — sumišęs sumurmėjau. — Namuose.

— Būtent. Čia. Namuose. Kur buvai per Stivo gimtadienį?

— Buvau... užsiėmęs, — išlemenau, galvoje karštligiškai rausdamasis — kokį pasiteisinimą tada išsigalvojau. — Turėjau dalyvauti parodoje Moterys ir Karas.

Niekada ir nesigydau, kad moku išsisukinėti.

— Gerai. O kur buvai per Tomo bernvakarį?

— Užsiėmęs. Aš labai užsiėmęs žmogus, Hana. Pasižiūrėk į mane.

Nė pats nežinau, kodėl paprašiau Hanos pasižiūrėti į mane. Kažin, ar atrodžiau labai užsiėmęs. Stypsojau vidury kambario kaip koks stuobrys.

— Ne daugiau užsiėmęs nei tavo draugai. Visi mes dirbame, Deni, bet randame laiko ir kitiems dalykams. Atsiskyrei nuo mūsų, ir tai kelia nerimą. Tu daugiau nebesilinksmini.

— Ką tu! Dar ir kaip gerai leidžiu laiką! Turiu galybę naujų pomėgių!

— Pavyzdžiui, kokių?

Iš paskutiniųjų mėginau surasti atsakymą. Žinoma, juk linksminuosi! Tikrai! Tik dabar taip staiga sunku sugalvoti pavyzdžių. Hana užklupo mane nepasiruošusį, štai ir viskas. Bet juk turi būti kas nors, kas išties džiugina mano širdį.

— Aš mėgstu... skrudintą duoną, — galop pratariau.

— Tu mėgsti skrudintą duoną, — pakartojo Hana. Kilusi iš Norvegijos, mergina visur mėgo tikslumą.

— Taip, bet ne vien tik skrudintą duoną, — ėmiau skubiai gintis. — Yra ir kitų dalykų.

— Ir kokių gi?

Galva įtemptai dirbo. Na, kas man dar įdomu?

— Pramogų parkai.

— Puikumėlis, — šaipėsi Hana. — Tai tu valgei skrudintą duoną ir vaikščiojai po pramogų parkus, ar teisingai supratau?

— Taip.

— Ir taip visus šešis mėnesius?

— Na, taip... Retkarčiais.

— Juk tu negali pakęsti pramogų parkų, — negailestingai rėžė mergina. — Kokiame gi buvai?

— Ką?

— Klausiu, kokiame pramogų parke lankeisi?

Pamaniau, kad dabar jau viskas — užspeitė į kampą. Žvalgiausi po kambarį beviltiškai ieškodamas įkvėpimo.

— Lentynos... nuotykiai.

— Nesupratau?

Atsikrenkščiau.

— Nuotykiai lentynose, rodos, taip vadinamas tas parkas...

— Nuotykiai lentynose?

— Aha...

Hana gurkštelėjo atsinešto vyno. Aš padariau lygiai taip pat. Na, turiu galvoje, paragavau vyno iš savo taurės. Gurkštelėjęs iš jos taurės, būčiau tik dar labiau pabloginęs padėtį.

— Dar kur nors buvai? — galop prabilo mergina. Nė neabejojau, kad ji smaginasi, bandydama prigauti mane. — Ar tik pramogavai lentynose?

— Tai ir tą nesąmoningą parką išsigalvojai! Taip ir žinojau! — murmėjo Janas.

— Žinoma, kad išsigalvojau. Kiek jau tų nuotykių gali tikėtis lentynoje...

— Neradau jokios nuorodos apie tą pramogų parką internete. Hana taip pat žinojo, kad meluoji, supranti?

— Taip, manyčiau, kad tikriausiai suprato.

— O kas nutiko paskui?

— Ar tai dėl mūsų, Deni? — ruošdamasi išeiti, jau koridoriuje paklausė Hana. — Ar tai dėlto, kad mudu išsiskyrėme?

Nežinojau, ką jai atsakyti. Tai visai nieko ir nesakiau.

— Taip atrodo, kad tu ėmei daryti viską, ko kažkada troškau, kad imtumeisi... Tas darbas, paskola, ramus naminis gyvenimas... tikiuosi, nedarai šito... dėl manęs? Ne?

Meiliai nusišypsojau.

— Ne, Hana. Nusiramink.

— Nes, žinai, juk dabar gali daryti visa tai, kas mane anksčiau erzindavo. Gali kada tik panorėjęs parsirasti namo girtas kaip šliurė, gali rengti kiek tik nori kvailų pasisėdėjimų su vaikinais.

— Tai visai ne dėl mūsų, Hana...

— Tikiuosi, supranti, kad vien tai, jog tu pasikeitei, visiškai nereiškia, kad mudu vėl sueisime draugėn?

— Suprantu, — pritariau.

— Netgi tai, kad nusipirkai skysto muilo vonios kambariui, visiškai nekeičia reikalo esmės.

— Suprantu, — tikinau ją.

— Česnakų traiškyne nepataisysi pašlijusių santykių!

— Ar čia norvegiška patarlė?

— Ne, tai užuomina į naują prietaisą tavo virtuvėje.

— Nė neįtariau, kad jis vadinamas česnakų traiškyne. Ir tikrai, niekada negalvojau tuo prietaisu imtis taisyti mūsų santykius. Jei jau atvirai, tai net nežinau, kaip su juo sutraiškyti česnaką.

— Tada viskas gerai, — siekdama durų rankenos pratarė Hana. — Bet paklausyk. Turėtumei labiau pasistengti. Metas tau iškišti nosį iš savo kiauto. Gana išsisukinėti ir atmetinėti visų pakvietimus. Nes kai sakai Ne savo draugui — sakai Ne ir sau.

Sekundėlę pamąsčiau — kur aš tai girdėjau?

— Dosono įlanka1?

— Aha, — pritarė Hana.

— Viso.

— Ate.

— Klausyk, Deni, — prabilo Janas. — Ar negalėtum paprasčiausiai imti ir pasakyti, ką tokio išrėžė tau tas vyrukas autobuse? O gal reikės susitikti dar kartą, kad išgirsčiau tai?

— Gerai jau, gerai. Pasakysiu.

Padėjau bokalą ant stalo ir pažvelgiau Janui į akis.

— Jis patarė dažniau sakyti Taip.

Pakėlęs alaus bokalą prie lūpų, gurkštelėjau alaus. Reikšmingai kilstelėjau antakius, duodamas Janui suprasti, kad jis turėjo nustebti, tačiau kažkodėl tas ramiausiai laukė kažko daugiau. Ech, ta MTV išlepinta jaunoji karta. Niekaip jiems neįtiksi.

— Ir viskas? — aiškiai nusivylęs pagaliau prabilo Janas. — Dažniau sakyti Taip?

— Taip, — šypsodamasis patvirtinau. — Tik tiek.

Tą frazę vyrukas autobuse ištarė taip sklandžiai, tarsi būtų visą gyvenimą vien ją ir kartojęs.

— Dažniau sakyk Taip.

— Dažniau sakyk Taip, — pakartojau. Tik trys žodžiai, o kiek galios juose.

— Nemylintys gyvenimo žmonės visuomet sako Ne, — ištarė bendrakeleivis kiek anksčiau, ir aš nustebęs suklusau. — Tačiau laimingiausi žmonės — tie, kurie supranta, kad geri dalykai atsitinka tik tada, kai leidžiame jiems vykti.

Štai ir viskas.

Štai ir visi žodžiai, apvertę mano gyvenimą aukštyn kojomis. Keli nereikšmingi sakiniai iš visiškai nepažįstamo žmogaus. Iš vyro autobuse. Iš barzdočiaus, jei dar tiksliau. Tie žodžiai prieštaravo viskam, ką laikiau tiesa. Dar iš vaikystės prisimenu vieną pamoką, kurią man įkalė į galvą: „Nesikalbėk su nepažįstamais barzdotais vyrais.“

Prisipažinsiu atvirai: tuo metu jaučiausi labai keistai. Tarsi ką tik pradėjęs mokytis karatė vaikutis šalia savo mokytojo. Rodos, ką tik tingiai šnekučiavomės apie šį bei tą, pasakojome, ką veikėme pastaruoju metu, ir netikėtai tas liesas barzdyla ėmė ir drėbtelėjo tokią filosofinę bombą.

Niekaip negalėjau suprasti, ar tai tik atsitiktinumas, ar tai buvo žodžiai, tikrai skirti specialiai man. O gal paprasčiausiai, kaip sakoma, išėjo iš kalbos mudviem besiplepant, tiesiog nereikšmingos kažkokio vyruko autobuse leptelėtos sapalionės. Gali būti, jog, būdamas kitos nuotaikos, būčiau tik nusijuokęs arba įsikniaubęs į laikraštį ar galų gale mandagiai nekreipęs dėmesio. Tačiau prisiminęs draugų susirūpinimą ir šiaip viską, kas nutiko (ar veikiau jau nenutiko), žodžiams suteikiau ypatingą prasmę.

Dažniau sakyk Taip.

Štai nuo tada ir prasidėjo mano atgimimas.

— Tai pats kvailiausias dalykas, kokį tik kada nors girdėjau, — taip taktiškai, kaip tik mokėjo, pareiškė Janas. — Bala žino koks girtuoklis autobuse laido neaiškias užuominas, o tu dievagojiesi, kad jo žodžiai pakeitė tavo gyvenimą. Nesąmonės. Kodėl gi tada nesiklausai manęs, kai prikaušęs tauziju niekus?

— Todėl, kad tavo girtos šnekos apie vieną ir tą patį — kaip mudu nusiperkame priekabą ir iškeliaujame į Dorsetą.

— Na, žinoma, turėtume taip ir padaryti, tik pats pagalvok, kaip...

— Be to, tas vyrukas nebuvo girtas. Kalbėjomės apie tai, ką veikėme visą savaitę. Jis atrodė labai susidomėjęs mano pasakojimu.

— O ką tu jam papasakojai?

— Na, kad praleidžiu daug laiko namuose. Dykinėju. Anksti einu miegoti.

— Ir čia viskas?

— Beveik.

Taip ir buvo. Manau, kad tas žmogus nė pats neįtarė, kokią didžiulę reikšmę turėjo jo ištarti žodžiai. Aš greičiausiai jau stovėjau ant apsisprendimo slenksčio ir giliai širdyje jau norėjau pokyčių. Jo žodžiai viską tik pagreitino, suveikė tarsi spyris į užpakalį, po kurio sukrutau. Labai norėčiau tikrai žinoti, kad tas vyrukas — šamanas ar šiaip koks svarbus dvasininkas, specialiai pasiųstas, kad padėtų man peržengti gyvenimo slenkstį. Ir vis dėlto, nepaisant mano gerų norų, tenka susitaikyti su faktu, kad greičiausiai tai tik pats paprasčiausias žmogus, kartu važiavęs autobusu. Visai kaip bet kuris kitas vyrukas, šalia kurio kada nors prisėsite jūs. Tiktai plepus. Ir dar išmintingas.

— Man tai nelabai panašu, kad ten buvo Jėzus, — bandė suregzti išvadą Janas. — Nebent tik dėl barzdos.

— Bet niekada ir nesakiau, kad tai Jėzus! — pasipiktinau.

— Na, bet juk ir ne Buda. Tas tai būtų tiktai daug šypsojęsis. O gal dar būtų nusivedęs tave į kokį prašmatnų restoraną. Ech, kuo man patinka Buda: jis žino, kaip gerai praleisti laiką.

— Janai, paklausyk. Tai nebuvo Jėzus. Ir ne Buda. Tik paprasčiausias vyrukas autobuse.

— Tai ko taip rimtai priimi jo žodžius?

— Nes jis kalbėjo tiesą. Beje, ir tu taip pat. Ir Hana. Reikalas tas, kad jūs net nenutuokiate, kokią didžiulę tiesą atvėrėte!

— Tai ką nori pasakyti? Tik tiek, kad ketini dažniau sakyti Taip? Vargu ar tai labai jau svarbus pareiškimas.

— Ketinu sakyti Taip viskam.

— Viskam? Kaip suprasti tą viską?

— Taip ir suprasti. Nuo dabar priimu viską, ką man siūlo gyvenimas. Viskam sakau Taip.

Janas atrodė sumišęs.

— Ir kada pradėsi?

— Čia ir esmė, — pareiškiau baigdamas tuštinti bokalą ir triuškinamai žvelgdamas Janui į akis, — kad jau pradėjau.

1 „Dosono įlanka“ (Daivsons Creek) - jaunimui skirtas televizijos serialas.

2 SKYRIUS

kuriame Danielis vis labiau susižavi

Tai veikė.

O, kaip tai, po galais, veikė.

Dar nenutuokiau, kaip pavadinti, bet suvokiau, kad tai tarsi Dievo Žodis, ir man to visiškai pakako.

Buvo praėję vos dešimt minučių nuo tos akimirkos, kai vyras autobuse pasidalijo su manimi išmintingais žodžiais, o jau pasijutau pakiliai susijaudinęs. Ir dar įkvėptas. Ir dar šiek tiek uždusęs, nes tuomet, kai pasijuntu susijaudinęs ir įkvėptas, imu šuoliais lėkti laiptais ir tik paskui suvokiu, kad gyvenu ketvirtame aukšte ir tokie triukai ne mano nosiai.

Tačiau mano paraudęs veidas ir išrasojusi kakta šįkart visai nesvarbūs. Svarbiausia tai, kad tas vyrukas autobuse užgavo tikrai jautrią stygą. Ne! Dar daugiau. Jis kuo puikiausiai sustatė viską į vietas. Suprantu, kad jums mano žodžiai skamba keistai, ir net įsivaizduoju, kad visa tai gali atrodyti beprasmiška, bet tie trys žodeliai tikrai... paveikė. Paskatino. Suteikė prasmę. Atrodė, tarsi tas vyras žinojo apie mane kažką, ko nė pats nenutuokiau. Labai trikdanti mintis. Gerai, jei išaiškėja, jog tai, ko apie save nežinojote, yra tikrai puikus dalykas. Na, pavyzdžiui, tarsi sužinotumėte esąs matadoras ar išgirstumėte, kad kažkada išlaisvinote vergus, — juk būtumėte dėkingi, jei kas nors pasakytų jums tokią naujieną.

Tai, ką sužinojau iš to vyruko autobuse, buvo toli gražu ne šaunus dalykas. Tai vertė nerimauti. Supratau, kad turiu pasikeisti. Laimei, sutiktasis bendrakeleivis parodė, kaip tą daryti. Suteikė stebuklingą prašviesėjimo akimirką, ir viskas tapo aišku.

Šypsojausi. Išsišiepęs nuo ausies iki ausies žengiau per buto duris, užsikaičiau virdulį vandens ir pasiėmiau puodelį. Jei būčiau nors kiek moteriškesnis vyras, drįstu teigti, būčiau dar šokęs apsitvarkyti. Vis dėlto įtariu, kad esu moteriškas proto ribose. Sprendžiu iš to, jog pirmiausiai užsikaičiau vandens. Tikras vyras būtų pirmiausia paėmęs puodelį.

Blaškiausi po virtuvę dar ir dar kartą mintyse perkratydamas šio vakaro įvykius ir staiga, visai prieš pat spragtelint virdulio jungikliui, supratau.

Pamačiau.

Ne, ne aplinkui mane esančius daiktus...

Pamačiau, ką dariau ne taip.

Ir kaip galėčiau tą pakeisti.

Pamačiau, koks iš tiesų turėtų būti mano gyvenimas.

Jutau, kad pokyčiai čia pat. Vis dėlto kartais, norėdami pažvelgti į ateitį, turime atsisukti atgal. Taigi pasiėmiau dienoraštį. Nepaisant to, jog tikėjausi rasiąs tenai atsakymus, peržvelgęs dienoraštį stipriai susijaudinau.

Nieko. Neradau jame ničnieko.

Absoliučiai.

Nieko, išskyrus praleistas progas. Tuščia vieta. Išbraukti iš gyvenimo įvykiai, vietos, kuriose nebuvau, žodžiai, kurių nepasakiau arba jei ir pasakiau, tai tik norėdamas išsisukti. Vieni išsisukinėjimai. Melo pievos ir laukai.

Praleidau gimtadienius. Praleidau pasisėdėjimus lauke. Praleidau įvairiausius vakarėlius. Praleidau pietus su draugais. Praleidau vakarus aludėse ir net Tomo bernvakarį. Dieve, Tomo bernvakaris! Lažinuosi, kad šio vakarėlio pokštai bus įtraukti į tautosaką. Nė neabejoju, kad susirinkę draugeliai mėlynai nudažė Tomui kiaušius ir antrankiais prirakino jį vagone restorane. Staiga užsimaniau iškrėsti panašią kvailystę. Užsimaniau mėlyna spalva dažyti vyrams kiaušius, o paskui prirakinti juos vagone restorane!

Ir ne tik tai... Užsimaniau daryti visus tuos dalykus, kuriuos praleidau. Nenumaldomai užsinorėjau atsukti laikrodį atgal ir garsiai sušukti Taip viskam, ką anksčiau murmėdamas atmečiau. Ne tik svarbiems pobūviams ar įsimintinoms datoms, ar įspūdingiems vakarėliams... bet ir smulkmenoms. Paprastiems kasdieniams dalykams. Būtent šiokiadienių džiaugsmams, kurie kartais reiškia tiek daug.

Vis varčiau ir varčiau dienoraštį. Hana buvo teisi. Janas taip pat. Visi buvo teisūs, išskyrus mane. Versdamas puslapius ir peržvelgdamas praslinkusius mėnesius, su siaubu suvokiau, kad didžiausias džiaugsmas buvo apėmęs tada, kai nuėjau į parduotuvę PC World nusipirkti naujos spausdintuvo kasetės. Staiga suvokiau, kad šito žmogui tikrai neužtenka. Na, gal labai pasistengęs galėčiau iš to įvykio suskelti kokį anekdotą, bet kažin ar jis būtų vertas ateity papasakoti vaikaičiams.

Palaukite, kokiems vaikaičiams? Man jau dvidešimt šešeri, o apie jokius vaikaičius dar nė menkiausios užuominos. Tai kam seksiu pasakas ir porinsiu istorijas apie nereikšmingus nuotykius parduotuvėje PC World? Tuomet galvojau, kad tokiomis spausdintuvų kasetėmis nebeprekiaujama, o galų gale pasirodė, kad man reikalingą kasetę dar galima gauti.

Ir iš kur aš imsiu vaikaičių? Kas man juos pagimdys? Na, suprantu, kad mano vaikai. Bet iš kur aš gausiu vaikų? Gali būti, kad jau pražiopsojau savo svajonių moterį. Gali būti, kad visą tą laiką, kol kiurksojau namuose, toji moteris laukė manęs, o paskui jai paprasčiausiai nusibodo ir patraukė kitur. Gal būtent tą naktį, kai vaikinai mėlynai dažė Tomio kiaušius, mano moteris dirbo vagone restorane. Nes jos tikrai nebuvo parduotuvėje PC World!

Pakili nuotaika pavirto baime. Kas gali žinoti, ką iš tiesų praleidau gyvenime? Dabar niekada nebesužinosiu, kas galėjo nutikti, ką galėjau sutikti, ką galėjau nuveikti, kuo visa tegalėjo baigtis ir kaip galėjo susiklostyti mano gyvenimas. Ir dar draugai... Kiek draugų netekau? Kiek žmonių jau priprato prie minties, kad niekur nebesirodau ir paprasčiausiai pamiršo mane?

Niršau ant savęs. Vėjais paleidau pusę gyvenimo metų. Pusės metų nebėra. Tarsi būčiau išmetęs. Išmainiau gyvenimą į skrudintą duoną ir drybsojimą priešais televizoriaus ekraną. Viskas, kas vyko — ar veikiau jau nevyko — tame ekrane, numirguliavo blausiomis juodai, baltai, mėlynai raudonomis švieselėmis ir... išnyko. Kiekvienas atsisakymas dalyvauti dabar atrodė tarsi smūgis per veidą.

Turėjau išsikapanoti iš duobės, kurioje atsidūriau. Turėjau vėl imti gyventi, o ne tuščiai stumti dienas.

Visiškai akivaizdu, kaip tai padaryti.

Dažniau sakyk Taip.

Taip, imsiu dažniau sakyti Taip. Sakydamas Taip, išsikapstysiu iš rutinos. Vėl įžiebsiu gyvenimo meilę. Susigrąžinsiu buvusią energiją. Vėl atrasiu save, tą, kuris truputėlį apmirė tądien, kai buvo paliktas. Man tereikia nedidelio postūmio. Reikia vėl linksmintis. Pradėti gyventi visiškai kitaip. Galiu žiūrėti į gyvenimą kaip į eksperimentą. Savo paties elgesio tyrimą. Galimybių, sėkmės paieškas ir teigiamo požiūrio ugdymąsi.

Tai rimta. Tai žymiai rimčiau nei tie pakvailiojimai, kuriuos Hana vadino „kvailų berniūkščių žaidimais“, nes dabar... dabar aš kaip tik mokausi naujo gyvenimo būdo.

Mintys vijo viena kitą. Tikrai, sakydamas Taip, galiu sulaukti sėkmės. Bet kaip to pasiekti? Kaip pradėti dažniau sakyti Taip?

Nusprendžiau, kad problemą reikia spręsti greitai ir efektyviai. Jei būtų likusi tik viena gyvenimo diena, tai reikštų, jog turiu priimti viską, ką ji man pasiūlytų. Dalyvauti visur, kas tik vyktų, eiti su visais, kas tik pakviestų, leisti gyvenimui visiškai įsukti mane į įvykių verpetą. Visas dvidešimt keturias valandas nugyventi viskam sakant Taip. Leisti pasitaikiusioms progoms ištraukti mane iš užklupusios krizės.

Ėmiau ruoštis miegoti.

Viena diena. Taip. Diena. Diena, skirta nepaliaujamai sutikti su viskuo. Kas bloga gali nutikti? Vieną dieną sakyti Taip. Taip, bet kam, kas tik vyktų. Bet kam, ir viskam.

Vieną dieną būsiu Taip žmogumi.

Taip.

— Laba diena. Norėčiau kalbėti su ponu Volisu.

— Taip!

— Sveiki, pone Volisai. Skambinu iš Londono firmos Mark 1. Mes stikliname langus. Gal turėtumėte minutėlę pasikalbėti apie tai?

— Taip!

— Ar galvojote apie savo namo ar buto langus?

— Taip!

— Ar anksčiau atidėliojote dvigubų langų užsakymą, nes atbaidydavo aukštos kainos?

— Taip!

— Norėčiau paklausti, ar jus domintų galimybė sužinoti, kiek kainuotų jūsų būsto langų sandarinimas? Paskaičiuotume visiškai nemokamai.

— Taip!

— Labai gerai... Na, ką gi, galėtume pas jus atsiųsti mūsų firmos atstovą. Ar yra koks dienos metas, kuris būtų jums patogesnis?

— Taip!

— Chmmmm... ir koks tai laikas?

— O kada būtų patogiau jums?

— Gerai. Kaip antradienis? Ar būsite laisvas, pone Volisai?

— Taip. Antradienis. Taip.

— Antrą popiet?

— Taip.

— Gerai, luktelėkite, tuojau užsirašysiu... antradienis... an...

— Chmmm... Manau, turėčiau jus perspėti, kad aš jau pasikeičiau langus.

— Jūs... atleiskite nesupratau, ką jūs padarėte?

— Noriu pasakyti, kad visi mano buto langai pakeisti — jie jau dvigubi ir sandarūs.

— Gerai... atsiprašau... gal aš tada nebe...

— Noriu pasakyti, kad nepaisant to, jog mano buto langai naujutėliai, jūs neturėtumėte atmesti progos apsilankyti pas mane. Žinote, kad gyvenime reikia priimti visus iššūkius? Patys geriausi dalykai nutinka tada, kai sakome Taip. Būtent tai man pasakė toks vyrukas autobuse. Dabar tą puikiai suprantu.

— Gerai, bet nesuprantu... kodėl jūs norėjote, kad paskaičiuotume kainą?

— Kaip sakote?

— Kodėl jūs norėjote, kad paskaičiuotume langų keitimo kainą, jeigu jūsų buto langai naujutėliai?

— Na, jūs paklausėte ir...

— Žinote, man atrodo, kad veltui švaistome laiką, pone Volisai...

— Aš tik pagalvojau, kad būtų visai šaunu. Galbūt atvažiavę įvertintumėte mano buto langų kokybę. Galėtume išgerti arbatos. O kainas, jei tik norite, galima paskaičiuoti.

— Manyčiau, metas baigti pokalbį, pone Volisai.

— Taip.

Štai taip prasidėjo mano eksperimentas su Taip. Nevykęs pokalbis telefonu su vadybininku, išsigandusiu mano troškimo padiskutuoti apie langų sandarinimą ir keitimą.

Pabudęs vos prieš kelias minutes, vypsodamas gulėjau lovoje, o galvoje dūzgė ir sukosi mintys. Ką daryti? Kur eiti? Nuo ko ir kaip turėčiau pradėti?

Bet juk ne man spręsti. Ne mes čia šeimininkai. Reikia stebėti, kas toliau bus. Turiu atsiduoti įvykių tėkmei. Atsikėlęs įsijungiau kompiuterį, tikėdamasis, kad šis mane užvers pasiūlymais, kuriuos dar vakar nemąstydamas atmetinėjau. Pašto dėžutėje radau kelis elektroninius laiškus. Peržvelgiau.

Vienas laiškas — nuo Hanos. Klausia, ar galėtume susitikti pasikalbėti. Taip.

Kitas — nuo mano gero draugo Vego. Gal norėčiau kada nors pasėdėti prie alaus bokalo? Taip.

Dar vienas laiškas. Siuntėjas nežinomas. Ar norėčiau pasididinti penį?

Taip... palaukite... Kas čia dabar?

Ar pageidautumėte didesnio penio? Naujoji Penis Patch Technology penio didinimo įranga tūkstančiams vyrų gali...

Oi, čiagi spamas, šiukšlė. Ačiū Dievui. Geriau jau elektroninė šiukšlė, nei toks pasiūlymas iš buvusios merginos. Pelės žymeklis grėsmingai kabojo virš mygtuko Ištrinti: praeityje gauti tūkstančiai tokių laiškų suformavo įprotį, bet staiga supratau, kad tai jau būtų neteisinga. Nebe tas žaidimas. Nebe tas požiūris.

Taigi ir šiam pasiūlymui pasakiau Taip. Nusijuokęs paspaudžiau laiške esančią nuorodą, nurodžiau kreditinės kortelės duomenis ir užsisakiau penio didinimo įrangą Amazing Penis Patch. Na, juk nepakenks? Nebent neteisingai suprasčiau instrukcijas.

Pripylęs virdulį vandens ėmiau žvalgytis po spintelę — gal rasiu ką užkąsti. Radau nedidelę dėžutę šokoladinių javainių. Buvau juos jau pamiršęs, tad labai apsidžiaugiau.

Tikėdamasis, kad vos prieš penkias minutes parašęs Hanai ir Vegui jau rasiu jų atsakymus ir pasiūlymus, kur bei kada susitikti, grįžau prie kompiuterio. Naujų laiškų nebuvo. Nusprendžiau imtis reikalo pats. Sėdęs prie kompiuterio ėmiau kurti laišką. Baigęs išsiunčiau jo kopijas visiems, kuriuos jaučiausi apleidęs, atstūmęs. Visiems, kuriems sakiau Ne ir kurių jau senokai nemačiau.

Štai ką parašiau:

Kam: Draugams

Nuo: Denis

Tema: Aš, jūs ir mes

Sveiki visi!

Paklausykite, ką pasakysiu. Tai per daug užsitęsė. Aš kaltas, tad labai atsiprašau. Tačiau aš pasikeičiau. Daugiau nebebūsiu toks kaip anksčiau. Taigi jei vis dar norite susitikti... praneškite apie tai.

Jūsų draugas (tikiuosi)

Denis

Jutau keistą palengvėjimą — tarsi atlikęs išpažintį. Bet vis dar negalėjau nurimti. Paskambinau Hanai.

— Sveika, Hana. Čia Denis.

— Sveikas, Deni. Gavai mano laišką?

— Taip. Ir, beje, labai mielai susitikčiau su tavimi paplepėti.

— Gerai... galėtume išgerti kavos kur nors mieste. Šiandien?

— Taip.

— Apie ketvirtą?

— Puiku.

— Lauksiu tavęs prie Kovent Gardeno metro stoties. Tinka?

— Taip, kuo puikiausiai. Susitiksime ten.

Puikumėlis! Buvo visiškai nesunku! Ką tik sėkmingai susitariau pasimatyti su buvusia mergina. Jei egzistuotų toks dalykas kaip pagyvenusių skautų organizacija, tai tikriausiai būčiau gavęs ženkliuką.

Paskui paskambinau Vegui.

— Vegas! Veglas! Vegamamas!

Gaila, bet ne aš taip pasakiau. Šitaip kartais atsiliepia į telefoninius skambučius pats Vegas.

— Ei, Vegai... gavau tavo laišką. Tikrai būtų smagu kada išlenkti bokaliuką alaus. Kada ir kur norėtumei?

— O, geras... o jeigu taip... šiandien?

— Taip.

O, kad tik nepapulčiau. Pradėjau suvokti, kad aklai viskam sakydamas Taip, galiu prisidaryti bėdos. Kažin, ką turėčiau daryti, jei Vegas pasiūlytų susitikti ketvirtą popiet Kovent Gardeno stotelėje?

— Ką manai, jei susitiktume apie septintą Horse and Groom aludėje?

Ačiū Dievui, Vegas šaunus vyras.

— Sutarta, — pasakiau.

Viskas sekėsi labai gerai. Tikrai, labai gerai.

Dienos planai aiškūs, tad ramiausiai patraukiau į parduotuvėlę ant gatvės kampo nusipirkti pieno ir vieną kitą laikraštį. Beveik buvau pradėjęs jaustis nauju žmogumi. Gal būtent todėl nusipirkau visą stiklainį natūralaus jogurto ir šviežiai spaustų apelsinų sulčių. Mane apėmė tas pats jausmas, kurio genamas susimąstydavau, kad reikėtų pradėti treniruotis sporto salėje, įsigyti šunį, kurį vedžiočiau pasivaikščioti, ir iš viso imtis visų tų dalykų, kuriuos daro vaikinai iš katalogų. Jau kuris laikas toks jausmas buvo mane apleidęs.

Grįžęs namo užsiplikiau arbatos ir prisėdau paskaityti laikraščio. Pažvelgiau į laikrodį. Vidurdienis. Teliko keturios valandžiukės, kol turėsiu išeiti. Galiu atsipūsti.

Bėda ta, kad atsipūsti visiškai nenorėjau. Norėjau veiksmo. Norėjau kuo daugiau sakyti Taip. Bet dar viskas prieš akis.

Pradėjau vartyti Guardian, bet tik erzinau pats save. Teko pasiimti kitą laikraštį — Sun. Labai norėčiau priklausyti tipui tų žmonių, kurie pirmiausiai perskaito Guardian, o tik tada imasi Sun, tačiau net vaikystėje pirmiausiai sušlamšdavau šokoladinius putėsius ir tik tada imdavausi kokio sveikesnio maisto.

Labai smagiai perskaičiau straipsnelį apie jaunuolį iš Škotijos, kuris per audrą bandė paleisti aitvarą ir vos ne kilometrą skrido, pakeltas vėjo gūsio. Atvertęs kitą puslapį, viršuje pamačiau nediduką skelbimą:

AR ESATE KĄ NORS IŠRADĘS?

Net nušvitau. Ne, kaip bežiūrėsi, nesu nieko išradęs. Visiškai nieko. Tačiau šis mažutėlis skelbimas atveria puikias galimybes. Tai proga pabandyti šį tą naujo. Galiu ką nors išrasti! Galbūt kaip tik dėl šito ir gyvenu šioje žemėje! Aš — išradėjas!

Išsiplėšiau skelbimą ir dar kartą perskaičiau. Skelbimą įdėjo Amerikos patentų ir prekės ženklų institutas, siūlantis pagalbą naujai iškeptiems išradėjams, norintiems išleisti kūrinius į gyvenimą. Štai! Tiesiai į dešimtuką! Tereikia paskambinti į institutą ir užsisakyti informacinį paketą. Po penkių minučių, kai šitai jau buvo padaryta ir nebeliko jokių abejonių, kad informacinis paketas keliauja pas mane, galėjau atsipūsti.

Perskaitęs Sun, ėmiausi Guardian, bet nelaimingas laikraštis vėl prigulė ant stalo — nusprendžiau vykti į miestą kiek anksčiau nei planavau.

Pakeliui juk galiu nusipirkti dar vieną laikraštį — Mirror.

Diena buvo saulėta, net pagalvojau, kad miestas visiškai kitoks.

Londonas atrodė toks skaistus ir spalvingas. Ir kelionė pėstute iki metro stoties neprailgo — pro kurtinančiai griaudėjančias metro arkas vingiavau pustuštėmis gatvelėmis, myniau prasikalusiais žolės kuokštais ir spjūvių balutėmis numargintus šaligatvius — atrodė savotiškai gražu.

Užrietęs nosį keliavau iš Lesterio aikštės į Kovent Gardeną — didžiavausi esąs Londono gyventojas. Nuo tos akimirkos, kai uždariau buto duris, dar nepasitaikė jokia proga pasakyti Taip, tačiau viena galimybė kaip tik tykojo už kampo.

— Prašyčiau puodelį arbatos, — kreipiausi į kavinės padavėją.

— Su cukrumi? — paklausė tas.

— Ne, ačiū.

— Penkiasdešimt pensų. Štai, prašau, jūsų arbata, — pratarė vyrukas statydamas prieš mane plastikinį puodelį su arbata.

Pasiėmęs grąžą suvokiau, kad padariau didžiulę klaidą. Klaidą, kurią galima suprasti ir atleisti — juk jau dvidešimt metų geriu arbatą be cukraus.

— Atsiprašau, jūs klausėte manęs, ar dėti į arbatą cukraus...

— Taip, klausiau. Jūs sakėte, jog nedėti.

— Žinau. Tik... gal galėtumėte paklausti dar kartą? — pastūmiau puodelį arčiau padavėjo.

— Ką?

— Gal galėtumėte manęs paklausti dar kartą, ar norėčiau cukraus?

Vyrukas truputėlį susiraukė, bet pakluso. Paėmęs puodelį, paklausė:

— Cukraus?

Atsikrenkščiau.

— Taip.

— Kiek?

Dabar atėjo mano eilė susiraukti.

— Nežinau. Niekada negėriau arbatos su cukrumi.

Dabar jau susiraukėme mudu abu.

— Tiesiog įdėkite tiek, kiek paprastai dedama, — gūžtelėjau pečiais.

Vyrukas, nenuleisdamas nuo manęs akių, lėtai ir atsargiai į mano mažutėlį puodeliuką arbatos įdėjo tris kupinus šaukštelius cukraus.

— Gerai? — pasidomėjo.

— Taip, — patikinau jį. — Ačiū.

Taip, suprantu, kad šiuolaikinės literatūros gausoje šis trumpas epizodas apie cukrų arbatoje toli gražu nepretenduoja į jokias aukštumas. Įsivaizduoju, kad beveik pusė skaitytojų mieliau perverstų kelis puslapius atgal ir dar kartą perskaitytų apie tai, kaip lankiausi parduotuvėje PC World. Vis dėlto man šis pasakojimas apie cukrų labai svarbus. Supraskite: juk geriu arbatą jau seniai. Daug arbatos. Ir tai buvo pirmas kartas, kai sąmoningai paprašiau arbatos su cukrumi. Šis įvykis man tikrai daug reiškė — netgi tai, kad esu nusiteikęs pakeisti kasdienius dalykus, įpročius. Šis atradimas mane labai nudžiugino.

Išėjęs iš kavinukės su saldžiausios arbatos puodeliu rankoje patraukiau prie Kovent Gardeno. Stabtelėjau tiktai pasižiūrėti, kaip žongliruotojui pametus kamuoliuką, vienas mažas vaikiukas vos su juo nepabėgo. Susidomėjęs spoksojau, kuo tai baigsis, kai prie manęs pripuolė moteris:

— Atleiskite, pone, ar turite kelias laisvas minutes?

— Taip, — atsakiau džiūgaudamas visa širdimi.

Atsisukęs pamačiau nedidukę moterėlę garbanotais raudonais plaukais ir skaisčiai žaliu seilinuku po kaklu. Rankose nešėsi segtuvą, o energija jai, rodės, liejasi per kraštus.

— Puiku! Gal galėčiau trumpai pristatyti jums programą Įsivaikink senutį?

Po dešimties minučių mes vis dar smagiai ir išsamiai diskutavome apie pagyvenusių žmonių problemas. Sutikau dalyvauti projekte ir imtis globoti senutę ir dar pasirašiau sutikimą kas mėnesį nuo uždarbio kelis svarus pervesti neturtingų senukų globai. Taip nutiko tikriausiai dėlto, kad visus savo sakinius mano pašnekovė pradėdavo: „Gal jus domina..?“, o man telikdavo pritarti. Taip. Kartojau ir kartojau. Nesijaudinau, juk galų gale mano dėka viena kita senutė galės nors kurį laiką nesirūpinti, iš kur išpešti pinigų. Atsisveikinęs su raudonplauke energingąja moterėle, patraukiau metro stoties link. Jau greitai turėsiu susitikti su Hana, o dar norėjau pasižvalgyti po parduotuves. Tik staiga mano dešinėje suskambo balsas:

— Atleiskite, pone, ar galėčiau jus sutrukdyti?

Nė neabejojau, kad tuos žodžius jau girdėjau. Ir netgi visiškai neseniai.

Atsisukau. Šalia stovėjo aukštas ilganosis vyras su žaliu seilinuku. Ant seilinuko puikavosi užrašas: Įsivaikink senuką.

— Taip, bet...

— Puiku! Gal galėčiau jums trumpai pristatyti projektą, kurį vykdome norėdami padėti pagyvenusiems žmonėms?

Būtent tai jis ir padarė.

— Tai tu vėluoji, nes...

— Įsivaikinau kelias senutes.

— Kažko panašaus ir turėjau tikėtis, — suburbėjo Hana mums beeinant prie artimiausios kavinukės. — Juk dabar dauguma žmonių ir vėluoja būtent dėl šios priežasties. Na, nesvarbu. Vis tiek labai smagu tave matyti. Juk praėjo tiek laiko.

Nuo tada, kai išsiskyrėme — čia aš taip gražiai vadinu, užuot sakęs „kai ji mane metė“ — mudu su Hana likome geri draugai. Iš pradžių kas savaitę papietaudavome, kartais trumpam prisėsdavome išlenkti kokį stiklą gėrimo, tačiau kuo toliau, tuo mažiau matydavomės. Viskas čia suprantama. Juk galų gale Hana užsiėmusi — lipo karjeros laiptais, o aš, žinoma, irgi neleidau laiko vėjais — valgiau skrudintą duoną.

— Kaip laikosi Liza? — paklausė Hana. Nebegalėjau sulaikyti šypsenos.

Po mudviejų išsiskyrimo nei Hana, nei aš neturėjome jokių artimų santykių. Aš susipažinau su mergina, vardu Liza. Fantastiška (o gal ir pasakiška) mergina. Tačiau ji, žinoma, išvyko. Ne todėl, kad mudu išsiskyrėme, ne. Praėjus vos dešimčiai dienų nuo mūsų susitikimo merginai teko išvykti — grįžti atgal į Australiją. Toli, ten, kur labai sunku nukakti. Mudu vis dar susirašinėjome elektroniniu paštu, netgi kartą kalbėjomės telefonu, tačiau abu žinome, kad net ir abipusė simpatija nieko negali pakeisti — situacija beviltiška.

— Tau patiko Liza, ar ne? — paklausė Hana.

— Taip, — pritariau. — Ji šauni.

Hana taip pat buvo šauni mergina. Ir dar šaunesnė kaip buvusioji mergina. Ji taip palaikė mane, kai teko skirtis su Liza. O dar maloniau tai, kad man neteko nė karto jos guosti. Po kiekvieno išsiskyrimo tam tikrą laiką nuoširdžiai viliamės, kad buvęs draugas ar draugė taip kankinsis ir ilgėsis mūsų, jog beveik užsidarys artimiausiame vienuolyne... Hanai nebuvo taip blogai, kad reikėtų šitaip pasielgti, tačiau pavyduliauti man nesuteikė jokios progos.

— Žinau, kad tarp judviejų su Liza nieko rimta ir nebuvo, — kalbėjo Hana. — Bet juk būtumei norėjęs? Taip?

— Na... — numykiau, — taip.

Man pasirodė labai gražu, kad Hana taip rūpinasi.

— O tu ir aš jau kuris laikas nesame kartu...

— Taip... Manau, kad ne kartu.

Staiga pagalvojau, kad Hana kažkur lenkia. Čia ne šiaip draugiškas susirūpinimas mano santykiais. Tiesą sakant, jau neabejojau, kad ji tuojau kažką pareikš, nes nežiūrėdama man į akis žaidė servetėle (jei kada nors tektų pietauti su Hana, saugokitės tokio ženklo, nes tai gali reikšti, kad desertą jau valgysite atskirai). Bet kas gi jai neduoda ramybės?

— Žinau, kad neturėčiau tavęs, Deni, to klausti... bet supranti... mes jau kuris laikas kaip išsiskyrę ir... jausčiausi daug geriau, jei tai pasakyčiau dabar, na, žinai, kol neišgirdai iš kieno nors kito...

Oi. O, Dievulėli. Staiga man nušvito akyse. Hana nori paprašyti, kad mudu vėl draugautume!

— Ir... na, kas čia dabar, tai kvaila. Ko aš taip nervinuosi, kalbėdama apie tai...

Tikrai. Ji tuojau tai pasakys! Paprašys, kad mudu vėl būtume drauge! Ką jai atsakysiu? Kaip jaustis?

— Žinau, ką tu atsakysi, tačiau labai norėčiau tai išgirsti iš tavo lūpų...

Jos akys spindi tokia meile... Na, taip, ta meilė gana gerai paslėpta, bet turbūt dėl to jai taip patinku — niekada neabejoju, jog ji mane myli.

— ...Norėčiau, kad atsakytumei tai, ką galvoji, nuoširdžiai...

Dieve, kaip jai turėtų būti sunku... Suprasti, kad būdama jauna ir nepatyrusi padarė didžiausią gyvenimo klaidą, maldauti manęs, kad grįžčiau pas ją... Turiu būti labai švelnus ir rūpestingas...

— Viskas gerai, Hana, — patikinau merginą. — Galime kalbėtis apie viską.

Ji suspaudė man ranką.

— Ar tu neprieštarautum, — pagaliau pasiryžo pasakyti, — jei imčiau su kuo nors susitikinėti?

Oho.

— Na štai. Pasakiau, — Hana nusišypsojusi atsilošė.

Nežinojau net ką besakyti. Ji susipažino su kažkuo. O, Jėzau...

Ką turėčiau tokiu atveju kalbėti? Be abejo, turėčiau nusišypsoti ir ją pagirti. O, Dieve... Ji prašo mano palaiminimo. Mergina, su kuria praleidau trejus metus, ta pati mergina, kuri mane metė, prašo mano palaiminimo... Tai štai kaip! Pasaulio pabaiga!

Su kuo ji susipažino? Ar jų santykiai toli pažengę? O, ne... Hana jau susižadėjusi... O gal dar ne? O gal ji jau laukiasi vaikelio? Tikriausiai tas vyrukas nuostabus. Gal net baronas ar šiaip koks kilmingasis! Lažinuosi, kad jis milijonierius! Visada sakydavau, kad Hana susiras milijonierių. Prašmatnų vyruką, žarstantį milijonus, gyvenantį pilyje. Tokį, kuris gavęs pasiūlymą pasiilginti penį su Amazing Penis Patch tik nusijuoktų, tarsi tai būtų kvailiausias pasaulyje dalykas. Nekenčiau jo. Bjaurybė.

— Deni, — išgirdau Hanos balsą. — Apie ką galvoji?

Teko grįžti į realybę.

— Paprasčiausiai svarsčiau, ar tas laimingasis kilmingas. Gal baronas?

Hana nusišypsojo.

— Ne, ne baronas.

Gal atrodo keistai, tačiau man kaip akmuo nuo širdies nusirito.

— Tačiau jis man patinka. Šiek tiek primena tave. Tik mažiau... dirba.

— Aaaa... štai kaip...

— Suprantu, suprantu. Tavęs tai nejaudina... Žinoma.

Taip ir buvo. Nė kiek nenorėjau apie tai kalbėtis. Iš tiesų — kuo daugiau Hana pasakojo apie jį, tuo mažiau jaudinausi. Juk ką tik pradėjau laikytis naujos gyvenimo filosofijos ir viskam sakyti Taip, o tai, ką sako Hana, yra vienas puikiausių dalykų, koks tik galėjo nutikti. Tai labai reikšminga. Tai ne šiaip sau. Metas baigti visa, kas sena, ir pradėti naują gyvenimo etapą.

— Deni? Tu beveik nekalbi, — Hana atrodė susirūpinusi. — Tu neprieštarauji, kad susitikinėčiau su kitu vaikinu?

Jau ketinau papurtyti galvą ir nusišypsojęs pasakyti jai, kad tai pats geriausias dalykas pasaulyje. „Pirmyn, užkariauk to vyruko širdį...“ — norėjau pasakyti, bet...

Bet staiga suvokiau, kaip ji uždavė klausimą, ir net pilvą susuko iš susijaudinimo.

— Ko klausei? — pabandžiau laimėti šiek tiek laiko, bet jau buvo vėlu.

— Klausiau, ar neprieštarausi, jei imsiu su kuo nors susitikinėti.

Hana meiliai nusišypsojo, tačiau šypsena greitai išblėso.

— Taip.

Mergina prisimerkė.

— Kas taip?

— Taip tam, ką tu ką tik pasakei.

— Taip, prieštarauji, ar taip, neprieštarauji?

Truputį išsigandęs susimąsčiau.

— Taip.

Hana net išsižiojo.

— Taip, tu prieštarauji? Tu nenori, kad aš turėčiau naują vaikiną?

O, Dieve, pati prisiprašė...

— Taip.

Tapo visiškai aišku, kad šitaip sakydamas elgiuosi kvailai. O tai, jog Hana vis kartojo tą patį klausimą, o aš vis kaip papūga sakiau Taip, reikalo nė kiek nepataisė.

Mergina atrodė sutrikusi. Visiškai pasimetusi.

— Pribloškei mane, — sumurmėjo, tik patvirtindama mano nuogąstavimus.

— Supranti, tiktai bandau žiūrėti į viską teigiamai, — mėginau teisintis.

— Bet tavo žodžiuose nieko teigiamo! Tu viską atmeti! Visiškai paneigi! Kaip gali šitaip sakyti? Kaip gali prieštarauti mano naujai draugystei? Juk aš taip ramiai priėmiau tavo santykius su Liza!

— Matai... tai priklauso nuo to, kaip tu manęs paklausei... Jei būtumei paklaususi: „Ar pritari tam, kad imčiau susitikinėti su tuo vaikinu?“, tuomet tikrų tikriausiai būčiau atsakęs Taip...

— Ak, tai, vadinasi, turiu prašyti tavo malonės, taip? Nagi, nagi... Čia kas? Valdžios demonstravimas? Turiu gauti tavo leidimą prieš pradėdama susitikinėti? Ar tu tai norėjai pasakyti, Deni?

— Hana, prašau baigti klausinėti...

— Man nereikia tavo leidimo niekam! Įsikalk tai į makaulę! Supratai?

O, valio! Aš išgelbėtas!

— Taip! Taip, suprantu!

— Ir tu pritari?

— Taip, visiškai pritariu!

— Gerai. Tada klausiu dar kartą, — šiek tiek nusiramino Hana, — ar prieštarauji, kad susitikinėčiau su tuo vyruku?

Giliai įkvėpiau...

— Taip.

Būsiu atviras. Susitikimas su Hana praėjo ne visai taip sklandžiai, kaip tikėjausi. Įsivaizdavau, kad pagyvenę skautai, jei tik tokie būtų, pareikalautų atiduoti prieš tai užsitarnautą ženkliuką. Vis dėlto be jokių abejonių būčiau laimėjęs pirmąją vietą, jei tik kas būtų sugalvojęs įsteigti apdovanojimą už Labiausiai supykdytą Britanijos merginą.

Pradėjau svarstyti, ar tik nederėtų peržiūrėti veiksmų plano, nes ėmė atrodyti, kad į visus klausimus atsakinėdamas Taip tik prisivirsiu košės. Ir dar — suvokiau, kad niekam nepasakodamas apie tai, ką sumaniau, taip pat pridarysiu bėdų — gal ne tokių didelių, kaip pasakęs tai, ko nereikėtų, bet vis dėlto...

Pajutau, kad visai neblogai būtų ko nors išgerti.

Paskambinau Vegui.

— Klausyk, ką manai, jei susitiktume anksčiau?

— Kada? — paklausė draugas.

— Valanda anksčiau, gerai?

— Gerai. Iki. Susitinkame ten pat.

— Tai ką, — pareiškė Vegas dunkstelėdamas bokalu į stalą, — vėluoji?

— Atsiprašau, — šiek tiek uždususiu balsu išlemenau sėsdamasis.

Į susitikimą su Vegu pavėlavau dvidešimt minučių, nes vos išlipusį iš metro traukinio mane pakalbino ant laiptelių sėdėjęs vyras. Jis paprašė paaukoti kelis pinigėlius, jei tik turiu kišenėje besivoliojančių smulkių. Pasakęs Taip, atidaviau vargetai visus smulkius. Praėjus vos penkioms minutėms, pinigų paprašė dar vienas seniokas. Visus variokus buvau atidavęs anam pirmajam, tad turėjau eiti iki bankomato, išsiimti truputį grynųjų, paskui parduotuvėje ką nors nusipirkti, kad gavęs grąžos, kurią galėčiau pavadinti smulkiais, atiduočiau ją tam antram elgetai. Kai jau atsikračiau šio reikalo, vėl kaktomuša susidūriau su pirmuoju sutiktu vyriškiu, o tas, nepažinęs manęs, paprašė paaukoti keletą pinigėlių.

Vegas dėbtelėjo į mane.

— Kodėl tiesiog nepasakei Ne?

Geras klausimas. Pabandžiau pakeisti temą.

— Gražus kaklaraištis.

— Deni, aš be kaklaraiščio...

Įsitvyrojo nemaloni tyla.

— Tai ar tu man užsakei alaus? — paklausiau.

— Taip, — pasakė Vegas. — Bet aš jį jau išgėriau.

— Oho...

— Dabar tavo eilė užsakyti.

— Gerai.

Nuėjau alaus.

Sėdėdami Horse and Groom aludės kampe mudu su Vegu tyliai gurkšnojome alų. Su šiuo vyruku mudu artimai draugavome — abiem patiko stalo futbolas ir intelektualūs pokalbiai. Sutikau Vegą prieš keletą metų pažįstamų vestuvėse, ir nuo tada tapome neperskiriamais draugais. Šį bei tą jau buvome spėję aptarti. Pirmiausia, žinoma, besiskleidžiančią Vego muzikinę karjerą. Draugas ketino išvykti į Vokietiją — ten turėjo atlikti kažin kokius techniškai sudėtingus įrašus su vaikinų grupe Busted. Iš tos pačios šalies buvo ką tik ir sugrįžęs — koncertavo su grupe Right Said Fred (tiktai dėl neaiškių priežasčių vis pamiršdavo žmonėms apie tai užsiminti). Be to dar pasidalijome keliomis keistomis mintimis apie gyvenimą. Pirmiausia Vegas įrodinėjo tikįs, kad jo šukuosena — mullet, arba tiesiog ežiukas su uodega — vieną dieną bus laikoma stiliaus viršūne, jam tereikia išlaukti. Kitas dalykas: pasirodė, kad mano draugas kuo nuoširdžiausiai tiki, jog vieną dieną vyrai taip pat sėkmingai gimdys vaikus, nors ir dabartinė vaikų atėjimo į pasaulį schema veikia kuo puikiausiai. Ne, tikriausiai mėginti pasakoti Vegui apie problemas su Hana nebuvo labai tinkamas pasirinkimas...

— Žinai, ką turėtum įsikalti galvon, Deni, — postringavo draugas, — tu akivaizdžiai negali pamiršti buvusių santykių. Tau jau beveik buvo pavykę su ta mergina, Liza, bet galop vis tiek nieko neišėjo. Užtat ir pyksti ant Hanos, kad ji ėmė tvarkytis asmeninį gyvenimą. Ar aš teisingai kalbu?

Deja, Vegas nė per nago juodymą nepriartėjo prie tiesos. Bet pagal visas žaidimo taisykles pritardamas linkčiojau galvą. Draugą tai labai nudžiugino.

— Aš teisus! — didžiuodamasis pasigyrė. — Na, argi aš ne šaunuolis?

— Taip, — pritariau dar kartą linktelėjęs galvą.

— Iš tiesų giliai širdyje tu labai išgyveni dėl Lizos, — toliau dėstė Vegas. — Tuoj tau atskleisiu...

Bet kaip tik toje vietoje paskendau apmąstymuose...

Gali skambėti banaliai, tačiau įsimylėjau Lizą kaip tik tuo metu, kai ji išsitraukusi iš piniginės parodė man didžiulės krevetės nuotrauką.

— Tai mano mėgstamiausia, — pareiškė mergina. — Tik pažiūrėk, kokio dydžio.

Buvo antra Kalėdų diena, ir mes su bendrais draugais sėdėjome nedidelėje aludėje Brik Leino gatvėje.

— Tikrai, atrodo labai įspūdingo dydžio krevetė, — pritariau.

— Parodyk jam dar tą kitą nuotrauką, — prabilo Ronas, tas pats, kuris mus visus ir sukvietė. — Tą, su dideliu kiaušiniu.

— Oi, Deniui bus neįdomu, — numykė Liza. — Ten tik didelis kiaušinis, ir tiek.

Tačiau man buvo įdomu. Tikrai, labai norėjau pamatyti didelio kiaušinio nuotrauką.

Taigi Liza pasiraususi krepšyje ištraukė jos pačios darytą didžiulio kiaušinio nuotrauką.

— To kiaušinio ten jau nebėra, — apgailestavo Liza. — Jis visą laiką buvo Gilonge, visai netoli mano gimtųjų vietų, tik protestuotojai jį iš ten nurito.

Pažvelgiau į didįjį kiaušinį. Beveik toks pat didžiulis kaip krevetė, tik labiau kiaušiniškas, o ne krevetiškas. Na, tai akivaizdu.

— Tu turbūt galvoji, kad šiek tiek keistoka nešiotis krepšyje didžiulių krevečių ir kiaušinių nuotraukas, — klausiamai sužiuro Liza.

Bet aš taip nemaniau. Atvirkščiai — galvojau, kad tai šauniausias dalykas pasaulyje.

— Štai todėl tu niekada ir nevedei. Bent jau jokios man žinomos moters...

— Atsiprašau, ką tu pasakei?

— Ar tu klauseisi, ką aš kalbėjau?

— Taip.

— Tai ką tau pasakojau?

Neturėjau nė menkiausio supratimo.

— Kažką apie moteris?

Vegas tik caktelėjo liežuviu ir pakėlė antakius.

— Atsiprašau... — sulemenau. — Aš tik... na, supranti... užsisvajojau apie Lizą.

— Aišku, — nuramino draugas. — Nieko tokio.

— Tikriausiai po šiandieninio pokalbio su Hana užplūdo prisiminimai. Žinai, Vegai, aš tarsi kryžkelėje. Jaučiu tai. Keičiuosi, ir tai labai gerai. Kai Liza išvyko, tai buvo tik dar viena priežastis lindėti namuose ir liūdėti. Mergina mane metė, nauja, fantastiška meilė išvažiavo... Neliko jokių vilčių net normaliai nueiti į pasimatymą.

— Žinai, jei jau taip, tai merginos tave mes, tau net nespėjus su jomis susipažinti, — pareiškė Vegas. Tikras draugas... — Jos jau dabar tave meta — visoje šalyje šimtai merginų palieka tave stypsoti viduryje miesto, net nesivargindamos tau apie tai pranešti. Jos gal netgi neatiduoda tavo mėgstamiausių kompaktinių plokštelių ir dar apšneka tave draugams, kurių nė nežinojai turįs.

— Labai ačiū, paguodei...

Vego veide švytėjo palaikanti šypsena — tiesiog sakyte sakė, jog viskas bus gerai. Vyrukas buvo puikiausios nuotaikos, tad mudu gėrėme, juokėmės, o paskui vėl gėrėme. Kadangi Vegas vis paklausdavo: „Gal dar vieną bokalą?“, man telikdavo pritarti. Taip.

Ir sulig kiekvienu gurkšniu alaus jaučiausi vis geriau ir geriau.

— Tai... gal turi dar kokių nors didelių dalykų nuotraukų? — paklausiau Lizos, kai išėję iš aludės ėjome Brik Leino gatve. — Ar tiktai krevečių ir kiaušinių?

— Su savimi neturiu, — atsakė Liza, — bet jei nori, galėsiu tau kelias parodyti vėliau. Dar turiu didžiulio ananaso nuotrauką.

— Nuostabu, — sušukau. — Didžiulio ananaso nuotrauka turėtų būti puikumėlis.

Liza nusišypsojo.

— Gerai. Ką veiksi rytoj? Ar ketini eiti pas Roną švęsti Naujųjų metų?

— Taip, žinoma.

Mintyse prisakiau sau nepamiršti paklausti Rono, kur ir kada jie žada švęsti, bei pasiteirauti, ar būtų gerai, jei dalyvaučiau ir aš, nors pakvietimą, kaip įprastai, jau buvau atmetęs.

— Šaunu. Atsinešiu didžiulio ananaso nuotrauką, — lipdama į taksi automobilį prižadėjo Liza.

— О jeigu pasiseks, — prieš pat uždarydama duris dar pridėjo, — tai atsinešiu ir didžiulės karvės nuotrauką...

Prisipažįstu, kad niekada gyvenime taip nelaukiau tos akimirkos, kai išvysiu didžiulės karvės nuotrauką.

— Gerai, — pareiškė Vegas išgirdęs varpą, reiškiantį, kad priimami paskutiniai užsakymai. — Eime į klubą. Tinka?

— Taip, — pasakiau tvirtu balsu, tarsi nė neabejočiau savo sprendimu.

Vegas net išsižiojo.

— Ką tu pasakei?

— Taip. Eime į klubą. Taip ir pasakiau.

— Į klubą?

— Taip.

Vegas atrodė truputį sumišęs. Išgertas alus, kaip ne kaip, paveikė — labai išaugo mano entuziazmas ir tikėjimas pradėto reikalo sėkme. Net nuostabu, kaip keli bokalai šviesiojo alaus gali pakelti pasitikėjimą savo jėgomis.

— Kokį klubą?

— Chmmm...

— Apie kokį dar klubą kalbi?

— Tai tu čia kalbi, — atrėmiau Vego puolimą. — Juk tu pasakei: „Eime į klubą“!

— Tikrai?

— Taip! Visada taip sakai!

— Na... gal, bet tik todėl, kad nesitikiu, jog tu sutiksi! Kada gi tu norėjai eiti į klubą? Ir kodėl staiga užsimanei ten eiti?

— Nes tu, Vegai, paklausei. Eime. Juk šeštadienio vakaras. Mudu pačiame Londono centre. Argi ne taip turėtų elgtis dvidešimt šešerių metų vyrukai?

— Bet... jau beveik vienuolikta vakaro! Koks kipšas tave apsėdo?

— Jau sakiau! Gyvenimas duotas tam, kad gyventum! Nepažįstamieji yra tavo dar nesutikti draugai! Kartais labiausiai rizikuoji nedrįsdamas surizikuoti!

— Na ir užgiedojai! Visai kitos giesmės!

— Taip. Kitos.

Vegas, rodės, susirūpino.

— Tu pakvietei eiti į klubą. Aš sutikau. Pats žinai, kad dabar neišsisuksime, — pareiškiau.

Ką gi — patraukėme ieškoti naktinio klubo.

— Tai visos šios didelių dalykų nuotraukos, — nedrąsiai spėliojau, — tai... lyg ir tavo pomėgis?

— Ne, ne, — nusišypsojo Liza. — Mano brolis siunčia jas. Šiaip, kad būtų linksmiau. Ir tai ne šiaip sau dideli dalykai. Tai Dideli Dalykai. Abi „d“ didžiosios.

— Iš kur žinai, kad aš pasakiau be didžiųjų raidžių? — nustebau.

— Paprasčiausiai žinojau, — nesutriko Liza.

— Dideli Dalykai, — pakartojau, bandydamas kaip nors ištarti taip, kad „d“ būtų didžiosios.

— Brolis tas nuotraukas siunčia, norėdamas priminti apie namus. Visi draugai galvoja, kad tai juokinga, o aš manau, jog tai be galo keista.

— Baik tu, tai šaunu, — karštai užginčijau ir tuojau pat pasigailėjau.

— Dideli Dalykai išsibarstę po visų Australiją. Kažkodėl Australijoje jie tapo visai įprasti.

— Įprasta statyti didžiulius betoninius...

Man nebaigus sakinio, Liza įteikė dar vieną nuotrauką.

— Kočėlus? — negalėjau patikėti savo akimis.

— Taip. Kočėlus, bananus, statines, omarus, koalas...

— Oho. Nors koala atrodo visai suprantama. Jos bent jau gyvena Australijoje.

— Taip. Didžiosios koalos, — nusijuokė Liza. — Tik įsivaizduok, kaip mes tuo didžiuojamės. Turime net didžiulį betoninį Nedą Kelį2.

— Oho, — nusistebėjau. — Didžiulį Nedą Kelį! Labai norėčiau pamatyti...

— Tai turėtum susidraugauti su kokia nors mergina iš Australijos, — pareiškė Liza ir taip nusišypsojo, jog man susisuko galva.

Taip. Lyg nuo putojančio šampano burbuliukų.

— Manau, tikrai turėčiau, — sumurmėjau ir staiga šiek tiek paraudau.

Matyt, dėl to, kad suvokiau, jog kalbu su Liza taip, lyg būtume ką tik susipažinę. Taip ir jaučiausi, bet iš tiesų mudu jau kuris laikas pažinojome vienas kitą, tik ne artimai, o kaip draugų pažįstami. Liza buvo pradėjusi susitikinėti su mano bičiuliu, tačiau niekada neteko kartu bastytis po miestą ar šiaip leisti laiką, kad pažintume vienas kitą artimiau. Kažkaip nutikdavo, kad būdavome skirtingose vietose, su kitais žmonėmis, užsiėmę kitais dalykais. Staiga supratau, kad visiškai nepažįstu Lizos. Ir lygiai taip pat staiga užsimaniau ją pažinti artimiau.

— Tai kokią betoninį skulptūrą pastatytum, jei paprašyčiau Didelio Dalyko?

Susimąsčiau. Turiu neprašauti pro šalį, pasakyti kažką gero. Merginos mėgsta taip klausinėti, jei nori patikrinti, ar vaikinas joms tinkamas. Tai tarsi koks psichologinis testas. Pavyzdžiui, jei sakyčiau „didelį mielą šunį“, tai būtų neabejotinai geras atsakymas. O prabilęs apie „milžinišką peilį“ arba „didžiulį durų belstuką“... na, turbūt visai nepataikyčiau.

Kas patinka merginoms? Kas patinka merginoms, kurios patinka man?

— Aš tikriausiai pastatyčiau tau... — mykiau beviltiškai ieškodamas kokios tinkamos idėjos, — kūdikį.

Liza sužiuro į mane.

— Kūdikį? — pakartojo tarsi nesupratusi.

Aišku, ką tik rėžiau per daug atvirai. Mergina suprato, kad apie kūdikį prabilau tyčia, kad jai įtikčiau. Nes, mano nuomone, apie tai norėtų išgirsti kiekviena mergina. Reikia kažką skubiai daryti. Turiu pakeisti atsakymą.

— Palauk... Tai ne šiaip sau kūdikis.

— O tai kas tada? Du viename? Kūdikis ir butelių atidarytuvas?

— Ne. Tai ypatingas kūdikis.

Liza pakėlusi antakius ir įdėmiai žiūrėdama laukė, kaipgi patobulinsiu kūdikį.

Pavyko!

— Tai kinų kūdikis!

Lizai kažkokiu būdu pavyko antakius pakelti dar aukščiau, nei jie buvo. Nė neįtariau, kad tai įmanoma, nes mergina, spėju, nebuvo pabėgusi iš animacinio filmuko.

— Kinų kūdikis? — sušuko nustebusi Liza.

— Storas kinų kūdikis, — sugalvojau dar vieną pataisymą.

— Atsiprašau... — sumurmėjo Liza, nors neatrodė, kad ji ko gailėtųsi. — Storas kinų kūdikis?

Ji buvo teisi. Ką tik leptelėjau apie storulį kinų mažylį. Ir kodėl, po galais, prabilau apie tokias keistenybes?

— Visiškai teisingai, — tarsi viską seniai apgalvojęs kuo tvirčiausiu balsu patikinau. — Storas kinų kūdikis.

— Ir kodėl tu pastatytum storą kinų kūdikį? — pasidomėjo Liza. Jos balsas skambėjo keistokai. Mielai tai būčiau pavadinęs susižavėjimu, tačiau balso tonas veikiau panėšėjo į tą, kuriuo patyrę gydytojai kalbasi su sergančiais ir nerimaujančiais mažyliais.

— Na... nieko nėra mielesnio už kinų kūdikius, — pasakiau tikėdamasis, kad tai visai netoli tiesos. — Oi, jokiu būdu nenoriu pasakyti, kad kiti kinai nemieli, ne... Gal tai skamba kiek globėjiškai, bet...

Liza sukryžiavo ant krūtinės rankas.

— ...noriu pabrėžti, kad kinų kūdikiai yra ypatingai gražučiai ir... lygiai tokie kinų pensininkai, kai gerai pagalvoji. Bet... žinai ką... visi kiti, kaip čia pasakius... jei jau atvirai...

Staiga ėmė atrodyti, kad nusišnekėjau, bet vis dar vyliausi galįs ištaisyti padėtį.

— Nagi, pažiūrėkime, kas iš to išeitų, — griebiausi kaip už šiaudo paskutinio kozirio, — žmonės iš toliausiai atvyktų pasižiūrėti storo kinų kūdikio.

ŽMONĖS IŠ TOLIAUSIAI ATVYKTŲ PASIŽIŪRĖTI STORO KINŲ KŪDIKIO? Ką po galais aš kalbu?

Užsičiaupiau ir įsispoksojau į savo taurę sugėrimu.

Neiškentusi prabilo Liza.

— Na... gerai, manau, kad jeigu...

Bet taip ir nesužinojau, ką apie tai mano Liza. Lyg iš po žemių išdygęs Ronas su alaus skardinėmis ir dubeniu mažų morkyčių prisėdo prie mūsų ir ėmėme plepėtis apie Londoną, Australiją ir apie tai, kaip Liza pasiilgo namų. Daugiau nė vienu žodeliu nebeužsiminėme apie storus kinų kūdikius visą vakarą.

Tiesą sakant, visus metus.

Buvo dvidešimt minučių po trečios valandos nakties. Mudu su Vegu vos laikėmės ant kojų — tokie girtutėliai vargu ar kada buvome.

Galų gale atsidūrėme klube Soho rajone. Sėdėjome kampe šnekučiuodamiesi su vyrukais iš Australijos, kurie buvo atvykę į Londoną praleisti atostogų. Norėdamas padaryti jiems įspūdį, pasitelkiau visas turimas žinias apie Australiją.

— Tai ką, vyručiai, turite Didžiulius Ananasus? — puikavausi žiniomis. — Ir tą Didžiulę Krevetę. Ir netgi milžinišką Nedą Kelį.

Vyrukai spoksojo į mane bukais žvilgsniais.

— Žinote... tos skulptūros... jų pilna visur? Juk turėjote matyti. Didžiulė Statinė ir Didžiulis Uodas. Matėte? O Didžiulį Slieką? Didžiulį Apelsiną? Niekada nebuvau Australijoje, bet mačiau nuotraukas — rodė tokia mergina, su kuria lyg ir susitikinėjome, — ir, žinote, tai tikrai nuostabu.

Į mane vis dar bukai spoksojo. Nusprendžiau, kad išvardijau dar nepakankamai Didelių Dalykų. Taigi tęsiau:

— Didžiulė Skardinė. Didžiulė Menkė. Didžiulė Morka. Didžiu...

— Didžiulis nuobodus šunsnukis, — rėžė Vegas, ir visi nusikvatojo.

— Ei, tu, aš čia pasakoju apie Australijos kultūrą, — Vegas jau gana mane prinervino, tad pasakysiu, kad tikras jo vardas Veinas. — Juk svarbu, kad šie ponai sužinotų, jog Jungtinėje Karalystėje domimasi jų šalimi.

— Bet juk jie iš Austrijos, — nustebo Vegas.

Atidžiai nužvelgiau šalia mūsų sėdinčią trijulę.

— Ar jūs austrai? — pasiryžau pasitikslinti.

Tie patvirtino linksėdami galvomis.

— Labai gaila. Maniau, kad jūs iš Australijos. Kodėl galvojau, kad esate iš Australijos?

Visi tik gūžtelėjo pečiais.

— Bet juk pasakojau apie Australiją ir apie tai, ką reiškia būti australu, štai jau beveik...

— Dvidešimt minučių, — pastebėjo vienas vyrukų. Austrišku akcentu. Tik tuomet pastebėjau ant jo marškinėlių užrašą AUSTRIJA.

— Taip, dvidešimt minučių, — patvirtinau. — Na, ką gi... tikiuosi, iš mūsų pokalbio bent šį tą sužinojote apie Australiją. Geros dienos. Sveiki atvykę į mūsų šalį.

Mudu su Vegu kuo mandagiau pasiplovėme nuo austrų, jei tik iš viso įmanoma mandagiai pasišalinti siūbuojant ir nuolat trankantis į žmones. Sustojome šokių aikštelės pakraštyje.

— Dar po vieną? — paklausė Vegas.

— Taip! — beveik išrėkiau, supratęs, kad vėl atėjo metas pasakyti Taip. — Taip. Taip. Taip!

Kiekvieną kartą tardamas Taip, iškeldavau ranką ir pergalingai pamojuodavau pirštu. Vegas nuėjo prie baro atnešti gėrimų, o aš vis dar mojavau.

Gali būti, kad būtent todėl į mane atkreipė dėmesį vyriškis su sombrero.

Iš pradžių pamaniau, kad jis meksikietis, bet paskui po truputėlį susiprotėjau, kad tikras meksikietis vargu ar dėvėtų tokią skrybėlę Londono naktiniame klube. Labai gali būti, kad vyruko ūsai buvo tikri, o ne priklijuojami. Meksikietis su priklijuojamais ūsais būtų tarsi super meksikietis su dvigubais ūsais. Tai būtų visai šaunu, nes jis galėtų vietoje apsiausto vilkėti pončą... Labai šaunu, tik staiga suvokiau, kad visus šiuos pasvarstymus išrėžiau meksikiečiui tiesiai į ausį.

— Tekilos? — paklausė vyrukas. Aišku — tai naują stilių demonstruojantis prekeivis tekila. Parodė prie diržo kabantį iš pirmo žvilgsnio tarsi ir ginklo dėklą, tačiau išties tenai puikavosi butelis tekilos. — Vienas šūvis tiktai svaras.

Per ilgą laiką man pavyko įgauti nuostabią savybę — vengti tekilos iš tolo kaip ugnies. Tiek sykių teko gailėtis nesėkmingai pasivaišinus šiuo tauriu gėrimu, kad net nesąmoningai ištardavau Ne, vos išgirdęs ką nors minint tekilą.

Taigi pasakiau...

— Taip!

Vyrukas pripylė stiklą tekilos, kurią nieko nelaukęs ir nugurkiau.

— Dar vieną?

Šį kartą buvo aiškiai matyti, kad nesidžiaugiu pasiūlymu.

— Taip, — pasakiau, tik jau be šauktuko. Skrandis po truputį grasino išpilti viską, ką išgėriau, o išgėriau aiškiai per daug. Tik žaidimo taisyklės buvo negailestingos. Maktelėjęs dar vieną porciją gėrimo nusišypsojau meksikiečiui, vildamasis, kad tas nueis šalin. Gal supratęs mano slaptą norą, o gal pagalvojęs, jog vilioju jį, vyrukas tikrai labai skubiai pasišalino.

Pabandžiau susikaupti žiūrėdamas į šokių aikštelę. Oho, atrodė visai linksma. Neliko jokių abejonių — esu puikus šokėjas. Tikrai, maniau galįs sušokti nė kiek ne blogiau nei ta mergina mėlyna palaidine ar ta kita, vilkinti žaliai. O jos šoko puikiai. Ypatingai ta mėlynoji. Ji judėjo nuostabiai! Bet ji man netiktų. O gal reikėtų ją pakviesti šokti? Tikrai, atrodo, jog mergina gerai žino, ką daryti su rankomis, kojomis, galva ir... visa kita... Tačiau vis tiek vien fizinis pasirengimas, gera koordinacija ir gal dar kelios klasikinio šokio pamokos negalėjo prilygti mano artistiškumui ir polėkiui. Galėčiau nesunkiai parodyti tuos pačius šokio žingsnelius — šituo buvau įsitikinęs. Tik štai mano šokis, visai kitaip nei klasikinis, nepripažįsta jokių taisyklių ir jokių ribų. Tikrai — nebijau laužyti taisyklių. Tačiau gali būti, jog išgąsdinau tą mėlynąją gražuolę, žaliai vilkinčią jos draugę ir gal net tą galiūną, kuris artinosi spoksodamas tiesiai man į akis. Tikriausiai norėjo patvirtinti, kad esu visiškai teisus — judu puikiai kaip Lord of the Dance grupės šokėjas! Puiku, paskui, matyt, kartu grįšime į šokių aikštelę, parodysiu jiems keletą judesių ir mes susidraugausime... o paskui...

— Ar tu spoksai į mano merginą? — staiga visai prie ausies sududeno galiūnas. Neatrodė, kad jis pats laimingiausias žmogus pasaulyje.

— A? — džiugiai atsisukau.

— Ar spoksai į mano merginą?

Šypsojausi bandydamas sulaikyti lipančią aukštyn tekilą.

— Ar žiūriu į tavo merginą? — pakartojau. Tikėjausi, jog pavyko nutaisyti labai linksmą balsą.

Vyruko tai nė kiek nepralinksmino.

Staiga suvokiau, kad jis nusiteikęs kuo rimčiausiai. Nuojauta kuždėjo, kad turėčiau sakyti Ne. Ne viskam, ko jis bepaklaustų. Tikrai — metas sakyti Ne.

— O kuri tavo mergina? — pasidomėjau, tarsi nusiteikimas atlikti išsamų tyrimą būtų bent kiek galėjęs pataisyti padėtį.

— Mėlyna palaidine, — atsakė vis dar grėsmingai nusiteikęs galiūnas.

O, tai toji...

— Jūs labai tinkate vienas kitam, — pabandžiau įsiteikti.

— Tai į ją spoksai?

Prasti mano popieriai. Kiekviena kūno ląstelė šaukte šaukė, kad nesikivirčyčiau su tuo vyruku, pasakyčiau Ne ir gražiuoju nusvyruočiau šalin. Tačiau buvo akivaizdu, kad spoksojau būtent į tą merginą, o, be to, puikiausiai žinojau, ką turiu atsakyti... ką pats nusprendžiau sakysiąs visiems gyvenimo iššūkiams...

— Taip, — pagaliau linktelėjau.

Galiūnas tokio atsakymo nesitikėjo. Pasižiūrėjo į merginą, paskui vėl į mane.

— Aišku, — sumurmėjo. — Tai tu, vadinasi, spoksai į mano merginą.

— Aha, — laikiausi savo, bandydamas šypsotis. Beveik pavyko.

Tas irgi nusišiepė. Spėjau apsidžiaugti, kad viskas ne taip blogai, kaip atrodė. Gali būti, jog dar sulauksiu sveikinimų kaip puikusis Lord of the Dance šokėjas.

Bet paskui...

— Ar aš panašus į kvailį, kuris leistų spoksoti į savo merginą?

Oho... Rodos, priešininkas žvangina kardais. Ir netgi stipriai. Prašyte prašosi, jog pavadinčiau jį idiotu. Drėbčiau jam tai tiesiai į akis. Į veidą, tvirtą vyrišką veidą. Ką atsakytumėte, jei jūsų šitaip paklaustų?

Tikrai nesakytumėte...

— Taip.

Šiek tiek susigūžęs iš visų jėgų pasistengiau, kad tas Taip būtų kuo panašesnis į klausimą, nei į atsakymą.

Vyrukas vėl nusišiepė. Labai stipriai vyliausi, kad ta šypsena reiškia supratimą ir dėkingumą, tarsi būčiau pasakęs tai, ką jis seniai svajojo išgirsti. Kur jau ten... šansų, kad man pasiseks buvo labai nedaug.

Galiūnas žengė arčiau — jau užuodžiau jo dezodoranto kvapą.

— Nori, kad užvožčiau per makaulę? — pagrasino.

Tikriausiai kaip tik buvo metas nualpti ar gauti širdies smūgį, o gal pabėgti arba apsiverkus atsisakyti žmogaus, sakančio Taip, vardo. Galėjau pašaukti Vegą, apsimesti, kad esu iš FTB ar bent jau atsiprašyti. Nieko panašaus nepadariau. Priėmiau tai kaip iššūkį. Iššūkį tam, koks buvau anksčiau ir koks norėjau būti. Tarsi patikrinimą, kaip rimtai esu nusiteikęs. Ar man tai rūpi? Įsitempiau, užsimerkiau ir pasakiau...

— Taip.

Jėzau... Ką tik pasakiau, jog noriu gauti per makaulę. Nė kiek nenorėjau. Labai retai kada noriu tokių dalykų.

Teliko laukti smūgio. Jau beveik jutau, kaip kumštis sminga į veidą, net šiek tiek pasukau galvą, tikėdamasis, kad nepataikys į nosį ir nesudaužys akinių ar skruostikaulio. Ir šiaip vyliausi, kad nieko nesulaužys, nesutraiškys, nesuskaldys ir nenubrozdins.

Tačiau nieko neatsitiko.

Atsimerkiau.

Vyrukas stovėjo kaip stovėjęs ir stebėjo, kaip drebu.

Aš stebėjau, kaip jis stebi, kaip drebu.

O tada išgirdau sakant:

— Tu sumautas psichas.

Sumirksėjau.

Niuktelėjęs man per petį galiūnas nusisuko ir nuėjo.

Dieve, mano Dieve.

Aš likau gyvas. Naktiniame klube vyko muštynės ir likau gyvas! Tiesą pasakius, niekas ir nesimušė. Ir vis tiek išgyvenau! Taip, buvau tas, kuris sakė vien Taip, žvelgiau mirčiai į akis ir išsikapsčiau visiškai nenukentėjęs!

Staiga pastebėjau šalia stovintį Vegą. Nė neabejojau, kad jis viską stebėjo stovėdamas kiek atokiau.

— Gal dingstame iš čia? Ir kuo greičiau? — paklausė.

— Taip. Tikrai, — pritariau ir mudu išėjome. Kuo greičiau.

— Labai gailiuosi priplepėjęs kvailysčių, — pasakiau Lizai. — Na, žinai, apie tuos storus kinų kūdikius...

Man pavyko pasikalbėti su Liza po vidurnakčio — ėjo pirmosios Naujųjų metų minutės.

— Ką? Ai, tu apie tai... Žinai, aš visai pritariu. Tikrai, beveik nėra nieko mielesnio už rubuilius kinų kūdikius.

— Tu tikrai taip manai? — paklausiau tokiu balsu, tarsi man tai būtų labai svarbu, ir jeigu mergina pasakytų, jog vokiečių kūdikiai mielesni, imčiau ir nueičiau šalin.

— Žinoma. Klausyk, jei iki trisdešimt penkerių metų aš neištekėsiu ir neturėsiu vaikų, tai nugirdyk mane ir nuvesk į kinų kvartalą.

Nusikvatojau, bet greičiau jau išsigandęs nei dėl kurios kitos priežasties.

— Tai ką paskutiniu metu veikei? — pasidomėjo Liza.

— Nelabai ką teveikiau, tiesą sakant, — prisipažinau. — Na, kaip čia pasakius... Saugau save sau pačiam.

Liza nutaisė susirūpinusį veidą.

— Kodėl? — paklausė, tačiau aš nenorėjau apie tai kalbėtis. Pakeičiau temą.

— Klausyk... ar tai tiesa, ką tada minėjai Ronui? Apie grįžimą į Australiją?

— Aha. Grįžtu po dešimties dienų. Gavau naują darbą, tai grįžtu atgal, tiesiai į australišką vasarą. Geriau nei angliškas lietus. Ir kur dingo baltosios Kalėdos? Taip norėjau bent kartelį pamatyti sniegą.

— Tu nemačiusi sniego? — nustebau.

— Baisu, ar ne? Dar niekada nemačiau sniego, o tu nematei didžiulio Nedo Kelio. O žmonės dar dejuoja, kad vyksta karai...

Mudu nusijuokėme, o po valandžiukės — nė pats nežinau, kaip tai įvyko, bet pasibučiavome.

Kai išėjome iš klubo, prapliupau juokais.

Kvatojau ir kvatojau, ir dar kvatojau.

Visiškai įsilinksminau. Šiaip jau nesu kovingos prigimties, o štai vos nesusimušiau. Muštis! Aš! Ir dar laimėjau!

— Vegai, ką tik laimėjau muštynes! O tas vyrukas dvigubai didesnis už mane!

— Nieko tu nelaimėjai. Ir visai jis ne dvigubai didesnis. Gal tik keliais centimetrais aukštesnis už tave.

— Jis buvo milžiniškas! Ir aš laimėjau!

— Nelaimėjai. Tas vyrukas paprasčiausiai apsigalvojo ir nemušė tavęs, štai ir viskas. O, beje, ką tu jam pasakei?

— Pasakiau, kad spoksojau į jo merginą, kad jis kvailys ir kad norėčiau, jog užvažiuotų man per srėbtuvę.

— Ką? Ką tu padarei?

— Tą ir padariau! Pasakiau: „Taip, žiūriu į tavo merginą. Trenk man, jei išdrįsi, mulki neraliuotas!“

— Taip ir pasakei?

— Na, kažkaip panašiai. Taip! Oi, ne, ne visai taip. Bet viskas įvyko labai laiku, nė neįsivaizduoji, Vegai. Nuostabu! Atsidaviau likimui ir šit, pasižiūrėk, stoviu sveikas gyvas!

Vegas taip ir padarė — pasižiūrėjo į mane.

— Tu girtas kaip pėdas. Ir ką tik pasisekė išnešti sveiką kailį.

— Žinau! Tai puiku!

Skamba kvailai. Nė neabejoju, kad sunku suprasti, bet jaučiausi... na... taip tarsi būčiau laimingiausias žmogus pasaulyje.

Mudu patraukėme ieškoti naktinio autobuso, tačiau tuojau pat privažiavo įtartinas senas Volvo automobiliukas.

— Taksi? — pasiteiravo vairuotojas.

— Nejaugi aš panašus į taksi? — vos į kelnes neprileidau besijuokdamas. Nei Vegas, nei automobiliuko vairuotojas nesuprato, ko taip įsikvatojau.

— Važiuosiu šita mašina, — pareiškiau Vegui.

— Tikrai?

Gūžtelėjau pečiais.

— Juk pakvietė.

— Ką veiksi ryt, poryt?

— Ką tik nori.

Automobiliui riedant upės pakrante džiūgavau kaip vaikas. Mane viskas žavėjo ir jaudino. Jaučiausi taip, tarsi tuojau turėtų nutikti kažkas didingo ir nuostabaus. Aplenkėme naktinį autobusą. Nejučia atsigręžiau pasižiūrėti, kas važiuoja autobusu. Šiek tiek vyliausi, kad gal nors akies krašteliu pamatysiu tą vyruką, kuris nė pats nenorėdamas paskatino tokius didžiulius pokyčius. Ech, jei tik būčiau pastebėjęs jį, būčiau sustabdęs taksi, išsiropštęs laukan, pasivijęs autobusą ir įšokęs į jį... Būčiau papasakojęs tam vyrukui, kaip pasikeičiau, kiek daug nuveikiau ir kaip puikiai praleidau dieną — geriausią dieną savo gyvenime. Ir visa tai tik dėl to vyruko! Jo ir tų trijų paprastų žodelių.

Parsiradęs namo, užsiplikiau arbatos ir įsijungiau kompiuterį. Buvau laimingas, pavargęs ir visai norėjau miego.

Valydamasis dantis pasitikrinau pašto dėžutę.

Vienas laiškas nuo mano draugo Meto.

Sveikas, Deni! Malonu gauti tavo laišką! Ką manai, gal papusryčiautume rytoj? 9:30? Kamdeno rajone?

Pažvelgiau į laikrodį. Rytoj, — tai jau šiandien. Laikrodis rodė beveik šeštą valandą ryto. Norėdamas spėti laiku nuvažiuoti iki Kamdeno, turėsiu keltis jau už kelių valandų. O dar, įtariu, laukia nemenkos pagirios...

Pradėjau rašyti atsakymą Metui:

Metai,

Truputį per vėlai pamačiau tavo laišką. O gal galėtume susitikimą atidėti? Gal susitiktume kitą savaitę, arba pavyz...

Staiga nustojau rašęs. Žodžiai atrodė tušti ir nenuoširdūs. Lyg nieko nebūčiau išmokęs. Tiesa, diena, kai sakau vien Taip, jau baigėsi... Bet juk dar vienas Taip nepakenks?

Lėtai tryniau raidę po raidės, kol liko tuščias lapas, ir taip pat lėtai, beveik miegodamas, nebeklausančiais pirštais suspaudžiau...

T

A

I

P

Per pietus jau neabejojau, kad sprendimas buvo tinkamas.

Mieloje, gerai vėdinamoje kavinėje sėdėjau su draugais. Pagirias beveik išgydė rytinė kava bei laikraščiai ir nuolat laidomi juokeliai. Pirmą kartą po ilgo laiko jaučiausi puikiai — taip jaukiai ir šiltai, tarsi būčiau kažko svarbaus dalis.

Gyvenime padariau tik vieną nedidelį pokytį, o štai kaip pasitaisė reikalai. Viskas, ko reikėjo, — leisti tam įvykti.

Būtent tada ir paskambinau Janui. Susitarėme susitikti aludėje, kad galėčiau papasakoti jam apie sprendimą, apvertusį mano gyvenimą aukštyn kojomis...

Jutau, kaip viskas keičiasi.

Tapau Taip žmogumi.

2 Nedas Kelis - Australijos liaudies herojus, kovojęs prieš kolonizatorius.

3 SKYRIUS

kuriame pakėlęs galvą Danielis pastebi saulę

Jau kelios minutės, bet ne kažin ką tepasakėme. Tiesiog sėdėjome — du vyrai, spoksantys į lubas ir bandantys suvokti, kas vyksta. Pastarųjų kelių dienų įvykiai aiškiai pribloškė Janą. Jam buvo apie ką pasvarstyti — nusiteikė visai filosofiškai.

— Janai, — pakalbinau neiškentęs.

Nieko. Tik spoksojo į mane buku žvilgsniu.

— Janai, ar girdėjai, ką tau pasakojau?

Nieko. Sujudo tik tada, kai pabandžiau nukniaukti iš jo lėkštės sūdytą riešutą.

— Gerai... pasakysiu tau du dalykus, — pratarė grūmodamas pirštu. — Pirma, tai baigęs pasakojimą pavadinai save Taip žmogumi.

— Taip.

— Bet juk šitaip negalima. Tai visiška beprotybė. Ir ką tu ketini daryti? Tapsi geruoju vienuoliu?

— Bet juk tai tik...

— O gal laikai save Kauliukų žmogumi? Ką? Tai kuriuo iš jų? Supermenu ar Kauliukų žmogumi?

— Na...

— Juk negalėtumei būti Kauliukų žmogus. Ką darysi, jei kas nors paprašys tave nužudyti žmogų? Kauliukų žmogaus juk paprašė nužudyti...

— Tai tik romanas. O, be to, jo niekas neprašė ką nors žudyti. Jis pats pasirinko, o jei dar tiksliau, tai pats leido kauliukui nuspręsti, daryti tai ar ne. Jis turėjo milijonus galimybių. Aš — tik vieną. Sakyti Taip.

Janas tik pamojavo ranka, rodydamas, kad visiškai nenori klausytis mano išvedžiojimų ir dėstė toliau:

— Antras dalykas... Tikiuosi, jog po to, kai kažkoks nepažįstamasis klube vos nesugurino tau nosies, padėsi šioms nesąmonėms tašką. Taip, smagiai papusryčiavote Kamdeno rajone su Metu ir kitais. Tačiau gerai pažįstu tave, Deni, ir įtariu, kad smagūs pusryčiai su Metu — tau ne šiaip sau pusryčiai. Tikriausiai nusprendei, kad tai kažką reiškia!

— Taip, reiškia! Tai visiškai naujo gyvenimo būdo pradžia!

— O, Dieve! Klausyk, Deni, čia vis dėl Lizos, tiesa?

— Ne, tai neturi nieko bendra su Liza, — nesutikau.

— Prieš pat išvykdama ji pakvietė tave kada nors atvažiuoti pas ją į svečius, o tu, žinoma, pasakei Ne.

— Nesakiau Ne! Aišku, kad pasakiau Taip!

— Bet turėjai galvoje Ne. Sakysi, kad klystu? Juk nė neketinai važiuoti?

— Pats save taip nubaudžiau, — niūriai sumurmėjau. — Kam reikėjo įsimylėti merginą, kuri gyvena už 30 000 kilometrų?

— Teoriškai teisinga, — Janas labai mėgo mokslines frazes, kad atrodytų protingesnis. — Bet tu Lizą jau įsimylėjai.

— Bet, Janai, aš kalbu apie esminius pasikeitimus. Pats žinai, kaip gyvenau. Ir žinai, kaip turėčiau gyventi. Štai apie ką kalbu. Ir būtent todėl nutariau ir toliau sakyti Taip.

— Ir toliau sakyti Taip? Gal proto netekai! Ar neužtektų paprasčiausiai šiek tiek dažniau sakyti Taip, priimti tik kai kuriuos pasiūlymus. Juk tai nereiškia, kad reikia aklai viską priimti. Turėk proto!

— Janai, suprask mane. Noriu pažiūrėti, kas iš to išeis. Aš neilgai... Dar kokią savaitę.

— Savaitę? Na jau ne! Ar neužteko vienos dienos? Tik jau nedaryk šito visą savaitę! Garantuoju: viskas baigsis tuo, kad tu ką nors nudėsi. O žudikai, kaip žinai, niekam nepatinka.

— Viena savaitė, ir viskas.

— Kada pradėsi?

— Dabar.

Janas įdėmiai pasižiūrėjo į mane.

— Gerai... Tai nupirksi man dar vieną alaus?

Atsistojęs išsitraukiau piniginę.

Janas plačiai nusišypsojo.

— Žinai, tiesą pasakius, gal visai nebloga mintis.

Svarbiausia, ko nesuprato ir turbūt niekada nebesupras Janas, buvo tai, kaip jaučiausi sakydamas Taip. O jaučiausi visiškai laisvas. Mano gyvenimas priklauso nuo ko tiktai norite, bet jis nebe mano valioje. Kur būsiu rytoj? O poryt? Ką sutiksiu? Ką mes darysime? Nieko nebežinojau ir nebeplanavau.

Pasakiau Janui, kad susitiksime po savaitės toje pačioje Yorkshire Grey aludėje ir įrodysiu jam, kad reikalo ėmiausi rimtai. Imsiu rašyti dienoraštį. Pasižymėsiu viską, ką nuveikiau, ir pateiksiu jam įrodymus.

— Ar dienoraštis yra patikimas įrodymas? — suabejojo Janas.

— Jei jis laikomas įrodymu teisme, tai tiks ir tau.

Kiek pagalvojęs draugas linktelėjo galva.

— Teisingai sakai.

Išėjęs iš aludės pradėjau savaitę su Taip.

Kaip reikalauja įprastinio pasakojimo rėmai, turėčiau tvarkingai papasakoti iš eilės visus įvykius, man nutikusius per kitas kelias dienas: viską, kas nutiko pirmadienį (o jis buvo puikus), paskui antradienį (tokia pat nuostabi diena) ir po to trečiadienį (ypatingai džiugi diena).

Tiktai šis pasakojimas nėra įprastas. Jei mudu — jūs ir aš — sėdėtume bare ir prašytumėte papasakoti, kas vyko toliau, turėčiau labai pasistengti ir sutelkęs visą valią imti iškloti viską iš eilės, o ne šokti tiesiog prie man rūpimos vietos, o paskui sugriebęs už pečių papurtyti ir paklausti: „Tai ką manai?“ Žinau, kad taip nesielgiama, tačiau, patikėkite, esu pasakojęs šią istoriją aludėse draugams, labai panašiems į jus, ir nė neabejoju, kad būtent taip turi būti pasakojamos tokios istorijos kaip ši. Taigi šiek tiek užbėgsime įvykiams už akių ir šoktelėsime į Taip savaitės pabaigą. Į penktadienį. Nes penktadienį nutikę dalykai neįtikėtini.

Buvo penktadienis.

Sakiau viskam Taip ištisas keturias dienas, ir klojosi išties puikiai. Taip pasirodė įdomus bendražygis, nuolat suteikiantis galimybę vis daugiau pasidžiaugti savimi.

Pabudau apie devintą ryto. Iš pradžių susimąsčiau, ar tik nebus tai toji diena, kai turiu eiti į BBC radijo stotį, — dirbau ten laisvai samdomu radijo laidų prodiuseriu, — bet paskui nusprendžiau, kad tai tikriausiai ne ta diena. Tik jau ne tada, kai aplinkui sukiojasi daugybė dar nepagautų ir neprijaukintų Taip.

Pakilęs iš lovos, užsiplikiau puodelį arbatos, pasitikrinau pašto dėžutę — nekantravau išvysti, ką nauja eksperimentui jau einant į pabaigą atnešė ši diena.

Pastebėjau vieną įdomų dalyką: nuo tos dienos, kai atsakiau į nuoširdų ir geranorišką Amazing Penis Patch pasiūlymą, šiukšlių kiekis mano pašto dėžutėje neįtikėtinai padidėjo... Atrodė, kad kompiuteris be perstojo klykia:

Vaistai su nuolaida! Jokių receptų! Spauskite nuorodą!

Pigi originali programinė įranga!

Viagra! Tik 0,95 dolerio už vieną dozę! Spauskite nuorodą!

Tai buvo juokinga. Atrodė, jog vien tik todėl, kad atsakiau į Amazing Penis Patch pasiūlymą, pasaulis staiga nusprendė, jog aš galiu susižavėti papildais svoriui kontroliuoti, tabletėmis nuo spuogų, naujausiomis plaukų atauginimo priemonėmis, Viagra ir knygomis apie tai, kaip sėkmingai bendrauti su merginomis. Šito niekaip negalėjau suprasti. Nejaugi atrodo, kad vyrukas, pasiryžęs pasididinti penį, šaukia: „Gelbėkite! Turiu problemų!“

Ir nepaisant visų abejonių, į gaunamus laiškus žiūrėjau labai rimtai. Suprasdamas savo pareigą tvirtai laikiausi Taip pozicijos, ir, kol savaitė dar nesibaigė, dariau viską, ko buvau prašomas laiškuose, spaudžiau visas nuorodas ir studijavau internetines svetaines. Neįtikėtina, bet vienas pasiūlymas iš tiesų buvo įgyvendinamas, nes tereikėjo atsakyti į klausimą:

AR NORITE BŪTI LEGALIAI VEIKIANČIU KUNIGU?

Taip!

NUSIPIRKITE PARAPIJĄ!

Gerai!

Dešimt minučių pragaišau pildydamas anketą ir galop įsigijau nuosavą parapiją. Dabar, be abejonės, galėsiu įsteigti savo bažnyčią, tuokti poreles ir krikštyti mažus vaikučius. Arba didelius vaikus. Po galais, galėsiu krikštyti visus, ką tik norėsiu, kokio dydžio jie bebūtų! O, koks aš būsiu kunigas! Per 28 dienas turėčiau gauti nedidelę plastikinę kortelę, patvirtinančią, kad esu kunigas. Ir tik už 119 dolerių! O dar kalba, kad pašto šiukšlės yra blogai.

Džiūgavau. Dar prieš savaitę niekas nebūtų įtaręs, kad aš, Denis Volisas, vienu žingsneliu priartėsiu prie bažnyčios įkūrimo idėjos?

Pradėjau gauti ne tik galybes šiukšlių, plaukė ir draugų laiškai. Pirmiausiai pasižiūrėjau Meto laišką.

Deni,

Gal nori paspardyti kamuolį? Nusipirkau naują! Susitinkame Haid parke dvyliktą valandą!

Paspardyti kamuolį? Žinoma, kad noriu! Trumpai brūkštelėjau Metui, kad būtinai būsiu.

Po valandos ar kelių, nusiprausęs po dušu ir „pasipuošęs“ skirtingomis kojinėmis, žingsniavau į metro. Diena buvo saulėta — kaip tik tinkama paspardyti futbolą su draugais. Tačiau priėjęs metro stotį pastebėjau vyrą šiek tiek susirūpinusiu veidu su balta lazdele rankoje. Vyras nejudėjo, tiesiog stovėjo, ir tiek. Susimąsčiau, kaip derėtų elgtis tokioje situacijoje. Gal turėčiau taktiškai praeiti pro šalį, kaip ir pro bet kurį kitą žmogų, stovintį metro stotelėje? O gal vis tik derėtų atsižvelgti į tai, jog vyras aklas? Tada ir pagalvojau... O ką jei tai dar vienas šansas? Gal mudu, pavyzdžiui, užmegsime pokalbį, tapsime tikri draugai ir galų gale dar patirsime nuostabių nuotykių, panašiai kaip nutiko tam vaikui ir vyrukui iš knygos Moters kvapas. Na, nelabai panašu, bet... vis dėlto, gal nereikėtų praleisti progos?..

Kiek padvejojęs, pagaliau giliai įkvėpiau ir priėjau.

— Sveiki. Ar viskas gerai?

Vyrą, rodės, toks netikėtas įsiveržimas nustebino. Jau gailėjausi nusprendęs prieiti.

— Taip. Taip, viskas gerai. Aš tik... kai ko laukiu.

Žinoma, kad laukia. Koks aš kvailys. Atsirado mat sumautas globėjas. Tačiau vyras tuojau pat vėl prabilo:

— Ačiū, kad pasidomėjote.

Pasijutau nebe taip nejaukiai. Jau norėjau minti šalin. Vaizdai apie nuostabius nuotykius su neregiu ėmė blankti. Kai jau buvau beveik prie laiptelių, išgirdau vyrą sakant:

— Tiesą sakant... gal galėtumėte padėti?

Tuojau prišokau.

Neregys delne turėjo porą monetų po 50 pensų.

— Gal turite vieno svaro monetą? — paklausė.

Atkišo man kitą delną, tarsi pasiruošęs priimti monetą.

— Oi, žinoma... tuojau... palaukite.

Naršiau po kišenes, murmėdamas balažin ką, ko gal ir nereikėjo daryti. Tačiau vieno svaro monetos neradau. Tik penkių svarų banknotą.

— Palaukite... tuojau nueisiu iškeisti.

Skubiai nulėkiau prie nedidelio prekystalio su laikraščiais šalia Bau Raudo stoties ir nupirkau patį pigiausią laikraštį, kokį tik radau, — Sun.

Po akimirkos jau stovėjau prie neregio.

— Štai, turiu, — pareiškiau.

— Puiku, — apsidžiaugė vyras, kai įspraudžiau į delną monetą.

Laukiau, kol jis atiduos man dvi monetas po 50 pensų.

Nesulaukiau.

Jis tiesiog padėkojo:

— Ačiū. Labai ačiū.

Stypsojau šalia.

— Viskas gerai, — patikino mane neregys.

Vis tiek stovėjau.

— Man kaip tik trūko vieno svaro, — prabilo vyras. Monetų delne jau nebeturėjo.

— A, štai kaip, — numykiau.

Palaukiau dar kiek laiko, tikėdamasis, kad neregys susipras ir atiduos man pinigus. Nebežinojau, ko dar griebtis. Juk aiškiai parodė man delne turįs dvi monetas po 50 pensų. Supratau, kad nori jas iškeisti. Bet vos tik padaviau jam svarą, monetos stebuklingai dingo. Kas man beliko daryti? Jis juk neregys! Negaliu reikalauti iš aklo žmogaus, kad atiduotų man 50 pensų! Gal net yra koks nors juos ginantis įstatymas, iš kur man žinoti!

— Dar kartą dėkoju, — prabilo neregys, kuriam aiškiai nusibodo mano draugija ir norėjo, kad eičiau sau šalin.

— Prašom, — atsakiau gana išdidžiai ir lėtai numyniau tolyn. Įvykis išmušė mane iš vėžių — jaučiausi kažkaip apsikvailinęs.

Užlipęs laiptais aukštyn, pasukau prie traukinio. O, tikrai, bent jau turiu laikraštį, galėsiu važiuodamas paskaityti. Gal nors iš to išeis kas gero.

Ėmiau versti laikraštį, nusiteikęs perskaityti jį nuo pradžios iki galo. Linksmai niūniuodamas skaitinėjau dienos naujienas. Buvau taip susidomėjęs, kad nė neatkreipiau dėmesio, kai iš laikraščio vidurio man ant kelių nukrito kažin koks lapelis. Pravažiavau dar dvi stoteles, kol supratau, kad ant kelių guli kažkokia reklama. Norėjau vėl imtis skaityti laikraštį, tačiau lapukas traukė akį. Lyg ir konkursas. Nutrinamos kortelės. Instrukcija.

Kviečia žaisti.

Mano šansas!

LAIMĖK MILIJONĄ!

Gerai!

Bet palaukite. Kas gi tai. Nutrinamas milijonas?

Tuojau pat ėmiau aiškintis žaidimo taisykles. Laikraštyje buvo rašoma, kad kortelėje rasiu šešis skaičius. Viskas, ką reikia padaryti, — tai surasti tuos skaičius ir nutrinti. Jei trys skaičiai sutaps, tai būtent tokią sumą ir laimėsiu. Paprasta!

Ėmiau žiūrinėti kortelę ieškodamas laikraštyje nurodytų numerių. Radau visus šešis. Staiga pasijutau šiek tiek kvailai. Aš, kaip ir jūs, per daug gerai žinau, ko vertos tos iš laikraščių ir žurnalų iškrentančios nutrinamos kortelės. Dar vaikystėje rasdavau tokių laikraščiuose. „Jūs jau beveik laimėjote!“ skelbdavo reklaminis šūkis. „Pagrindinis prizas jau jūsų rankose!“ Skubiai nulėkę prie telefono, tikriausiai ir jūs rinkdavote nurodytą numerį ir prakalbėdavote beveik keturiolika svarų tik tam, kad įsitikintumėte, jog nelaimėjote jokio pagrindinio prizo: nei valties, nei naujutėlių plačiaekranių televizorių. Tik vieną iš šešių milijonų segtukų plaukams.

Tačiau dabar ne metas gėdytis. Ne, daugiau jokių atidėliojimų.

Nutryniau pirmąjį skaičių.

25000.

Oho! Šauni pradžia! 25 000 svarų sterlingų!

Apsidžiaugęs tokiais puikiais pasiekimais, apsižvalgiau. Sveikintojų minia, matyt, vėlavo, tad tęsiau toliau.

Nutryniau dar vieną skaičių.

25000.

Puikumėlis! Dar 25 000 svarų! Dabar tereikia rasti dar vieną tokį patį skaičių, ir neįsivaizduojama galybė turtų bus mano. Tačiau, kaip ir jūs, puikiausiai žinau, kokios klastingos tos nutrinamos kortelės. Jos sužadina, suteikia viltį ir tada, kai jau patenkinti galvojate, kad nusišypsojo sėkmė ir galbūt turite šansą laimėti bei pradėti gyventi naujai, jūsų viltys sužlunga taip pat greitai kaip ir prasidėjusios. O, taip... Žinojau, kaip tai veikia. Žinojau, ko tikėtis. Tačiau pakilau virš visų nutrinamų kortelių gamintojų ir virš visų laikraščio Sun skaitytojų, kai nutrynęs trečiąjį skaičių pamačiau...

25000.

Palaukite.

Kokie gi čia skaičiai?

Oi...

O, Dieve...

25 000. 25 000. 25 000.

Užgniaužė kvapą.

Ką tik laimėjau 25 000 svarų sterlingų.

Jau sakiau jums, kad tai neįtikėtina.

4 SKYRIUS

kuriame Danielis padaro lemtigą klaidą

Buvau laimingas. Gal netgi per daug laimingas. Bet juk nenuostabu, kad žmogus taip pasijunta laimėjęs 25 000 svarų po to, kai nutrynė žaidimo kortelę, kurią paprastai žmonės išmeta nė neapžiūrėję. Aišku, mano nuotaika pasirodė įtartina.

— Kodėl tiek daug šypsaisi? — susidomėjo Hana. Aš jai paskambinau ir mudu sutarėme vėl susitikti, šįkart kavinėje netoli Holborno. Mergina tikėjosi, jog atsiprašysiu dėl netikusio elgesio, o aš degiau noru papasakoti apie laimėjimą.

— Deni, kas nutiko. Ta šypsena... Tikrai, pasakyk, kas?

— Tiesiog aš be galo laimingas, — pradėjau iš tolo, laukdamas tinkamo momento rėžti naujienas.

Hana sužiuro į mane.

— Tu mane gąsdini, Deni.

— Nė kiek nemeluoju — aš labai laimingas. Dėl daugelio priežasčių. Laimingas, kad esu čia. Laimingas, kad sėdžiu su tavimi, Hana. Su buvusiąja mergina.

Hanos akys išsiplėtė.

— Tik norėjau pasakyti, kaip pasakiškai nuostabu yra tai, kad tu sutikai tą vyruką. Manau, kad tai nuostabu. Tiesiog puiku.

Plačiai šypsojausi, norėdamas įrodyti, kaip stipriai tikiu tuo, jog tai nuostabu. Ir tikrai tikėjau. Buvo puiku. Viskas puiku.

— Deni... Ar tu... gėrei ko nors?

Šiek tiek pasvarstęs prisipažinau.

— Taip. Truputį.

Iš tiesų taip ir buvo — jaučiausi, kaip sako amerikiečiai, apsvaigęs nuo gyvenimo. Ką tik laimėtas aukso puodas mane nuteikė labai dosniai.

— Pirmiausia, — pareiškiau, — reikalauju, kad leistumei sumokėti už tavo kavą su pienu.

Pakėlęs abi rankas aiškiai parodžiau, kad šiuo klausimu su manimi ginčytis neverta. Moku aš.

— Dėkui, — padėkojo Hana (nors kai kas sakytų, kad padarė tai šiek tiek per greitai). — Ir ko gi taip įsilinksminęs?

— Įsilinksminęs? Na, taip, tikriausiai įsilinksminęs. Bet argi nesidžiaugtum laimėjusi... — dramatiškai patylėjau, — 25 000 svarų sterlingu?

Hana atrodė nustebusi. Visiškai priblokšta. Nusikvatojau.

— Tu laimėjai 25 000 svarų? — sumurmėjo mergina. — Tu tikrai laimėjai 25 000 svarų? Kaip?

— Na...

Ir susimąsčiau. Ar pasakoti Hanai viską, kaip tai nutiko? Ar turiu dėstyti visas smulkmenas to, ką ji pavadintų kvailais berniūkščių žaidimais? Juk būtent dėl to mudu išsiskyrėme... O gal kaip tik priešingai, dabar ji įsitikintų, kad vadinamosios kvailystės iš tiesų yra geras dalykas. Bet papasakodamas patvirtinčiau viską, ką ji manosi žinanti apie mane. Aha, žinoma, ir vėl tobulinu save. Dabar būsiu protingesnis, brandesnis, darysiu karjerą, virsiu makaronus ir naudosiuosi česnakų traiškyne.

— Man tereikėjo nukrapštyti...

Hanai tai padarė įspūdį.

— Kurgi ne... Tu visuomet krapštaisi ir kasaisi. Ypatingai kai kur nors išeidavome — žiūrėk jau ir kasosi. Bet, Dieve mano! Deni! Neįtikėtina! 25 000 svarų!

— Žinau!

— Tai... kada turėsi pinigus?

Oi, nepagalvojau.

Štai čia ir buvo šuo pakastas.

Po valandos su Janu sėdėjome Yorkshire Grey aludėje.

— Janai, papasakosiu tau kai ką. Kai ką neabejotinai nuostabaus.

— Parašei eilėraštį?

— Ne, dar geriau. Tai...

Išsitraukiau iš krepšio dienoraštį.

— ...mano dienoraštis. Noriu, kad perskaitytum. Sužinosi visus dalykus, kuriems per šią savaitę tariau Taip. Suprasi, kaip nuoširdžiai ir atsidavęs tai dariau.

Janas ėmė versti dienoraščio lapus. Vienas, rodės patraukė jo dėmesį.

— Nupirkau kelias naujas kasetes spausdintuvui...

— Nekreipk dėmesio, — paėmęs dienoraštį atverčiau reikiamą puslapį. — Štai, skaityk nuo šios vietos.

Janas ėmė garsiai skaityti.

Pirmadienis

Totenhemo Kort gatvėje užsukau į Scientologijos centrą. Moteris paklausė, gal norėčiau, kad man nemokamai atliktų asmenybės tyrimo testą. Pasakiau Taip. Testas truko keturiasdešimt minučių. Pasirodo, esu visai mielas žmogus.

— Manai, kad ta moteris testą atliko tinkamai?

— Skaityk toliau.

Oksfordo gatvėje vaikštinėjantis kvaištelėjęs pamokslininkas, tas pats kuris su garsiakalbiu rankoje šūkauja: „Nepasiduokite nuodėmei! Nugalėkite blogį!“, man beeinant pro šoną šūktelėjo, kad sustočiau. Jis paklausė:

— Ar tu pasiruošęs priimti Dievo siųstą išbandymą?

Priėjęs arčiau, pareiškiau, kad taip, esu pasirengęs priimti visus Dievo siunčiamus išbandymus.

Dar paklausiau, kokie tai išbandymai ir ar juos atlaikytų pats Jėzus. Atrodo, vyrukas nebežinojo, ką man atsakyti. Kiek patylėjęs nusisuko, o paskui vėl ėmė šūkalioti, kad nepasiduotume nuodėmei ir nugalėtume blogį. Pagalvojau, kad būtų įdomu žinoti, kiek žmonių išlaikė tuos išbandymus, o jeigu išlaikė, tai ar jiems buvo leista nors truputėlį pabūti Jėzaus vietoje.

— Deni, kas gi čia dabar? Kur link suki?

— Pamatysi. Skaityk toliau.

Atsistojęs pasukau prie baro.

Kai grįžau su bokalu rankoje, Janas buvo nemažai perskaitęs.

— Tai nuėjai į golfo reikmenų išpardavimą, taip?

— Taip.

— Ir restorane užsisakei žuvies tik todėl, kad pasiūlė padavėjas, nesvarbu, kad žuvies nemėgsti ir nesi niekada jos valgęs?

— Taip. Dėl žuvies klydau. Man būdavo keista, kad jos taip spokso į mane tomis žuviškomis akimis. Net jei be galvos. Pasirodo, žuvis skanu.

— Gerai...

Vedžiodamas pirštu per jau skaitytas dienoraščio eilutes, Janas kažko ieškojo.

— Aha, štai... nuėjai į koncertą, nusipirkai naują dušo kremą, ir sumuštinį iš Boots tik dėl „labai gudriai organizuojamos prekybos“...

— Aha...

— Paskui pasiėmei reklaminį anglų kalbos mokyklos bukletą ir, kaip buvo rekomenduojama, pasidomėjai jų internetine svetaine... paskui paragavai naujos šokolado rūšies... ir nusiuntei užsakymą, kad gautume reklaminį leidinį apie Turkiją...

— Turkija — stebuklų šalis...

— Paskui pasakei Taip, kai kažkas paprašė paskolinti dešimt svarų.

— Taip.

— Iš senutės nupirkai pašto ženklų. Sutikai eiti išgerti su nuobodžiu kolega. Labai puikiai leidai pinigus. O paskui dar dalyvavai visai nepažįstamo žmogaus palydėtuvėse į paskutinę kelionę... Na, nenuostabu, kad labai neliūdėjai.

— Na taip... Ką dabar skaitysi?

— Ketvirtadienį.

Ketvirtadienis

Šiandien metro iš jaudulio vos nesustojo širdis. Pamačiau skelbimą, kuriame teiravosi, ar įmanoma susilaikyti nuo pirkinių Ispanijoje.

Staiga galvoje nušvito — nė neabejojau, kad turiu investuoti pinigus į vilą Ispanijoje.

O paskui dar kartą atidžiai perskaitęs skelbimą suvokiau, kad tikrai Taip, galiu Ispanijoje nieko nepirkti. Vieninteliai žmonės, negalintys šito padaryti, tikriausiai yra ispanai.

Janas pavartė akis, o aš pamaniau, kad visai be reikalo, nes paskutinė pastaba yra visai rimta kultūrinė įžvalga. Pasimaivęs draugas skaitė toliau.

Pasakiau Taip, kai kažkoks vyrukas paprašė smulkių. Sutikau padėti atlikti rinkos tyrimą.

Janas ėmė skaityti greičiau.

Taip tariau susitikimui su Vegu kitą savaitę. Taip naujo tipo kreditinei kortelei. Taip kavai su Hana. Taip vyrui, kurį apsėdusi banginių gelbėjimo manija.

Pagaliau Janas pasiekė užrašus apie penktadienį.

Penktadienis

Nusipirkau virtualią parapiją.

— Kas tai yra ta virtuali parapija?

— Dabar galiu tuokti žmones ir panašiai. Skaityk toliau.

— Kaip suprasti „tuokti žmones ir panašiai“?

— Aš — kunigas. Galiu atlikti tuoktuvių apeigas, krikštyti ir visa kita. Skaityk gi toliau.

— Tu — kunigas?

— Sakau gi, skaityk!

Janas taip ir padarė — kurį laiką skaitė, tačiau paskui staiga nuščiuvo ir nė krust. Net nepakėlė akių. Mačiau, kad dar ir dar kartą skaito tą patį sakinį. Paskui pasakė tai balsu:

Laimėjau 25 000 svarų.

Lėtai pakėlė akis į mane.

— Tu tikriausiai juokauji.

Papurčiau galvą.

— Negali būti, tu tikrai juokauji!

Tokios reakcijos ir tikėjausi. Įkišęs ranką į kišenę išsitraukiau laimėjimo kortelę — tą pačią, kuri prieš valandą pribloškė Haną. Pastūmiau kortelę per stalą Janui.

Paėmęs kortelę apžiūrėjo skaičius.

25 000.25 000.25 000.

Suglumęs papurtė galvą.

— Kaip galėjo būti...

— Juk sutikau žaisti futbolą, tiesa?

Janas linktelėjo galvą.

— Jei būčiau nesutikęs, būčiau tuo metu niekur nėjęs iš namų. Susitikau vyrą, kurio nebūčiau sutikęs. Tam vyrui reikėjo svaro ir pasakiau jam Taip. Tačiau man reikėjo išsikeisti pinigus, todėl nuėjau nusipirkti laikraščio, kurio šiaip jau nebūčiau pirkęs. O tame laikraštyje, kurio nebūčiau pirkęs, jei nebūtų reikėję svaro tam vyrukui, kurio nebūčiau sutikęs, jei nebūčiau tau pasakęs Taip, radau nutrinamą žaidimo kortelę. Ant jos buvo parašyta, kad žaisčiau — nutrinčiau skaičius. Taip ir padariau. Laimėjau.

Janas nusijuokė.

— Oho, — tepasakė.

— Tai buvo įvykių grandinė, Janai. Kiekvienas ištartas Taip priartino mane prie 25 000 svarų. Taip norėjo, kad laimėčiau.

Janas pastūmė kortelę atgal prie manęs.

— Dieve... taigi... Kada pasiimsi pinigus?

Oi.

Taip, štai čia ir prasidėjo bėdos.

Turėjau papasakoti Janui tą patį, ką prieš valandžiukę porinau Hanai. Ir su kuo buvo šiek tiek sunkoka susitaikyti.

Nutiko kai kas, ko nė nesugalvotumėte ramiausiai sėdėdami metro traukinyje kelios dešimtys metrų po žeme, apsupti nepažįstamųjų. Tai atrodo visiškai nereikšminga, bet tik tol, kol nelaimite 25 000 svarų. Vis dėlto taip atsitiko, nors labai norėčiau, kad nieko panašaus nebūtų įvykę.

Praėjus dešimčiai minučių po to, kai laimėjau 25 000 svarų...

Aš jų netekau...

Vos tik supratęs, kad laimėjau pinigų, labai užsimaniau kam nors apie tai papasakoti. Bet kam. Tačiau metro traukinyje telefonai neveikia, be to, neatrodė, kad būtų labai išmintinga imti vagone šokti ir šūkauti. Nereikia pamiršti, kad buvau Londone, kur netgi nusičiaudėjus nemandagu žiūrėti žmonėms į akis. Taigi teko prikąsti liežuvį ir tyliai sėdėti bandant nekikenti ir nesišypsoti.

25 000!

Išlipsiu kitoje stotelėje. Tuojau pat išlėkęs iš traukinio susirasiu gatvėje telefoną ir paskambinsiu nurodytu numeriu. O tada išvyksiu į Rio de Žaneirą arba Kubą, o gal dar kur nors, kur tik kelionių agentas pasiūlys nuvykti šiuo metų laiku. Rūkysiu pačius geriausius cigarus, kuriuos man siūlys murzini gatvės berniūkščiai. Ir dar... Ką čia dar... O, žinau, nusipirksiu pandą. Taip, mamai dovanų nupirksiu pandą! O tėčiui nupirksiu skrybėlę! Auksinį cilindrą!

Traukinys dundėjo, dūmė tolyn, o mane pamažu apėmė baimė. O ką, jei ką nors padariau ne taip? O jei suklydau? O ką, jei nelaimėjau 25 000 svarų?

Patikrinau numerius. Baimė, pasirodo, buvo be jokio pagrindo. Tikrai laimėjau. Visi numeriai sutampa.

O ką, jei tai sena kortelė? Iš kitos dienos laikraščio numerio?

Ne. Laikraštis šiandieninis. Tai visiškai akivaizdu.

Dar kartą permečiau akimis taisykles.

Nutrinkite šešis skaičiais pažymėtus langelius...

Šešis langelius? Oi, o aš nutryniau tik tris. Ramiai, neskubėdamas suradau kitus tris nurodytus skaičius. Pirmasis...

5 000.

Kitas...

5 000...

Žiūrėk tu man! Gal laimėsiu dar ir 5 000!

Nutryniau trečią langelį...

2.

Fu! O 5 000 buvo beveik mano rankose! Kaip būtų buvę šaunu! Įsivaizduojate — gauti vienintelę kada nors pagamintą kortelę su dvigubu laimėjimu! Štai tada ir susimąsčiau: o kas kituose langeliuose? O gal vis dėlto yra 5 000, ir aš galėčiau manyti, kad laimėjau 30 000?

Greitutėliai nutryniau vieną langelį...

1.

Oi! Tik pamanykite. Ką reiškia vienas, kai aš laimėjau 25 000!

5.

Na, nieko gero.

Tačiau paskui...

5 000.

5000!

O, Dieve! Negali būti! Ką tai reiškia?

Pabandžiau laikytis oriai, tačiau iš to nieko doro neišėjo, vis tiek spygtelėjau tarsi moterėlė. Ar gali būti, kad mano laimėjimas bus įskaitytas? Suprantu, kad tikri tik pirmieji šeši numeriai, tačiau gal tai kokia klaida? Gal vis dėlto laimėjau 30 000 svarų?

Puoliau naršyti laikraštį norėdamas dar kartą perskaityti taisykles. Viena didžiulėmis ryškiomis raidėmis parašyta taisyklių dalis aiškino, ką ir kaip daryti. Likusi puslapio dalis buvo primarginta pačiu smulkiausiu pasaulyje šriftu...

Prisimerkęs ėmiau studijuoti, kas tenai rašoma.

Galima dalyvauti nuo... amžiaus... gerai... teisė pretenduoti į laimėjimą... gerai... trys tokie patys skaičiai... gerai... laimėjimus atsiimti iki nurodytos datos... nekokybiškai išspausdintos kortelės nepriimamos... prizų skaičius ribotas... gerai, gerai, gerai.

O kur kas nors parašyta apie ypatingus, papildomus laimėjimus? Argi nieko nėra?

Skaičiai bus spausdinami visą savaitę... Skaičiau toliau...

Atsiimti laimėjimus... Vis skaičiau...

...gyventojai... Ieškojau akimis reikiamų žodžių...

O paskui pamačiau...

Nutrinkite tik sidabrinės spalvos langelius, atitinkančius nurodytus numerius...

Palaukite... O kas gi tai?

Nutrynus sidabrinės spalvos langelius, neatitinkančius nurodytų skaičių, kortelė laikoma negaliojančia.

Perskaičiau dar kartą.

Pasižiūrėjau į kortelę.

Pagalvojau apie tai, ką padariau.

O tada pasakiau ŠŪDAS taip garsiai, kad visa eilė priešais sėdinčių žmonių susirūpinę sužiuro į mane.

Tada traukinyje nė neįtariau, kokia bus Hanos reakcija. Įtariau, kad ji, na, žinote, kaip būna, pagalvos: „O ko daugiau iš tavęs tikėtis.“ Iš tiesų mergina sekundėlę susijaudinusi net paraudo. Pamaniau, kad laukia ilgas moralas, tad skubiai pareiškiau:

— Už kavą vis tiek moku aš.

Jano reakcija buvo daug staigesnė. Naujieną draugas priėmė labai sunkiai. Iš pradžių skaisčiai nuraudo, o paskui įkvėpė taip giliai, kad net pagalvojau, jog išsitrauks iš kišenės kelis balionus ir pripūtęs ims lankstyti iš jų gyvūnėlius.

O paskui pasipylė žodžių kruša.

— Tu... kvailas... sumautas... idiotas! — piktai gręždamas mane akimis iškošė pro dantis Janas.

— Ką? — paklausiau šiek tiek įsižeidęs.

— Deni, taigi turėjai 25gabalus! Supranti? 25gabalus! Ir paleidai juos vėjais!

Įsišūkavo visai be reikalo. Gal pasirodė, kad esu jam skolingas tuos dvidešimt penkis tūkstančius, ar kažkas panašaus.

— Negaliu patikėti, kad taip padarei! Netekai 25 000 svarų! Kaip?

— Neperskaičiau to, kas buvo parašyta smulkiu šriftu.

— Neperskaitei to, kas parašyta smulkiu šriftu! — teatrališkai kratydamas ore rankas šaukė Janas.

— Neperskaičiau, — ramiai aiškinau draugui. — O kaip tik ten buvo parašyta, kad galima nutrinti tik nurodytais numeriais pažymėtus langelius.

Sukryžiavęs rankas Janas purtė galvą.

— Kodėl nutrynei kitus langelius? Kodėl? Manei, kad jie pažymėti nurodytais skaičiais?

— Nežinau... Ant kortelės buvo vienas langelis su užrašu NEPAŽEISTI, tad maniau, kad jo neliečiant, visus kitus galima trinti. Labai jau ėmė pagunda. Važiavau metro traukiniu, išlipti pasigirti apie laimėjimą negalėjau, tad ėmiau krapštinėti kortelę.

— Bet juk nutrynus nereikalingus langelius laimingieji vis tiek liko?

— Taip ir bandžiau paaiškinti merginai, dirbančiai laimėjimus išduodančioje kontoroje, bet ji nenorėjo net klausytis. Pareiškė man, kad taisyklės parašytos juodu ant balto. Aš jai atrėžiau, kad taisyklės ne tik juodu ant balto, bet dar ir pačiu mažiausiu pasaulyje šriftu ir dar ten, kur niekas jų nepastebi. Visai atvirai — nežinau, kam reikalinga tokia beprasmė taisyklė.

— Ogi tam, kad tokie kaip tu neatsiimtų laimėjimų! O, Dieve, žmogau... tu gi paleidai pinigus vėjais!

— Nieko aš niekur nepaleidau. Tiesiog suklydau ir tiek. Bet ne tai svarbiausia, nes...

— Ką čia kalbi? Kas tada svarbu, jei ne tai? Beveik turėjai rankose 25 000 svarų ir išmetei juos. Štai kas išėjo iš to sumauto Taip. Tikiuosi, bent jau pasimokei...

Janas labai klydo. Taip, pasimokiau, tačiau visai ne to, apie ką jis kalbėjo. Pamoka buvo labai svarbi. Pabandžiau draugui tai paaiškinti.

— Supranti, svarbiausia, kad laimėjau tuos pinigus. Juk laimėjau 25 000!

Likau nesuprastas.

— Ne, tu nieko nelaimėjai.

— Taip, laimėjau!

— Bet juk netekai!

— Na, nekreipkime į šitai dėmesio.

Pamaniau, kad Janas tuojau sprogs.

— Ne! Tai neįtikėtina! Kaip galima šitai pamiršti! Tu sakai, kad iš to įvykio pasimokei. Nieko tu nepasimokei! Nėra jokios naudos iš to, kad nelaimėjai pinigų. Yra tik bukagalvis, vardu Denis Volisas!

Nekreipiau dėmesio, nes jau buvau viską apsvarstęs. Žinojau, jog esu teisus.

— Paklausyk, Janai, visiškai nesvarbu, kad netekau tų pinigų. Tai juk ne pasaulio pabaiga. Svarbiausia, kad jei nebūčiau pasakęs Taip, nebūčiau laimėjęs! Štai kas yra svarbu! Juk sutikau žaisti futbolą, taip? Jei nebūčiau važiavęs žaisti, nebūčiau sutikęs to vyruko, nebūčiau pirkęs laikraščio, sėdęs į traukinį ir nutrynęs tos kortelės. Dabar mudu sėdėtume čia, aludėje, ir kalbėtume, bet tik apie tai, kaip man sekėsi sakyti Taip ir kaip baigėsi mano išbandymo savaitė. O dabar esu linkęs manyti, kad išbandymai tik prasideda.

Janas atrodė dar labiau sumišęs.

— Tai naują gyvenimą pradedi netekęs 25 000 svarų?

— Ne, pradedu laimėjęs pinigus — štai kaip aš į tai žiūriu! Sakydamas Taip, laimėjau!

Buvau nusiteikęs ryžtingai. Turbūt psichologiškai tai buvo svarbu, kad nepalūžčiau. Gal tuomet priimtas spendimas buvo tiktai bandymas apsisaugoti. Gal požiūris, kurio laikiausi, apsaugojo mane nuo to, kad neįklimpčiau į juodų minčių liūną. Tačiau iš tiesų nebesijaudinau netekęs 25 000 svarų tuojau po to, kai juos laimėjau. Jeigu rimtai, tai net džiugino mane.

Pasakiau sau, kad jeigu įlipau į traukinį beveik tuščiomis kišenėmis, tai ko jaudintis, kai ir išlipu neturėdamas pinigų. Taip padėjo laimėti pinigus. Taip padarė mane turtingą. Reikia pripažinti, kad tik dėl savo bukagalviškumo tų turtų netekau, tačiau sakymas Taip čia niekuo dėtas. Taip norėjo, kad turėčiau tuos pinigus. Norėjo, kad man sektųsi. Ir šventai tikėjau, kad netruks prabėgti daug laiko, kol Taip pamėtės dar vieną panašią galimybę. Jei tik turėsiu kantrybės laukti.

— Kai ką turiu, — pasakiau Janui. — Norėčiau, kad pasaugotum.

Atvertęs dienoraštį, šįkart jo galą, ištraukiau popierinę nosinaitę.

— Nori, kad pasaugočiau nosinę?

— Čia ne šiaip nosinė. Bent jau nebe nosinė. Tuo metu neturėjau jokio geresnio popieriaus. Perskaityk. Tai manifestas. Taip manifestas.

Atsidusęs Janas ėmė skaityti balsu. Pastebėjau, kad daro tai vis geriau ir sklandžiau.

TAIP MANIFESTAS

Aš, Denis Volisas, būdamas sveiko proto, rašau šį svarbų pareiškimą.

— Tu visiškas, tiesiog neįmanomas kvai...

— Skaityk toliau! Tai svarbu! Tai svarbus mano gyvenime sprendimas!

Prisiekiu, kad būsiu atviras visoms galimybėms. Prisiekiu, kad gyvensiu taip, jog nepraleisčiau nė menkiausios pasitaikiusios progos. Prisiekiu, kad atsakysiu Taip į kiekvieną pasiūlymą, prašymą ar pakvietimą — net visai nereikšmingus, kasdien pasitaikančius dalykus.

PRISIEKIU, KAD NUO ŠIOS DIENOS SAKYSIU TAIP VISUR IR VISADA, KAIP ANKSČIAU SAKYDAVAU NE.

Stengsiuosi sakyti Taip iš visų jėgų. Tačiau žmonės, žinantys, kad esu Taip žmogus, neturėtų pasakoti apie tai kitiems ar naudotis tokia padėtimi. Turiu galvoje tave, Janai.

— Kam man reikia pasinaudoti tavo padėtimi? Tu beviltiškas! Pasmerktas!

Pamojavau, kad nutiltų — vis tik derėjo suprasti momento svarbą.

Taip darysiu iki Naujųjų metų.

P. S. Tai ne kvailiojimas. Tai naujas gyvenimo būdas.

— O, dėl Dievo meilės... — prabilo Janas. — Iki metų pabaigos? Dar šitiek mėnesių! Tu gausi galą!

— Viskas bus gerai!

— O ką darysi, jei paprašys būti dviejose vietose iš karto? — bandė prigauti Janas.

— Tada labai pasistengsiu, kad taip ir padaryčiau.

— Žmonės pastebės! Jie pastebės, kad ko tik bepaklaustų atsakai Taip!

— Aš peržiūrėjau veiksmų planą. Nesakysiu: „Taip, Berlynas yra Škotijoje“ arba „Taip, laukiuosi dvynukų? Negalima elgtis nesąžiningai. Tačiau sakysiu Taip visoms atsiveriančioms progoms. Prašymams. Pasiūlymams. Kvietimams. Žmonės galvos, kad esu paprasčiausiai... laimingas.

— Galvos, kad esi kvailys!

Janas vėl kažko labai susijaudino.

— Ir... Dieve mano... Ką gi tu darysi, jei kas nors paprašys nužudyti žmogų?

Jano veide šmėstelėjo baimingas susirūpinimas. Pabandžiau draugą nuraminti.

— Janai, gyvenime taip nebūna.

— Jį, — Janas dūrė pirštu į sėdintį kampe senį. — Nužudyk tą vyrą!

— Janai, šitaip negalioja, — žvilgčiodamas į sunerimusį pensininką gesinau draugo entuziazmą. — Tu žinai mano nusiteikimą, todėl negalioja... Negali man siūlyti jokių... galimybių. Ir negali niekam nieko pasakoti. Aišku? Niekam. Noriu, kad tai būtų tikra. Tikras, nuoširdus žmogiškumo ir pozityvumo eksperimentas.

— Negaliu patikėti, kad tikrai šitaip sugalvojai...

— Man tai svarbu.

— O kas nutiks, kai tau nepasiseks?

— Ką turi galvoje, sakydamas „Kai nepasiseks“? Kaip gali nepasisekti? Viskas, ką ketinu daryti, tai viskam sakyti Taip. Kas čia gali nepasisekti?

— Viskam sakyti Taip. Ir kaip gali pasisekti?

— Nesąmonė. Pamatysi pats — vis duosiu paskaityti savo dienoraštį. Žinosi viską, kas man nutinka.

— Niekada šito nepadarysi!

— Padarysiu!

— Tikrai, pats metas girtų ginčams!

— Ne. Jokių ginčių. Jokių lažybų. Tai svarbiau.

— Gerai. Bet jei sužinosiu, kad kam nors pasakei Ne, tai...

Janas metė į mane nuožmų žvilgsnį.

— Na, ir kas tada?

— Sugalvosiu paskui. O tu turėsi priimti bausmę kaip dera tikram vyrui.

— Gerai, — pasakiau.

— Gerai, — pasakė Janas.

— Gerai, — dar kartą patvirtinau.

Sukirtę rankomis atsisėdome. Pagalvojau, kad labai gaila, jog nekalbame amerikietišku akcentu, — viskas būtų skambėję daug dramatiškiau. Ir dar pamaniau, kad Janas tikriausiai būtų tos pačios nuomonės.

O tada išgirdau Janą klausiant:

— Alaus?

— Taip, — priėmiau pasiūlymą.

5 SKYRIUS

kuriame Danielis gauna žinutę iš Omano sultano

Norėčiau, kad neliktų dėl šio reikalo jokių abejonių.

Rūpestingai sukūręs Taip manifestą, žinojau, kad ką tik priėmiau svarbiausią sprendimą per visą savo neilgą gyvenimą.

Sprendimas buvo svarbesnis nei geri pažymiai. Svarbesnis nei universiteto baigimas. Netgi svarbesnis nei mano išvykimas iš Argo, kai buvau penkiolikos. Ir, labai panašiai kaip išvykimas iš Argo, šis sprendimas buvo toks pat jaudinantis, nes neturėjau nė menkiausio supratimo, kuo tai gali baigtis. Buvo sunku išskirti kažkokį vieną tikslą. Kur link pasuksiu? Ką tikiuosi pasieksiąs? Niekas daugiau šiame reikale nedalyvavo — joks varžovas ar priešininkas, nereikėjo niekam padaryti įspūdžio ar nugalėti, nebent save patį. Taip, mudu su Janu kažką kalbėjome apie bausmę, bet tai tebuvo vyriškumo demonstravimas. O gal veikiau jau bandymas sudrausminti save — tarsi būdas priminti sau uodegą, kad išspausčiau iš savęs kuo daugiau ir tvirtai laikyčiausi nusiteikimo. Nusiteikimo paklusti atsitiktinai sutiktiems žmonėms, nusiteikimo daryti bet ką... Viskas — nebesu padėties šeimininkas. Nebegaliu nieko planuoti. Galiu tik priimti tai, kas nutinka. Tikrąja to žodžio prasme — galiu tik sutikti. Kai kurie žmonės sako, kad negali pasakyti Ne. Dabar aš tapau lygiai toks pat.

Pirmąją savo Taip gyvenimo dieną pabudau apie devintą ryto ir tuojau pat pagalvojau, kad gal kaip tik išaušo ta diena, kai pagaliau pasirodysiu BBC radijo stotyje ir imsiuosi darbo. Galop nusprendžiau, kad tikriausiai ne, tai ne ta diena. Laukė tiek daug svarbių dalykų. Turiu tiek daug dar neištartų Taip. Kai praeis tas naujumo įspūdis ir šiek tiek įgusiu sakyti Taip, tada gal pasirodysiu ir darbe. Dabar, sakykime, dirbsiu namuose. Kai esate laisvai samdomas darbuotojas, galite leisti sau taip elgtis.

Įsijungiau kompiuterį, užsiplikiau puodelį arbatos ir patikrinau pašto dėžutę. Kaip įprastai, atplaukė visas kalnas šlamšto, reikalaujančio paspausti nuorodą, apsilankyti internetinėje svetainėje, šaukte šaukė apie puikiausias sąlygas pasiimti paskolą ir užstatyti žemę arbą ką nors nusipirkti už pusę kainos (ačiū Dievui, nė viena žinutė nesibaigė tiesioginiu paliepimu pirkti). Tačiau paskui atsiverčiau laišką, kurį paskaitęs ne tik nustebau — visiškai suglumau.

Nes tai, ką perskaičiau, buvo pagalbos šauksmas. Beviltiškas prašymas padėti.

Kam: denis@denisvolisas.com

Nuo: Sultonas Kvabusas

Tema: Skubus verslo pasiūlymas

Muskato rūmai

P. D. 632

Muskato PC 113

Omanas

Dėmesio,

Labai džiaugiuosi galėdamas Jums parašyti. Norėčiau prisistatyti ir paprašyti Jūsų patarimo ir neatidėliotinų veiksmų.

Esu Omaras, nužudyto sultono sūnus, po tėvo mirties tapęs Omano sultonato valdovu.

Jėzau! Ką tik gavau laišką iš sultono sūnaus! Padaryti reveransą ar nusilenkti? Kodėl sultono sūnus parašė būtent man? Kaip tai nutiko? Kaip jis sužinojo apie mane?

Sužinojau apie Jus ir Jūsų profesionalizmą iš tėvo, taigi visiškai pasitikiu Jumis. Tikiuosi, jog priimsite mano pasiūlymą ir leisite pasinaudoti ypatingais Jūsų verslo gebėjimais.

Mano verslo gebėjimais? Kokie tai gebėjimai? Profesionalizmas? Iki šiol maniau, kad reikia rašyti profesionalumas...

Prašau jūsų laikyti šį laišką paslaptyje. Mano, kaip ir žuvusio tėvo, gyvenimas — jūsų rankose.

Ką?

Vakar naktį politiniai priešai žiauriai nužudė mano tėvą.

Ką?!

Dabar tie patys priešai bando atimti iš manęs paveldėtus turtus. Man pavyko slapta paimti 40 milijonų dolerių ir ketinu kuo greičiau palikti šalį.

Kaip galima slapta paimti 40 milijonų dolerių? Gal vogčia nukniaukdavo po dolerį per savaitę? Ir taip ištisas 40 milijonų savaičių?

Norėčiau, kad leistumėte pasinaudoti jūsų profesionalizmu versle ir padėtumėte man saugiai investuoti pinigus.

Po galais, su kuo valgomas tas profesionalizmas versle?

Jei priimsite mano pasiūlymą, gausite 25% nuo visos sumos (10 milijonų dolerių).

Gerai, viskas aišku. Puiku. Tai kada duosite pinigus?

Prašau niekam nepasakoti apie šį laišką. Tikiuosi, sutiksite padėti man. Neatidėliokite sprendimo, parašykite tučtuojau, nes mums reikia pasiruošti. Tebūnie viskas Dievo valioje.

Omaras

Gerasis Dievuli!

Bet palaukite... Panagrinėkime viską atidžiau.

Nužudyto sultono sūnus prašo mano pagalbos. Mano! Ir dar siūlo 10 milijonų dolerių. 10 milijonų už vienintelį ištartą Taip! Net 25 000 svarų atrodo nereikšmingi. Tikrai, atrodo, jog Taip ketina padaryti mane turtingą!

Žinoma, kaip visuomet, būsiu šiek tiek skeptiškas. Tokius pasiūlymus gaunu ne kasdien. O dar geriau pagalvojus, kažin ar galėčiau prisiminti, kada paskutinį kartą kokiu nors reikalu pagelbėjau sultonui. Nors truputėlį. Ne, ir didžiuotis čia nėra kuo. Ir dar — nelabai žinočiau, kaip padėti ir kokios pagalbos jiems reikia. Gėda prisipažinti, tačiau labai menkai teišmanau apie stebuklingus skraidančius kilimus, ir, jeigu man įteiktumėte didelį lenktą kardą, tikriausiai kuo greičiau jo atsikratyčiau grąžindamas atgal.

Tačiau žmogus pateko į bėdą ir laukė atsakymo... ir aš atrašiau...

Kam: Sultonas Kvabusas

Nuo: Denis Volisas

Tema: Re: skubus verslo pasiūlymas

Gerbiamasis Omarai, nužudytojo sultono sūnau,

Taip, žinoma, kad padėsiu Jums!

Denis

P. S. Užuojauta dėl Jūsų tėvo.

Štai ir viskas.

Dabar, kažkur virtualioje erdvėje skrieja mano sutikimas ir linkėjimai susirūpinusiam sultono sūnui. Šis tikriausiai slepiasi kažkur po stalu ornamentais išpuoštuose rūmuose duris užrėmęs kėde. Vargšas neturi į ką atsiremti — jį gina vienintelis praplikęs džinas. O nelaimėliui jau reikia slapstytis. Drebėdamas dėl savo gyvasties, slapta, nakties priedangoje, gal netgi persirengęs moterimi valstiete persikelia iš vieno kaimelio į kitą. Koks laimingas jis pasijus, kai sužinos, jog aš, paprastas vyrukas Denis Volisas, šiuo metu išsiterliojęs burną dantų pasta, esu pasiryžęs pasidalyti su juo profesionalizmu versle!

Sėdėjau prie kompiuterio vis spaudinėdamas pašto dėžutėje nuorodą „atnaujinti paštą“. Tikėjausi, kad spragtelėjęs pele pagaliau išvysiu taip lauktą atsaką iš Omaro. Tačiau kiekvieną kartą teišgirsdavau duslų dunkstelėjimą — tas, kas suinstaliavo mano kompiuterį, buvo nurodęs, kad būtent toks garsas palydėtų žinią, jog naujų laiškų pašto dėžėje nėra. Dunkstelėjimas tarsi per karvės pilvą. Pum... Jokių naujų žinių. Ko čia nerimsti? Niekas tau nerašo. Niekas, net kiti nuobodos.

Tačiau neketinau palikti Omaro nelaimėje vieno. Užsiplikiau dar vieną puodelį arbatos, pasirausęs spintelėje radau sausainį ir prisėdau prie kompiuterio — sėdėjau įbedęs akis į ekraną, tikėdamasis, kad vargšas Omaras atrašys. Labai norėjau pasakyti jam, kad viskas bus gerai, tegu tik negaišuoja.

Paskui man atsibodo ir ėmiausi savų reikalų.

Ploviau indus, kai išgirdau: Bim... Bam... Naujas laiškas!

Baimindamasis, kad Omaras pavojuje, pripuoliau prie kompiuterio.

Laiškas buvo nuo Hanos.

Deni,

Noriu tik įsitikinti, kad tu pernelyg neliūdi dėl tų prarastų 25 tūkstančių svarų.

Hana

Atsakiau.

Hana,

Nėra ko jaudintis. Ką tik sutikau padėti nužudyto sultono sūnui. Jis sakė, kad duos man 10 milijonų dolerių.

Denis

Šiek tiek luktelėjau, tačiau atsakymo iš Hanos vis nebuvo. Tikriausiai užsiėmusi.

Atrodė, kad šiandien, išskyrus Omarą, nieko nevyksta. Nėra net kam pasakyti Taip. Galų gale net nusprendžiau, kad šiandien bus ta diena, kai vis tik nueisiu į darbą.

Nė neabejojau, kad rasiu ką veikti.

Pirmasis Didelis Dalykas atsiradęs Australijoje, jei jau norite žinoti, buvo Didysis Bananas.

1963 metais jį pastatė amerikiečių emigrantas Džonas Landis, norėdamas išreikšti pagarbą ir meilę bananams bei pritraukti lankytojus iš tolimiausių kampelių.

Jam pavyko.

Bananų mėgėjai iš visos Australijos plūdo prie Didžiojo Banano džiaugdamiesi, kad pasaulyje yra bananai, bei galėdami pabraidyti po šalia plytinčią bananų plantaciją. Didysis Bananas tapo simboliu visko, kas susiję su šiais vaisiais. Šalia jo ištikimi bananų mylėtojai galėjo viešai demonstruoti jausmus.

Tai reiškė dar viena: nuo 1963 metų Džonas Landis parduodavo gerokai daugiau bananų.

Gal būtent dėl šios priežasties idėja statyti didžiulius daiktus paplito.

Vos ne tuo pačiu metu Australijos šiaurėje, pietuose, rytuose ir vakaruose gyventojai suprato, kad gali patraukti dėmesį prie savo fermų, verslo ar mėgstamo užsiėmimo paprasčiausiai pastatę milžiniškas spalvingas skulptūras, skirtas pagerbti tam, kas taip nedavė ramybės jiems patiems. Nuo Sidnėjaus iki Sanšaino pakrantės šalia greitkelių ir šunkelių vienas po kito ėmė dygti Didžiuliai Dalykai, visai kaip man buvo pasakojusi Liza. Nėra ko stebėtis, kad vieni sulaukė daugiau pagyrų ir pripažinimo nei kiti... 1972 metais iškilęs Didysis Ananasas — ekspertai vieningai sutaria — yra turbūt pats sėkmingiausias statinys iš visų Didelių Dalykų, aštuntajame dešimtmetyje labai išpopuliarinęs visa, kas susiję su ananasais. Tačiau apie Didžiąją Austrę — didžiulį paminklą Maningo upės baseine randamoms austrėms — mėgsta kalbėtis labai nedaugelis australų. Nudūrę akis žemėn, greičiausiai tepasakytų tik tiek, kad tai antras pagal dydį Didžiulis Dalykas, po Didžiosios Krevetės, esančios tik už kelių kilometrų į šiaurę.

Susidomėjau Dideliais Dalykais ir net pamėgau juos. Štai ir dabar sėdėdamas BBC radijo stoties kabinete naršiau po internetą ieškodamas informacijos apie šias didžiules statulas. Žavėjausi. Paaiškėjo, kad turiu netgi mėgstamiausias. Pavyzdžiui, Didžiulė Uola (tik įsivaizduokite), Didžiulis Avokadas, esantis Duranbajaus pramogų parke, tropinių vaisių pasaulyje (dar vadinamame Avokado nuotykių šalyje... cha... visai panašu į vieną popietę, kurią praleidau Lentynos nuotykių šalyje...)

— Deni, gal galėtume pasikalbėti?

Tai mano viršininko balsas... Apsisukau su visa kėde, prieš tai tylutėliai uždaręs interneto naršyklės langą — nenorėjau, kad ekrane būtų matyti žodžiai „Tropinių vaisių pasaulis“. Deja, naršyklės langui užsidarius išdavikiškai pasimatė žaidimas MineSweeper, kurį žaidžiau anksčiau, bet viršininkas mandagiai nutylėjo.

— Klausyk, tu gali nesutikti, bet šią savaitę TV centre vyks susirinkimas — kažkas apie plėtros planus, pageidaujama, kad dalyvautų radijo stoties atstovai. Visi, kurių tik paklausiu, staiga prisimena turį svarbių reikalų. Net juokas ima, kokie užsiėmę tampa žmonės, kai nenori pasakyti Taip. Tai kaip tu? Galėtum dalyvauti?

— Taip, — pasakiau didžiuodamasis, kad galiu įsiteikti. — Žinoma, galiu. Koks ten susirinkimas?

— Plėtra. Kaip įprastai — susėdę svarsto pasiūlymus. Bet tu tikrai nusiteikęs eiti?

— Taip.

— Gerai. Puiku. Taip ir pasakysiu. Ačiū, Deni. Eik, džiaukis tropinių vaisių pasauliu.

Kai išeidamas viršininkas uždarė duris, nutariau, kad vis dėlto geriau truputėlį padirbėsiu.

Dirbti namuose labai puiku, tačiau lygiai taip pat puiku dirbti ir BBC radijo stotyje — šis pastatas tapo namais tūkstančiui apsmukusiais megztiniais vilkinčių radijo prodiuserių. Laisvai samdomo darbuotojo kontrakte buvo numatyta, kad porą dienų per savaitę praleisčiau dirbdamas viename iš kabinetų radijo stotyje — ieškočiau naujų idėjų. Tarp kitų atrodžiau tikras dabita.

Dirbau BBC radijo stotyje nuo pat universiteto baigimo laikų. Tada kažkaip netyčia patekau į šešių mėnesių kursus pramogų skyriuje ir štai aš vis dar čia — atsidavęs ir uolus pramogų skyriaus radijo laidų prodiuseris, jau kelerius metus besigėdijantis vis artėjančio trisdešimtmečio ir pirmojo įsigyto megztinio. Nesu visiškai tikras, tačiau visiems atrodo savaime aišku, kad vienas svarbiausių dalykų dirbant pramogų versle — nutįsęs megztinis. Manau, kad Nikas Parsonsas įvedė tokią madą.

Tačiau kaip ten bebuvę, radijo stotis yra pasakiškai puiki darbo vieta, besipuikuojanti dar ir šlovinga praeitimi — pradedant Čerčilio karo laikų laidomis ir baigiant šiuolaikinėmis komedijomis. Nuoširdžiai didžiuodamasis žengdavau pro žalvariu kaustytas duris vidun, o prie džinsų prisegtas kabaluodavo specialus BBC leidimas. Reikia pripažinti, kad nesu iš tų žurnalistų, kurie gali didžiuotis darą vienas patikimiausių ir pasaulyje labiausiai vertinamų žinių laidas. Nesu nė vienas tų, kurie nuverčia vyriausybes, atskleidžia korupcijos faktus ar visą naktį rausęsi slaptuose dokumentuose kitą rytą jau pateikia skandalingas naujienas. Buvau iš tų, kurie rengia tas kvailas ir nesuprantamas radijo programėles, padedančias prastumti laiką pakeliui į namus arba linksminančias kokį nors vienišą piemenį, Savanos stepėse pasigavusį radijo bangomis sklindančius garsus, o gal vedančias į sumišimą kalinį, kuris nuo 1987 metų sėdįs kalėjime už padeginėjimą, visiškai nebesupranta laidomų juokelių. Išties tai keistas darbas, tačiau, mano manymu, kas nors juk turi linksminti piemenis ir gluminti kalinius.

Taigi, bandžiau nuveikti ką nors doro. Tikrai stengiausi dirbti, tačiau keli dalykai man aiškiai trukdė. Pirmiausia tai vis labiau jaudinausi dėl to, kad mano gyvenimas dabar priklauso nuo ko tik nori, tačiau ne nuo manęs paties. Vienas vienintelis laiku ir vietoje ištartas Taip kokiai nors pasitaikiusiai galimybei gali pakeisti mano likimą. Pagerinti arba, jei tikėtume Janu, amžiams sugriauti mano gyvenimą. Kitas dalykas, nedavęs man ramybės ir neleidęs šiandien imtis darbo, buvo tas, kad to darbo buvo labai nedaug. Vieną projektą buvau ką tik baigęs. Žinoma, galėjau imtis naujo, tačiau atrodytų tarsi pats ieškau darbo. Kas gi taip elgiasi? Be to, kas gi nori dirbti, kai galima džiaugti gyvenimu lauke, saulėkaitoje, kai galima nori nenori sakyti sutiktiems žmonėms Taip? Išėjęs iš kabineto patraukiau laukan. Bandžiau atrodyti labai reikšmingas, kaip žmogus, einantis į susirinkimą, kuriame pasakys labai daug svarbių dalykų, kalboje pavartodamas žodžius „susivienijimas“ ir „hierarchija“. Normalūs vyrai tokiuose susirinkimuose nualpsta, o moterys dėl ore tvyrančio testosterono baidosi net įkelti koją į susirinkimo salę. Testosterono kvapas turbūt panašus į gero losjono po skutimosi kvapą. Tikrų vyrų prakaitas skleidžia tokį kvapą.

— Sveikas, Deni, — staiga kairėje išgirdau balsą.

— Sveikas, — nugriaudėjau, nepamiršdamas atrodyti labai svarbus.

— Kaip laikaisi?

Mane užkalbino Robertas, su kuriuo kartu gana intensyviai dirbome visą savaitę montuodami vieną laidą. Ta savaitė užtruko beveik visą mėnesį, nes Robertas vis puldinėdavo į aludę, kad nepraleistų savaitės klausimo finalo ir kas penkias minutes imdavo man pasakoti kokį nors prisimintą mažai žinomą faktą iš gyvūnijos pasaulio arba prašydavo, kad patikrinčiau, ar jis teisingai atmena, kas pirmavo radijo stoties transliuojamų dainų sąrašuose kurią nors dešimtojo dešimtmečio savaitę.

— Gerai, ačiū, Robertai.

— Lauki lifto?

— Taip. O tu?

— Ne, — pareiškė tas.

O tada atvažiavo liftas ir jis žengė vidun kartu su manimi.

— Kitą savaitę darau tokį baliuką. Nieko labai įspūdingo, tik keletas draugų iš to paties verslo.

Kalbėdamas mosikavo rankomis — rodė skyrybos ženklus, o paskui labai savimi patenkintas, juokdamasis papurtė galvą.

— Pagalvojau, gal ir tu norėtumei dalyvauti?

Šiaip jau būčiau susimąstęs, kaip gudriau atsisakyti. Ne todėl, kad Robertas būtų buvęs nuobodus, ne, visada užstodavau, kai kas nors jį šitaip išvadindavo, bet todėl, kad šis vyrukas siaubingai bukas.

— Žinoma, norėčiau, Robertai, — atsakiau patenkintas bent jau tuo, kad turėsiu nors šį tą įrašyti į dienoraštį. — Tikrai, labai džiaugsiuosi galėdamas dalyvauti.

— Labai šaunu. Kuo puikiausiai! Tu vienintelis iš BBC gali dalyvauti! Kiti labai užsiėmę.

— Tai jau girdėjau.

— Na, iki. Parašysiu tau.

— Gerai.

Taip pasikalbėję mudu su Robertu išėjome iš sustojusio lifto, paspaudėme vienas kitam rankas, o tada jis žengė atgal ir vėl pakilo į penktą aukštą.

Šypsodamasis žingsniavau Ridžento gatve, vis dar švietė saulė. Kai mano nutrinama kortelė laimėjo, pradėjau galvoti... o ką, jei kiekviena gyvenimo akimirka, jei tik, žinoma, nemiegu, gali atnešti kai ką nuostabaus? O ką, jei viskas, ko tereikia — tai žvalgytis plačiai atmerktomis akimis ir pasitikti naujas galimybes? Galų gale, juk vyrukas autobuse man leido suprasti, kad tos nedidelės kasdieniame gyvenime nutinkančios nelaimės nebūtinai yra nelaimės. Spūstis metro, autobusas, kuris nesustoja, ir liekate stovėti stotelėje, arba naktinis klubas, į kurį jūsų neįleidžia... Anksčiau galvodavau apie šias nesėkmes kaip apie atskirus, su niekuo nesusijusius įvykius. Niekada net nebuvau rimtai susimąstęs, kad jie gali būti ko nors naujo pradžia, kad gali pasiūlyti kai ką naujo ir viskas išeis tik į gera.

Būtent toks požiūris ir buvo tinkamiausias, kai pasukęs metro link pamačiau tai, nuo ko dar prieš kelias dienas būtų ėmusi duotis širdis ir kojos sulinktų per kelius: ilgiausia eilė žmonių vinguriavo nuo Oksfordo Žiedo stotelės iki pat gatvės. Metro ir vėl neveikė. Stojęs į eilės galą apsižvalgiau. Šiapus gatvės stovėjo koks šimtas žmonių, kitapus — dar daugiau. Visi keikdami likimą, nervingai šaukdami telefonais ar spardydami šaligatvį laukė, kol stotis atsidarys. Žiūrėdamas į šią pavargusią, piktą minią pagalvojau, jog nedaug trūko, kad būčiau vienas iš jų... Laimei, prisiminiau, jog būtent paskutinį kartą, patekęs į tokią situaciją, sutikau vyruką autobuse. Štai tada ir supratau. Juk tai puiku. Tai dar viena galimybė priimti gyvenimo mestą iššūkį. Argi noriu stovėti čia, ant dulkėto šaligatvio, šalia judrios gatvės, aidint mašinų signalams, ir uostyti dūmus? Gal verčiau pažvelgti į tai kaip į man suteiktą progą? Argi turiu stumdytis piktoje keliaujančių po darbo namo žmonių ir turistų minioje? Gal verčiau ką nors nuveikti? O ką, jei imčiau ir eičiau sau kur nors kitur? Jei visai nevažiuočiau metro, o pasižiūrėčiau, ką kita man pasiūlys likimas? Kas galėtų nutikti?

Taigi patraukiau pėsčiomis.

Tą vakarą taip ir ėjau, kur kojos nešė. Oksfordo gatve, per Soho rajoną, prie Pikadilio, paskui prie Lesterio aikštės. Ėjau lėtai, nenorėdamas pražiopsoti progos. Progos nepastebėjau, užtat pamačiau daug dalykų, kurių nė neįtariau esant Londone. Daug mažų, nesvarbių dalykėlių. Pavyzdžiui, Čarlio Čaplino statulą Lesterio aikštės viduryje. Arba kinų rajone stypsančias telefono būdeles, labai panašias į pagodas. Šveicarijos centro laikrodyje šokančius mažučius medinius piemenukus — jie sąžiningai pasirodydavo kiekvieną valandą ir sutrepsėdavo nesudėtingą trumputį šokį, kuriuo džiaugėsi turistai... ir tik turistai. Supratau, kad, kaip Londono gyventojas, labai menkai pažįstu šį miestą.

Keliavau Holborno link, pro Šanseri Leiną, paskui pasižvalgiau Flyt gatvėje, kiek atidžiau apžiūrėjau atminimo lentą savo bendravardžiui Volisui ir prisėdau ant suolelio Londono Sityje. Stebėjau, kaip kostiumuotas vyriškis tyliai susigrūdo į burną beveik visą riestainį. Paskui vėl vaikštinėjau, žingsniavau ir klaidžiojau, kol supratau, kad... beveik pasiekiau namus. Labai keista. Anksčiau visada skubėdavau. Londonas man buvo daugybė atskirų, rodos, nesusijusių vietų, į kurias reikia skubiai patekti. Bet šiąnakt namo ...parėjau. Lėtai. Ir tiek visko pamačiau. Man tai patiko. Netgi supratau, kad vėl pamilau miestą, kuriame gyvenu.

Grįžau namo vėlai, tačiau pailsėjęs ir laimingas. Į mikrobangų krosnelę įkišau troškinį su kariu, užkaičiau virdulį ir prisėdau prie kompiuterio patikrinti — gal gavau elektroninių laiškų.

Sveikas! Aš esu Sendė. Gal norėtum pasižiūrėti, kokios mes karštos pupytės ir kaip gerai leidžiame laiką su kambario draugėmis?

Nė nenutuokiau, kas toji Sendė, nors atrodė, kad tai pakankamai draugiška mergina. Pasiūlymas taip pat visai mielas, tačiau gali kiek palūkėti.

Dar vienas laiškas atėjo nuo techniko Roberto — priminė apie rengiamą vakarėlį. „Pralaužk ledus ir ateik pasilinksmint!“ — skelbė laiškas.

Ir tai viskas.

Pasiėmiau dienoraštį — įrašiau jame Roberto vakarėlį ir dar visus kitus dalykus, kuriems šiandien pasakiau Taip. Vis dėlto nusivyliau. Labiausiai dėl to mane taip džiuginusio pasivaikščiojimas po Londoną — juk tikrai galėjau rasti daugiau progų ištarti Taip.

Prisėdau ant sofos su arbatos puodeliu rankoje ir ėmiau tingiai vartyti Totver Hamlets Recorder — laikraštį, kurį slepiu, kai apsilanko mama. Stebėdamasis, kaip vos ne kiekvienas straipsnis mirguliuoja žodžiais „nužudė“, „apiplėšė“ ar „policija mano, kad užpuolikai renkasi akiniuotas aukas“, bandžiau rasti ką nors įdomaus.

Dar viena porcija kriminalų... Labdaros pobūviai... Straipsnis apie senovinį suolą.

Tačiau kitame lape, nuošaliai, šalia gimtadienių skelbimų ir labai seno sukriošusio katino nuotraukos pamačiau svarbų pranešimą:

Starbust grupė Kviečia visus visus į trečiąjį bendruomenės susitikimą! Ateikite, jei omitės ateiviais, telepatija ir panašeis dalykais. Laukiame jūsų Blind Beggar užeigoje, Vaitčapelio gatvėje trečiadienį 18 val. Ieškokite Brajano.

Kvietimas! Visiems visiems! Vadinasi, ir man!

Vis dėlto skelbimas atrodė truputį keistokas... Paprastai iš tolo vengiu susidėti su tais, kurie rašo „panašeis“, o ne „panašiais“... tačiau šįkart viskas kitaip.

Nusišypsojau. Trečiadienis jau rytoj. Pasižymėjau adresą ir išjungęs kompiuterį nuėjau miegoti.

Oi, ne, meluoju.

Nusišypsojau, pasižymėjau adresą ir paspaudžiau nuorodą Sendės laiške. Apžiūrėjęs didžiulę karštos pupytės, gerai leidžiančios laiką su kambario draugėmis, nuotrauką dar sykį nusišypsojau, išjungiau kompiuterį ir tik tada nuėjau miegoti.

Šypsodamasis.

Blind Beggar užeiga ne taip jau toli nuo mano namų. Ši užeiga — viena Ist Endo įžymybių.

Būtent čia vienas žymiausių Londono plėšikų, brolis dvynys Ronis Krėjus, mirtinu šūviu paguldė buvusį nusikaltėlį Džordžą Kornvelį. Bet kuris Londono taksi vairuotojas pasigirs, kad buvo užeigoje tą naktį, tačiau geriau per daug neklausinėkite apie šį įvykį. Kaip rašoma policijos raporte, tąnakt užeigoje buvo tik du pašaliniai žmonės — žigolo berniukai. Remdamasis patyrimu, galiu drąsiai pasakyti, kad taksi vairuotojai nelabai apsidžiaugia, kai paklausi, kaip sekėsi 1960 metais dirbti meilužio už pinigus darbą.

Žinoma, Krėjus buvo prisidirbęs visame Ist Ende — kur koją bekeltumei. Tą paliudytų bet kuris pensininkas.

— Taip, — sakytų senukas. — Tai ta pati siena, pro kurią sykį ėjo dvyniai Krėjai. O jūs ar ne turistai? Taip? Gal malonėtumėte penkis svarus?

Žinoma, kai kurios vietos iš tiesų nusipelno dėmesio. Pavyzdžiui, Peiliais kavinė, kurioje gurkšnodami arbatą Krėjai sukdavo verslo reikalus. Arba naktinis klubas Turnmills, kuriame beprotis Frenkis Freizeris pašautas į galvą išgyveno ir visiems porindavo apie tą įvykį. Dar ir namas Everingo gatvėje, kur Regis Krėjus nudūrė Skrybėlę Džeką Makvitį. Kol nepuolėte klausinėti, paaiškinsiu, kad tai ne galvos apdangalas, o žmogus. Matyt, abejonės neišsisklaidys, kol galų gale nebus sukurtas animacinis serialas Dvynių Krėjų nuotykiai.

Blind Beggar užeigoje, kaip ne kaip, bet tikrai vyko Ist Endo plėšikų Krėjų susirėmimas, todėl, sakau atvirai, šiek tiek stebėjausi, kad Starburst grupė pasirinko susitikti tokią vietą.

— Žinoma, keista, — pritarė man Džeimsas. Iš karto supratau, kad šis vaikinas priklauso Starburst grupei. — Pažįstu vieną tokį vyruką, buvusį čia tą naktį. Viską matė savomis akimis.

Kiti susirinkusieji — Laura, Bobas ir net pats Brajanas — atrodė gana pritrenkti tokio pareiškimo.

— Ar jis kartais ne taksi vairuotojas? — paklausiau.

Dabar nustebo ir Džeimsas. Sužiuro į mane.

— O tu, ką... pažįsti jį? — paklausė.

Nusprendžiau, kad gal bus nelabai tinkama vos susipažinus su žmonėmis imti porinti linksmas istorijas apie vyrų prostituciją, todėl papurtęs galvą pasakiau „Ne“.

Kaip išsiaiškinau, Starburst grupė kartą per mėnesį susitikdavo įvairiausiose Londono užeigose, kavinėse ir aludėse. Grupės branduolį sudarė minėti keturi žmonės. Kartais prisidėdavo vienas kitas naujas narys, o vienas nuolatinis susitikimų lankytojas šiuo metu buvo išvykęs atostogauti į Malagą.

— Būna ir daugiau, — paaiškino Brajanas. — Oi, kiek mūsų daug... Galybė Jungtinėse Valstijose, keli Prancūzijoje ir, žinoma, šimtai forume — šitų niekada nesame susitikę. Ir abejoju, ar kada iš viso sutiksime.

Brajanas pažvelgė į draugus ir tie suokalbiškai sukikeno.

— Kaip suprasti? — paklausiau.

— Na, sakykime, kad jie žino apie mus šiek tiek daugiau, nei mes apie juos, — paaiškino Brajanas, o Laura, bent jau man pasirodė, be garso ištarė „valdžia“.

Labai džiaugiausi atėjęs. Pirmą kartą, pasakęs Taip, susiėjau su visiškai nepažįstamais žmonėmis. Nepažįstamais ir gana keistais...

— Taigi, — pasakė Brajanas, — Bobas turi mums kai ką papasakoti apie piramidžių teoriją. Bobas — tai mūsų egiptologas, Deni.

— O, kaip įdomu, — entuziastingai sušukau. — Puikumėlis!

— Ar daug žinai apie piramides, Deni? — pasidomėjo Bobas, praplikęs vyras su žila ožio barzdele ir liemene, puošta mažais mėnuliukais.

— Na... kaip čia pasakius... Žinau, kad jos Egipte.

— Labai gerai, — nuoširdžiai apsidžiaugė Bobas. — O kas jas pastatė?

Susimąsčiau.

— Egiptiečiai, — ryžausi spėti.

Bobas nusišypsojo.

— Taip, šitaip visi linkę galvoti, — kantriai paaiškino, — tačiau labai gali būti, kad egiptiečiai, jeigu ir prisidėjo prie piramidžių statybų, tai tikrai darė tai ne vieni — jiems šiek tiek padėjo.

Šioje tik prasidėjusio pasakojimo vietoje Laura, kuri dėvėjo skrybėlę, nors sėdėjome viduje ir šildymas tikrai veikė, reikšmingai numykė, tarsi patvirtindama egiptologo žodžius.

— Ir kaip jūs manote, kas jiems padėjo?

Visi sužiuro į mane, laukdami, kaip sureaguosiu išgirdęs atsakymą.

— Ateiviai, — pareiškė Bobas.

Išgirdęs tai, porą sykių sumirksėjau ir pakartojau:

— Ateiviai?

— Pats pagalvok.

Pagalvojau. Bet nieko gero iš to neišėjo.

— Ar tu visiškai įsitikinęs? — negalėjau nurimti.

— Žinai, Deni, ši versija nėra tokia jau nereali, — prabilo Laura. — Senovinių hieroglifų studijos parodė, jog egiptiečiai dažnai pasakodavo apie būtybes iš dangaus, pasidalijusias su jais išmintimi ir naujausiomis technologijomis. Atidžiau pažvelgęs į egiptiečių meną, pamatytumei daug neįprastų formų, o kai kurios jų neginčijamai panašios į kosminius laivus.

Džeimsas labai mįslingai linktelėjo. Brajanas gurkštelėjo limonado. Bobas pasakojo toliau.

— Dar daugiau — Gizos piramidės išsidėsčiusios lygiai taip, kaip žvaigždės Oriono žvaigždyne. O jeigu padalijame Didžiosios piramidės perimetrą iš du kartus padauginto jos aukščio, gauname skaičių 3,141.

— Pi, — mirktelėjęs paaiškino Brajanas.

— Bet argi ateiviai žino pi skaičių? — drįsau suabejoti. — Kodėl negali būti, kad keli egiptiečiai paprasčiausiai... na, tarkime... buvo geri statybininkai?

— Tokia galimybė yra! Žinoma, kad yra! — pritarė Bobas. — Tačiau, kas įdomiausia, nėra išlikę jokių įrašų apie piramidžių statymą, o egiptiečiai užrašinėdavo viską. Karus, karalius, faraonų garbinimą — viską, kas tik svarbaus vyko. O apie piramides ničnieko. Keista, tiesa?

Staiga Brajanas prapliupo keistu, visiškai nepaaiškinamu juoku.

Svarsčiau, kaip čia išėjo, kad nežinodami, kas pastatė piramides, paprasčiausiai nutarė, kad tai padarė ateiviai. Na, pavyzdžiui, kai buvau devynerių, kažkas nušvilpė mano dviratį, kurį buvau pasidėjęs prie Lauboro laisvalaikio centro, bet man atrodo būtų neteisinga sviesti kaltinimus po kojomis nežemiškiems padarams. Jei jie iš viso turi kojas.

— Na, bet laikas naujienoms, — pratarė Bobas, ir Džeimsas su Laura susidomėję šiek tiek palinko artyn. — Amerikiečių Starburst grupė per MSN Messenger man kai ką papasakojo. Pažadėjau pasidalyti naujienomis su jumis.

Bobas pažvelgė į mane ir staiga supratau, kad esu laikomas grupės nariu. Aš priklausau Starburst! Tai bent!

— Tai štai, iki šiol negirdėtus ir geriausius įrodymus mums pateikia Sidonijos laukas Marse. Piramides tikrai pastatė ateiviai. Pačiose pirmosiose Marso nuotraukose matyti — pats tikrinau internete — veidas ir dar gana tankiai sustatytos piramidės.

Išsitraukęs užrašų knygelę Džeimsas kažką skubiai pasižymėjo.

— Atidesni veido tyrinėjimai parodė, kad jo struktūra kaip humanoido.

Tai buvo pirmas kartas, kai išgirdau humanoido tariamą žodį „humanoidas“ ir, galiu pasakyti, kad man tikrai patiko. Sužavėtas linkčiojau galva.

— ...daugeliu atžvilgių labai panašus į Sfinkso veidą...

Susižvalgę visi sužiuro į mane. Pažiūrėjęs į juos, atkišau apatinę lūpą, linktelėjau ir pakėliau antakius aiškiai duodamas suprasti, kad tokie svarūs įrodymai mane pribloškė ir visiškai pasiduodu. Pasielgiau taip tik iš mandagumo. Tokia mimika turėjo reikšti: „Taip, atrodo, kad piramides iš tiesų pastatė ateiviai!“

— Kaip įdomu, — neiškentė Laura. — Iš tiesų, labai įdomu. Iš karto kyla klausimas, kas pastatė piramides Marse.

Džeimsas užvertė akis į lubas tarsi ieškodamas ten atsakymo.

— Gal ten buvo nuvykę egiptiečiai, — pabandžiau išdėstyti savo nuomonę, bet tuojau pat pasigailėjau.

Bobas neištvėręs ėmė juoktis. Nusijuokė ir Džeimsas. Visi kvatojomės, o paskui Bobas viską sugadino pareikšdamas:

— Ne. Tai tikrai buvo ateiviai.

— Tai kodėl nutarei ateiti į mūsų susitikimą? — prabėgus gal pusvalandžiui pasidomėjo Brajanas.

— Jūs mane kvietėte, — paaiškinau. — Na, jei tiksliau, kvietėte visus. Skaičiau skelbimą.

Mudu kalbėjomės stovėdami prie baro, kiek atokiau nuo Lauros, Bobo ir Džeimso.

— Prisipažinsiu, kad tas skelbimas mane kiek suerzino, — pasakojo Brajanas.

— Kodėl?

— Na, užsakiau jį telefonu, o tie avigalviai dar nutarė uždėti aplinkui žvaigždėtą rėmelį. Kas jų prašė? Dabar atrodome kaip kokie puspročiai. Kitas dalykas, kad iškraipė mano parašytą tekstą. Sakiau: „Atvykite, jei domitės ateiviais, telepatija ir panašiais dalykais“, o tie parašė: „Atvykite, jei omitės ateiviais, telepatija ir panašeis dalykais.“ O dar, kas jau visai gražiausia, praleido raidę „d“ žodyje domitės, o „kviečia“ viduryje sakinio parašė iš didžiosios raidės! Moteris, telefonu priėmusi užsakymą, dar pati sugalvojo pridėti šauktuką. Ir nepaisant to, skelbimas suveikė. Tu atėjai. Turbūt pagalvojai: „Imsiu ir nueisiu“, tiesa?

— Aš... chmmm... nežinau, — ėmiau kažką neaiškaus mykti. — Tiesiog pagalvojau, kad tai įdomu. Paprasčiausiai pamaniau, kad turiu atvirai priimti šį kvietimą ir tarti Taip.

— Labai gerai. Ribotos pažiūros — tai jau liga. Turi viską priimti atvira širdimi, nes kitaip vieną dieną apsižiūrėsi, kad gyvenimas bėga pro šalį. Tapsi stebėtoju, o ne dalyviu. Supranti šitai?

Supratau...

— Apskritai bandau sakyti Taip, — aiškinau Brajanui. — Asmeniniame gyvenime.

Tikriausiai pastebėjote, kad apsisprendimą visur, visada ir viskam sakyti Taip pavadinau vienu žodžiu — „apskritai“.

— Tikrai? Puiki mintis. Atvirai priimti įvairią patirtį. Kodėl taip nusprendei?

— Toks vienas žmogus panašiai patarė. Vyrukas, su kuriuo kartu važiavome autobusu. Mūsų metro traukinį atšaukė ir teko kartu važiuoti namo autobusu. Galop įsikalbėjome. Jis patarė: „Dažniau sakyk Taip“ Tiesiog šiaip sau, be niekur nieko. Tai ir nutariau pabandyti.

Brajanas nutaisė labai susidomėjusį veidą.

— Oho, — tepasakė. — Ar žiūri į šį reikalą rimtai?

— Taip, rimtai, — pasakiau.

— Kas tas vyrukas?

— Nežinau. Azijietis. Sakė, kad mokytojas. Šiaip tai vietinis, iš Aldgeito.

Patempęs lūpą ir pakėlęs antakius, Brajanas pakartojo:

— Mokytojas... Gal ir nieko... Tai suvirpino jautrią stygą, tiesa? Kada pasakė tuos žodžius?

— Tikriausiai tai buvo Maitrėja, — pareiškė prie mūsų priėjusi Laura ir Brajanas nusikvatojo.

— Tavo... kas toks? — nesupratau.

— Ne... ne taip supratai... Maitrėja3. Didysis pasaulio mokytojas, — paaiškino Brajanas.

— O kas tas pasaulio mokytojas? — vis dar negalėjau suprasti, apie ką jie kalba.

— Nereikėtų jaudintis, — nuramino Brajanas, — nes iš tiesų tai jo nėra.

— Bet galėtų būti, — nesutiko Laura. — Gal mes tik nežinome, jog jis egzistuoja. Lygiai tą patį galima pasakyti apie daugumą dievybių ir apšviestųjų.

Susidomėjau. Tikrai, pasirodė įdomu. Gal ir ne taip labai, kaip piramides pastatę ateiviai, tačiau gana įdomu.

— Apšviestieji?

— Tai būtybės, kurios gyvena kartu su mumis ir padeda kasdieniame gyvenime. Galima būtų sakyti, jog Maitrėja yra jų viršininkas. Turėtų irgi gyventi kažkur tarp žmonių.

Tai jau atrodė mažų mažiausiai keista.

— Tai tu žinai, kur gyvena koks nors apšviestasis?

— Na, gal nevisiškai tiksliai. Tačiau kažkur Ist Ende turėtų būti. Brajanas apie tai išmano daugiau nei aš.

Atsisukau į Brajaną, tačiau šis jau buvo grįžęs prie baro. Mintyse prisakiau sau, jog nepamirščiau paklausti apie Ist Endo Dievą Maitrėją vėliau, nes pokalbis pakrypo visiškai kita linkme.

Nesvarbu, kad mintys kartais nuskambėdavo keistai, visai džiaugiausi prisidėjęs prie Starburst grupės. Brajanas (specialistas, ypatingai besidomintis Jais, Ją pasirodymais ir Jų pasiekimais) pasižymėjo labai paslaptinga praeitimi ir buvo pati ryškiausia asmenybė iš visos ketveriukės. Laura (besidominti angelais, pomirtiniu gyvenimu ir slaptais pagalbininkais) anksčiau dirbo socialine darbuotoja, mėgo juoktis tyliai kikendama. Džeimsas (specializacija: sąmokslai, sąmokslininkai ir sąmokslo aukos) domėjosi motociklais. Tai jis ir parinko šiandieninę susitikimo vietą, nes joje „draugiška baikeriams aplinka.“ Ir galiausiai Bobas (ateiviai, egiptologija ir TV serialas Žvaigždžių vartai) — anksčiau dirbo mokytoju medžio dirbtuvėse, tačiau, kai 1982 metais važiuodamas Leiko rajone pamatė skraidančią lėkštę, nutarė, kad yra daug svarbesnių dalykų nei medžio pjaustymas.

— Maždaug po kokių šešių savaičių vėl susitiksime Vilesden Gryne, — pasakė Laura. — Visai netoli mano namų. Ar ateisi? Būtų labai smagu pamatysi ir tave.

— Taip, — atsakiau iš kišenės traukdamas dienoraštį. — Taip, ateisiu. Tikrai.

Sugavau Brajano žvilgsnį. Vyrukas nusišypsojo man.

— Dar nenusprendėme apie ką kalbėsimės, — toliau kalbėjo Laura.

— Galėtume pakalbėti apie Maitrėją, — pasiūlė Brajanas. — Pažiūrėsime, gal pavyks jį sutikti.

Nusijuokiau. Laura niekaip neatstojo:

— Galėtume, jei jau taip norite. O gal turi kokių kitų neįprastų pomėgių?

Tapo aišku, ko ji siekia: norėjo išsiaiškinti, ar domiuosi angelais. Arba ateiviais. O gal ant sienos turiu pasikabinęs Žvaigždžių vartų herojaus Špoko plakatą.

— Aš... mano... interesų ratas gana platus, — pabandžiau išsisukti. — Domiuosi daugeliu dalykų.

— Pavyzdžiui...

Na, ir ką dabar pasakyti? Juk negaliu imti ir pareikšti, kad domiuosi badmintonu... O gal? Ką čia taip greitai sugalvoti... tokio paranormalaus?

— Vaiduoklių gaudytojais.

Aišku... Padaryti įspūdžio nepavyko.

— Klausykite, mano draugas Vegas pasakojo, kad vyrai gali turėti vaikų, tik dar neaišku kokiu būdu. Jis dievagojasi, kad tai gryniausia tiesa. Ką manote?

— Ai, — numojo Laura, — anokia čia naujiena. Seniausiai žinau.

Žinoma, kur jau nebus girdėjusi.

— Vyrukas, vardu Lintonas... Kiek pamenu jo vardas toks... pasiūlė labai įdomią teoriją, kaip tapti tėvu... Kaip jis išsiaiškino, norintis tapti tėvu vyras turi būti maždaug keturiasdešimties metų ir seksualiai aktyvus. Vyras ir moteris turi gulėti šalia. Tam reikalui naudoti galima tik smilius, na, bet daugiau gal jums leidus neaiškinsiu, tik pasakysiu, kad jeigu jiems pasiseka, tai maždaug po metų vyras supranta, kad gali pats pagimdyti kūdikį.

— Oho, — susižavėjo Džeimsas. — Pats?

— Ne, — šaipėsi Laura. — Kitas vyras pagimdo už jį. Bet įdomiausia, kad vyras gali netgi pats krūtimi maitinti kūdikį. O po gimdymo jiems reikia užsikimšti gimdymo angą.

Pastebėjau, kad Brajanas kiek nepatogiai susigūžė vien nuo minties, kad jam reikėtų užsikimšti gimdymo angą.

— Kai kas sako, kad būtent tokiu būdu gimė vyras, nes moteris buvo sukurta tik vėliau, — pasakojo Laura. — Tačiau aš turiu apie tai savo teoriją.

Be abejonės...

Iki Mail Endo gatvės buvo geras kelio galas, tačiau plumpinau šypsodamasis. Buvau ištaręs tikrai svarų Taip. Nepaisant visų nesklandumų, su Starburst grupe gerai praleidau laiką. Bent jau teko atmesti išankstinius nusistatymus. Man buvo džiugu, kad tie keturi grupės nariai rado vienas kitą. Patiko ir tai, kad net ir turėdami šiek tiek keistokus pomėgius sugebėjo įkurti klubą, kuriame galėjo kalbėtis apie ką tik nori, dalytis mintimis ir diskutuoti. Ir dar tai, kad jie pasirodė tokie draugiški. Kiekvienas tikėjo, kad verta šalia turėti gerą draugą... ir patys neabejotinai buvo geri draugai.

— Kai tik būnu kokiame skuduryne, — sykį prasitarė Laura, — būtinai randu sau kokią skrybėlę.

— O aš vis galvojau, iš kur tu jas trauki, — atsiliepė Džeimsas, ir visi sėdintys aplink stalą plyšo juokais. Smagiai ir jaukiai plepėjomės, ir jei ne tas faktas, kad pagrindinė pokalbio tema buvo ateiviai ir piramidės, būčiau ėmęs galvoti, jog sėdžiu kokiame bare su draugais.

Grįžęs namo labai apsidžiaugiau pamatęs, kad gavau laišką nuo Omaro, to vargšo pavojaus akivaizdon stojusio sultono sūnaus.

Kam: denis@denisvolisas.com

Nuo: Sultonas Kvabusas

Tema: Re: skubus verslo pasiūlymas

BRANGUS deni,

TELAIMINA TAVE, deni, DIEVAS, JOG PRIĖMEI MANO PASIŪLYMĄ. TEGUL VISKAS KUO PUIKIAUSIAI KLOJASI TAVO KELYJE. NORĖČIAU, deni, VISIŠKO ABIPUSIO PASITIKĖJIMO. MANAU, JOG GALIU PASIKLIAUTI TAVIMI VISAIS 100%.

MANO TĖVO PRIEŠAI NEGAIŠTA LAIKO, TAD TURIME SKUBIAI IMTIS PRIEMONIŲ. REIKIA KUO GREIČIAU IŠGELBĖTI 40 MILIJONŲ. NEŠVAISTYKIME LAIKO VELTUI.

LABAI PRAŠAU PRIIMTI MANO PINIGUS į SAVO BANKO SĄSKAITĄ, KUR JIE BUS SAUGŪS.

SĖKMINGAI SUTVARKIUS Šį REIKALĄ, PASIKVIESIU TAVE į SULTONATĄ IR MUDU ASMENIŠKAI SUSIPAŽINSIME.

LABAI LAUKIU ATSAKYMO. AR TU VIS DAR NORI PADĖTI? ATSIŲSK MAN SAVO BANKO SĄSKAITOS IR TELEFONO NUMERIUS, deni.

OMARAS

Dėkui Dievui, Omaras sveikas gyvas. Nesulaukdamas laiško jau buvau ėmęs jaudintis, tačiau gal ir nereikėjo, nes norint pabėgti iš šalies su 40 milijonų dolerių tikrai tenka sutvarkyti nemažai reikalų.

Šį vakarą supratau, kad turiu griebti visas progas, kur tik jos bepasitaikytų. Taigi susimąsčiau, ką atrašyti Omarui. Labai miela, kad jis žiūri į viską taip asmeniškai: kai tik baigsime tvarkyti verslo reikalus, ketina pasikviesti mane paviešėti. Visiškai aišku, kad dabar laiko mane draugu. Tik pagalvokite, kaip gražiai parašė mano vardą — be tų rėkiančių, bauginančių didžiųjų raidžių. Ne, nerašė „DENT, o atsargiai ir švelniai kreipėsi — „deni“. Atrodė taip, tarsi laišką būtų parašęs seniausiai, o paskui prišokęs įrašė mano vardą.

Tikėdamasis, kad nudžiuginsiu sultono sūnų, nieko nelaukęs sėdau rašyti atsakymo.

Brangusis Omarai,

Kaip malonu gauti tavo laišką! Labai norėčiau apsilankyti pas tave sultonate ir susipažinti asmeniškai. Ir, klausyk, gal norėtumei paskui paviešėti pas mane? Galiu pasiūlyti tik čiužinį, tačiau jis labai didelis — king size, o karaliai turbūt ne didesni už sultonus? Na, nebent, jei karalius toks storas kaip Henrikas VIII, bet turbūt yra galybė storų sultonų.

Atsiprašau, jei nenorėdamas įžeidžiau.

Grįžtant prie reikalo, noriu pasakyti, kad vis dar nusiteikęs tau padėti. Pabandysiu kuo greičiau atsidaryti naują banko sąskaitą.

Iki!

Denis

Užrašiau naujienas į dienoraštį ir laimingas nuėjau į lovą.

Viskas klojosi kuo puikiausiai.

3 Maitrėja anglų kalba skamba panašiai kaip my tray - mano padėklas.

Žmogaus, sakiusio Taip, dienoraščio ištraukos: 1

Birželio 22-oji

Kokia nuostabi diena!

Ne tik saulėta ir skaisti... Turiu svarbią naujieną — su manimi susisiekė žmonės iš internetinės bankininkystės kompanijos Capital One. Mane išsirinko iš daugelio žmonių ir suteikia galimybę įsigyti „naujo tipo kreditinę kortelę“. Išsiunčiau prašymą nedelsdamas ir dar pridėjau draugišką padėkos laišką.

Birželio 23-oji

Laikraštyje Sun pamačiau skelbimą, kuriame buvo rašoma:

AR ESATE PANAŠUS Į KOKIĄ NORS ĮŽYMYBĘ? GAL NORĖTUMĖTE UŽDIRBTI? UŽPILDYKITE INTERNETE PATEIKIAMĄ ANKETĄ, ATSIŲSKITE JĄ KARTU SU FOTOGRAFIJA IR GAUKITE UŽ TAI NEMAŽĄ SUMĄ PINIGŲ!

Nusprendžiau, kad atsakymas į tokį skelbimą turėtų būti Taip ir dar kartą Taip. Paskui labai rimtai ėmiau svarstyti, į kokią įžymybę galėčiau būti panašus. Nutariau, kad galėčiau prisistatyti vyresniuoju Hario Poterio broliu arba vienu iš Proclaimers. Ši grupė vaikystėje buvo viena mano mėgstamiausių ir manau, jog visai netyčia galėjo nutikti taip, kad užaugau panašus į kurį nors grupės narių. O gal net į abu vyrukus, nes nereikėtų pamiršti to fakto, kad jie dvyniai.

Nusiunčiau savo fotografiją su užrašu: „Štai Britanijos Proclaimers grupė viename asmenyje“. Tiesiog negalės atmesti tokio pasiūlymo. Du dvyniai už vieno kainą!

Birželio 24-oji

Valio!

Priėmiau pasiūlymą iš American Express įsigyti naujo tipo kreditinę kortelę. Kažin, kiek yra tų naujo tipo kreditinių kortelių. Galiu pradėti kolekcionuoti jas kaip koks plastiko evoliuciją studijuojantis Darvinas. „Žiūrėkite, čia Voliso kreditinė kortelė“, — kalbės žmonės ateityje. — „Iš kur žinote?“ — klaus kiti. „Iš ženklų, — atsakys pirmieji. — Ir dar todėl, kad joje nėra pinigų.“

Birželio 26-oji

Šį rytą moteris sėdinti metro traukinyje priešais mane laikė labai keistai sulankstytą laikraštį. Laikraštyje spausdinama reklama vienoje puslapio pusėje klausė: „Ar norite apsišvarinti?“, o kitoje siūlė: „Išsivalykite namus! Patirkite stebuklingą valymo garais galią!“ Šalia naujosios valymo garais sistemos puikavosi besišypsančios Sju Polard nuotrauka. Sju teigė, kad valymo garais sistema „nuostabiai paprasta ir paprasčiausiai nuostabi“. Atrodė, kad jai tikrai patinka. Gamintojai didžiavosi galėdami pasiūlyti man įsigyti šią sistemą už labai mažą kainą — tik 24,92 svarų sterlingų. Užsisakiau. Pasižiūrėsiu, kas ta galingoji valymo garais sistema. Papasakosiu ir jums, kai tik gausiu. Tikiuosi, kad ji tikrai bus nuostabiai paprasta ir paprasčiausiai nuostabi.

Birželio 28-oji

Šiandien iš Morgan Stanley finansinės kompanijos gavau dar vieną pasiūlymą pasigaminti naujo tipo kreditinę kortelę. Sutikau. Capital One atsiuntė jau pagamintą naujo tipo kreditinę kortelę. Naujutėlė, net spindi.

Nusipirkau du laikraščius Big Issue4.

Liepos 1-oji

Visą dieną dirbau, paskui su Vegu nuėjome išgerti po bokalą alaus. Ėjome vieno, bet išgėrėme daug. Vegas, pasirodo, moka neįtikėtinai nekaltu tonu paklausti: „Gal dar po vieną?“ Pakviečiau jį į abu vakarėlius, į kuriuos turėčiau šį vakarą eiti. Labai gaila, bet vienas jų vyko kažkur vakarinėje Londono dalyje, tad tegalėjome pabūti dvidešimt minučių ir turėjome traukti į kitą, vykstantį tolimiausiame Ist Endo pakraštyje. Kol ten nusigavome, vakarėlis jau buvo besibaigiąs. Neatrodė, kad Vegas labai tuo džiaugtųsi.

Liepos 2-oji

Prieš kelias dienas beeidamas Haknio rajonu pastebėjau prie gatvės žibinto stulpo priklijuotą geltoną popierėlį. AR NORI GREITAI PRATURTĖTI? — klausė manęs popierėlis. Nusprendžiau, kad Taip, labai noriu ir skaičiau toliau. Viskas, ką reikėjo padaryti, tai išsiųsti 12 svarų sterlingų vertės čekį ir pašte atsiimti nemokamai atsiunčiamą knygą. Knygą atsiėmiau šiandien. Ji vadinasi „501 būdas, kaip lengvai uždirbti pinigų“. Nuostabu. Be visų kitų siūlomų uždarbio būdų, radau ir tokių, kaip ožkų auginimas, romantiškų fotografijų verslas arba naujo žaidimo, pavyzdžiui, Rubiko kubo arba Monopolio išradimas.

Toje knygoje rašoma: „Tereikia visai nedidelio žemės sklypelio ir jūs galėsite atidaryti kartingų centrą!“

Atrodo, jie pamiršo, kad reikia turėti dar ir kartingą. Ir kvalifikuotus instruktorius. Ir draudimą. Ir šalmus. Ir leidimą.

Atmetęs visas abejones nusprendžiau, sykį jau man siūloma galimybė uždirbti krūvą pinigų, negaliu tokios progos praleisti. Išsirinkau vieną būdą, siūlantį rašyti į laikraščius už honorarą.

Liepos 4-oji

Patyriau garu valančios sistemos didingą galią. Sistema pasirodė ir nuostabiai paprasta ir paprasčiausiai nuostabi, nors po valymo paslydęs ant laiptelio vos neprakeikiau duoto žodžio laikytis Taip politikos.

Liepos 5-oji

Labai stengiausi greitai praturtėti — rašiau laikraščiams ir žurnalams. Pastebėjau kvietimą rašyti Sun laiškų skiltyje. Buvo žadama sumokėti 20 svarų už kiekvieną spausdinamą laišką, taip pat už geras mintis ir naudingus patarimus. Šiandien išsiunčiau kaip tik tokį laišką.

Gera mintis, arba patarimas, norintiems lengvai užsidirbti pinigų: nusiųskite laišką laikraščiui Sun, kaip rašoma laiškų skiltyje, — sumokės 20 svarų už kiekvieną spausdinamą laišką ir naudingą patarimą ar gerą mintį!

D. Volisas, Londonas

Sėdau laukti, kol pas mane atkeliaus žadėtieji 20 svarų. Dėl visa pikta išsiunčiau dar vieną patarimą:

Visai nedidelio žemės sklypelio užtenka, kad galėtumėte atidaryti kartingų centrą!

Štai kaip lengva uždirbti pinigus.

Liepos 6-oji

Pagaliau man parašė tie panašuolių ieškantys žmonės. Po ilgų svarstymų jie nutarė, kad nesu panašus nė į vieną iš Proclaimers grupės vyrukų. Nė į vieną! Šiek tiek nusivyliau, kad taip drėbė tiesą į akis. Argi negalėjo pademonstruoti šiek tiek jautrumo? Gal, pavyzdžiui, buvo galima parašyti man, kad esu visai nepanašus į vieną brolį dvynį, o paskui, po geros savaitės, pranešti, kad nerado panašumų ir su antruoju? Juk atmesti mane mandagiai — tai viskas ko prašau.

Jei kada nors įkursiu tokią panašių žmonių paieškos agentūrą, tai su žmonėmis, manančiais, kad jie panašūs į vieną ar daugiau dvynių, tikrai elgsiuosi atsakingai.

4 Big Issue - benamių žmonių platinamas laikraštis; surinktos lėšos skiriamos šių žmonių integracijai į visuomenę.

6 SKYRIUS

kuriame Danielis sulaužo įstatymą

Atsibudęs ryte, pašto dėžutėje radau pačią didžiausią staigmeną.

Laiškas iš Amerikos patentų ir prekių ženklų instituto! Pagaliau man parašė tie, kas laikraštyje klausė: AR ESATE IŠRADĘS KĄ NORS NAUJO?

Koks svarbus pasijutau! Keista, kad Amerikos patentų ir prekių ženklų institutas buvo įsikūręs ne kur nors Los Andžele, Niujorke ar San Fransiske. Ne. Jis gyvavo Blekpule. Gatvėje pačiu normaliausiu pavadinimu.

Labai padrąsino tai, kad jie, rodės, žiūri į mane rimtai. Netgi kreipėsi laiško pradžioje „Brangus išradėjau“. Staiga supratau, kad esu saugiose rankose. Tie žmonės žino, ką daro. Jie aiškiai įžvelgė mano sugebėjimą kurti praktiškus, gyvenimą pakeisiančius išradimus ir po ilgų svarstymų nutarė pasiūlyti man nemokamą naujo produkto analizę.

„Visiškai nemokamai siunčiame jums pradinius naujo išradimo dokumentus, — rašė patentų instituto darbuotojai. — Kodėl gi nesugaišus kelių minučių šiandien, kad paskui galėtumėte tinkamai apiforminti savo idėjas? Tokiu būdu mūsų atsakymo sulauksite per savaitę.“

Dieve šventas! Manimi pasitiki Amerikos patentų ir prekių ženklų institutas! Jie nori, kad atsiųsčiau savo išradimus! Reikia tik nors vieną turėti!

Labai susijaudinau. Būčiau labai mielai pasigyręs, kad esu kilęs iš žymios išradėjų giminės, deja... Nebent įvertintumėte tą faktą, kad esu gimęs ir augęs Škotijoje, šalyje, kurioje atsirado vaistai nuo skausmo, golfas, chininas, marmeladas, garo variklis, lipnūs lapeliai, mikrobangų krosnelė, šaldytuvas ir — taip, nemeluoju — požeminis laukų drenažas. O kas iš mūsų nėra skaitęs straipsnių apie tai, koks svarbus yra požeminis laukų drenažas?

Žinoma, esu ir pats padaręs kelis išradimus, daugiausiai susijusius su tvisterio žaidimu. Kelioninis tvisteris išrastas seniai, bet drąsiai žengiau žingsnį primyn ir išradau tvisterį lovoje. Nė kiek neabejojau, kad šis žaidimas išpopuliarės tarp studentų vyrukų, nes juo bus galima pasinaudoti kviečiant merginas užeiti į kambarį. Man širdis vos neplyšo pusiau, kai tepraėjus vos metams sekmadieninio laikraščio priede perskaičiau, kad kažkam ne tik atėjo į galvą ta pati mintis, bet tas kažkas dar pasivargino nueiti į patentų biurą ir užregistruoti išradimą. Kad juos kur, tuos organizuotuosius ir išradinguosius! Na, šįkart manęs taip lengvai neapmaus. Dabar manimi pasitiki Amerikos patentų ir prekybos ženklų institutas.

Seniai turėjau galvoje išradimą — elektrinį klozeto dangčio keltuvą! Niekada daugiau vyrams nebereikės vargintis ir kelti klozeto dangtį! Niekada nebereikės susimąstyti apie seną kaip pati žmonija klausimą: kodėl moterys klozeto dangtį palieka nuleistą?

Dabar visos šalies kartu gyvenančios porelės mano dėka turės vienu ginčo objektu mažiau. Sumažės skyrybų, šeimos draugiškai gyvens, o klozeto dangčius reikės plauti rečiau, nes aš, Denis Volisas, esu didis išradėjas!

Įsimečiau į dubenėlį saują dribsnių ir ėmiau skubiai analizuoti informacinį paketą, gautą iš patentų institute dirbančių mano naujųjų draugų. Norėjau pasižiūrėti, gal rasiu patarimų ar užuominų, kokių išradimų labiausiai reikia, na, ir dar pasitikslinsiu, kad einu reikiama kryptimi.

Tačiau, kas įdomiausia, jokių užuominų apie pageidaujamus išradimus neradau.

Tiktai apie nepageidaujamus...

NEPAGEIDAUJAMI IŠRADIMAI. NESIŪLYTI.

Amžinieji varikliai.

Karinės paskirties ginklai.

Tai nesąmonė! Dvi pačios geriausios išradimų sritys dėl kažkokių fašistų išsprūdo iš rankų! Man taip patinka išradinėti amžinuosius variklius!

Pornografinės paskirties prietaisai.

Pornografinės paskirties prietaisai? Įdomu, kiek tokių prietaisų jiems pasiūlo? Ir ką reikėtų laikyti pornografinės paskirties prietaisu?

Neišbandyti ir nepatvirtinti cheminiai junginiai, vaistai.

Na, tai jau visiškai neteisinga. Dabar nebegalėsiu nusiųsti neišbandytų ir nepatvirtintų vaistų. Juk mano namuose jų nors tvenkinį tvenk. Teks tuos stebuklingus vaistus pirmiausia išbandyti su draugais.

Gaminiai, paremti nerealiomis technologijomis.

Aleliuja laiko mašinai. Darosi vis sunkiau ir sunkiau.

Literatūriniai ar muzikiniai kūriniai.

Teisingai. Bet vis tiek negalėčiau nei dorai sueiliuoti, nei sukurti muzikos. Nors jei, pavyzdžiui, išgirstumėte mane dainuojantį kokią gerai žinomą dainelę, atrodytų, kad ką tik sukūriau ją pats.

Klozeto dangčių keltuvai.

Ką???

Bet juk maniškis elektrinis!

Na, ir gerai. Tiek čia bėdos — tereikia šiek tiek daugiau padirbėti. Prisėdau pagalvoti, ką turėčiau išrasti.

Ieškodamas įkvėpimo apsižvalgiau aplinkui.

Puodelis. Išrastas.

Kėdė. Išrasta.

Batai. Seniai išrasti.

Žiūrėk tu man. Ir kaip jums pasiseka ką nors išrasti?

Durys. Išrastos.

Laiptai. Išrasti.

Televizorius. Išrastas.

Susinervinau. Ir kodėl viskas mano namuose jau išrasta? Negaliu nė apsakyti, kaip susierzinau. Teko pripažinti, kad greičiausiai išradimai — ne mano jėgoms.

Apsirengiau švarką ir vis dar niršdamas ėmiau ruoštis plėtros susirinkimui BBC.

Vos įžengus į BBC televizijos centrą, mane pasitiko vyrukas, vardu Tomas.

— Tai jūs jau kažkada dirbote televizijoje, tiesa, Deni?

— Na, taip, — numykiau. — Bet neilgai. Man mielesnis radijas.

— Oi, o kodėl? Ar per radiją vaizdas geresnis? O gal, kai dirba mažiau žmonių, vizijos greičiau tampa realybe?

— Chmmm... Taip. O, be to, radijo stotis arčiau mano namų.

Plačiais švytinčiais koridoriais mudu ėjome prie lifto, turinčio mudu nuvežti į susirinkimą. Televizijos centras labai skiriasi nuo radijo stoties. Pastaroji atrodo gana apšiurusi, ant grindų drykso apipeliję kilimai, o palubėje spingso elektros lemputės, užsilikusios dar nuo Antrojo pasaulinio karo. O štai Televizijos centras yra tarsi ateities vizija. Didžiuliai stikliniai kambariai, kuriuose skaitomos žinios, laukiamieji įvairiaspalviai, lyg juose būtų ištiškusi kokia pastelės bomba, ir netgi prodiuserių poilsio kambariai, praminti mąstymo kokonais. Labai norėčiau dirbti ten, kur yra mąstymo kokonai. Gal net imčiau daugiau mąstyti. Be to, visada žavėjausi kokonais.

Atvykome į susirinkimų salę. Atsisėdau.

— Norėčiau visiems pristatyti Denį. Šiandien jis pas mus atvyko iš radijo stoties, kad padėtų pažiūrėti į dalykus kitu kampu.

Nusišypsojau ir energingai pamojavau kolegoms iš televizijos. Vienas jų pamojo man atgal. Dar vienas išspaudė šypsenėlę. Du, vos atplėšę akis nuo bloknotų, nedraugiškai dėbtelėjo.

— Deni, gal galėtumėte papasakoti mums apie kelis projektus, prie kurių dabar dirbate?

Chmmm. Kebloka. Kažin, ar reikėtų pasakoti apie išradimus?

— Dirbu, galvoju apie naujas pramogines radijo programas, — bandžiau laimėti kuo daugiau laiko. — Apie tas, prie kurių dabar dirbu.

Tiek informacijos visiems visiškai užteko ir susirinkimas tęsėsi toliau.

— Gerai, — linksmai prakalbo Tonis, — pirmiausia reikia nuspręsti, ar apsimoka tęsti toliau tokio formato pokalbių laidas.

— Ne, — vienareikšmiškai pareiškė vyras, sėdėjęs priešais mane. Nosį pasibalnojęs dizainerio kurtais akiniais ir vilkėdamas marškinėlius su kažkokiu ironišku užrašu, aiškiai atrodė tarsi žinotų, ką kalbąs.

— Sutinku, — pritarė šalia jo sėdinti mergina. — Metas baigti. Nieko doro iš jos nebus.

— Deni, ką tu manai?

— Na, tiesą sakant, nelabai ką težinau apie šią laidą.

Ir tada man jie visi ėmė pasakoti.

Ir, sakau nuoširdžiai, man visai neatrodė, kad tai prasta laida. Nelabai ką galiu pasakyti apie tai, tačiau užmojai buvo platūs: laidos vedėjas turėjo būti Džonis Voganas, o svečiai tokie kaip Delija Smit. Nežinojau visų smulkmenų apie laidų kūrimą, tačiau neabejojau, kad iš jos gali išeiti šis tas gero.

— Tai uždrausti ar leisti? — paklausė Tomas, ir pasigirdo negarsus murmėjimas „uždrausti“.

— Deni? Ar žiūrėtumei laidą, jei ją imtume rodyti?

Susimąsčiau. Ar tai kvietimas? Pasiūlymas?

— Taip, tikriausiai, — pareiškiau. — Manau tai priklausytų nuo treilerio.

Kažkas gana garsiai numykė „Chmmm“.

— Tikrai? — kvailai vypsodamas paklausė vyras su ironiškais marškinėliais. — Treileris?

— Na... Taip, — stojau ginti savo pozicijas. — Maniau, kad žinote... jei atrodys... patraukliai.

— Suprantu, ką nori pasakyti, Deni, — atsiliepė Tomas. — Svarbiausia tai, kad ši laida, rodos, apima viską.

Oi, net palengvėjo.

— Taip, būtent tai ir norėjau pasakyti, — pritariau.

— Gerai, — apsidžiaugė Tomas. — Aš taip pat manau, kad laida turi potencialo.

Valio!

Vilkintis marškinėlius vyras ėmė trauktis.

— Taip, žinoma, akivaizdu, kad padirbėjus ir teisingai parinkus...

— Taigi, — pertraukė jį Tomas, — kas nori imtis tobulinti laidą? Šiek tiek padirbėti?

Visi tylėjo kaip vandens prisisėmę į burnas.

— Deni? O gal tu?

— Aš?

— Taip. Na, be jokios įtampos ir spaudimo. Tik pažiūrėtume, kas iš to išeitų?

— Aš imuosi šio reikalo, — staiga išpoškino vyras ironiškais marškinėliais.

Tomas nekreipė į jo žodžius jokio dėmesio.

— Tai kaip? Deni?

— Taip. Žinoma.

— Gerai.

Ne, nieko gero. Blogai. Ką, po velnių aš darau? Juk nieko nežinau apie tą laidą, išskyrus tai, kad joje turėtų dalyvauti Delija Smit. Ir prisiimu atsakomybę už laidos pasisekimą! Ką turėsiu daryti? O Tomas jau perėjo prie kito darbotvarkės klausimo ir vėl visi purto galvas sakydami, kad idėja niekam tikusi arba kad ją iš viso reikia mesti į šoną, ir vėl aš išsišoku ir pareiškiu, kad padirbėsiu prie šios idėjos arba kad visai neprieštarauju pabandyti išspausti ką nors gero iš anos laidos. Su siaubu žvelgiau į dokumentus, laidų planus ir kitokius popierius, vienas po kito gulančius į didžiausią šūsnį prieš mano akis. Ir visa tai apsiėmiau padaryti! Savanoriškai ėmiausi visų šių darbų! Niekada šitaip nesielgiu!

— Ot, šūdas... — sunerimo Tomas. — Pasižiūrėkit kiek valandų. Gerai, tai... kas ruošiasi kitam susirinkimui?

Visi sužiuro į mane.

— Atrodo, kad... viską daro Denis, — pasakė Šernas.

— Aha. Gerai. Na, Deni, — kreipėsi į mane Tomas. — Ar norėtum penktadienį pasirodyti kitame susirinkime ir informuoti mus, kaip sekasi dirbti? Tavo viršininkui radijo stotyje pranešiu.

— Taip, — šiek tiek dusliu balsu atsiliepiau. — Būtų puiku.

— O dabar norėčiau visų paprašyti, kad sugalvotumėte tris naujas idėjas šeštadienio vakarinei pramoginei laidai. Gerai? Puiku. Susitiksime penktadienį.

— Janai, tai juk siaubinga, — žingsniuodamas iš televizijos centro skundžiausi draugui mobiliuoju telefonu. — Darbo — iki kaklo. Vos tik paprašydavo ką nors padaryti, aš tuojau pat sutikdavau.

— Baik, nesijaudink! Tu juk prodiuseris! Sugalvosi!

— Ne... Aš radijo laidų prodiuseris. Dirbu pramogų skyriuje. Mes juk kitokie. Kitos veislės. Mes gimę vėluoti į darbą, visą rytą maumoti bananus, naršyti internete, o po pietų kiurksoti aludėse. Mes ne tokie kaip televizijos prodiuseriai. Televizijos prodiuseriai bet kokia kaina siekia sėkmės, jie keliasi su gaidžiais, maitinasi kokainu, rengiasi kaip žmonės žurnalų viršeliuose ir pažįsta žmones, tokius kaip Deividas Bekhamas ir Ant & Dec laidų vedėjai. O ką tu pažįsti? Brajaną Perkinsą?

— Na ir kas? Pats apsiėmei padaryti visus tuos darbus, tai ir pirmyn. Padaryk, ir baigta. Jaučiu, kad jie pamatys, ko esi vertas, ir nėra reikalo nerimauti, jog pasiūlymus atsiims.

— Bet jie tikisi sėkmės! O Tomas dar nori, kad iki penktadienio jam ant stalo padėtume tris naujas idėjas.

— Kokias dar idėjas?

— Na... paprasčiausias mintis. Pramoginėms laidoms.

— Oi, — apsidžiaugė Janas.

— Ką?

— Nieko... Aš tik... Na...

— Ką?

— Turiu kelias mintis.

— Susitinkame aludėje, už pusvalandžio.

— Ne, Janai.

— Kodėl ne? Juk tai puikiausia mintis.

— Kaip sustorėti? Vargu ar tai puikiausia mintis. Ir kas norės žiūrėti laidą, kurioje aiškinama, kaip sustorėti?

— Liesi žmonės.

— Nesąmonė.

— Tada ką manai apie šitą? — paklausė stumdamas arčiau manęs kitą popieriaus lapą.

— Ką reiškia apgamai?

— Na, žinai... pavyzdžiui, ką reiškia, jei turi apgamą ant skruosto. Tai visai kas kita, nei apgamas ant ausies.

— Nesąmonė.

— Iš kur tu žinai?

— Nežinau, bet mintis visai prasta. Niekam tikusi.

— Deni, nebūna blogų idėjų!

— Ką?

— Mačiau per teliką viena moteris aiškino, kad nėra tokio dalyko, kaip netikusi mintis, — dėstė Janas. — Net ir prasta idėja gali nuvesti prie geresnės.

— Bet kai neturi jokios minties, tai jau blogai, — sumišęs pratariau.

— Būtent! Jokios minties — tai jau blogai. Būtent taip.

— Tačiau jei nėra netgi blogų idėjų, tai kaip prisikapstyti nuo blogos minties iki geros?

— Taiklus pastebėjimas, drauguži. Jokios minties — bloga mintis. Tarkime, yra tiesiog... idėjos. Ką manai apie Karo gidą vaikams?

— Prasta mintis.

— Taip, gal tikrai ne kažin kokia. O kaip Mano gyvenimo filosofija?

— Kas tai per daiktas?

— Tai būtų laida apie mano pažiūras ir gyvenimo filosofiją. Kiekvieną savaitę Janas Kolinsas bešališkai pažvelgia į...

— Ne.

Janas šaltai dėbtelėjo į mane.

— Žinai, šiomis dienomis tu neturėtumei taip dažnai mėtytis Ne. Išėjau iš aludės ir šiek tiek rūškanu veidu patraukiau ruošti namų darbų.

Parėjęs namo, įsijungiau kompiuterį ir pasiruošiau imtis šeštadieninės pramoginės laidos.

Kaip sustorėti.

Gal ir verta dėmesio?

Išspausdinau tuščiame lape pavadinimą ir įsispoksojau į jį.

Bet paskui dėmesį išblaškė.

Omaras.

MIELAS BROLI deni DĖKOJU UŽ LAIŠKĄ. TURIME SKUBĖTI. MAN KUO SKUBIAU REIKIA TAVO BANKO SĄSKAITOS DUOMENŲ. ATSIŲSK TUOJAU PAT. TAIP PAT TURĖTUMEI NUVYKTI Į OLANDIJĄ. REIKIA NUVEŽTI MANO TĖVO DRAUGAMS DOVANŲ — PINIGŲ. JIE PADĖS MUMS PERIMTI MILIJONUS DOLERIŲ.

Kas gi čia dabar? Iki šiol nieko neminėjo, kad reikės vykti į Olandiją! Ir kas čia per piniginės dovanos?

ŽINAU, KAD PRAŠAU NEMAŽAI, TAČIAU IR PATS RIZIKUOJU RAŠYDAMAS TAU. PRAŠAU PASKUBĖTI, MES NEGALIME GAIŠUOTI. VISKAS DIEVO VALIOJE. ATSIŲSK BANKO SĄSKAITOS NUMERĮ. OMARAS

Nuoširdžiai prisipažinsiu: per tas dvi dienas, kol laukiau laiško iš Omaro, mano jausmai jam šiek tiek atvėso. Širdyje sukirbėjo nerimas. O kas, jeigu Omaras visai ne nužudytojo sultono sūnus? O kas, jeigu jam tereikia mano banko sąskaitos numerio? Nelabai patiko ir naujos kalbos apie kelionę į užsienį ir pinigines dovanas mįslingiems nepažįstamiesiems. Atrodė, kad Omaras per daug skuba. Man labiau patiktų, jei jis būtų pirmiau pagyręs, kad turiu gražius plaukus, ar pasiūlęs pasidomėti vizomis jo žmonoms.

Brangusis Omarai,

Ar tikrai būtina keliauti į Olandiją su dovanomis tavo tėvo draugams? Na, iš esmės aš neprieštarauju, bet gal galėtumei man paskolinti milijoną dolerių kuriam laikui, o paskui atsiimtum jį nuo galutinės sumos? Aš sumokėsiu už skrydį ir kitas su kelione susijusias išlaidas, tad neišmesk čekių, susidėk juos į voką.

Sėkmės!

Denis

Paspaudžiau mygtuką „siųsti“ ir teliko tikėtis, kad mano laiškas pasieks Omarą jam dar esant gyvam. Jis tikriausiai dabar jaudinasi, vargšelis... Na, galų gale bent jau persikraustys gyventi kitur, o tai jau visai malonu. Manau, blogiausiu atveju netgi galėčiau sukrapštyti pinigų toms dovanoms. Turiu kelis tūkstantėlius, kuriuos pavyko sutaupyti vien dėl to, kad vos ne visą laiką tupėjau namuose, tad galėčiau šiomis atsargomis pasinaudoti. Nebent pasirodytų, kad čia ta pati apgaulė, kaip ir visiems gerai žinomas laiškas iš Nigerijos.

Oi, aš ir vėl darausi ciniškas. Taip, turiu atsikratyti šios savybės.

Kitą rytą iš Omaro nesulaukiau nė žodelio. Nutariau kol kas nesijaudinti. Turėjau kelis reikaliukus mieste, reikėjo užeiti į parduotuves.

Galite manyti, kad labai rizikinga lankytis parduotuvėse, jei esi nusiteikęs priimti visus pakvietimus ir pasiūlymus... Bet galiu nuraminti: šiuolaikiniai reklamos kūrėjai pražiopsojo esminį momentą. Jie per daug išradingi: reklama retai kada ką nors perša tiesiogiai klausdama ar siūlydama. Anksčiau, žinoma, vos išėjęs į parduotuvę būčiau apsuptas paprasčiausių nurodymų, tokių kaip GERKITE PIENĄ, NUSIPIRK DUONOS. Taip ir leisčiau dienas gerdamas pieną ir pirkdamas duoną, tačiau dabar įkvepiančios fotografijos ir netiesioginės žinutės nekliudo tam tikros pirkėjų dalies — žmonių, kurie kaip ir aš nutarė laikytis žodžio Taip, Jei tik tokių yra.

Cha. Dabar jau manęs nebeprigaus, pagalvojau išeidamas iš Virgin prekybos centro su pilnu krepšiu kompaktinių plokštelių... Pirk du, trečią gausi nemokamai“. Patraukiau į kitapus gatvės esančią Pikadilio aikštę.

Buvau nusiteikęs šiandien dar kartelį pasivaikščioti po Londoną ir pasižiūrėti, kur šįkart mane nuves likimas. Perėjau kelią, žvarbus vėjas buvo iššlavęs gatves ir išblaškęs turistus, tik priekyje stoviniavo būrelis su dalijamais bukletais rankose. Šiek tiek sunerimau — jau turiu įsivaikinęs dvi senutes ir daugiau man tikrai nereikia, nebent užsimanyčiau steigti kokį nors pensininkų lopšelį-darželį. Tačiau, nepaisydamas apėmusio nerimo, drąsiai artinausi prie būrelio žmonių su bukletais, o pastebėjęs, kad nematyti jokių žalių seilinukų nei kepurėlių, drąsiai paėmiau bukletą iš merginos vasarine suknute ir kaštoniniais plaukais.

PASAKYK TAIKAI TAIP

Perskaičiau dar kartą. Vis tiek — PASAKYK TAIKAI TAIP, Taip paprasta, kad net keista. Tarsi koks ženklas. Ženklas, kad Taip skatina gyvenimo pažangą.

Prisidėk prie mūsų DABAR! Prieik prie nepažįstamo žmogaus, nusišypsok, pasisveikink, paspausk ranką“, ir tebūnie pasaulyje taika!

Štai kaip gražu. Padariau taip, kaip ir buvo liepiama. Priėjęs tiesiai prie tos merginos, kuri įdavė man bukletą, nusišypsojau, pasakiau „labas“, paspaudžiau jai ranką ir ėmiau laukti, kol pasaulyje prasidės taika.

— Aš Katerina, — prisistatė mergina.

— Denis, — atsakiau.

O paskui viskas klojosi savaime.

Katerina, Džošas ir Maikas — tai trijulė, kurią vienija meilė taikai.

— Viskas priklauso nuo bendravimo su žmonėmis, — aiškino Katerina. — Jei gali paaiškinti žmonėms, kas tai yra taika, tai ta prasme, įteiki jiems visą pasaulį.

Taip, Katerina iš tų žmonių, kurie labai dažnai sako „ta prasme“.

— Galvojate, kad manęs visai nekaso, kad žmonės tiesiog vaikštinėja užuot ėmęsi ką nors daryti? Ta prasme dar ir kaip kaso.

Susimąsčiau... jei ją kaso vaikštinėjantys žmonės ir dar ta prasme, tai gal stovi per arti jų?

— Tikime, kad egzistuoja toks dalykas, kaip socialinė akupunktūra, — dėstė Maikas, aukščiausias iš visų trijų. Jis pats spausdino bukletus. — Vienas vienintelis pokalbis gali pakeisti požiūrį.

— Taip, reikia skleisti žinią, — pridėjo Džošas — vyrukas, vilkintis Nike marškinėlius ir gana madingą beisbolo kepurę. Pagal išvaizdą tarsi nė nepriklausė trijulei. — Jei žmonės galvos, kad galime išsaugoti taiką, turės vilties.

Katerina linktelėjo. Man pasirodė, kad būtent ji yra šios akcijos varikliukas. Stovėjome Pikadilio aikštės viduryje, po Eroso statula, ir nė nenutuokiau, kur link gali pakrypti reikalai, bet ta trijulė man patiko. Jie atrodė nuoširdžiai tiki, kad taikos pasaulyje galima sulaukti išdalijus reikiamą skaičių bukletų.

— Ką manai apie karą Irake? — norėdamas patikrinti mane paklausė Džošas.

— Na... karas yra blogai, — nelabai žinojau ką daugiau pasakyti. Maikas linktelėjo.

— Kartais paprasčiausia žinia, tokia kaip ši, gali būti pats galingiausias ginklas, — dėstė savo požiūrį Katerina.

— Galite pasinaudoti mano mintimis, — pasakiau tikėdamasis, kad galbūt kitame buklete pamatysiu atspausdintą šūki KARAS YRA BLOGAI.

— Ačiū, — pasakė Džošas ir supratau, jog labai tikėtina, kad taip ir įvyks.

— Gal norėtumei padėti mums platinti šią žinią?

Viskas nutiko labai greitai. Nė nespėjau apsidairyti, o jau stovėjau Pikadilio aikštės viduryje vienoje rankoje spausdamas Virgin prekybos centro krepšį su plokštelėmis, o kitoje — man patikėtų išdalyti bukletų PASAKYK TAIKAI TAIP pluoštą. Po galais! Ryte išėjau iš namų dar normalus žmogus, o grįžtu jau pacifistas!

Katerina, Džošas ir Maikas buvo aiškiai patenkinti, kad jų gretos pasipildė bent vienu nariu, ir ėmėsi labai karštai aiškinti, kaip reikėtų skleisti žinią.

— Pone, ar jums patinka taika? — kreipėsi į pagyvenusį vyriškį Katerina, tačiau tas paprasčiausiai praėjo pro ją kaip pro stulpą, tik iškėlęs ranką atstūmė jam kišamą bukletą.

— Ištarkite taikai Taip, — kreipėsi Džošas į ponią, kuri vienoje rankoje laikė mobilųjį telefoną, o kitoje — krepšį su pirkiniais. Buvo visai nepanašu, kad toji turėtų nors menkiausią norą sustoti pakalbėti apie taiką pasaulyje. Pamaniau, kad Katerina ėmėsi reikalo kaip prisukta. Būtent ta prasme.

Vieną bukletą pavyko įgrūsti kažkokiam vyrukui. Labai patenkintas savimi stebėjau, kaip jis skaitydamas eina tolyn, tik staiga vyrukas stabtelėjo ir apsisukęs grįžo atgal.

— Kaip tai suprasti? — rodydamas pirštu į eilutes buklete paklausė manęs.

Karas — tai netikusios žmogaus vaizduotės padarinys. Tai baimė daugintis, baimė dauginti baimė, tai grįžimas atgal ir bandymas mituose surasti pasiteisinimą.

Viskas, ką tepavyko išspausti, — tai chmmm. Vyras spoksojo į mane. Nesu labai geras šūkių žinovas. Perskaičiau dar kartą.

— Prisipažinsiu atvirai, nelabai galiu pasakyti, ką būtent tai reiškia, — sumurmėjau. — Manau, kad pagrindinė reikšmė ta, jog karas yra blogai.

Vyras grąžino bukletą man.

— Labai sunkiai įkandama, — su neslepiamu sarkazmu balse pasakė. Pasijutau baisiai — tarsi išdavęs Kateriną ir kitus. Mano paaiškinimas aiškiai buvo visiška nesąmonė.

Žvilgtelėjęs į bukletą dar pridūriau:

— Norite kitokio pasaulio — pakeiskite jį!

Dar ir nusišypsojau, bet vis tiek nebuvau įsitikinęs, kad teisingai atlikau socialinę akupunktūrą. Sprendžiant iš pakaušio, į kurį žvelgiau nueinant vyrui, jis taip pat abejojo šio reikalo sėkme.

— Ketiname kovoti už taiką su kreida, — pasakė Katerina po kokių dešimties minučių. — Ar eisi kartu?

— Taip! — atsakiau. — O kaip kovojama su kreida?

— Imi į ranką kreidos gabalą ir rašai šūkius, kur tik pasieki, — paaiškino Džošas.

— Pavyzdžiui, kur?

— Daugiausiai ant šaligatvių, — pasakė Katerina.

— Ar tai veikia?

— Taip, — rimtai patvirtino mergina. — Žinoma, kad veikia.

— Gavau kreidos, — atskubėjęs prie mūsų pasidžiaugė Maikas. — Štai, imkite.

Kiekvienam padavė po tris gabaliukus kreidos. Gavau raudonos, baltos ir žydros. Pagalvojau, kad tai labai puiku — Jungtinės Karalystės ir Jungtinių Valstijų vėliava. Dabar tai jau parodysiu valdžiai, ką jaučiu.

Bet ką rašyti?

Katerina, Maikas ir Džošas susilenkę, atsitūpę ar atsisėdę jau informavo pasaulį apie savo jausmus.

— Katerina, ką turėčiau rašyti, — ryžausi paklausti visiškai netekęs vilties sulaukti įkvėpimo.

— Rašyk, ką anksčiau kalbėjai.

— Karas — blogai? Manau, kad gali būti truputį per daug paprasta, — prisipažinau.

— Na... Aš labai mėgstu rašyti NAUJASIS PASAULIO ĮSTATYMAS — MEILĖ.

— Aha, skamba gražiai, — pritariau ir apsidairiau, ką gi rašo kiti. Maikas rašė ANTIDAUGINIMASIS — NAIKINIMAS, kas man nelabai patiko, nes truputį priminė kraujomaišą. Džošas rašinėjo MES VISI ATSAKINGI.

— Paprasčiausiai rašyk, ką jauti, — bandė padėti Katerina. — Pasižiūrėk į bukletą ar dar kur nors. Mūsų internetiniame puslapyje rastum daug minčių. Mes dalijamės mintimis.

— Labai gerai, — pasakiau. — Parašysiu DALINKITĖS MINTIMIS!

Katerina, rodės, suabejojo, ar tai taip jau gerai.

Susimąsčiau. Rašyti ką jaučiu... O ką aš jaučiu?

Nusprendžiau parašyti NEKARIAUKIME, GERKIME ARBATĄ!

Labai seniai buvau begėręs arbatos.

Katerina vogčia prisėlino pažiūrėti.

— Puiku, — įvertino mano išmintį. — „Gerkime arbatą, nekariaukime“. Arbata — kaip užuomina, kad reikia kalbėtis. Taikus veiksmas. Kai geriame arbatą, visuomet kalbamės, o kalbėdami galime sustabdyti karus. Vaikinai, pažiūrėkite, ką parašė Denis!

Maikas ir Džošas atskubėjo arčiau.

— „Nekariaukime, gerkime arbatą“, — perskaitė Maikas.

— Arbata... — susimąstė Džošas. — Karas...

Paskui nusišypsojęs linktelėjo:

— Šiek tiek panašu į gerai žinomą šūkį „Nekariaukime, geriau mylėkimės“, tik čia vietoje meilės arbata.

— Taip, — pritariau. — Tai tokia labiau angliška šio šūkio versija. Ne tokia šiurkšti.

— Ir kaip tau pavyko sugalvoti? — susidomėjo Maikas.

— Man patinka gerti arbatą... — gūžtelėjau pečiais. — O štai kariauti visai nepatinka.

Pagalvojau, kad naujiesiems draugams tai gali pasirodyti nepakankamai prasmingas paaiškinimas, tad pabandžiau pridėti kai ką reikšmingesnio:

— Be to... arbata skatina pokalbį. O pokalbis... gali sustabdyti karus.

— Taip, arbata tikrai skatina kalbėtis, — pritarė Džošas. — Prisiminkime arbatos gėrimo ceremoniją senovės Japonijoje arba arbatos sodelius septynioliktajame amžiuje Olandijoje.

Linkčiodamas galvą rodžiau pirštu į Džošą, tarsi tas būtų pasakęs tiksliai tai, ką pats ketinau išdėstyti.

Maikas kelis kartus suplojęs rankomis pasakė:

— Nuostabu!

Paskui tuojau pat patraukė ant sienos rašyti NEKARIAUKIME, GERKIME ARBATĄ. Katerina išdidžiai pasižiūrėjo į mane. Pasijutau šiek tiek prisidėjęs prie bendro reikalo.

— Nekariaukime, gerkime arbatą... — pakartojo mergina. — Puikiai sugalvojai.

— Man labai sekasi socialinėse akcijose, — puoliau girtis. — Vieną dieną ketinu parašyti dainą „Gana plėšikauti, geriau meilikauti“.

— Labai įdomu, — pasakė Katerina. Ėmė atrodyti, kad ji šiek tiek mane įsimylėjo. — Gal galėčiau gauti tavo telefono numerį?

O, valio! Tikrai įsimylėjo.

— Nes mudvi su drauguže organizuojame dainų kūrimo stovyklas.

Oi, kas čia dabar...

Katerina labai kruopščiai užsirašė visus mano duomenis. Norėjo žinoti mano namų adresą, namų telefono numerį, elektroninio pašto adresą, mobiliojo telefono numerį ir dar pasidomėjo, ar neturiu fakso. Pasakiau jai viską, ko tik prašė. Pasitikėjau ja, lygiai taip pat ir Maiku, ir Džošu. Atrodė neblogi žmonės, pasiryžę pakeisti pasaulį, tačiau darantys tai ramiai, su kreida rankose. Mintis, kad mergina galėtų pasinaudoti asmeniniais duomenimis tam, kad apiplėštų mane, atrodė visiškai neįtikėtina. Greičiau jau įsiveržtų į namus paversti daržoves mano šaldytuve į ekologiškai augintas.

— Labai ačiū tau už pagalbą, Deni, — padėkojo Katerina.

— Nėra už ką. Man labai patiko.

— Labai gerai susitvarkei. Manau, kad esi linkęs padėti žmonėms, tiesa?

— Na, tiesą pasakius, nelabai, — gūžtelėjau pečiais. — Bet jūs paklausėte, ar negalėčiau padėti, o aš pamaniau, kad visai galėčiau. Oi, palaukit, vos nepamiršau... Taigi padedu, šiuo metu padedu dar vienam vyrukui. Sultonui. Teisingiau, sultono sūnui.

Rodos, tai padarė įspūdį. Žinoma, juk čia ne šiaip sau.

— Jis parašė man ir paprašė padėti. Tam sultono sūnui reikia padėti pervesti iš Omano į saugią sąskaitą 40 milijonų dolerių, kol jo nenužudė, tėvo politiniai priešai.

— Vaje, — lėtai sumurmėjo Katerina.

— Internetinė šiukšlė, tiesa? — pasakė Džošas, bet tuojau gavo iš Maiko niuksą į šonkaulius.

— Tu visada šitaip — užkietėjęs neigikas, — papriekaištavo Malkas.

— Ne, tai visai ne internetinė šiukšlė, — puoliau ginti sultono sūnaus. — Tai pagalbos šauksmas.

Uždėjęs ranką man ant peties, Maikas širdingai linkčiojo.

Sėdėjome Goose bare, visai šalia Brikstono metro stotelės. Akcija PASAKYK TAIKAI TAIP Pikadilio aikštėje buvo baigta. Katerina ir Džošas (kaip vėliau paaiškėjo, kambario draugai) gyveno visai netoli šios vietos, o Maikas, kurį jie sutiko vos prieš kelis mėnesius šitame pačiame bare, ketino taip pat persikraustyti gyventi su jais.

— Labai lengva pasakyti, kad žmonės, sėdintys valdžioje, yra idiotai, — kalbėjo Maikas žiūrėdamas į mane. — Labai lengva pasakyti, kad metas palikti šiltas vieteles. Užuot keikę valdžią, mes sakome Taip. Taikai Taip.

Išsitraukęs pakelį cigarečių, Maikas pasiūlė draugams. Katerina ir Džošas pasiėmė po vieną.

— Tai geriausias būdas veikti, — pasakė Katerina pildama į mūsų taures gana aitraus skonio raudonąjį vyną.

— Keičiame pasaulį pakeisdami po vieną žmogų.

Maikas pasiūlė cigaretę ir man. Ranka pati kilo pamojuoti, kad atsisakau. Ko norėti — įprotis... Tik staiga prisiminiau, kas esu ir ką turiu daryti. Padėkojęs paėmiau cigaretę.

— Pozityvus požiūris yra labai užkrečiamas. Tai galinga žinia. Ir, beje, vienintelis būdas laimėti mūšį, jei... — Katerina nutilo, kol Maikas pridegė cigaretę jai, paskui Džošui ir tada man.

Giliai užsitraukiau. Buvau matęs pakankamai rūkalių, kad žinočiau, ką daryti.

— Sakyk, ką nori, — pertraukė merginą Džošas, — tačiau Ne yra pats galingiausias iš negatyvių žodžių.

— Ta prasme taip, — sutiko Katerina kilniaširdiškai leisdama Džošui laimėti.

— Tačiau Taip yra pats stipriausias pozityvus žodis. Todėl ir pasirinkome ne dvigubai negatyvų teiginį „Karui — Ne“, o dvigubai pozityvų teiginį „Taikai — Taip“. Pats paklausyk — skamba daug geriau.

Pabandžiau pabandyti ištarti, tačiau gerklė buvo kaip išsvilinta. Iki šiolei kažkaip vis pavykdavo išvengti susidūrimo su cigaretėmis. Užsikosėjau, bet stengiausi užmaskuoti tai energingu linkčiojimu.

— Taip. Ne... Taip. Ne... Nė neabejoju, kuris labiau man patinka, — pasakė Džošas.

— Tikriausiai Ne, — spėjo Maikas, tačiau jam tuojau pat buvo liepta užsičiaupti.

Vis dar kamavausi su cigarete. Dabar jau nebetraukiau dūmo į plaučius, tik užsitraukęs ir truputį palaikęs burnoje, tuojau pat išpūsdavau... Tiesiai į žmones. Taip elgdamasis labai jau pridūminau, tačiau, žinote ką — jaučiausi keistai... Toks šaunus ir dar labiau subrendęs. Gal net šiek tiek panašus į Džeimsą Dyną, tik su akiniais ir ašarojančiomis akimis.

— Bet kaip sunku sudominti žiniasklaidą, — guodėsi Katerina. — Juk tai pozityvi žinia, gal jie turėtų susidomėti.

— Vieną vakarą skambinau į BBC televiziją, — pasakė Džošas. — Sakė, kad jeigu surinktume didelę grupę žmonių, tai jie tikriausiai nufilmuotų akciją su kreida.

— Tai gerai, — apsidžiaugė Maikas.

— Ar kada susimąstėte, kad galbūt... reikėtų šiek tiek supaprastinti šūkius? — paklausiau ir visi sukluso. — Turiu galvoje... Na, kaip čia pasakius... „Karas — blogai“ — gal ir per daug paprasta, bet tokie pasakymai, kaip „Karas — tai pakrikusios žmonių vaizduotės padarinys...“ gali kai kuriuos žmones atbaidyti.

— Gavome tą bukletą iš Begalinių galimybių internetinio puslapio. Aš, pavyzdžiui, manau, kad jame perduodama žinia labai puiki.

— Taip, puiki. Taip... — nesiryžau pasakyti, — tik nevisiškai ją suprantu.

— Gerai... — prabilo Džošas. — Ir gal gali pasiūlyti ką nors geresnio?

Išmušė didžioji išbandymų valanda.

Maikas nupirko dar vieną butelį aitraus raudonojo vyno ir pats pabėgo žaisti žaidimų automatais. Katerina su Džošu karštai ginčijosi apie tai, ar etiška Jungtinėms Valstijoms naftą naudoti kaip priemonę norint įgauti didesnę politinę įtaką kitoms šalims. Bandžiau įsijungti į debatus, tačiau mečiau tai daryti supratęs, kad jiedu tuo klausimu jau šiek tiek apsiskaitę, o aš tik viso labo matęs vieną seriją Dead Ringers.

Stengiausi kiek galėdamas sugalvoti įtaigią žiniasklaidos kampaniją, padėsiančią šiems drąsuoliams pasiekti taiką pasaulyje. Tačiau įkvėpimas kažko vis neaplankė.

— Padarom? — pasiūlė Maikas. Vaikinas parėjo nuo žaidimų automatų laikydamas rankoje tokią lyg ir nuorūką... Tai buvo cigaretė su marihuana.

— Čia? — apsidairęs nustebau.

— Lauke, — sutiko Maikas. — Ne čia.

O, Dieve. Va čia tai naujas istorijos puslapis. Argi tikrai galiu imti ir pasakęs Taip sulaužyti įstatymą?

Padarėm...

— Tvarka, — pareiškiau. — Dabar tai jau žinau. Puikiausia idėja.

Prieš atskleisdamas paslaptį, susitvarkiau popierius. Tiek tų popierių — bokalo padėkliukas ir viskas, tad tvarkydamasis nepervargau.

— Na, gerai... koks mūsų tikslas?

— Taika, — atsakė Katerina.

— Taip, taika, — pritariau. — Bet dar anksčiau?

— Žiniasklaida, — spėjo Džošas.

— Tiksliai. Sugalvojau naują, originalią žiniasklaidos kampaniją, kuri pasibelstų tiesiai į visų vyriausybių širdis ir priverstų sudėti ginklus, o vietoje jų pasiimti... nežinau... O! Kreidą!

Įkvėpimas mane aplankė tada, kai stovėdami šalia baro Goose su Maiku užsiiminėjome įstatymo laužymu. Pažvelgęs aukštyn, virš įėjimo į barą pamačiau labai dailiai nupieštą iškabą su žąsimi. Net suakmenėjau. Visiškai netekau žado. Pakilę aukštyn dūmai tarsi įrėmino piešinį, į kurį bežiūrint man ir šovė galvon geniali mintis.

— Tai štai! — baigiau pasakoti. — Štai kokia ta idėja!

— Tai kokia ta idėja? — nesuprato Katerina.

— Sūkis turi patraukti dėmesį, tiesa? Ir dar perduoti tam tikrą socialinę žinutę, taip?

— Taip.

— Na... Ką manote, jei panaudotume... — minutėlei nutilęs apžvelgiau draugus, tarsi norėdamas nustatyti, kokios reakcijos galiu tikėtis, — ...žąsis.

Reakcija buvo ne visai tokia, kokios laukiau.

— Žąsis? — negalėjo patikėti Džošas.

— Žąsis, — patvirtinau. — Žąsys už taiką.

Žodžiai tarsi pakibo ore. Niekas nesiryžo prabilti.

— Na, paklausykite: Žąsys už taiką! Juk tai puiku!

Visi kažkodėl tylėjo. Nusprendžiau, kad reikia plačiau paaiškinti idėjos esmę. Ir, nepaisant to, kad baro sienos ėmė pamažu suktis aplinkui, puoliau aiškinti:

— Pirmiausia, ką reikėtų padaryti, — pradėjau dėstyti, — tai pagaminti mažučius ženkliukus „Žąsys už taiką“. Paskui reikėtų juos pritvirtinti prie žąsų fermų ir apskritai visur, kur tik yra žąsų. Tada užsimintume žiniasklaidai, kad susirūpinę dėl besiplėtojančio karinio verslo žąsys, nors ir keista, pradėjo gyvūnų protestus.

Katerina ir Džošas net išsižioję linksėjo galvomis — aiškiai mano mintys padarė reikiamą įspūdį. Viskas gerai.

— Pasitelktume ir fotografus. Slapta pasakytume žmonėms, kad tie visoje šalyje imtų gaminti ženklus „Žąsys už taiką“ ir be jokio triukšmo juos pritvirtintų prie fermų ir zoologijos sodų. Žiniasklaida turėtų darbelio! Katerina, juk žmonės ta prasme nepatikės! Atrodys, tarsi pati motina gamta sukilo ir nori pasakyti „Karui — Ne!“

Katerina neiškentė nepataisiusi:

— Taikai — Taip!

— Atsiprašau. Bet viskas atrodys taip, tarsi žąsys pačios imtų protestuoti. Tik įsivaizduokite — žąsys visame pasaulyje sako taikai Taip!

— Man patinka, — pritarė Maikas, aiškiai suprantantis, ką norėjau pasakyti. Kilo įtarimas, kad jis kaip reikiant apdujęs. Laimei, kad mano galva dar veikė, nes kitaip nebūčiau sugalvojęs žąsų akcijos už taiką.

— Bet kodėl žąsys? — nesuprato Džošas.

— Žąsys ir taika — labai tinka, — vos ne vienbalsiai sušukome mudu su Maiku.

— Ak, — atsiduso Katerina, matyt, pagaliau suvokusi mano plano genialumą.

O tada, visiškai netikėtai, man į galvą šovė dar viena puiki mintis.

— Klausyk, Maikai, — kreipiausi į draugą, — o ką, jei būtų tokia parduotuvė Pietį skrybėlės... ir joje prekiautų skrybėlėmis, atrodančiomis kaip picos?

Maikas ėmė kikenti, o iš paskos ir aš. Jau nebegalėdami sustoti kvatojome kaip bepročiai. Besijuokdamas ėmiau trankyti ranka stalą ir vos neapverčiau vyno, o Maiką tai dar labiau pralinksmino. Kvatojomės iki ašarų vien nuo minties, kad skrybėlės galėtų atrodyti kaip picos.

— Pica skrybėlė, — žvengė Maikas. — Topinė skrybėlė!

Tai jau tikrai — girtutėlis.

Paskui mes dar šiek tiek aptarėme mano puikiąją idėją, kaip žąsys galėtų stoti už taiką.

Panašiai po valandžiukės, kai jau parsvyravau namo, supratau, kad ta mažutė cigaretė sutraukta prie baro kartu su Maiku, paveikė mane labiau nei tikėjausi. Laimei, mintis apie žąsis ir taiką niekaip nesusijusi su marihuana — tai akivaizdžiai šauni ir neabejotinai stipri idėja. Vis dėlto įvykiai, nutikę paskui, vertė sunerimti.

Grįžęs namo nutariau, kad puodelis stiprios arbatos yra būtent tai, ko man dabar labiausiai pasaulyje reikia. Ėmiausi arbatos gaminimo. Užtruko šiek tiek ilgiau nei paprastai. Garai, kylantys iš verdančio arbatinuko, man pasirodė tokie žavūs ir neįtikėtinai nuostabūs, kad stebėjau kaip vanduo užverda gal tris kartus nė nebandydamas ieškoti arbatos.

Galų gale užplikęs arbatą iš šaldytuvo pasiėmiau pieno ir netyčia užkliudęs numečiau ant grindų šaukštą. Jis garsiai sutarškėjo į grindis.

Jau siekiau pakelti šaukšto ir tada staiga suvokiau, kad būtent to man ir reikėjo. Tai mano išradimas.

Nenukrentantis šaukštas!

Šaukštas, kuris... kybo ore!

Nuostabu! Bet kaip priversti jį kyboti?

Gal mažyčiais propeleriais?

Taip, tinka! Dešimtys mažučių propelerių, pritaisytų prie šaukšto šono.

Nubėgau prie rašomojo stalo ir nedelsdamas ėmiau braižyti pirmuosius eskizus. Be galo jaudinausi. Juk ką tik išradau sklandantį šaukštą! O, Amerikos patentų ir prekių ženklų instituto darbuotojai ims atsistoję ploti, kai sužinos naujieną apie tokį šaukštą! O dar geriau imti gaminti sklandančius šaukštus... arbatinius šaukštelius, stalo šaukštus... netgi didžiulį sklandantį samtį!

Paskambinau Janui.

— Klausau!

— Janai, čia Denis!

— Kaip sekasi?

— Neblogai. Klausyk... Ką pasakytum, jei pasiūlyčiau įsigyti šaukštą, — sekundę patylėjau leisdamas draugui įsivaizduoti šaukštą, — kuris gali sklandyti!

Janas tylėjo. Aišku, jam dabar reikia labai daug ką apgalvoti. Juk iki šiol tvirtai žinojo, kokie būna šaukštai, o aš ką tik sugrioviau stereotipą. Ateityje virtuvės įrankių laukia didžiuliai iššūkiai. Maniau, kad Janas tai žino. Kaip koks revoliucionierius pametėjau savo įžvalgas ir vizijas... na, pavadinkime normaliam žmogui. Turiu galvoje, jūs taip pat esate normalūs žmonės. Ką darytumėte, jei toks aiškiaregys kaip aš paskambinęs pareikštų, jog išrado sklandantį šaukštą?

Visa tai apmąstęs suvokiau, kad Janas padėjo ragelį.

Nusprendžiau, kad santūrusis Janas buvo per daug susižavėjęs egzistuojančia tvarka. Jo galvoje vis dar labai stiprus 1990 metų šaukštų įvaizdis (jei atvirai, tai turbūt ir visų virtuvės įrankių). Pažadėkite, kad pasakysite jam tai, jei kada sutiksite.

Vis dar prislėgtas įsijungiau kompiuterį ir atsidariau pašto dėžutę.

Omaras man vėl parašė. Labai irzliu tonu.

BRANGUS deni,

KOKS YRA TAVO BANKO SĄSKAITOS NUMERIS? MAN REIKIA KUO GREIČIAU ŽINOTI, KAD GALĖČIAU PERVESTI TAU PINIGUS. KOKIA TAVO BANKO SĄSKAITA. PARAŠYK KUO SKUBIAU.

VISKAS DIEVO VALIOJE!

OMARAS

Garsiai atsiraugėjau, užgerdamas arbata suvalgiau neįtikėtiną kiekį skrudintos duonos ir nuėjau miegoti.

— Ką tu ketini daryti? — garsiai trinktelėję bokalą alaus ant stalo sušuko Janas.

Tai jau buvo kita diena. Susitikome, kad draugas man patartų.

— Parašysiu Omarui savo banko sąskaitos numerį.

— Duosi jam savo banko sąskaitos numerį! Nuostabu! Pirmiausia sklandantis šaukštas, dabar šitai. Dvi pačios blogiausios pasaulyje mintys, ir tik per dvidešimt keturias valandas!

Pagalvojau, kad geriau jau neminėsiu kovojančių už taiką žąsų. Išsimiegojus kažkodėl man pačiam jau atrodė, kad ta mintis nebuvo labai vykusi.

— Na ir kas, jei duosiu jam ne savo santaupų, o visiškai naujos, tuščios sąskaitos numerį? Kas čia tokio, jei atidarysiu naują sąskaitą tam, kad jis galėtų pervesti milijonus dolerių.

— Bet kodėl?

— Jis labai primygtinai prašo. Vargšas vaikinas turi nuolat slapstytis nuo žuvusio tėvo politinių priešų!

— Deni, juk tai apgavystė!

— Oi, koks tu... — pareiškiau išminčiaus balsu šiek tiek gailėdamas Jano. — Turiu daug patirties su apgavikais. Jei čia apgavikas, tai labai jau protingas!

— Deni, žinoma, kad tai apgavystė! Mačiau tokių dalykėlių per laidą Watchdog! Jie siuntinėja tūkstančius laiškų, o jei atsakai, tada žino, kad adresas naudojamas ir visai užverčia laiškais. Viskas, ko reikia, tai tokio žmogaus kaip tu — žmogaus, sakančio Taip tada, kai akivaizdu, jog reikėtų sakyti Ne. Juk jie numaus tau paskutines kelnes!

— Klausykite, pone Ciniškasis. Ir aš buvau toks kaip tu. Dar visai neseniai būčiau nė nesuabejojęs, kad tai apgavystė, tačiau tapęs tik Taip sakančiu žmogumi, suvokiau pozityvaus mąstymo privalumus. Turiu pasitikėti tuo vaikinu. Žvelgti į viską optimistiškai. Elgtis su žmonėmis taip, tarsi jie būtų mano draugai. Ir tikrai, juk labai toliaregiška galvoti, kad nužudytasis Omano sultonas, kurio nė akyse neregėjau, taip gražiai apie mane papasakojo savo sūnui, kad šis patekęs į bėdą ir nebežinodamas kaip išsigebėti, kad neištiktų tėvo likimas, nutarė susisiekti su manimi. Parašė man, Deniui Volisui, norėdamas apsaugoti keturiasdešimt milijonų dolerių.

Tikėjausi, kad Janas labai atidžiai klausosi ir viską kaip reikiant apmąstys. Deja, teko skaudžiai nusivilti, nes draugas nė neketino susimąstyti — šoko šaukdamas:

— Žinoma, labai toliaregiška, tu sumautas kvailys, štai kas tu!

Kartais man labai gaila ciniškų žmonių.

— Janai, jis kvietė mane paviešėti. Vargu ar būtų kvietęsis į svečius, jei galvotų prieš man išvykstant dar apiplėšti. Nemanai, kad nesmagiai jaustumėmės susėdę pietauti? Jam tereikia pasinaudoti profesionalizmu versle.

— O kas tas profesionalizmas versle? Tu net nemoki teisingai susegti dokumentų! Gavai tą nesąmonę elektroniniu paštu, sakysi, ne?

— Žinoma. Omarui šiuo metu riesta. Jis net turėjo susikurti naują pašto dėžutę, kad niekas nesusektų. Supranti, priešai ir visa kita.

— Aha, ir jis paprašė banko sąskaitos numerio?

— Taip. Ir dar nuvažiuoti į Olandiją, nuvežti dovanų šiek tiek grynųjų pinigų jo žuvusio tėvo verslo partneriams.

— Gal dar ko nors?

— Mano telefono numerio.

— Įtariu, kad taip ir surašei jam viską, ko tik prašė?

— Janai, viskas Dievo valioje! Be to, toks elgesys labai išlaisvina. Jaučiuosi taip, tarsi man nebereikėtų priiminėti jokių sprendimų — viskas nusprendžiama už mane.

— Klausyk... Draudžiu tau duoti šitam vyrui savo banko sąskaitos numerį. Aišku?

— Neturi jokios teisės man įsakinėti! Ką tu man padarysi? Pasakysi mamai ir tėčiui?

— Jei tik reikės, ir pasakysiu!

— Oi, prašau, tik nepainiok čia mamos su tėvu.

— Deni, tas tavo Taip gali būti pavojingas. Maniau, kad visi tavo Taip apsiribos vakarais baruose, na, gal dar kartais man paskolinsi kokius dešimt svarų. Nė neįsivaizdavau, kad elgsiesi šitaip. Tai pavojinga. Gali visiškai nebevaldyti situacijos — taip nutinka su tais elektroniniais laiškais. Gerai, kad tik vienas Omaras paprašė tavo duomenų...

Tylėjau kaip žemė.

Janas viską ir taip suprato.

— Banko sąskaitos prašė ir kiti? Oi, Deni... nebegaliu... Kas dar prašė sąskaitos numerio?

Tiesą pasakius, galybė žmonių staiga susidomėjo mano banko sąskaita. Tikriausiai didžiai gerbiamoje diduomenėje greitai pasklido žinia apie mano nusiteikimą padėti nužudytojo sultono sūnui Omarui.

Kol mudu su Omaru susirašinėjome, į mane kreipėsi tokie didenybės kaip Jo Prakilnybė šeichas Iza Bin Sulmanas ai Kalifas, Bahreino emyras. Išgirdęs apie mane daug gerų dalykų, šis vyras užsimanė, kad apsiimčiau tvarkyti jo pinigus užsienyje, — už tai gaučiau viso labo 120 milijonų.

O dar nederėtų pamiršti karaliaus Azimo Okofonačio iš Aziamo kaimo, esančio kažkur Akroje. Šis vaikinas — žymiojo, legendinio didvyrio Okofonačio proproprovaikaitis. Karaliui Azimui ką tik buvo pranešta, kad jam teliko vienas mėnuo gyventi. Šią žinią jis priėmė visiškai ramiai, o štai kas neduoda ramybės — tai didžiulis kiekis aukso, kurio jis nenori palikti dviem sūnums, nes jie, anot karaliaus, „įklimpę į narkotikus ir prostituciją“. Karalius labai džiaugiasi radęs tokį puikų nepažįstamąjį kaip aš, kuriam galima patikėti pinigus, žinoma, su sąlyga, kad pažadėsiu nesivelti į narkotikus ir prostituciją. O, ten dar buvo ir post scriptum: ar negalėčiau užsukti į Ganą ir atvežti pinigų visokiems reikalams tvarkyti.

Bet, palaukite... šie du laiškai aiškiai apgavystės, tiesa?

Ne. Negali būti. Pasitikėkite Taip.

— Gerai. Aišku, — pratarė Janas trindamas pirštu nosį, kaip dažnai daro nusivarę nuo koto mokytojai, nešiojantys akinius, kai nori parodyti, kokie jie rūpestingi ir daugybę kartų protingesni už jus. — Ir tau nė kiek neįtartina, kad visi tiek karaliai, emyrai ir suknisti kunigaikščiai iš Hazardo staiga ėmė rašyti tau elektroniniu paštu — taip sau iš niekur nieko staiga pagalvojo, kad tu jų išgelbėtojas, ir ėmė prašinėti banko sąskaitos numerio?

— Pamaniau, kad tai šiek tiek neįprasta, bet optimizmas yra...

— Neįprasta? Deni, visi jie sakosi esą multimilijonieriai, o kažkodėl rašinėja tau visokius sumautus elektroninius laiškus iš sumautos Hotmail pašto dėžės!

Nutaisiau piktą veidą. Ir kuo aš netinku būti dalininku sultonams, emyrams ir karaliams?

— Klausyk, — pasakiau Janui, — kai Omaras, nužudytojo sultono sūnus, išsikapstys iš bėdų ir įteiks mano dalį — 40 milijonų...

— Kam nusiuntei savo duomenis?

— Dar niekam — galvoju visiems išsiųsti laiško kopijas...

— Tu šito nepadarysi!

— Padarysiu! Bet Omaras gaus pirmasis. Jis turėtų...

— Deni, pasakyk man tik vieną dalyką — koks to Omaro pašto adresas?

Janas labai griežtai žvelgė į mane. Žiojausi paprieštarauti, tačiau draugas pagrasė pirštu. Kažkodėl man tai pasirodė gana bauginantis gestas.

— Jei sakai, kad tu pats niekaip negali jų atsikratyti, tai gal turėčiau reikalo imtis aš, kol tavęs dar neapkūlė Olandijoje viešbučio kambaryje pasirodžiusi porelė sultonų...

Tyliai linktelėjau. Janas pirštą nuleido.

— Tai koks adresas?

Kam: Omaras

Nuo: Janas

Tema: Blogos naujienos Brangusis Omarai,

labai džiaugiuosi galėdamas bendrauti su tavimi. Norėčiau prisistatyti ir paprašyti patarimo ir pagalbos.

Esu Janas, Denio draugas.

Šį rytą Denį suėmė dėl nusikaltimo, kurio jis nepadarė, ir dabar jo laukia teismas. Kol mano draugas dar buvo laisvėje, jis labai gražiai, su didžiule meile ir pasitikėjimu pasakojo apie tave.

Denis patikėjo man visus savo reikalus. Tvarkydamas banko sąskaitas pastebėjau, kad jis turi sutaupęs daugiau nei 1000 svarų sterlingų. Bijau, kad Denio mama, jei tik turėtų galimybę, atimtų iš jo šiuos pinigus.

Labai norėčiau palikti šalį ir pabėgti kur nors, pavyzdžiui į Omaną, kur galėčiau apsigyventi tavo sultonate.

Jei padėsi man saugiai pervesti pinigus į kokį nors užsienio banką, tai už vargą galėčiau tau duoti 25 procentus (250 svarų).

Gali būti, kad tau prireiks pavažiuoti iki Olandijos ir perduoti dovanas Denio draugams. Jie nėra labai įnoringi, užteks kokio Toblerone šokolado iš oro uosto parduotuvės ar šiaip kokio niekučio. Tai Dievo valioje.

Brolau, prašau veikti nieko nelaukiant. Denio mama jau beldžiasi į duris.

Atsiųsk man banko sąskaitos numerį. Pasitikiu tavimi šimtu procentų.

Janas

P. S. Tai ne elektroninė šiukšlė.

Štai taip, mano mielieji, per sumautą Janą Kolinsą netekau dešimties milijonų dolerių.

Ir ne tik dešimties milijonų. Juk iš šeicho būčiau gavęs šimtą dvidešimt milijonų. O dar aštuoniasdešimt septynių milijonų vertės auksas iš karaliaus... Pamojavo rankele ir dingo. Ir dar beveik du šimtai milijonų turėjo įkristi man į kišenę iš įvairiausių kilmingųjų, kuriems staiga prisireikė stebuklingojo Voliso pagalbos.

Tą vakarą Janas užsuko pas mane ir parašęs Omarui (tikiuosi, sultono sūnus per daug neįsižeidė, o tas visas žmogžudystes tikriausiai išsigalvojo) įdiegė kompiuteryje galingą elektroninių pašto šiukšlių filtrą. Pareiškė, kad nuo dabar man nebereikės rūpintis dėl pašto dėžę užverčiančių šiukšlių. Galėsiu ramiai sakyti Taip tinkamoms progoms. Pavyzdžiui, tokioms, kaip vakaras bare ar dešimtinės paskolinimas Janui.

— Tik pasižiūrėk, — pakvietė draugas atverdamas ekrane vieną puslapį po kito. — Tai vis nukentėję nuo tokio šlamšto. Žmonės užkimba ant apgavikų kabliuko kasdien. Kai kuriems pasiseka labiau — jie viso labo netenka kokių kelių tūkstantėlių, kuriuos susimoka kaip nė neegzistuojančių „pinigų pervedimo išlaidas“. Kiti kaip reikiant nukenčia — nukeliauja į Olandiją, kur, kaip pasakyta, tikisi atsiimti pinigus. Juos pasitinka karaliaus, emyro ar kokio sumauto sultono atstovas, iškrato visas kišenes, o kartais dar iki kraujų pridaužo.

— O aš maniau, kad Olandija — laisva šalis, — pasakiau. — Kam reikia mušti žmones ir dar iki kraujų? Tai atrodo kažkaip neteisinga.

— Deni, Olandija — tai Europos apgavysčių sostinė ir dar pilna žaliūkų, kurie pasiruošę bet kada tave primušti.

— Kas jie tokie?

— Banditai, kas gi daugiau. Šiaip jau dauguma jų nepavojingi, bet kai kurie tikri gangsteriai. Beveik mafija, užsiimanti organizuotu nusikalstamumu ir narkotikų platinimu.

Gūžtelėjau.

— Ir taip galėjo nutikti man! Omaras klausė manęs, ar negalėčiau nuvažiuoti į Olandiją! Juk būčiau važiavęs! Mane būtų sudaužę narkotikų prisiriję mafijozai!

— Tai užtat ir sakau, kad su savo Taip nuvažiavai per toli. Žinai ką? Gal metas atšaukti? Viskas ima atrodyti truputį... be tikslo. Na, ir ko tu iš to pasimokysi? Ką iki šiolei gero nuveikei?

Stovėjau sumišęs, bet vis tiek papurčiau galvą.

— Ne, Janai. Šitas Taip irgi atsitiko ne šiaip sau. Tu buvai šalia, kad apsaugotum. Išgelbėjai mane. Be to, taip jau nebenutiks, tiesa?

— Neturėtų. Šiukšlių filtras pašto dėžėje veikia visu pajėgumu. Tik jau, Deni, nevaikštinėk po tą sumautą internetą, nes pateksi į užburtą ratą. Vėl užpuls pašto šiukšlės ir tu vėl pirksi stebuklingus prietaisus peniui didinti bei vėl sakysi Taip visiems nenaudėliams iš eilės. Nepulk rašinėti elektroninių laiškų.

Linktelėjau:

— Gerai.

— Ir dar prisimink: tik nepaklusk ir šito vienintelio Ne užteks, kad sužinotum, kokia baisi, tiesiog siaubinga tavęs laukia bausmė.

Pasižiūrėjau draugui į akis.

— Bet juk tu dar nesugalvojai bausmės, tiesa? — paklausiau.

Janas papurtė galvą:

— Ne.

Janas teisus — turėjau vengti kompiuterio. Ta daili maža dėžutė buvo kaip atskiras pasaulis, tiesiog knibždantis pavojingų Taip. Pavojų man visai nereikėjo. Norėjau saugumo. Patikimumo. Ramybės. Pasaulio be iššūkių ir rizikos.

Taigi išgėręs arbatos likau virtuvėje. Sėdėjau ir prisiekinėjau daugiau nė akies krašteliu nežvilgtelėsiąs į kompiuterį.

O paskui nuėjęs į svetainę vis tiek įsijungiau tą pavojingąją dėžę ir pasitikrinau paštą. Buvo du laiškai — vienas nuo Tomo, kitas iš BBC, primenantis man, kad rytoj susirinkimas, į kurį turiu atsinešti galybes naujų idėjų ir šviežios energijos. Ir dar vienas laiškas nuo Brajano iš Starburst grupės.

Deni,

Turiu tau kai ką įdomaus. Gal mudu galėtume susitikti rytoj šeštą po pietų New Clifton Bengali restorane Vaitčapelio gatvėje. Tai visai šalia Aldgeito metro stotelės. Sakyk, kad sutinki...

Brajanas

Ot, po galais... Janas buvo teisus. Dabar vėl teks praleisti visą vakarą kalbantis apie ateivius ir piramides. Gal visa tai buvo tik laiko švaistymas.

Susimąsčiau, ką turėčiau atsakyti Brajanui. O paskui pastebėjau, kad perskaičiau ne viską.

Pasižiūrėjau, kas gi rašoma žemiau.

Labai suintrigavo.

P. S. Tai susiję su tuo vyruku autobuse.

7 SKYRIUS

kuriame Danielis sukuria teorija, dalyvauja pobūvyje ir supykdo varžovą

Tikrai nežinojau, ką Brajanas ketina papasakoti man apie tą vyruką autobuse. Atrodė labai keista, kad iš viso turi ką apie jį pasakyti. Juk vyras autobuse, kaip bežiūrėtum, ir buvo viso labo tik vyras autobuse. Vis dėlto nedelsdamas atsakiau Brajanui, kad Taip, sutinku pasimatyti su juo toje troškiniu su kariu vaišinančioje užeigoje, nes noriu išgirsti didžiai svarbias naujienas. Šis Taip nebuvo labai svarbus, tačiau džiaugiausi ir tuo. Net ir nesvarbūs Taip įskaitomi — tinka visi Taip, kokiam lygmeniui jie bepriklausytų.

Taip, lygmeniui, nes Taip gali būti kelių svarbumo lygių. Gali būti, jog net šiandien nė patys nesuvokdami susidūrėte su vienu jų. Galbūt Taip jus nuvedė į parduotuvę, gal pasilepinote išskirtiniu kavos skoniu, o gal kaip tik dėl šio žodelio dabar laikote prieš akis šią knygą. Įvairiausi Taip lygmenys (taip vadinamieji Taipai) gali būti randami visur (taipsur). Taipai kaip įmanydami stengiasi padėti mūsų kasdieniame gyvenime. Ir jeigu jūs nusipirkote šią knygą kaip savipagalbos pradžiamokslį (o spėju, kad taip ir nutiko), gali būti, jog norėsite sužinoti apie Taipus daugiau.

PENKI TAIPŲ LYGMENYS

Pirmasis lygmuo: Lengvas. Tai yra atsakymas į klausimus „Ar norėtum gauti pinigų?“, „Gal dar po vieną prieš kelionę?“, „Gal norėtum pamatyti ponio nuotrauką?“ arba „Kodėl gi tau nepasiėmus laisvos dienos?“

Antrasis lygmuo: Vis dar lengvas. Antrasis lygmuo tik šiek tiek labiau komplikuotas už pirmąjį. Tai yra sakymas Taip siekiant padaryti triuškinamą įspūdį. Sakote: „Taip, aš nufilmuosiu tai, ko jūs prašote BBC2 kanalui dar šį vakarą.“ Arba: „Taip, žinoma, išvirsiu jums kavos ir dar daugiau — nė nesitikiu, kad vieną dieną jūs taip pat man išvirsite kavos puodelį.“

Trečiasis lygmuo: Reikalaujantis pastangų. Tai trečiasis lygmuo ir sakyti Taip tampa vis sudėtingiau. Vis dėlto nėra taip sunku, kad imtumėte dėl to bruzdėti ir nerimauti — tuo man ir patinka šis lygmuo. Pavyzdžiui, sutinkate eiti į vakarėlį, kuriame visai nenorėtumėte būti, ir iš tiesų nueinate. Šiam lygmeniui priklauso ir sutikimas eiti po darbo išlenkti bokalą alaus, nors daug mieliau spoksotumėte per televiziją rodomą žaidimą ir kimš tumė te indiškus pyragėlius samosa su vaisiais. Šiam lygmeniui priklauso ir sutikimas keliauti kur nors toliau, nei galima nukakti per keturiasdešimt minučių ir dar su daugiau nei vienu persėdimu. Tai taip pat sutikimas palydėti pagyvenusią damą į tualetą ir nepabėgti, kai ji sušuks: „Aš baigiau!“

Ketvirtasis lygmuo: Reikalaujantis labai daug pastangų. Ak, tas ketvirtasis lygmuo. Mūsų senas priešas. Pasiekiamas tada, kai sutinkate dalyvauti krikštynose. Bet kokiose krikštynose. Tai sutikimas bet kam, kas susiję su šiuolaikiniais šokiais, taip pat sumuštinių gaminimas vaišėms. Tai sakymas Taip, kai žinote, jog iš to patirsite tik nepatogumus. Sakymas Taip, kai ant liežuvio galo sukasi tik Ne.

Penktasis lygmuo: Neįmanomas. Pamirškite apie jį. Dauguma net nepasiekia šio lygio. Tai sutikimas dalyvauti vestuvėse. Mozambike. Arba sutikimas atvykti papietauti pas žmones kitame miesto gale, kur niekas jūsų nelaukia, nes, kai paskutinį kartą ten lankėtės — o siaube! — įžeidėte kieno nors žmoną ir privėmėte šeimininkų batus. Sutikimas dėvėti karnavalinį kostiumą ten, kur bus talentingoji gražuolė Klerė Svynė. Taip pat Taip viskam, kas susiję su lėktuvais. Ir viskam, kas susiję su skausmu. Viskam, kam visiškai, absoliučiai, nuoširdžiai negalite, neįstengiate ir net nenorite galėti pasakyti Taip. Štai kas, mano drauge, yra penktasis lygis.

Supratau, kad iki šiolei visi nuotykiai tebuvo maždaug trečiajame lygmenyje. Ir man visai puikiai sekėsi. Kaip jau buvau sakęs Janui, tai tebuvo tik pati pradžia. Gruodžio 3-oji dar, oi, kaip toli. Bet po truputėlį pukšėjau tolyn. Stengiausi. Stengiausi išjudėti. Sakydavau Taip dalykams, dėl kurių anksčiau tingėdavau pakrutinti subinę. Visi tie dalykai dažniausiai buvo tik trečiojo lygmens, bet būtent dėl to jaučiausi laimingiausias. Jutau, kad elgiuosi teisingai ir dėl to darėsi smagiau. Ir kiti žmonės džiaugėsi, pastebėję staigius mano elgesio pokyčius.

Vegas buvo stačiai sužavėtas, kad aš vis dažniau išlįsdavau iš namų. Jis net ėmė nutuokti, kad tereikia skambtelėti telefonu, ir aš tuojau prisistatysiu — akimirksniu, žaibo greitumu, na, nebent būčiau jau pasakęs Taip kam nors kitam... Bet taisyklės yra taisyklės: šiek tiek pastangų — ir dažniausiai suspėdavau visur. Vegas net prisiėmė tokio mano elgesio nuopelnus sau — nenorėjau jo liūdinti atskleisdamas tiesą. Be visa kita pradėjau susitikinėti su draugais, kurių jau geras šimtmetis buvau nematęs, ir tai tik todėl, kad vakarais dažnai būdavau mieste ir dar gana greitai galėdavau bet kur nusigauti. Štai taip susitikau su Karlu, Stefanu, Neriu, Natanu, Dara, Nina, Noele ir dar galybe kitų.

Viskas klojosi puikiai. Tiesiog nuostabiai. Padėtis buvo kontroliuojama.

Buvo ketvirta valanda po pietų, kai net pasišokėdamas žingsniavau iš BBC televizijos centro. Antrasis programų plėtros susirinkimas praėjo neįtikėtinai sėkmingai.

Reikėtų pasakyti, absurdiškai gerai.

Tiesa, visiškai pelnytai daugumą mano idėjų atmetė, man nė nespėjus iki galo pasakyti pavadinimų. O kelios idėjos, vos man prasižiojus apie jas, vos neprivertė susirinkimo dalyvių švilpti — mačiau, kaip jie stengiasi susivaldyti. Kadangi rimtai domėjausi reikalu, tai sugebėjau beveik į visus klausimus atsakyti Taip ir sykį jau taip sekėsi, maniau, kad susirinkimas akivaizdžiai pavyko. Be to, keli pusėtini ir bent trys siaubingai kvaili pasiūlymai išvengė šiukšlių dėžės — tikriausiai tik dėl trupučio pozityvaus požiūrio. Jei žiūrite mokamą BBC televiziją, turėtumėte jaustis visai dėkingi man už šias mintis.

Pažodžiui neatkartosiu, tačiau po susirinkimo Tomas man pareiškė, kad padariau labai gerą įspūdį. Pasiūliau šviežių idėjų, kitaip nei ciniški pavyduoliai, ėmę viską neigti. Nepuoliau visko atmetinėti. Tiesą pasakius, supratau, jog Tomas mano, kad elgiausi kaip tik priešingai: buvau idėjų gimdytojas. Buvau teigiamas.

— Tu supranti, — kalbėjo Tomas. — Blogai yra tik tada, kai nėra jokių minčių. Netgi pačios blogiausios idėjos gali nuvesti prie geresnių. Štai visa tobulėjimo esmė.

Plačiai šypsojausi. Viskas, ką nuveikiau, tai priėmiau dalykus neįtikėtinai teigiamai, o tik pažiūrėkit, kas iš to išėjo: valdžia apipylė mane pagyromis!

— Beje, tik įdomumo dėlei... kokios darbo radijo stotyje kontrakto sąlygos?

— Šiuo metu dirbu kelias dienas per savaitę... kol dairausi naujų projektų, taigi...

— O likusiomis dienomis ką veiki?

Oi, Tomai... Geriu arbatą ir rašau sultonams laiškus.

— Ai, na, žinai... tai šį, tai tą...

— O kada nors galvojai, kad galėtum padirbėti čia, televizijoje?

— Atsiprašau, teisingai išgirdau?

— Vienoje komandoje kaip tik trūksta žmogaus. Mums, manyčiau, reikia tokio kaip tu. Tokio, kuris atėjęs atneštų ir pozityvios energijos užtaisą.

Oho! Pozityvi energija!

— Gal galėtum atsiųsti savo CV?

— Taip, — atsakiau.

— Gerai. Įrodei, kad esi tikrai kūrybingas. Gali imtis idėjos ir ją vystyti. Na, tiesa, tą projektą Kaip sustorėti nuvarei labai jau keista linkme... Rezultato puikiu nepavadinčiau, bet..

— Ei, — pertraukiau pakėlęs pirštą, — nėra tokio dalyko, kaip bloga mintis!

— Tikrai, Deni. Išskyrus tą vienintelį atvejį. Bet, ką noriu pasakyti: apsvarstyk galimybę pereiti dirbti pas mus.

— Gerai, — pasakiau. — Pagalvosiu.

— Kur trauki dabar, — pasidomėjo Tomas.

— Į susitikimą dėl vyro autobuse, — išpoškinau.

New Clijton Bengali restoranas Vaitčapelio gatvėje yra visai čia pat Blind Beggar užeigos, kurioje pirmą kartą susitikome su Brajanu. Tada ir sužinojau, kad piramides pastatė ateiviai, o tingūs egiptiečiai tiktai sėdėjo ir garbino kates bei piešė ant sienų.

Nė nenutuokiau, kokių naujienų Brajanui pavyko sužinoti apie tą vyrą autobuse, tačiau Brajanas gyveno Ist Ende, kaip ir tas mano sutiktas vyrukas, tad tikėjausi, kad mažų mažiausiai jį bent jau atpažino.

Kai atvykau, Brajanas jau laukė.

— Sveikas, — tarstelėjau patenkintas klestelėdamas ant kėdės.

— Sveikas, Deni, — pasisveikino Brajanas. — Malonu, kad atvažiavai. Spėju, tik todėl, kad vis dar stengiesi dažniau sakyti Taip?

— Ne, ne, — skubiai užginčijau, nes tikrai nenorėjau būti nemandagus ir priversti draugą galvoti, kad tai vienintelė atvykimo priežastis. — Oi, na... Taip.

— Labai gerai. Nes pasirodo, kad elgiesi teisingai.

— Tikrai?

Brajanas linktelėjo.

Patylėjome. Nežinojau, kieno eilė kalbėti. Tačiau, kai Brajanas kurį laiką tylėjo, nusprendžiau, kad turiu ką nors pasakyti.

— Na, užsisakome ką nors?

Brajanas pamojo padavėjai, ir užsisakėme troškinio su kariu.

Kai padavėjas nušvytravo šalin, Brajanas pabarbeno pirštais per stalą ir paskui, rodės, šiek tiek apsimestinai kukliai prabilo:

— Deni, savaitgalį atlikau nediduką tyrimą... tik kelios interneto svetainės, dar šis tas, bet pagalvojau, kad verta tai, ką radau, papasakoti ir tau.

— Kokį dar tyrimą? — sunerimau, labai gerai žinodamas, kad kai suaugę vyrai viename sakinyje panaudoja žodžius „internetas“ ir „tyrimas“, labai greitai po to byla pasiekia teismą.

— Man tai kai ką priminė, tenorėjau patikrinti — štai ir visas tyrimas. Kai papasakojai man, mums apie tą vyrą autobuse, Laura užsiminė apie Maitrėją... nutariau pažiūrėti, kas apie jį rašoma.

— Taip, aišku, bet čia viskas išgalvota... na, juk pats sakei...

— Sakiau, tačiau taip pat sakiau, kad reikia priimti dalykus atvira širdimi... Tai va... Gal galėtum man dar sykį pakartoti, kas ten tau nutiko autobuse?

Tai jau atrodė visai keista. Juk viskas jau papasakota ir aišku kaip ant delno. Vyrukas autobuse man kai ką pasakė, štai ir viskas. Ir vis dėlto, juk prižadėjau...

— Taip, gerai... Sėdėjau autobuse, šalia to vyro ir...

— Kaip jis atrodė?

— Azijietis. Su barzda.

Brajanas apvertė popieriaus lapelį, gulėjusį ant stalo, ir parodė man.

— Ar tai jis?

Negalėjau tvirtai teigti, kad tai jis ar ne. Nespalvota ir dar gana išplaukusi nuotrauka buvo atspausdinta iš interneto. Vyras nuotraukoje taip pat buvo azijietiškos kilmės, su barzda, vilkintis baltu rūbu. Stovėjo didelėje žmonių minioje. Po nuotrauka parašas skelbė Kenija, 1998. Labai nustebau. Brajanas netgi atsitempė vaizdinę medžiagą!

— Nežinau... — numykiau ir iš karto pastebėjau, kaip nusivylimo šešėlis nuslinko draugo veidu, tad dar kartą įdėmiau sužiurau į nuotrauką. Stengiausi kiek galėdamas, — manau, kad barzda atrodo visai panaši.

Brajanas užsimerkė ir pamojo, kad kalbėčiau toliau.

— Bet vis tiek... mudu kalbėjomės apie šį bei tą, ką gero nuveikėme. Užsiminiau, kad daugiausiai tupiu namuose, nes atmetu visus pasiūlymus, ir tada tas vyrukas pasakė, kad dažniau sakyčiau Taip, O gal kažkaip panašiai, bet tai viskas, daugiau nieko... tikrai.

Brajanas susiraukė.

— Ir tik tiek? To užteko, kad imtum dažiau sakyti Taip?

— Taip.

— Ir kaip sekasi? Kas gero įvyko?

— Na... buvo smagu. Daug dažniau kažkur išeinu, susitinku su naujais pažįstamais, ilgiau užsisėdžiu vakarėliuose ir dar vos nelaimėjau 25 000 svarų sterlingų. Be to, nusipirkau valymo garais sistemą ir ėmiau kopti karjeros laiptais, taigi, manyčiau, sekasi.

Sukryžiavęs ant krūtinės rankas Brajanas palinko į priekį.

— Žinai, gal tau, Deni, atrodys keistoka, bet ką pamanytum, jei pasakyčiau, kad yra grupė žmonių, tikinčių, kad Jėzus yra gyvas sveikas ir gyvena gal penkios minutės kelio nuo šios vietos, Brik Leine?

Na va, pasakė.

Jei jau rimtai, tai nė nežinojau, kaip reaguoti. Nusprendžiau, kad bus geriausia, jei liksiu sėdėti šiek tiek prasižiojęs ir demonstruodamas sumišimą. Nė neįtariau, kad Brajanas toks aršus religinis aktyvistas, o jo pasirinktas Gerosios naujienos skelbimo būdas atrodė šiek tiek ekscentriškas ir neveiksmingas — ypatingai dėl to, kad sunkiai tegalėjau suvokti, kokį ryšį turi ką tik pasakyta žinia su tuo, apie ką kalbėjomės anksčiau.

— Chmmm... Net nežinau, ką galėčiau apie tai pasakyti. Turbūt paklausčiau: ar tikrai?

Brajanas atsilošė.

— Jėzus. Kristus. Bodhisattva. Imanas Madhi. Krišna. Maitrėja. Vadink, kaip tik nori, bet tikrai gyvena čia pat. Bent jau taip sako kai kurie.

— O... kaip tai susiję su manimi? — paklausiau kaip galėdamas mandagiau, nes staiga paaiškėjo, kad niekada negali žinoti, kur prisėdo Jėzus.

— Vadinamasis Maitrėja, kaip rodo mano tyrimas, gyvena pakistaniečių ir indų bendruomenėje Brik Leine nuo 1977 metų liepos 19 dienos. Jo pasekėjai vadina Maitrėją Išminties mokytoju, atvykusiu čia prižiūrėti ir mokyti žmonių. Jis dar yra ir prisiekusysis tarėjas bei taikos teisėjas.

Apsvarsčiau Brajano žodžius.

— Kaip prisiekusysis tarėjas atrodė visai nekalbus, — pareiškiau.

— Ne, Deni, ne toks jau ir nekalbus. Visus tuos dvidešimt penkerius metus dirbo tarp mūsų, šiandieniniame pasaulyje kartu su kitais Išminties mokytojais. Šie mokytojai dalijasi išmintimi su žmonėmis, keičia jų gyvenimus, o kartu ir pasaulį.

— O... kaip jie tai daro?

— Tuojau papasakosiu ir apie tai. Kaip sako žinovai, maždaug prieš aštuoniolika su puse milijonų metų būtybės iš kitų planetų, pavyzdžiui, Veneros, buvo atgabentos į Žemę, kad padėtų mums pradėti...

— Klausyk, gal galėtum truputį palaukti, — pertraukiau draugą, tačiau pasirodo, kad nutilti jis negalėjo.

— Nesakau, kad tikiu tuo, Deni. Tik pasakoju, kuo tiki kiti. Tos būtybės visą tūkstantmetį gyvena tarp mūsų, daugiausiai atokiuose pasaulio kampeliuose — Himalajuose, Uolėtuosiuose kalnuose, Gobio dykumoje, Andų kalnuose — ir bando rūpintis mumis iš tolo. Tačiau kai kuriems, tokiems kaip Maitrėjai, buvo liepta gyventi tarp žmonių. Tokių mokytojų yra Niujorke, vienas Ženevoje, Dardžilinge ir dar vienas Tokijuje. Ir, be abejonės, Maitrėja Londone.

— Gerai, aišku, — pasakiau, nors abejojau, ar čia kas gero. — Ir tu nori pasakyti, kad sutikau būtent tą vyrą?

— Ne, — atšovė Brajanas. — Noriu pasakyti, kad kai kam atrodytų visai įmanomas dalykas, jog sutikai būtent Maitrėją.

— Bet kodėl būtent aš?

Brajanas gūžtelėjo pečiais.

— O kodėl gi ne? Ir dar, įsidėmėk: nesakau, jog tikiu visu tuo. Tik noriu pasakyti, kaip rimtai į jį žiūrima. 1984 metais buvo kalbama, kad Maitrėja pasirodys pasaulio visuomenei per televiziją. Žurnalistai iš viso pasaulio sulėkė paklausyti, ką papasakos didysis žmogus.

Telegraph, Observer, Sun — visų didžiųjų laikraščių reporteriai laukė sutartoje vietoje.

— Kur?

Išpūtęs akis Brajanas skėstelėjo rankomis:

— Neto Clijion Bengali restorane.

Nieko sau.

— Čia? — paklausiau visiškai apstulbęs. — Ta vieta čia?

— Ne, ne visai. Neto Clijion Bengali restoranas anksčiau buvo Ventvorto gatvėje.

— Šit kaip.

— Bet dabar jis čia.

Tai ne visai tas pats.

— O kodėl Maitrėja nutarė pasirodyti Neto Clijion Bengali restorane Londono Ist Ende? — nedavė ramybės klausimas.

— Nežinau, — šiek tiek irzliai atšovė Brajanas. Atmetė mano klausimą, tarsi visi šito pirmiausiai pultų klausinėti. — Žinau tik tiek, kad žurnalistams buvo prižadėta, jog Maitrėja atvyks ir paskelbs žinią pasauliui.

— Ir kokia ta žinia?

— Kaip čia pasakius... Išminčius taip ir nepasirodė, tad niekas nežino.

Jau ėmiau stebėtis, kodėl Brajanas šitaip norėjo susitikti Neto Clijton Bengali restorane — net ne tame pačiame New Clijion Bengalu kuriame prieš dvidešimt metų taip ir nepasirodė didysis mokytojas Maitrėja. Juk yra milijonai kitų vietų, kur prieš dvidešimt metų taip pat nepasirodė šis garbus vyras. Pavyzdžiui, mano bute. Arba Bristolyje.

— Nors ir nepasirodė Neto Clifton Bengali restorane, vėliau buvo paskelbta, kad didysis mokytojas tęsia savo darbus šioje žemėje, prižiūri evoliuciją, kad kuo geriau klotųsi, — bedė pirštu į mane, — mažesniesiems broliams.

Nežinojau, jaustis dėkingam, ar įsižeisti. Tiesa, labai miela, kad Maitrėja (jeigu tik toks egzistuoja) pasirinko tą vakarą prižiūrėti būtent mano evoliuciją. Tačiau, kita vertus, niekaip neapleido jausmas, kad tarp visų Londono gyventojų buvau vienas tų, kuriuos šis didis mokytojas laiko tarsi ir mažiau išsivysčiusiais nei kiti, o tai erzino. Ir vis tiek visu tuo reikalu apie Maitrėją buvo sunku tikėti. Galop nusprendžiau, kad Brajanas mane apgaudinėja.

— Gerai... jei jau tas Maitrėja gyvena Brik Leine, kodėl mums pas jį neužsukus? Galėtume užeiti, pasilabinti ir galų gale pasižiūrėčiau, ar tai tas pats vyrukas, ar ne.

— Nežinau, kur jo butas, — plėšdamas paplotį pusiau, gūžtelėjo pečiais Brajanas. — Turiu informacijos tik tiek, kad virš kažkokios parduotuvės, šalia yra šventykla, bet tuo mano išmintis ir baigiasi. Prisipažinsiu, nesu šių vietų ekspertas. Bet, jei nori, galiu supažindinti su kai kuo, kas tikrai žino — tai...

Štai šioje vietoje būtų buvę labai puiku, jei draugas būtų parodęs duris, užgrotų linksma muzika ir mojuodamas vidun įžengtų pats Maitrėja, tarsi visi būtume dalyvavę kokioje dvasinių pokalbių laidoje. Tačiau niekas neįžengė, ir pasijutau truputį panašiai kaip tie žurnalistai 1984 metais.

O Brajanas paprasčiausiai pasakė:

— ...Pitas.

— Pitas?

— Pitas. Jis retkarčiais leidžia laiką su Starburst grupe ir yra tokių dalykų žinovas. Viską, ką žinau apie Maitrėją, išgirdau iš Pito.

— Spėju, manai, kad turėčiau susitikti su Pitu, — svarsčiau balsu.

— Taip, — patvirtino Brajanas.

Iš restorano tą vakarą išėjau kiek sumišęs. Nesijaučiau iki galo tikras, kad tas sutiktas autobuse vyrukas tikrai buvo Maitrėja. Na taip, jis turėjo barzdą, lygiai tokią pat kaip ir didžiojo išminčiaus. Kaip ir Pasaulio mokytojas, mano sutiktasis vyrukas irgi buvo mokytojas (vadintis Pasaulio mokytoju, manyčiau, kiek per drąsu — juk vien pažymių rašymas kiek atimtų laiko). Tačiau Londone tikriausiai vaikštinėja tūkstančiai barzdotų mokytojų. Kodėl Brajanas taip ryžtingai įrodinėja, kad vyrukas autobuse pasidalijo su manimi dieviška išmintimi, — niekaip negalėjau suprasti.

Vis dėlto leidau Brajanui perduoti mano telefono numerį Pitui. Šis paliepė laukti telefono skambučio — po savaitėlės kitos, kai mane „patikrins“.

Į techniko Roberto vakarėlį atvykau tiksliai aštuntą, kaip ir buvo sakyta.

Nuostabu, bet pobūvis jau buvo kaip reikiant įsisiūbavęs. Žmonių buvo pilna virtuvė ir kiemas, o kai kas net rengėsi išeiti. Taip neteisinga... Kai aš organizuodavau vakarėlius ir pasakydavau svečiams susirinkti aštuntą, tai pirmąsias devyniasdešimt minučių linksmindavausi pats vienas, nusičiupęs dubenį su riešutais. O čia, štai tau... Susirinko visi. Pasipūtėliškai prabangiame bute.

— Gražiai gyveni, Robertai, — susižavėjęs pagyriau. Visada įsivaizdavau, kad Robertas gyvena Robotų karų stiliumi dekoruotame kambaryje. Bet, pasirodo, ne. Vyrukas turi skonį. Ir stilių.

— Tai mano brolio butas.

Ak, šit kaip.

Kai mudu su Robertu įėjome į svetainę, beveik tvarkingu rateliu ant kėdžių sėdėjo dar daugiau žmonių.

— Norėčiau pristatyti visiems Denį.

— Sveiki visi, — pasisveikinau.

— Sveikas, — atsiliepė tie patys visi.

Robertas atsisėdo. Prisėdau ir aš.

— Gerai, — pasakė Robertas. — Faktai.

Ot, velnias. Pamiršau faktą. Ką aš žinau? Ką žinau tokio, ko niekas kitas nežino? Kuo nustebinsiu nepažįstamuosius? Nė nenutuokiau, kad žaidimas atrodys taip rimtai.

— Štai mano faktas, — prabilo mergina, vardu Roza. — Beždžionės staugūno balsas gali būti girdimas už aštuoniolikos kilometrų.

Tai pasakiusi atrodė labai patenkinta savimi. Grupelė pritariamai suūžė. Kažkas pasakė:

— Šito nežinojau.

Ir dar papurtė galvą. Viešpatėliau! Mano faktas turėjo būti daug geresnis, kad galėtų varžytis su šiuo.

— Gerai, mano eilė, — prabilo vyras, sėdėjęs Rozai iš dešinės.

Sūdąs. Ką pasakysiu aš? Ką žinau? Juk turiu galvoje visą galybę faktų apie liūtus, sraigtasparnius... tiktai kur jie pasidėjo?

— Italijos vėliavą sukūrė Napoleonas Bonapartas.

Keli žmonės tuojau atsiliepė: „Tikrai?“, o naujieną paskelbęs vyras išdidžiai linksėjo galva, tarsi būtų tai sužinojęs paties suorganizuotos ekspedicijos ir kruopštaus tyrimo metu.

— Kieno eilė? — paklausė Robertas.

O, Dieve... Taip neteisinga. Kodėl prisireikė žaisti šį žaidimą vakarėlio pradžioje? Kam tie apšilimai susipažinti? Kodėl negalėjome ramiai sau nekreipti dėmesio vieni į kitus iki pat vidurnakčio, o paskui, kai jau būsime gerokai apgirtę prieš pat atvažiuojant iškviestiems taksi, imti ir susidraugauti?

— Galiu aš? — nekantravo mergina rožine palaidine. — Tai va... Jei stovi paminklas su žmogumi ant žirgo, o tas pasistojęs piestu, tai reiškia, kad raitelis žuvo mūšio metu. Jei žirgas laiko ore tik vieną koją, vadinasi, žmogus žuvo nuo mūšyje gautų žaizdų. O pagaliau jeigu žirgas visomis keturiomis tvirtai stovi ant žemės, tai žmogus, sėdintis ant jo nugaros, mirė natūralia, sava mirtimi.

Kambaryje suūžė tarsi bičių avilyje. Staiga visi sužiuro į merginą, ir tik į ją. Visi mano turimi faktai dabar atrodė tik menkavertės smulkmenos. Mergina tikrai pritrenkė. Taip norėjau neatsilikti nuo jos.

— Deni, — išgirdau Roberto balsą, — koks tavo faktas?

Gerai. Greitai prisiminsiu. Na, kur tas faktelis? O galvoje kaip iššluota. Turiu greitai kažką sugalvoti. Bet ką?

— Deni?

Galvok, galvok...

— Nuo... nuo to laiko, kai atsidarė... pirmasis McDonald’s restoranas... rodos, 1969 metais... valgykloje kažkur šalia Kalifornijos paplūdimio... — mykiau bandydamas prikurti kuo daugiau detalių, tarsi jos būtų galėjusios sukurti ypatingą pasitikėjimo kupiną atmosferą. — ...McDonaldo korporacija pardavė... daugiau nei... — norėdamas priduoti žodžiams svarumo iškėliau pirštą aukštyn, — milijoną mėsainių.

Matyt, priblokšti to, ką išgirdo, visi tylėdami sužiuro į mane. Paskui keli suraukė nosis, o kažkas aiškiai nusivylęs nutęsė: „Oooo...“

— Milijonas mėsainių? — suabejojo mergina rožine palaidine. — Tai neatrodo labai daug.

— Daugiau nei milijonas, — priminiau. — O tai reiškia daugiau. Stojo nemaloni tyla. Mergina rožine palaidine dėbtelėjo į mane taip, tarsi būčiau galutinai ją nuvylęs.

Tada nuskambėjo mano išgelbėtojo balsas:

— Pirmieji paruošti maistui sausi pusryčiai pasirodė 1893 metais, penkeriais metais anksčiau nei Kellogg‘s Corn Flakes. Tai buvo Shredded Wheat.

Įtampa atlėgo. Visi vėl susidomėjo.

Išgelbėtojas pamerkė man akį.

Išgelbėtojo vardas Garetas.

— Labai ačiū, — pasakiau jam. — Jei jau rimtai, tai išgalvojau tą faktą apie McDonaldo restoraną. Šiaip, gal ir teisybė, taigi teoriškai aš tarsi ir nemelavau...

— Taip, — pritarė Garėtas, — Įsivaizduoju, kad faktas, jog jie pardavė daugiau nei vieną milijoną mėsainių greičiausiai yra tiesa.

— Tai juk nemažai, tiesa? — negalėjau nurimti, vis norėjau, kad faktas atrodytų įspūdingesnis nei esąs.

— Taip, — numykė Garėtas. — Tai kaip sekasi? Iš kur atvykai į šį vakarėlį?

— Iš Bau, Ist Endo. O tu?

— Forest Hilo. Ką tik persikrausčiau tenai su mergina.

Garėtas dirbo televizijoje, užėmė kažkokias reikšmingas pareigas ketvirtajame kanale, televizijos laidoje Richard & Judy.

— Oi, tai labai puiki laida! Kartą net dalyvavau!

Ir tikrai dalyvavau. Kai užsisklendžiau namuose tarsi koks save garbinantis dievukas — Hana tam visiškai nepritarė — mane pakvietė į Richard & Judy laidą paaiškinti, kas vyksta. Puikiai praleidau laiką — tai vienas įsimintiniausių įvykių iš tų gana keistai prabėgusių metų.

— Taip! Mačiau tą laidą! — sušuko Garėtas. Tikriausiai jis dar ir kūrė tą laidą. — Taip ir maniau, kad kažkur mačiau tave. Taip... Prisimenu Ričardas po laidos sakė, kad tai buvo labai... keistas atvejis.

Tarkime, kad šios pastabos į savo CV neįtrauksiu.

Paskui į vakarėlį atvyko naujų svečių ir su didžiuliu pasimėgavimu visiems pranešė, kad Hatforde, Konektikuto valstijoje, galima gauti penkių dolerių baudą, jei vešite mirusiojo kūną taksi automobiliu. Šis faktas susilaukė aplodismentų, o jį pareiškęs svečias — susižavėjusio merginos rožine palaidine žvilgsnio.

Mes su Garėtu susižvalgėme ir vieningai sušnabždėjome „šunsnukis“.

Mudu su naujuoju draugu šį bei tą aptarėme. Supratau, kad nuo tada, kai ėmiau dažniau sakyti Taip, tapau labai patrauklus žmogus, su kuriuo galima pasikalbėti apie įvairiausius dalykus, — turėjau nuomonę apie ką tiktai norite. Smulkiai nupasakojau naujam bičiuliui, kaip vyrai iš tiesų gali susilaukti kūdikio, kaip leidau laiką su pacifistais, kaip sugalvojau šūkius KARAS — BLOGAI ir ŽĄSYS UŽ TAIKĄ. Tikriausiai jam jau teko girdėti apie tas taikos akcijas. Paskui dar paporinau apie tai, kad piramides iš tiesų pastatė ateiviai, ir dar pridėjau, kad šį vakarą, visai neseniai, su draugu valgėme troškinį visai netoli tos vietos, kur gyvena Jėzus.

Garėtas klausėsi, linkčiojo galvą, bet, atrodė, visą laiką apie kažką galvojo.

— Deni, ar turi telefono numerį, kuriuo galėčiau tau paskambinti?

Žinoma, atsakiau, kad turiu, ir daviau jam tą numerį.

Paskui Garėtas pareiškė, kad turi ankstėliau grįžti, bet greitai paskambins man, ir išėjo. Gal nebuvau toks žavus, koks tikėjausi esąs.

Nusprendžiau, kad daugiau niekada menkai pažįstamiems žmonėms nepasakosiu, kaip vyras turi užsikišti gimties angą.

Praslinko dar valandžiukė — puikiai leidau laiką.

Jau buvau spėjęs pabendrauti su ispane — mergina, kuri būdama ketverių metukų matė tikrą vaiduoklį, su vyru, kuris labai juokingai po kiekvieno sakinio būtinai paklausdavo: „supranti, ką noriu pasakyti?“, ir dar su vyruku, kuris kažkada turėjo vėjo malūną. Taip pat susilaukiau dėmesio iš merginos, kurią sužavėjo tas faktas, jog mano draugas Vegas jau rytojaus rytą ketina išvykti į Vokietiją su grupe Busted.

Greitai tapo aišku, kad šio vakarėlio moralas toks: niekada nespręsk apie pobūvį iš anksto. Jei ant pakvietimo rašoma „paruošk niekam nežinomą faktą“, tai dar labai nežinia, kuo tas pobūvis baigsis.

Paskui dar teko bendrauti su Tomu, dirbančiu mieste, tačiau atrodančiu kaip tikras keliautojas vyruku. Būtent tuo jis ir ketino užsiimti — keliauti. Kiek neįprasta žmogui, kuris sėdėjo prie biržos popierių ir akcijų.

— Žinoma, pinigai eina neblogi, bet kartais... kaip čia pasakius... tiesiog reikia imti ir surizikuoti. Mesti pramintus kelius. Štai tą ir bandau padaryti. Vykstu į Naująją Zelandiją, pakeisiu veiklą. Imsiuosi kai ko visiškai neišbandyto.

— Ir kas tai?

— Dar nė pats nežinau. Visada žavėjausi Naująja Zelandija. Turiu pakankamai pinigų porai mėnesių, įsikurti taip pat užteks... žiūrėsiu. Tiesiog noriu išmėginti, kaip seksis.

Susižavėjau tokiu Tomo nusiteikimu. Šiam vyrukui, rodos, nieko gyvenime netrūko, tačiau nusprendė, kad ne tai svarbiausia.

— Oho, — pasakiau. — Ilgai planavai šią kelionę?

— Oi, jau senokai vis pagalvodavau, bet vis nemaniau, kad iš to kas išeitų. O paskui išsiskyriau su mergina, ir viskas pasikeitė. Vienintelis dalykas, laikantis mane čia, — darbas. Na, ir pagalvojau, kad bala jo nematė. Padarysiu tai, apie ką svajojau. O tai reiškia — persikraustysiu gyventi ten, kur gyvenimo kokybė žymiai geresnė nei Londone.

— Puiku, Tomai, — pritariau jam. — Tiesiog nuostabu. Ir gana... įkvepiančiai skamba.

Tai iš tiesų buvo įkvepiantis pavyzdys. Be to, tai buvo Taip. Taip sau pačiam. Nors dievai žino, kokiame lygmenyje šis Taipas. Tomas atrodė labai patenkintas, kaip žmogus, kuriam tuojau turi nutikti šis tas puikaus. Laukė to gana susijaudinęs.

— Mano daiktai jau beveik sudėti. Dar savaitė Londone, ir viskas. Išlekiu.

— Puiku. Linkiu tau kuo geriausios kloties.

— Ačiū, Deni. Jei kada būsi Naujojoje Zelandijoje, užsuk.

Susidaužėme alaus skardinėmis, ir Tomas pasuko kitų svečių link.

Koks puikus vyrukas.

— Oi, palūkėk, — kažką prisiminęs atsisuko. — Visų jau klausiau, tai gal galėčiau pasiteirauti ir tavęs... Nemanau, kad ketini pirkti mašiną, bet gal...

Po dvidešimt keturių valandų supratau, kad Taip, galbūt ir galėčiau nusipirkti mašiną. Kaip tik tiek ir sukrapštyčiau. Vienu mostu nušluočiau visas santaupas, tačiau pasiėmus kreditą (turint galvoje pažadėtą naują kontraktą su BBC) būtų visai įmanoma. Ėmiau derėtis su bukagalviškai užsispyrusiu Tomu. Bėda ta, kad nė nenutuokiau, kaip reikia derėtis. O apie mašinas žinojau dar mažiau — beveik nieko. Net nepaklausiau Tomo, koks automobilio modelis. Išgirdau, kad tai Nissan, ir daugiau nebeklausinėjau. Man užteko ir tiek.

Kurį laiką praleidau mieste — reikėjo sutvarkyti piniginius reikalus, užsukti į darbą. Kai jau buvau beveik priėjęs Oksfordo gatvės galą, iš pirmo žvilgsnio nuobodžiaujantis vyras su plakatu vienoje rankoje ir bukletu kitoje siaubingu, rodos, ispanišku akcentu, paklausė:

— Tu nori?

— Taip, gerai, — murmtelėjau ir paėmęs bukletą nužingsniavau tolyn. Vos užmetus akį paaiškėjo, kad tai anglų kalbos kursų Londono universiteto koledže reklama. Sulankstęs popieriaus lapelį jau norėjau kišti jį į kišenę, tik staiga paaiškėjo, kad esu pastebėtas su tuo bukletu.

— Išmokti anglų? — kiek tik leidžia ranka ištiesęs dar vieną bukletą, pristojo kitas vyras. Užstojęs kelią beveik neleido praeiti, kol nepaėmiau jo siūlomo lapelio.

— Išmokti anglų, — vis kartojo.

Taupiai šyptelėjęs paėmiau siūlomą reklaminį lapelį ir skubiai nužingsniavau šalin — kėlė šiokį tokį nerimą vyro žvilgsnis. Daugybę kartų ėjau Oksfordo gatve, tačiau retai kada paimdavau reklaminius bukletus. Tikriausiai dėl to, kad niekas neima. Vyro akyse įžvelgiau tikrą alkį, o paskui, man paėmus vieną lapelį, — staigų palengvėjimą. Pagreitinau žingsnį ir nėriau pirmyn nė nepakeldamas galvos, bet vos už kelių žingsnių prieš mano akis išdygo dar vienas bukletas. Šis ragino užsieniečius mokytis anglų kalbos Premjer koledže, Londone. Vos paėmiau lapelį, staiga panosėn kyštelėjo dar vienas, iš kitos pusės. Anglų kalba Akademijos koledže. Dar vieną kažkas pakišo per petį. Anglų kalba Pirmajame koledže. Iš kur visi tie bukletai? Ir iš kur visi tie klastingi koledžai? Kodėl visi mano, kad man reikia mokytis anglų kalbos?

Vos pajudėjęs atsargiai apsidairiau, tačiau tuojau kelią užtvėrė. Du panašūs į zombius vyrai stovėjo prieš mane atkišę bukletus ir kartojo:

— Anglų.

Aš spąstuose. Paėmęs abiejų siūlomus bukletus pabandžiau vyrus apeiti, tačiau kelią užkirto liekna italė, iki tolei besislėpusi už vyrų nugaros. Visai nebenorėjau jokių reklaminių lapelių, tad ketinau pasprukti, tačiau galėčiau prisiekti, kad mergina suurzgė — tikrai ilgai ir pratisai suurzgė, kaip moka tiktai zombiai. Lygiai tuo pačiu atsakiau ir aš. Italę pavyko apeiti, tačiau nieko iš to gero neišėjo: suspaudę rankose plakatus ir pluoštą bukletų, su kuprinėmis, kuriose tikriausiai buvo prikimšta reklaminių lapelių mane apspito dar daugiau studentų užsieniečių. Buvau visiškai priblokštas minios aiškiai gerų ketinimų kupinų užsieniečių, Londono gatvėse uždarbiaujančių už skatikus. Paėmiau dar kelis bukletus ir pabandžiau beveik bėgte pasprukti prie metro, greičiau patekti į namus, į pasaulį, kuriame neslankioja zombiai studentai...

— Ketini pasimokyti anglų kalbos? — sučiauškėjo balselis man iš dešinės.

Pasižiūrėjau. Hana. Šypsosi. Ji ką tik išlipo iš metro traukinio, atvykusio iš Totenhemo kelio.

— Ei. Sūdąs. Oi, Hana, sveika, — nevykusiai pasisveikinau.

— Kaip sekasi? — pasiteiravo mergina.

— Gerai. Taip. Gerai.

Dirstelėjau į pilnas saujas bukletų.

— Gal norėtum vieno?

— Oi... gal ačiū, nereikia.

— Tada pasilaikysiu sau, — pareiškiau kimšdamasis lapukus į kišenes.

— Ei... chmmm... klausyk, gal kiek nepatogu, bet... yra kai kas, ką turėtumei gal... na, žinai... susipažinti.

Mostelėjo galva į vyruką, stovintį prie gatvės žibinto.

— Deni, tai Sebas.

Nužvelgiau tą Sebą. Po to Haną. Ir ką gi ji veikia su tuo vyruku, vadinamu Sebu? Ir kas tas Sebas per paukštis? Dabar jau septynios valandos vakaro. Hana turėtų būti namuose. Gerti arbatą. O gal ruoštis žiūrėti žinias maloniai gurkšnodama jogurtą. Kodėl bastosi mieste? Kodėl ji čia? Ir kodėl su tuo Sebu?

— Ak, — pratariau. — Sveikas, Sebai.

— Sveikas, Deni, — atsakė šis, ir mudu kiek nerangiai paspaudėme vienas kitam rankas. — Daug girdėjau apie tave.

— O... — nutęsiau.

Sebas man nepatiko. Kažkas su juo ne taip. Ak, štai kas... Jo dešinioji ranka ramiai gulėjo ant Hanos pečių. Bet palaukite... Tai mano buvusi mergina. Buvusi mergina. Koks mano reikalas, kur kažkokio vyruko rankos? Ir tik tada supratau, kad labai aiškiai spoksau į Sebo ranką. Jis lėtai nuėmė ją Hanai nuo pečių. Sūdąs. Dabar tai jau neapsimesiu, kad man visa tai nerūpi.

— Tavo ranka Hanai ant pečių! — pareiškiau plačiai šypsodamasis.

— Atsiprašau, aš...

— Ne! Viskas gerai! — nuraminau.

— Deni, — neištvėrė Hana, — gal nekelkime scenų, gerai?

— Ne! Palaukite, tai puiku! Manau, kad Sebas turėtų apkabinti tave abiem rankom!

Hana nutaisė veidą, kaip padarydavo visada, kai manydavo, jog esu per daug sarkastiškas.

— Bet, Hana, aš nesityčioju! Manau, tai fantastiška! Sebai, apsikabink ją abiem rankom!

Tai buvo siaubinga. Kuo labiau stengiausi, kad mano žodžiai neskambėtų kandžiai, tuo labiau jie skambėjo tarsi pasityčiojimas.

Suskambo Sebo mobilusis telefonas.

— Atsiprašau, aš atsiliepsiu...

Paėjęs kelis metrus į šoną vaikinas ėmė kalbėtis telefonu. Atrodė, kad labai rimtai įsitraukė į pokalbį. Jausdamiesi nei šiaip, nei taip, mudu su Hana likome stovėti. Pabandžiau pakeisti pokalbio temą.

— Jis atrodo mielas.

— Gal pamirškime apie tai, — pratarė Hana.

— Na, tu juk pasimatyme.

— Taip... teisingai, — žiūrėdama į žemę sumurmėjo Hana.

— Šaunu.

— Šaunu, — pritarė mergina. — Norėjau papasakoti tau tada, kai tą vakarą gėrėme kavą... prisimeni... norėjau užsiminti apie susitikimą su Sebu, bet visai išlėkė iš galvos, kai išgirdau, jog netekai 25000 svarų sterlingų. Bet lyg sakei, kad viskas gerai, ar tiesa?

— Taip, — pritariau. — Absoliučiai gerai. Žinoma.

Hana pažvelgė į Sebą. Jau kaip ir norėjo eiti, bet tas vis dar kalbėjo telefonu. O ir man neatrodė, kad galėčiau pasitraukti neišsiaiškinęs su juo. Pagaliau baigęs pokalbį Sebas sugrįžo prie mūsų.

Sebas nusišypsojo man, tad ir aš nusišypsojau. O tada ir Hana nusišypsojo man. Paskui Hana ir Sebas nusišypsojo vienas kitam, ir abu kartu pasižiūrėję į mane nusišypsojo, kaip moka tiktai porelės. Fui! Porelės! Sebas ir Hana! Hana ir Sebas! Staiga visas šis reikalas ėmė erzinti... Tikrai!

Kostelėjau.

— Tai gal aš jau ir eisiu, — numykiau ir nė kiek nemelavau, nes už viską labiau norėjau būti bet kur kitur, bet tik ne čia.

— Gerai, — pasakė Hana.

— Gerai, — pasakiau ir jau pradėjau eiti.

— Nebent... — prabilo Sebas, tad pristabdžiau arklius. — Nebent norėtumei prisidėti prie mūsų.

Net pilvą susuko.

Tai juk pakvietimas. Pakvietimas.

Skrandis vertėsi kūliais, o skruostai ėmė degti iš gėdos.

Akivaizdu, jog Sebas tik bando būti mandagus. Akivaizdu. Jis visiškai nenori mano draugijos. Kaip ir Hana. Vienintelis žmogus, mažiau už juos norintis būti kartu, — tai aš. Sūdąs. Tai jau neabejotinai ketvirtas Taipų lygmuo.

Ir kaip man išsisukti? Ar iš viso pasaulyje yra koks nors būdas?

Hana nusišypsojo man, paskui užsimerkusi linktelėjo galva... aiškiai laukė, kad atsiprašysiu ir eisiu savais keliais. Labai gerai žinojo, kad teisingas — vienintelis teisingas — mano poelgis tokiu atveju būtų pasakyti kažką panašaus į „Oi, atsiprašau, bet skubu visai kitur..? ir nupėdinti šalin. Sebas tenori parodyti, koks jis džentelmeniškas ir neturi jokių blogų kėslų prieš mane bei nepuoselėja slapto pavydo buvusiajam vaikinui. Šunsnukis. Net man jis ėmė patikti.

— Na... — pradėjau ir staiga galvon toptelėjo puikiausia mintis. Galiu išsisukti! Viskas, ką reikia pasakyti, tai...

— Deni, tikrai labai norėtume, kad praleistum vakarą su mumis.

Kokia nesąmonė! Čia tai jau pats tikriausias pakvietimas!

Sebas vėl nusišypsojo Hanai, o Hana — jam.

Su baime akyse pažvelgiau į Haną. Ši užjaučiamai nusišypsojo, tarsi norėdama pasakyti, kad žino, ką turėčiau ištarti.

Ir kaip galiu šitaip pasielgti? Kaip galiu ištarti Taip?

Tylėjimą Sebas suprato kaip atsisakymą.

— Žinoma, suprantu... suprantu, — pasakė linkčiodamas galvą ir tiesdamas ranką atsisveikinti. — Na, spėju, mes jau...

— Labai norėčiau, — greitai sumurmėjau ir tuojau pat pasigailėjau.

Sebo ranka taip ir liko ištiesta. Spoksojo į mane visiškai sumišęs. Hana taip pat išpūtė akis.

— Ką? — šaižiu balsu paklausė.

— Jei tikrai kviečiate. Na... jei tikrai kviečiate eiti kartu, Sebai, tai tuomet taip. Taip, labai norėčiau.

Skaisčiai nuraudau. Lygiai taip pat ir Hana. Tik paraudimo priežastys buvo skirtingos.

Sebas, kaip tikras džentelmenas, išlaikė orumą ir išsitraukęs telefoną pasakė:

— Na, ką gi, gerai... tik paskambinsiu į restoraną ir pasakysiu, kad reikia staliuko trims...

Tai buvo siaubinga. Beveik nesikalbėdami trise sėdėjome gana prašmatniame restorane, vadinamame Circus. Sebas su Hana sėdėjo vienas priešais kitą, o tarp jų, viduryje, ant skubotai atneštos ir pristatytos kėdės kėksojau aš... Stalelis aiškiai buvo skirtas dviem.

Tai buvo iš tiesų siaubinga.

Sėdėjome jau geras dešimt minučių. Virpanti žvakės liepsna nepajėgė išsklaidyti ledinės atmosferos.

Nė nereikėjo aiškinti, kad tai pats pirmasis Hanos ir Sebo pasimatymas, o čia visai neprašytas įsiveržiau aš. Sunku net apsakyti, kaip nepatogiai jaučiausi. Bet vis tiek — taip buvo lemta. Viskas, ką galėjau padaryti, tai pabandyti šiek tiek praskaidrinti nuotaiką.

— Tai kaip judu susipažinote, — nutaisęs kiek tik įmanoma draugiškesnį balsą paklausiau.

— Deni, nejau mes turime, — žiojosi prieštarauti Hana, tačiau Sebas suskubo įsiterpti.

— Supažindino draugė. Dirbu su Sesilija.

— Ak, Sesilija. Taip, — sumurmėjau.

— Taip, — patvirtino imdamas meniu Sebas.

— Sesilija, — dar sykį pakartojau, tik jau kažkodėl šį kartą tokiu žaviu šiaurietišku akcentu.

Sebas neatsakė. Hana spoksojo į mane.

— Sesilija, — pakartojau jau normaliai, tarsi norėdamas įrodyti, kad galiu ir taip.

Sebas atidžiai tyrinėjo meniu.

— Visai kaip toje dainoje, tiesa?

— Kokioje dainoje? — rūsčiai burbtelėjo Hana.

— Sesilija, — paaiškinau. — Dainuoja Simon & Garfunkel.

— Taip, — pritarė mergina. — Yra tokia.

— Ar pasakojau mano mamos ir Simon & Garfunkel nutikimą?

— Taip, — nugesino mano iniciatyvą Hana. O Sebo, atrodė, iš viso nedomina mano mamai nutikęs nuotykis su Simon & Garfunkel Nors nutikimas tikrai puikus.

Restorane, kažkur prie kito stalelio kostelėjo.

— Taip... — giliai atsidusau. — Sesilija...

Atsikandau duonos lazdelės.

— Kaip ten ta daina toliau?

— Jėzau, — išgirdau patyliukais sudejuojančią Haną. Ji taip pat pasičiupo meniu.

Aš irgi pasiėmiau meniu ir visi trys sėdėjome netardami nė žodžio, tarsi būtume paskendę giliuose apmąstymuose.

Pasirodė padavėjas.

— Gal norėtumėte užsisakyti vyno?

Nemanau, kad kada nors gyvenime šis vyrukas buvo girdėjęs taip tvirtai ir vienu balsu ištariamą Taip.

Labai norėčiau pasakojimą tuo ir baigti. Tikrai, mielai taip ir padaryčiau. Bet negaliu. Nes jis dar toli gražu nesibaigė. Man teko gerokai pasikankinti, o dabar skaitydami pasikankinsite ir jūs.

Po dvidešimties minučių jau buvome užsisakę patiekalus.

Padavėjas pasiūlė žuvį ir, nors nuo vaikystės niekada neragavau žuvies, užsisakiau būtent šį patiekalą. Hana, nustebinta tokio mano poelgio, išpūtė akis. Sebas tylėjo jau gal dešimt minučių, tad palaikyti pokalbį, jutau, teks man. Tik kaip tą padaryti?

Prisiminiau juokelį, kurį pasakojau prieš tris dienas. Tikrai patiks! Garantuotai! Pagaliau! Puikiausiai ištirpdys ledus!

— Prisiminiau, — šypsodamasis pradėjau pasakoti, ir Sebas pirmą kartą pakėlė nuo stalo akis. O, tikrai patiks. Kad tik pavyktų jį prajuokinti, juk tai geriausias dalykas, iš visų Dievo dovanų... Juk tada visas nepatogumas išsisklaidytų tarsi dūmas.

Patyliukais iš anksto sukikenau.

— Vieną dieną ėjau pro piceriją Picų trobelė ir netyčia pasirodė, kad iškaboje parašyta Picų skrybėlė. Tada ir pagalvojau, kad būtų visai smagu, jei kas atidarytų parduotuvę Picų skrybėlės, kurioje prekiautų picos formos skrybėlėmis.

Sukikenęs dar sykį išpūčiau akis ir laukiau, kol jiedu ims juoktis. Sebas vėl nudelbė akis į meniu. O štai Hana akimis tiesiog gręžė mane — pamačiau vos pasukęs galvą.

— Na, suprantat... — bejėgiškai dar bandžiau pataisyti padėtį, — tarsi ir picerija, o užeini ir ten... — pasižiūrėjau į Sebą, — skrybėlės.

Jokios reakcijos.

Niekaip negalėjau suprasti tokio elgesio. Juk tas juokelis šitaip pralinksmino, kai buvome patraukę žolės. Kartais žmonės, matyt, paprasčiausiai nenori pasilinksminti.

— Ei, klausykite, vieną dieną vos negavau 10 milijonų dolerių, — pradėjau pasakoti, bet mane tuojau pat nutraukė:

— Žinai ką, Deni, — sugriaudėjo Sebas, — gal suvalgyk savo žuvį ir knisk iš čia.

Hana nudūrė akis žemėn, užtat dabar Sebas dėbsojo į mane.

Taigi tylutėliai sušlamščiau žuvį ir knisau iš tenai.

Išlipau iš metro traukinio visai susigėdęs ir prislėgtas. Labai greitai nusprendžiau, kad taip susiklosčius aplinkybėms man labai reikėtų išgerti.

Pakeliui į užeigą išsiunčiau žinutę Janui: JEI NORI ALAUS, AŠ UŽEIGOJE ROYAL. Janas nieko nelaukęs atrašė: KĄ? Pasižiūrėjau ką tokio jam parašiau. Susijaudinęs ir beveik nežiūrėdamas, ką rašau, išsiunčiau žinutę: JEI NORI KARIAUT UŽKOJĄ ROYAL.

Paskambinau Janui.

— Alaus?

— Gerai, — atsakė tas. — Bet jei nori, galime ir pakariaut.

Užeigoje Janas nesusilaikė — kvatojosi tiesiai man į kvailą akiniuotą veidą.

— Tu pasakei Taip?! Kodėl, po velnių, pasakei Taip?

— Janai, nejaugi pamiršai apie susitarimą sakyti vien Taip? Juk turiu sakyti viskam Taip.

— Žinau, drauguži, žinau... Bet kas tau pasidarė? Atrodo, visiškai nebejauti ribų!

— Ribų? Prieštarauji pats sau. Juk tu man grasinai baisia bausme, jei bent pasvajosiu apie Ne!

— Ak tai, pasirodo, aš prieštarauju pats sau, taip?

— Tai ne! Juk tu nuo pat pradžių ėmei grasinti: „Jei nesilaikysi sutarties, nubausiu tave..!“

— Man nereikės tavęs bausti! Pats save baudi!

— Jėzau, Janai, atrodžiau kaip bukagalvis. Juk džiaugiuosi dėl Hanos. Puiku, kad ji susirado naują draugą. Visai nenoriu, kad galvotų, jog nerimauju dėl to.

— Taip, tikra prasme taip ir atrodo. O ką dar galvoti, kai vieną vakarą uždraudi merginai matytis su naujuoju draugu, o paskui, prabėgus vos savaitei, neprašytu įsiveržimu sugriauni jų pasimatymą. Gal reikėtų ir Hanai papasakoti apie Taip? Apsisaugotum nuo panašių dalykų ateityje.

— Na jau ne, geriau tegu ji galvoja, kad man proto užtemimas, nei imtų eilinį kartą kaltinti, kad žaidžiu kvailus berniūkščių žaidimus. O, beje, tai visai ne žaidimas.

— Atrodo kaip žaidimas.

— Na, Janai, nelabai paguodei.

— Nepaguodžiau? Tai ne tik prieštarauju pats sau, bet dar ir nepadedu! Juk tai, ką darau, ir yra pagalba! Jei ne aš, tu gulėtum kur nors Amsterdame, sumuštas Omaro!

— Arba būčiau gavęs dešimt milijonų dolerių!

Janas nusikvatojo.

— Tai jau tikrai, — šaipėsi draugas, — riestainio skylę.

Netikėtai pasijutau įžeistas iki širdies gelmių. Staiga visos tvardomos emocijos prasiveržė. Nė neketinu sėdėti savo pamėgtoje aludėje ir leistis būti užgauliojamas tik todėl, kad drįsau pasitikėti nepažįstamu žmogumi.

— Nesišaipyk! Aš tau ne koks kvailys!

Truputėlį persistengiau šaukdamas.

— Janai... tik norėjau pasakyti, kad gali būti, jog Omaras iš tiesų pateko į bėdą! Juk negali šitos versijos visiškai atmesti!

— Apie tai jau kalbėjomės! Maniau, kad jau išaiškinau. Tas vyras — apgavikas, o tu kvailys! Ir visas tas reikalas betikslis ir kvailas!

— Visai ne betikslis! Tikslas tuojau paaiškės! O aš nekvailas. Ir tu dar aiškini man, kad nepaisant visų juodu ant balto parašytų įrodymų, kad visai — visiškai — nėra jokios galimybės, jog Omaras ne joks ne sukčius? Įrodinėji, kad jis jokiu būdu ne nužudytojo sultono sūnus?

Janas paprasčiausiai žiūrėjo į mane.

— Buvau sugalvojęs tau puikiausią bausmę. Bet dabar ji jau nebetinka. Turiu sugalvoti ką nors šimtą kartų blogesnio.

— Na, ir gerai.

— Na, ir gerai.

— Na, ir gerai.

Išėjau iš aludės nebaisiai geros nuotaikos — pora bokalų alaus su Janu, butelis vyno su Sebu ir Hana bei patirtas pažeminimas padarė savo. Praalkau, tad sustojau prie užkandinės Romėnų gatvėje — užsisakiau keptų bulvyčių ir skardinę Fantos. Bulvytės mirko acto, kečupo ir čili padaže — juos pasiūlė vyras, prekiavęs užkandžiais, ir visus pasiūlymus nuolankiai priėmiau. Keisto skonio užkandis nesulaukė nė pusiaukelės — įniršęs sviedžiau bulvytes į šiukšlių dėžę.

Namuose įsijungiau kompiuterį ir ėmiau gamintis sumuštinį.

Žinoma, galvojau sau, kad Taip šįvakar atnešė man vien nemalonumus. Bet buvo ir keletas teigiamų dalykų. Kas žino, gal šie įvykiai galų gale suartins mudu su Hana.

Pyptelėjo telefonas.

Žinutė nuo Hanos.

BJAURYBE.

Nusprendžiau, kad mergina tikriausiai suklydo spaudydama telefono mygtukus. Gal ji norėjo parašyti, pavyzdžiui, BORIBE, ir visai tikėtina, kad norvegų kalboje šis žodis reiškia ką nors gražaus. Na, kad ir kokią gėlę ar mažutį, rankele mojuojantį kūdikį.

Atsidusau. Svarbiausia nepamiršti, kad Taip veda tik į gera.

Ir tikrai — neteko daug laukti. Štai kas užčiaups Janą kartą ir visiems laikams. O, tai puikumėlis. Nuostabu. Dabar jis pamatys. Pamatys, ką reiškia netikėti manimi! Turės pripažinti, kad aš ne bukagalvis ir ne bjaurybė!

Pašto dėžutėje buvo vienui vienas elektroninis laiškas, tačiau jis suteikė tiek daug vilties.

Rašė daktarė Molė von Brein.

Ji teigė, jog ką tik Ispanijos loterijoje laimėjau 20 milijonų.

Daktarė Molė von Brein kvietė mane atvykti ir asmeniškai iš jos atsiimti laimėtus pinigus.

Tereikia nusipirkti lėktuvo bilietą.

Į Olandiją.

8 SKYRIUS

kuriame Danielis patenka į kėblią padėtį

Tokia žinia reiškė, kad staiga patekau į penktą lygmenį, o tai mane ir jaudino, ir gąsdino.

Aišku, to paprasčiausiai nereikėjo daryti. Dabar galiu tai pripažinti. Janas man jau įrodė, kad 99 procentai tokių nelauktų elektroninių šiukšlių — apgavystės, skirtos suvilioti ir apmauti lengvatikius nelaimėlius. Bet juk vienas procentas dar lieka. O vienas iš šimto — ne taip jau mažai... Kai pagalvoji, kiek nedaug šansų turėjau laimėti loteriją su nutrinama kortele iš Sun laikraščio... Bet kol kas tai vienintelis įrodymas, kad Taip veda į gera...

Žinojau, ką Janas pasakytų apie tokias mintis. Jis pasakytų, kad esu kvailys. Kad daktarė Molė van Brein — tikriausiai jokia daktarė. Ir ne Molė. Ir net ne van Brein.

Bet minutėlę... juk verta surizikuoti. Pasižiūrėti, kas iš to išeis. Verta ištarti Taip.

Atrodė, kad pasaulis pasikeitė. Dabar man teko turėti reikalų su visiškai nauja erdve, kurioje knibždėjo daugybė o kas, jeigu..?

Tarsi...

O kas, jeigu Ispanijos loterija tikrai kažkokiu būdu išrinko mane laimėtoju?

Ir...

O kas, jeigu kažkur Amsterdame kambaryje sėdi ponia daktarė ir jau kelintą kartą perskaičiuoja mano 20 milijonų patyliukais murmėdama: „Na, gal bent jau šitas atsilieps, nes niekas nekreipia dėmesio į mano laiškus..!“

Tiesa, labai nepanašu, kad taip būtų. Bet labai gera tikėtis.

Metro traukinys artinosi prie miesto, o aš dar sykį permečiau akimis laišką.

„Sveikiname nugalėtoją! — buvo rašoma laiške. — JUS APLANKĖ SĖKMĖ SATZO TARPTAUTINĖJE LOTERIJOJE!“

Laiške buvo aiškinama, kad mano vardą atrinko kompiuterinė sistema, kurioje įtraukta 91 000 vardų iš viso pasaulio. Apie laimėjimą turėjau niekam nesigirti: „Dėl kartais sumaišomų vardų ir adresų, primygtinai prašome niekam nesakyti apie šį laimėjimą, kol nebus iki galo atlikti visi formalumai. Neprasitarkite niekam!“ To prašoma, kaip jie teigė, „norint apsaugoti laimėtoją nuo kitų dalyvių ir apsimetusių jumis asmenų“.

Kaip jautru! Žinoma, kad tylėsiu kaip žemė! Mažiausiai noriu, kad Janas arba Vegas pasibalnotų nosį akiniais ir neteisėtai apsimestų manimi. Toliau buvo pats maloniausias laiško gabaliukas:

Jūs laimėjote nurodytą sumą grynaisiais, kuriuos gausite nurodę asmeninį numerį LIP/63474-444/RT6. Jūsų laimėjimas — 20 756 820$ (dvidešimt milijonų septyni šimtai penkiasdešimt šeši tūkstančiai aštuoni šimtai dvidešimt dolerių).

Žemiau pasirašė daktarė Molė van Brein. Skaitant šią pavardę širdis šokinėjo iš džiaugsmo. Laiške buvo minimas dar vienas vardas — kažkoks Albertas Heinas iš teisės departamento. Visas sandėrio su Mole detales turėjau derinti su juo. O Molė tepasakė tik tiek, kad turiu kuo greičiau arba kaip man patogiau atvykti į Olandiją ir susisiekti su Albertu, kuris sutvarkys visus dokumentus ir teisinius dalykus už vienkartinę įmoką (prieš įteikiant man laimėjimo čekį turėjau sumokėti 7 000 eurų). Na, nenorėčiau įžeisti Alberto, bet sutvarkysiu visus dokumentus pats. Į Amsterdamą nuskristi tekainuos 50 svarų, o užtruksiu viso labo keturiasdešimt penkias minutes. Būdamas tenai, pats imsiuosi reikalo. Beje, 7 000 eurų atrodo kiek per didelis mokestis už dokumentų sutvarkymą.

Taigi parašiau daktarei Molei: „Pasakykite Albertui, kad nesivargintų! Atvyksiu į Amsterdamą ir pats susitiksiu su jumis! Jau turiu bilietą, būsiu pas jus rytoj!“ Na, jei šita žinutė neišvers Molės iš klumpių, tai jau niekas jos nenustebins.

Išlipau iš tramvajaus vos pasiekęs miesto centrą ir patraukau tiesiai į interneto kavinę.

Štai ir aš. Ruoškite pinigus. Prisijungęs prie interneto nuėjau tiesiai į savo pašto dėžutę, tačiau didžiausiai nuostabai teko pripažinti, kad laiškų nėra. Molė neatsakė. Net neparašė nei draugiško „sveikas“, nei „laukiu atvykstant“.

Nesvarbu. Gal ši dama paprasčiausiai užsiėmusi: ruošia pinigus, perka pyragėlius ir balionus oficialiai laimėjimo įteikimo šventei. Tik šiek tiek nusivyliau, štai ir viskas. Galėjote pagalvoti, kad laiškų rašymu gali užsiimti Albertas. Juk jam nereikia tvarkyti dokumentų, tad turi šitiek laisvo laiko!

Parašiau Molei dar vieną laišką.

Brangioji Mole,

Tai Denis Volisas — tarptautinės Skylow loterijos laimėtojas! Turiu puikių naujienų — pasielgiau, kaip jūs siūlėte, ir atvykau į Olandiją! Tikiuosi, Albertas nesupyko, kad jam nereikės tvarkyti dokumentų. Pamaniau, kad sutaupysiu septynis tūkstančius eurų.

Beje, sėdžiu visai šalia Magna Plaza prekybos centro ir laukiu jūsų. Prašau parašyti man elektroniniu paštu arba paskambinti 0044 782 *** ***, nes nežinau, kaip man elgtis toliau.

Denis

Labiausiai jaudinausi dėl vieno — laikrodžio rodyklės nenumaldomai artinosi prie ketvirtos valandos, norėjau susitikti, kol dar nesibaigė darbo valandos. Užsisakiau kambarį viešbutyje tik vienai nakčiai — juk kaip ne kaip, Amsterdamas — ne ta vieta, kur norėtųsi užsibūti, kai kišenę svilina dvidešimt milijonų dolerių. Anksti ryte turėjau skristi namo.

Molės laiške pastebėjau vieną keistą dalyką — nepaisant to, kad pats laiškas buvo keistas, jame nebuvo jokio telefono numerio. Atrodė taip, tarsi loterijos organizatoriai nenorėtų, jog kas nors su jais susisiektų. Vienintelė nuoroda — teisinių reikalų konsultanto Alberto biuro adresas. Kodėl turėčiau norėti su juo bendrauti, taip ir nesupratau.

Neskubėdamas patraukiau nuo interneto kavinės prie Magna Plaza prekybos centro, tačiau dar nenuėjęs nė kelių žingsnių pastebėjau maždaug trisdešimties metų įdegusį vyrą su plonu pasaitėliu rankose, lėtai judantį gatve. Vyras šypsojosi ir keistai caksėjo liežuviu. O pasaitėlio gale tipeno nedidukas, tačiau gerai įmitęs rudas katinas. Net pasižiūrėjau atidžiau. Taip, tikrai vyras. Vedžioja katiną. Vidury baltos dienos. Stebėjau išpūtęs akis.

Amsterdamas, manyčiau, tikrai yra Taipų miestas, vienas liberaliausių miestų pasaulyje. Laisvės miestas, viską priimantis ir leidžiantis. Tai vieta, kur naujos idėjos džiugiai sveikinamos, o ne atmetamos. Septintajame dešimtmetyje Amsterdamo jaunimas džiūgaudamas stačia galva nėrė į hipių judėjimą. Tikriausiai būtent toks laisvas mąstymas paskatino ir atviros visuomenės formavimąsi, labiausiai pastebimą pažiūrėjus į narkotikų vartojimo ir prostitucijos statistiką. 2001 metais buvo įteisintos gėjų santuokos, o šis miestas kaip tik yra vienas iš draugiškiausiai nusiteikusių gėjų atžvilgiu. Tai miestas, kuris, kaip ir dera, į visus žiūri kaip į lygius. Nusikaltimai gatvėse labai reti, o aplinkui vien draugiški veidai. Tiesiog širdžiai miela. Visa tai mąstydamas žvelgiau, kaip tas vyrukas, išvedęs pasivaikščioti katiną, mina tolyn gatve vis stabtelėdamas, kad jo mažasis draugas galėtų apuostyti stulpą ar palaižyti namo kampą. Pagalvojau: „Keliauk sau ramybėje, žmogau, aukštai iškėlęs galvą, nes tu esi Amsterdamo, tolerantiškiausio miesto, gyventojas. Čia nėra ko gėdytis, net ir žmogui, kuris išvedė pasivaikščioti katiną.“

Žinoma, jei tapčiau karaliumi, išleisčiau įstatymą, draudžiantį vedžioti katinus, bet menka tikimybė, kad taip nutiks, juk aš net ne olandas.

Praėjau pro dovanų parduotuvę. Toptelėjo galvon, kad galėčiau nupirkti kokį suvenyrą. Kažin, ar mieste praleista viena naktis jau yra pakankamas pagrindas suvenyrui pirkti? Pagaliau išsirinkau mažutį vandens malūną ant pagaliuko ir nusprendžiau parašyti atviruką Lizai. Jau praėjo tiek laiko, ir visai pasiilgau jos. Be to, manau, kad atvirukai yra labai svarbu. Jie sudaro įspūdį, kad esate patyręs keliautojas, aplankęs daug šalių, pažinęs daug kultūrų, o jūsų gyvenimas neatsiejamas nuo lėktuvų. Kiek panaršęs tarp atvirukų radau vieną su didžiule klumpe. Taip. Ieškojau su būtent tokiu vaizdu.

Nusprendžiau parašyti kasdieniškai:

Miela Liza,

Esu Amsterdame! Nesvarbu, dėl kokios priežasties, tikrai. Kartais tiesiog tenka imti ir leisti sau truputį prasiblaškyti.

Žinai, jie čia veda pasivaikščioti katinus. Tai žavu.

Myliu.

Denis

Suradau pašto dėžutę ir įmetęs atviruką patraukiau pasivaikščioti. Gėrėjausi gotiškomis bažnyčių smailėmis, šaunančiomis aukštyn, paskui pora Neptūno statulų, pučiančių kriaukles... Bet ką aš apgaudinėju? Įprastinę dieną, žinoma, būčiau stengęsis praleisti kuo daugiau laiko mieste, iš visų jėgų bandyčiau viską pamatyti ir nusifotografuoti su trimitą pučiančiu angelu. O šiandien? Šiandien noriu sėdėti interneto kavinėje...

Grįžau į kavinę, skubiai prisijungiau prie interneto ir, didžiausiam džiaugsmui, radau manęs laukiantį laišką.

Tik ne nuo Molės. Šis laiškas atėjo iš kažkokios organizacijos, pasivadinusios Standard Trust Agency of Amsterdam.

Atsidariau laišką, perskaičiau.

Sveiki, pone denis@denisvolisas.com

Dėkojame, kad parašėte laišką tarptautinei SkyLow loterijos agentūrai. Mes esame šios loterijos agentai ir tvarkysime jūsų laimėjimo dokumentus. Prašau kuo greičiau atsiųsti mums reikalingus duomenis, nes baigiasi laikas, po kurio laimėjimo atsiimti nebegalėsite.

1. Jūsų vardas, pavardė, adresas, visų telefonų numeriai, taip pat fakso numeris;

2. Banko sąskaitos duomenys;

3. Paso numeris ir tautybė;

4. 2000 eurų draudimo dokumentui, kuris bus reikalingas atsiimant laimėjimą. Šios išlaidos turi būti padengtos jūsų sąskaita.

Taip pat reikalaujame sumokėti 2560 eurų vienkartinę įmoką, kuri bus skirta mokesčių inspekcijai. Sumokėti turite per 24 valandas, kad spėtume laiku išmokėti laimėtą sumą.

Vos tik bus pradėtas procesas, gausite visus reikalingus dokumentus, kad galėtumėte atsiimti pinigus.

Robisonas Šo

Minutėlę! Kas tas vyrukas Robisonas? O kur Molė? Kur Albertas? Ir kas čia per skubūs terminai?

Nedelsdamas atrašiau.

Gerbiamasis Robisonai,

Aš jau esu Amsterdame, pakviestas ponios daktarės Molės van Brein! Kaip galėčiau iš jos pasiimti laimėjimą? Kokių dokumentų man reikia? Galvojau, kad už tai atsakingas ponas Albertas Heinas? O kur daktarė Molė van Brein?

Denis

Kažkas čia visiškai ne taip. Jau penkta valanda po pietų, tad norėjosi kuo greičiau viską išsiaiškinti. O dabar visiškai priklausiau nuo Robisono Šo, kuris netikėtai nutarė perimti reikalus į savo rankas. Molė van Brein atrodė žymiai draugiškesnė. Robisonas taip pat nedavė jokio adreso, tačiau telefono numeris buvo...

Pasičiupęs mobilųjį telefoną surinkau numerį. Jei jau laikas baigiasi, tai, žinoma, pats geriausias būdas sutvarkyti viską telefonu. Numeris lyg ir geras... bet niekas neatsiliepia. Laukiau, laukiau ir dar laukiau, tikėdamasis, kad bent jau įsijungs autoatsakiklis, bet nieko... Telefonas paprasčiausiai pypsėjo. Niekas taip ir neatsiliepė. Kas gi čia vyksta?

Pabandžiau paskambinti dar kartą, bet rezultatas buvo lygiai tas pats. Po dešimties minučių pabandžiau dar sykį.

Apėmė prasta nuojauta. Nepatiko man ir pono Robisono Šo godumas. Atrodė, kad jis apsėstas pinigų manijos, visai ne taip kaip Molė. Reikėjo skubiai išsiaiškinti, tačiau neturėjau kito būdo, kaip tik parašyti elektroninį laišką.

O gal yra koks būdas?

Iš kišenės išsitraukiau Molės laiško kopiją ir peržvelgiau. Tik tiek: Albertas Heinas, Amsterdamas, Westerstraat gatvė. Kai nutariau imtis dokumentų tvarkymo pats, kreiptis į Albertą atrodė šiek tiek negražu, bet gal jis nesupyktų ir skirtų man kelias minutes? Jei tik rasčiau Albertą, tai jau neabejotinai rasčiau ir Molę, o radęs Molę sužinočiau, ar tikrai laimėjau dvidešimt milijonų dolerių.

Reikėjo žemėlapio. Ir turėjau patikrinti, ar tikrai Albertas Heinas yra ten, kur dedasi esąs. Juk jeigu tai apgavystė, tai adresas išgalvotas, tiesa? O jei adresas tikras, tai visai tikėtina, kad Albertas taip pat egzistuoja iš tiesų.

Sustabdžiau praeivį.

— Atsiprašau, — pasakiau, — gal galėtumėte pasakyti, kokiu numeriu skambinti, norint sužinoti telefono numerį?

Moteris pasižiūrėjo į mane kaip į kvailį.

— Norite pasakyti, jums reikia duomenų bazės?

— Taip. Telefonų numerių skyriaus. Na, to, kas informuoja apie telefonų knygą.

— Aišku, — suprato moteris ir padiktavo man numerį iš nuliukų ir aštuonetukų. Paskambinau.

— Naam?

— Sveiki... ar kalbate angliškai?

— Taip.

— Norėčiau sužinoti Albero Heino, gyvenančio Westerstraat gatvėje, Amsterdame, telefono numerį.

— Tuojau.

Nepraėjo nė minutė ir jau turėjau netgi adresą. Albertas tikras! Tikras, egzistuojantis vyras, turintis adresą! Galiu mesti iš galvos tą Robisoną ir tvarkyti reikalus su žmonėmis, kurie kreipėsi į mane pirmieji. Be to, tai gali būti tikras laimėjimas! Kuriam galui duotų tikrą adresą, jei planuotų mane apgauti? Man teliko nusigauti iki Alberto. Dabar jau pusė šeštos vakaro. Dar turiu valandžiukę, iki užsidarys dauguma mieste esančių įstaigų. Tikrai įmanoma spėti nulėkti pas Albertą greičiau nei per...

Širdis nusirito į užkulnius.

Laiko skirtumas.

Taip, mano laikrodis rodė pusę šeštos, tačiau juk jis vis dar rodė Anglijos laiką. Visi laikrodžiai Olandijoje jau mušė pusę septynių.

Reikėjo kuo skubiau lėkti pas Albertą. Bėgte pasileidau prie pagrindinio kelio ir visas išpiltas prakaito, beveik praradęs viltį ir beprotiškai susijaudinęs laukiau, kol pro šalį važiuos koks taksi automobilis. Po minutės kitos sulaukiau.

— Westerstraat, — sušukau, — kuo greičiau!

Taksi šovė pirmyn, o aš išsitraukiau telefoną. Turiu paskambinti Albertui ir paprašyti, kad dar truputį palūkėtų, neišeitų iš darbo. Turiu jam papasakoti, kad jau esu pakeliui ir mudviem reikia aptarti SkyLow loteriją, Molę van Brein ir Robisoną Šo... Tik ar jis norės su manimi kalbėtis? Juk jam iš panosės nušvilpiau 7000 eurų vertą darbą! Kaip koks pasipūtėlis galvojau, kad galiu viską padaryti pats.

Telefonas skambėjo, skambėjo, bet niekas taip ir neatsiliepė... Gal Albertas jau išėjo namo? O jei tai ta pati apgaulė? Gal jiedu su Robisonu dabar sėdi ir susiėmę už pilvų kvatojasi? O gal vis tik visa tai tikra? Gal Albertas ir Molė skaičiuoja man skirtus pinigus ir vis žvilgčioja į laikrodį? Reikia viską tučtuojau išsiaiškinti... reikia pasiekti Albertą šiandien...

— Štai ir Westerstmat, — pristabdydamas automobilį šalikelėje pasakė taksi vairuotojas. — Kurio numerio jums reikia?

— Tiksliai nežinau, — sumurmėjau, — lyg ir nėra numerio, tik va šitai...

Parodžiau vairuotojui popieriaus lapelį.

— Aaa, Albertas Heinas, — apsidžiaugė tas ir pasukęs vėl į gatvę paspaudė greičio pedalą.

— Pažįstate Albertą Heiną? — nustebau.

Vairuotojas nusikvatojo.

— Žinoma. Kas jo nežino. Tai svarbus žmogus!

Suvirpėjau iš džiaugsmo. Štai dabar tikrai įrodysiu Janui, kad su Taip yra tikras ir teisingas gyvenimo kelias. Dar pavažiavome maždaug šimtą metrų, o paskui vairuotojas sustojo taksi sustojime. Atsisukęs į mane taksistas parodė pirštu per langą:

— Štai jis.

Pasižiūrėjau, kur rodo vairuotojas.

O ten didelėmis žydromis raidėmis švytėjo:

ALBERTAS HEINAS

Prekybos centro pavadinimas.

Pasijutau kaip beprotis. Visiškas kvailys. Toks kvailas, per visą pilvą. Žinoma, kad tai apgavystė. O blogiausia, kad visą laiką tai žinojau. Taip ir turėjo baigtis. Juk niekada nedalyvavau jokioje Ispanijos loterijoje. Kaip ir niekada nebuvau sutikęs Omaro tėvo, nužudytojo sultono, kuriam tokį puikų įspūdį paliko mano profesionalizmas versle.

Tą pačią akimirką, kai tik išvydau prekybos centro pavadinimą, supratau, kad Janas visą laiką buvo teisus. Apgavikai panaudojo pavadinimą ir adresą vietoje vardo, kad bet kas sugalvojęs patikrinti, kas tas SkyLow, įsitikintų, kad „teisininkas“ egzistuoja. Labai panašu būtų, jei sugalvotume siuntinėti tokius pat laiškus ir pasiūlytume pasinaudoti advokato Rimt arba teisinės patarėjos Maximos paslaugomis. Sukčiai net neįtarė, kad galėtų atsirasti kas nors, kas nukeliaus į Amsterdamą ir patikrins. Supratau jų gudrybes. Šį kartą Taip mane nuvylė. Aptemdė man protą ir, užuot apsiginklavęs cinizmu, elgiausi optimistiškai ir patikliai. Bet kokias abejones atmesdavau vien dėl neaiškios vilties, kad viskas baigsis gerai. Mane jaudino kelionė, atsivėrusios galimybės, nesvarbu, kad ir kokios absurdiškos jos atrodė. Gal tikėjausi dar vienos sėkmės, netikėtos ir džiugios. Panašios, kaip tądien, kai laimėjau 25 tūkstančius ir tuojau pat jų netekau. Tądien paragavau šlovės ir norėjau daugiau. Gal Taip užkrečiamas, gal tai tik tuščia viltis, kad jei tik sakysiu Taip, tai man atneš sėkmę.

Radęs suolelį prisėdau ir pabandžiau pažvelgti į šiandienos įvykius kitu kampu. Ką teigiamo galėčiau įžiūrėti?

Na, pirmiausia, sėdžiu ant suolelio Amsterdame. Visą vakarą praleisiu Olandijoje, ko tikrai nebūčiau prisiruošęs padaryti. Tai jau tikrai geriau nei dar vienas vakaras prieš televizoriaus ekraną bute Londone. Mažų mažiausiai, bent tiek išlošiau. Arba... kad ir kaip stengčiausi dar ką nors sugalvoti — tik tiek.

Nusprendžiau Janui nieko nepasakoti apie kelionę į Amsterdamą. Jei kada ir pasakočiau, tai vis tiek sumeluočiau ir priskiesčiau draugui, kad laimėjau tuos dvidešimt milijonų dolerių. Pamaniau, išsisukčiau, net jei tai reikštų, kad iki gyvenimo pabaigos turėsiu vaišinti Janą aludėse.

Tad štai ką sugalvojau — nesileisiu primušamas. Geriau jau pasilinksminsiu. Žinoma! Juk aš žmogus, kuris sako Taip!

Taip žmogus gali pasilinksminti bet kuriame mieste!

Nacionalinis Olandijos sūrio muziejus demonstruoja tris ar daugiau patrauklių audiovizualinių pasakojimų apie sūrio atsiradimo istoriją, žymiausius sūrio gamintojus ir pristato didžiulį išmoningų sūrio gaminimo prietaisų ir įrangos asortimentą šiuolaikiniams sūrininkams. Muziejaus, įsikūrusio Alkmare, lankytojai gali paragauti daugiau nei šešių skirtingų sūrio rūšių — nuo Goudos iki Edamo. Ir visas šis smagus ir jaudinantis patyrimas — ne man. Ir tik todėl, kad muziejus užsidarė prieš dvi valandas.

Turėjau nedidukę brošiūrėlę, kurią prigriebiau traukinyje popiet važiuodamas į miestą. Joje radau daug pasiūlymų ir naudingų užuominų, kaip galėčiau praleisti laiką. Bėda ta, kad beveik viskas, kas siūloma, buvo uždaryta, užverta, užrakinta. Negalėjau net pasimėgauti Olandijos vaizdais Jodenbreestraat gatvėje, kur lankytojus džiugino trimatės nuotraukos, judančios grindys ir net kvapai, sukuriantys tikrumo iliuziją. Žlugo paskutinė viltis. Diena neverta vadintis gera, jei praleidote tokią progą.

Suurzgė skrandis. Iš pradžių pamaniau, kad tai giliai užslėptas pyktis, kilęs, kad nepamačiau trimačių Olandijos vaizdų su vėjo malūnais, ir tik paskui suvokiau, kad esu visą dieną nė kąsnio burnoje neturėjęs, tad visai realu manyti, kad skrandis pyksta iš alkio. Buvau visai netoli Leidsepleino, Amsterdamo turizmo širdies, blyksėjo ir mirgėjo neoninės šviesos, o žmonės ir mašinos, rodės, zujo be perstojo. Neskubėdamas nužingsniavau tolyn nuo pagrindinės aikštės patyliukais keikdamas Molę van Brein (ne tik netekau dvidešimties milijonų dolerių, bet dėl visos tos sumaišties dar likau ničnieko nesužinojęs apie sūrį). Numyniau iki Leidsekruisstraat gatvėje esančio mažo restoranėlio De Blonde Hollander.

Padavėjai atrodė draugiški, tačiau labai užsiėmę: lankytojų buvo tiek daug, kad man netgi pareiškė, jog jei ateis dar daugiau, gali tekti dalytis staleliu. Gūžtelėjęs pečiais atsakiau, jog nieko čia tokio ir užsisakiau blyną bei alaus bokalą.

Mane supo laimingi žmonės iš visų pasaulio kampelių. Net pagalvojau: „Kažin, kiek esančių šiame mieste atvykėlių atkeliavo dėl tos pačios Molės van Brein ar jos piktadarių komandos apgavysčių? Juk negali būti, kad esu vienintelis?“ Kai pirmą kartą įsivaizdavau Molę, tai ji atrodė visai miela pagyvenusi moteris, mokslininkė, laisvalaikiu greičiausiai ieškanti vaistų nepagydomoms ligoms gydyti, neprašydama už tai jokio užmokesčio. Dabar vos prisiminus daktarės Molės van Brein vardą, prieš akis iškildavo piktai kikenanti, žiauri kankintoja ilgu baltu apsiaustu. Padavėjas atnešė alų, tad pabandžiau pamiršti Molę. Sulaukiau ne tik alaus, bet ir dar kai ko. Dviejų vyrų. Vyrų, kuriems nebuvo vietos niekur kitur, tik prie mano stalelio, tad mandagiai atsiprašinėjant jie ir buvo atlydėti.

— Labai ačiū, — padėkojo padavėjas ir atitraukęs kėdes pasiūlė vyrams sėstis. — Prašom sėstis.

— Sveikas, — pasisveikino su manimi vienas vyrukas. Paskui ir kitas.

— Sveiki, — atsiliepiau.

Taip, žinau, kaip elgiamasi tokiose situacijose. Sėdėjęs vienas žmogus apsimeta, kad nė nepastebėjo kažką prisėdus šalia, o atvykėliai elgiasi lygiai taip pat — tarsi prie stalelio nieko daugiau nė nebūtų. Paskui tiedu ima garsiai plepėti, begėdiškai apkalbinėti visus iš eilės, o tas vienišius apsimeta esąs kurčias ir vaidina, kad paslapčia nesiklauso. Vadinu šitokį elgesį kinų restorano efektu. Tik šįkart, atrodė, viskas ėmė klostytis kitaip. Pirmasis vyras ištiesė ranką ir pasitikinčiu balsu prisistatė:

— Janas.

— O, malonu, — atsakiau. — Denis.

— O čia Sergejus, — pristatė kitą vyrą Janas, ir aš paspaudžiau Sergejui ranką.

Štai tada ėmėme plepėtis.

Janas ir Sergejus buvo turistai, keliauninkai. Bet ar tikrai galima juos taip vadinti? Atvyko į Amsterdamą kaip tikri turistai su kuprinėmis ant pečių, tačiau užsibuvo jau kokius šešis mėnesius ar net daugiau. Janas — aukštas, liesas blondinas — atvyko čia apkeliavęs Europą ir Pietų Afriką, o Sergejus — kiek mažesnis, tarsi sustumtas, barzdotas vyrukas — atkeliavo iš Lenkijos. Jiedu susitiko nakvynės namuose, esančiuose čia pat už kampo, ir iš karto tapo draugais.

— Amsterdamas — viena puikiausių vietų, kur tik man teko lankytis, — pareiškė Sergejus. — Tai jau tikrai. Kai esu čia, jaučiuosi kaip namuose. Viskas taip, kaip turėtų būti.

— Mudu keliaujame kur kojos veda, — pasakojo Janas. — Jei užsimanau kažką pamatyti, imu ir nukeliauju. O kartais paprasčiausiai sėdžiu vienoje vietoje ir žiūriu, kas nutiks. Susirandu kokį paprastą darbiūkštį, apsigyvenu nakvynės namuose ir laukiu. Mano tėvas visada sakydavo: „Galimybių neturite tik tada, kai nusprendžiate jas atmesti!“ Aš jam visai pritariu.

Paplepėjome dar kokią valandą ar panašiai — apie viską, kas pasitaikydavo ant liežuvio. Apie Londoną, Lenkiją, Pietų Afriką. Janui ir Sergejui pasidarė labai smalsu, ką aš veikiu Amsterdame. Pasakiau, kad atvykau aplankyti draugą Albertą. Vyrukai pasidomėjo, kur Albertas šįvakar. Pasidaviau — priblokštas tokio staigaus klausimo nebesumojau, ką čia suskelti, ir papasakojau visą tiesą. Janas ir Sergejus skaniai pasijuokė ir liepė man nesijaudinti. Jų manymu, vertėjo sumokėti penkiasdešimt svarų už lėktuvo bilietą — juk keliavau pasiimti dvidešimties milijonų.

Sergejui reikėjo netrukus eiti į darbą, tačiau Janas pasiūlė kai ką, ko tiesiog negalėjau atsisakyti. Dar ir dėl to, kad šiomis dienomis iš viso labai mažai ko galėjau atsisakyti.

— Jei nieko neveiki, aprodysiu apylinkes, — pasakė naujas pažįstamas. — Pamatysi Amsterdamą tokį, kokį jį pažįstu aš.

— Gerai! — pasakiau. — Būtų labai puiku!

Tai išties buvo puiku. Ir sutikau Janą tik todėl, kad bet kada pasitaikius progai sakiau Taip. Kitaip mūsų keliai jokiu būdu nebūtų susikirtę. O dabar, kai susitikome, na, ir kas čia blogo, kad leisiu nepažįstamajam diktuoti, kaip turiu praleisti vakarą? Juolab kad esame jo mieste. Jei būčiau likęs vienas pats, greičiausiai taip ir stypsočiau prie to sumauto sūrio muziejaus.

— Gerai... pirmiausia turime nueiti į Warmoestraat... — pareiškė Janas mums išėjus iš restorano.

— Gerai. O kas tenai?

— Argos.

Linktelėjau.

Palaukite.

— Argos? Prekybos centras?

— Tai baras, — trumpai ir aiškiai mestelėjo Janas. Tapo aišku, kad jam jau teko apie tai aiškinti iš Britanijos atvykusiems svečiams. — Ten vienas vaikinas skolingas man truputį pinigų. Mes greitai — tik įkišime galvą, pasiimu pinigus ir vėl atgal. Gerai?

— Gerai.

Išlipę iš taksi patraukėme tiesiai prie Argos baro, kuris buvo nė trupinėlio nepanašus nė į vieną man matytų Argos vardu pavadintų įstaigų. Janui tuojau pamojo keli prie artimiausio stalelio sėdėję vaikinai.

— Draugeliai, — paaiškino man.

Nusišypsojau nueinančiam Janui ir apsižvalgiau aplinkui. Kažkas čia keista... baras ne toks kaip kiti. Kažko... trūksta. Kol kas nesupratau, ko... Kėdės yra. Šviesos. Gėrimai. Vyrai. Juodaodžiai vyrai. Baltaodžiai vyrai. Aukštaūgiai vyrai. Žemaūgiai vyrai. Daugybė... vyrų. Štai tada ir prašviesėjo galvoje. Merginos. Šiame bare nėra merginų. Ir dar... Oi!.. Normalūs drabužiai. Kurgi normalūs drabužiai? Kurgi velvetas, džinsas? Šiame bare beveik nematyti nei džinsinių, nei velvetinių kelnių. Užtat daug daugiau nei kitame bare... ir... na, sakykime, daug daugiau nei tai atrodė normalu man... odinių drabužių.

O, Dieve.

Aš gėjų bare.

— Argos — seniausias Europoje gėjų baras, — vėl išdygęs man prie šono prakalbo Janas.

— Puikumėlis! — sušukau tikėdamasis, kad entuziazmas balse parodys, jog esu šaunus miestietis.

— Yra du tokie barai ir dar rūsys.

— Rūsys. Keista. O kam tas rūsys?

Janas į mane taip dėbtelėjo, kad tą pačią akimirką supratau, jog man turbūt geriau nežinoti, kam tas rūsys.

Janas grįžo pasikalbėti su draugais ir atsiimti pinigų, o man tuo metu pamažu aiškėjo bauginanti tiesa: visiškai nepažįstamas vyrukas nusivedė mane į gėjų barą Amsterdamo centre. Na, nepagalvokite apie mane blogai. Savo laiku esu buvęs galybėje gėjų barų — visi tie vakarai prabėgo stilingai ir prabangiai. Ir tikrai neturiu nieko prieš odą — dėviu natūralios odos striukę, turiu du odinius diržus, o pradinėje mokykloje iš viso pripažindavau tik odines kuprines. Tačiau dar niekada nebuvo tekę apsilankyti gėjų bare ir juo labiau tokia odos gausa pasižyminčiame gėjų bare nuo to laiko, kai tapau žmogumi, kuris sako Taip.

Su siaubu suvokiau, kad šiame bare labai daug galimybių, o aš visas jas turėsiu priimti. Kas bus, jei kas nors man mestelės pasiūlymą? Arba kur nors pakvies? Arba — o, Dieve! — paprašys? Nelaikau savęs labai patraukliu vyriškiu, paskui kurį rikiuotųsi eilės sužavėtų gėjų, ne. Tenoriu pasakyti, kad, kiek man teko matyti Londono gėjų baruose, šie vyrukai nėra labai išrankūs.

— Sveikas! — išgirdau balsą dešinėje. — Ar tu Jano draugas?

Vyrukas buvo švariai nusiskutęs, dailutėliai apsirengęs ir labai draugiškas. Jokios odos, nors kelnės atrodė šiek tiek ankštokos. Staiga pasidaviau paranojiškoms mintims. Gal jis persekioja mane? Ei, jis tikrai persekioja mane!

Homofobija, mano manymu, yra žemas ir niekingas reikalas — toks bruožas parodo tik išsilavinimo stoką ir nestabilų mąstymą, būdingą tai visuomenės daliai, kuri galvoja, kad prieš pat baro uždarymą atsistojus sugiedoti Wonderwall yra labai aukštos kultūros požymis... bet juk dabar... esu kaip ir įsipareigojęs visais klausimais sutikti su šiuo vyru. Kas jis bebūtų. Ko tik jis beužsinorėtų!

Reikėjo greitai ką nors sugalvoti. Gerai būtų imti vadovauti pokalbiui ir tokiu būdu išvesti laivą į švarius vandenis. Ir turbūt turiu kuo greičiau ką nors pasakyti, nes vyrukas uždavė man klausimą prieš penkiolika sekundžių, o aš vis dar tyliu.

— Taip, — skubiai prabilau. — Taip, esu Jano draugas.

Vis galvojau apie sakinį, kurį ką tik ištariau. Ar yra jame kas nors tokio, kas gali būti suprasta kaip kvietimas? Šūdas! Nereikėjo sakyti Taip. O aš pakartojau net du kartus! Tai jau kaip ir flirtavimas!

— Janas šaunus, — pareiškė vyrukas. — O tu iš kur? Iš Anglijos?

Ką turėjau atsakyti? Kokie žodžiai nesuteiktų jam klaidingos vilties?

— Aha.

— Iš Londono?

Linktelėjau.

— O Janas tau aprodinėja Amsterdamą?

Dar kartą linktelėjau.

— Aha.

— Einu iki baro. Norėtum ko nors išgerti?

Vyrukas pakratė tuščią stiklinę. Tiesiai šviesiai, nieko nepagražino, jokio slengo.

Bet po galais! Darosi baisu! Vos prasižioju, tuojau pasakau Taip! Dabar tik linktelėjau ir nusišypsojęs priėmiau pasiūlymą. Vyrukas veda mane kaip už pavadžio! Manau, būtų teisinga pripažinti, kad lygiai taip pat nepatogiai būčiau pasijutęs, jei būčiau atsidūręs kokiame nors liūdnai pagarsėjusiame raudonųjų žibintų rajone, o vietoje gėjaus būtų mergužėlė vos tepridengtu kūnu. Na, gerai jau, beveik lygiai taip pat nepatogiai.

Staiga grįžo Janas.

— Štai... jau turiu pinigus. Eime?

— Taip, — apsidžiaugiau. — Taip ir padarykime!

Tvarkingasis vyrukas nusišypsojo ir pasakė Janui:

— Malonu tave ir vėl matyti.

— Sveikas, Diteri, — pasisveikino Janas ir Diteris šiek tiek kilstelėjęs ranką pamojavo. — Diteris vienas draugiškiausių pasaulyje vaikinų.

Staiga susigėdau. Leidau įsivešėti paranojiškai baimei, išankstinės nuostatos ėmė valdyti mane. O Diteris viso labo tiesiog labai draugiškas vyrukas.

— Bet būk su juo atsargus, — perspėjo Janas, — nes jis mėgins tave įsivilioti į lovą.

Diteris pamėgino suvaidinti labai išsigandusį ir nustebusį.

— Tikrai, tiesą sakant, jis permiegotų su bet kuo.

Diteris nusijuokė, pasakė Janui, kad jis bjaurybė ir nuėjo atsinešti dar vieno bokalo alaus. Aš irgi juokiausi, kol suvokiau, kad Jano akyse ir esu tas bet kas.

— Tai va, dabar, — pareiškė mano naujasis draugas, — turiu tau parodyti labai šaunų barą raudonųjų žibintų kvartale...

Tyliai pats sau sukuždėjau:

— Gelbėkite.

Kol dar neišsiruošėme patirti raudonųjų žibintų kvartale manęs laukiančių siaubų, Janas labai norėjo, kad kiek paėjėtume gatve. Jis sakė, kad tai bus siurprizas. Pamatysiu tikrą Amsterdamą. Kadangi šiuo atveju negrėsė juodais odiniais drabužiais apsitaisę vyrukai, tai pasakiau, kad labai mielai pasižvalgysiu.

Kiek vėliau priėjome tokią vietelę. Jos pavadinimas atrodė gana įtartinas — SĄMONINGI SAPNAI.

— Kas tai? Kavinė? — paklausiau, nors labai gerai žinojau, kad šiame mieste žmonės, lankantys kavines, gal ir nori ko nors, bet tik ne kavos.

— Ne, ne visai... tai vadinamoji šaunioji parduotuvė. Tu, Deni, rūkai žolę?

— Stengiuosi vengti, — atsakiau. — Paskutinį kartą, kai tai dariau, mane apsėdo žąsų manija.

Janas suprato. Bent jau taip atrodė.

— Gerai, eime...

Įėjome vidun ir net viduje pamačiau dar vieną iškabą ŠAUNIOJI PARDUOTUVĖ.

— Ką reiškia — šaunioji parduotuvė? — paklausiau.

— Joje gali nusipirkti narkotikų, kurie tau tinka.

— Kaip vaistinėje?

— Ne, — Janas prisėdo ir ėmė aiškinti. — Tai preparatai, kurie gerina atmintį, padeda susikaupti, suteikia energijos, supranti? Tai natūralūs sintetinių narkotikų pakaitalai. Kam vartoti LSD, kai yra taip pat veikiančių natūralių priemonių? Natūrali LSD. Daug mažesnė rizika pakenkti sveikatai.

— Bet juk LSD pas jus draudžiama, tiesa?

— Žinoma. Tačiau visi šie preparatai visiškai legalūs. Teisingi pakaitalai amfetaminui, extazy tabletėms, kam tik nori. Jei jau atsiradai Amsterdame, turi pabandyti ko nors tokio, rimtai...

Janas šypsojosi. Aiškiai pajutau, kad būtent taip šis vyrukas elgiasi su žmonėmis, kurie nepažįsta Amsterdamo taip gerai, kaip jis.

— Galėtum pabandyti stebuklingų grybų. Psichotropiniai. Absoliučiai nedraudžiami, kol švieži.

— Bet juk jie kenkia, — bandžiau priešintis, šiek tiek įžeistas tokio pasiūlymo. — Kai dar mokiausi mokykloje, kartą visą susirinkimą kalbėjomės vien apie tuos grybus. Toks Džonatanas Deivis kelis suvalgęs ištisą popietę praleido vaikydamasis medžius.

— Bet juk jie natūralūs, o kas duota gamtos, tas negali būti labai blogai, tiesa?

Susimąsčiau.

— O žemės drebėjimai? — tėškiau argumentą.

Janas papurtė galvą.

— Tada Hitleris, — nepasidaviau.

Dabar Janas neturėjo ką pasakyti, tik įsispoksojo į mane buku žvilgsniu.

— Gerai, gal ir nusipirksiu kelis grybus. Taip, — galop sutikau. — Pasiimsiu juos išvažiuodamas. Na, supranti, juk nėra reikalo skubėti.

— Negali jų vežtis namo. Ir negali laikyti, kad sudžiūtų. Jei tik taip nutiks, tai jau baudžiama pagal įstatymą. Prieš keletą metų, kai ši parduotuvė ėmė prekiauti stebuklingais grybais, kilo didelis sujudimas, tačiau savininkai lengvai išsisuko įrodę, kad jie prekiauja šviežiomis daržovėmis.

Apsižvalgiau.

— Tai, kaip čia išeina... atvedei mane į daržovių parduotuvę?

Janas nusišypsojo.

— Na, ką manai? Pasiryžęs šiandien naujiems iššūkiams?

Štai ir papuoliau. Tas sakinys privertė mane peržengti ribas. Pasijutau kaip Martis Makflėjus, kai kažkas išdrįso jį pavadinti viščiuku.

— Turiu pripažinti... šiek tiek nejauku, — prisipažinau. Iš tiesų taip ir jaučiausi. Niekada, niekada net iš tolo nesiartindavau prie stipriausių narkotikų. Turėčiau labai pasistengti, jei paprašytumėte, kad išvardyčiau jų pavadinimus. Mano draugų būry tokie dalykai vargu ar kada iš viso buvo svarstomi. Ta juokinga žolės cigaretė sutraukta Brikstone su pacifistais buvo pats didžiausias mano patirtas narkotikų nuotykis. Ir kol kas vienintelis. Štai ir sėdžiu dabar tarsi koks tipiškas Amsterdamo turistas su Pietų Afrikos išeiviu, kuris į visą šitą narkotikų reikalą žiūri kaip į normaliausią, visiškai padorų ir sveikintiną dalyką ir jau ketina pereiti nuo kalbų prie darbų.

— Nedaryk nieko, ko nenori, — patarė Janas. — Noriu pasakyti, maniau, tau bus įdomu, kaip gyvenu. O aš ketinu kai ko nusipirkti...

Atsistojęs nuėjo prie baro, o aš likau sėdėti. Grūmiausi su sąžine. Juk negaliu šito daryti. O gal galiu? Juk esu Amsterdame — mieste, kur sakoma Taip. Ir jeigu neištarsiu Taip čia, tai kur tada iš viso ištarsiu? Svonsyje? Staiga atgavau pusiausvyrą. Pajutau, jog atėjo metas, išmušė toji valanda. Jei padarysiu tai, kas šiaip jau Londone niekada nė nešautų į galvą, tai būtų galima vadinti tam tikru įrodymu, kad labai rimtai žiūriu į pažadą laikytis Taip. Tikriausiai tai reikštų, kad esu nusiteikęs tesėti žodį.

Ir dar... Kaip sakė Janas, tai netgi legalu. Na, žinoma, kaip pažiūrėsi.

Po minutėlės Janas jau sėdėjo prie stalo. Prisidegęs cigaretę su marihuana atsilošė. O paskui padėjo ant stalo mažutę tabletę ir stumtelėjo ją manęs link.

— Pabandyk šitą, — pasakė. — Praplaus tau smegeninę.

Kaip rekomendacija, nesakyčiau, kad labai vykusi, kažko trūko.

Pasižiūrėjau į tabletę.

— Janai... tu sakai, kad praplaus smegeninę, na... gal ir gerai... Bet svarstau, gal galėčiau pabandyti ką nors lengvesnio, švelnesnio. Ar turi ką nors, kas vėliau sustabdytų mano plaunamą smegeninę? Gal geriau paprasčiausiai pasikasyti galvą? Pasiūlymas šiek tiek... didesnis nei maniau.

Janas pabandė išsklaidyti mano abejones, tačiau nieko jam neišėjo. Prisiminiau tai, ką jis pasakojo anksčiau. Galimybių neturite tik tada, kai nusprendžiate jas atmesti. Ką gi... štai ir galimybė... tam tikra prasme. Proga išbandyti šį tą naujo. Tokie dalykai niekada nebūtų nutikę, jei ne vienas po kito sekę Taip. Tai jau tikrai penktasis lygis.

Staiga kai ką prisiminiau.

— Ei, klausyk... ar tu jau... na, supranti, ar jau apsvaigęs?

— Truputį.

Palinkęs pirmyn pažvelgiau vyrukui tiesiai į akis.

— Įsivaizduok, kas būtų, jei atsidarytų parduotuvė Picų skrybėlės, o joje galėtum nusipirkti picos formos skrybėlę.

Janas susiraukė, o paskui papurtė galvą.

Negalėjau patikėti. Juokelis tapo dar blogesnis.

— Nesvarbu, — nenurimo Janas. — Tai ar bandysi?

Atsakymas, žinoma, buvo Taip.

— Kaip ta tabletė vadinama?

— Kaip čia pasakius... išvertus iš olandų kalbos tikriausiai reikštų... proto... bomba.

— Proto bomba?

— Kažkas panašaus.

— Bet kas tai yra? Negaliu valgyti proto bombų, kol nežinau, kas tai per daiktas!

— Niekas jų ir nevalgo. Panašu į LSD. Bet gal labiau į dvigubų Ecstasy.

— Nė velnio nesupratau.

— Tai pavojinga, bet saugu. Aš taip pat vieną paimsiu. Viskas tau bus gerai.

Janas nusišypsojo. Jo pasitikėjimas šiek tiek ramino, tačiau vis tiek nervinausi. Negaliu nė apsakyti, kaip neįprasta man buvo šitaip elgtis. Niekada net neįtariau, kad iš manęs išeitų geras narkomanas. Dar vaikystėje, prisimenu, sykį teko pajusti, kaip siela palieka kūną, kai prisigėriau pasenusių vaistų nuo skausmo, berods, Dispirino. Tai kaip, dėl Dievo meilės, susidorosiu su psichotropine proto bomba?

Ir vis tiek, nepaisydamas visų abejonių, kartu su Janu paėmiau proto bombų ir lėtai, atsargiai įsidėjau į burną.

Kitą rytą, lygiai septintą valandą, pašokau lovoje Novotel viešbutyje, Amsterdame. Visiškai sumišęs, vienišas, išdžiūvusia burna ir padėrusiomis akimis.

Žinojau, kad per pastarąsias devynias valandas kažkas vyko, tačiau tegalėjau spėlioti — kas ir kaip. Vis dar jaučiausi tarsi girtas, tarsi apsvaigęs, be to ant veido radau priklijuotą lipduką su klumpe. Pamažu į smegenis ėmė grįžti matyti vaizdai. Vyras. Žybsinčios šviesos. Pasižiūrėjau į grindis — voliojasi džinsai, vienas sportinis batas, o šalia jų nedidukas juodas vienkartinis fotoaparatas. Ištiesęs ranką paėmiau. Juostelė pilna. Ant grindų, po pigiu kavos staleliu pastebėjau dar kažką. Lyg ir susuktas popieriaus lapas. O, Dieve, tik nesakykite, kad apsivedžiau ar dar kas panašaus. Prašau, nesakykite, kad grįžau į gėjų barą ir susituokiau.

Išlipau iš lovos — galvoje ėmė kalti tūkstančiai plaktukų. Šiaip taip pasilenkęs pasiėmiau tą lapą. Pasirodė keistai sunkus, bet toks pat buvo visas mano kūnas.

Išvyniojau... Vajetus... Kas gi tai?

Pamačiau kai ką, kas mane galutinai pritrenkė. Absoliučiai išgąsdino. Visiškai netikėtas ir išmušantis iš vėžių vaizdas.

Tai buvo meistriškai anglies pieštuku atliktas mano portretas su mažulyčiu šuneliu prie šono.

Staiga grįžo ir prisiminimai.

Mudviem su Janu einant pro Leidsepleiną, gatvės dailininkas paklausė, ar nenorėčiau, kad jis nupieštų mano portretą, o aš sukikenęs sušukau Taip. Taip, norėčiau, bet tik tada, jei jis sutiksiąs kartu nupiešti ir mano šuniuką. Dailininkas nustebęs pasiteiravo kokį. Paaiškinau, kad man ant peties tupįs mažas šuniukas.

Tai va, štai ir daiktinis įrodymas, kad vos teišlikęs galvoje nuotykis su narkotikais — tikras, ir aš tikrai klajojau Amsterdamo gatvėmis su mažyčiu laimingu šuneliu ant peties. Manau, kad tuomet buvau įsitikinęs, jog tas šunelis gali netgi kalbėti.

Dar blogiau, nes radau ne vienintelį įrodymą — piešinį, bet dar ir nuotraukas! Nuotraukos! Dvidešimt keturios! Janas arba aš pats nusipirkome fotoaparatą ir laimingai kvatodami traukėme iš vieno baro į kitą, nuo vienos žymios vietos prie kitos. Ir visa tai dėl tos tikrą sprogimą galvoje sukėlusios Amsterdamo proto bombos ir dar stipraus tamsiojo alaus.

Šaltoje žydroje ryto šviesoje dar kartą apžiūrėjau portretą. Ką, po velnių, su juo darysiu? Juk sumokėjau nemažai pinigų, tai negi imsiu ir išmesiu? O gal galėčiau parsivežti jį namo ir įteikti kaip mielą dovanėlę mamai? Kažin? Tik kaip paaiškinčiau, iš kur tas šuniukas? Gal pasakyti, kad paprasčiausiai nepastebėjau, kad jis atsitūpė man ant peties? Arba iš kažkur išdygo paskutinę akimirką? Rodės, tas portretas kaip kokia ironiška pašaipa — nupieštas tik todėl, kad sakiau Taip, o į jį pasižiūrėjus norėjosi grįžti prie seno gero Ne.

Daugiau apie tą naktį nelabai ką galiu papasakoti. Labai norėčiau, bet negaliu. Nuo to laiko apie Janą nieko nei girdėjau, nei akyse jo beregėjau. Ir lygiai kaip ir anksčiau nieku gyvu netoleruoju jokių protą apkvaišinančių priemonių (net jei jos, suprantate, legalios). Tenorėjau papasakoti, kuo baigėsi akistata su narkotikais, tikėdamasis, kad koks nors vaikis, perskaitęs šias eilutes, susimąstys ir jam niekada nereikės žvelgti į jo paties portretą su miniatiūriniu įsivaizduotu šuneliu ant peties.

O dabar mano viešas pareiškimas: jei ketinate pamėginti narkotikų ir norite patarimo, tai turiu tokias dvi fotografijas, kurias tikrai jums parodyčiau. Vienoje fotografijoje esu Amsterdamo centre ir rodau autobusą, kuris, mano įsitikinimu, žvelgia į mane geromis didžiulėmis akimis. Kitoje — guliu viduryje kelio ant nugaros, ištiesęs aukštyn rankas, ir bandau pakutenti mėnulį.

Atsisakiau minties išspausdinti tas nuotraukas šioje knygoje tik dėl to, kad nė viena mama nenusipelnė pamatyti, kad užaugino vaiką, kutenantį mėnulį.

Grįžau namo, į Londoną, labai patenkintas, nes sakydamas Taip, gavau dvi itin svarbias pamokas — tai susiję su Albertu Heinu bei proto bomba.

Gal netgi tris pamokas, jei įskaitytume dar tai, kad vyrams netinka vedžioti katinus.

Žmogaus, sakiusio Taip, dienoraščio ištraukos:2

Liepos 18-oji

Ant metro traukinio pamačiau turbūt labiausiai neįtikėtiną klausimą. Nedideliame rėmais apvestame stačiakampyje išrašyti žodžiai klausė: AR ESI PANAŠIAUSIAS Į VOKIETĮ BRITAS? Reklamos agentūra ieškojo panašiausio į vokietį Britanijos gyventojo ir klausė, ar jūs esate būtent toks, o jei taip, tai gal sutiktumėte filmuotis televizijoje. Jau įlipęs į metro traukinį dar kelias minutes galvojau apie tai. Ar aš esu panašiausias į vokietį britas? Pabandžiau prisiminti, kaip atrodau, ir nusprendžiau, kad taip, galėčiau pretenduoti į panašiausio į vokietį brito titulą. Mano akiniai gal net labiau tiktų kokiam europiečiui nei man. Gal aš ir esu būtent tas, kurio ieško ta reklamos agentūra. Gali būti, jog man nuėjus į jų biurą, darbuotojai imtų atsiprašinėti: „Pone, mums labai gaila, bet jūs esate tikras vokietis. Manome, kad turbūt ne taip supratote skelbimą. Mes ieškome Britanijos gyventojų panašių į vokiečius.“ Tada aš paslaptingai nusišypsočiau, ir pamažu jie imtų suprasti visą tiesą. Tada sušuktų: „Tikrai? Ar gali būti... jog esate... džentelmenas? Atšaukite paieškas! Mes jau radome panašiausią į vokietį Britanijos vyrą!“ Tik pagalvokite... gaučiau darbą! Kažin ką pamanytų BBC darbuotojai? Kaip jiems atrodytų, jei įėjęs į biurą šviesčiau ant žemės raktus ir pasakyčiau: „Pasiimkit juos! Išeinu dirbti panašiausiu į vokietį Britanijos žmogumi!“ Įsivaizduoju, kad kelios merginos gal net nualptų. Dieve, kaip būtų nuostabu tapti panašiausiu į vokietį žmogumi visoje Britanijoje. Parašiau žinutę ir nekantraudamas laukiau atsakymo.

Liepos 19-oji

Skaičiau Rytų Londone leidžiamą East London Advertiser, kai pastebėjau spalvingą klausimą: AR ESI DIDELIS GYVŪNŲ MYLĖTOJAS?

Susidomėjęs skaičiau toliau. Jei taip, buvo sakoma skelbime, jūsų augintinio nuotrauka gali laimėti jums 100 svarų sterlingų ir geidžiamiausią titulą — Advertiser naminio gyvūnėlio metų nugalėtojo vardą!

Jau buvo minimi keli labai stiprūs konkurso dalyviai, konkurentai, pavyzdžiui Burbulas iš Mail End gatvės ir Pipė iš Stebondeilo gatvės. Nė vienas jų man neatrodė labai ypatingas. Pirmas atrodė kaip paprasčiausias šuo, kuriam kažkas uždėjo akinius nuo saulės, o kitas — tiesiog nutukęs katinas (manau, šeimininkams jis tikrai atrodė panašus į burbulą).

Na, dėl vieno tai jau tikrai neabejojau. Taip — be galo myliu gyvūnus. Garantuotai. Tik neturiu jokio naminio gyvūnėlio. Turiu skubiai kokį nors įsigyti, jei nenoriu, kad Burbulas arba Pipė begėdiškai pasiglemžtų man priklausantį titulą.

Liepos 20-oji

Šiandien sutaupiau aštuonis svarus nusipirkęs „puikiai tinkančias, praktiškas, elastingas džinsines kelnes“. Reklamoje buvo sakoma, kad jos tekainuoja 7,99 svaro ir pristatomos nemokamai. Kelnių liemuo labai tąsus ir elastingas — tokius be galo mėgsta močiutės ir žmonės su viršsvoriu. Be to, džinsus puikiausiai galima skalbti skalbimo mašinoje.

Niekada gyvenime tokių nenešiosiu.

Liepos 21-oji

Kažkas ant mūsų daugiabučio sienos pakabino skelbimą, klausiantį: AR DOMITĖS SKVOŠU? IEŠKAU SKVOŠO PARTNERIO. GAL NORITE JUO TAPTI? Nesvarbu, kad niekada gyvenime nežaidžiau skvošo. Nusipirkau raketę ir paskambinau vyrui, vardu Bjornas. Susitarėme savaitgalį susitikti Bethnal Gryne ir pažaisti skvošą.

Liepos 22-oji

Laikraštyje Standard perskaičiau, kad Jungtinės Karalystės trichologų asociacija Londone nemokamai ištiria plaukus visiems pageidaujantiems vyrams. Nusprendžiau išsitirti plaukus ir aš. Atvykau į kliniką, vyras už didžiulio stalo papasakojo, kuo jie užsiima, ir man greitai paaiškėjo, jog jis mane kalbina persodinti plaukus. Nelabai supratau, kur žada tuos plaukus sodinti, tačiau kalbėdamas vis žiūrėjo man į galvą. Paklausė, ar negalėtų greitai apžiūrėti mano plaukų ir, žinoma, leidau jam tuo užsiimti. Atsistojęs man už nugaros su milžinišku padidinamuoju stiklu kiek pabaksnojo galvą, o paskui pareiškė: „Taip, jau tikrai pastebimi ankstyvieji plikimo požymiai. Vyriško pobūdžio.“ Mane taip išgąsdino, jog, atrodė, pajutau, kaip plaukų linija pasislinko dar kokiu milimetru arčiau pakaušio. Plinku! Tai jis kaltas! Tai vis to mokslininko triukai! Gavau kelis bukletus ir grįžęs namo bei apsiginklavęs šukomis ir liniuote puoliau prie veidrodžio. Šunsnukis teisus. Plaukai retėja. Jei nebūčiau sutikęs tirtis, galbūt taip niekada nė nebūtų nutikę ir vis dar turėčiau tankius kaip vaikystėje plaukus.

Pakeliui namo sustabdė dar vienas pagyvenusių žmonių globos organizacijos darbuotojas. Pradedu galvoti, kad jie manęs specialiai tykoja.

Liepos 23-oji

Kol kas dar nepavyko surasti naminio gyvūnėlio. Pamaniau, kad galėčiau nusipirkti žuvytę ir nusiųsti jos fotografiją, tačiau tame konkurse renkamas ypatingas gyvūnas, o abejoju, ar labai ypatingai atrodytų žuvelės fotografija. Nepanašu, kad kas pažiūrėjęs į auksinės žuvelės fotografiją pagalvotų: „Oho, tai bent charakteris!“ Galų gale nufotografavau kaimynų katę ir nusiunčiau nuotrauką konkursui.

Skvošas su Bjornu irgi nelabai nusisekė. Tikėjausi, kad galiu pasikliauti kažkokiu slaptu prigimtiniu skvošo žaidėjo talentu, bet, matyt, jo nebuvo nė trupinėlio. Nemanau, kad buvau geras partneris, nors Bjornas sakė paskambinsiąs man.

Liepos 25-oji

Elektroniniai laiškai, vis užklystantys į mano pašto dėžutę, siūlo dar daugiau vaistų. Gavau pasiūlymą nusipirkti Propecia (nuo plikimo) ir Prozac (nuo depresijos). Manau, kad juos derėtų vartoti kartu. Užsisakiau abu vaistus.

Liepos 26-oji

Ką tik suvokiau, kad jeigu taip nutiktų ir laimėčiau Advertiser paskelbtą ypatingo gyvūno nuotraukos konkursą, o kaimynai sužinotų apie tai, būtų gana sunku paaiškinti, kodėl nusprendžiau nusiųsti jų katės fotografiją tam gražuolių konkursui. Net nepažįstu tų kaimynų. Būtų labai keista proga susipažinti. „Sveiki. Aš gyvenu šalia jūsų. Beje, išsiunčiau jūsų katės atvaizdą konkursui.“

Taigi nusiunčiau konkursui dar vieną fotografiją, kurią radau internete. Tai buvo taip pat katinas, tik šis dėvėjo mažutę skrybėlaitę ir peruką. Mano nuomone, turėjo neabejotinai nurungti kaimynų katę.

Daviau šiam katinui Stiuarto vardą, nes vargu ar kas kitas būtų sugalvojęs pavadinti rainį tokiu vardu. Tai tikriausiai nuliūdins daugelį žmonių Stiuarto vardu.

Liepos 28-oji

Pristatė vaistus Propecia. Kartu ir Prozaką. Skaitau Prozako informaciniame lapelyje apie galimus šalutinius reiškinius. Greitas nuovargis. Apatiškumas. Vidurių užkietėjimas. Nervingumas. Sąnarių skausmai. Padidėjęs prakaitavimas. Dėmesio sutrikimas. Atminties praradimas. Sumažėjęs seksualinis aktyvumas.

Įsivaizduoju, jog turėtumėte būti nemenkai iškankinti depresijos, kad pasirinktumėte nors vieną šių alternatyvų.

Bandau išgerti vieną tabletę. Pasijuntu šiek tiek apsvaigęs, tai trunka gal dešimt minučių, bet toks poveikis gali būti ir dėl to, kad esu nieko nevalgęs. Šiek tiek skauda kelio sąnarį, bet nemanau, kad dėl Prozako.

Rugpjūčio 1-oji

Išradau kai ką naujo! Buvau vaizdo kasečių parduotuvėje — norėjau surasti filmą su Džetu Li ir pastebėjau ženklą, raginantį žmones prieš grąžinant pervynioti peržiūrėtas kasetes. Pagalvojau, kad metas ištarti Taip, tik kiek vėliau, bet sunerimau — o jei pamiršiu? Štai tada ir pagalvojau apie neįtikėtiną, automatiškai kasetę pervyniojantį dėklą! Turėtų veikti labai paprastai ir efektyviai — vos uždarai dangtelį, nedidelis magnetas užkuria varikliuką ir, kol keliauji namo, kasetė pervyniojama. Visiškai paprasta ir puiku. Šiandien pat išsiunčiau šį pasiūlymą patentų ir prekės ženklų institutui.

Įdomu, ar gražuolė Sju Polard sutiktų filmuotis šio dėklo reklamoje?

Rugpjūčio 2-oji

Pradėjau labai gailėtis, kad į konkursą išsiunčiau svetimo katino fotografiją. Na, nesvarbu. 100 svarų sterlingų grynaisiais atpirks patirtus nemalonumus, nors tikriausiai visus tuos pinigus teks pakloti už katę, kurią įsigysiu, kad išvengčiau klastingų klausimų.

Šiandien pradėjau ilgą ir sunkų kelią, kad išsipildytų svajonė, kurios, tiesą pasakius, niekada ir neturėjau, — tapsiu slaugos specialistu!

Raučvilio universitetas Amerikoje ieško studentų, norinčių mokytis šios profesijos nuotoliniu būdu. Pasirodė, kad man nieko nė nereikės mokytis ar gilinti žinias slaugymo srityje. Slaugytojo laipsnis suteikiamas remiantis mano gyvenimo patirtimi: daktaro laipsniu (neturiu), slaugytojo patyrimu namuose (neturiu) ir taip toliau, baigiant „žiūrėjimo įpročiais“. Nustačiau vaizdo magnetofoną, kad įrašytų šiąnakt rodomą Holbio miesto seriją. Negaliu patikėti — būsiu slaugytojas! Surašiau internetinėje svetainėje prašomus visus asmeninius duomenis ir dar sumokėjau 400 svarų sterlingų — pasinaudojau viena iš mano „naujojo tipo“ kreditinių kortelių. Aš beveik daktaras! Nuostabu!

Rugpjūčio 3-oji

Bjornas, skvošo gerbėjas, vis dar nepaskambino. Jis tikrai sakė, kad paskambins.

Kodėl vyrai tokie šunsnukiai?

9 SKYRIUS

kuriame Danielis nuliūdina nepažįstamąjį

Dabar žmonės dažnai ir netgi be reikalo garsiai kalba apie pozityvaus mąstymo galią.

Paimkime, pavyzdžiui, mane: dažniausiai esu gana pozityviai mąstantis žmogus. Esu linkęs galvoti, kad viskas galų gale baigsis gerai. Jei patekčiau į negyvenamą salą ir horizonte pamatyčiau laivą, o tas nė nepastebėtų manęs, tai per daug dėl to nesusijaudinčiau ir nesusierzinčiau. „Viskas tikriausiai bus gerai, — raminčiausi. — Galiu lažintis, kad laivas sugrįš, tik šiek tiek vėliau!“ Galop mirčiau laimingas.

Yra ir kitokio — griežtesnio — požiūrio į pozityvų mąstymą šalininkų, kurie paskiria praktikai visą savo gyvenimą. Kartą skaičiau straipsnį apie merginą, vardu Džesika, kuri perskaičiusi savipagalbos knygą apie pozityvų mąstymą priėmė viską širdin taip giliai, kad nusipirko namelį automobilio priekaboje ir apsigyveno Kambrijos grafystėje, kad galėtų ramiai sau leisti dienas pozityviai mintydama, vaikštinėdama ir skleisdama teigiamas vibracijas. Anot Džesikos, paprasčiausios teigiamos mintys gali išgydyti ligas, atgaivinti meilės reikalus ir padėti susirasti geresnį darbą. Labai puiku, jei tik manote, kad moteris, gyvenanti automobilio priekaboje-namelyje, gali ką nors patarti apie karjerą.

— Pateiksiu jums pavyzdį, — sakė Džesika. — Jei dažnai kartosime kokį nors teiginį, tai galų gale taps tiesa. Jei primygtinai įrodinėsite sau, kad esate nuostabus žmogus ir jūsų santuoka nuostabi, tai taps tiesa.

Labai puikus patarimas visoms nukamuotoms namų šeimininkėms, ar ne?

Jei jau prakalbome apie mane, tai atradau, kad gyvenimą pakeičia ne pozityvus mąstymas, o pozityvus elgesys. Kalbant sąžiningai, tai mano kelionė į Amsterdamą nebuvo tokia sėkminga, kaip tikėjausi. Bet tai nereiškia, kad visiškai nepasisekė (pastebėkite, kaip teigiamai mąstau). Tai tik dar vienas pavyzdys, kaip reikia leisti gyvenimui tekėti sava vaga, leistis pasroviui ir atiduoti gyvenimą likimui į rankas. Žinoma, buvau patekęs į aklavietę, tačiau smagiai praleidau laiką. Pasismaginau taip, kaip pats nė nebūčiau sugalvojęs padaryti.

Taip, labai norėjau įrodyti Janui, kad jis klysta, tačiau nepasisekė grįžti namo su dvidešimčia milijonų dolerių, nors visą laiką galvojau vien pozityviai. Užuot parsivežęs pinigus, parsigabenau savo portretą su šuneliu ir siaubingas pagirias. Janas, žinoma, sakytų, kad visos pastangos buvo iš anksto pasmerktos. O aš, pozityviai mąstantis ir pozityviai besielgiantis, negaliu šitaip teigti. Šventai tikėjau, kad viskas baigsis kuo geriausiai. Ir nė neabejoju, kad vieną dieną sužinosiu, koks tas gerumas. Gal netgi sutiksiu prekybos centro savininką, verslo magnatą Albertą Heiną, ir mudu abu smagiai pasijuoksime iš šios istorijos.

Suskambo telefonas. Tai Brajanas iš Starburst grupės. Pranešė, kad jo draugas Pitas, daug daugiau nei jis pats žinantis apie Maitrėją, sutiko pasimatyti su manimi ir norėjo žinoti, kada galėčiau su juo susitikti. Pasakiau, kad pats pasiūlytų laiką. Jis taip ir padarė. Pasakiau Taip.

— Deni!

— Jūs tikriausiai Pitas?

— Užeik.

Padariau kaip lieptas — įžengiau į Pito butą.

Butas buvo Šanseri Lein gatvėje. Supratau, kad mano apsilankymo tikslas toks keistas, kad turbūt būtų geriau, jei iš karto pabėgčiau.

— Iš esmės, Pitai... Atėjau, nes Brajanas sakė, kad Jėzus gyvena Brik Lein gatvėje.

Pitas išpūtė akis ir gana šaižiai nusikvatojo.

— Cha, cha, cha, — kvatodamas vos prakalbėjo. — Pradėjai nuo visiškų nesąmonių!

Nusišypsojau, o paskui pamėginau pats taip šaižiai nusijuokti, bet nepavyko taip gerai, kai Pitui.

— Tai, ką? Netiesa?

Sužinojus, kad keistenybės baigiasi, man net palengvėjo.

— Ne, — purtydamas galvą paneigė Pitas. — Ne, Jėzus negyvena Brik Leine.

— Labai gerai.

— Ne. Jėzus gyvena Romoje.

— Oi.

— Maitrėja gyvena Brik Leine.

Viskas vėl ėmė darytis labai sudėtinga.

— Brajanas taip ir sakė, bet jis minėjo, kad Maitrėja yra Jėzus.

— Ne. Kai kas gal ir vadina jį Jėzumi, bet jis ne Jėzus. Jėzus gyvena Romoje. Maitrėja buvo Jėzus prieš 2000 metų Palestinoje, bet dabar Jėzus yra toks pat mokytojas kaip Maitrėja. Maitrėja dirba kartu su Jėzumi, jiedu bendradarbiauja, bet Maitrėja yra Maitrėja ir gyvena Londone. Tai... kodėl gi tau nepapasakoti man, kodėl manai, kad buvai jį sutikęs?

— Deni, turėtumei suprasti vieną dalyką, — pasakė Pitas, kai mudu gurkšnodami Tetley arbatą sėdėjome jo svetainėje. — Niekada negalime žinoti, kur ir kada pasirodys Maitrėja. Ir kam pasirodys. Jis gali apsireikšti bet kur ir bet kurio tikėjimo žmonėms, nes, supranti... jis apima visus tikėjimus. Praeitais metais pasirodė Paragvajuje dviem šimtams krikščionių. Užpraeitais metais apsireiškė dviem šimtams musulmonų Maroke. Buvo pasirodęs Japonijoje, Italijoje, Amerikoje ir Zanzibare, dar Lenkijoje ir apskritai beveik visur. Tačiau niekada anksčiau nebuvo apsireiškęs autobuse ir vienam vieninteliam žmogui.

Supratau, ką nori pasakyti.

— Teisingai. Tai negalėjo būti jis. Sutinku. Tai tik šiaip koks nors vyrukas. Žmogus, kuris netyčia pataikė pasakyti reikiamus žodžius. Manau, Brajanas per daug prisigalvojo, tad...

— Palauk, Deni. Visiškai įmanoma, kad tai vis tik buvo Maitrėja. Nes jis gyvena, kad padėtų žmonėms. Lygiai taip pat svarbu pakeisti vieno žmogaus gyvenimą kaip ir tūkstančių. Tik jis tai daro tokiu būdu, kuris priimtinas žmonėms. Štai kodėl vieniems jis apsireiškia Jėzaus pavidalu, kitiems — Mahometo, o kai kam kaip... vyrukas autobuse.

— Bet kodėl?

— Ar tu, Deni, tikintis žmogus?

Papurčiau galvą.

— Ne tiek, kad galėčiau save vadinti krikščionimi, musulmonu ar kokio kito tikėjimo pasekėju, — prisipažinau. — Labiau tikiu... žmonėmis. Nepažįstamųjų gerumu. Tikiu žmonija. Na, kažkas panašaus.

— Štai būtent todėl Maitrėja ir pasirinko pavidalą pasirodyti tau kaip paprastas žmogus, — paaiškino Pitas.

Rodos, taip ir buvo. Pitui reikalas aiškus ir baigtas. Jis nusprendė — sutikau Maitrėją, patinka man tai ar nepatinka.

— Maitrėja tarnauja teisingumui, brolybei ir meilei, kokie bebūtų tavo įsitikinimai, — siūlydamas sausainį aiškino Pitas.

— Skamba gražiai, tikrai, — pripažinau, nes taip ir buvo.

— O, klausyk, gal galėčiau paimti iš tavęs interviu apie susitikimą su Maitrėja? — subruzdo Pitas. — Yra labai daug leidinių, kurie mielai apie tai parašytų. Kokiu telefono numeriu tau galima paskambinti?

— Chmmm... na... nemanau, kad galėčiau labai daug papasakoti, — numykiau. — Bet gerai... Taip.

Užrašiau telefono numerį ant mažo padėkliuko, kurį, pasirodo, Pitas nudžiovė iš Sivallotv viešbučio Cholleforde ir tada Pitas nusivedė mane į kitą kambarį.

— Pasižiūrėk, — pasakė rodydamas tą pačią barzdoto vyro nuotrauką, kurią anądien restorane man jau rodė Brajanas.

— Šio nuotrauka daryta Nairobyje. Tada Maitrėją matė šeši tūkstančiai žmonių, atvykusių į Betliejaus bažnytėlę mažučiame kaimelyje, vadinamame Kvangvare. Tenai vyksta stebuklai. Išgyja ligoniai, išprotėję vėl atgauna sveiką protą ir panašiai. Kartą dvasininke susirinkusiems žmonėms pasakė, kad su ja kalbėjo Dievas, ir pažadėjo, jog labai greitai pas juos apsilankys ypatingas svečias. Kaimelio gyventojai nežinojo, ko tikėtis, tačiau paskui... atvyko jis. Maitrėja. Pasirodė staiga, tarsi išdygo iš po žemių. Atrodė, kad jis tarsi švyti. Maitrėja palaimino visus, paskui sėdo į mašiną ir išvažiavo.

— Viešpatie... — sumurmėjau. — O koks tai buvo automobilis? Pagalvojau, kad jeigu jis dabar pasakys, jog Nissan, vyksta tikrai kažkas keisto.

— Neturiu supratimo. O jeigu nori tikrai žinoti, ar tądien sutikai Maitrėją, tai yra toks vienas vyrukas, kurio galėtum paklausti.

— Ir kas jis?

— Elijas Braunas.

— Elijas Braunas?

— Taip, Elijas Braunas. Jis kasdien tiesiogiai bendrauja su Maitrėja.

— Tikrai?

— O, taip. Į jį daugelį kartų buvo įsikūniję mokytojai. Tai reiškia, kad jie visiškai valdė jo kūną ir kalbėjo per jį. Tai nuostabus žmogus — labai geras ir dosnus. Tai va, mokytojai su juo draugiškai bendravo, o pagaliau jis pradėjo tiesiogiai kontaktuoti su Maitrėja.

— O tas Braunas tikrai egzistuoja?

Pitas keistai dėbtelėjo į mane.

— Žinoma, kad egzistuoja. Patikrinsiu, ar kada nors artimiausiu metu lankysis Anglijoje. Jei tik sužinosiu, paskambinsiu tau, gerai?

— Aha, gerai, — pasakiau. — Galėčiau pats paklausti Maitrėjos, ar tą vakarą laimingai grįžo namo.

Pi tas linktelėjo.

Baigiau gerti arbatą ir keistai susijaudinęs išėjau.

Kitą rytą išsiruošiau susitikti su Tomu, tuo pačiu vyruku, kurį sutikau vakarėlyje ir kurio automobilį sutikau pirkti jo net nematęs — ketinau būsimą pirkinį apžiūrėti dabar.

Kai pasirodžiau, Tomas sėdėjo kavinėje šalia Hendono centrinės metro stoties.

— Kaip reikaliukai? — pasiteiravau.

— Neblogai. Viskas jau supakuota. Pasiruošęs išvykti.

— Kada išvažiuoji?

— Dar ne rytoj. Bet šį vakarą vykstu į Liverpulį atsisveikinti su šeima ir draugais. Ten ir liksiu, kol reikės vykti... O paskui — Naujoji Zelandija...

— Geras. Tai kokia ten ta mašina? — paklausiau mudviem einant gatve.

— Nissan Figaro, — atsakė Tomas.

Nepasakyčiau, kad skambėjo labai viliojančiai. Bet tiks ir tokia. Per tas kelias dienas, prabėgusias nuo mūsų pirmojo susitikimo, padariau sau išvadas: jei tik tas automobilis nebus koks nors ryškiai geltonas Porsche su turbininiu kompresoriumi, dėl kurio visiškai bankrutuočiau, o paskui žmonės visur, kur bekeliaučiau, badytų mane pirštais, visa kita nesvarbu. Be to, juk Tomas prižadėjo, kad sandėris bus nuostabus. Dar jis pasakė, kad pinigai nėra svarbiausias dalykas. Svarbu, kaip gyveni.

— Ir... kelintų metų gamybos?

— 1991.

— Aha...

Staiga beveik užsimaniau, kad tai būtų buvęs ryškiai geltonas Porsche su turbininiu kompresoriumi. Trylikos metų senumo Nissan buvo visai ne tas automobilis, dėl kurio merginos būtų ėmusios eiti dėl manęs iš proto. Net jei jis būtų padarytas iš aukso ar panašiai.

— O kokios spalvos?

— Mėtos žalumo.

Vaje. Tai visai nepataisys reikalų su merginomis.

Kaip jau sakiau, buvau nusprendęs — gali būti visai gerai įsigyti mašiną. Gal net atsikratyčiau baimės. Visada prisiekinėjau, kad kol gyvensiu Londone, niekada neturėsiu automobilio. Tai per daug pavojinga. Ir per daug vargo. Bet taip kalbėjau tiktai todėl, kad mašiną turėjau tik kartą gyvenime. Tai buvo Mini Metro, kurį nusipirkau visą vasarą taupęs ir pagaliau sutaupęs 1000 svarų. Prieš tai dar išsilaikiau vairavimo egzaminą, nes labai norėjau laikyti jį Troubridžo miestelyje. Nežinantiems paaiškinsiu, kad Troubridže yra tiek žiedinių sankryžų, kiek nerastumėte niekur kitur. Norėdamas išmokti vairuoti tokiose sankryžose ir pasirinkau Troubridžą. Tiek nuvariau tą automobiliuką, kad jis visas cypė, džeržgė, klibėjo ir galų gale pasidavęs visai sustojo. Naujųjų metų išvakarėse pardaviau tai, kas iš jo liko, už 50 svarų, kuriuos tą naktį ir pragėriau. Po kelių savaičių persikėliau gyventi į Londoną ir įtikinau save, kad man paprasčiausiai nebereikia jokios kitos mašinos. Pirmiausia dėl to, kad metro labai greitai galėjau nukakti, kur tik panorėjęs. Kita vertus, pakankamai pasivažinėjęs taksi automobiliais žinojau, kad, norint vairuoti Londone, reikia turėti specialių įgūdžių. Ir dar pistoletą pirštinių skyrelyje. Bet tik pagalvokite, kokią laisvę suteiktų automobilis! Galėčiau bet kuriuo laiku nuvykti visur, viską pamatyti. Aš ir mano Nissan. Patirtume nuotykių. Rastume naujų draugų. Panašiai kaip Maiklas Naitas ir jo draugas gudrusis automobilis Kitas. Tik mėtos žalumo mašinoje. Naujas automobilis reikštų laisvę.

— Beveik atėjome, — pasakė Tomas, pasukus už kampo į ramią, medžiais apaugusią gatvelę. Sustojome prie namų, kuriuose, pasirodo, gyveno Tomas.

— Mašina garaže, — tarstelėjo vyrukas.

Stovėjau ir netardamas nė žodžio porą minučių žvelgiau į mašiną.

Tai buvo seniausia mašina, kokią tik man kada teko regėti.

— Kas... kas po galais čia? — galop išstenėjau.

— Jau sakiau — Nissan Figaro.

Atrodė, tarsi automobiliukas būtų atriedėjęs iš vaikiško filmuko Trumpton.

— Tai tikra mašina? — negalėjau patikėti. — O gal tu pats ją pasidarei iš vaikiškų konstruktorių?

— Tikra, — patikino Tomas. — Tik šiek tiek... neįprasta.

— Niekur nematau, kad būtų žodis Nissan.

Taip, apie mašinas nelabai daug išmanau. Tai nelabai vyriška pripažinti, ypač mechanikams ir pardavėjams, tad visada pabandau bent jau suvaidinti. Kai pirkau Mini Metro mašinėlę, tai sugalvojau išsisukti įjungęs posūkių žibintus. Išlipęs iš mašinos žinovo žvilgsniu pasižiūrėjau, kaip jie mirkčioja — gana ilgai, kad pardavėjas spėtų įsitikinti, jog tikrai žinau, ką darau. Netgi pritūpiau. Kitas dalykas, kurį tikrai žinau, tai, kad automobilio markę galima sužinoti iš nedidelio ženkliuko ant automobilio galo. Suklastoti šito neįmanoma.

— Klausyk, Deni. Aš visai nejuokauju. Tai kolekcinis egzempliorius. Daugiausia jų Vokietijoje. O iš viso tebuvo pagaminta tik 20 000 tokių automobilių. Gal tik pusė tiek teišlikę. Jie importuojami iš Japonijos.

Tai visai paaiškina, kodėl anksčiau neteko matyti nieko panašaus. Na, nebent animaciniame filmuke „Pašėlusios lenktynės“.

— Tai ką manai? — paklausė Tomas įsitaisęs ant keleivio sėdynės. — Dar domina?

— Supranti, Tomai... Taip, domina, bet nemanau, kad galiu leisti sau vaikštinėti aplinkui supirkinėdamas visas pasitaikančias mašinas...

Jei tik jis būtų žinojęs...

— Juk sakiau tau, — pareiškė lipdamas iš mašinos, — kad parduodu skubiai. Įdėjau laikraštyje skelbimą, kad parduodu už keturis tūkstančius, ir tikėjausi, kad tikrai kas nors griebs, nes pats ją pirkau už šešis. Niekas nė nesusidomėjo. Atiduosiu tau ją pusvelčiui, už pačią mažiausią kainą. Kitą savaitę išvažiuoju, ir liko parduoti tik šį automobiliuką.

Tomas užtrenkė mašinos duris.

— O gal tau reikia smulkintuvo?

Privažiavęs Jano namų duris pasignalizavau.

Nuvažiavau visą kelią nuo Hendono iki Bau ir, turint galvoje Londono eismo sąlygas, labai savimi didžiavausi. Nė kartelio neteko pasijusti taip, kad norėtųsi griebtis pistoleto. O visą dvidešimties kilometrų ilgio atkarpą įveikiau tik per tris su puse valandos!

Dar kartą pasignalizavau, ir pagaliau Janas išlindo laukan.

— Kas čia, dėl Dievo meilės? — pasibaisėjo draugas.

— Mašina!

— Iš kokios atrakcionų aikštelės ją pagrobei? Kas čia per velniava?

— Ne velniava, o Nissan Figaro. Ji šiek tiek keistoka.

— Taip. Taip, tikrai keistoka. Bet, palauk — ji tavo? Kodėl? Kaip?

— Toks vyras paklausė, ar nenorėčiau įsigyti automobilio. Pasakiau Taip.

— Jėzau! Turėjai tiek pinigų?

— Kaip tik tiek, kiek reikia. Geras sandėris.

— Ir kuo jau toks geras?

— Sakė, kad jei pirksiu mašiną, tai duos dar ir smulkintuvą.

— Nuostabus sandėris, — ironizavo Janas.

— Ir dar pakvietė dalyvauti rytoj vyksiančiose išlydėtuvėse. Gal norėtum vykti kartu?

— O kur tai?

— Liverpulyje.

— Nelabai.

Janas apėjo mašiną, visą apžiūrėjo, paspardė padangas — atrodė kaip tikras vyras (nors pastebėjau, kad nepritūpė, o aš būčiau būtinai atsitūpęs). Paskui paprašė atidaryti variklio dangtį. Kai suradau kaip tai daroma, atidariau. Viską apčiupinėjęs ir įsitikinęs, kad visos dalys tvirtai laikosi vietose, Janas triukšmingai užtrenkė dangtį.

— Atrodo gerai, — pareiškė.

Linktelėjau.

— Ir posūkiai veikia, — pasigyriau, — jau patikrinau.

— Tu žinai, ką tai reiškia, Deni?

— O ką?

— Tu turi Taipmobilį! Tu dabar kaip koks žmogus šikšnosparnis. Betmenas su Betmobiliu!

— Tai ne Taipmobilis! Tai Nissan!

— Taipmobilis! O kur tas smulkintuvas? Eime, pasidarysime vaisių kokteilio!

Gyvenimas tikrai gražus.

Atidariau bagažinę, paėmiau smulkintuvą ir nusinešę jį į Jano virtuvę įjungėme.

Neveikė.

Jei tik smulkintuvai turėtų posūkių žibintus, žinoma, kad būčiau patikrinęs.

Manau, kad Tomas pakvietė mane į vakarėlį tik iš mandagumo. Net nesitikėjo, jog ištarsiu Taip. Tačiau būtent taip ir padariau, o dabar jau lipu iš traukinio Liverpulyje. Kelionė truko tris valandas ir atsisveikinimo vakarėlis jau prasidėjo šeštą valandą vakaro. Jei atvirai, tai jaučiuosi šiek tiek keistokai — trenkiausi vos ne keturis šimtus kilometrų, kad pasakyčiau sudie vyrui, kurį gyvenime buvau sutikęs tik du kartus. Buvo galima įtarti kokią maniją ar mažų mažiausiai meilę iš pirmo žvilgsnio.

Man bekeliaujant prie taksi stotelės šalia stoties, suskambo telefonas.

— Labas?!

Beje, pasisveikinau ne su telefonu, su pašnekovu.

— Deni? Čia Garėtas. Buvome susitikę vakarėlyje.

— Taip, prisimenu! Sveikas! Pirmiausia tai norėčiau atsiprašyti, kad teko išklausyti apie tą gimties angos užsikimšimą ir dar taip nuodugniai.

— Neimk į galvą! Na, diagramų piešti gal ir nereikėjo, bet šiaip tai buvo gana informatyvus devynias minutes trukęs monologas.

Garėtas juokavo. Jokių diagramų aš nepiešiau. O plepėjau ilgiau nei devynias minutes.

— Klausyk, aš čia pagalvojau, gal norėtum užeiti pas mane į biurą? Pasikalbėtume apie šį bei tą.

— Taip.

— Tu dar nežinai apie ką.

— Ai, nesvarbu. Tai apie ką?

— Kodėl gi tau neužėjus pasikalbėti akis į akį?

— Gera mintis.

— Rytoj ryte?

Pasižiūrėjau į laikrodį. Nė pats nesuprantu, kodėl.

— Gerai.

Atsisveikinome ir tik tada staiga suvokiau, kad, norėdamas spėti į susitikimą Keningtone kitą rytą, turiu dar šią naktį grįžti namo iš Liverpulio. Na, ir įsitaisiau bėdą. Dar trys valandos traukinyje. Kai grįšiu, jau bus po vidurnakčio.

Patraukiau atgal į stotį ir susiradau informacijos langelį.

— Laba diena, — pasisveikinau. — Gal galėtumėte pasakyti, kada išvažiuoja paskutinis traukinys iš Liverpulio į Londoną?

— Paskutinis tiesioginis reisas 7:49, — nė nepažvelgęs į mane paaiškino vyras.

Pažiūrėjau į laikrodį. Be dešimt šešios.

— 7:49? — paklausiau. — Ar jūs nesuklydote?

Vyras dėbtelėjo į mane pavargusiu žvilgsniu. Ne, tikrai nesuklydo.

— Bet ar truputėlį ne per... anksti? — vis abejojau. — Argi paskutinis traukinys neturėtų išvažiuoti apie vidurnaktį?

— Tik ne į Londoną, — nepaliko jokių vilčių vyras. — Ir ne iš Liverpulio.

Tai jau visiškai juokinga! Paskutinis traukinys — 7:49! Čia tikrai kažkokia klaida! Nebent važiuodamas į čia patekau į kažkokį ypatingą traukinį, keliaujantį laiku, ir atsiradau šeštajame dešimtmetyje.

— Bet aš atvykau į vakarėlį! — apimtas nevilties sušukau. — O rytoj ryte Londone turiu būti susirinkime!

— 7:49, — dar kartą pakartojo vyras.

— Sveikas, Tomai, — pasisveikinau. — Klausyk, negaliu ilgai užsibūti. Po valandžiukės jau išvykstu.

— Oi, — susirūpino tas. — Ir kurgi tu vyksti?

— Į Londoną.

— O... iš kur atvažiavai?

— Iš Londono.

— Aha...

Pasirodė, kad tai išgirdęs Tomas ėmė laikytis šiek tiek atokiau.

— Na... labai miela, kad... atvykai, bet nereikėjo trenkti tokį kelią tik tam, kad...

— Nežinojau, kad paskutinis traukinys išvyksta 7:49, — ėmiau skubiai aiškintis. — O rytoj ryte turiu būti susirinkime, prižadėjau, tai...

— O kodėl nevažiavai mašina?

Geras klausimas. Bet turiu puikų paaiškinimą.

— Vakar dvidešimt kilometrų važiavau tris su puse valandos. Liverpulis yra beveik už keturių šimtų kilometrų. Būčiau užtrukęs apie dvi dienas.

Nemanau, kad Tomas ką nors suprato, o labai gaila. Juk vyrukas, šiaip ar taip, dirba darbą, kuriame svarbu mokėti skaičiuoti.

— Ką gi... Gal norėtumei alaus?

— Taip.

Buvau nusiteikęs kaip reikiant pašvęsti per tą man skirtą valandą. Pradėjau nuo traškučių pakelio. Kad visi žinotų, jog esu tikras vakarėlių liūtas.

Šventėme bare, pavadiname Boa Bar. Kol kas tebuvo atvykę vos keli Tomo draugai. Laikrodis rodė kelias minutes po šeštos. Sėdėjo ir vienas vyrukas, vardu Džeisonas, kuris aiškiai jau kuris laikas laukė prasidedant vakarėlio. Atrodė daugiau nei truputėlį girtas.

— Kuo užsiimi? — paklausiau Džeisono.

Mudu sėdėjome šalia jau kelias minutes — stebėjau, kaip purto pelenus į alaus bokalą.

— Tarnautojas, — atsiliepė vyrukas. — Dirbu imigracijos tarnyboje, Vidaus reikalų ministerijoje.

— Oho, — nustebau. — Labai rimtas darbas.

— Taip.

— Patinka?

— Ne.

— O kodėl ne?

— Dėl daugelio dalykų. Dėl to, kad tai darbas. Nes dirbu tik todėl, kad užsidirbčiau pragyvenimui, o ne todėl, kad man tai patiktų.

— Teisingai, — pritariau nusprendęs, kad Džeisonas pasiekė tokį girtumo laipsnį, kai iš gana švelnaus būdo, tik šiek tiek suglumusio piliečio virstama agresyviu girtuokliu. — Tai... ką tenka daryti darbe?

Prisipylęs stiklą iš ant stalo stovėjusio vyno butelio, vyrukas atsisuko į mane.

— Pavyzdžiui, šiandien atėjo ta moteris. Iš Nigerijos. Turėjau ją apklausti. Ji nesako, kaip atsirado mūsų šalyje, o man reikia sužinoti, užpildyti dokumentus ir visa kita. Tai ir sakau jai: „Pasakykite, kaip atvykote į Jungtinę Karalystę“, o ji žiūri į mane nekaltomis akimis ir pasakoja, kad kažin kokia burtininkė gydytoja, pavertusi ją riešutu ir pasikišusi po skrybėle, slapta įsivežė per sieną.

Džeisonas papurtė galvą, nusišypsojo, o paskui mudu nusijuokėme.

— Nejau ta moteris galvojo, kad tu patikėsi, — nustebęs paklausiau.

— Taip, — patvirtino vyrukas.

— Ir leidai jai pasilikti?

— Ne, — ramiu balsu atsakė Džeisonas. — Vargšė bobelė. Dievai žino, nuo ko ji bėgo. Dievai žino, kodėl norėjo gyventi šioje sumautoje šalyje. Ir dievai težino, kodėl manė, kad išsigelbės apsimetusi, kad buvo paversta riešutu.

Šiaip jau išgirdęs tokį sakinį būčiau nusikvatojęs. Bet šįkart buvo nejuokinga. Džeisono akys žvelgė labai liūdnai.

— Aną savaitę atėjo toks vyrukas. Aš jo ir klausiu: „Kodėl norite gauti leidimą gyventi Jungtinėje Karalystėje?“ O tas man ir ima porinti, kaip namuose Kamerūne kartu su žmona vieną vakarą žiūrėjo televiziją. Buvo ramus, pats paprasčiausias vakaras. O paskui, kaip jis sakė, atsisukęs pamatė svetainėje stovinčią ožką.

— Ožką?

— Ožką.

— Ir kas tada?

— Nieko. Viskas. Tai tokia atvykimo į Angliją priežastis. Svetainėje stovinti ožka.

— Tai gal jis alergiškas ožkoms?

Džeisonas papurtė galvą.

— Kažkas susiję su piktomis dvasiomis. Ožką matyti yra blogas ženklas. Todėl ir nutarė atvykti į Britaniją.

— Na, manyčiau, gal čia ir mažiau ožkų. O tam vyrukui ar leidai įvažiuoti į šalį?

— Ne, — atsakė Džeisonas. — Išsiunčiau atgal. Dažniausiai tenka išsiųsti juos namo.

Nebesugalvojau, ką galėčiau atsakyti. Tą vyruką aiškiai paveikė jo darbas. Matė tiek kančių, išklausė sielvartingų ir nevilties kupinų pasakojimų. Leido dienas klausydamasis pasakojimų apie smurtą, žudynes ir muštynes. Apie policijos savivalę ir priekabiavimą. Kad ir keistai tai skamba, apie moteris, — paverčiamas žemės riešutais. Visos tos istorijos sklido iš lūpų žmonių, kurie paprasčiausiai norėjo turėti namus. Džeisonas buvo vienas tų, kurių pareiga nuspręsti — tie žmonės sako teisybę, ar ne. Labai sunki našta, galinti pakeisti gyvenimą.

— Net nežinau, — gūžtelėjo pečiais Džeisonas. — Kartais atrodo, kad gyvenu laimingai, o kartais — ne. Na, lyg ir žinau, kad turiu gerą darbą. Tai atsakingos pareigos ir ta prasme man pasisekė. Turiu galvą ant pečių, be to, esu teisingas, o juk vietoje manęs galėtų atsisėsti koks šunsnukis, kuris siųstų visus atgal. Ir tai dar ne viskas — galiu kilti karjeros laiptais. Tik... nežinau...

— O kokio darbo norėtumei?

— Bet kokio, — atsakė Džeisonas. — Praktiškai bet kokio. Na, turbūt idealus darbas būtų susijęs su kelionėmis. Niekada neteko rimtai pakeliauti. Mano sesuo prieš stodama mokytis į universitetą apkeliavo visą pasaulį. Dabar ji dirba telekomunikacijų centre, tačiau jaučiasi laiminga, supranti? Nes nuveikė kažką reikšmingo. O aš sėdžiu mažame kabinete su tais pačiais žmonėmis, kasdien tas pats ir tas pats... Argi tai darbas? Juk ne... Po penkių savaičių mokyklą baigia mano jaunesnysis brolis. Ką jau ką, bet pasirūpinsiu, kad jis pakeliautų. Kad nepadarytų tokios klaidos kaip aš.

— O kodėl gi ir tau nevykti kartu? — paklausiau.

— Jis irgi prašė. Negaliu. Turiu per daug pareigų. Komandoje esu labiausiai patyręs, jei išvykčiau... Ne, negaliu net pagalvoti. Ir neturiu tam pinigų. Moku paskolą, kaupiu pensiją. Ne, ne. Jau pasirinkau gyvenimo būdą, tuo ir džiaugsiuosi.

Tai, kaip Džeisonas pasakė, kad džiaugsis, nuskambėjo kažkaip ypatingai, ir mane be galo nuliūdino. Jam dar tik dvidešimt metų, o jau galvoja, kad linksmybės gyvenime baigtos. Kad visi sprendimai priimti. Galvoja, kad viskas nuspręsta.

— Gal dar ne viskas prarasta, — bandžiau guosti.

— Deja, taip...

— Noriu pasakyti, kad gal galėtum mesti tą darbą. Užsiimtum kuo nors kitu. Pasižiūrėtum, ką gero atneš gyvenimas.

— O, tai ne taip lengva, tiesa? — su rūgščia mina padejavo Džeisonas.

— Na, nežinau. Kodėl gi tau nesurizikuoti?

— Surizikuoti! — sušuko perpykęs pašnekovas. Tikrai nustebino. — Kas, po galais, manaisi esąs, kad siūlai man rizikuoti? Negaliu rizikuoti! Turiu elgtis apgalvotai ir logiškai bei priimti tinkamus sprendimus. Tiek savo, tiek kitų gyvenimuose. Labai norėčiau turėti kokį nors kvailą darbą, be jokios atsakomybės, kur didžiausias rūpestis, ar spėsi nueiti į barą, kol dar neprisirinko pilna žmonių. Bet neturiu tokio darbo. Turiu atsakingas pareigas ir privalau jas atlikti rimtai.

— Tenoriu pasakyti... — bandžiau paprieštarauti, tačiau supratau, kad net pats nežinau, ką pasakyti. Paskui pabandžiau dar kartą. — Tenoriu pasakyti, kad kartais didesnė rizika nerizikuoti. Kartais visos tos garantijos tereiškia tik viena — kad viskas taip ir liks savo vietose. Kartais daug svarbiau pasakyti Taip nei atkakliai laikytis Ne.

Džeisonas neatsiliepė. Tik spoksojo į savo taurę. Gal dėl to kaltas gėrimas, tačiau dabar man jis tejautė tik panieką. Vargu ar galiu jį kaltinti. Jis sunkiai dirbo. Pokalbis kažkuriuo metu pakrypo ne ta linkme, ir dabar jo akyse buvau tarsi vaikas — kvailas vaikas su kvailu darbu ir kvailu gyvenimo būdu. Ir kas aš toks, kuo paremtos mano paviršutiniškos paistalionės? Ką žinau? Susigėdau ir pakilau eiti.

— Aš paprasčiausiai sakau, kad kartais Taip yra lygiai toks pat geras žodis kaip ir Ne, — dar pratariau. — Kai ateina laikas. Kai pasitaiko proga.

— Čia ir yra problema, — vis dar spoksodamas į taurę sumurmėjo Džeisonas. — Visą laiką turiu sakyti Ne, ir tai jau mane slegia. Sakau Ne darbe ir Ne namuose. Sakau žmonėms, kad jie negali įvažiuoti į šalį. Ir kodėl? Nes tokios taisyklės. Sakau, kad negali pradėti naujo gyvenimo čia. Žlugdau žmonių viltis. Netgi tų, kurie meluoja, arba iš tiesų nenusipelnė būti įleisti, ar gimtinėje pasirodė kaip visiški šunsnukiai. Netgi jiems atimu paskutinę viltį. O paskui visą šią naštą tempiu namo.

Pagalvojau, kad turėčiau viską taip ir palikti. Imti ir nueiti šalin. Bet nepadariau šito. Staiga labai panorau atskleisti Džeisonui tiesą. Paaiškinti tikrąsias priežastis, kodėl keliavau taip toli tik dėl vakarėlio ir kodėl pasilikti galiu tik vieną valandą. Žinoma, tokių dalykų nėra ko lyginti su sprendimais, kuriuos tenka priimti Džeisonui, bet jie gali būti bent kiek reikšmingi. Norėjau papasakoti tam vyrukui apie viską, kam pasakiau Taip... ir kas iš to išėjo. Visus gerus dalykus, lygiai kaip ir blogus. Neketinau nuslėpti blogų dalykų. Jie taip pat svarbūs. Neviliočiau Džeisono paikomis iliuzijomis, tačiau parodyčiau jam... kaip čia geriau pasakius... kad jis turi šansą. Juk galėtų pasielgti kaip Tomas — imti ir išeiti iš darbo, parduoti automobilį ir susikurti naują gyvenimą. Galėtų elgtis taip, kaip aš. Jei tik norėtų, galėtų pasakyti Taip. Taip sau pačiam.

Galėtų dažniau sakyti Taip.

— Klausyk, tu tikriausiai pagalvosi, kad tai, ką ketinu papasakoti, yra kvaila. Arba be jokio tikslo. Arba vaikiška. Bet noriu, kad išgirstumei, ką pasakysiu, nes tai tapo man gana svarbu. Bet kai papasakosiu, nepanaudok to, ką išgirsi, prieš mane, gerai?

— Nenoriu, drauguži, nieko tau žadėti...

— Ne, aš rimtai. Papasakosiu tau tai, ko niekam negali pasakoti. Nes sugriausi man gyvenimą. Jei sužinos Tomas, tai papasakos dar kam nors kartu dalyvavusiam vakarėlyje, o tie paskui dar kitiems. Galiu dėl to turėti didelių problemų. Laikyk tai, ką išgirsi, tik tarp mūsų, gerai?

Džeisonas pakėlė antakius, pasvarstė, o paskui linktelėjo.

Ir taip, klaidingai tikėdamasis, kad kažkokiu būdu padėsiu visiškai nepažįstamam žmogui, papasakojau, ką darau ir ką jau nuveikiau nuo pat pradžių, ko pasiekiau ir kur, tikiuosi, kad mane tai nuves.

Ir kai baigiau pasakojimą, tas visiškai nepažįstamas žmogus atsistojo, nusikeikė ir nuėjo prie baro.

— Tomai... tas tavo draugas, Džeisonas...

— O, taip. Džeisis. Labai gaila vyruko, — pasakė Tomas. — Jis... kaip čia pasakius... susivertė ant pečių viso pasaulio naštą.

— Kodėl nenori pasiduoti? Imtis ko nors kito?

— Jaučiasi už viską atsakingas. Todėl ir nebemato jokios galimybės pasitraukti. Su juo kalbėtis nėra jokios naudos. Nesiklausys. Manau, jis pavydi, kad turiu galimybę išvykti, o jis... na... neturi.

— Spėju, kad jo darbas toks — negali imti ir mesti kada sugalvojęs.

Tomas linktelėjo. O paskui pasižiūrėjo į laikrodį.

— Ar tu neturėtumei...

Šūdas. Jau 7:24.

— Taip, geriau aš jau eisiu.

Kelionė namo pasitaikė viena keistesnių.

Norėjau pasilikti vakarėlyje, išsiaiškinti ir susitaikyti su Džeisonu. Paaiškinti, kodėl taip elgiuosi. Tačiau žinojau taisykles. Pasakiau Taip. Turiu vykti.

O blogiausia, kad negalėjau atsikratyti jausmo, jog Džeisonas teisus. Aš naivuolis. Ir kvailas. Man reikėtų kartą imti ir suaugti. Ką darau su savo gyvenimu? Na, rimtai — ką darau? Koks viso šito tikslas? Praleisti šešias valandas traukinyje? Atsibusti Olandijoje viešbučio kambaryje visiškai suglumusiam? Žiauriai suerzinti buvusią merginą? Tikrai, ką iš viso šito laimiu? Mašiną? Vidutinį girtumo laipsnį? Tiesa, tikrai radau daug užsiėmimų, daug kur lankausi ir patiriu naujų nuotykių... bet dabar jau pasimokiau. Gal nereikėtų iš to Taip pasidaryti religijos? Gal derėtų šiek tiek apsiraminti, nukeliauti tiesiai pas Janą ir išdidžiai priimti užsitarnautą bausmę, su kuria pats sutikau.

Grįžau namo į tuščią ir šaltą butą. Negėriau arbatos — nebeturėjau nė lašelio pieno. Nesivarginau skaityti elektroninius laiškus.

Nuėjau tiesiai į lovą.

Kitą rytą drybsojau lovoje spoksodamas į lubas. Miegojau ilgai ir kietai, o nuotaika tik šiek tiek pasitaisė, kai pamačiau, kokia saulėta išaušo diena. Kurį laiką mėginau save įtikinti, kad sergu ir turėčiau likti lovoje. Tačiau šiandien paskirtas susitikimas. Sutikau ateiti, tad negaliu imti ir nuvilti žmones.

Po kiek laiko jau buvau Cactus TV biure Keningtone. Visas šešias mylias nuvairavau (taip, nuvairavau!) Taipmobilį ir užtrukau tik devyniasdešimt minučių, o tai reiškia, kad ta kebeknė su vairavimu man sekasi vis geriau. Greitai tiek ištobulėsiu, kad galėsiu į tokias vietas kaip Liverpulis suvažinėti ten ir atgal per dieną. Taip, nuo arklio ir vežimo laikų reikalai tikrai pasitaisė. Prie vartų mane pasitiko Garėtas.

— Užeik, — pakvietė. Mes ruošiamės susirinkimui su Dinų, vienu prodiuserių. Gal norėtum išgerti kokios arbatos ar dar ko nors?

— Taip, norėčiau, — atsakiau, nes net ir nedavęs įžadų sakyti vien Taip arbatos puodelio niekada neatsisakydavau.

Praėjome pro gamybos skyrių, kuriame knibždėjo galybė jaunų, stilingai pasipuošusių žmonių, organizuojančių filmavimus, užsakinėj ančių svečiams kambarius, analizuojančių temas ir vaidinančių baisingai užsiėmusius stileivas jaunuolius. Ant grindų patiestas kilimas buvo ryškiai žalias, o kampuose — po kaktusą.

Prisėdau Garėto kabinete, o šis išbėgo atnešti arbatos. Apie tai, kodėl pasikvietė ateiti, nieko daugiau kol kas ir nežinojau, bet nė kiek nesijaudinau, nes — tik pamanykite — nemokamai vaišina arbata.

— Deni, aš — Dinas, — įžengęs į kabinetą prisistatė aukštas vyras. Atsistojau paspausti rankos. Rankos paspaudimas buvo tvirtesnis nei mano. Pabandžiau pasitaisyti ir spustelėti tvirčiau, bet susigriebiau per vėlai ir pamaniau, kad Dinui galėjo pasirodyti, jog man tiesiog patiko laikyti jo ranką ir nenoriu jos paleisti.

Tuojau sugrįžo arbatos puodeliais nešinas Garėtas, ir Dinas atsivertė popierius.

— Taigi — prie reikalo, — pasakė Garėtas. — Tave pasikvietėme dėl tos priežasties, kad... ieškome naujų veidų televizijos laidai ir... na... niekada neatsisakome į komandą priimti naujų žmonių ir... klausyk... ar kada nors galvojai apie laidos vedimą?

Ką?

— Ką? — tesugebėjau pasakyti.

— Na, tinklelyje atsiranda laisva niša, kuri tau tiks arba netiks...

Ką? Ar manęs ką tik paprašė... o ką iš tiesų paprašė padaryti?

— Pirmiausia turiu galvoje tą tavo pradėtą kultą. Na, žinai, visus dalykus, kuriuos tą vakarą papasakojai: apie Jėzų, gyvenantį Brik Leino gatvėje, piramides ir dar visą tą... užsikišimo teoriją... visa tai labai dera su tuo, ko jau seniai ketinome imtis.

Prabilo ir Dinas:

— Iš esmės tai norime pradėti laidą apie šviesius, įkvepiančius dalykus ir dvasingumą. Kai Garėtas papasakojo, kad tiki, jog piramides pastatė ateiviai...

— Ei, palaukite, tai ne mano mintis...

— Ir kad tiki, jog vyrai gali gimdyti...

— Na... aš tik sakiau...

— Ir dar kad manai, jog sutikai autobuse Jėzų...

— Gerai, taip, bet tai tik viena iš galimybių...

— Tai va ir pagalvojome, kad galėtumei tikti šiam darbui. Ieškome žmonių, kurie jau žino apie kitą gyvenimo pusę. Kaip tik sunkiai sekėsi rasti laidos vedėją, tad norėtume surizikuoti ir pabandyti tave.

Sunku buvo patikėti, net papurčiau galvą. Gerasis Dieve! Manęs paklausė, ar kada nors galvojau dirbti televizijos laidos vedėju! O aš niekada net nesvajojau apie tai — buvau vienas tų, kurie labai laimingi slepiasi už kadro, ruošia laidas, laiko rankose segtuvą ir bando atrodyti užsiėmę. Aš juk prodiuseris, ne laidų vedėjas.

— Klausyk, ta laida gali pavykti arba ne, — kalbėjo Garėtas, — o jei nepavyks, tai kurį laiką tos minties atsisakysime. O dabar norėtume išbandyti tave filmuojant kelias dvasingas laidas. Galėtum padaryti kelis energetinio Vortekso gydymo seansus, pasisemti energijos iš medžių, atverti aiškiaregystės dovaną, gal dar išgydyti kokią gėlę, na, kažkas panašaus.

— Kaip tame filme... Ateivis.

— Panašiai, — pritarė Dinas. — Pamaniau, kad galėtume pavadinti, pavyzdžiui, „Denio kelias į nušvitimą“. Mes jau kalbėjomės su Ričardu ir Džudi — jie ketina apie tai pagalvoti, nes, kaip sakė Ričardas... Kaip jis ten sakė?

— Tu esi keistas, — priminė Garėtas.

— Gerąja prasme, — patikslino Dinas.

— Taip, — patvirtino Garėtas. — Keistas gerąja prasme.

— Gerai. Nors nemanau, kad iš manęs būtų daug naudos, bet...

— Žinok, redagavimas daro stebuklus, nesijaudink dėl to. Svarbiausia štai kas: jei nuspręstume daryti laidą, ar sutiktum ją vesti?

Abu vyrai įdėmiai sužiuro į mane.

Gūžtelėjau pečiais.

— Taip.

Valio! Būsiu televizijos laidos vedėjas! Nacionalinėje televizijoje! Ir dar popietės metu! Manęs laukė ištisa namų šeimininkių ir studentų armija!

— Puiku! — apsidžiaugė Dinas. — Manau, kad mes tau paskambinsime!

Tą vakarą turėjau visus vaišinti.

Susitikome su Vegu ir Janu Yorkshire Grey bare, ir papasakojau jiems gerąsias naujienas. Manau, visiškai teisinga galvoti, jog viso šito galėjo niekada nė nebūti. Reikalai, rodos, ėmė taisytis. Pastaruoju metu nusidriekusi smulkių nesėkmių virtinė lyg ir baigėsi. Galimybė, jog būsiu pasamdytas dirbti su Ričardo ir Džudės komanda, tapsiu nuostabiu televizijos laidų vedėju, — tai, apie ką nė nesvajojau, ir jei ne Taip, tai niekada ir nebūtų taip pasisekę, — visa tai labai pakylėjo mane, tad nuoširdžiai džiaugiausi.

Man vėl ėmė patikti vairuoti automobilį.

Deja, Vegui, atrodo, nesisekė. Jis ką tik buvo grįžęs iš kelionės po Vokietiją, tačiau nebuvo matyti, kad būtų pailsėjęs ar atsipalaidavęs. Jei teisingiau, tai net rodėsi... susinervinęs. Labai susinervinęs. O skambantis telefonas tik dar labiau dirgino.

Kiekvieną kartą suskambus telefonui mudu su Janu nutildavome, kad tas galėtų atsiliepti. Bet jis nė neketino. Tik pažiūrėdavo į telefono ekraną, nusikeikdavo ir atmesdavo skambutį.

— Vegai, — galop neiškentė Janas. — Ar turi kokių bėdų?

— Nenoriu apie tai kalbėti.

Telefonas ir vėl suskambo.

— Vegai, atsiliepk...

— Nenoriu.

— O kas tau skambina?

— Sakiau, kad nenoriu apie tai kalbėtis.

Telefonas nutilo, ir mes visi gurkštelėjome alaus. Sėdėjome tylėdami. Nujautėme, kad neilgai trukus vėl suskambės.

Ėmėme kalbėtis apie futbolą, bet paskui tapo aišku, kad nė vienas iš mūsų nieko apie tą žaidimą neišmanome. Telefonas suskambo pačiu laiku. Liovėmės kalbėję — vyriškas temas lyg ir buvome aptarę, tad vyriška garbė nenukentėjo.

— Gerai jau... atsiliepsiu, — pasidavė Vegas. Taip ir padarė.

Mudu su Janu laukėme, nutilome ir apsimetėme, kad nebandome išgirsti, apie ką kalbama.

— Ne, — gana aštriai nukrito Vegas ir baigė pokalbį.

— Kas ten skambino? — neatstojo Janas. — Kas čia vyksta?

— Taip ir žinojau. Tai nesibaigs, — sudejavo Vegas. — Išjungsiu tą telefoną.

— Bet kas tai? — nekantravau sužinoti ir aš.

— Niekas. Nekreipkit dėmesio. Nieko čia tokio.

— Baik, Vegai, — kibo Janas. — Kas tau skambinėja? Kas tai?

Telefonas ir vėl suskambo. Vegas įniršęs spoksojo į niekuo dėtą daiktą.

— Jis. Ne. Už. Tils, — iškošė per dantis Vegas. — Skamba ir skamba!

— Tai gali reikšti, kad kažkas tau skambina, — mandagiai paaiškinau.

Gal Vegas nežino, kaip veikia jo mobilusis telefonas? Gal jis galvoja, kad telefono skambėjimas reiškia, jog jis išsikrovė?

— Palaukite minutėlę...

Vegas atsiliepė, bet viskas, ką pasakė, tai buvo dar vienas garsus ir šaižus Ne kažkam, kas ten bebūtų klausęsis, ir numetė ragelį.

— Jėzau, tai baisu, — sudejavo. — Visiškai neturiu ramybės. Skamba nuo tada, kai grįžau namo. Kas minutę. Jis neužtyla. Jie nenustos man skambinę.

— Kas? — pasiteiravo Janas.

Vegas giliai atsiduso.

— Vokiečiai, — pagaliau pasakė.

Labai įdėmiai nužvelgiau Vegą. Atrodo, jam ankstyvoji paranojos stadija. Mudu su Janu susirūpinę susižvalgėme.

— Vokiečiai neduoda man ramybės, — pakartojo Vegas, tarsi tai ką nors paaiškintų.

Nutaisiau užjaučiantį veidą ir pradėjau rinkti kuo švelnesnius, galinčius paguosti žodžius.

— Oi, Vegai, jie paliks... Paliks tave ramybėje.

Draugas susiraukė.

— Ko žiūri į mane, tarsi būčiau psichiškai nesveikas? Ir kam glostai man ranką?

— Kodėl gi tau nepapasakojus, dėl ko manai, kad vokiečiai persekioja tave? — patarė Janas.

— Jie nepersekioja. Tik nenustoja man skambinėję.

— Kodėl? — netekę vilties kartu sušukome mudu su Janu.

Vegas dar kartą atsiduso. Aiškiai išgyveno kažkokią gyvenimo krizę. Ir atrodė, jog jam tikrai reikia išsipasakoti.

— Nes vokiečiai galvoja, kad esu Busted5 narys.

Žodžiai taip ir pakibo ore. Kelis kartus susimirkčioję, abu kartu mirktelėjome Janui, o paskui vėl vienas kitam.

— Vokiečiai galvoja, kad tu sudaužytas? Čia... kaip sumuštas?

— Blogiau.

Kas gali būti blogesnio už sumušimą?

Aaaaa...

— Negali būti! — sušukau supratęs. — Vokiečiai galvoja, kad esi paauglių berniokų grupės Busted narys, tos, kur topų viršūnėje?

Vegas prikando lūpą, užvertė aukštyn akis ir tyliai linktelėjo galvą. Telefonas ir vėl suskambo. Janas iš siaubo užsidengė burną abiem rankomis.

— Dieve... — pratarė. — Žiūrėk.

Parodė man telefoną. Ekrane švytėjo numeris. Taip, ne Britanijos numeris.

— Dar vienas! — sušuko Vegas. — Dar vienas vokietis!

Atsiliepęs telefonu sušuko Nein! Ir vėl padėjo ragelį.

— Klausyk, — ėmiausi aiškintis, — pasižiūrėkim atidžiau. Kodėl vokiečiai skambinėja tau įsivaizduodami, kad esi vienas iš tos paauglių grupės narių? Kiek tave pažįstu, nesi nė kiek panašus į nė vieną iš tos paauglių trijulės...

— Paskutiniu metu koncertavau su Busted, tiesa? Padėjau įrašyti kelis garso takelius. Mes visi keturi puikiai sutarėme. Ar bent jau maniau, kad taip. Visai malonūs vaikinukai. Jie neseniai išvyko į koncertinį turą ir vieną vakarą, — norėdamas apraminti nervus Vegas gurkštelėjo alaus, — ...vieną vakarą tie vaikinai davė interviu Vokietijos televizijai, suprantate?

— Taip, — patvirtinau.

— Buvau už scenos, lyg tvarkiau įrangą. O vienas jų nusprendė, kad būtų labai smagu pasakyti mano telefono numerį. Tiesiog į eterį.

Pabandžiau sulaikyti šypseną. Ir Janas. Mums abiem nepasisekė.

— Jie pareiškė, kad tai jų grupės telefono numeris ir gerbėjai gali laisvai skambinti kiaurą parą, jei nori pasikalbėti, ar ko paklausti.

Telefonas pyptelėjo.

— Atsiprašau, — tarstelėjo Vegas ir paėmęs telefoną pasižiūrėjo, bet vėl greitai trenkė ant stalo.

— Jie jau ėmė rašinėti sumautas žinutes.

Janas sukikeno. Vegą tai tikrai giliai sujaudino.

— Bandau jiems pasakyti, kad nepriklausau tai grupei, bet niekas netiki. Klausia: „Ar čia tu, Čarli?“, o aš atsakau: „Ne, tai Vegas? Tie vėl klausia: „Čia tu, Čarli?“ — ir vėl turiu aiškinti, kad aš Vegas. O tie vis „Čarli, Čarli“... O man reikia šito telefono numerio! Tai darbinis numeris! Turiu jį išlaikyti! O tai reiškia, kad kiaurą parą mane nervins šie žmonės!

— Klausyk, — pasakiau. — Tereikia šiek tiek pakentėti. Na, kiek dar gyvuos ta grupė? Penkerius, gal šešerius metus?

— Deni, negaliu gi šešerius metus kentėti, kad neva priklausau grupei Busted! Tai šiuolaikinis košmaras! Mano telefono numerį žino visa Vokietija! Kai kas netgi sakosi radę jį internete!

Pradėjau kvatotis, ir gana garsiai.

— Užsičiaupk! Tai visai nejuokinga!

— Ir dar kaip juokinga, Čarli, — kikeno ir Janas.

— Po galais — ne!

Vegas net paraudo, o paskui kreipėsi į mane.

— Pažiūrėkim, Deni, kaip tau tai patiktų. Koks tavo telefono numeris?

— Ką? Juk neduosi mano numerio pirmam pasitaikiusiam Vokietijos paaugliui?

— Duosiu. Kodėl gi nepasižiūrėti, kaip tau patiks, kai visas pasaulis ims manyti, kad priklausai Busted?

Kažko pasidarė negera. Ir juoktis nebesinorėjo. Ar tai pasiūlymas? Ar metas ištarti Taip? Janas net nušvito, matyt, pagalvojęs tą patį. Tačiau Vegas dar nebaigė.

— Kodėl gi nepaskelbus tavo telefono numerio visam pasauliui? — piktinosi jis. — Pažiūrėtume, kaip tau patiktų!

Jis pradėjo rašyti mano telefono numerį į savo telefono atmintinę. Ruošėsi siųsti žinutę.

— Palauk... ką tu...

— Tuojau išsiųsiu tavo numerį keliems vokiečiams. Pasakysiu, kad tai naujas telefono numeris Busted fanų klubo nariams iš kitų šalių. Tarptautinis. Pasakysiu, kad gali skambinti, kai tik šaus į galvą...

— Palauk, — stabdžiau Vegą, — palauk nors sekundę...

— Dabar jau nejuokinga, tiesa? — piktinosi Vegas. — Pažiūrėkime, kaip tau patiks būti paauglių dievuku. Pažiūrėkime, ką atsakysi, kai ims nuolat skambinėti nepažįstami žmonės, kai tave persekios norėdami susitikti, galvodami, kad esi paauglių grupės narys...

Iškėlęs telefoną man prieš nosį, parodė ką parašęs.

— Taip ir padarysiu, Deni, — karščiavosi Vegas. — Nebent turi man ką pasakyti. Gal atsiprašysi...

Išbalau. Nebesumojau, ko griebtis. Perskaičiau žinutę:

PASKAMBINKITE MAN.

TAI NAUJAS BUSTED NUMERIS.

SKAMBINKITE BET KURIUO METU

0044 7802 ******

Vajėzau....

Turbūt turėčiau jį kažkaip sustabdyti? Ar tai prieštarautų mano naujajam gyvenimo stiliui? O gal žiūrėti į tai kaip į naują galimybę?

— Jokių atsiprašymų? — paklausė Vegas. — Puiku. Telieka vienintelis klausimas: man paspausti mygtuką siųsti, ar nori padaryti tai pats?

Šūdas. Iš karto du Taipai. Kurį pasirinkti? Ką dabar daryti? Beviltiškai gūžtelėjau pečiais.

Tarsi grasindamas Vegas palinko pirmyn.

— Deni... ar tu tikrai nori, kad duočiau tavo telefono numerį visam pasauliui?

O, Dieve. Štai ir prisigyvenome. Tikrai metas sakyti Taip. Pasižiūrėjau į Janą, o tas kvailai šypsodamasis ir vos linguodamas galvą aiškiai rodė, jog žino, ką tuojau ištarsiu. Vegas vis dar spoksojo į mane.

— Na, tai kaip, Deni?

Paėmiau iš Vego telefoną ir — neatitraukdamas žvilgsnio nuo draugo akių — paspaudžiau siųsti.

Atrodo, tai jį išgąsdino.

— O dabar galiu ir atsakyti į tavo klausimą, drauguži... Taip. Taip, noriu duoti savo telefono numerį visiems pasaulyje.

Dar sekundė, ir pyptelėjo Jano telefonas. Vegas blefavo. Išsiuntė žinutę su mano telefono numeriu Janui, o ne tūkstančiams sumišusių vokiečių.

Tačiau aš... Ką gi, aš tikrai neblefavau.

Ir dar žinojau, ką turiu tuojau padaryti.

Tai buvo penktojo lygmens darbelis.

5 Bust - sudaužyti (angį.).

10 SKYRIUS

kuriame Danielis imasi pačios nepaprasčiausios paieškos

Supraskite mane teisingai, tikrai suvokiu, ką kalbu.

Suvokiu, jog ką tik pasakiau, kad norėčiau duoti savo telefono numerį visiems pasaulyje. Bet taip nutiko, kai sėdėjome aludėje. Visa tai vyko prie stikliuko, tarp mūsų vyrų kalbant, kai rodos, nieko nėra neįmanomo ir jūra iki kelių. Bėda ta, kad parėjęs namo gerai apsvarsčiau, koks turėtų būti tolimesnis mano žingsnis ir supratau, kad neįmanoma visiems pasaulyje pasakyti telefono numerį. Šis beprotiškas žingsnis užtruktų šimtmečius, o man teliktų vien tik skambinėti telefonu ir skubiai prisistatinėti: „Sveiki. Jūs manęs nepažįstate, bet jei kada užsimanytumėte pasikalbėti, štai mano telefono numeris“. Taip elgtis nepraktiška — niekais nueitų geriausi mano gyvenimo metai.

Taigi, norėdamas padaryti, kaip sakė Vegas, ir paskelbti savo telefono numerį visiems turėjau sugalvoti kitą būdą — ketinau padaryti tai gudriau. Reikia iškabinėti jį gatvėse, visiems matomose vietose, kad bet kas galėtų įsivesti jį ir paskambinti. Aišku tik viena: žodis — ne žvirblis, išskrido ir teks laikytis. Kuo daugiau galvojau apie tai, tuo labiau man ta mintis patiko. Koks puikus būdas susirasti draugų! Ir koks nuostabus būdas užmegzti tarpusavio ryšius. Sakoma, kad nepažįstamieji — tai tik žmonės, kurių kol kas nebuvote sutikę. Ir nors tai negali būti absoliuti tiesa (statistiškai kai kurie žmonės linkę į piktadarystes), vis tiek likau prie tos pačios minties ir užsisakiau 2000 lipdukų su kvietimu:

PASKAMBINKITE MAN

Smagiai pasikalbėkime!

07802 *** ***

Kartą jau paleidau panašią kampaniją į gyvenimą, ir tai buvo grynas malonumas. Sutikau nuostabių žmonių ir patyriau įdomiausių nuotykių — kaip tik tokių, kurių jau kuris laikas nebepatirdavau. Tik šįkart norėjau būti atsargesnis ir labiau viską apgalvoti. Pavyzdžiui, man atrodė, kad vidurinė eilutė gali atbaidyti plėšikus ir padugnes, tačiau pritrauks atvirus ir pažangius žmones, tokius, kaip Janas iš Amsterdamo. Tokius, kurie gali mane kai ko išmokyti. O dar žemiau, po kvietimo paskambinti ir smagiai pasikalbėti, taip, tai mano mobiliojo telefono numeris. Numeris, kuriuo pasitikiu. Numeris, kurį dėl neapdairaus Vego pasiūlymo dabar imsiu ir pateiksiu plačiajai visuomenei. Pradėsiu dabar pat su Janu Ist Ende.

— Kai apie tai susimąstau, — žingsniuodamas šalia manęs kalbėjo Janas, — tai jau atrodo, kad čia psichologijos pagrindai.

— Kas kas? — paklausiau klijuodamas dar vieną lipduką prie telefono būdelės šono.

— Tas ir yra. Tu jauti tuštumą. Tiesa? Lizos formos tuštumą. Ir bandai ją užpildyti. Tačiau, užuot susiradęs vieną žmogų, bandai užpildyti ją visais. Nemanau, kad Liza davė tau leidimą šitaip elgtis.

— Kokį dar leidimą? Man nereikia jokių leidimų! Nejaugi manai, kad laukiau metų metus beviltiškai tikėdamasis, kad vieną dieną kas nors pasakys ar padarys ką nors ypatinga, ir tada gausiu leidimą išspausdinti tūkstančius lipdukų, kviečiančių visus paskambinti ir maloniai pasikalbėti su manimi? Ar manai, kad mano gyvenimas toks?

— Žinai, labai panašu.

Tądien apklijavome Bau gatvę, Mail Endą ir Bethnal Gryną. Visą pluoštą lipdukų laikiau kišenėje, jei dar užeitų klijavimo nuotaika.

Prabėgo visa diena, tačiau niekas neskambino.

Manau, man lieka tiktai laukti.

Kitą dieną Old Kent Roudo gatvėje, didelėje salėje tvarkingomis eilutėmis buvo išrikiuota daugybė kėdžių. Megztiniu vilkinti moteris blaškėsi su vaizdo kamera, nukreipta į stalą, kurį, manyčiau, pasaulio atnaujintojo Maitrėjos ekspertas Elijas Braunas būtų pavadinęs kelių ateinančių valandų namais.

Tą rytą skubiai paskambino Pitas ir pareiškė, kad patikrino visus įmanomus interneto tinklalapius ir sužinojo, jog ponas Braunas kaip tik vieši mieste ir skaitys paskaitą. Pitui atrodė, jog tenai gali būti įdomu, be to, dabar, kai Ričardo ir Džudės laidos rengėjai nutarė, kad esu dvasinių reikalų autoritetas, maniau, labai tinkama bus dalyvauti. Ir dar: juk negalėjau imti ir pasakyti Ne.

Vienas keisčiausių dalykų buvo tas, kad Pitas norėjo įsitikinti, jog tikrai žinau, kad jis netiki Maitrėjos, dar žinomo kaip Pasaulio mokytojas, pomėgiu vaikštinėti gatvėmis ieškant tokių kaip aš... Bet nepaisant to, ėmė kalbėti apie jį labai pagarbiu tonu... Taip pagarbiai, kad mudu abu apėmė džiaugsmas, jog turėsiu galimybę daugiau sužinoti apie tą, kuris pasirinko mane — mane! — mokyti ir vesti gyvenimo keliu. Nesvarbu, kad ir aš, žinoma, tuo netikėjau. Ne, ne.

Salėje jau buvo susirinkę apie keturiasdešimt žmonių ir dauguma sėdėjo, tačiau buvo ir tokių, kurie pirko Maitrėjos knygas ar atvirukus su šio vyro atvaizdu bei garso įrašus su ankstesnėmis Elijo Brauno paskaitomis. Prieš kelis mėnesius nė neįtariau esant tokį Maitrėją, o štai, žiūrėkite — egzistuoja visa su šiuo garbiu vyru susijusi industrija.

— Kelias knygas jau turiu, — pasigyrė Pitas. — Be to, prenumeruoju pono Brauno naujienų laikraštį, kuris netikėtai informatyvus.

— Oho, tai jis leidžia naujienų laikraštį?

— O, taip. Jis geras to dalyko žinovas, puikiai tvarkosi. Tikrai, labai puikus žmogus. Ir visa jo veikla skirta tam, kad pasaulis taptų geresnis...

Bet tik tiek ir tespėjo papasakoti, nes vyras, kurio pamatyti ir atėjome, įžengė į salę. Visi nuščiuvo.

— Tai jis, — sušnypštė man į ausį Pitas. — Tai Braunas.

Atėjusysis lengvai ir grakščiai prisėdo ir apdovanojo susirinkusius plačia ir laiminga šypsena. Kaip devintą dešimtmetį pradėjęs senolis, atrodė kiek per daug gražus. Tikrai, nedažnai išgirstumėte mane tai sakant.

— Labas vakaras, — pasisveikino Braunas švelniu, šiltu balsu.

— Labas vakaras, — beveik vienbalsiai atsiliepė visi sėdėję salėje, tarp jų ir Pitas. Toks režisūrinis sprendimas mane šiek tiek nustebino.

— Kas jūsų esate jau anksčiau buvę mano paskaitose?

Pitas ir vos ne visi kiti pakėlė rankas.

— Viskas, ko prašau, tai man kalbant stengtis žvelgti į viską atvirai, — pradėjo Elijas. Labai gero veido žmogus. — Neprašau jūsų, kad tikėtumėte tuo, kuo nenorite tikėti, tiesiog būkite atviri ir neturėkite išankstinių nuostatų. Tokį žmogų — be išankstinių nuostatų — tikrai nelengva rasti. Jei prisiminsiu, vėliau jums pateiksiu statistinius duomenis.

Šie žodžiai mane prajuokino. Moteris pašaipia mina susiraukusi dėbtelėjo į mane, tad tuojau užsičiaupiau.

— O kas mūsų laukia šį vakarą? — toliau kalbėjo Elijas. — Tuojau pat į mane įsikūnys pats Maitrėja. Jis bus čia, su mumis.

Pitas iš to džiaugsmo niuktelėjo man į pašonę.

— Kol tai įvyks, klausysitės įrašo su šio mokytojo pamokymais. Paskui šiek tiek papasakosiu apie Maitrėją ir jo misiją šioje žemėje, o galų gale baigsime paskutiniu įsikūnijimu, kuris bus dar galingesnis nei pirmasis. Turėtų būti gana nepaprastas reginys.

Vos spėjo tai pasakyti, Elijo mikrofonas nustojo veikęs. Toji pati moteris šnipštelėjo savo draugei kažką apie netinkamas energijas. Elijas tęsė paskaitą, tik jau daug tyliau, kol vienas susierzinęs vyrukas antroje eilėje pakėlęs ranką suriko: „Manau, kad jūsų elementai pasibaigė“. Suriko kiek per garsiai, atsižvelgiant į tai, kad sėdėjo antroje eilėje.

— Oi, — atsakė Elijas, — kaip neprofesionalu iš mūsų pusės. Galiu patikinti jus, kad taip nutinka pirmą kartą. Paprastai mes dirbame labai tobulai.

Nusišypsojęs apsižvalgė aplinkui ir visi salėje nusijuokė. Senis tikrai atrodė neabejotinai žavus vakaro šeimininkas, tad labai džiaugiausi atvykęs į jo paskaitą. O štai viena Brauno padėjėjų visa išraudusi bandė iš paskutiniųjų atidaryti mikrofoną ir pakeisti baterijas.

— Atsiprašau, — beveik mikčiojo moteris. — Tai, va... va... varge...

Dar sekundėlė ir jai prie šono išdygo žaliūkas vyriokas pasiruošęs padėti pakeisti mikrofono elementus. Griebėsi gelbėti padėtį — įdėjęs bateriją įkišo mikrofoną atgal į stovą priešais Eliją ir šis patapšnojęs per mikrofoną pirštu pasakė:

— Sveiki!

Mikrofonas vėl veikė.

— Stebuklas! — vėl pašoko vyrukas iš antros eilės, o kas baisiausia, manau, jog jis tikrai tikėjo išvydęs stebuklą.

— O dabar tęskime toliau... — kalbėjo Elijas.

Užgeso šviesos.

— Apžiūrėsiu visų jūsų čakras, — suokė paskaitininkas. — Kiekvieno iš eilės. Nesijaudinkite, kad sėdite už kokio nors aukšto žmogaus nugaros ir nepastebėjęs praleisiu jus, — taip nenutiks.

Tai pasakęs senis užsimerkė, giliai įkvėpė ir staiga išleido tokį garsą — siaubingai keistą gomurinį šūksnį. Ir dar išpūtė vėl kuo plačiausiai atmerktas akis. Spėju, kad kaip tik tuo metu į jį ir įsikūnijo didžiojo mokytojo Maitrėjos dvasia. Tik tuo ir galiu paaiškinti, nes kitaip mums jau būtų tekę dairytis, ar nėra salėje gydytojo. Subruzdęs net atsisėdau tiesiau, matyt, nesąmoningai bandžiau padaryti Maitrėjai gerą įspūdį. Kažkas kažkur paspaudė magnetofono mygtuką PLAY ir salėje nuaidėjo šnypščiantis, dūzgiantis, greičiausiai namuose darytas įrašas.

— PASIRUOŠKITE... IŠVYSTI MANE! — neskubiu žemu balsu bosijo įrašas, o švytėdamas šypsena Elijas Braunas žiūrėjo į visus paeiliui gerumo kupinu žvilgsniu.

— PASIRUOŠKITE... IŠGIRSTI MANO ŽODĮ!

Buvau pasiruošęs. Ir lygiai taip pat, atrodo, pasiruošė visi likusieji. Buvau vienintelis visoje salėje nesudėjęs rankų ir neužsimerkęs. Nejučia ir aš sudėjau rankas.

— ESU NEPAŽĮSTAMASIS PRIE JŪSŲ NAMŲ DURŲ. ESU TAS, KURIS BELDŽIASI. ESU JŪSŲ DRAUGAS.

Elijas vis dar šypsojosi ir žvelgė paeiliui į visus susirinkusiuosius. Kažkas už mano nugaros iš malonumo net atsiduso.

— GREITAI MANE PAMATYSITE. GAL NETGI JAU MATĖTE.

Staiga pasijutau keistai, net sudrebėjau. Elijas Braunas žiūrėjo tiesiai į mane. Tiesutėliai, o tuo metu Įrašas pasakė, kad gal netgi buvau sutikęs mokytoją Maitrėją.

— TIE, KURIE MANĘS IEŠKO...

Elijas vis dar nenuleido nuo manęs akių.

— IR YRA TIE, KURIE MANE SURAS...

Ėmiau krapštinėti laikrodį.

Braunas vis dar žiūrėjo į mane.

Nervingai nusišypsojau.

O tada jis nukreipė žvilgsnį į šalia manęs sėdinčią putlutę moteriškę.

— Mokytojai yra visur aplinkui mus, — šiek tiek vėliau paskelbė Elijas Braunas. — Tai labai svarbus teiginys. Ir dar toks, kurio įrodyti jokiu būdu negaliu. Bet patikėkite manimi — tai tiesa.

Ėmiau suprasti, kad tam tikra prasme turėjau aklai patikėti labai jau daugeliu dalykų, išgirstų šioje paskaitoje.

— Greitai įsitikinsite šių mokytojų buvimu bei jų išmintimi. Kai Maitrėja pasirodys, jis kalbės per televiziją tuo pačiu metu visose pasaulio šalyse. Jo atėjimui bus specialiai įrengtos palydovinės stotys. Išvysite jo veidą, veidą, kurį atpažinsite. Veidą, kurį jau regėjote. Tik jis nekalbės. Nepasakys nė žodžio. Jo mintys tylomis įsiskverbs į mūsų galvas. Kiekvienas mūsų išgirsime jį savo gimtąja kalba. Tuomet įvyks tūkstančiai netikėtų stebuklų.

Paskaita truko jau visą pusvalandį. Kažkur priešais mane senutė nufotografavo Eliją. Pitas užsimerkęs lėtai linkčiojo galvą.

— Visi tie, kurie padarė milžinišką įtaką žmonijai, gali būti laikomi mokytojais. Da Vinčis... Einšteinas... Šekspyras... Niutonas... Froidas... Jungas... Jie pasidalijo žiniomis ir įkvėpimu. Mokytojai žino, kas yra geriausia kiekvienam iš mūsų. Jie nuolat dirba mūsų gerovei. Mums labai pasisekė, kad Mokytojai yra tarp mūsų.

Nuo šios paskaitos vietos, Elijas kalbėjo apie tai, kokios politikos laikosi Maitrėja ir ką šis vyras mano apie pasaulyje egzistuojantį badą, Jungtines Tautas, karą vidurio Rytuose, branduolinę energiją, Džordžą Bušą, besivystančias šalis, G8 aukščiausiojo lygio vadovų susitikimą, skurdą, ligas ir nepriteklių. Tačiau nė žodeliu neužsiminė apie tai, kokiu būdu Maitrėja vakare keliauja namo, nė apie tai, ar kartais, pasitaikius progai, jam tenka grįžti ne metro, o autobusu. Paskaita man ėmė šiek tiek nebepatikti. „Kalbėk apie esmę, Braunai!“ — norėjau riktelėti. „Kam tuščiai plepėti apie politiką, kai galime aptarti mokytojo autobuso maršrutus!“

— Vieną dieną tapsime nemirtingi, — pažadėjo senis Elijas. — Prižadu jums šitai.

Bet net ši mintis manęs nebedžiugino.

Reikėtų pasakyti, kad sunku nesutikti su Maitrėjos išdėstytais bendrais principais. Jis skelbė, kad norėdami išgelbėti pasaulį turėtume dalytis. Šiuo metu pasaulyje yra daugiau nei trisdešimt milijonų mirtinai badaujančių žmonių, o Vakaruose parduotuvių lentynos lūžta nuo prekių. Kaip tik mąsčiau apie dalijimąsi, kai prieš mane į orą švystelėjo ranka. Pitas. Ką jis daro?

— Taip, klausau, — kreipėsi į draugą Elijas Braunas.

— Ar Maitrėja yra čia, su mumis? — paklausė šis. O man net plaukai pasistojo iš gėdos. — Čia, šioje salėje?

Elijas nusišypsojo ir kelias sekundes dairėsi po salę. Atrodė, bando pagauti kažkokį nematomą žvilgsnį. Paskui pažvelgė į Pitą ir linktelėjo galvą.

— Taip. Jis čia.

Pitas niuktelėjo man į šoną ir labai plačiai nusišiepė.

— Tikriausiai dėl tavęs, — sušnibždėjo.

Jau ėmiau galvoti, kad Pitas vis dėlto visu šiuo reikalu rimtai tiki.

— Kur Maitrėja gyvena? — paklausė vyrukas iš kitos salės pusės. Pasijutau labai patenkintas, nes jau žinojau šitai.

— Gyvena su Azijos išeivių bendruomene Brik Leino gatvėje. Jis nemiega, nevalgo, neturi net lovos. Dirba kiaurą parą, nepavargdamas darbuojasi Žemės planetos gerovei. Kiekvieno iš jūsų gerovei.

Vos tai pasakęs, Elijas dar kartą pažvelgė tiesiai man į akis.

— Sakau tau, Janai, kad jis žiūrėjo tiesiai į mane, — aiškinau draugui, kai mudu ėjome Mail Endo gatve. — Buvo net šiek tiek baisoka.

— Senis kreminės spalvos kostiumu pasižiūrėjo tiesiai į tave ir pasidarė baisu? Nieko čia baisaus. Paprasčiausias senis kreminės spalvos kostiumu, žiūrintis tiesiai į tave.

— Bet atrodė, lyg jis kažką žinotų. Tarsi kažką pakeitė mano galvoje, kai pamačiau jo veido išraišką. Atrodė, lyg šalia jo sėdėtų Maitrėja ir rodytų į mane tardamas: „Tai tas... tas, kuriam aš padedu!“

— Ar bent supranti, kaip pasipūtėliškai tai skamba? — paklausė Janas, kai sustojau priklijuoti prie telefono būdelės lipduką PASKAMBINKITE MAN. — Kas manaisi esąs? Auksinis berniukas ar dar kas? Ką, galvoji, kad bet kurią minutę į kambarį gali įsirauti tavęs beieškantis Edis Merfis?

— Ar tikrai taip nerealu? Kodėl ėmei ir nutarei, kad negaliu būti išrinktasis? Tai lygiai tokios pat negatyvios reakcijos susilauks ir Jėzus antrojo apsireiškimo metu?

Suskambo mano telefonas. Atsiliepiau. Niekas nekalbėjo. Per pastarąsias 24 valandas tie lipdukai PASKAMBINKITE MAN vis dėlto prasiskverbė į Londono sąmonę ir bent jau kažkas ėmė vykti.

— Klausyk, Deni, — prabilo Janas. — Nuoširdžiai sakau — nemanau, kad tas vyrukas autobuse buvo Jėzus, Maitrėja ar dar kas nors panašaus. Buvau girtas, kai užsiminiau apie tai. Ir dar galvoju, kad visiškai nepanašu, jog tu būtum išrinktasis, koks nors auksinis vaikinukas. Net ne varinis ar iš kokio kito metalo ar cheminio elemento.

— O Starburst grupė mano, jog tai visai įmanoma.

— Straburst grupė mano, kad piramides pastatė ateiviai, — kandžiai pašiepė Janas.

Jo nuomonė man tapo visiškai aiški.

— Vienintelis būdas visą šį reikalą išsiaiškinti, — išlaikęs dramatišką pauzę prabilo draugas, — tai tau, Deni, susirasti tą autobuse sutiktą žmogų.

Net neįsivaizduoju, ar esate kada nors bandę eiti Brik Leino gatve norėdami susekti ar net sutikti iš kito matmens atkeliavusį apšviestąjį? Tai tikrai ne taip lengva, kaip gali atrodyti.

Janas, žinoma, teisus: surasti sutiktą autobuse vyruką — vienintelis būdas kartą ir visiems laikams įrodyti, kad jis joks ne Maitrėja. Tačiau draugas neberodė didelio noro lydėti mane į paieškas. Jau buvau pakankamai išvarginęs jį su PASKAMBINKITE MAN lipdukais. Šįkart pavyko sugundyti eiti kartu pažadėjus pavaišinti kariu.

— Tai koks planas? — mudviem išlipus Aldgeito stotyje paklausė Janas.

Nusišypsojęs atsegiau krepšį.

— Ogi štai...

Ištraukiau storą pluoštą A4 formato kopijavimo aparatu padaugintų plakatų, kurių antraštė gana aštriai ir tiesmukiškai klausė: AR TAI TU?

Tai jau antroji Taip žmogaus organizuojama didžiulė kampanija šią savaitę! Labai jaudinausi... Štai, koks esu — tiesiu ranką pasauliui, atveriu save ir ne kartą, o jau du kartus! Būtent taip ir prižadėjau sau elgtis. Ne tik išplatinau PASKAMBINKITE MAN lipdukus, visam pasauliui skelbiančius mano telefono numerį, bet dar ir pasidariau Žmogaus Autobuse plakatus, išdidžiai demonstruojančius veidą to, kuris ištraukė mane iš gilios depresijos. Vienintelė bėda ta, kad iš manęs ne kažin koks dailininkas, o viskas, ką prisiminiau apie tą vyruką, tai, kad jis azijietis ir su barzda. Tiek duomenų aiškiai per mažai, todėl ir pateikiau detalesnį aprašymą plakato apačioje:

Ar esate MOKYTOJAS, gyvenantis rytinėje Londono dalyje, ALDGEITO RAJONE? Ar teko naudotis AUTOBUSO PASLAUGOMIS, penktadienį, šeštą dieną, kai Oksfordo Žiedo stotyje sugedo metro traukinys, važiuojantis į Ist Endą? Jei taip, esu tas vyras, su kuriuo kalbėjotės autobuse! Prašau susisiekite su manimi — turiu jums kai ką papasakoti! Parašykite man denis@denisvolisas.com arba paskambinkite 07802*** ***. Tai ne pokštas! Prašau, paskambinkite man! Denis

Buvau įsitikinęs, kad šis plakatas patrauks vyro dėmesį, ir jis tikrai paskambins — jei tik pamatys. Geriausia, ką galiu padaryti, tai apklijuoti tais prašmatniais plakatais Brik Leiną — vietinės bendruomenės centrą — ir tikėtis...

Taigi jau antrą kartą tą savaitę ėmėmės klijavimo. Klijavome plakatus ant gatvės žibintų, klubų reklamų, telefono būdelių ir dar visur kitur... o šalia dar prilipindavome tą lipduką PASKAMBINKITE MAN. Pasakysiu atvirai: tądien sulaukėme keistų žvilgsnių. Gali būti, jog susirūpinimą kėlė mano meniniai gebėjimai, o gal tai, kad akcijos ėmėmės kruopščiai ir dirbome iš peties... Kokia bebūtų priežastis, tapo aišku tik tiek, kad sukėlėme sujudimą. Kažkas net atpažino tą vyruką. Juk ir turėjo atpažinti. Net jei vienintelis bruožas būtų buvusi barzda.

O paskui suskambo varpas, ir iš kitoje pusėje esančios mečetės pasipylė tūkstančiai barzdotų vyrų. Supratau, kad užduotis bus šiek tiek sunkesnė nei iš pradžių maniau.

Kai mudu su Janu suvalgėme karį, apsvarstėme, kokias neišsemiamas stebuklingas galimybes atveria tai, ką neseniai nuveikėme. Tiesa, tai aš galvojau, kad galimybės neišsemiamos, o Janas atkakliai laikėsi nuomonės, kad visa tai niekai.

— Juk tai beprotiška, kai pagalvoji, tiesa? — pasakiau. — Tik pamanykite... vyrukas autobuse — Dievas...

Janas nusikvatojo.

— Ko dabar? — įsižeidžiau. — Na, tik pats pagalvok, o kas, jei tas visas Taip reikalas... kas, jei viskas taip turėjo būti?

— Kas turėjo būti? Laiko švaistymas?

— Ne... supranti... viskas nulemta. Kas, jei viskas turi priežastį.

— Jei tas vyras autobuse buvo Dievas, tai kodėl tada jis važinėja autobusais?

— Tai visai kaip toje dainoje: „O kas, jei Dievas vienas iš mūsų, tiesiog dykūnas kaip ir mes, tiesiog nepažįstamasis autobuse, la la la lalala“...

Ir tikrai — viskas kaip toje Džoanos Osborn dainoje. Pradedant dykūnais ir baigiant la la la.

— Iš esmės ydingas požiūris, — pareiškė Janas, šakute rodydamas į mane. Nuo šakutės nukrito nedidelis vištienos gabaliukas, bet mudu mandagiai nekreipėme į tai dėmesio. — Pirmiausia, tai Dievas nesinaudotų autobusu. Joks Dievas. O Jėzus ir Buda tai jau tikrai ne. Jie pakankamai uždirba jau vien iš prekybos statulėlėmis, kad nereikėtų bastytis su tokiais kaip tu. Galų gale netgi popiežius turi specialų automobilį. O ta užuomina apie dykūnus — tai visai nesutinku. Būdamas Dievu turėtumei pasistengti. Juk kaip reikėtų jaustis žmonėms, kai jie išvydę tave prie dangaus vartų suprastų, kad praleido visą gyvenimą garbindami kaliausę Vorcelį Gamidžą. Ne, ne. Turėtumei vilkėti kostiumą, gražų megztinį ar kažką panašaus.

Atsikandau naan duonos. Suskambo telefonas. Atsiliepiau. Nekalbėjo — padėjo ragelį.

— Gal tu ir teisus. Gal per daug atsitiktinių sutapimų. Žinai... nepažįstamasis pasidalija išmintimi, o paskui sužinau, kad netoliese gyvena Pasaulio mokytojas.

Janas vos nepaspringo keptos vištienos tikka gabalėliu.

— Sutapimų? Deni... kokie dar sutapimai? Šie du dalykai neturi tarpusavyje nieko bendra. Juk negali teigti: „Ak, žinote praėjusį mėnesį prisėdau prie vyruko autobuse, o paskui išgirdau, kad Brik Leine gyvena Dievas“, ir aiškinti, kad tai sutapimai! Būtų tas pats, jei sakytume: „Žiūrėkite, koks obuolys, o juk vakar plaukiojau laivu!“ Ar tai sutapimai? Tu, mano drauge, gyveni iliuzijų pasaulyje...

Gurkštelėjau alaus ir išmintingomis akimis pasižiūrėjau į Janą.

— Tau tikriausiai buvo lemta tai pasakyti.

Kai tą vakarą grįžau namo, apsvarsčiau visas būdus, kurie padėtų surasti autobuse sutiktą vyruką. Jis dirbo mokytoju, gal net tame pačiame rajone. Gal reikėtų pabandyti surasti vietinių mokyklų ir kolegijų sąrašą ir išsiuntinėti joms savo plakatus? Ar nusipirkti dirbtinę barzdą ir paskelbti vietinei spaudai, kad kuriu savo fotorobotą policijai? Supratau, kad Janas buvo teisus sakydamas, jog man reikia sutikti tą vyruką. Ir ne tik tam, kad įrodyčiau, jog jis yra arba nėra Maitrėja, bet dar ir tam, kad pasakyčiau jam, kokio reikalo ėmiausi ir kaip jis pakeitė mano gyvenimą.

Tą naktį nuėjau miegoti labai susijaudinęs. Tačiau net nenutuokiau, kad bent jau kuriam laikui vyruko autobuse paieškas teks atidėti į šoną. Nes, kaip išaiškėjo, kažkas labai atkakliai ieškojo manęs.

Mano paslapčiai, kurią buvo gyvybiškai svarbu išsaugoti ir stengiausi kaip galėdamas, staiga iškilo pavojus būti atskleistai.

Nes kažkas sužinojo.

Ir tas kažkas ėmėsi mane medžioti.

11 SKYRIUS

kuriame Danielis atsiduria labai nemalonioje padėtyje

Tikrai nežinojau, ko pirmiausia griebtis.

Garantuoju, nė iš tolo nenutuokiau.

Vos tik atidaręs paketą, nutariau, kad tai atsitiktinumas arba pokštas.

Bet vėliau... vėliau tai ėmė atrodyti grėsminga.

Dar kartą paėmiau paketą ir tylomis atidžiai viską apžiūrėjau.

Raštelis labai trumpas:

Jei ketini sakyti Taip visą laiką, nepamiršk kartais leisti balsui pailsėti.

Pakete buvo įdėta tamsiai mėlyna kepurė su snapeliu, ant kurios išsiuvinėtas vienintelis žodis TAIP.

Paketas išsiųstas iš Londono vakarinės dalies, Wl. Adresas ant voko, kaip ir raštelis, buvo spausdintas. Ieškodamas dar kokios užuominos apžiūrinėjau kepurę, bet greitai supratau, kad nieko stebuklingo nerasiu — esu paprasčiausias vyrukas, apžiūrinėjantis paprasčiausią kepurę.

Sekundę net buvo apėmusi baimė. O ką, jei pasklido gandas? Gal Janas kam nors prasitarė apie tai, ką darau? Jei kas nors nugirdo mudviejų pokalbius? Jei kas nors rezga prieš mane pinkles? Gal išmušė mano atpildo valanda? Koks nors bjaurus ūsuotas piktadarys gali būti nusiteikęs sužlugdyti mane! O jeigu...

Palaukite...

Janas.

Žinoma, Janas.

Labai paprasta. Paslaptis išaiškinta.

Janas ne tik buvo vienintelis žinantis apie Taip reikalą žmogus, bet ir tas, kuris kažką iš to išloštų. Jis visur dalyvavo ir buvo kartu nuo pat pradžių. Ir jis pareiškė, kad ketina mane nubausti. Sumautas Janas Kolinsas.

Nusijuokęs papurčiau galvą, bet manau, kad akyse spindėjo užuojauta.

Janas galvoja esąs labai gudrus, tiesa? Mano, kad nugalės mane. Tikisi, kad atsiųsdamas man tą kepurę pagąsdins, lyg su kokia arklio galva po pagalve, o gal net įbaugins. Privers mane galvoti, kad tai, ką darau, yra negražu, negerai ir be jokio tikslo.

Žinau, kaip su tuo susidoroti — nekreipsiu jokio dėmesio. Apsimesiu, kad nieko negavau. Anksčiau ar vėliau, Janas neiškęs ir pradės aiškintis, laidyti užuominas ir žiūrėti, kokia mano reakcija. Lygiai tas pats nutiko tada, kai jis man atsiuntė Valentino dienos atviruką, apsimesdamas, kad atvirukas nuo Lajonelio Ričio. Janas ilgai neištvers ir sušuks: „Klausyk, tu nešiosi tą sumautą kepurę, ar ne?“ Tada pasižiūrėsiu į jį su dar didesne užuojauta akyse nei dabar ir atsidusęs pasakysiu: „Taip“.

Draugą toks elgesys tik dar labiau sunervins, nes tai bus dar vienas Taip.

Negaliu pralaimėti.

Tiesą pasakius, Janas niekada neužsiminė apie tą pokštą su Lajoneliu Ričių.

Ėjau Ridžento gatve, buvau beveik įpusėjęs, kai suskambo telefonas. Atsiliepiau.

— Sveiki. Su kuo kalbu? — ragelyje sušneko balsas.

— Su Deniu, — atsakiau. — O kas jūs?

— Aš radau lipduką, kuriame sakoma, kad turėčiau paskambinti jums. Kas tai?

— O, taip. Pagalvojau, kad norėtumėte maloniai pasišnekučiuoti.

Po tų mano žodžių sekė tyla. Paskui juokas. O paskui padėjo ragelį, bet dar spėjau išgirsti sakant: „Durnelis!“

Atsidusau. Kol kas akcija PASKAMBINKITE MAN nepasižymi didžiule sėkme. Žinoma, man skambino daugybė žmonių, tačiau kol kas nė vienas nenorėjo priimti mano pasiūlymo ir maloniai pasišnekučiuoti.

Kitą dieną tiesiog nesitvėriau savame kailyje — taip norėjau susitikti su Janu. Magėjo pasižiūrėti, kiek ilgai ištvers neužvedęs pokalbio apie kepures.

Susitarėme susitikti Yorkshire Grey bare po pietų.

Patraukiau į miestą šiek tiek anksčiau. Iš galvos neišėjo dar vienas dalykas: turiu sutvarkyti pašlijusius santykius su Hana. Jau praėjo kuris laikas nuo mūsų „maloniųjų“ pietų trise, tad gali būti, jog pavyks sudaryti nors nediduką taikos sandėrį.

— Atsiprašau, — į mane kreipėsi gal kokių penkiasdešimties metų vyriškis. Jis stovėjo prie Pizza Express ir rankoje spaudė pluoštą bukletų, — pamaniau, gal susidomėsite...

Nužvelgiau: vyras geraširdišku veidu, apsirengęs mėlyna striuke su gobtuvu, ant galvos tvido kepurė. Paėmiau iš jo bukletą — mažu šriftu primargintą tekstą — ir ėmiau skaityti.

Sveiki

Ar žinote, kad vakarų pasaulio likimas yra mano rankose?

Žvilgtelėjau į vyrą ir sumišęs suklapsėjau akimis. Jei vakarų pasaulio likimas tikrai jo rankose, tai aš verčiau eisiu į rytus.

Gimiau 1938 metais. Esu šeštojo Portlando kunigaikščio septintasis sūnus. Iš prigimties didžiulis intelektas buvo kruopščiai ir greitai ugdomas, todėl jau 1939 metais sugebėjau parašyti savo pirmųjų rinktinių sonetų knygų.

Na, ir kas čia dabar? Nieko nesuprantu. Pasirodo tas vis dar stovintis prieš mane vyriškis parašė sonetų knygą, kai jam tebuvo vieneri metukai. Manau, visai įmanoma. Bet čia rinktiniai sonetai. Visi eilėraščiai, kuriuos parašiau būdamas vienerių — visiškas šlamštas.

Greitai įgavau didžiulės politinės jėgos, tačiau mano įtaka visada buvo slapta saugumo sumetimais ir siekiant išvengti politinio šnipinėjimo. Mano sprendimai jau du kartus išgelbėjo pasaulį. Kartą — Kubos krizės metu, o kitą kartą — Šiaurės Korėjoje, 1987-aisiais, kai įsigijo bombą. Antrojo pasaulinio karo metu Čerčilis veikė mano patarinėjamas. Padėjau ir daugeliui jo pirmtakų.

Kaip pasakytų pacifiste Katerina, tai buvo ta prasme neįtikėtina. Šis vyras, tebūdamas vos vienerių ar kiek vyresnis bamblys, ne tik rado laiko parašyti sonetų rinktinę, bet dar ir nurodinėjo, kokios strategijos turi kare laikytis Čerčilis.

Abejoju, ar patikėsite, kokią turiu plačią ir didžiulės apimties politinį įtaką.

Pripažįsta pats. Teisingai.

Lygiai taip pat sunku bus patikėti, kad už visa tai man ne tik nebuvo sumokėta, bet vyriausybė, vėlgi tais pačiais konspiracijos sumetimais, man mokėdavo žymiai mažiau nei pusę vidutinės socialinės pašalpos.

Aha. Staiga paaiškėjo, kur visa tai veda.

Vis dar padedu palaikyti pasaulio stabilumą. Jei tikite, kad taika pasaulyje padeda jūsų asmeniniam gyvenimui, galbūt norėtumėte paaukoti nedidelį sumą pinigų...

Išsigandau. Tai taip... neįprasta.

— Tai... — pasakiau žiūrėdamas vyrui į akis, — ar viskas čia... visiškai teisinga?

— Taip, — rimtai patvirtino šis. — Tačiau žmonės manimi niekada netiki, todėl ir atspausdinau šituos...

Vyras nusišypsojo, tarsi norėdamas parodyti, kaip absurdiška yra tai, kad žmonės netiki jo žodžiais, tad jam reikėjo tiek vargintis, kad įrodytų paprasčiausias tiesas. Pasižiūrėjau į popieriaus lapuką rankoje. Jei visai atvirai, tas lapelis irgi neatrodė labai svarus įrodymas.

— Ar tikrai, dar būdamas vaikas, diktavote Čerčiliui karinę strategiją?

— Taip, maždaug tuo metu.

Prisipažinsiu. Kaip jau turbūt ir spėjate, nė truputėlio netikėjau tuo keistuoliu. Mano nepavykę sandėriai su Omaru, Albertu Heinu ir Mole van Brein išmokė mane nepriimti visko už gryną pinigą, ypatingai kai kalba pasisuka apie pačius pinigus. Tačiau norėjau suteikti vyriškiui progą pasiteisinti.

— Jūs išgelbėjote pasaulį?

Pašnekovas linktelėjo.

— Sėkmingai, — dar pridėjo.

Dar kartą peržiūrėjau popieriaus lapuką, bandydamas rasti kokią nors užuominą padėsiančią išsigelbėti. Kiek besistengiau, nieko panašaus neradau.

— Jūs prašote manęs, kad duočiau jums pinigų, nes išgelbėjote pasaulį ir toliau tai tebedarote? Toks jūsų prašymas?

Tikėjausi, kad jeigu daug kartų pakartosiu abejones, tai jis gali staiga apsigalvoti ir pasakyti: „Ak, ką jau čia... sugavai mane. Nieko panašaus nedariau. Visus sprendimus iš tiesų priėmė pats Čerčilis. Tu tikriausiai smulkmenų žinovas.“ Tačiau nieko panašaus vyriškis nepasakė. Tik paprasčiausiai dar kartą linktelėjo galvą ir patvirtino:

— Na, taip. Bet tik tuomet, jei manote, kad turėtumėte.

Atsidusęs išsitraukiau piniginę.

— Ar turėsite grąžos iš dešimt svarų? — paklausiau.

— Ne, — papurtė galvą.

Daviau jam dešimt svarų.

Spėju, kad tai vienas iš pašalinių reiškinių, jei imate viskam sakyti Taip. Tampate pažeidžiami visokiausių pasaulio užgaidų, turite paklusti jo kaprizams. Tačiau, būdamas pozityviai nusiteikęs, pabandžiau ką nors sugalvoti, kaip šį susitikimą su nuo vaikystės užsiimančiu politika vyriškiu galėčiau paversti dovana Hanai. Tas vyrukas man kainavo dešimt svarų — lygiai tiek, kiek ketinau išleisti Hanos dovanai. Po ilgų apmąstymų nusprendžiau, kad nieko neišeis. O gal netgi tik pablogins padėtį. „Klausyk, Hana, labai atsiprašau dėl to vakaro... Tačiau ką tik daviau dešimt svarų vyrui, kuris padėjo išvengto Kubos krizės. Tai kaip, taika?“

Kiek vėliau puikiausia dovana tiesiog pati atėjo į rankas — pastebėjau nedidelį A4 formato laminuotą skelbimą gėlių parduotuvės lange: NORITE KĄ NORS PASAKYTI? SAKYKITE GĖLĖMIS!

Taip ir padarysiu!

Tik... Ką turėčiau pasakyti?

Janas buvo nepaprastai tylus.

Sėdėjome Yorkshire Grey bare jau beveik keturias minutes, o jis dar nė kartelio nepaminėjo kepurių. Nei kepurių su snapeliu. Nei kokio nors kito galvos apdangalo. Klastingas kaip lapinas. Šypsojausi sau į ūsą. Janas tikriausiai nutarė pažaisti ilgėliau. Nusprendžiau, kad ir aš ničnieko neužsiminsiu apie kepures. Parodysiu jam.

— Ko taip šypsaisi? — paklausė draugas.

— Šiaip sau.

— Labai keistai elgiesi.

— Ar aš? Tikrai? — vaidinau nustebusį. O paskui dar pridėjau. — Žinoma, kas nors juk sakytų, kad tai tu keistai elgiesi.

— Ne, — prieštaravo Janas. — Beveik visi sutiktų, kad tu elgiesi keistai.

— Nejaugi? — nepasidaviau. Tokiame ginče labai svarbu kieno žodis bus paskutinis. — Ar tikrai taip galvotų?

— Kas, po velnių, tau nutiko? — neatstojo Janas. — Ar kas nors tavęs paprašė, kad elgtumeisi kaip psichinis ligonis, o tu sutikai?

Man buvo gaila Jano. Prigavau jį kaip reikiant, tik tas dar nieko nesuprato. Jo užuomina su kepure manęs nė kiek nesusilpnino, nors jis, be abejonės, tikėjosi, jog būtent taip nutiks. Tapau dar stipresnis.

— Klausyk, aš pasikviečiau ir Vegą, — nerūpestingai, lyg tarp kitko mestelėjau. — Turėtų būti čia, kai tik gaus mano žinutę.

— Žinutę?

— Žinutę, kad mudu esame bare, ir jis turėtų ateiti.

— Gerai. Taigi. Kaip sekasi projektai? — paklausė Janas.

— Neblogai.

— Kam nors pasakei Ne ?

Nusišypsojau.

— Ne. Priimu kiekvieną mano kelyje pasitaikiusį pasiūlymą ištiestomis rankomis. Ir dar nė karto neprireikė kepurės.

Atidžiai stebėjau, kaip išgirdus subtilią užuominą pasikeis Jano veidas. Nieko, jokios reakcijos. Ot, šiknius, gerai vaidina.

Suskambo mano telefonas. Atsiliepiau. Nekalbėjo.

— Ar atsinešei dienoraštį? — paklausė Janas.

— Gausi mano dienoraštį, kai tik ateis laikas, drauguži.

— Na, tada pasakok...

— Išradau automatinę vaizdo kasetės pervyniojimo dėžutę ir nusiunčiau savo duomenis į konkursą, kuriame ieškomas panašiausias į vokietį Britanijos pilietis.

Kaip tik tada į barą įėjo Vegas.

— Nepamiršk, nė žodžio Vegui, — pridėjęs prie lūpų pirštą priminiau Janui, ir tas linktelėjo galvą.

— Ką, po galais, sugalvojot? — piktai burbuliavo atskubėjęs draugas. Atrodė tikrai įniršęs, veidas buvo išraudęs.

— Ką nori pasakyti? — paklausiau. Nuoširdžiai negalėjau suprasti, ko jis toks suirzęs.

Vegas atsegė krepšį ir parodė jo vidun. Ten gulėjo puokštė sulaužytų ir sulamdytų gėlių su prisegtu mažu atviruku.

— O, gavai mano žinutę.

— Galėjai paskambinti! Kam siųsti gėles ir dar atviruką, kuriame parašyta „Mes bare“? Žinai, ką pagalvojo kolegos? Kodėl paprasčiausiai nepasiuntei žinutės telefonu?

— Norėjau pakviesti su gėlėmis! — teisinausi. Nedaug tetruko, jau po sekundėlės supratęs, kas nutiko, Janas vos nepaspringo žemės riešutu.

— Geriau nereikia! Einu atsinešti alaus, — pasakė Vegas ir nulėkė prie baro.

— Norėjau su gėlėmis, — ramiai pakartojau.

Supypsėjo telefonas.

Hana.

AČIŪ UŽ GĖLES, BET TURĖTUM LIAUTIS ELGTIS KAIP APSĖSTAS IR ŽVELGTI PIRMYN.

— O, Kristau, — apsidžiaugiau. — Tai puiku. Norėjau kai ką pasakyti Hanai ir taip pat nusiunčiau gėlių, o dabar ji pradėjo galvoti, kad niekaip negaliu jos pamiršti.

— Tai ką — sužlugdei pasimatymą, o paskui dar nusiuntei gėlių?

— Niekada neturėtum siųsti gėlių buvusiai merginai. Tai tarsi neteisinga žinutė.

— Tikėkimės, kad ji nesužinos apie mažą berniuką iš Afrikos.

— Kokį dar berniuką iš Afrikos? Juk tu nenusiuntei jai berniuko, tiesa?

— Ne. Ta mintis man šovė šiek tiek anksčiau. Daviau dešimt svarų tokiam vyriškiui, kuris dar kūdikystėje parašė galybę sonetų. Pagalvojau, kad galėjau tai padaryti Hanos garbei, o paskui galvon toptelėjo, kad netinka, reikėtų kažko geresnio. Tada Big Issue puslapyje — šią savaitę nusiperku jau trečią numerį — pamačiau straipsnį apie paramą vaikams. Tai va, paskambinau ir jos garbei parėmiau vieną vaiką. Tai tarsi atsiprašymas.

— Kas vyksta? — grįžęs prie staliuko pasiteiravo Vegas.

— Denis turi atsiprašyti Hanos.

— Oho. Kodėl?

— Nieko rimta, tikrai... — bandžiau išsisukti, tikėdamasis, kad pokalbis tuo ir baigsis.

— Denis uždraudė Hanai matytis su nauju vaikinu, — paaiškino Janas. — O paskui, kai tiedu balandėliai vis tik išėjo į pasimatymą, nei kviestas, nei prašytas įsiveržė Denis ir kiurksojo su jais visą vakarą.

Vegas atrodė šokiruotas.

— Niekur aš neįsiveržiau, — puoliau prieštarauti. — Ir, beje, mane pakvietė. Sebas pakvietė. Na, viskas taip netikėtai...

— Sėdėjai su jais visą vakarą? — negalėjo patikėti Vegas.

— Tik tol, kol manęs mandagiai paprašė palikti juos vienus.

— Kol neliepė atsiknisti, — pataisė Janas.

— Ar tu persekioji Haną? — išpūtęs akis stebėjosi Vegas. — Tai bent! Nepažįstu nė vieno persekiotojo!

— Nepersekioju Hanos! — ėmiau prieštarauti, bet ir Janas netylėjo.

— Hana galvoja, kad Denis niekaip negali išmesti jos iš galvos. Jis ką tik nusiuntė jai gėlių.

— Tu juk persekioji ją!

— Betgi ir protas tavo kaip žuvies! Gėlių nusiunčiau ir tau, o tavęs juk nepersekioju?

— Tik nereikia išsisukinėti, ir nekeisk temos! Šaiposi, mat! Niekada negalima siųsti gėlių buvusioms merginoms, — dėstė Vegas. — Tai klaidina!

— Paskui jis dar jos garbei pinigais parėmė mažą berniuką iš Afrikos.

Vego žandikaulis atkaro vos ne iki žemės.

— Niekada negalima buvusios merginos garbei remti mažų berniukų iš Afrikos! Tai jau visiškai klaidina! Niekada šito nedaryk, tokia taisyklė!

Vegas pažvelgė į Janą, o tas užsimerkęs sutikimo ženklan linkčiojo galvą.

— Reikia surasti tau merginą, — pasiūlė Janas. — Nes jau daraisi pavojingas.

Jis tyčia mane erzino. Bet Vegas — ne. Jis tikrai galvojo, kad galiu būti gana pavojingas.

— Pakalbėkime apie ką nors kita, — tariau tvirtu balsu.

Po dešimties ar dvidešimties minučių mes taip ir padarėme.

Praėjo dar kelios dienos, o aš vis dažniau pasilikdavau namuose. Ne todėl, kad ėmiau rečiau sakyti Taip. Tik nustojau taip uoliai ieškoti progų. Suerzinau Haną, o dar Janas aiškiai bandė išgąsdinti mane su ta Taip kepure. Vegas taip pat, rodės, kažko ant manęs pyksta, o, be to, man jau ėmė atsibosti visi tie lakstymai. Telefonu paskambino dar keli nepažįstamieji, ir man beveik pavyko vieną jų prisivilioti mandagiam pokalbiui, bet galų gale visi pašnekovai netekdavo kantrybės ir numesdavo ragelį. Hana gavo padėką iš tos paramą vaikams organizuojančios institucijos, nes parašė man elektroninį laišką, kuriame pasiteiravo, ar tai aš jos garbei parėmiau mažą berniuką iš Afrikos. Atrašiau jai ir, nors visai nenorėdamas, patvirtinau, jog taip. Dar parašiau, kad duotų žinią, jei turėčiau paremti dar vieną — Sebo garbei. Hana atrašė, jog nėra būtinybės.

Dykinėjau namuose. Suskambo telefonas. Atsiliepiau. Nekalbėjo. Prisileidau vonią.

Ir vis tiek įdomu — ką tikėjosi Janas pasiekti su ta Taip kepure? Ar jis tikrai galvojo, jog palūšiu? Gal tikėjosi prigauti mane ir priversti ištarti Ne? Tada jau šoktų iš krūmų ir priverstų atkentėti kol kas neįvardytas bausmes? Na, ką gi, teks laikytis nuo draugo per žingsnį atokiau — bent tai aišku.

Po valandos išlipęs iš vonios pamačiau, kad atėjo elektroninis laiškas. Rašė Tomas iš BBC. Norėjo sužinoti, kokie mano planai dėl Edinburgo festivalio — ar ketinu šį rugpjūtį vykti. Jei jokių planų neturiu, tai gal norėčiau padėti jam tenai darbuotis? Jo teigimu, praverstų dar kelios akys laidų peržiūrai, talentų paieškai, idėjų kūrybai. Klausė, gal norėčiau atlėkti pasikalbėti? Žinoma, be galo norėčiau!

Į Edinburgo festivalį — didžiausią pasaulyje meno festivalį vykdavau kasmet, bet šiemet dar nebuvau to suplanavęs. Per daug visko vyko pastaruoju metu... tačiau dabar pasitaikiusią galimybę turiu griebti. Ypatingai dėl to, kad ji atsirado dėl Taip.

Edinburge būtų smagu. Proga pasižvalgyti. Ir nemanau, kad pakenktų mano karjerai. Buvau labai patenkintas, kad Tomas galvoja apie mane. Iš Londono ištrūkti labai neblogai. Nusišypsojau. Taip mane vadina vykti iš Londono. Taip kviečia mane į Edinburgą. Gal... palaukite.

Dar vienas laiškas.

Bet...

Ką?

Kam: Denis Volisas

Nuo: metesissuki@hotmail.com

Tema: ar patinka kepurė?

Sveikas, Deni...

Tai vėl aš... Tikiuosi gavai kepurę...

Noriu tau kai ką pasiūlyti...

Kodėl

Tau ne...

Vedžiau pelės žymeklį žemyn.

Nuvykti...

Kas čia dabar?

Vis žemiau ir žemiau.

Į...

Dar žemiau.

Žemiau.

Žemiau.

Dar žemiau.

Ir pagaliau pamačiau.

Tik vienas žodis, bet sukėlęs sumaištį.

Stounhendžą.

Štai ir viskas.

Stounhendžas?

Ką? Ir ką aš veiksiu tame Stounhendže? Kas tai parašė? Metęs iššūkį? Janas dabar taip pasivadino? Ir siuntinėja man anoniminius pasiūlymus, taip? Pasiūlymus, kuriuos žino, jog turėsiu priimti? Ėmė žvanginti kardais? Ar tik nebus peržengęs ribos? Įsakinėja man? Juk elgiasi kaip tik taip, kaip pasakiau, jog nesielgtų!

Dar kartą perskaičiau laišką. Kodėl man nenuvykus į Stounhendžą. Kodėl būtent Stounhendžą?

Staiga įsiutau. Kas jis manosi esąs? Įsitaisė nemokamą pašto dėžutę, pasivadino metusiu iššūkį! Mano, kad nugalės mane? Galvoja, kad nuolankiai pasiduosiu ir, atvėręs duris, lauksiu bausmės?

Imsiu ir nustebinsiu jį. Šokiruosiu. Pademonstruosiu gebėjimus. Parodysiu, koks esu atsidavęs. Taip ir padarysiu — nuvyksiu į Stounhendžą. Ne rytoj. Ne kitą savaitę. Padarysiu tai dabar. Galiu spėti suvažinėti ten ir atgal per penkias valandas, jei vėjas pūs iš nugaros ir nebus intensyvaus eismo. Tada susirasiu Janą ir pateiksiu jam įrodymus. Priversiu jį nusilenkti, ir ateis galas tam nebrandžiam, kvailam pasivadinusio metęs iššūkį žmogaus žaidimui.

— Metęs iššūkį, — murmėjau po nosimi eidamas prie mašinos. — Ir kas gi tas metęs iššūkį?

Buvau teisus. Labai jau niekinga šitaip elgtis suaugusiam žmogui.

Šokau į Taipmobilį ir pajudėjau iš vietos.

12 SKYRIUS

kuriame suabejojama draugyste, ir Danielis nusiperka naujus akinius

Atgal į Londoną spaudžiau kiek tik galėdamas.

Apsilankiau Stounhendže. Išlipau iš mašinos. Nusifotografavau. O dabar skubėjau pas Janą — pulti, tėkšti jam į veidą įrodymus ir pareikšti, kad painiojasi man po kojomis.

Draugo kišimasis išties erzino. Juk žinojo, kodėl šito ėmiausi. Žinojo, kad tai man reikšminga. Taip reikalas — ne šiaip sau kvaili berniūkščių žaidimai... tai svarbu. Tiesa, kartas nuo karto pasijusdavau šiek tiek beprasmiškai švaistantis laiką... bet tik todėl, kad tikriausiai dar nesupratau, koks vieno ar kito poelgio tikslas. Ir kaip suprasiu, jei Janas blaškosi po butą matuodamasis metusiojo iššūkį kaukę, o gal netgi kuria specialų ženkliuką ir siuvasi apgludusį metusiojo iššūkį kostiumą? Niekaip negalėjau suvokti, kodėl Janas manė, kad iš šios mano kelionės bus kokios nors naudos.

Privažiavau techninės mašinų apžiūros servisą kažkur Viltšyre ir išsitraukiau telefoną. Parašiau žinutę Janui.

KUR BŪSI PO DVIEJŲ VALANDŲ?

Sėdėjau savo mažutėje žalioje tik dėl Taip įsigytoje mašinoje jau porą valandų ir norėjau pramankštinti kojas. Pramankštinau jas iki nedidelės parduotuvėlės. Žinoma, kad nuėjau, nejau manote, kad turiu stebuklingas teleskopines kojas.

Viduje už prekystalio stovėjęs vyras padėjo į šoną laikraštį ir pasisveikino. Atsakiau jam.

— Ar tai jūsų automobilis? — paklausė pardavėjas manęs, nežiūrint į tai, jog kiek tik akys užmato aplinkui buvau vienintelis žmogus, o, be to, ką tik išlipau iš to automobiliuko.

— Taip, — atsakiau.

— Keistas, tiesa?

— Taip, — nė neketinau ginčytis.

— Iš kur jį gavote, jei nieko prieš, kad klausiu?

— Pirkau viename vakarėlyje, — šiek tiek irzliai atšoviau.

— Oho. Mašinų vakarėlyje?

Neturėjau žalio supratimo, kas per daiktas tas mašinų vakarėlis.

Susiradau pyragėlių su mėsa, sudėjau kelis į degalinėje stovinčią mikrobangų krosnelę, nustačiau trisdešimčiai sekundžių ir susimąsčiau apie tai, kas manęs laukia. Tačiau mintis tuojau pertraukė pyptelėjęs telefonas.

BŪSIU STARBUCKS, KARNEBIO GATVĖJE. O KĄ?

Neturėjau laiko atsakinėti. Laukė svarbi misija. Turiu lėkti, ir kuo greičiau. Kai mikrobangų krosnelė pyptelėjo, jau buvau ne tik už durų — sėdėjau mašinoje.

— Atsiprašau, — kreipėsi į mane iš kažkur išdygęs mano dešinėje vyras. — Ar turėtumėte kelias laisvas minutes pakalbėti apie banginių gelbėjimą?

Lėkiau Karnebio gatve į Starbucks barą ir buvau visiškai nenusitekęs kalbėtis.

— Taip, taip, turėčiau, — staiga sustojau. Šis pokštininkas man ne kliūtis. — Bet ar galėčiau pirma pasakyti aš?

— Na... O ką jūs turite galvoje? — nesuprato vyras.

— Ar žinote, kad Jungtinė Karalystė yra ketvirta turtingiausia pasaulio valstybė, o vis tiek daugiau nei du milijonai pensininkų gyvena žemiau skurdo ribos?

— Chmmm...

— Ar žinote, kad mūsų šalyje yra daugiau nei 11 milijonų pensininkų?

— Atsiprašau, ar...

— Ar žinote, kad 2000 metais trečdalis pensininkų gyveno skurde?

— Na, ne...

— Vos keli svarai kiekvieną mėnesį galėtų padėti vienam pensininkui gyventi šiltai ir sočiai visus metus. Gal jus domina šie dalykai?

— Chmmm... taip... spėju, kad...

— Matote tą vyrą su žaliu seilinuku, ant kurio parašyta įsivaikink senutę?

— Taip, ir..?

— Jis duos jums dokumentus, kuriuos reikia užpildyti.

Palikęs sumišusį ir visiškai pasimetusį banginių gelbėtoją, skubiai nulėkiau toliau. Beveik bėgte skubėjau pas Janą. Skubėjau keršyti.

Kai atbėgau į barą, draugas ten jau sėdėjo. Visas švytintis iš pasitenkinimo. Buvo užsisakęs kavos su pienu ir mažutėlę karštą bandelę.

— Na, štai, jau grįžau, — stovėdamas prieš Janą pareiškiau. — Ir turiu įrodymus.

Įteikiau jam fotoaparatą. Padėjęs į šoną laikraštį, Janas atidžiai apžiūrėjo nuotraukas.

— Norėjai parodyti man nuotraukas su mažyčiu prierašu: „Dabar laimingas?“

— Taip. Tai jau laimingas?

— Ar tai Stounhendžas?

— Žinoma, kad Stounhendžas. Tai jau dabar laimingas?

— Ar aš laimingas, kad tu buvai Stounhendže?

— Taip.

— Kodėl turėčiau dėl to džiaugtis? Jei būčiau laimėjęs loterijoje, kitas reikalas. O nuotrauka su tavimi stovinčiu prie Stounhendžo nėra mano laimingiausių dalykų sąraše.

— Ak, tai šito maža, kad pasijustum laimingas? Tikriausiai todėl, kad aš be kepurės, tiesa? Galiu tą kepurę užsidėti! Žinai, tiesą sakant, galiu tą kepurę užsidėti dabar!

Iš švarko užančio ištraukiau kepurę ir užsimaukšlinau ant galvos. Pirštu rodydamas kepurę spoksojau į Janą. Tas kažką svarstė.

— Dabar tu atrodai kaip su kepure, ant kurios užrašyta Taip.

— Taip. Labai gerai. Taip ir yra. Tau turbūt ši diena labai puiki. Tikriausiai dabar jautiesi kaip septintame danguje.

Janas atsilošė.

— Deni... neturiu nė menkiausio supratimo, apie ką tu kalbi.

Pasižiūrėjau jam tiesiai į akis.

Ir, kas blogiausia, patikėjau juo.

— Jeigu ne tu, tai kas gi man metė iššūkį? — svarsčiau balsu.

Pokalbį perkėlėme į kitapus Starbucks baro esančią aludę.

— Na, nežinau... — pasakė Janas. — Kurių galų reikėjo tave siųsti į Stounhendžą? Labai paslaptinga. Gali būti, jog kaip tik toje vietoje slypi kokia užuomina.

Susimąsčiau. Ar pakeliui buvau sutikęs kokį druidą? Gal Starburst grupė nusprendė, kad ne šiaip sau dažnai sakau Taip ir esu ne tik „labiau atviras viskam“, koks skelbiausi esąs. Gal jie pagalvojo, kad Stounhendžą taip pat pastatė ateiviai, ir reikėjo bešališkos nuomonės?

— Ar kam nors pasakei, Janai? Nors kam nors užsiminei?

— Ne.

— Net Vegui? Nepasakei Vegui, tiesa?

— Ne. O tu?

— Kodėl klausčiau tavęs, ar nepasakei Vegui, jei pats būčiau jam išplepėjęs?

— Nežinau, Deni. Viskas labai painu. Atrodo, jog kažkas nori tave pričiupti. Spėju — tai galėtų būti Vegas. Žinai, man rodos jis kažką įtaria.

— Kokiu būdu?

— Kokiu būdu? Nes jis nuo pat pradžių kartu su tavimi visur vaikštinėja — buvo ir tuomet, kai tam vyrukui pareiškei, kad žiūri į jo merginą. Kai tik Vegas pasiūlo išgerti alaus, visuomet sakai Taip, nors daugiau nei metus elgeisi visiškai priešingai. Nusiuntei jam gėlių, nes pamatei gėlių vitrinoje ženklą, siūlantį pasakyti ką nors su gėlėmis. Vegas žino ir apie visas bėdas, kilusias todėl, kad Hanai vis sakei Taip. Deni, tai gali būti Vegas. Tikrai, gali būti.

O, Dieve.

Akivaizdu, kad tai Vegas.

— Tai ką man dabar daryti?

— Turi dvi galimybes. Atverti kortas arba atvirkščiai — supainioti jam planus.

Janas teisus. Galiu surizikuoti ir papasakoti apie tai, kad esu Taip žmogus tam, kuris gal visai nė nemetė man iššūkio, arba galiu pademonstruoti tvirtą kaip geležis nusistatymą. Jau parodžiau, kaip rimtai esu nusiteikęs. Parodžiau naujai įgautus gebėjimus, iki tolei neatskleistą atvirumą. Supratau, kur gali nuvesti gyvenimas, jei naudosite tik vieną trumpą žodelį...

— Žinai, nepasiduosiu, kovosiu ir nugalėsiu, — pareiškiau. — Parodysiu jam, kokia yra Taip esmė.

— Taipmė, — pataisė Janas.

— Parodysiu jam, kaip reikia gyventi.

— Taipti. Parodyk jam Taipmoką. Patirkite Taiptykių!

Tuomet, paėmęs telefoną, surinkau Vego numerį ir pačiu nekalčiausiu balsu paklausiau, ar nenorėtų šįvakar pasilinkminti.

Jis pasakė Taip.

Sutarėme susitikti šeštą po pietų mažutėje aludėje Pride of Spitalfields, esančioje visai šalia Brik Leino gatvės. Aludėje buvo sausakimša — grūdosi seniokai ir Londono hipiai. Tarėmės tenai pasiimti šiek tiek maisto išsinešimui. Šiaip maistas — jokia problema. Brik Leino gatvėje pilna užeigų, kuriose galima gauti troškinio su kariu. Šioje gatvėje galybė vyrų jau ant šaligatvio taikosi pasisveikinti su jumis ir prižadėję nemokamai vaišinti vynu bei padaryti nuolaidų įsivilioti, o paskui labai nuoširdžiai pamiršus visus pažadus įteikti sąskaitą.

Vos tik išėję iš aludės tokį vyruką ir sutikome.

— Draugai mano, užeikite... — labai įnirtingai mojuodamas rankomis kvietė vyriškis vidun. — Ne maistas, o fantastika...

O, atrodo, bus smagu. Stosiu į kovą su tamsiu ir grėsmingu metusiuoju man iššūkį. Ir sąlygas diktuosiu aš. Aš parinksiu šių lenktynių trasą.

Vyruko pakviesti užėjome ir prisėdome pavalgyti. Aš, kaip ir priklauso, užsisakiau dansak troškinio su kariu. Vegas, tas ilgaplaukis kvailys, pasiėmė bhuna troškinio porciją. Prikimšę pilvus paprašėme atnešti sąskaitą.

— Moku aš, — pareiškiau. Vegas net apstulbo, kai tyčia pademonstravau jam piniginę pilną kreditinių kortelių, atsiradusių tenai tik todėl, kad sakiau Taip. Sumokėjau ir mudu išėjome.

Už nugarų mums beveik tuojau pat išdygo dar vienas vyras.

— Gal pavalgyti? Užeikite, jūsų laukia labai geros nuolaidos...

Vegas patapšnojo sau per pilvą — šis ženklas visame pasaulyje reiškia „ačiū, sočiai pavalgiau“, bet aš nė neketinau pasiduoti. Sublioviau Taip ir tempte įsitempiau Vegą į indiško maisto užeigą. Nieko nelaukęs užsisakiau kelis aliejuje keptus paplotėlius. Vegas pasiėmė alaus.

— Jėzau... — stebėjosi draugas manimi. — Koks tu alkanas...

— Aš visai nealkanas, — paslaptingu balsu atsakiau lauždamas paplotėlį pusiau. — Nesu nė truputėlio alkanas.

Vegas keistai dėbsojo į mane.

Išėję iš tos užeigos, sėdome į juodą taksi ir patraukėme į miesto centrą. Turėjau Vegui paruošęs nedidelį siurprizą.

— Ką čia turi? — susidomėjo draugas.

— Bilietus, — atsakiau.

— Kur?

— Į miuziklą.

— Į miuziklą? — sunerimo Vegas. — Kokį dar miuziklą? Kurio galo?

— Šiandien ėjau Lesterio aikšte. Prekeivis bilietais pasiūlė man du bilietus už vieno kainą į šio vakaro spektaklį. Todėl ir nueisime.

— Bet aš nenoriu į miuziklą! Koks tai miuziklas?

— We Will Rock You.

— Queen miuziklas? Nenoriu eiti į Queen miuziklą!

— Mes eisime pasižiūrėti Queen miuziklo, nes jau pasakiau Taip, o paskui galėsime daryti, ką tik norėsi. Supranti? Viską, ką tiktai norėsi...

Po trijų valandų išėję iš teatro patraukėme į Soho. Uždainavau Queen dainų kratinį. Vegas nedainavo. Jis atrodė priblokštas šiandieninio pasirodymo teatre jėgos.

— Tai ką nori daryti, Vegai, — paklausiau stabtelėjęs, kad atiduočiau We Will Rock You marškinėlius kažkokiam valkatai. — Pasiūlyk ką nors! Bet ką!

— Nežinau. Gal alaus. Nesvarbu.

Užsukome į pirmą pasitaikiusią aludę ir išgėrę vos vieną bokalą išėjome. Labai troškau Vegui parodyti, kas mūsų dar laukia.

Perėję per kelią patraukėme per Soho aikštę.

— Ko čia toks linksmas? — paklausė Vegas. — Ir kur mane vediesi?

Užtraukiau dar vieną Queen dainą. Mums beeinant pro šešėlyje įsitaisiusį vyrą išgirdau jį tarsi labai tyliai greitakalbe žeriant: „Hašišokokaino? Hašišokokaino?“

Sustojau. Vegas vis dar ėjo, kol paskui susigriebė, kad sustojau, ir apsisuko grįžti atgal.

— Nori hašišo? Kokaino? — paklausė vyras.

— Taip. Gerai, — pareiškiau garsiu ir dramatišku balsu, kad galėtų girdėti Vegas. Norėjau, kad jis sužinotų, kaip ištarus Taip atsivėrė plačiausi horizontai ir tapau pasaulio piliečiu. Jau buvau porą kartų patraukęs cigaretės su marihuana Brikstono klube, o dar išbandęs psichotropinę Proto bombą. Kuo puikiausiai žinojau, ką darau!

— Deni, ką tu darai? — sušnypštė Vegas, ir tą pat akimirką suvokiau, kad nė velnio nežinau, ką aš darau.

— Kiek norėsi? — paklausė vyras.

— Chmmm... Nežinau, — jutau, kad žemė slysta iš po kojų. — Kiek galima už svarą?

— Deni! — Vegas grėsmingai artinosi prie manęs. Šešėlyje stovėjęs vyras šiek tiek susinervino ir ėmė trauktis atgal.

— Vegai, aš tik bandau nusipirkti narkotikų už vieną svarą.

— Kam?

— Nes tas mielas džentelmenas paklausė, ar norėčiau narkotikų.

— Deni. Į aludę. Tučtuojau.

Po minutėlės jau buvome aludėje Fritho gatvėje. Atvykome čia visu greičiu vežami rikšos — nes jis paklausė ar nenorėtume — ir dabar sėdėjome įraudusias veidais ir vėjo suveltais plaukais.

— Kas, po galais, vyksta? — piktinosi Vegas. — Kam tokia skuba? Ir kodėl su rikša?

Paslaptingai nusišypsojau. Paskui pirkau Vegui gėrimą po gėrimo — kad žinotų. Rodžiau jam, kaip reikia gyventi. Kaip griebti Taipus!

Barui užsidarinėjant, mudu išėjome — abu nešini iš kažkur atsiradusiais balionais ir dainuodami. Deja, dainavome skirtingas dainas.

— Nagi, Vegai... eime dar į vieną barą... gerai?

— Ne, Deni. Jau užtektinai... pasilinksminau.

— Eime! Bus šaunu! Galėsime atsistoti kampe ir įžūliai spoksoti į merginas! Galėsime sakyti gyvenimui Taip!

— Baik mane erzinti. Ir taip jau bloga...

— Dar vieną, Vegai! Taip?

Draugas atrodė visiškai palūžęs. Tikrai kaip reikiant jį pamokiau.

— Tik vieną, — pagaliau sutiko.

Šlitiniavome prie Madame jojo, pačioje apleisto Soho rajono širdyje. Gėrėme iš skardinių, nors Vegas jau svirduliavo. Man buvo dar blogiau. Ant kojų laikiausi tik dėl to, kad kiekvieną kartą pasakius Taip plūstelėdavo adrenalino banga. Prisistatė dar vienas tekilą pilstantis vyrukas, ir mudu su Vegu įstengėme susiversti dar po vieną stiklą tekilos, o paskui draugas, griebęs man už rankos, sušvokštė: „Gana... gana ...prašau“.

Ar tai pagalbos šauksmas? O gal — tai jau panašiau skamba — kaltės pripažinimas? Jutau, kad tas metas artinasi.

Dar minutėlė ir mudu klupinėjome gatve prie taksi automobilių eilutės. Vegas vos beapvertė liežuvį. O aš jau ėmiau visai gerai matyti, tik reikėdavo užmerkti vieną akį.

— Tai, gal... — šiaip ne taip suvogravau, — buvo įdomus vakarėlis. Kokios išvados? Ar nenori nieko pasakyti? Gal turėtum atsiprašyti?

Jei atvirai, tai Vegas atrodė truputėlį per daug kontūzytas, kad atsiprašytų.

Tada nuaidėjo žodžiai, kurių mums visai nebereikėjo girdėti.

— Vaikinai, ieškote linksmybių?

Pakėlęs akis, pamačiau moterį sėdinčią ant taburetės po ženklu MODELIAI. Pabandžiau koncentruoti žvilgsnį. Plaukai įmantriai sušukuoti, o suknelė — žadinanti jausmus.

— Rūsyje gera programa. Iš kiekvieno po penkis svarus.

Sūdąs.

Pasižiūrėjau į Vegą. Jis purtė galvą. Aš Ūktelėjau. Kurį laiką atrodė, kad draugas tuojau ims ir apsiverks.

Nesididžiuoju šituo. Ypatingai todėl, kad gėrimai čia niekuo dėti.

Daviau moteriai dešimt svarų ir pro raudonas aksomines užuolaidas įsitempiau Vegą į kažkokią apšiurusią irštvą.

Tai buvo paskutinysis įrodymas, kad esu atsidavęs Taip.

Kitą rytą, reikėjo labai pasistengti, kad suvokčiau, kas vyksta. Gulėjau tokia poza, kad net abejoju, ar kas taip iš viso yra gulėjęs, bent jau ne savo noru ir net ne per imtynes.

Žinojau, kad guliu vienas, bet atrodė, kad turiu truputį per daug rankų. Drybsojau parkritęs ant sofos veidu žemyn, skruostai varvėjo nuo prakaito. Veikė televizorius ir radijas. Ir kompiuteris. Plieskė visos šviesos. Noriu pasakyti — visos. Visos, kurios tik buvo mano bute: lempos palubėje, stalinės lempos, maža sukiojama stalo lemputė... Nė neabejojau, kad jei būčiau patikrinęs, spintelėse rasčiau šviečiančius prožektorius ir net kalėdines girliandas. Aišku — grįžau namo girtas kaip pėdas ir laimingas, tad baisiai norėjau, kad linksmybės tęstųsi. Nesvarbu, kad viskas, ką tesugebėjau padaryti, tai sujungti visas šviesas, pasitikrinti paštą ir nulūžti ant sofos.

Vis dar vilkėjau vakarykščiais drabužiais, burna nenusakomai džiūvo ir skaudėjo visą kūną. Ir dar buvo be galo karšta — pro langą pliskino saulė, o aš, pusiau užsiklojęs, lindėjau po pūkine antklode. Nustebau — ir po galais, kodėl užmigau ant sofos? Gal susiginčijau pats su savimi, susimušiau ir uždraudžiau eiti į miegamąjį? Tai atrodė šiek tiek neteisinga — žiauru taip elgtis su savimi. Gyvenime visada taip — jei tik kas, ant sofos miegoti tenka man. Pamanysite, kad gyvendamas vienas turėčiau mėgautis miegu lovoje. Labai lėtai ir miglotai, tarsi pro debesis ėmė grįžti prisiminimai: grįžęs girtutėlis nusprendžiau, kad nebūtų labai išmintinga pradėti ilgą ir sunkią kelionę laiptais aukštyn į miegamąjį. Tačiau nerimą kėlė tai, kad naktį galiu sušalti, tad sugalvojau pasiimti pūkinę antklodę. Užbėgau į viršų jos pasiimti ir greitai vėl nėriau žemyn. Visai logiška mintis, kad galiu pasilikti viršuje kažkaip mane aplenkė. Netgi antklodę pasiėmiau atsarginę — tą, kuri buvo užgrūsta toli spintelėje, kad pasiekčiau ją man net prireikė pasistatyti kėdę. Dar baisiau — prisiminiau, kaip didžiuodamasis savimi, kad esu toks nuovokus, per didžiulę antklodę nematydamas, kur einu, klupinėjau žemyn laiptais. Dar kiek, ir būčiau nulėkęs.

Pasaulis aplinkui vis dar liejosi, tad ištiesęs ranką graibiausi akinių. Užuot paėmęs akinius, nučiupau parkerį. Pabandžiau dar kartelį. Nuotolinio valdymo pultelis. Pamažu tapo aišku, kad norint pasiekti akinius, juos teks pirmiausia surasti. Sakykite, ką norite, tačiau labai greitai randu problemų sprendimus.

Deja, ši problema pasirodė itin sunkiai išsprendžiama. Žinojau, kad akiniai turi būti kažkur, ir netgi kažkur čia. Apčiupinėjau kavos stalelį — ištiesęs rankas prašlaviau visą paviršių, tačiau akinių neradau. Apieškojau sofą, šalia jos stovintį staliuką, o paskui, skubiai griebdamas kiekvieną dėmesį patraukusį daikčiuką ir prisikišdamas kuo arčiau akių, kad nustatyčiau, kas tai — dar ir grindis. Šitaip čiupinėjau, tyrinėjau ir baksnojau netgi tuos daiktus, kurie pusiau padoriai matančiam piliečiui nė karto per milijoną metų nebūtų sukėlę įtarimo esantys akiniai. Kartą akiniais palaikiau netgi batą. Teko nusivilti, supratus, kad tai tik batas. Po kiek laiko čiupinėjau mažutį medinį drožinėtą drambliuką, nes tarsi pasirodė, kad šis turi dvi atsikišusias lenktas kojeles. Jei langų plovėjas būtų nutaręs tą dieną nuplauti mano buto langus, tai, baisu net pagalvoti, ką jis būtų papasakojęs savo draugeliams... suaugęs vyras, vienomis trumpikėmis, ropinėjo vos ne nosį įbedęs į grindis ir čiupdamas viską iš eilės kišo sau prie akių. Turėkite galvoje, kad taip iš tiesų galėjo nutikti. Juk, po galais, nebūčiau įžiūrėjęs to langų plovėjo.

Po kiek laiko apėmė baimė. Akiniai man gyvybiškai būtinas daiktas, kad galėčiau veikti šiame pasaulyje; vienintelis daiktas, be kurio niekaip neišsiversčiau. Akiniai — vienintelis daiktas, kuris neleisdavo man per daug priartėti prie nepažįstamų žmonių, kitaip tariant išlaikyti mano britišką dvasią. Kaip stipriai vakar nusigėriau? Gal pasakiau Taip kam nors paprašiusiam mano akinių? Ar galėtų taip būti, kad akinius suvalgiau? Gal pamečiau, kol dar blaškėmės po miestą, tik nepastebėjau? Gal suverčiau kaltę dėl prasto regėjimo girtumui, o iš tiesų buvau pametęs akinius. Gal kažkas naktį juos pagrobė? Gal koks piniguočius vagišius tyčia vagia akinius, kaip Nikolas Keidžas prabangias mašinas filme Dingti per 60 sekundžių? Ne, nelabai panašu. Apie jį jau būtų parašę laikraščiai. Tik va, dauguma aukų nebūtų galėjusios perskaityti.

Apimtas nevilties ir plyštančia iš skausmo galva apčiupinėjau viską vonioje, ant laiptų ir dar kartą svetainę. Pabandžiau atsekti takus, kuriais vaikščiojau vakar. Bet veikiai nebenorėjau vaikščioti girto žingsniais. Žinote, ką turiu galvoje, jei kada matėte einant apsvaigusį neregį.

Dar kartą patikrinau vonios kambarį, miegamąjį ir vėl svetainę. Procesas vyko gana skausmingai. Užtrukau beveik visą rytą ir pagaliau, su giliu liūdesiu ir nerimu turėjau pripažinti — pamečiau akinius. Pamečiau akinius!

Ši žinia, kaip gali nesunkiai suprasti visi nešiojantys akinius, yra baisi bet kuriam prastai reginčiam žmogui. Pasaulis toks didžiulis. Jame pilna... suprantate... daiktų. Didelių daiktų neaiškiais kontūrais. Netekusiam akinių žlibiui labai nesunku pasiklysti tokiame pasaulyje. Autobusus galima imti laikyti drakonais. Žemaūgius žmones nykštukais. Barzdočius — žiniuoniais. Tai juk baisu! Kaip dabar sužinosiu, ką vilkiu? Kaip suprasiu, ką išviriau pietums? Kaip apsimesiu, kad svarstau kažką labai svarbaus neturėdamas akinių? Kaip dabar laikysiu burnoje akinių kojelę ir mąsliai spoksosiu į tolį? Turiu žūtbūt juos surasti!

Suskambo telefonas. Vėl apėmė panika. Telefonas! O, Dieve, telefonas! Kaip dabar surasiu telefoną?

Paskui prisiminiau, kad telefonas ten pat, kur ir visada, tad atsargiai nužingsniavau atsiliepti.

— Klausau.

— Deni, čia Janas.

— O, Janai, ačiū Dievui!

— Kas nutiko?

— Kas nutiko? Tai gal tu gali pasakyti? Pamečiau akinius!

— Oi, — nesuprato reikalo svarbos Janas. — Nekreipk dėmesio.

— Nekreipti dėmesio? — pasipiktinęs sušukau. Ko daugiau tikėtis iš puikiai matančiojo. Štai taip su mumis, neįgaliaisiais, paprastai ir elgiamasi. — Kaip galiu nekreipti dėmesio? Po kelių dienų turiu vykti į Edinburgą! Niekur negaliu nė pajudėti be akinių! Nė nosies iškišti iš Londono!

— Tai nusipirk naujus.

— Nusipirkti naujus? — Po galais, tai bent įžūlumas. Ir kaip jis... palaukite... Ogi iš kur galėčiau nusipirkti naujus akinius.

— Klausyk, kokia gera proga pakeisti įvaizdį! — pasiūlė Janas. — Nueini į optikos saloną ir pasakai Taip pirmiems tau pamatuotiems akiniams!

— Nenoriu naujo įvaizdžio! — kračiausi tos minties. — Tenoriu rasti savo akinius. Janai, jie tarsi mano dalis!

— Kur juos matei paskutinį kartą?

— Ant savo nosies.

— Ar ten ieškojai?

— Kur ieškojau? Ant nosies?

— Na, visur. Apsičiupinėk visą veidą.

— Viso veido nečiupinėjau. Tik lūpas. Luktelk. Patikrinsiu visą veidą.

— Gerai jau, gerai... Kada paskutinį kartą matei tuos akinius?

— Manau, kad praeitą naktį. Jei tik užsidėjau išeidamas, tai taip ir buvo. Visai nieko nebesuprantu. Kai paskutinį kartą mane matei, ar buvau su akiniais?

— Neprisimenu.

— Kaip neprisimeni? Turbūt prisimintum, jei būčiau be akinių?

— O kodėl pats neprisimeni?

— Tai kas kita. Savęs juk nematau.

— Na, o mane prisimeni? Ar matei?

— Taip.

— Vadinasi buvai su akiniais.

Apsvarsčiau Jano žodžius. Svarūs argumentai. Nepajudinami.

— Tai kur tada tie akiniai? — nervinausi. — Gal tu juos užsidėjęs?

— Ne.

— Dėl visa ko patikrink.

— Deni, nė neabejoju, kad neturiu tavo akinių. Ar patikrinai visą butą?

Ką jis mano šitiek laiko veikiau?

— Taip! Janai, reikalai visai prasti. Nenoriu pradėti baidytis drakonų, nykštukų ir žiniuonių. Man reikia akinių. Be jų nieko nematau. Dabar net nežinau, ar tikrai kalbu telefonu. Galėčiau čiupti pirmą pasitaikiusį daiktą ir imti kalbėti.

— Argi neturi atsarginių?

— Ne. Oi, palauk... Vis dėlto...

Tikrai, neturėjau atsarginių akinių. Bet akinius turėjau. Tuos, kuriuos nešiojau dar vaikystėje. Juk negalėjo mano regėjimas labai pasikeisti per tuos dvidešimt metų. Tie akiniai dar tiks, kodėl gi ne? Mano mama prieš kelis metus išmetė juos iš buto kartu su pilna dėže kitų daiktų, kuriuos buvau pas juos palikęs.

— Janai, tu genijus, — sušukau.

Sėdėjau ant kėdės priešais veidrodį ir bandžiau išspręsti problemą.

Kiek bežiūrėjau, vis tiek atrodžiau kaip suaugęs vyras su mažo berniuko akiniais.

Jei egzistuoja pomirtinis gyvenimas ir, kaip manoma, mūsų protėviai iš tiesų laikas nuo laiko atskrenda iš Anapilio mūsų aplankyti, tikiuosi, jie labai rūpestingai renkasi metą, kada tai padaryti. Man dabar mažiausiai reikia, kad gandai apie mane pasklistų anapus. „Kaip sekasi Deniui?“ — paklaustų kuris nors. „Oi, neblogai, — atsakytų kitas. — Tik atrodo kaip koks neišmanėlis? Ką pagalvotų, jei minutėlei užsuktų Maitrėja? Tikriausiai akinių dingimas nėra jo didžiojo plano dalis?

Suskambo telefonas. Tai vėl Janas.

— Ką tik kalbėjau su Vegu, — pasakė draugas. — Ką, po galais, jam padarei praeitą naktį?

— Nieko! Tik parodžiau, kaip veikia Taip.

— O Vegas sako, kad nusitempei jį į striptizo klubą, kur judu apiplėšė.

— Mus pakvietė užeiti. Ir visai ne striptizo klubas. Jis vadinosi „džentelmenų salonas“. Ir, beje, labai klasiškas.

— Kur jis?

— Soho, skersgatvyje.

Janas labai dramatiškai sucaksėjo liežuviu.

— Ir jus apiplėšė?

— Mūsų neapiplėšė. Paprasčiausiai užėjome vidun ir įsitikinę, jog ten nevyksta nieko nelegalaus ir amoralaus, prisėdome kambarėlyje, o moteris, vilkinti apatinius, pripylė mums šilto alaus. Paskui atėjo storas kostiumuotas marokietis ir pareiškė mums, kad už kiekvieną bokalą alaus teks mokėti po penkiasdešimt svarų, o susimokėję galime keliauti sau, nes programa jau baigėsi.

— Tai juk sukčių naktinis klubas! Jie turistams! Ne jums!

— Šito nesupratau. Kam iš viso mus kviesti, jei tenorėjo paimti pinigus ir išspirti laukan?

— Klausyk, Vegas mano, kad tu ant pamišimo ribos.

— Nieko panašaus!

— Žinau, bet paaiškink Vegui, Sakė, kad užsisakei troškinio, o paskui vėl užėjai į šalia esantį restoraną ir užsisakei dar.

— Stipriai perdėta! Užsisakiau tik paplotėlių.

— Vegas dar sako, kad tu jį lyg ir... nusižiūrėjai.

— Nusižiūrėjau?

— Sako, kad tik apsimeti, jog niekaip negali pamiršti Hanos. Sako, kad pradėjo įtarinėti, kai nusiuntei jam gėlių. Be to, dar sako, kad sutinki su viskuo, ką tik pasiūlo ir labai noriai visur su juo eini.

— Vargu ar tiek įrodymų užtenka, kad būtų galima suabejoti mano seksualine orientacija.

— Dar sako, kad susidomėjai miuziklais ir tikrai ne sykį pasakojai, kaip vyrai gali gimdyti vaikus.

— O...

— Iš esmės, — pareiškė Janas, — Vegas suprato, kad tu norėtum su juo susilaukti kūdikio.

— A...

— Nemanau, kad Vegas yra tas, kuris metė tau iššūkį.

— Aš irgi nemanau.

Taigi Vegą teko išbraukti iš įtariamųjų sąrašo. Visiškai teisinga. Toje užsitęsusioje kovoje su paslaptingu ir įtartinu priešu, Vegas jau įrodė esąs ne daugiau nei sumišęs draugas. Ne juokais.

Po dviejų valandų, įveikęs pagirias, užėjau į optikos saloną — norėjau naujų akinių ir labai tikėjausi, kad Dievas padės, o mane aptarnaujanti moteris neims siūlyti naujų madingų vaikiškų rėmelių.

— Gerai, — pasakė salono darbuotoja. — Keletas klausimų. Pirmiausia jūsų vardas?

— Volisas, — atsakiau.

Ji lėtai suspaudė pirštu kompiuterio klaviatūroje VOLISAS.

— Gerai... Volisai... Jūsų pavardė?

— Oi. Atsiprašau. Tai ir buvo mano pavardė. Tiesą sakant tebėra. Mano vardas Denis.

Moteris atsiduso, ir turėjau progą stebėti gana įspūdingą reginį. Ji septynis kartus spaudė kompiuterio klaviatūroje klavišą Delete.

— Gerai. Pradėsime iš naujo. Vardas?

— Denis.

— DENIS, — suspaudinėjo moteris.

— Jūsų pavardė?

— Eeee... Volisas.

Jaučiausi taip, tarsi būčiau laikęs kokį testą ir labai palengvėjo, kai moteris, įvedusi mano atsakymus, tyliai linktelėjo galvą. Fui, net atsidusau. Mano vardas tikrai Denis Volisas.

— Dabar... — moteris aiškiai perėjo prie kito registracijos formoje pateikto klausimo, — vyras ar moteris?

Ką? Žinoma, kad vyras. Moterie, pakelk akis į mane. Tikrai nepriklausau moteriškai atrodančiai vyrijai. Nebent jums patiktų nesiskutusios moterys. Na... ir... žinote... vyrai.

— Atsiprašau? — išstenėjau.

— Ar jūs ponas Volisas?

Moteris vis dar nežiūrėjo į mane. Bet juk matė mane įeinantį pro duris. Turėjo girdėti mano balsą. Kaip ji gali nesuprasti? Gal bijo spėlioti ir apsirikti? Pamynęs išdidumą, rūpestingai apmąsčiau jos klausimą ir atsakiau:

— Taip. Esu ponas Volisas.

Gali būti, kad abejones sukėlė tie vaikiški akinukai ant mano nosies. Gal ji tikėjosi, jog atsakysiu: „Ne, ne ponas Volisas, bet aš jau didelis berniukas, nes mamytė man leidžia vienam eiti į parduotuves“!

— Taip... Pone Volisai. Tai jūs norite akinių?

Vajėzau... Tai argi aš panašus į tokį, kuris būtų labai laimingas su tais vaikiškais akinukais? Ne, tikrai nesijaučiu gerai. Tiesa, moteris to ir negali žinoti, nes nenuleidžia akių nuo kompiuterio ekrano.

— Taip.

Stebėjau, kaip ji paspaudžia TAIP, o tada ekrane atsiranda kitas klausimas, geriausias, kurį tądien išgirdau:

— Ar jūs jau nešiojate akinius?

Ar aš jau nešioju akinius? PASIŽIŪRĖK Į MANE. Aiškų aiškiausiai jau nešioju akinius! Tai nepaneigiamas faktas. Jau nešioju akinius ir esu vyras. Ponas. Visai ramiai galėtumėte mane išvadinti ponu keturakių akiniuočių arba vyruku su berniuko akinukais.

Gal ta moteris niekada anksčiau nematė nei vyro, nei nešiojančio akinius? Kokius klientus ji aptarnaudavo? Šunis su monokliais?

— Ar aš jau nešioju akinius? — paklausiau moters, norėdamas pasitikslinti, ar tikrai gerai išgirdau, ir šuns su monokliu vaizdas išblanko.

— Toks klausimas sistemoje, — paaiškino ši, pirmą kartą pakeldama akis į mane, bet vis tiek liko nesupratusi, kad visa informacija, kurios reikalavo sistema — čia pat, kaip ant delno.

— Taip. Jau nešioju akinius.

— Labai gerai! — stodamasi apsidžiaugė moteris. — Eime išsirinksime!

Naujieji akiniai turėjo būti baigti po valandos ar dviejų ir dar, taręs Taip, sutikau dalyvauti akcijoje — galėsiu visą mėnesį nemokamai nešioti kontaktinius lęšius. Netikėtai gavęs šiek tiek laisvo laiko, nutariau pasinaudoti galimybe ir atlikti kelis reikaliukus, susijusius su pasiruošimu kelionei į Edinburgą.

Nusipirkau vitaminų, šešias poras juodų puskojinių ir dar vieną baltų, jei netyčia tektų pasportuoti, nors visai nepanašu, kad taip nutiktų. Kurį laiką vaikštinėjau po TopMan parduotuvę, tačiau niekaip negalėjau atsikratyti noro žvilgčioti į savo atvaizdą veidrodžiuose, o tai ėmė šiek tiek trikdyti. Nusprendžiau išeiti iš parduotuvės ir imtis dar vieno labai svarbaus reikalo — tokio, kuriam visai nesvarbu, kad man ant nosies vaikiški akiniai. Tas reikalas — kirpimasis.

Jau keliavau į kirpyklą Greit Portlando gatvėje, bet dar nespėjus įžengti vidun, gavau labai nemalonią žinutę:

TU SKOLINGAS MAN PENKIASDEŠIMT SVARŲ.

Žinutę pasiuntė Vegas. Kažkaip visai nenorėjau jam skambinti — visas tas reikalas, kad jį nusižiūrėjau leido manyti, jog pokalbis nebus malonus. Be to, po pirmojo pasimatymo nemandagu skambinti nepraėjus nė dviem dienoms.

Bet ką jau padarysi. Manau, kad teks atiduoti Vegui tuos penkiasdešimt svarų, kuriuos per mane išleido susimokėjęs už šiltą alų naktiniame Soho klube. Gal pagalvojote, kad galėtų man ir atleisti, juk vedžiausi jį į miuziklą ir vaišinau bhuna kariu, bet teks su tuo susitaikyti. Esu žmogus, kuris sako Taip. Atrašiau draugui, ir mudu sutarėme susitikti minutėlei vėliau po pietų.

— Taigi... — prabilo kirpėjas iš Naujosios Zelandijos. — Aš ir klausiu savęs, ką gi mes šiandien darysime?

— Kirpsimės. Paprasčiausiai kirpsimės, — atsakiau. — Manau, kad norėčiau palikti šukuoseną tokią pat, tik truputį patrumpinti.

— Supratau, — sumurmėjo kirpėjas Skotas. Oi, tik nepagalvokite, kad tai buvo koks nors kivių kirpėjas, skutantis šiems paukščiams kuodus, ne. Tai buvo tiesiog kirpėjas iš Naujosios Zelandijos. — Tai labai nesunkiai padarysime, tikrai...

Bet paskui Skotas pasielgė tikrai keistai. Uždėjęs abi rankas man ant pečių pasilenkė visai prie pat manęs. Mūsų žvilgsniai susitiko veidrodyje.

— O gal... — sušnabždėjo kirpėjas, — norėtumėte išbandyti kai ką naujo?

Skotas, rodės, tikrai nuoširdžiai ėmėsi darbo. Turėjau nusiimti akinius — tai padariau su didžiausiu malonumu — kad netrukdyčiau kirpėjui darbuotis skustuvu. Galvos šonuose bandė padaryti kažką madingo, o aš gavau gerą progą maloniai nugrimzti į savo mintis. Tai vienas iš gerų dalykų, jei esate trumparegis. Kai dėl ko nors turite nusiimti akinius, viskas, ką galite daryti — tai galvoti. Kautynėse tai gal ir nelabai patogu, tačiau pas kirpėją — viskas kuo puikiausiai. Taigi ir ėmiausi galvoti. Svarsčiau apie mano gyveniman įsiveržusį naują veikėją... tą, kurį pažinojau ir... tuo pačiu... ne, nes nežinojau, kas jis.

Taip, tenka pripažinti, kad iššūkį metė ne Vegas. Kas tada? Kas siuntinėjo man keistas žinutes ir šaipėsi iš manęs? Ar toks buvo jo ar jų tikslas? Paerzinti? Išgąsdinti? Ar tikrai tikėjosi, jog nuvyksiu į Stounhendžą? Ar žino, kad jau buvau tenai? Gal per greitai iš lygties su nežinomaisiais išmečiau Janą? Kurioje vietoje visame šiame reikale lieka vyrukas sutiktas autobuse? Jeigu vis dėlto tas vyrukas yra Maitrėja, o Brajanas su Pitu bei Starburst grupė yra teisūs, gal Maitrėja ir metė man iššūkį? Gal esu tik pėstininkas keistame šachmatų žaidime? Ei, juk šachmatai šiek tiek rimuojasi su Taip. Gal toks yra mįslės įminimo raktas? Bet kas sužinojo apie mano duotus įžadus? Kam aš...

— Na, štai, ir baigėme!

Skotas atsitraukė atgal, o aš siektelėjau akinių.

— Puiku, — pasakiau, tupdydamas akinius ant nosies. Paskui jau nieko nebesakiau.

Tik spoksojau.

Galvos šonuose plaukai buvo labai, labai trumpai nukusti. Ant viršugalvio styrojo tarsi ir skiauterė, tik daug labiau sušiaušta, nei kada nors gyvenime teko būti mano viršugalviui, o kaklą kažkas vis kuteno. Tačiau po kelių minutėlių man ėmė visai patikti. Beveik. Beveik patiko.

— Tuoj dar parodysiu nugarą, — pasakė kirpėjas laikydamas veidrodėlį, bet labai greitai jį atitraukė, nė nespėjau dorai apžiūrėti, kas ten dedasi.

— Emm... gal galėčiau dar kartelį pažiūrėti iš nugaros?

— Žinoma, — sutiko Skotas ir dabar jau palaikė veidrodėlį ilgiau.

Vos neužspringau nuo vaizdo, kurį išvydau.

Skotas man paliko... ne, negali būti...

O gal tikrai?

Supratau, kad...

O, Kristau.

Skotas man paliko...

Uodegėlę.

Apkirpo kaip Vegą, ežiuku su uodega.

Dabar buvau vaikiškus akinukus nešiojantis vyras, apkirptas ežiuku su uodega.

Vego laukiau bare Yorkshire Grey. Ačiū Dievui, pasiėmiau naujus akinius ir pabandžiau atrodyti bent kiek padoriau — vis užsukdavau į pakeliui pasitaikančius tualetus ir sudrėkindavau plaukus vandeniu. Skoto pripurkštas plaukų vaškas išskydo ant galvos, o šukuosena tapo dar tragiškesnė nei iki tolei. Sėdėjau susigūžęs. Niekam nesuprantamu būdu man pasisekė sutikti vieną kirpėją, turbūt vienintelį visoje Britanijoje, kuris, kaip ir Vegas, manė, jog kirpimas ežiuku su uodega yra visai priimtinas.

O, Dieve! Vegas!

Po minutėlės įėjęs vidun įsispoksojo į mane.

— Kas, po galais, tau nutiko?

— Apsikirpau...

— Nagi, nagi, leisk apžiūrėti...

Nors nenoromis, tačiau leidau..

— Ką manai?

Stojo ilga ir nemaloni pauzė.

— Tai nusprendei apsikirpti ežiuku?

Droviai linkčiojau galva.

— Taip jau išeitų... — mikčiojau.

— Gerai, — pasakė Vegas. — Tik... supranti... Aš irgi apsikirpęs kirpimu „ežys su uodega“.

Po galais! Jis pastebėjo. Pastebėjo, kad mudu abu apsikirpę taip pat.

— Taip... — pritariau. — Manau, kad taip.

— Tai mudu dabar kaip du vandens lašai. Du vyrai, ir abu su tokia pat šukuosena.

Nejaukiai šyptelėjau. Gal taip pavyks apgauti draugą, ir šis ims galvoti, kad tai visai gerai. Nežinau, ar jums teko kada nors atėjus į pobūvį nustėrti išvydus ką nors vilkint tą pačią palaidinę. Toks pat jausmas, tarsi specialiai būtumėte bandę kopijuoti kieno nors išvaizdą.

— Na... mano šukuosena nėra visai tikras „ežys su uodega“, — bandžiau teisintis. — Va, tavo tai bent šukuosena. Labai graži. O mano, koks čia „ežys su uodega“... Nevykęs variantas.

— O kaip pavadinti tavo šukuoseną? Atrodo visiškai taip pat kaip ir manoji.

— Bet ji tikrai visiškai ne tokia. Patikėk. Kažkokia parodija ir tiek. Na, jei iš tiesų, tai labai nedidelis „ežiukas“. Kaip bežiūrėsi, taip, mažutis toks...

Vėl stojo ilga nyki pauzė.

Atsikrenkščiau.

Kažkur girgžtelėjo durų lenta.

Vego akyse įžvelgiau gilų susirūpinimą. Pamąsčiau apie tai, ką buvo sakęs Janas. Ir dar apie tai, ką galėjo pagalvoti vyras, jau ir taip įtarinėjantis, kad nusižiūrėjau jį.

— Tai visai nereiškia, kad noriu su tavimi susilaukti kūdikio, — dar bandžiau gintis.

Vėl labai iškalbinga tyla.

— Man reikia eiti, — pasakė Vegas.

Tą vakarą grįžęs namo tuojau pat radau akinius. Jie voliojosi ant grindų, prie sofos.

Po kelių minučių sulaukiau Jano žinutės:

KĄ TIK SKAMBINO VEGAS. GIRDĖJAU APIE TAVO NAUJĄ ĮVAIZDĮ. ŽIŪRĖK, KĄ PERSEKIOJI!

O, Dieve...

Ir vis dėlto Vegas galės kurį laiką būti ramus. Kitą rytą išvykstu į Škotiją ir tikrai labai laukiu šios kelionės. Traukinio bilietai užsakyti, kojinės supakuotos ir nekantrauju atsibudęs imtis svarbių pareigų BBC televizijoje.

Linksmas buvau ir dar dėl vienos priežasties. Grįžęs namo prie buto durų radau mažą baltą dėžutę. Mažą baltą dėžutę, kuri atkeliavo ilgą kelią iš Tuskono, Arizonos valstijoje, į mano butą nuostabiame Londono Ist Ende. Perplėšęs įpakavimą ir atidaręs dėžutę, viduje radau tiek nuostabių dalykų... vaizdo juostą, kompaktinę plokštelę, smilkalų, nedidelį laminuotą ženklelį ir pamokslų knygą.

Pagaliau... tapau Dievo tarnu!

Visuotinės gyvenimo bažnyčios atstovas Rev. Eimis E. Longas atsiuntė man viską, ko tik reikėjo, kad galėčiau įkurti savo parapiją, net ir nedidelį ženklą, kurį galėjau prisilipinti prie mašinos, kad visiems būtų aišku: šios mašinos vairuotojas yra pilnateisis dvasininkas, turintis parapiją! Tai bent puikumėlis! Dabar vos tik užsimanęs galėsiu pažeidinėti eismo taisykles! Ačiū tau, gerasis Dieve!

Gavau netgi vedybų, sutvirtinimo ir vardynų pažymėjimus, kuriuos galėsiu įteikti atlikęs ceremonijas! Galėsiu suteikti kūdikiams vardus! Nemanau, kad kada nors šitaip džiaugiausi. Bet kaip aš tuos kūdikius pavadinsiu? Reikės nuspręsti man ar tėvams? Gal tiesiog galėčiau pavadinti taip, kaip man atrodys tinkamiausia? Būtų nuostabu.

— Nuo šiol vadinsies Storuliuku!

— Bet jo vardas Timas!

— Ne, jau nebe! O tas vaikelis šalia... nuo šiolei tegul vadinsis... Sao Li — žvaigždžių vaiku.

Statysiu mašiną kur tik noriu, kam tik sugalvosiu duosiu vardus... Būsiu labai savarankiškas ir originalus miesto pakraščio dvasininkas.

Labai nekantravau daugiau sužinoti apie pasaulinę gyvenimo bažnyčią, tad nuskubėjau įsijungti kompiuterį.

Po dešimties minučių jau buvau nusprendęs pirkti sutaną. Jaučiausi toks dvasingas, pakylėtas. Tačiau visas dvasingumas staiga išgaravo, vos pasitikrinau paštą.

Labai apsidžiaugiau radęs laišką nuo Lizos. Tik nesupratau, apie ką ji kalba.

Kam: Denis

Nuo: Lizos

Tema: Re: soho ho ho ho

Deni,

Gerai! Tikiu! Nupirk ir man bilietą!

L.

X

Ką?

Ir ką tai turėtų reikšti? Kuo Liza tiki? Ji tikriausiai suklydo ir išsiuntė laišką ne tam Deniui... Neprašiau jos, kad kuo nors tikėtų...

Vos neištryniau laiško, bet vis dėlto apsigalvojau. Įsižiūrėjau į laiško temą. Soho ho ho ho. Ir dar tas žodelis Re:... reiškiantis, kad Lizos laiškas yra atsakymas į manąjį. Juk negalėjo atsakyti į mano laišką ir suklysti įrašydama ne tą adresą.

Bet į kokį laišką mergina atsako?

Kada paskutinį kartą rašiau Lizai? Ir apie ką rašiau?

O, Dieve, ką aš padariau? Skruostai ėmė kaisti.

Oi, koks pažįstamas jausmas, ir kaip aš jo nekenčiu... Tas jausmas, kuris atsėlina kartu su pagiriomis... jausmas, kad pradėjote siuntinėti elektroninius laiškus, kai tam yra mažiausiai tinkamas laikas... kai esate girti. Tokie laiškai pirmadienio ryte kažkodėl jau gali būti netekę to šeštadienio nakties žavesio. Šeštadienį jie gal ir atrodo linksmi, žavingi, ketvirtą ryto tokie ir išskrenda iš jūsų buto, tačiau vos ėmę skrieti laidais, tą pačią akimirką praranda patrauklumą, jau nekalbant apie tinkamumą. Ką aš parašiau? Ką pasakiau? Kaip išliejau širdį? Ar prisiekiau meilę iki grabo lentos? O gal buvau įkyrus ir pravirkdžiau?

Ne. Ne, negali būti.

Atsidariau išsiųstų laiškų aplanką.

O, šūdas.

Sūdąs, šūdas šūdeliausias.

Nusiunčiau. Nusiunčiau laišką. Taip ir yra — nusiunčiau laišką beveik pusę penkių ryto... Parašiau Lizai parsvyravęs namo iš Soho naktinio klubo, kai visą naktį nerūpestingai ir be atodairos sakiau Taip.

Atsidariau išsiųstą laišką ir sulaikęs kvapą nusiteikiau blogiausiam. Tai, ką perskaičiau, buvo labai sumautai blogai...

Kam: Liza

Nuo: Denis

Tema: Soho ho ho ho

Lizaaaaaaaaaa!

Kaip australija ar australija gerai? atrodo, kad visai smagu buti australijoje. Ar jau sutikai australu, cha cha cha.

as labai smagiai leidžiu laika londone anglijoje ir ka tik smagiai praleidome laika su vegu, prisimeni vega jam viskas gerai, vakara baigėme tokioje vietelėje ji vadinasi džentelmenu užeiga jei kas paklaustu tavęs tai marokietis sake nesdinkites is čia, jus mulkiai.

klausyk, as vazioju i edinburga festivali truputi padirbėti tai gal ir tu norėtum, ten didelis, smagu ir daug žmonių, kodėl tau neatvažiavus, labai puiku butu galėtum kaip ir as vykti traukiniu, ar jus australijoje turite traukiniu

gerai gal pasimatysime edinburge labai gerai tik parašyk man

tu tikrai šauni ir graži ir labai tavęs pasiilgau

denys

O, Kristau. Nesistebiu, kad nesupratau Lizos laiško. Nė velnio nesupratau savo paties laiško.

Pirmiausia susigėdau. Susigėdau girtų, beprasmių klejonių. Paskui jau užplūdo ne tik jausmai, o dar ir supratimas...

Nes lėtai, lėtai ėmiau suvokti...

Jog pakviečiau Lizą atvykti į Edinburgą.

Ir Liza pasakė... Taip.

Taip, netgi būdama Australijoje.

Ir ne tik Taip.

Ji pasakė: „Gerai! Tikiu! Nupirk man bilietą!“

Tai jau vis dėlto pasiūlymas.

Gal pasakytas juokais, gal netgi kvailas, bet pasiūlymas...

Nagi, pasvarstykime — juk Liza nieku gyvu negalėjo pagalvoti, kad aš rimtai. Girto vyro laiškas, kuriame siūloma iš Australijos atvykti traukiniu — traukiniu! — ir tik todėl, kad Edinburgas „didelis, smagu ir daug žmonių“.

Ji tik šaiposi iš manęs. Tiesa, daro tai švelniai ir atsargiai. Bet vis tiek šaiposi.

Blaškiausi po visą butą.

Ką man dabar daryti?

Gerai. Gerai. Sakykime taip ir padarau. Nuperku jai bilietą. Liza niekada, niekada nesės į lėktuvą. Nesulauksiu nė per milijoną metų. Kodėl gi turėtų? Vos tepažįsta mane. Na, taip, kartą susipažinome arčiau, tačiau tai buvo taip seniai, o dabar mergina taip toli... Juk dabar net kitame žemyne. Gyvena savo gyvenimą. Be to, Hana ir Vegas jau galvoja, kad juos persekioju. Du žmonės yra — juk neketinu imti kolekcionuoti persekiojamuosius...

Ką daryti?

O ką, jei nupirkčiau jai bilietą, ir visiškai negalvodama, ką daro, Liza imtų ir atvyktų? Kas tada? Kam gadinti tokią gražią draugystę? Tiesa, kažkada kažkas galėjo atsitikti, bet ne dabar. Jei ji atvyktų, o mudu daugiau neberastume bendros kalbos, kas tuomet?

Tai kvaila. Tai taip kvaila. Tai, po velnių, taip kvaila.

Bet vis tiek — pasiūlymas.

Ne. Po perkūnėliais! Bilietas iš Australijos, dėl Dievo meilės! Ir mergina tikriausiai tikisi atgalinio bilieto! Neturiu tiek pinigų! Jokiu būdu. Juk bilietas kainuoja... kiek jis kainuoja?

Panaršiau internete.

545 svarai sterlingų. Pigiausias.

Negaliu sau leisti švaistytis tokiais pinigais merginoms, kurios net nėra mano merginos! Negalėčiau leisti sau išmesti tokią sumą net ir dėl merginos, kuri yra mano mergina!

Kažkur kažkada turėsiu apriboti tuos Taip įžadus. Tai jau verčia mane peržengti finansinius ir emocinius barjerus. Ir ne tik mano — kaip dėl viso šito jausis Liza? Juk kokią naštą suversiu jai ant pečių.

Taigi, viskas paprasta.

Negaliu šito padaryti.

Atsidusau.

Pasiduodu, pralaimėjau.

Ryte papasakosiu Janui. Pasakysiu, kad jis buvo teisus. Kad išsigandau. Kad yra dalykų, kuriems tiesiog negaliu pasakyti Taip, nesvarbu, kur tai benuvestų.

Atsegiau krepšį, kad į piniginę įsidėčiau kreditinės kortelės dydžio dvasininko pažymėjimą — turiu būti pasiruošęs net ir Škotijoje esant skubiam reikalui suteikti vaikui vardą — ir sunkia širdimi įsikišau piniginę į kišenę.

O tada...

...o tada vėl ją išsitraukiau.

Kai kas patraukė dėmesį.

Sidabru tviskanti ir spindinti kreditinė kortelė.

Naujo tipo kreditinė kortelė.

Nekalta, nepaliesta, nesutepta ir nė kartelio nenaudota kreditinė kortelė. Su tam tikra pinigų suma. Ir pusę metų nereikia mokėti jokių procentų.

Išsitraukęs kortelę įsispoksojau į ją.

13 SKYRIUS

kuriame Danielis sulaukia labai malonių naujienų

Per traukinio langą Edinburgas pamažu šliaužė manęs link. Susidėjau knygą, užrašus ir apsirengiau striukę.

Tą rytą gauta knyga vadinosi APKABINKITE TAIP: dvasinio susitaikymo galia. Gavau ją anonimiškai, paštu — spėju, kad pasistengė metęs man iššūkį — tarsi kviesdamas grįžti į sveiką protą ir baigti su Taip susijusias nesąmones. Kai atidariau siuntinio dėžutę, širdis vos nesustojo. Prie knygos buvo pridėtas raštelis, kuriame paprasčiausiai parašyta: Gal rasi naudingų patarimų. Vienu prisėdimu perskaičiau tiek knygos, kiek galima ištverti nepasimaišius protui. Galinis viršelis skelbė, kad ši knyga, tai „kelionė į pačią susitaikymo širdį ir gyvenimo atskleidimas per pritarimą“ ir dar, kad tai „galimybė apmąstyti ir apgalvoti gyvenimą pritariant realybei bei laikantis Taip požiūrio“. Pamaniau, kad tai yra požiūris, su kuriuo jau kuris laikas gyvenu, ir visai gražiai, pasakiau „ačiū, užtenka“ ir metęs skaityti susimąsčiau apie tai, kas galėjo man tą knygą atsiųsti.

Sudariau sąrašą, o traukinys tuo metu riedėjo per Berviką prie Tvido.

Įtariamieji:

Janas (gali būti, jog labai gudriai apsimetinėja)

Brajanas iš Starburst grupės

Vyrukas autobuse/Maitrėja/kūdikėlis Jėzus

Elijas Braunas, jei jis aiškiaregis ar panašiai

Žmonės, nusiteikę prieš mane:

Hanos naujasis draugas Sebas (?)

Vyrukas, kurį primušiau klube (panašiai)

Hana (sugadinau pasimatymą)

Vegas (gali galvoti, kad pažeidžiau šukuosenos autorines teises)

Janas... ir vėl (turės progą nubausti, jei man nepasiseks)

Gerai pagalvojus, kiekvienas iš įtrauktų į sąrašą visai galėjo būti kaltas.

Kai išlipęs iš traukinio nužingsniavau prie taksi, buvo skaisti ir gaivi rugpjūčio popietė. Važiuodamas pro Veiverlio stotį į Travelodge viešbutį, kuriame buvau užsisakęs kambarį kitoms dviem savaitėms, dairiausi pro automobilio langą.

Burbėjau sau po nosimi. Man iššūkį metė protingas ir klastingas priešas. Įbauginti bandė psichologinio poveikio priemonėmis. Metęs iššūkį buvo kerštingas, piktas ir aiškiai pasisakė prieš mano elgesį. Jis turėjo žinių, ir tas žinias panaudojo prieš mane. Metusiam iššūkį patiko Stounhendžas.

Šiaip ar taip, tai buvo labai mįslingas reikalas, tačiau ketinau jį išspręsti. Tai atrodė paprasčiausiai neteisinga. Vos keli mėnesiai, kaip daviau Taip įžadus, o jau įsigijau mirtiną priešą.

Galvoje virė ir daugiau minčių,

Ką — ką — darysiu su Liza?

Ką gi... juk nupirkau jai bilietą, žinoma. Turėjau taip padaryti. Bilietą iš Melburno į Edinburgą, per Londoną. Pati šito norėjo — ir gavo. Dabar jau spręsti pačiai. Pačiai Lizai. Už tolesnius veiksmus aš neatsakingas, nes... neatsakau už nieką. Paprasčiausiai persiunčiau Lizai elektroniniu paštu iš oro linijų atsiųstą patvirtinimą, kad bilietai užsakyti ir pridėjau dar žinutę: „Štai, prašau, jei nori...“ O paskui užrakinau butą ir patraukiau į traukinį. Visas kaitau iš gėdos — vis dėlto buvau britas. Dar viena penktojo lygmens Taip ataka baigta.

Taip, labai gerai suprantu, kad tai kvaila. Neskaičiuojant tos kelionės pasimatyti su daktare Mole van Brein, šis turbūt buvo pats kvailiausias mano kada nors padarytas veiksmas. Jei būčiau šitaip pasielgęs laisva valia, tai būtų atrodę visai romantiška. Tačiau pažinojau Lizą ir net neabejojau, kad esu pasmerktas. Tai buvo aišku nuo pat pradžių. Dar išleidau 545 svarus, kad tai įrodyčiau. Tačiau Taip yra Taip, ir kartodamas šį trumpą žodelį kažkuria prasme atsikračiau problemos. Ištaręs Taip bilietui, kartu nusimečiau atsakomybę nuo savo pečių. Man nebereikėjo apie tai galvoti. Dabar tai buvo Lizos problema. Mergina turėjo sėdėti ir galvoti, ką jai daryti... sėsti į lėktuvą, ar visiškai nekreipti dėmesio į mane arba visą likusį gyvenimą Australijoje šaipytis iš manęs su draugais. Paimti tą kreditinę kortelę nebuvo toks jau drąsus žingsnis, kaip būčiau norėjęs manyti. Jeigu ką, tai buvo tipiškas vyriškas poelgis — atsikratyti problemos, permesti atsakomybę ant merginos pečių. Taip neišmanėliai, nebrendylos vyrukai vieną dieną nutaria blogai elgtis su merginomis tikėdamiesi, kad tos mes juos anksčiau, ir jiems nereikės mesti merginų.

Dėl savo poelgio jaučiausi bailys ir susigėdęs, dar šiek tiek buvau ir... net nežinau, kaip pavadinti... gal grėsmingas. Dabar tai jau tikrai nebūčiau galėjęs vadintis šauniu — nupirkau bilietą į Britaniją merginai, kurią vos tepažinojau. Ji dabar pagalvos, kad esu arba koks neprotingas turtuolis, arba neįtikėtinai tingus persekiotojas. Toks, kuris, pametęs galvą dėl merginos, sakytų: „Žinai, klausyk, šiuo metu esu truputį užsiėmęs, gal pati galėtum pas mane atvykti?“

Situacija tikrai absurdiška.

Bet faktas lieka faktu — spręsti dabar teks Lizai.

Man reikia imti ir išmesti tą reikalą iš galvos.

Tai štai, esu Edinburge, juodu taksi važiuoju į viešbutį ir bent jau kol kas galiu apsimesti, kad nėra jokių problemų. Gal dabar, kai šalia nėra Jano, jokių galimybių kaktomuša susidurti su Hana ir Sebu, kai negresia išvysti tokią pačią Vego šukuoseną ar išgirsti, kaip Elijas ar Pitas įtikinėja, kad kokioje nors sumautoje Pilau pilyje apsireiškė Jėzus, ir — sukryžiuoju pirštus — kai ant kulnų nebelips metęs man iššūkį, gali būti, kad dabar galėsiu laikytis Taip įžadų visai kaip iš pradžių. Naujame mieste pradėsiu viską nuo pradžių.

— Deni! Bičiuli, sėskis!

Mudu su Tomu buvome Pleasance teatro kiemelyje. Viskas aplinkui šurmuliavo. Festivalis buvo tik prasidėjęs, o aplinkui mus ūžė teatro gerbėjai, žurnalistai, komedijų mėgėjai, aktoriai, menininkai ir — daugiausiai — lėbautojai. Debesims kiek prasisklaidžius, oras sušilo.

— Taigi, planas toks... reikia surasti naujosios kartos pramogautojus. Žinai, kokie jie? Tik nereikia tokių, apie kuriuos jau visur pliurpiama. Reikia tokių, su kuriais galima dirbti. Ugdyti. Dairykis kiek gali. Ieškome... keistuolių.

— Aha. Supratau, keistuolių.

— Žiūrėk į dalykus, kurių šiaip jau nepastebėtum. Tokius pasirodymus, kurių neieškos joks kitas transliuotojas. Reikia rasti slaptus talentus, o paskui pagalvosime, ką su jais daryti. Ar turi brošiūrą?

— Ne, dar ne...

— Imk mano... peržiūrėk, gal kas patrauks dėmesį... Einu dabar į pasirodymą, bet jeigu kas, turi mano telefono numerį...

— Taip.

— Gerai, pasimatysime vėliau...

Tiek tepasakęs Tomas nuėjo, o aš pasukau prie baro. Pasiėmęs bokalą alaus prisėdau pavartyti brošiūrą ir nuspręsti, ką turėčiau šiandien nuveikti. Užduotis aiški — peržiūrėti pasirodymus, o tai visai neblogai, jei pagalvosime, kokių kartais būna užduočių. Linksmai atsiverčiau brošiūrą pirmame pasitaikiusiame puslapyje ir ėmiausi skaityti reklamas.

Mirtis ir yra mirtis, bet gyvenimas — taip pat mirtis. Jūs jau mirę! Ar bent jau mirštate dėl daugelio priežasčių! Gyvenimas yra kova, o sielvartas — tai liūnas, kuriame visi mes klimpstame. Meilėje nerasite nieko kito — vien pamisimą ir žiaurumą. Kovojame iki beprotystės. Tai mirties mūšis.

Na, štai, tikrai keista, ir dar velnioniškai bauginanti reklama. Visai nepanašu, kad šitas pasirodymas bent kiek tiktų. Vis tik, dar neabejojau, kad rasiu ką nors tinkamo. Atsiverčiau kitą puslapį.

Esame šalia, ir vis dėlto ne kartu. Dvasinis bendrumas ir susivienijusieji — kartu jie tarsi vienas, bet Vienovė siekia atrasti ne tapatumą, tačiau dvejopumą... tarsi dvi skirtingos pusės būtų kartu, tačiau atrodytų kaip viena. Fizinės ir metaforinės paieškos.

Nusprendžiau, kad bus geriau, jei nusipirksiu keptų bulvyčių.

Bet man nespėjus nė atsistoti, kažkas ant stalelio prieš mane tėškė reklaminį bukletą.

— Ar ieškote spektaklio?

Mergina su dredais ir žėrinčiu nuo blizgučių veidu žiūrėjo į mane vilties kupinomis akimis.

— Taip, — atsakiau.

— Paauksuotame balione, pusę šešių vakaro. Trys žvaigždės pasirodyme Škotas.

— Oho, — susidomėjau. — Ar jis keistas?

— Tai spektaklis apie viltį, meilę, išdavystę, prievartą ir mirtį.

— Teisingai, — pastebėjau. — Visko po truputį.

— Na... daugiausiai išdavystės, prievartos ir mirties.

— Chmmm. Lyg ir ieškau kažko... lengvesnio.

— Labai lengvas, — patikino mergina. — Ir labai juokingas. — Tikrai?

— Taip... bet ir... ne.

Pasižiūrėjau į laikrodį. Penkta valanda. Laiko tiek, kad spėčiau pavalgyti — galėčiau užšokti į Viliojančią bulvytę Džefrio gatvėje, o paskui, po kelių minučių, patenkintas budriai stebėčiau, ką parodys tame, kaip užtikrino mergina, nuoširdžiai linksmame spektaklyje. Sulankstęs skrajutę įsikišau ją į kišenę, padėkojau merginai ir jau ketinau stotis, kai iš kitos pusės išgirdau:

— Sveiki. Ar neišsirenkate, kur nueiti?

O, Dieve.

Gerasis Dieve, ir vėl bukletų platintojai.

Man pavyko prasibrauti iš Pleasance teatro tik su šešiais naujais bukletais kišenėje, tačiau dabar, artindamasis prie Royal Mile, juos vėl pamačiau.

Bukletų platintojai. Visur. Tarsi alkanų vilkų gauja.

Jau buvau spėjęs pamiršti, kaip atrodo Edinburgas. Vieną mėnesį visas pasaulis suplaukia į šį miestą, į didžiausią šioje planetoje meno festivalį. Vyksta tūkstančiai — tikrąja ta žodžio prasme — pasirodymų, ir kiekvienas jų kartojamas mažiausiai 25 kartus. Kokią daugybę bilietų reikia parduoti. O visi tie bukletų platintojai bando parduoti bilietus.

Neviltis, kaip koks debesis, grėsmingai kaupėsi man virš galvos. Kiek tik akys aprėpia, mačiau vien tik bukletų platintojus... bukletų platintojus su bukletais. Bukletų platintojai apsirengę šunimis. Bukletų platintojai apsirengę balerinomis. Vienas netgi vaikštinėjo apsirengęs griaužiančiu obuolį milžinu. Ir visi jie artinosi. Košmaras, visai panašus į tuos labdaringos organizacijos žmones su seilinukais, tik be jokių ausiai mielų atsiprašymų, kad renkami komisiniai ir tai daroma „vaikų labui“.

— Ar ieškote įdomaus pasirodymo? Po aštuonių dešimt Assembly Rooms. Tai pasirodymas apie...

— Ieškote pasirodymo? Klounai ir rusiški šokiai! Be dvidešimt septynios prie...

— Ar norėtumėte išgirsti apie mano spektaklį? Tai labai stiprus vienos moters vaidinimas apie...

Susigūžęs kuo skubiau žingsniavau pro Mile, ištiesęs abi rankas čiupdavau kiekvieną man siūlomą bukletą ir kimšdavau juos sau į kišenes norėdamas tik vieno — prasmegti skradžiai žemę. Pradėjau suprasti, jeigu ketinu šio festivalio metu išlikti gyvas, turiu labai atidžiai galvoti, kur ir kada einu. Galiu būti pirmasis žmogus, žuvęs nuo galybės reklaminių bukletų svorio. Nusprendžiau prisėsti su dienoraščiu ir pasiplanuoti, kiek pasirodymų, kurių bukletus gavau, yra įmanoma pamatyti. Paskui turiu sudaryti kažkokį veiksmų planą, kaip nebegauti daugiau bukletų. Kaip paaiškinsiu BBC? Kodėl pasirinkau būtent tuos pasirodymus? Ar man mokama už tai?

Galų gale pasiekiau išsvajotąsias bulvytes. Pasiėmiau vieną porciją su sūriu. Paskui nuėjau pasižiūrėti spektaklio apie šviesiąją prievartos pusę.

Buvo vėlu. Sėdėjau susirinkimų centro bare, laukiau Tomo.

— Kaip dienelė? Ką jau spėjai pamatyti?

Giliai įkvėpęs išpoškinau:

— Nerimą keliantį šou apie išdavystę ir mirtį, stiprų vienos moters spektaklį apie savasties paieškas susvetimėjusiame pasaulyje, klouną ir vėlyvo vakaro neišmanėlio olando stebuklingą spektaklį. O tu?

Tomas pasikrapštė galvą:

— Roso Noblo pasirodymą.

Gana greitai sugalvojau, kaip profesionaliai leisiu laiką Edinburge, ir labai didžiavausi savimi. Spektaklyje Škotas pastebėjau, kad kasdien išrenkami penki rekomenduojami pamatyti pasirodymai. Taip ir nutariau — tai bus mano sistema. Žiūrėsiu viską, ką tik jie rekomenduotų, nes tai puikiai išdėliota laike ir galėsiu pasiteisinti, kodėl negaliu nueiti ten, kur siūlo jau turimi bukletai. Taip pat sumąsčiau naują būdą, leisiantį man ateityje išvengti vis labiau įsišėlstančio bukletų dalintojų terorizmo. Tiesa, ne visiškai tinka šitaip elgtis Taip žmogui, tačiau ne ką daugiau tinka 18 valandų per dieną mažuose tamsiuose kambarėliuose stebėti, kaip Amerikos studentai bando suderinti Šekspyrą ir indiškus šokius bhangra. Koks tas naujasis būdas? Argos prekybos centre nusipirkau pigias juodas ausines ir nuolat nešiojausi jas kišenėje. Vos tik pastebėjęs bukletų dalintoją, tuojau pat įsikišdavau ausines į ausis, kad mane matantys žmonės suprastų, jog esu pasinėręs į garsios, nepramušamos muzikos pasaulį, ir paliktų mane ramybėje. Negalėjo nepasisekti.

Tačiau nepasisekė.

— Ką šiandien matei? — paklausė Tomas kitą vakarą vėl ramstydamas susirinkimų kambario barą.

— Pjesę apie badą, devyniasdešimties minučių trukmės monologą apie pašalpų knygą, aiškiai pagiringų kanadiečių šokių trupės pasirodymą, vyrą, kuris paprasčiausiai sėdėjo ir sakė, kad galvoti turime patys, Oskfordo reviu ir kelių vyrukų iš Nevados atliktą Šekspyro bhangra versiją.

Buvau pavargęs. Taip ir atrodžiau.

— O ką tu matei?

Tomas parodė bilietą:

— Adamą Hilsą.

Oho.

— Kaip rytoj, Deni? Jau numatęs?

— Taip, — atsiliepiau kaip iš po žemių, — turiu bilietus. Septyni pasirodymai. Penki jų — rekomenduoti Škoto. Pirmasis pasirodymas dešimtą ryto.

— Septyni pasirodymai, — Tomui net kvapą užgniaužė. — Dievulėliau.

— O tu? — pasiteiravau.

— Nežinau, — atsakė šis. — Galvojau, gal pasiimti laisvą dieną.

Žinoma, buvo ir dar viena priežastis, kodėl taip aktyviai puoliau dalyvauti Edinburgo festivalyje. Ramiausiai sėdėjau aludės kamputyje ir stebėjau Bavarijos sportinio teatro pasirodymą (Times apie jį atsiliepė, kaip apie puikiausią), tiesiog negalėjau lįsti laukan, vaikštinėti, kad prisišaukčiau daugiau bėdų. Juo labiau, negalėjau sėdėti internetinėje kavinėje ir rizikuoti gauti dar vieną rūstų me tusioj o iššūkį perspėjimą ir... gerai jau... Lizos atsisakymą.

Būtent tai kėlė nerimą labiau, nei kokia kita priežastis. Su metusiuoju iššūkį tikriausiai būčiau susidorojęs. O skaudus smūgis sužinojus, kad esu atstumtas...

Kaip Liza sureagavo? Ką ji apie mane galvoja? Ar viską sugadinau? Jei Liza man atrašė, tai, be abejonės, labai nusivilčiau... Jei ji neatrašė... na, tada labai didelė tikimybė, kad nuliūsčiau...

Staiga suskambo telefonas.

— Deni? Tai Janas.

— Sveikas, Janai.

— Smagu Edinburge?

— Taip. Ačiū.

— Jau matei pasirodymus?

— Vieną kitą.

— Gerai. Klausyk, aš pagalvojau...

— Na, pasakok...

— Bandžiau suprasti. Ir manau, kad žinau, kas metė tau iššūkį.

Dar sekundę kitą patylėjęs, Janas pagaliau pasakė.

Ir viskas staiga stojo į savo vietas.

Atsisveikinau su Janu, čiupau dienoraštį ir susiradau tą lapą, kuriame rašiau, kai bandžiau šią paslaptį išnarplioti. Prirašiau dar vieną eilutę.

Džeisonas, vyrukas sutiktas vakarėlyje.

Džeisonas!

Džeisonas, vakarėlyje sutiktas vyrukas! Tas, kuris nesunkiai galėjo sužinoti mano adresą iš savo draugo Tomo! Tai tas, kuris ne tik žino viską apie mano Taip, bet ir niekina tokį požiūrį! Tas, kurio širdyje liepsnoja nenumaldomas pyktis, kuriam būtų vienas malonumas išsilieti ant manęs! Tas, kuris neigia gyvenimą, — visiška mano priešingybė! Leksas Liutheris prieš Supermeną! Ne žmogus prieš Taip žmogų!

Tai Džeisonas!

Tapo aišku, ko turėčiau griebtis. Niekada neatsakiau į pirmąjį Džeisono laišką, kviečiantį mane vykti į Stounhendžą. Bet laiško neištryniau. Galėjau parašyti Džeisonui. Galėjau jam atsakyti elektroniniu paštu!

Jaučiausi kupinas jėgų ir pasitikintis savimi. Metas duoti atkirtį, kol priešas vėl nenusmailino iečių. Susiradau interneto kavinę, visai šalia Princes gatvės, ir užsisakiau puodelį arbatos. Metas pasitikrinti paštą ir gal išsiųsti keletą laiškų. Pasvarstęs nutariau, kad jeigu Džeisonas man paruošė dar keletą nurodymų ir reikalavimų, dabar jau turiu jėgų susidoroti su jais. Greitai bus mano viršus. Nes ketinu nuplėšti jam kaukę. Daugiau jokių kepurių, jokių knygų ir jokių neplanuotų kelionių į Stounhendžą. Liks tiktai vienas labai susigėdęs vyras apgludusiu metusiojo iššūkį kostiumu.

Vis tik sėdau prie kompiuterio rizikuodamas patirti emocinį sukrėtimą. Atsidaręs pašto dėžutę atveriu ir kelius susitikti su Liza. Gal ji parašė man, kad esu bukagalvis ir kad nedrįsčiau jai daugiau niekada rašyti... na... net nežinau, kaip reikės ištverti.

Prisijungiau prie pašto dėžutės ir tuojau pat pastebėjau du dalykus: nieko naujo nuo metusiojo iššūkį, tačiau... yra laiškas nuo Lizos.

Skrandis apsivertė kūliais.

Negaliu atidaryti to laiško. Dar ne. Tik jau ne pirmą.

Taigi parašiau Džeisonui.

Kam: metesissuki@hotmail.com

Nuo: Denis

Tema: Žinau, kas tu esi

Sveikas, metęs man iššūkį

Gali nebesivarginti. Žaidimas baigtas. Žinau, kas tu esi, ir žinau, kodėl ant manęs pyksti. Man labai gaila, tačiau šitam reikia padėti tašką.

Ačiū už dėmesį

Denis

Norėdamas pasitikrinti, ar tikrai neklystu, parašiau ir dar vieną laišką Tomui — tam pačiam, kuris mane visai netyčia supažindino su keršytoju...

Tomai,

Tai Denis, tas kuris pirko iš tavęs mašiną.

Klausyk, man labai nemalonu, bet eisiu tiesiai prie reikalo ir norėčiau, kad skubiai atsakytum. Nežinau, ar šitas tavo pašto adresas vis dar veikia, nes tu dabar jau Naujojoje Zelandijoje, tačiau jei skaitai šį laišką, prašau, atrašyk.

Man labai reikia Džeisono telefono numerio. Žinai, to vyruko, kurį sutikau tavo išleistuvėse. Valstybės tarnautojo. Manau, kad tuomet jį suerzinau, ir dabar jis baudžia mane labai keistu ir beprotišku būdu. Ar tu jam davei mano duomenis? Prašau, atsakyk kuo greičiau.

Denis

O, tas Džeisonas...

Ar tikrai reikėjo šitaip elgtis?

Juk, tikrai, pats kaltas. Puoliau dalytis su Džeisonu patirtimi, galvodamas, kad tai bent truputį padės. Tik apsijuokiau prieš jį, atskleidęs, kokį gyvenimo būdą pasirinkau — jo akimis žiūrint — tai absoliutus nesubrendimo požymis. Dar blogiau, kaip nejautriai pasielgiau ėmęs ir leptelėjęs: „Dažniau sakyk Taip“. Juk jis negali, tiesa? Tai labai atsakingas pareigas turintis žmogus. Taip, Džeisonas nekenčia savo darbo, bet jau įrodė man, kad kartais reikia tiesiog imti ir iškęsti, su šypsena arba be jos. Kartais gali nutikti taip, kad gyvenime priimate sprendimą, ir paskui jau nieko nebepasuksi atgal. Būtent dėl šios priežasties visą gyvenimą gali tekti sakyti... Ne. Kartais paprasčiausiai taip susiklosto gyvenimas. Štai, ko mane išmokė Džeisonas.

Paspaudžiau pelės žymeklį, kad atsivertų gautų laiškų sąrašas. Taip, atėjo metas imtis reikalo su Liza. Ką ji parašė? Ką galėtų parašyti tokia mergina kaip Liza, susidūrusi su vaikiškai kvailu ir visas ribas peržengiančiu apsėstuoju?

Paspaudžiau Lizos vardą ir perskaitęs net krūptelėjau...

Ką?!

Tik tiek.

Tik tas vienas, vienintelis žodis.

Širdis sudrebėjo. Bet bent jau nesudužo.

Parašiau Lizai: „Žinau. Atsiprašau.“ Ir nuėjau ieškoti aludės.

Edinburgas naktį savo grožiu tiesiog šildo širdį.

Aukštyn šauna apšviesta pilis. Parlamento aikštė. Balmoral viešbutis — pats įspūdingiausias iš visų, kuriuose negyvenau, languose žybčioja šviesos, bylojančios apie miestan įžengusius turtus. Kanongeito miesto kalėjimas, Fetso koledžas, Ramzi Gerdenso nuomojami apartamentai...

Tačiau visa tai manęs nejaudino. Tiek terūpėjo, kad viskas galėjo būti statyta nors ir iš Lėgo kaladėlių.

Buvau piktas ir susigėdęs. Gailėjausi nusprendęs sutrumpinti kelią ir pasukęs per Flešmarket Klouzą. Tai vienintelis pasaulyje trumpesnis kelias, kuris gal ir veda artimesniu atstumu, tačiau sugaištate daugiau laiko ir įdedate daugiau pastangų, kad pasiektumėte kelionės tikslą. Uždusęs ir pasiekęs milijoninį ar kažkelintą sumautą statų laiptelį viršuje, pakėliau akis į moterį, laikančią skrajutę.

— Domitės pasirodymais?

Paėmiau bukletą, kaip ji prašė.

— Tai spektaklis apie išdavystę, prievartą ir mirtį.

Po velnių!

Neilgai trukus jau mėgavausi alaus bokalu Greyfriars Bobby aludėje, pavadintoje šuns garbei. Kaip sakoma škotų legendoje, šis mažas šunelis ištikimai gulėjo ant šeimininko kapo, kol pats iškeliavo Anapilin. Tokia melancholiška vieta, man rodės, labai tinkama skandinti liūdesiui. Pagerbiau šunelį. Tai reiškia, kad pakėliau bokalą jo garbei, neįsivaizduokite, kad uždegiau deglą.

Aplinkui grūdosi studentai, keli regbio žaidėjai, vienas kitas turistas ir dar aukštas įdegęs vyras, kuris vos pažvelgęs į mane ėmė artintis...

— Deni?

Net pašokau.

— Taip?

Kur aš tą vyrą mačiau?

— Denis Volisas?

— Taip. Sveiki.

— Aš Hjugas. Hjugas Lenonas.

Hjugas Lenonas! Hipnotizuotojas Hjugas Lenonas! Hipnotizuotojas Hjugas Lenonas!

Vienas iš puikiausių Edinburgo festivalio bruožų yra tas, kad turite galimybę pasimatyti su žmonėmis, kurių šiaip jau gyvenime nė nesutiktumėte. Jau šimtmetis nemačiau Hjugo Lenono, turbūt nuo tada, kai buvome susėdę prie alaus bokalo aptarti jo pasirodymą — rašiau atsiliepimą laikraštyje Skotsman... tai buvo lyg ir...

O, Dieve... tikiuosi, kad parašiau gerą atsiliepimą.

— Smagu tave vėl sutikti! — pasakė Hjugas.

Aišku, akivaizdu, kad atsiliepimas buvo geras.

— Kiek laiko prabėgo? — paklausiau.

— Tikriausiai... nuo kokių 1996-ųjų? Kaip keista tave čia susitikti!

Hjugas yra hipnotizuotojas, vienintelis pasaulyje turintis mokantį hipnotizuoti šunį. Šuns vardas Merfis. Jiedu kartu keliauja po pasaulį, kartu ir hipnotizuoja žmones. Tarsi kokia magiška Skubio ir Segio versija.

— Merfis liko vienas, — pasakė Hjugas, — tai aš ilgai negaišuosiu. Tik užsukau kolos ir į tualetą. Kaip laikaisi. Ką čia veiki?

— Dirbu. Peržiūrinėju pasirodymus BBC televizijai. Na, žinai...

— Ką nors gero jau matei?

Gal geriau pakeisiu temą.

— O ką tu čia veiki? Pasirodymai?

— Ne visai... Na, teisingiau, šį vakarą vienas pasirodymas bus... tik hipnozė ir panašiai... O, klausyk, gal norėtum eiti kartu? Tai lyg apšilimas... Matai, greitu laiku dalyvausiu festivalyje Lidse...

— Chmmm...

— Po to galėtume kartu išgerti...

— Taip. Būtų šaunu.

Išmaukiau bokalą iki dugno, ir mudu išėjome iš aludės. Labai gerai. Kompanija yra šaunu. Hjugo mašiną pastebėti buvo nesunku. Tai ta, ant kurios šono didžiulėmis raidėmis išrašyta HIPNOSUO. Net pagalvojau, kad galėčiau kažką panašaus pabandyti išrašyti ant savo Taipmobilio.

Hjugo pasirodymai vyko galiniame aludės kambarėlyje miesto pakraštyje. Pasiėmęs bokalą alaus prisėdau. Hjugas jau pradėjęs šeštą dešimtį, tačiau tryško energija ir asmeniniu žavesiu kaip trisdešimtmetis. Šis vyrukas atvyko į Britaniją iš Mauricijaus salos, kai jam buvo tik aštuoniolika. Jo švelnus akcentas ir tamsi oda labai pasitarnavo magiško sceninio įvaizdžio sukūrimui. Jei jau sąžiningai, tai šiuo metu jaučiausi mažiausiai nusiteikęs komiškam pasirodymui su hipnozės elementais. Tokia nuotaika man iš viso retai kada pasitaiko. Bet vos Hjugas pradėjo dirbti su žiūrovais, norėdamas juos išjudinti iš vietų, kviesti savanorius ir laidyti juokelius, įsijaučiau į veiksmą ir visai užmiršau kvaršinusius man galvą rūpesčius.

Dabar ant scenos jau stovėjo dvylika žmonių — senų, jaunų, vyrų, moterų — ir visi jie pakluso magiškiems Hjugo žodžiams. Daugiau nei valandą stebėjau, kaip pamažu visus tuos žmones hipnotizuotojas apjungia į vientisą spektaklį. Tai buvo tikrai juokinga. Ir gera. Ir net kažkaip bendruomeniška. Iš galvos išlėkė visos bėdos, kvatojau visa gerkle, kai Hjugo išrinkti savanoriai staiga imdavo vaizduoti Madoną arba pamanydavo, kad yra nematomi arba imdavo ginti gėrimą, kurį bandė atimti mažas ančiukas. Visai nuoširdžiai sakau: jei kada pasijusite nusiminę, pavargę ar šiaip prislėgtos nuotaikos, pabandykite surasti storą škotą, kuris mano, kad gali skraidyti. Nežinau, kodėl skelbimų skilties žurnalistai šito nerekomenduoja.

Tačiau tai, ką Hjugas padarė per paskutiniąsias pasirodymo minutes, išties apstulbino visus buvusius kambaryje.

— Dabar paprašysiu visiškos tylos, — staiga surimtėjęs paskelbė hipnotizuotojas. — Nes pakviesiu labai ypatingą svečią...

Žinau tą istoriją apie ypatingą svečią. Kartą, prieš daugelį metų, Hjugas sutiko seną ir išmintingą ūkininką, kuris neslėpdamas susižavėjimo papasakojo apie mažą labradoro šuniuką, visai nepanašų į jo gentainius. Ūkininkas pasakojo, kad šunelis laikosi vienas ir turi neįtikėtinų sugebėjimų. Susidomėjęs Hjugas nuėjo pasižiūrėti šunelio... šunelio, kuris vėliau tapo... Hipnošunimi.

Netikėtai užgrojo muzika. Pagrindinė melodija iš 2001-ųjų kosminės odisėjos. Minia nuščiuvo, o, kuriam laikui dingęs nuo scenos, Hjugas vėl ant jos užlipo kartu su Merfiu.

Dar po dešimties minučių minia džiūgaudama sveikino, kai dvylika škotų savanorių, pasižiūrėję į Merfio šokolado rudumo akių gelmę, ant scenos užmigo hipnozės miegu.

Po pasirodymo Hjugas su kavos puodeliu prisėdo šalia manęs.

— Puikus spektaklis, — pagyriau.

— Ačiū. Merfis jiems šįvakar patiko, tiesa?

Vos paminėtas, į salę įėjo šuo. Apsiuostinėjęs vėl išturseno. Kai nespoksojo žmonėms į akis, varydamas juos į užmarštį, atrodė visai nekaltas padaras.

— Žinai, kartą buvau jį pametęs, — pasakė Hjugas. — Kažkur nuklydo ir niekaip negalėjau rasti. Laikraščiai padėjo. Žmonės visoje Škotijoje buvo išsigandę. Antraštės klykte klykė: „Nesiartinkite prie to šuns!“ Žurnalistai visai nuoširdžiai galvojo, kad šunelis vaikštinėja spoksodamas žmonėms į akis ir įtikinėdamas juos esant viščiukais. Jau maniau, kad viskas, nebesurasiu, bet mums pradėjo skambinti iš Europos žiniasklaidos agentūrų, paskui Amerikos ir net Japonijos. Telefonai skambėjo nenutildami. Net Kinijoje pasklido ši didi žinia. „Hipnošuo vaikšto Škotijoje, laisvėje!“ Tapome svarbesni net už Loch Neso pabaisą.

Staiga mūsų pokalbį pertraukė. Pasirodymą stebėjusi moteris norėjo pasikalbėti su Hjugu.

— Pone Lenonai... Chmmm... Aš bijau vorų. Ar jūs galite padėti atsikratyti šios baimės?

— Taip, — atsakė šis, — hipnozės pagalba galite išgydyti beveik visus susirgimus, kurie susiję su sąmone. Tokios yra beveik visos problemos.

— Tikrai? Man reikėtų kreiptis į hipnotizuotoją?

— Jei problema jūsų galvoje, tai kokia ji bebūtų, hipnotizuotojas gali padėti. Štai, — ir vyras įteikė moteriai skrajutę su Hipnošuns pasirodymo reklama ir telefono numeriu.

— ...nė neabejoju, kad mudu su Hipnošunimi galėsime jums pagelbėti.

Moteris nusišypsojusi paėmė skrajutę ir patenkinta nuėjo.

— Priimsi ją savo namuose? — paklausiau.

— Taip, bet tik tada, kai nusipirksiu voro kostiumą. Tada šoksiu ant jos traukinių stotyje ir taip ją išgydysiu.

Nusijuokiau.

— Bet iš tiesų, — labai gera, kai gali padėti žmonėms.

Taip, mane tai sužavėjo.

— O, Dieve, pasižiūrėk, kiek valandų... Man jau reikia eiti, — sujudo Hjugas. — Laukia ilga kelionė. Bet štai... — išsitraukęs padavė man dar vieną Hipnošuns skrajutę, — ...jei kada būsi Velse, užsuk, gerai?

— Puiku, — apsidžiaugiau. — Ačiū, Hjugai.

Hjugas nusišypsojo. Atsisveikindami žiūrėjome vienas į kitą šiek tiek ilgiau nei derėtų ir net susijaudinau, ar jis nebando manęs užhipnotizuoti. Nusukau žvilgsnį į šunį, bet tas irgi spoksojo į mane.

— Gerai, tikiuosi greitai pasimatysime, — pasakiau ir išėjau. Gana skubiai.

Tą naktį miegojau kaip akmenėlis.

Pakeliui į viešbutį nusipirkau pakelį bulvių traškučių ir, viską apsvarstęs, nutariau, kad gyvenimas vis dėlto yra gražus. Užmigau prie įjungto televizoriaus ir būčiau turbūt miegojęs kelias dienas, jei nebūtų prižadinęs ketvirtą ryto nuskambėjęs keistas pypsėjimas.

Apsižvalgęs pamačiau kambaryje švytintį telefoną. Atėjo žinutė.

Nusižiovavęs išjungiau televizorių, apsičiupinėjau akinių ir paskui paėmiau telefoną, nes ekranas jau ėmė blankti.

Tai tikriausiai Vegas. Prisigėrė ir pasiklydo Londone. Rašo man žinutę, jei netyčia būčiau kur nors netoliese.

Prisimerkęs bandžiau perskaityti. Žinutė, bet nerodo nuo ko. Tik neatpažintas užsienio numeris.

0061?

Kas tai?

Perskaičiau žinutę.

O tada stryktelėjau lovoje kaip įgeltas.

PASKAMBINK MAN. ATVAŽIUOJU Į EDINBURGĄ.

Žinutė nuo Lizos.

Po keturių dienų stovėjau Edinburgo tarptautinio oro uosto laukiamajame. Širdy kirbėjo nerimas, o rankoje spaudžiau gėlę.

Ir štai, pasirodė ji — šypsosi tempdama paskui save lagaminą. Negaliu patikėti. Tai tikrai Liza.

— Sveikas, — pasakė ji.

— Sveika, — atsakiau.

Paskui apsikabinome. Paskui dar juokėmės ir žiūrėjome vienas į kitą. Dar vėliau Liza pasakė taip ilgai lauktus žodžius:

— Kas nutiko tavo šukuosenai?

14 SKYRIUS

kuriame Danielis ir Liza užlipa į kalną, aplanko Trintuku pieštų paveikslų galeriją ir pamato prastą vaidinimą

Laukiau, kol Liza prabus, rodės, visą amžinybę.

Vos tik supratau, kad mergina ketina priimti mano pasiūlymą, tuojau pat paskambinau. Klausinėjau, ar ji įsitikinusi? Ar ji tikrai gali? Liza nuramino, kad seniai tikėjosi dar kartą bent trumpai sugrįžti į Britaniją, ir štai pasitaikė puiki priežastis. Su darbu ji susitvarkė, pati sau šeimininkė. Taip, ji galėtų atvykti, ypatingai dabar, kai jau turi bilietą.

Jaučiausi įbaugintas ir nervinausi. Na, ar kas nors šitaip elgiasi? Kokia mergina gali šitaip spontaniškai keliauti? Kokia mergina viską metusi imtų ir lėktų galvodama: „Taip, Taip ir padarysiu, kodėl gi ne?

— Gavau tavo atviruką iš Amsterdamo, — pasakė Liza, kai važiavome taksi į viešbutį. — Tą, kuriame sakai, kad kartais tiesiog reikia imti ir Taip pasielgti. Pagalvojau, kad esi teisus.

Taigi ji visą parą, 24 valandas, keliavo iki Londono. Paskui dar daugiau nei valandą iki Edinburgo. Dabar miega priešais mane šiek tiek niūriame Travelodge viešbutuke miesto centre. Atvirukų galia.

Liza atvyko ryte, o dabar jau greitai devinta vakaro. Už lango oranžine fosforine šviesa tviskėjo Edinburgas. Pro langus skverbėsi rausva gatvės žibintų šviesa. Sumažinęs garsą per televiziją pasižiūrėjau vakarines naujienas. Galop ir aš užmigau.

— Negaliu patikėti, kad nupirkai man bilietą, — pasakė Liza tepdamasi ant skrudintos duonos sviestą.

Buvo kitas rytas. Užsisakę porą užkepėlių, sėdėjome už kampo esančioje City kavinėje. Jaučiausi neįtikėtinai laimingas.

— Negaliu patikėti, kad esi čia, — atsakiau jai.

Viskas buvo lygiai Taip, kaip prieš aštuonis mėnesius Londone. Niekas nepasikeitė. Viskas atrodė Taip... natūraliai. Bet labai smagiai.

— Ar tau neatrodo, kad tai vis tik... šiek tiek... keista?

— Kas? Kad atskridau lėktuvu, ar kad nupirkai man bilietą?

— Na... ir tas, ir tas.

— Taip. Tai labai, labai keista, — patvirtino mergina. — Bet ir gerai, tiesa? Gyvenimas turi būti keistas.

Pagalvojau apie tai. Teko sutikti.

— Atvežiau tau dovaną, — pasakė Liza.

— Kas tai?

Atidariusi krepšį ji ištraukė nuotrauką. Tai buvo Didžiulės Krevetės nuotrauka.

— Didžiulė Krevetė! Nuostabu! — sušukau.

— Žiūrėk.

Tikriausiai tie Dideli Dalykai yra vis tik didelių berniukų žaislai. Tikriausiai Melburne, Adelaidėje, Kanberoje — kur jie bebūtų, traukia vaikinus iš toliausiai, kol jie gėrisi, merginos tuo metu laukia automobiliuose ir stebisi kaip, po galais, švaistomas laikas.

— Tai... — prabilo Liza, — ką šiandien veiksime?

— Ką tik tu panorėsi, — atsakiau. — Visas festivalis tavo paslaugoms.

Mudu nuėjome į zoologijos sodą.

Dienos bėgo. Lėkė viena po kitos tikrai puikiai.

Veikėme viską, kas tik šaudavo į galvą. Pradėję eiti Princes gatve netyčia atsidūrėme vaiduoklių eitynėse... bevaikštinėjant Leito pakrante ir pajūriu, Liza privertė mane nupirkti menkę. Išsikraustėme iš Travelodge viešbučio į senąjį Balmoralį tik todėl, kad užėjo tokia nuotaika. Vilkėdami chalatais gurkšnojome viskį, o kitą vakarą vėl persikraustėme į Travelodge. Liza dar užsimanė paragauti škotiško patiekalo hagio ir svieste kepinto Marso batonėlio. Paskui, visa tai sukimšusi, šiek tiek sublogavo. Gerai pasilinksminome.

Žavėjausi, koks galingas Taip.

Kartą begeriant karštą šokoladą, Liza pačiupo atokiau gulėjusią brošiūrą. Pervertė. Paskaitinėjo. Paskui staiga užvertusi nutrenkė ant stalo.

— Žinai, ką reikėtų padaryti? — paklausė manęs.

— Ir ką gi?

— Turėtume dabar pat eiti laukan, o paskui — į patį pirmą pasitaikiusį pasirodymą. Koks jis bebūtų. Kaip baisiai beatrodytų.

Nusijuokiau. Ir Taip jau elgiausi būtent šitaip, tačiau dabar tai pasirodė dar ir linksma. Nes mudu pasidalytume, kartu sakytume Taip.

— Gerai, — pritariau.

Po kelių valandų jau buvau matęs spektaklį apie išdavystę, prievartą ir mirtį. Trečią, ir tikiuosi, paskutinį kartą gyvenime.

Pasiėmę dar vieną bukletą nužingsniavome Klerko gatve ir užsisakėme bilietus į spektaklį Boružėlė Bankoke, kuris turėjo vykti pievoje vėliau vakare.

Diena bėgo po dienos, ir mes jau buvome užlipę visus 16 000 laiptelių vedančių iki Škotijos paminklo ir išragavę alų visuose dviejuose milijonuose Edinburgo aludžių... vieną lietingą rytą nusipirkome turisto vadovą, ir Liza dūrė pirštu į muziejų skiltį. Praleidome visą valandą Kaugeito ankstyvųjų klavišinių instrumentų muziejuje. Vėliau užsukome į Oksfordo barą, kuriame besimėgaudami arbata pasijutome kaip detektyvų meistro Jano Rankino romano herojai. Ant pilies laiptelių valgėme bulvių traškučius, o Kookie Hille prisipirkome daiktų, kurių mums visiškai nereikėjo. Įlėkę į Trintuku pieštų paveikslų galeriją suvaidinome, jog esame sužavėti ir tuojau pat išlėkėme laukan. Nusipirkome bilietus į grupių HotHotHeat ir Franz Ferdinand koncertus. Jūros gėrybių restorane Drum & Monkey skaitėme laikraščius. Paskui išmokėme vienas kitą keistų, tarmiškų žodžių.

Praėjus kiek laiko, vieną rytą — buvo gal penkta valanda — nešdamiesi rankose pusiau nugertą butelį vyno mudu ištuštėjusiu miestu keliavome namo. Staiga man galvon toptelėjo nuostabiai puiki mintis, kad galiu ypatingai nudžiuginti Lizą. Nutariau, kad ant kyšančio užgesusio ugnikalnio, dar vadinamo Artūro sostu, viršukalnės turėtų būti sniego. Taip, buvau girtas, tas tiesa, tačiau užsispyrimo Taip pat užteko. Pasakiau Lizai, kad jos laukia staigmena, ir ji turi tuojau pat sekti paskui mane. Kvatodami lipome aukštyn daugiau nei valandą, bet neatrodė, kad užgaišome nors pusę tiek. Pagaliau stovėjome 800 pėdų aukštyje, pačioje viršukalnėje, ir žvalgėmės į Forto ir Faifo upes bei Taip nuostabiai ryto saulės spinduliuose atrodantį miestą, kad net nebežinojome ką besakyti. Žinoma, viršukalnėje nebuvo nė trupučio sniego. Juk, dėl Dievo meilės, rugpjūčio mėnuo, iš kur tas sniegas. Tačiau visai nesvarbu. Nes tai, ką išvydome, vis tiek mudu nustebino.

Supratau, kad per visus tuos metus, kada tik atvykdavau į Edinburgą, nesyk nebuvau užkopęs į Artūro sosto viršukalnę. Niekada nesilankiau paveikslų galerijose, niekada nesilankiau muziejuose. Niekada nesilankiau ten, kas veikė mieste kiaurus metus. Viskas tarsi laukė manęs, o aš Taip nė karto ir neužėjau. Nė karto nepasakiau Taip galimybėms, kurios, maniau, ir Taip niekada nepabėgs. Atrodė, tarsi padedamas Lizos būčiau atradęs naują Edinburgą. Bet ne vien tik tai — man šis susitikimas reiškė dar daugiau.

Atrodė, kad pasaulis tapo pilnas Taipų, ar kažkas panašaus. Norėčiau, kad suprastumėte vieną dalyką — manau labai svarbu suprasti — nesakiau Taip tik todėl, kad buvau davęs tokius įžadus. Visiškai ir absoliučiai apie tai pamiršau. Sakiau Taip ne todėl, kad būčiau norėjęs ką nors įrodyti sau pačiam, Janui ar dar kam nors. Sakiau Taip, nes pats to norėjau. Sakiau Taip be jokių pastangų. Sakiau Taip, nes įsimylėjus pasaulis atrodo pilnas galimybių. Nes įsimylėjus norisi aprėpti visą pasaulį.

Štai tokiais aplinkiniais keliais, gal ne visai vykusiai bandau pasakyti jums, kad... chmmm... buvau... na, žinote...

Įsimylėjęs ar panašiai.

— Įsimylėjęs? — šaukė Janas telefonu.

— Taip, — droviai murmėjau, — įsimylėjęs ar panašiai.

— Oho, — mąsliai nutęsė Janas. — Šaunu.

— Supranti, Taip turėjo įvykti. Ir niekaip negaliu nustoti sakęs Taip.

— O, gerai. Koks reikšmingas posūkis.

— Ir net negalvoju apie tai, kai esu su Liza. Sakau Taip, nes šito noriu. Viskas atrodo puiku, visko norisi, kol esu su ja. Tarsi būčiau koks Taip pamišėlis.

— Arba... taipmišėlis.

— Ne, skamba negražiai.

— Tikrai nelabai. Bet šiaip viskas gerai, tiesa?

— Taip, — atsakiau. — Gal Taip ir yra toks, kad juo reikia dalytis. Gal tame ir yra esmė. Gal gyvenime svarbiausia yra rasti su kuo pasidalyti galimybėmis, kartu jas išgyventi. Žinai, kai pagalvoji, tikrai Taip. Visa virtinė galimybių, kurias išgyvename kartu.

Janas, kiek pasvarstęs, drėbtelėjo neabejotino žinovo balsu:

— Onanistas.

Gali būti, kad Liza Taip negalvojo. Oi, Dieve gink, ne apie tai, kad esu onanistas, ne. Tikiuosi, ji manęs tokiu nelaikė. Turiu galvoje svarbesnius dalykus. Nežinau. Gal ji visada taip gyveno. Atvira visoms galimybėms. Spontaniška. Visada pasirengusi kur nors nuvykti, ką nors nuveikti. Galbūt ji visuomet buvo Taip mergina. Su manimi ar be manęs.

Po kelių dienų kartu su Liza atskridome atgal į Londoną. Nusivedžiau ją į tą pačią vietą, kur mudu atsisveikinome praeitą kartą. Apsikabinome.

O paskui, Taip pat netikėtai kaip atvykusi, Liza vėl išvažiavo, ir kažkodėl negalėjau atsikratyti minties, kad tai paskutinis kartas, kada ją matau.

Sakydamas Taip, gavau dar dešimt dienų su Liza. Dešimt dienų, kurių nė nesitikėjau gausiąs.

Tik šį kartą buvo sunkiau. Tada turėjau pasakyti sudie merginai, kuri man patiko, o dabar turėjau atsisveikinti su mylima mergina. Tada dar nesupratau, kad jau kitą dieną, kai Liza bus už tūkstančio mylių nuo manęs, aš atsibusiu, apsižvalgysiu ir pirmą kartą gyvenime suprasiu, koks išties esu vienišas.

15 SKYRIUS

kuriame Danielis sulaukia netikėtų naujienų

Kelias savaites mažai ką veikiau.

Atrodė, tarsi būčiau grįžęs į pradinį tašką.

Daugiau nieko nebevyko. Tas nuotykis su Liza visai išmušė mane iš vėžių. Sakoma, kad geriau mylėti ir būti pamestam, nei visai nemylėti. Gal ir tiesa. Bet tik ne Taip sumautai greitai pamestam.

Pradėjau daugiau laiko skirti BBC. Stačia galva mečiausi į darbus. Išsamiai ir detaliai aprašiau visus pasirodymus, kokius tik mačiau — naudojau daug žodžių „stiprus“ ir „sužadinantis“ bei patariau Tomui, kuriuos atlikėjus, mano manymu, vertėtų pasikviesti pokalbiui ir Taip toliau. Sakiau Taip visiems susirinkimams, į kuriuos tik buvau kviečiamas. Ne todėl, kad Taip reikėjo, o todėl, kad norėjau gerai padirbėti puikiai televizijos kompanijai. Ateidavau į darbą, nors mano kontrakte buvo numatyta, kad galiu ramiausiai sėdėti namuose. Darbas tapo svarbiausia gyvenimo dalimi. Nes, kol dirbau... buvau... lyg ir... saugus. Darbas neskaudino, tad puoliau dirbti.

Metęs man iššūkį, rodos, dingo nuo žemės paviršiaus. Mano parašytas laiškas Džeisonui, aiškiai padarė savo. Tomui rašytas laiškas atgal negrįžo — adresatas yra, tačiau atsakymo nesulaukiau. Mobilusis telefonas atjungtas, greičiausiai perkeliamas į Naujosios Zelandijos numerį. Visai nesvarbu: Taip žmogus nugalėjo. Tik kažkodėl vis atrodė, jog turėčiau jaustis laimingesnis nei buvau. Tiesą pasakius, netgi šiek tiek nusivyliau, kad buvo Taip lengva. Dabar nebeturėjau nei gyvenimo meilės, nei kerštingo priešo — gyvenimas tikrai labai jaudinantis dalykas, jei turite priešų.

Nuoširdus darbas BBC tikrai atsipirko su kaupu. Pora mėnesių sakant Taip, įspūdingas atsidavimas festivalio metu sukūrė man ypatingai atsidavusio darbui ir pozityvaus žmogaus įvaizdį. Tomas paklausė, ar nenorėčiau užeiti pas jį pasikalbėti apie naujas pareigas, atsiradusias televizijos centre. Sakė manąs, jog aš puikiai tinku tam darbui, tačiau pirmiausia norėtų pasikalbėti.

Pasakiau Taip.

Tą savaitgalį Janas beviltiškai bandė atrasti, ko aš norėčiau. Nesiskutęs, tik su trumpikėmis ir marškinėliais voliojausi ant sofos, o išsipuošęs, kvepiantis losjonu po skutimosi Janas priekaištingai stūksojo ant kėdės priešais.

— Tai... gal norėtum į barą? — paklausė.

Gūžtelėjau pečiais.

— Taip.

— O gal nori į kiną?

Linktelėjau.

— Taip.

— O gal eime pažaisti biliardą?

— Puiku, — sumurmėjau bejausmiu balsu.

— Vis Taip ir Taip, — nervinosi Janas. — Gerai... gal tu nori... nebežinau... po velnių, gal nori pabėgioti ristele?

— Taip, — gūžčiojau pečiais. — Nesvarbu.

Janas nebeišlaikė.

— Deni, po galais. Tau nereikia kaip prisuktam kartoti Taip. Čia juk aš.

— Aha.

— Tik noriu suprasti, ką tu norėtum veikti.

— Šaunu.

— Baras, kinas, biliardas ar bėgam ristele?

— Taip, — murmėjau savo maldelę, — visai gerai. Bet ką. Eime.

Nors atrodžiau išsiblaškęs, bet vis tiek stengiausi sakyti Taip. Nors manęs tas nebedžiugino. Visas smagumas kažkur išgaravo. Automatiškai su viskuo sutikdavau, bet nebemačiau tokios prasmės kaip kad anksčiau... tada tikėjausi, kad visuomet bus taip šaunu. Net nenorėjau prisiminti.

— Tikiuosi dabar ne metas pasakoti, kokią puikią bausmę tau sugalvojau, jei imtum ir pasiduotum, — paklausė Janas.

Dėbtelėjau į draugą. Tas, atrodo, išsigando.

— Žinai, dabar dar blogiau nei tada, kai visą laiką sakydavai Ne, — rėžė Janas. — Tada bent jau nereikėdavo su tavimi tąsytis.

Nuėjome žaisti biliardą.

Janas sustūmę beveik visus rutulius. Neturėjau jėgų varžytis su juo.

— Deni... tu kartais neketini vėl sulįsti į savo ankstesnįjį kiautą?

Nusitaikęs į rutulį pakėliau akis į draugą.

— Kaip suprasti?

— Na... juk nepasiduosi ir nepulsi vėl gyventi Taip, kaip prieš kelis mėnesius? Jei ketini šitaip padaryti, tai man reikės griebtis bausmės truputį anksčiau nei maniau...

— Oi, atstok su tomis šnekomis apie bausmes. Tu aiškiai dar jos nė nesugalvojęs.

Janas, atrodė, nuoširdžiai įsižeidė.

— Sugalvojau.

— Kokia tada bausmė?

— Gerai jau, nesugalvojau. Bet sugalvosiu. Ir tai bus labai gera bausmė.

Pagalvojau, ką čia atrėžus, o paskui atsirėmiau į stalą.

— Kai laimėjau 25000 svarų, o paskui tuojau pat jų netekau, mane tai nelabai sujaudino. Pameni?

Janas linktelėjo.

— Tai todėl, kad Taip man davė kai ką daugiau. Tai, kad netekau pinigų, dar nieko nereiškia. Iš Taip gavau daug geresnį prizą nei tie 25 000. Gavau Lizą. Taip pasielgė labai žiauriai, nes mudu turėjome vėl skirtis. Taip pasiūlė man merginą gyvenančią kitame pasaulio krašte ir dar privertė ją pamilti. Paskui ji išvažiavo. Todėl esu šlykščios nuotaikos, ir manau, kad sakyti Taip yra kvaila. Žaidžiu su tavimi biliardą šiame sumautame bare ir galvoju — gyvenimas yra šūdas, visiškas suknistas šūdas — labai norėčiau, kad būčiau galėjęs dažniau sakyti Ne, Dabar tenoriu — šaukti Ne, Janai. Nenoriu šitaip jaustis, nes man jau bloga nuo to Taip, Jau pavargau. O juk Taip turėtų padėti gyventi. Ir gyventi džiugiai.

Janas padėjo biliardo lazdą ir liūdnai palingavo galvą:

— Kiek Taip duoda, — pasakė draugas, — tiek pat ir atsiima.

Janas tikriausiai pasakė Hanai, kas nutiko.

Jau kitą dieną ji norėjo susitikti kavinėje šalia Old gatvės.

— Sveika, — pasakiau prisėsdamas šalia.

Vėlavau dvidešimt minučių, tačiau ji nepapriekaištavo nė puse žodelio. Buvo aiškiai jautriai nusiteikusi.

— Sveikas, — maloniu balsu pasisveikino. — Pagalvojau, kad galėtume susitikti. Jau senokai matėmės. Įdomu, kaip laikaisi.

— Puikiai.

— Tikrai? Neatrodo.

— Rimtai, man viskas gerai. Tik pastaruoju metu kiek išsiblaškęs.

— Kažkas negerai. Juk matau.

— Nieko tu nematai. Viskas gerai.

— Negerai. Skaitau tave, Deni, kaip atverstą knygą. Pažįstu geriau, nei kas nors kitas.

— Turiu labai daug ką apgalvoti, štai ir viskas.

— Klausyk, viskas taip juokingai tada, na su manimi ir Sebu, bet...

— Hana. Aš visai atvirai tau sakau — mano nuotaikos su tuo įvykiu visiškai nesusijusios. Tau nėra ko jaudintis — nesu dėl tavęs pametęs galvos. Nenoriu su tavimi jokio sumauto pasimatymo ir atsiprašau dėl tų gėlių ir mažo afrikiečio berniuko. Mano elgesys buvo tikrai keistas, pats suprantu, bet labai prašau, jei tu neprieštarauji, pamirškime viską. Aš jau seniai pamiršau. Rimtai. Tu su Sebu labai tinkate vienas kitam. Jūs puikūs. O mudu — na, tarkime liekame draugai. Geri draugai.

Tada suskambo Hanos telefonas. Ji tarsi ir norėjo atmesti skambutį, bet gestais parodžiau jai, kad atsilieptų — beveik apsidžiaugiau, kad mane nutraukė. Skambino jos telefono mobiliojo ryšio operatorius. Iš ten, kur sėdėjau, girdėjau, ką jis kalbėjo garsiu metaliniu balsu: norėjo sužinoti, ar Hana turi kelias minutes aptarti sąskaitas. Ji sakė, kad nelabai. Nusišypsojau. Turėtų būti smagu, kai gali šitaip pasakyti. Bet pamojau jai ranka, kad ramiai kalbėtųsi. Niekur neskubėjau, išskyrus susitikimą su Tomu BBC centre, bet ir tas turėjo būti tik už kelių valandų.

— Gerai, — telefonu atsiliepė Hana, o man be garso pasiuntė atsiprašymą ir toliau atsakinėjo į klausimus. — Pavardė Knudsen...

Paskui ji dar pasakė adresą, gimimo datą ir slaptažodį.

— Norvegija. N-O-R-V-E-G-I-J-A, — diktuodama paraidžiui Hana vartė akis. — Taip. Kaip šalies pavadinimas.

Na, o kas gi dar galėtų būti? Spalva?

— Skamba viliojančiai, — toliau kalbėjo mergina. — Gerai. Ačiū.

Padėjo ragelį.

— Pakeitė mano pokalbių planą į geresnį. Žinutės galiu siųsti nemokamai ir dar dvidešimt procentų nuolaida abonentiniam mokesčiui. Gerai, kad atsiliepiau...

Gerai, kad bent kam nors Taip išeina į naudą.

— Tai, klausyk... — pradėjo Hana.

— Man viskas bus gerai, — pertraukiau ją. — Tik dabar šiek tiek... keista.

— Dabar keista?

— Na, kurį laiką gyvenau be jokių įvykių. O paskui staiga priešingai. Dabar... vėl kaip anksčiau. Bet viskas gerai, man patinka. Aš tiktai truputį pavargau.

Suraukusi nosį mergina bandė suprasti, apie ką aš vapu.

— Niekada nemaniau, kad taip pasakysiu, bet... atrodo, tarsi būtų metas tau imti ir pakvailioti, — rėžė Hana, net susimąsčiau, ar tik ji neironizuoja. — Ar žinai, kad dabar jau gali? Gali daryti, ką tik nori.

Tu laisvas! Gali... žinai, tu gali net imti ir perskaičiuoti plaukus ant kojos. Labai seniai to nedarei. Gal užaugo naujų? Imtum ir nufotografuotum. Ar kažką panašaus.

Linktelėjau. Visai nebloga mintis.

— Man viskas bus gerai. Tikrai, Hana. O, beje, kaip Sebas?

— Gerai. Tik vis dar niekaip negali suprasti, kodėl tu tą vakarą nutarei su mumis papietauti.

— Jis pats pakvietė! Aš negalėjau atsakyti kitaip, turėjau sutikti.

— Ak, tikrai. Turėjai sutikti... Turbūt būtum pasakęs Taip, jei Sebas būtų paprašęs nušokti nuo uolos, tiesa?

Nusprendžiau verčiau patylėti.

— Bet susitikti su tavimi norėjau visai dėl kitos priežasties.

— Kokios?

— Na... norėčiau su kai kuo supažindinti.

— Ką?

— Su viena savo drauge.

O, ne, tik ne tai.

— Hana, man viskas gerai.

— Tu sakei, kad nuobodžiauji!

— Nesakiau, kad nuobodžiauju — tik tiek, kad niekas nevyksta.

— Klausyk, padaryk tai dėl manęs. Tik nueik su ja kur nors. Ką tu prarasi?

— Hana, buvusios merginos neturėtų organizuoti buvusiems vaikinams pasimatymų.

— Deni, buvę vaikinai neturėtų aukoti pinigų Afrikos vaikams buvusių merginų garbei. O vis tik jie taip elgiasi. Visą laiką. Tai tikrai labai įprasta.

Šiek tiek paraudau.

— Bet aš nenoriu.

Pats supratau, kad atrodau kaip kaprizingas vaikas.

— Oi, baik. Leisk sau gyventi. Visai neseniai atrodė, kad jau atsigavai. Atrodė, tikrai džiaugiesi gyvenimu ir savimi.

— Taip ir buvo.

— Nusivesk Kristen į kavinę. Paprasčiausiai išgerkite kavos. Manau, jūs puikiai sutarsite. Ir pasijusi geriau.

Gali būti, kad Hana buvo teisi. Turiu galvoje, akivaizdu, kad turėjau ištarti Taip, bet kaip ne kaip, tai galėjo išeiti visai į gera. Turint galvoje situaciją, kurioje buvau atsidūręs, sprendimas aiškus. Reikia nugalėti save, susiimti. Tik kaip? Kaip užsimiršti? Reikia gyventi toliau. Nesigręžioti atgal. Žvelgti pirmyn.

— Gerai. Nueisime su Kristen į kavinę. Aš jai paskambinsiu.

Hana net nušvito keistai patenkinta šypsena ir ant servetėlės užrašė telefono numerį.

— Na ir puiku, — pasakė. — Tikrai, labai puiku. Ir, klausyk... Sustabdyk mane, jei per daug smalsauju, bet... kalbėjausi su Janu ir... tik neįsižeisk, bet manau turėtum su kai kuo susitikti.

— Tikrai per toli nuėjai. Užtat ir bandai mane suvesti su savo drauge?

— Ne, ne tai norėjau pasakyti. Susitikti su kai kuo. Psichologu. Psichiatru. Konsultantu... Na, kuo nors.

Ak, šit kaip...

— Ką, po galais, papasakojai Hanai? — šaukiau Janui.

— Ką?

— Ar papasakojai jai, kad viskam sakau Taip?

— Žinoma, ne! Kodėl klausi?

— Todėl, kad ji patarė man pas kai ką nueiti! Psichiatrą ar panašiai!

— Žinai, man kaip tik atrodo, kad ji patarė tau apsilankyti pas psichiatrą tik todėl, kad nežino apie tavo Taip įžadus. Ji gal paprasčiausiai galvoja, kad tau truputį pasimaišė galvoje, ir tiek.

— Man nepasimaišė galvoje! — rėžiau gal kiek per garsiai.

— Nešūkauk, — patarė Janas. — Nes, kai klyki, kad tau nepasimaišė galvoje, kyla įtarimas, kad kaip tik tai ir įvyko. Be to, pagalvok, kaip visa tai atrodo... Mėnesių mėnesius lindi bute, neišlendi iš depresijos kiauto, o paskui staiga dieną naktį blaškaisi šen ir ten, nusiperki keistą mašiną ir šiaip skrajoji padebesiais, o paskui bum! Vėl puoli į neviltį. Juk tai primena šizofreniją! Arba prasidedančią vidutinio amžiaus krizę! Nesistebiu, kad patarė tau pas kai ką apsilankyti. Turi baigti liūdėti. Jau kažin kada grįžai iš Edinburgo... Bijau, kad niekais nueis visos mūsų pastangos.

— Mūsų pastangos?

— Klausyk... turi susiimti. Dieve, tik pagalvok, kiek gero tau padarė Taip. Prisimink visus gerus dalykus, kurie tau nutiko, jei tik tokių yra. Paskui apgalvok ir gali viską baigti.

— Baigti?

— Taip. Atleidžiu tave nuo bausmės. Gali baigti dabar pat, ir viskas. Jokių kaltinimų. Baigi ir pralinksmėji.

Apmąsčiau, ką pasakė Janas. Ir dar tai, ką jau esu pasiekęs. Gyvenau daug smagiau. Sutikau įdomių žmonių. Išbandžiau kai ką naujo ir, galų gale, Taip atnešė šiek tiek sėkmės. Bet šitaip buvo tik iš pradžių, kai pasekmės neatrodė svarbios. Dabar džiaugsmas išgaravo. Norėjau, kad gyvenimas vėl stotų į savo vėžes. Dėl Dievo meilės, dar tiktai spalio mėnuo! Jie laikysiuosi duotų įžadų ir darysiu viską, kaip parašiau Manifeste, tai dar liko labai daug laiko. Neįmanomai daug laiko. Nejau dar tik pusiaukelė? Norėjau apsiverkti. Arba susiradus ką nors — bet ką — imti ir iškloti visą istoriją nuo pradžios iki galo... nors žinojau, kad pasakojimo pabaiga man nepatiks. Tik jau ne tokia, kaip dabar. Hana sakė, jog norėtų, kad pasikalbėčiau su kuo nors. Galbūt ji teisi. Nebūtų pasakiusi, jei nemanytų, kad tai svarbu.

Tą naktį gulėjau lovoje ir galvojau, galvojau, galvojau. Ar turiu viską mesti būtent dabar? O gal ištempti iki galo ir pažiūrėti, kas bus? Kur pakreipti savo gyvenimo vairą?

Reikėjo kažkokio ženklo.

Kitą rytą suskambo telefonas. Atsiliepiau. Ragelio nepadėjo.

Tai ir buvo ženklas, kurio man reikėjo.

— Norėčiau butelį šampano. Pigiausio, kokį tik turite.

— Kiek pinigų galėtumėte skirti?

— Na... gal kokius penkis svarus.

— Šiuo metu turime Dom Perignon po 2,68 svaro, dviejų svarų nuolaida, jei tai jus tenkina.

Kiek pasvarsčiau.

— Taip!

— Ar kartu pirksite indą šampanui atvėsinti?

— Taip, — pasakiau. — Taip, viską, ką tik pasiūlysite!

— Ką švenčiame? — vos įžengęs pro duris pasiteiravo Janas. — Ir ko taip vypsai?

— Švenčiame. Yra stulbinančių naujienų, — paaiškinau uždarydamas jam už nugaros duris. — Švenčiame naują pradžią.

— Kokios tos naujienos?

— Mano paaukštinimas, — pasigyriau.

— Tavo paaukštinimas?!

— Mano paaukštinimas.

— Bet tavęs niekada nebūna darbe!

Nekreipdamas dėmesio į vaikišką Jano išsišokimą iš spintelės jo virtuvėje ištraukiau du puodelius.

— Tai bent! Dom Perignon... Tai jau tvokstelėjai tu čia...

— Ne visai. Norėjau pigesnio, bet pardavėjas pasiūlė šitą.

— O kamščiatraukis — kam?

— Išpardavimas. Akcija.

— Tai...

— Būtent. Vos tik ėmiau svarstyti, ar nepasitraukus iš žaidimo, Taip mane įtraukė atgal. Žinai kieno tai žodžiai? Al Pačino.

Pripyliau šampano, o Janas atidarė pakelį riešutų.

— Koks darbas?

— Na, nedidelis skyrius TV centre — tikrai mažytis — ieškosime naujų minčių, naujų talentų, šiaip kūryba ir naujovių paieška, na, panašūs dalykėliai.

— O kaip vadinasi pareigos?

— Plėtros skyriaus viršininkas.

Švytėjau. Spinduliavau kaip saulė.

— Plėtros skyriaus viršininkas!? — sušuko Janas. — Kas? Nejau tu? Viršininkas? Juk tai juokinga!

— Žinau. Bet labai geras jausmas būti viršininku, net jei neturi nė vieno pavaldinio. Na, panašiai lyg būčiau pavadintas Kanceliarijos skyriaus viršininku, nes turiu pieštuką.

Janas papurtė galvą.

— Kiek aš suprantu, tai tu ką tik gavai vadovaujančias pareigas BBC, vienoje geriausių televizijų pasaulyje, ir daugiausiai dėl to, kad labai dažnai sakei Taip.

Susidaužėme puodeliais.

— Taip, — pasakiau.

— Ketini ir toliau sakyti Taip?

— Taip!

Janas nesuprato tikrosios šio įvykio reikšmės.

Tai nenutiko be priežasties. Žinojau, kad taip bus. Viskas įvyko pačiu laiku — tuomet, kai abejojau šio reikalo verte ir jau svarsčiau apie pokyčius gyvenime. Bandymą elgtis protingai. Labiau nuspėjamai. Patogiau. Šis įvykis tik patvirtino, kad iki šiol elgiausi teisingai.

Optimistas sakytų, kad Taip man suteikė didžiulį šansą, ir turėčiau įsikibęs laikytis Taip. Prieš mėnesį ar du būčiau pasakęs lygiai tą patį. Taip, tai tiesa — pasakęs Taip pirmojo susitikimo BBC metu, pradėjau grandinę įvykių, kurie vienaip ar kitaip mane nuvedė prie to, kad galų gale nusipirkęs šampano butelį galėjau atšvęsti naują pradžią. Tačiau realistas įžvelgtų tikrąją įvykių prasmę.

Dabar suprantu labai aiškiai, kad negalima gyventi į viską žvelgiant pro rožinius akinius. Supratau, kokia paaukštinimo priežastis. Slapta priežastis. Tai įvyko todėl, kad atsisveikinčiau su kvailu ir nerūpestingu gyvenimu. Pasakyčiau sudie gyvenimui, kurio esmė tik linksmybės, išdaigos ir nuotykiai. Kažkada tenka suaugti ir judėti pirmyn. Hana visuomet man tai sakydavo. Dabar pats tą suvokiau. Tomo išleistuvėse sutiktas Džeisonas buvo teisus. Visi esame atsakingi. Gyvenimas negali būti vien tik linksmybės. Kartais reikia paaukoti savo laisvę tam, kad galėtume tobulėti, žengti pirmyn. Parašysiu Džeisonui dar kartą. Padėkosiu jam už pamoką. Kas būtų galėjęs pagalvoti. Metęs man iššūkį vis tik pagaliau laimėjo. Ne pasirodė stipresnis.

Ir ką noriu pasakyti žodžiais „Ne pasirodė stipresnis“? Turiu galvoje, kad Ne yra jėga. Ne tarsi teigia: „Čia aš vadovauju“. Prisiminkite, kiek kartų praėjusiais metais pasakėte Taip ir kiek kartų užuot tarę Taip būtumėte mieliau pasakę Ne? Gali būti, jog tiktai turėdami galimybę sakyti Ne, išliekame sveiko proto. Kai kurie žmonės sugeba nugyventi gyvenimą nuolat kartodami Taip — Taip dalykams, kurių visiškai nenori daryti, bet privalo, Taip dalykams, kurie leidžia kitiems žmonėms pasinaudoti jais, ir tik todėl, kad taip yra, taip visuomet buvo, taip įprasta. Kai kam tiesiog privalu išmokti sakyti Ne. Nes kiekvieną kartą sakydami Taip, jie sako Ne sau patiems.

Visi tie atvejai, kai sutikau kažką daryti visai nenorėdamas, visi tie atvejai, kurie prie gera neprivedė, kai nieko nepasiekiau... Jei būčiau taręs Ne? Tai reiškia, kad būčiau turėjęs galimybę pasakyti Taip kažkam, ko norėjau. Sakydami Ne galime atmesti tai, ko mums nereikia, ir pasiekti geresnį gyvenimą. Jei galiu tarti Ne sau pačiam, tai asmenybės daliai, kuri švaistė laiką dalykams, kurių daryti nederėjo, tai tariu Taip tai savo daliai, kuri nori žengti pirmyn.

Viską paaiškinau Janui, ir jis galų gale su manimi sutiko.

— Manau, esi teisus. Netgi galvoju, kad tai pirmas geras dalykas, kuris nutiko tau nuo tada, kai ėmei sakyti Taip. Na, sakau... tu laimėjai pinigus ir tuojau pat jų netekai, o visad sakydavau, kad tai yra blogiau, nei visai nelaimėti. Įsimylėjai ir netekai merginos. Nemanau, kad tai yra geriau, nei visai neįsimylėti. Galvojai, kad tapsi televizijos laidų vedėju, bet neišsipildė, o tai dar labiau nuliūdino... Geriau jau nebūtum svajojęs. Kreditinėse kortelėse, kurių geriau būtum neėmęs, laukia tūkstančiai svarų skolos. Tau nuolat skambinėja nepažįstamieji ir nieko nepasakę numeta ragelį. Nusipirkai mašiną, kurios visai nereikia, ir apsikirpai šukuosena, kuri paskutinį kartą buvo madinga 1985 metais. Vengrijoje. Tavo išradimai nieko verti. Tavo...

Staiga šiek tiek įsižeidžiau.

— Tiesą sakant, mano išradimai visai geri. Na, gal apie šaukštą ir nekalbėsime, tačiau Neįtikėtina automatinė persivyniojanti vaizdajuostės dėžutė yra puikus dalykas.

— Tavo sugalvotoje dėžutėje įdėtas magnetas. Pervyniodamas juostelę jis ištrintų įrašą. Tai elementaru — fizikos pagrindai. Be to, po penkerių metų vaizdajuostės bus atgyvena, ir niekas jų nenaudos.

O, Dieve. Viskas dar blogiau nei maniau. Tas išradimas buvo tarsi mano aukso kiaušinis, slaptas koziris. Teliko viską pamiršti ir priimti dar vieną pamoką. Tą vakarą iš Jano išėjau visai teigiamai žiūrėdamas į pesimizmą. Viskas nutinka ne šiaip sau. Ačiū Dievui, pamačiau ženklą. Gal tai yra didesnio plano dalis.

Staiga prisiminiau autobuse sutiktą vyruką, paskui iš atminties iškilo Maitrėja. Gal ir keistai atrodo, bet manau, kažkas čia vis tik yra. Gal tas vyras autobuse, pradėjęs šį reikalą, tikrai buvo Maitrėja. Gal mane tikrai stebi kokia nors aukštesnioji jėga. Gal ta jėga nori, kad suaugčiau. Įmanoma atrodė bet kas.

Svarbu tai, kad Taip prasidėjo kaip grįžimas į senąjį, nerūpestingą gyvenimą, o ilgainiui padėjo suprasti tokio gyvenimo klaidingumą. Užsitęsusi paauglystė baigėsi. Ir tikrai... buvo gerai? Tikrai.

Padarysiu šitaip. Su Taip — baigta. Kas padaryta, padaryta, reikia žengti pirmyn. Sausį pradedu naują darbą. Tada padėsiu tašką šiam gyvenimo etapui — ne tik Taip įžadų laikotarpiui, bet viskam, kas buvo iki šiolei. Atrodė, kad taip svarbu laimėti... Nenorėjau nė pagalvoti, kad pajudėjau į priekį tik todėl, kad pralaimėjau.

Turiu naują darbą ir tikrai žinau, kad tai paskutinė mano iškrėsta kvailystė. Prieš akis naujas etapas. Bus lengviau nei kada nors.

Nepraėjo nė savaitė, ir gavau dar vieną siuntinį.

16 SKYRIUS

kuriame Danielį gaudo velnias

Metęs man iššūkį vėl sugrįžo, ir tai tikrai mane įsiutino.

Juk, rodės, jau viską supratau! Viskas buvo susidėlioję į savo vietas!

Džeisonas tarsi užliūliavo mane, leido pasijusti saugiu, o paskui tėškė man į veidą dar vieną siuntinį. Tai mane tik įsiutino. Apsisprendimas tęsti Taip įžadus ir pasakyti sudie kvailai, nerūpestingai praeičiai buvo toks kilnus ir švarus, o šitoks mano priešininko elgesys suteršė jį. Sugadino. Padarė taip, kad atrodytų lyg būčiau apsisprendęs ne pats, o jo verčiamas. Šis reikalas turėjo būti asmeninis, mano asmenybės tobulinimas, o ne katės ir pelės žaidimas. Žaidimas, kuriame aš — pelė.

Bildėjau iš Oksfordo cirko metro stotelės prie Yorkshire Grey baro. Veidas atrodė kaip sustingusi pykčio kaukė. Labai reikėjo pasikalbėti su Janu.

— Big Issue, drauguži? — pasiūlė laikraštį šalia Boots vaistinės stovintis vyrukas.

Žingsniuodamas pro šalį atsisukau.

— Ne!

Taip, teisingai. Ne.

Kas tikrai mane siutino, tai tas dalykas, kad metęs man iššūkį vėl stojo į kovą ir, dar bjauriau, tai buvo tik mano kaltė. Aš parašiau laišką Džeisonui, aš išpliurpiau jam apie naują mąstymą ir pripažinau, kad visą laiką buvo teisus. Kad supratau, koks pavojingas Taip ir koks galingas Ne. O dabar... dabar jis atsiuntė man šitai...

Kai ėjau pro McDonald’s restoraną kažkoks vyras paprašė sušelpti. Neturėjau laiko, tačiau atsakymas buvo aiškus. Kuo skubiau piktai amtelėjau: „Ne!“ Vyras atrodė šiek tiek nustebęs, bet man nerūpėjo — norėjau kuo greičiau pasiekti barą.

Įsiveržęs pro duris vidun, pamačiau Janą jau įsitaisiusį kamputyje prie židinio. Stabtelėjau prie baro kiek apsiraminti.

— Ką galėčiau pasiūlyti? — paklausė mergina už baro.

Nenuleisdamas akių nuo Jano pasakiau:

— Ačiū, nieko nenoriu. Nenoriu gerti.

Janas išpūtė akis. Jis išgirdo mano atsakymą. Ir suprato, kad kažkas labai, labai negerai.

Prisėdau šalia draugo, tačiau Janas nepratarė nė žodžio, tik spoksojo į mane. Iš kišenės išsitraukiau laišką. Jame tebuvo viena spausdinta eilutė. Padėjęs ant stalo, stumtelėjau laišką Jano link.

Pasilenkęs arčiau Janas balsu perskaitė:

Pamačiau šitai ir pagalvojau apie tave.

Dar kartą pasižiūrėjęs į mane gūžtelėjo pečiais, o paskui papurtė galvą — taip, kaip žmonės purto, kai nesupranta, kas dedasi.

— Kas tau tai atsiuntė? — paklausė.

— Atspėk...

Bet Janas žinojo. Tikrai žinojo, kas man atsiuntė tą laišką.

— Ką tai reiškia? Ką jis pamatė?

Atsegęs striukę, parodžiau ryškiai mėlynus marškinėlius.

Ant jų puikavosi tik trys žodžiai.

SAKYK TIKTAI NE

Janas išsigandęs sužiuro į mane.

Atpažino šį šūkį iš anksčiau, devintajame dešimtmetyje, vykusių akcijų prieš narkotikus... tokie šūkiai paprastai būdavo parašyti po kokio nors apkvaitusio paauglio atvaizdu arba šalia vyro su mažyčiu šuneliu kruopščiai nupiešto anglimi portreto... tačiau Janas suprato, kokią reikšmę šis šūkis turės man...

— Ne!

Netaręs nė žodžio linktelėjau galvą.

— Atrodai nustebęs, — pasakiau.

— Maniau, kad tavo priešininkas žaidimą jau baigė!

— Ir aš.

— Tai kas čia dabar?

— Tai reiškia, kad dabar turiu sakyti vien tik Ne.

— Vietoje Taip?

— Na, tai ir yra problema. Gavęs pasiūlymą sakyti vien Ne, kaip turiu pasielgti: sutikti, nes vis dar sakau Taip, ar jau imti ir pasakyti Ne? Turiu pasipriešinti ir sakyti Ne? Gal jie kaip tik to ir telaukia?

— Gal tai reiškia, kad turi pasakyti Ne Taip įžadams?

— Taip. Ne. Nebežinau.

— Jei tu imsi nuolat tvirtinti Ne, kaip anksčiau sakydavai Taip, tai paprasčiausiai pralaimėsi, — neviltingai sušuko Janas. — Tai prieštarauja visam tavo parašytam Taip manifestui! Žinau kuo puikiausiai! Prilipdęs tą manifestą prie šaldytuvo! Negaliu nė arbatos puodelio pasidaryti neprisiminęs tavo įsipareigojimų!

— Jei pasakysiu Ne, atmesiu pasiūlymą ir nepradėsiu sakyti Ne, tai turėsiu sakyti Taip ir vis tiek išeiną taip, kad sakysiu Ne, nes priimsiu pasiūlymą sakyti Ne. Gal geriau pasakyti Ne tam pasiūlymui paprasčiausiai sakyti vien Ne?

— Tai jau bus Ne ir Ne.

— Taip, dvigubas Ne.

— Ne, ne Ne, nes negali sakyti Ne pasiūlymui sakyti tik Ne. Tu vis dar sakai Taip, nes, kol nepriėmei šio pasiūlymo, dar laikaisi senojo!

— Tai dabar turėsiu sakyti vien tik Ne ir laukti, kol metęs man iššūkį priešininkas atsiųs marškinėlius, ant kurių bus parašyta: „Gerai, dabar gali vėl sakyti Taip“? Juk šito niekada nebus!

Pasigailėjau neužsisakęs gėrimo. Ilgesingai žiūrėjau į Jano alų. Draugas sugavo mano žvilgsnį.

— Alaus?

Atsidusau.

— Ne.

Padiskutavę gal dvidešimt minučių, tarsi ir radome kažkokį sprendimą.

Tai buvo teisingas ir deramas tokios sudėtingos problemos sprendimas. Aišku, kad turiu elgtis kaip liepė metęs iššūkį priešas... ypatingai dabar, kai Janas šitaip įsitraukė į reikalą. Niekaip negalėjau atsikratyti minties, kad Janas slapta susitaręs su Džeisonu. Taip, Džeisonas davė man gerą pamoką ir kaip reikiant sujaukė gyvenimą. Bet kam nuo to geriau? Kieno bausmę turėjau galų gale priimti? Iš kur Džeisonas gaudavo informacijos apie mane? Iš kur jis sužinodavo, kaip man sekasi susidoroti su jo reikalavimais? Nusprendžiau prieš puldamas su nederamais kaltinimais palūkėti ir pažiūrėti, kas bus toliau.

Priėmiau tokį sprendimą: vieną dieną sakysiu vien tiktai Ne. Taip prasidėjo ir anksčiau duoti Taip įžadai — tik viena diena visiško pozityvumo. Tą patį padarysiu su negatyvumu. Praleisiu vieną dieną sakydamas Ne viskam — bet kam ir visiems. Parodysiu tam nematomam priešui, kaip teisingai elgtis.

Didžiai pasitikėdamas savimi išdrožiau iš Yorkshire Grey baro — jaučiausi pradėjęs visiškai naują nuotykį. Žinojau, kad neteks jaustis taip gerai, kaip sakant Taip, tačiau tokios žaidimo taisyklės. Tikrai, negaliu sakyti, kad džiaugsiuosi ir... tai turbūt erzins, bet...

— Atsiprašau, pone...

Mano mintis pertraukė vyras su žaliu seilinuku.

— Pagalvojau, gal turėsite kelias minutes pasikalbėti apie akciją „Padėkite senukams“?

Nusišypsojau.

— Ne.

Ei.

Man visai... patiko.

Sėdėjau namuose ir vos tvardžiau juoką.

Kodėl niekada anksčiau nepagalvodavau, kaip gera sakyti Ne? Kodėl galvojau, kad tai blogas dalykas? Kodėl nesupratau, kokia didi jėga slypi tame trumpame dviejų raidžių žodelyje? Pačiame galingiausiame pasaulio dviejų raidžių žodyje?

Grįžau namo ir beveik tuojau pat sėdau skaityti tą rytą gautų laiškų — gavęs siuntinį visai apie juos pamiršau. Viename laiške American Express siūlė man naują kreditinę kortelę. Tuojau pat atsakiau jiems Ne. Lygiai taip pat atsakiau ir į reklaminį kvietimą paskambinti ir sužinoti, kur vyks artimiausias svorio priežiūros draugijos susitikimas. Gavau pakvietimą ir į Polo Liuiso viengungių vakarėlį. Stūgavau iš džiaugsmo rašydamas, kad negalėsiu dalyvauti ir stebėti, kaip jis su armijos draugelių gauja niokoja pramoginius laivus ir beprotiškai triukšmingu elgesiu sukelia ant kojų visą miestą (paskui viską ištryniau ir parašiau mandagesnę versiją — nesu gi idiotas). Nepirkau penkių puikiausių nuotraukų albumų, kuriuos kiekvienas privalo turėti. Atmečiau Kitchens Direct firmos pasiūlymą nemokamai ir be jokių įsipareigojimų suteikti man virtuvės dizaino paslaugas. Tikrai linksmai sušukau: Ne!, kai kabelinės televizijos reklamos metu nuskambėjo klausimas: „Ar ne metas jums išmokti profesionaliai virti makaronus?“

Kažkas man atsitiko. Kažkas keisto. Tikrai džiaugiausi savimi.

Atėjo žinutė iš Hanos.

TURIU ATLIEKAMĄ BILIETĄ PAS DAMJENĄ RAISĄ ŠĮVAKAR, JEI NORĖTUM EITI.

Damjenas Raisas! Tiesiog dievinu šį dainininką! Džiūgaudamas atrašiau Hanai.

NE!

Po minutėlės gavau atsakymą.

BEGĖDIS

Begėdis. Taip. Bet man tai nerūpi, nes esu Ne Žmogus. O, kaip man šito reikėjo.

Atrodė, lyg būtų užvaldžiusios Tamsos jėgos.

Metęs man iššūkį priešas vėl pakėlė savo piktadarišką, baisūno galvą — tik šį kartą privertė mane pasukti visai kita kryptimi. Gėrio ir Blogio kova pradėjo mane siutinti. Na, jei tiksliau, tai gal ne Blogio. Veikiau jau Pykčio. Taip, būtent taip: mane įtraukė kova tarp Gėrio ir Pykčio. Ne staiga tapo gėriu. Ne buvo puikus. Dabar aiškiai tą jutau. Ar galiu leisti Ne nugalėti? Labai maga taip padaryti. O ką, jei paprasčiausiai pratęsiu tą vieną, Ne skirtą dieną? Juk taip pasielgiau su Taip... juk būtų teisinga. Ar šiąnakt, po vidurnakčio vėl grįšiu prie Taip, ar noriu priimti sveiką negatyvumo dozę ir pažiūrėti, kur ji mane nuves? Žinoma, tai pavojinga, ir sausio mėnesį, pradėjus naują darbą, tikrai nedaug teatneštų naudos... bet mintis atrodė tokia intriguojanti. Akivaizdu, jog nenorėjau, kad gyvenimas būtų toks pat kaip anksčiau... juk anksčiau visiškai nekontroliavau situacijos. Dabar, Ne pasaulis jau nebediktuos man sąlygų... aš padėties šeimininkas! Juk, galų gale dabar žinau, kaip teisingai tą žodį naudoti. Žinau, kaip su juo elgtis. Ir galiu kada tik panorėjęs viską mesti.

Gal Janas pagalvojo, jog per daug rimtai reaguoju į metusiojo iššūkį reikalavimus. Jis sakė, kad per daug išpūčiau šį reikalą, leisdamas pasinaudoti manimi, ir dar paverčiau tą žmogų kažkokiu piktuoju genijumi, o jis viso labo koks nors mano pažįstamas, erzinantis mane ir nė nenumanantis, kokios pasekmės.

Piktasis genijus... tikriausiai kas nors iš mano pažįstamų... Labai įdomiai apibūdinai, Janai. Kada nors buvai Liverpulyje? Tokios mintys sukosi galvoje.

Vis dar įtarinėjau, kad tai Džeisonas. Ne, ne įtarinėjau. Žinojau. Tai vyras, kurį laikiau priešu, tačiau dabar, po viso to, ką padarė mano labui, turbūt turėčiau laikyti sąjungininku. Įsiutinau Džeisoną neigdamas jo gyvenimo būdą, kuris buvo toks sveikas, o dabar jis leido man pačiam to paskanauti. Ir man patiko. Parašysiu jam dar vieną laišką... parašysiu trečią kartą. Parašysiu, nes noriu pasakyti, kad greitai jis man visai patiks. Greitai papildysiu Ne sakytojų gretas. Greitai išspausiu iš Ne naudos. Greitai pasižiūrėsiu, ko verta Tamsioji pusė.

Džiūgavau. Įsijungiau televizorių, kaip tik tada, kai Grahamas Nortonas pasakė: „Likite su manimi po pertraukėlės..? Sušukęs: „Ne, Grahamai Nortonai, neliksiu!“ išjungiau televizorių.

Tai nuostabu!

Tą vakarą taip ir pratupėjau namuose. Niekas neviliojo išeiti. Vos tik į galvą šaudavo kokia mintis, tuojau pat ji būdavo besąlygiškai atmetama — Ne. Puiku. O, kaip buvo puiku. Tiksliai taip, kaip prirašė gydytojas.

Kurį laiką spoksojau pro langą — stebėjau, kaip pro šalį dunda traukiniai, kaip iš jų skuba naktinio gyvenimo pasiilgę žmonės. Kai per radiją išgirdau Domino picerijos reklamą, Tonio Haukso balsu kviečiančią užsisakyti naują, beveik šeimyninę, dvigubą maisto porciją, išjungiau įkyrų aparatą ir pabandžiau pamiršti, koks esu alkanas.

Prisėdęs miegamajame pasiėmiau dienoraštį. Čiupęs rašiklį ėmiau rašyti — reikėjo papasakoti viską, kas nutiko nuo tada, kai pasakiau Taip pasiūlymui sakyti vien tik Ne.

Šį vakarą nenuėjau į Damjeno Raiso koncertą. O jis buvo puikus.

Nenusipirkau atsitiktinai pasiūlytų albumų, kurie būtų galėję nustebinti, nudžiuginti ar šiaip praturtinti mano gyvenimą, gal net pakeistų mano skonį visiškai nauja kryptimi. Na, bet gal tik į gera, nes pats žinau, kas man patinka, ir geriau jau laikysiuosi savo požiūrio.

Nepuoliau Vego, Hanos ir Jano kviesti pas save į svečius ir girtis, kaip profesionaliai moku virti makaronus. Paskui būtume kalbėjęsi, juokęsi ir valgę iki vėlumos. Tai irgi būtų buvę... na, Taip... Smagu.

Argi ne taip?

Prisėdęs žiūrėjau į laikrodį — rodė 11:37 vakaro... laukiau... laukiau vidurnakčio.

Rodės, tos kelios minutės truko visą amžinybę.

Peržvelgiau, ką parašiau dienoraštyje. Permąsčiau, ką visa tai reiškia, ir staiga suvokiau, kad... ką gi... nieko. Jokių pasiekimų. Jokio gyvenimo. Nieko. Pabandžiau džiaugtis. Pabandžiau prisiminti, kad Ne reiškia veiksmų laisvę, galimybę rinktis. Bet vis tiek ilgėjausi buvusių laikų. Tų paprasčiausiai gerų dienų. Dienų, kai laimėdavau, nutrynęs loterijos korteles, džiaugiausi dar vienu bokalu alaus ir laiku praleistu su draugais. Kada viskas ėmė krypti vis blogyn? Kai nusipirkau mašiną? Kai nuvykau į Liverpulį? Kodėl man šis reikalas tiek daug reiškia? Kodėl turėčiau viską tęsti? Kodėl negaliu mesti, juk naujas darbas ir naujas gyvenimas čia pat, teliko ištiesti ranką? Argi negalėčiau tik stabtelėti... ir palaukti?

Užsiplikiau puodelį arbatos ir prisėdęs ant lovos susimąsčiau.

Nė neabejojau, kad šis mano gyvenimo tarpsnis kada nors baigsis — dabar tą suvokiau geriau nei kada nors. Bet tik ne šitaip. Ne sėdint miegamajame vienam kaip pirštui ir bandant pasijusti patenkintu.

Ne — negerai. Jis netinka. Tai buvo velnio gundymas, mėginimas nuvilioti mane nuo tikrojo reikalo, nuo to, kas turi būti padaryta. Man turi pasisekti. Jei ne, galbūt niekada gyvenime nieko nepasieksiu. Nors vis dar delsiau pripažinti, atrodė, kad man reikės pagalbos. Ir ne tik tokios, kokios sulaukdavau iš Jano. Reikės profesionalios pagalbos.

Žinoma, toks buvo ir Hanos pasiūlymas. Ji užsiminė, kad turėčiau kreiptis į psichiatrą, konsultantą ar šiaip ką nors, kas galėtų man pagelbėti.

Gerai, bus ir pagalba. Turiu labai gerą idėją. Žinau, kaip viską palengvinti. Radau būdą, garantuojantį sėkmę. Su šio vyro pagalba turi pasisekti. Atgimsiu naujai. Entuziastingai. Kovosiu teisingo reikalo vardan, kovosiu iki galo. Ir vien tik Taip.

Atsivertęs dienoraštį susiradau reklaminę skrajutę, ant kurios tas žmogus užrašė telefono numerį. Ryte jam paskambinsiu ir užsisakysiu bilietą.

Ketinau nuvykti pas vyrą su šunimi.

17 SKYRIUS

kuriame Danielis susitinka su Neįtikėtinu Hjugu, mažyčiu kareivėliu ir stebuklingu šunimi, dėvinčiu skrybelę

Perspėjau hipnotizuotoją Hjugą Lenoną, kad pasiruoštų sunkiausiam profesiniam išbandymui. Hjugas turėjo sutikti mane centrinėje Kardifo traukinių stotyje tos pačios dienos popietę ir nedelsdamas pradėti dirbti, kad išspręstų sudėtingą, tiek širdį, tiek protą paveikusią problemą. Jis, savo ruožtu nutarė, kad toks prašymas gali reikšti tik viena.

— Atrodo, kad mums reikės pasiimti maisto.

Ir štai jis laiko rankose nedidelę dėžutę kiniško won-ton maisto ir laukia manęs, o aš žengiu iš traukinio.

— Užkandžiai vėliau, — entuziastingai sušuko Hjugas, — tiesiog būtini, kai sprendžiamos sudėtingos psichologinės problemos. Suteikia energijos. Pagalvojau, kad kiniečių maistas tam labai tinka. Mėgstu kiniškus grybus. Ypač won-ton su kiauliena. Nemanau, kad yra kas nors geresnio. Tikrai.

Linktelėjau visiškai sutikdamas su Hjugu. Pajutau, kad šiuo klausimu mes visiškai, absoliučiai sutinkame.

— Skrudinta duona su krevetėmis irgi neblogai.

Dar kartą linktelėjau, šį kartą netgi dar energingiau. Iš esmės, man taip reikėjo šio vyro pagalbos, kad buvau nusiteikęs priimti visus jo pasiūlymus dėl kiniško maisto, nesvarbu, kokie ginčytini ar abejotini jie bebūtų.

Hjugas padės žvelgti į viską paprasčiau. Galų gale jis jau įsitraukęs į šį reikalą, jau dalyvavo nuotykiuose. Tą vakarą Edinburge susitikome tik dėl Taip. Dabar Taip vėl nuvedė mane pas šį vyrą. Reikėjo, kad jis padėtų man susikaupti, sutelkti mintis. Išsiaiškinti.

Įsiropščiau į Hjugo Renault automobilį ir pajudėjome iš Kardifo prie mažo, buvusio kalnakasių miestelio Mauntin Ašo, kurį dabar vadina namais.

— Taigi... — vis tolyn bevažiuojant audrų nudraskytais slėniais pratarė Hjugas. — Kol kas žinau tik tiek, kad tau reikia mano pagalbos. Bet kuo galiu padėti?

— Na... labai sunku paaiškinti, — atsakiau. — Priėmiau sprendimą kai ką nuveikti. Ir manau, kad turėčiau savo nutarimo laikytis. Žinau, kad turiu. Tik tol, kol baigsis metai. Bet kažkaip neužtenka valios ir jėgų tai daryti.

— Aha, — numykė Hjugas. — Neužtenka valios.

Tą žodį „valios“ jis ištarė taip, kaip senas jūrų vilkas, žvelgdamas į jūrą dažnai ištaria „vėjas“. Taip, lyg būtų koks senas priešas ar kažkas panašaus.

— Valios... — vėl pakartojo ilgesingai. — Kokia bėda... gal rūkymas? Galiu padėti mesti rūkyti per penkias minutes.

— Ne, ne rūkymas.

— Gėrimas? Problemos dėl alkoholio?

— Ne, ne gėrimas.

— Na gerai... tai kas tada?

Pagalvojau, kaip geriau paaiškinti.

— Turiu dažniau sakyti Taip.

Hjugas linktelėjo.

— Visai teisingai.

— Gal pirmiau suloškime biliardo partiją? — pasiūlė Hjugas, kai pasiekėme Mauntin Aso miesteliuką. — Labai gerai prieš hipnozės seansą atsipalaiduoti. Visai netoli veikia vyrų klubas.

— Chmm... na, gerai, — sutikau, nors įtariau, kad tikroji sustojimo priežastis ta, jog Hjugui patinka žaisti biliardą.

Iš pagrindinės gatvės pasukome į mašinų stovėjimo aikštelę šalia vyrų klubo. Pastebėjau, kad šiandien gatvėse ir šiaip visur nelabai daug žmonių. Autobusų stotelėje rikiavosi pensininkų eilutė, dar mačiau liemene vilkintį vyrą su laistymo žarna besidarbuojantį sode, bet daugiau nieko, atrodė... tuštoka.

— Pasirodau šiame klube kiekvieną penktadienio vakarą, — paaiškino Hjugas. — Dažniausiai koncertuoja dainininkai, bet dabar rodau hipnozės seansus, dar šiek tiek magijos ir, atrodo, sekasi visai gerai.

Hjugas atidarė duris, ir mudu laiptais nusileidome žemyn prie baro. Pirmiausia išgirdau triukšmą, paskui nosį pakuteno alaus kvapas... ir tada supratau, kad beveik visi miesteliuko gyventojai susirinkę čionai sėdi priešais mane su alaus bokalais rankose. Pasižiūrėjau į laikrodį. Be penkiolikos minučių pirma valanda. Antradienis. Ir visi — visi — sėdėjo aludėje.

Tvyrojo džiugi atmosfera, tačiau jos priežastys — visai liūdnos. Mauntin Ašas kažkada buvo klestintis ir pelningas pramonės centras. Vyrai iš viso Velso važiavo į šį miestelį dirbti akmens anglių kasyklose — kasti juodojo aukso. Bet viskas baigėsi 1980-aisiais, kai užsidarė paskutinė kasykla. Šachtų užsidarymas Mauntin Aše reiškė tai, kad nebeliko darbo vietų. Bedarbystė gimdė nuobodulį, o ėmę nuobodžiauti žmonės — kokio amžiaus bebūtų — nukeliavo į aludę.

Vos spėjome žengti kokius tris žingsnius, nutiko kažkas keista. Kažkas tokio, kas vyksta tik kino filmuose, tačiau Mauntin Aše, rodos, taip būna kasdien.

Kažkas pastebėjo, kad vidun įžengė Hjugas, ir džiaugsmingai pasisveikino. Paskui dar kažkas ėmė džiugiai šūkauti. Ir dar... Paskui pratrūko ploti, švilpti ir laukiniu šauksmu sveikindami bandžiusį tyliai ir be triukšmo prasmukti hipnotizuotoją Hjugą Lenoną. Greitai ant kojų sukilo visi buvę bare žmonės. Minia skyrėsi prieš mus, o aš stebėjau, kaip didžiulis, augalotas vyras pliaukštelėjo Hjugui per petį, nedidukė moterėlė mojo ranka ir netgi neabejoju, kad gausybė bare sėdėjusių kūdikių taip pat būtų kilstelėję bokalus, jei tik būtų juos turėję. Buvau girdėjęs frazę „vietinės reikšmės didvyris“, tačiau niekada nebuvo tekę stebėti didvyrio sutikimo. Tai buvo pritrenkiantis vaizdelis.

Prasibrovėme iki biliardo kambario šventovės. Pasiteiravau Hjugo, ar tokia reakcija — normalus dalykas.

— Na... kaip čia pasakius. Manau, kad neįprasta miestelyje turėti savo hipnotizuotoją. Ne tiek daug žmonių iki šiol matė tokį dalyką iš arti, tai...

Gal trisdešimties metų vyrukas įsiveržė pro duris.

— Hjugai, ar paskraidysi man? — ėmė maldauti.

Storo stiklo akiniai krito į akis dar labiau nei Velso akcentas — tai jau šį tą sako. Rankoje vyrukas gniaužė mobilųjį telefoną — tokį mažytį, kad net dabar abejoju, ar jis iš viso buvo tikras.

— Chmmm... ne dabar, Tomi, nes...

— Oi, Hjugai, prašau, gal paskraidysi, na, labai prašau... Pasakiau draugams prie staliuko, kad tu moki skraidyti, o jie netiki. Gal galėtum ateiti paskraidyti?

Hjugas uždėjo vyrukui ant peties ranką ir pažvelgė jam į akis.

— Gal vėliau, — pasakė. — Dabar esu nusilpęs, neturiu energijos.

Rodos, vyrukui kažkas paaiškėjo — nutaisęs tokį veidą, tarsi supratęs, kas jam sakoma, atsitraukė atgal ir dar atsisveikindamas linktelėjo galvą.

— Niekada neminėjai, kad moki skraidyti! — sušukau, kai vyrukas uždarė duris.

— Tiesą pasakius, negaliu. Tai tik triukas, kurį atlieka Deividas Bleinas. Žinai — stovi ant vienos kojos tam tikru kampu, o atrodo, kad iš tiesų sklandai ore. Kartą parodžiau tam vargšui vyrukui, dabar nenoriu sudaužyti širdies atskleidęs tiesą.

Pagalvojau, kad tai labai miela.

Hjugas padėjo ant stalo 20 pensų ir pasirodė biliardo kamuoliai. Pradėjau juos dėlioti.

— Spėju, ši vieta yra tarsi miestelio centras? — paklausiau.

— Taip. Anksčiau čia viso labo pasirodydavo dainininkai ar karaokė mėgėjai, tad, manau, galimybė penktadienio vakarais stebėti, kaip užhipnotizuojami draugai, yra visai nebloga. Pradėjau pasirodymus norėdamas susipažinti su žmonėmis. Atsikraustęs gyventi, nieko nepažinojau, tačiau kartą įsikalbėjome su vyruku, atėjusiu taisyti televizoriaus. Pasakiau jam, kad moku skaityti mintis — tikriausiai norėdamas apsisaugoti, kad nenuplėštų per daug pinigų. Jis ir pasiūlė surengti minčių skaitymo pasirodymą miestelyje. Ėmėmės organizuoti. Pasirodymas vadinosi „Minčių skaitymo ir hipnozės vakaras“. Pažadėjome visus pinigus paaukoti labdarai ir pakabinome mieste nedidelį reklaminį plakatą. Vakare sugužėjo visi. Visas miestelis. Kitą rytą jau niekur nebegalėjau iškišti nosies, nes visi žinojo, kas esu. Dabar tai šiek tiek erzina. Vos pasirodau parduotuvėje, tuojau visi mojuoja rankoms. Bet šiaip smagu.

Man patiko Hjugo gyvenimas. Ir patiko vyrų klubas. Jaukus, šiltas — tikrai buvo galima justi, kad tai žmonių pamėgta vietelė Mauntin Ašo centre.

— Žinai, tai šiek tiek senamadiška, bet už tų durų yra vyrų kambarys, — pasakė Hjugas, rodydamas į duris man už nugaros.

— Tualetas?

— Ne. Ne, tai vyrų kambarys. Į jį įleidžiami tiktai vyrai.

— Oho. Ir kas ten vyksta?

— Na... — numykė Hjugas, — šiaip jau nieko tokio.

— Stebiuosi, kad vis dar turite tik vyrams skirtus kambarius. Ką apie tai mano moterys?

— O kas joms belieka? Susitaiko. Žino, kad nepakeis klubo tarybos mąstymo. Jie užsispyrę kaip asilai, tie tarybos nariai. Pernai metais, įsivaizduoji, vienas iš piktumo net atsistatydino.

— Kodėl?

— Ogi klubas įsigijo automatinį grotuvą.

— Vaje.

— Atrodo taip, tarsi mes būtume varu varomi į septintąjį dešimtmetį.

Pradėjo aiškėti, kodėl Hjugas pavadino klubą senamadišku.

— Gal galiu žvilgtelėti į tą vyrų kambarį? — paklausiau. — Labai smalsu, ką jie ten daro, tie vyrai.

Hjugas linktelėjo. Atidaręs duris įkišau galvą ir apsidairiau. Prie keturių skirtingų staliukų sėdėjo keturi seniokai ir oriai žvelgė į niekur. Vienas jų kostelėjo. Seniai neatrodė labai laimingi, tačiau tikriausiai, sykį sukilę prieš įkyruoles moteris, turėjo laikytis tos pačios pozicijos.

Tyliai uždariau duris ir atsisukau, tačiau tuomet atsidarė kitos durys. Ir vėl Tomis.

— Gal grįžo jėgos, Hjugai?

— Tomi, naudojuosi stebuklingomis jėgomis biliardo žaidimui, — paaiškino Hjugas, ir tas vyrukas pasižiūrėjęs į mane nusijuokė. Žinojo, kad neturiu nė menkiausio šanso atsilaikyti prieš stebuklinguosius Hjugo kamuolius. Na, jau niekada nemaniau, kad kada nors parašysiu tokį sakinį.

— Turite miestelyje ryškių asmenybių, — pastebėjau. Tai buvo tikra tiesa: mums beeinant per salę negalėjau nepastebėti, kad visi atrodo taip, tarsi būtų kokio ekscentriško filmo herojai.

— Oi, tokie jau tie miestelio gyventojai. Net neįtikėtina. Bet jie visai mieli. Tomis, pamišėlis Haroldas...

— Koks dar pamišėlis Haroldas? — paklausiau.

— Kiekvieną sekmadienį pamišėlis Haroldas eina į kavinę puodelio arbatos. Kai išgeria, atsistojęs ant gatvės kampo visą dieną mojuoja mašinoms. Šiokiadieniais jį gali pamatyti bibliotekoje — sėdi prie stalo ir balsu skaito Bibliją visiems, kas tik jo klausosi. Praeitą savaitę važiavau pro jo namus, tai ne tik pamojavo, bet dar ir nusiurbė gatvę dulkių siurbliu. Laimingas vaikinukas.

Pagalvojau, kad „laimingas“ čia vienintelis tinkamas žodis.

— Hjugai, — trečią kartą kyštelėjęs pro duris nerimo Tomis, — atėjo Arlinė.

Vidun įėjo Arlinė, Hjugo draugužė.

— Arline, susipažinkite — tai Denis.

— Sveika, — pasakiau ir paspaudžiau merginai ranką.

— Žaidžiate biliardą?

Arlinė irgi kalbėjo tuo pačiu dainingu Velso akcentu, visai kaip Tomis. Linktelėjęs pakviečiau:

— Gal ir tu nori pažaisti?

Nusijuokusi Arlinė pakratė galvą.

— Moterims neleidžiama žaisti biliardo.

Sukikenęs padaviau merginai lazdą.

— Ne, aš visai rimtai, — iškėlusi ranką patikino Arlinė, — moterims neleidžiama žaisti biliardo.

Pasižiūrėjau į Hjugą. Gūžtelėjęs pečiais linktelėjo galvą.

— Moterims neleidžiama žaisti biliardo? — pakartojau negalėdamas patikėti. — Bet... kodėl?

— Oficiali priežastis, kaip rašoma taisyklėse, yra tokia: „Moterims neleidžiama žaisti biliardo, nes jos gali suplėšyti biliardo stalo audeklą.

— Moterims neleidžiama žaisti biliardo, nes jos gali suplėšyti biliardo stalo audeklą? — gal visai be reikalo pakartojau dar sykį. — Juk tai... juokinga!

Arlinė nusikvatojo.

— Kam tokia taisyklė? — negalėjau nurimti. — Argi kada nors kokia moteris suplėšė biliardo stalo audeklą?

— Nemanau, — atsakė Arlinė. — Bet, žinai... juk galėtų Taip nutikti.

Apstulbau.

— Juk lygiai tą patį galėtų padaryti ir vyras!

Arlinė kiek pasvarstė.

— Žinai, Deni, tiesą sakant, vis tiek nelabai mėgstu biliardą.

— O jeigu puikiai žaistum ir tave pakviestų į kokį svarbų moterų biliardo turnyrą Tokijuje ar šiaip kur, tai neturėtum kur treniruotis, nes kažkam atrodo, jog gali suplėšyti biliardo stalo audeklą?

Mergina vėl susimąstė.

— Žinai, visai neblogai būtų apsilankyti Tokijuje.

Mudu su Hjugu baigėme žaidimą, išgėrėme užsakytus gėrimus ir jau buvome pasiruošę eiti. Vis dar labai norėjau papasakoti draugui apie tai, kaip jis galėtų padėti toje keblioje padėtyje, į kurią buvau papuolęs. Ar buvo koks nors būdas, kaip viską palengvinti? Gal galima atsikratyti nervingumo, apgailestavimo, baimės ir padaryti, kad Taip pasirinkimas atrodytų vienintelis protingas sprendimas? Tiek daug norėjau paklausti. Apsižvalgęs supratau, kad vis dar niekaip negaliu patikėti, į kokius senus laikus patekau šiame klube. Tikėtina, jog pasikeitimai ne už kalnų. Tetruks prabėgti vos keleri metai, ir gali būti, jog vyrų kambaryje sėdės jau nebe keturi, o tik trys seniokai. Dar po kiek laiko tik du. Paskui — tik vienas. Ir tada vieną gražią dieną galbūt — tiktai galbūt — įvyks taip, kad kas nors įjungs automatinį grotuvą ir atvers duris moterims. Tada visos šoks ant biliardo stalų, tyčia plėšys audeklą, o apsikaišiusios sukneles žalia gelumbe atrodys visiškai pamišusios dėl biliardo. Kažkada tai buvo vyrų miestas, tačiau, žlugus pramonei, gali nutikti taip, kad vieną dieną vyrai supras, jog stiprybės jiems suteikia tiktai tradicijų laikymasis... užtat tam teikiama tiek reikšmės. Ir šitų tradicijų laikosi ne tik senimas, bet ir jauni vyrai. Tie, kurie matė, kaip jų tėvai 1980-aisiais neteko darbo.

Mudu su Hjugu išėjome iš klubo pro galines duris. Prie mašinos palaukėme Arlinės. Jai teko sukarti nemenką kelią, kol apėjo aplinkui.

Ką gi... taisyklės yra taisyklės.

— Aš įdėsiu won-ton į lėkštes, — pasisiūlė Arlinė, — o jūs, berniukai, galite kalbėtis apie ką tiktai norite.

— Nagi, atėjo metas, Deni, — pareiškė Hjugas. — Tuojau mudu pasikalbėsime apie tave neraminančius reikalus...

— Oi, Hjugai, gal turėtume užtraukti užuolaidas, — suokalbiškai dirstelėjusi į hipnotizuotoją užsiminė Arlinė.

Kodėl jiems reikėtų užtraukti užuolaidas? Juk dar tiktai antra valanda dienos, ir oras visai mielas.

— Gera mintis, — pritarė Hjugas ir padarė, kaip sakė mergina.

Nusprendžiau neklausti, kodėl jie taip elgiasi. Gal Arlinė ketina pasistatyti slaptą biliardo stalą ir šitaip nori išvengti bausmės už taisyklių pažeidinėjimą.

Patraukiau į svetainę.

— Kai klube kalbėjaisi su Tomiu, — pasakiau, — ir sugriebęs jam už pečių pareiškei, kad esi nusilpęs, neturi jėgų... tai tu jį hipnotizavai?

— Ne, — paaiškino Hjugas. — Aš tik lėtai kalbėjau. Kartais taip geriau.

— Atrodė taip, tarsi naudotumeisi kokiu Džedajaus proto kontrolės metodu.

Hjugas nusijuokė.

— Buvau, mačiau.

Nesupratau, apie ką jis čia.

— Atsiprašau, kur buvai?

— Žvaigždžių karuose.

Mano akys išsipūtė — turėjo būti maždaug milžiniško aštuonkojo akių didumo.

— Tu buvai Žvaigždžių karuose? — negalėjau patikėti. — Ne, nebuvai. Ką, rimtai buvai? Negali būti — tu... Žvaigždžių karuose!

— Buvau. Kaip profesionalas.

— Tikrai filmavaisi Žvaigždžių karuose?

Šito jau per daug. Neįmanoma patikėti.

— Ir ką vaidinai? — paklausiau.

— Oi, žinai... vieną tų veikėjų baltais rūbais.

— Stormtruperį? — beveik surikau pusiau vaikišku falcetu. — Tai tu vaidinai tą sumautą kosminį karį stormtruperį?

Tai patys šauniausi veikėjai visame filme!

— Taip ir buvo. Aha, tikrai, buvau vienas pagrindinių herojų. Tik niekada taip ir nepažiūrėjau to filmo.

Tai išgirdus vos nesprogo smegenys.

— Tu vaidinai Žvaigždžių karuose ir niekada nežiūrėjai to filmo?

Tuo tai jau negalėjau patikėti. Nė kiek neabejoju, kad kiekvieną kartą sutikęs naują žmogų jam pirmiausia ir pasakyčiau, kad vaidinau Žvaigždžių karuose. Visur vaikštinėčiau apsirengęs savos gamybos baltu kostiumu! Pasigaminčiau vizitines korteles su užrašu: „Denis Volisas — stormtruperio vaidmens atlikėjas“!

— Ne, niekada nepasižiūrėjau.

Net prisėdau.

— Atsimenu tą kartą, kai filmavome, — pasakojo Hjugas, — sceną, kur herojai įkliuvę tokiame dideliame angare bandė pabėgti kosminiu laivu. Tai aš ir dar du stormtruperiai kėlėmės tuo tokiu liftu, o paskui nukreipėme ginklus į juos...

— Tiksliai, prisimenu tą sceną! — sušukau. — Hanas Solo ir kiti bando pabėgti Millennium Falcon laivu.

— Chmmm... gal, tikriausiai...

— Tada Obis Van Kenobis išsitraukia šviesos kardą!

— Aha, tikrai. Paskui jį lyg ir nužudo. Buvau šalia, kai tai atsitiko.

Kas dar galėtų pasigirti, kad buvo šalia, kai nužudė Obį Van Kenobį? Ypač turint galvoje tą faktą, kad jis buvo nužudytas prieš tūkstantį metų tolimiausioje galaktikoje.

— Aplinkui mus visur turėjo vykti sprogimai, bet blogai sujungė laidus, ir tie sprogimai įvyko per arti mūsų galvų. Vieną vaikiną sužeidė, o man beprotiškai skaudėjo ausis. Mus tris nuvežė į ligoninę. Su tais baltais stormtruperių kostiumais negalėjome rodytis žmonėms, nes dar niekas pasaulyje nebuvo matęs tokių dalykų. Tai mums nuvilko kostiumus ir vaikštinėjome po ligoninę tik su apatiniais ir didžiuliais baltai botais.

— Ne itin derama išvaizda, — pastebėjau vis dar negalėdamas atsistebėti.

— Tikrai nelabai... Ei, klausyk, man reikia atsivesti Merfį...

Tai taręs žmogus, kurį daugiau nei prieš dvidešimt metų pirmą kartą išvydau viename geriausių dideliems berniukams skirtų filmų, išėjo iš kambario atsivesti vienintelio pasaulyje hipnotizuojančio šuns.

Ar diena begali būti keistesnė?

Po minutėlės Hjugas sugrįžo vedinas Merfiu — hipnošunimi.

Didžiulis juodas labradoras įsitaisė ant grindų priešais mane ir ėmė uostinėti pėdas. Vis dar šypsojausi dėl atradimo, kurį padariau apie žvaigždžių karus, tačiau negalėjau nepastebėti, kad šuo, tupintis prieš mane, yra šiek tiek keistas.

— Chmmm... Hjugai, — kreipiausi į draugą. — Merfis, hipnošuo... ar visada jis su ta raudona kepuraite?

— Ai, ta? — išsiblaškęs atsiliepė šis. — Jis nuo seno su ta kepurėle.

Dar kartą pasižiūrėjau į Merfį, kuris vis dar tupėjo priešais stebeilydamasis į mane. Su kepurėle ant galvos. Atrodė kažkaip nenatūraliai.

— Tu jam ką tik uždėjai tą daiktą, tiesa?

— Taip, taip. Gerai jau, — pasidavė Hjugas. — Pamaniau, kad tau patiks.

Man patiko. Teko pripažinti, kad diena gali būti dar keistesnė.

— Labai įdomi problema, — maumodamas kinišką won-ton maistą pasakė Hjugas. — Dažniausiai žmonės prašo, kad padėčiau išmokti dažniau sakyti Ne. Supranti? Sakyti Ne žalingiems įpročiams. Ar tu įsitikinęs, kad nori aklai su viskuo sutikti?

Pamąsčiau apie tai. Net ir be jokios hipnozės žinojau, kad esu pasiėmęs bauginantį kiekį kreditinių kortelių, kurių nereikėjo imti, jau nekalbu apie naudojimąsi jomis, kad susikūriau kažin kokį kaukėtą priešą, siekiantį mane kankinti ir sugriauti man gyvenimą. Žinojau, kad apsikirpau kaip kaimo stuobrys, nusipirkau mašiną ir nelaimingai įsimylėjau.

— Taip, patvirtinau, — vos gūžtelėjęs pečiais. — Tik norėčiau žinoti, ar yra lengvesnis būdas tą daryti. Gal žinai? Kaip paprasčiau su tuo susidoroti? Man dar liko kelis mėnesius laikytis duoto įžado. Galvojau, kad kuo toliau, tuo bus lengviau. Bet... tam tikri... dalykai... nutiko ir tapo tik sunkiau.

— Kokie dalykai?

— Mergina. Vienas dalykas, tai mergina.

Hjugas linktelėjo ir pasakė „ak“.

— Ir... dar... priešas.

— Priešas?

— Priešas. Kažkas mane tyčia erzina ir verčia daryti tai, ko visai nenoriu, nes žino, kad pasakysiu Taip. Nežinau, kas tas priešas ar priešai. Bijau, kad jiems pasakęs Ne, viską sugadinsiu ir visos pastangos nueis niekais.

— Nori sakyti Taip, kad įdėtos pastangos nenueitų niekais?

Linktelėjau. Suskambo mano telefonas. Atsiliepiau. Nekalbėjo, padėjo ragelį. Man jau buvo bloga nuo tų mandagių nepokalbių. Kas gi nutiko, kad niekas nebenori paplepėti, kaip senais gerais laikais?

— Labai įdomu, — pasakė Hjugas, lenkdamasis į priekį, jis norėjo pasidaryti suktinę. — Įtariu, kad kažkuria prasme visa tai susiję su akistata su baimėmis. Žmonės kartais eina per gyvenimą bijodami ir nė nesusimąstydami, kad galėtų visiems laikams atsikratyti baimių per kelias minutes. Žmonės nuolat sako: Ne, argi ne taip? Jie bijo pasikeitimų, linkę gyventi rutinoje, nes taip įpratę. Tie, kurie drįsta surizikuoti, nebijo pokyčių, ir galų gale jiems labiausiai pasiseka.

— Manau, kad visas šis reikalas ir prasidėjo dėl baimės, — svarsčiau balsu. — Gyvenau gana negatyviai — gyvenimas tarsi ėjo pro šalį. Turbūt bijau to, ką galiu praleisti. Bijau to, ko kasdien netenku.

— Taigi, — laižydamas vyniojamą popierių pareiškė Hjugas, — tavo atveju tai būtų nežinomybės baimė. Negatyvus mąstymas. Žmonės, kurie tiek daug praleidžia nuolat ir net nesusimąstę sakydami Ne... net nesupranta, kaip apriboja savo gyvenimus... Paimkime, pavyzdžiui Arlinę. Kai mudu tik susipažinome, pasiūliau kiniško won-ton užkandžio, o ji atsakė: „Jokiu būdu“. Paskui pabandė ir jai labai patiko.

— Tiesa! — iš kažkurios namo kertės sušuko Arlinė. — Dabar labai mėgstu won-ton!

Nesugalvojau, ką galėčiau atsakyti į tokį pareiškimą, atsklidusį iš kito kambario. Paprastai užtektų šypsenos, bet kitame kambaryje mergina jos nepamatytų, tad tiesiog gana garsiai šūktelėjau:

— Aš irgi mėgstu won-ton!

Hjugas prisidegė suktinę ir pasakojo toliau.

— Tas pats ir dėl kelionių. Žmonės nusprendžia likti namuose. Sako: „Ką aš pamečiau toje Ispanijoje? Kas ta Ispanija? Turiu viską, ko man reikia čia, Pontepride.“ Ir praleidžia nuostabius patyrimus. Tiek ir težino — nuolat kartoti Ne.

Susimąsčiau apie tai, ką kalbėjo Hjugas.

— Tomas Džonsas anksčiau gyveno Pontyje, — vėl sušuko Arlinė. — Vaikščiodavo po aludes ir už bokalą sudainuodavo ką tik nori! Vieną vakarą mano senelė jį išvijo iš namų!

Nusišypsojau, o paskui vėl supratau, kad mano šypsenos Arlinė nemato. Teko pasakyti:

— Tomas Džonsas geras dainininkas.

Hjugas linktelėjo galvą.

— Žiauriai geras dainininkas, — pritarė.

Merfio raudonoji kepurėlė nukrito žemėn, tačiau jis nesivargino jos pakelti ir užsidėti. Tokie jau tie šunys. Tinginiai.

Hipnošuo tupėjo priešais mane, letenas sudėjęs man ant kelių ir spoksojo didelėmis rudomis akimis, padariusiomis jį visame pasaulyje žinomu scenos gyvūnu. Sėdėjau ant patogios kėdės, pasiruošęs panirti į pasąmonę. Stebėjome įvairiausius nufilmuotus Merfio ir Hjugo pasirodymus viso pasaulio televizijos laidose. Hjugas norėjo parodyti man, kas nutiktų, jei imtumėmės hipnotizuoti.

Jau buvome pasižiūrėję pasirodymą per Amerikos bulvarines laidas Hard Copy ir Inside Edition, o dabar Discovery kanalu stebėjome laidą Artimai X.

— Ir štai... Hipnošuo! — sušuko amerikietis laidos vedėjas, o tuo metu ekrane sulėtinti kadrai rodė filmavimo kameros pritraukiamą artyn, tarnaujantį labradorą. — Vos keletas žmonių atsilaikytų prieš paslaptingą šio šuns žvilgsnį!

Užgrojo grėsminga muzika. Paskui ekrane pasirodė Hjugas. Neryškiai apšviestas sėdėjo ant sofos su šunimi ant kelių.

— Turiu pripažinti, kad... tai neįprasta, — pasakė Hjugas.

— Tai jau tikrai neįprasta, — vėl subliuvo tas amerikietis. Kažkoks košmaras — nenorėčiau už jo sėdėti kino teatre. — Animal X laidos filmavimo grupė atvyko pas Hipnošunį į Lutonų, Anglijoje!

— Tiesą pasakius tai buvo Harou mieste, — pataisė Hjugas.

Pamaniau, kad Lutonas skamba daug paslaptingiau.

— Sakoma, kad yra ir kitų sūnų, turinčių paslaptingų galių! — tauškė amerikietis — Štai šis terjeras, — parodė nedidelio šunelio nuotrauką, — ...tapo žymus visoje Amerikoje, nes padėjo jaunam vyrukui atsigauti iš komos!

— Kaip jis tai padarė? Gal užšoko jam ant kiaušų? — pasidomėjau.

Mudu su Hjugu skaniai įsikvatojome. Ir nieko čia tokio, nes tas stebuklingas pagijimas buvo aiški apgaulė.

— Tačiau sakoma, kad Hipnošuo pasižymi pačiomis keisčiausiomis galiomis... Jis geba valdyti žmonių mintis! Gyvūnų žinovas daktaras Rodžeris Magfordas rado ir kitų gyvūnų, pasižyminčių tokiomis pačiomis savybėmis...

Ekrane pasirodė daktaras Rodžeris Magfordas.

— Mangustas gali užhipnotizuoti gyvatę! — entuziastingai pareiškė mokslininkas. — O tigras užhipnotizuoja beždžiones!

Mintyse prisakiau sau įsiminti šiuos faktus, kad kitą kartą, kai vakarėlyje bus žaidžiama „nustebink nežinomu faktu“, galėčiau jais pasinaudoti.

— Hipnošuo, kaip yra kalbama, užhipnotizavo žmogų, kad tas jam atiduotų savo pietus. O tie, kurie pasiduoda šio šuns galioms, krenta po jo kojomis kaip domino kauliukų rikiuotė. Ir vien tik nuo gilaus rudų šuns akių žvilgsnio...

Pažvelgiau į Merfį. Suabejojau, ar noriu kristi po jo kojomis kaip domino kauliukų rikiuotė. Pirmiausia esu vienas, tad, norėdamas taip kristi, turėčiau keltis ir vėl pulti ant žemės. Merfis vis stebeilijo į mane. Staiga šiek tiek sunerimau. Tikrai, matyt, būsiu sugavęs tą gilių kaip tvenkiniai rudų akių žvilgsnį. Kas man darosi?

Staiga man prie šono išdygo Hjugas.

— Jei vis dar nerimauji, paskaityk šituos...

Įteikė man iškarpų iš laikraščių ir žurnalų albumą. Šimtai straipsnių iš viso pasaulio.

Dėmesio — letenos! Skelbė Neto York Post laikraščio antraštė. Transas su vilkais! — Mail antraštė.

— Tai turėtų tave įtikinti. Mudu su Merfiu esame užhipnotizavę labai, labai daug žmonių. Esi saugiose rankose.

Ne dėl rankų jaudinausi. Dėl letenų.

O kas, po velnių čia?

— Palauk, — kreipiausi į Hjugą. — Apie ką šita antraštė?

Parodžiau pirštu. Hipnozės seanso metu sužydėjo krūtys!

— A, šita, — numojo Hjugas. — Vienai vokietukei padidinau krūtis.

Tiek ir tepaaiškino.

— Tai tu norėtum, kad padarytume tave atviresnį, — uždėjęs ranką ant peties pasitikslino hipnotizuotojas.

— Na... Taip. Maždaug taip... Ir dar tikiuosi, kad visiškai, absoliučiai negalėsiu sakyti Ne. Mažiausiai kelis mėnesius. Iki gruodžio 3 Tosios.

Hjugas atšlijo, žengė žingsnį atgal.

— Ak šitaip. Oho. Tai jau visai kas kita, nei atvirumas ir nusiteikimas sakyti Taip... tai... kaip čia pasakius... per tuos du mėnesius gali prisidaryti bėdos.

— Tai... gal galima uždėti kokius apribojimus? — paklausiau. — Gal gali apriboti mane, kad nesiimčiau žmogžudystės ar apiplėšimų?

— Tu ir Taip nepadarysi nieko, kas prieštarauja tavo moraliniams įsitikinimams. Hipnozė čia bejėgė. Tačiau nebeliks jokių stabdžių... paveiksiu tavo pasąmonę.

— Ar tai pavojinga?

— Na, pasąmonė yra nuostabus įrankis. Žmonės net nesuvokia, kad galima užduoti bet kokį klausimą, ir kai būsite atsipalaidavę, pasąmonė pateiks atsakymą. Tarsi garsiai uždavę klausimą eitumėte sau, o pasąmonė pati surastų atsakymą.

— Artu Taip darai?

— Visą laiką. Pavyzdžiui... praeitą savaitę. Bandžiau sugalvoti pavadinimą konkursui, kuriame būtų ieškomas kitas Hipnošuo. Supranti... peržiūra, kuri atrinktų dar vieną šunį, galintį hipnotizuoti kaip Merfis. Taip stipriai stengiausi sugalvoti tą pavadinimą, kad nieko gero neišėjo. Tada ir kreipiausi į pasąmonę.

— Ir?

— Na, kartais tai šiek tiek užtrunka.

— Aaaa.

— Ir dar — kai pateksiu į tavo pasąmonę, pašalinsiu abejones, nepasitikėjimą savimi, kuris tave kankina. Tai baimė sakyti Taip.

— Tai ne tik baimė, kuri versdavo mane sakyti Ne, nors... kartais tikrai tingėdavau pakrutinti užpakalį. Kas nors sakydavo: „Einam šį vakarą pasižiūrėti koncerto“, ir netgi būdamas laisvas sakydavau: „Oi, negaliu, esu užsiėmęs“. Tada grįžęs namo spoksodavau per televizorių kokį serialą.

— Tau reikia susigrąžinti vaikišką entuziazmą... labai gerai. Galime. Manyčiau kažkuria prasme turime surasti tokį mygtuką, kuris tave kaip kompiuterį perkrautų.

— Gal ir taip... o kaip tai padarysime? — paklausiau ir dar suplojau rankomis — bandžiau parodyti, koks susidomėjęs reikalu. Bet iš tiesų vis labiau nervinausi. Merfis pasidėjo galvą man ant kelių. Ar jis jau hipnotizuoja? Jei ir Hjugas padarys taip pat — patekau į rimtą bėdą.

— Paleisiu muziką — paprastai naudoju baroko muziką, nes jos ritmas 60 dūžių per minutę, kaip ir širdies. Dar tinka Ričardo Klaidermano muzika — tu šiek tiek atsipalaiduosi. Kai pasakysiu, žiūrėsi į Merfio akis — nuo to pradėsime. Labai norėčiau, kad atsikratytum visų išankstinių nusistatymų. Tavo Taip skambės vėl naujai ir nuostabiai.

Nusistebėjau, kokius, jo nuomone, išankstinius nusistatymus turiu — juk sutikau, kad būčiau užhipnotizuotas šio vyro ir šuns. Manau, Hjugas kažką pamatė mano akyse.

— Ką noriu pasakyti... tai kaip ir pavojaus baimė. Nutiesk medinę kartelę tarp dviejų pastatų — ir niekas per ją nepereis. Padėk tą pačią kartelę ant žemės — ir jokių problemų. Ketinu padėti tavo Taip ant žemės.

Supratau, ką Hjugas norėjo pasakyti. Jei visi pasirinkimai bus saugūs, ir kiekviena galimybė atrodys sėkminga, tai labai tikėtina, kad norėsiu jas priimti. Norėjau Hjugo dar kai ko paklausti apie tai, ką ketiname daryti, tačiau nespėjau — suglumino Merfio elgesys. Šuo ėmė mane uostinėti, o tai šiek tiek baugino. Be to, visai neturėjau jokio noro atsibudęs atrasti, kad man, kaip tai vokietaitei, subujojo puikiausios krūtys. Nors, kita vertus, manau, kad tuomet turėčiau šansą laimėti panašiausio į vokietį Britanijos gyventojo titulą. Beje, konkurso organizatoriai taip ir nepaskambino.

Merfis suinkštė, ir staiga suabejojau, ar iš viso man reikėjo veltis į šį reikalą. Taip, pastiprinimo reikėjo. Ir dar kartą Taip, hipnozė būtų puikiausi vaistai, išgydantys nuo visų išankstinių nuostatų, bet ar šitaip elgtis... teisinga? Ar tai ne sukčiavimas? Ar neatrodys, kad Taip sakau ne aš, o Hjugas taria už mane? Jei negalėsiu sakyti nieko, tik Taip, tai jau nebus pasirinkimas, tiesa?

Hjugas išjungė vaizdo grotuvą ir bandė rasti mygtuką, kuris išjungtų televizorių. Jau buvo suradęs tinkamą muziką ir užtemdęs šviesas.

Ką aš darau? Ketinu leisti, kad mane užhipnotizuotų kosminis karys ir jo kosminis šuo! Man reikia daugiau laiko... Beviltiškai klaidžiojau akimis po kambarį, ieškodamas kokio nors kabliuko.

— Hjugai, ar tu piešei tą paveikslą?

Parodžiau į kabantį ant sienos plakatą.

— Ne, — atsakė tas. — Čia Rembrantas.

Na kas dar? Ką dar galėčiau panaudoti? Ir staiga pastebėjau kai ką... kai ką per televiziją. Kai ką, kas mane labai sudomino. Keistai pažįstamą vaizdą. Kai Hjugas išjungė vaizdo grotuvą, vaizdas ekrane... atrodė... kaip...

— Hjugai... kas ten? — paklausiau.

— Kur ten? — nesuprato Hjugas.

— Vaizdas televizoriaus ekrane, — dūriau pirštu. — Tai vaizdas per tavo kambario langą, tiesa?

Man tai atrodė tikrai labai keista, paklausiau ne tik norėdamas užtempti laiką. Kodėl reikia užtraukti užuolaidas, o paskui tą patį, ką matytum per langą rodyti per televiziją? Pamaniau, kad taip elgtųsi tik koks ekstravagantiškas reperis iš MTV realybės šou. Gal Hjugas labiau įsisukęs į pramogų verslą, nei maniau.

— Ai, tu dėl šito, — prabilo Arlinė. — Ant palangės stovi filmavimo kamera.

— Tai čia... kaip ir... apsauga?

Dėkojau Dievui, kad pasirodė Arlinė. Laimėjau šiek tiek laiko.

— Ne, ne tikrai nieko panašaus. Čia labai saugu.

— Tai kam tada?

— Kaimynystėje gyvena berniukas, — prakalbo Hjugas, atidžiai apžiūrinėdamas kompaktinės plokštelės viršelį. — Jo vardas Dinas. Labai mielas vaikas, bet nori ateiti. Visą laiką. Tikrąja to žodžio prasme. Jis visada pajunta, kada mes namuose, todėl užsitraukiame užuolaidas ir pastatome kamerą — sužinome, ar jis jau stovi prie durų. Kitaip tektų rodyti triukus visą dieną ir taip kasdien. Paprastai išgirstame beldimą, tad įsijungiame televizorių. Tada jo veidas matomas per visą ekraną. Prisispaudžia visai arti, tad galime matyti, kad tai tikrai jis.

— Jis žino, kad yra kamera? — paklausiau. Atitraukti dėmesį pavyko puikiai.

— Taip, — atsiduso Arlinė. — Jo tas nesustabdo. Berniukui labai patinka magija, o Hjugas negali imti ir išvaryti jo.

— Esu per daug mandagus. Todėl ir įsitaisiau kamerą.

Puikumėlis. Įtaisė ant palangės filmavimo kamerą, kad galėtų išvengti kaimynystėje gyvenančio mažo berniuko. Taip elgiasi tik todėl, kad yra per daug mandagūs pasakyti jam Ne. Taip juos įkalino jų pačių namuose.

— Nejaugi negalite jam paprasčiausiai pasakyti, kad ateitų kitą kartą? — pasiūliau, karštligiškai bandydamas sugalvoti dar ką nors, kas padėtų pratempti laiką.

— Išmonės jam netrūksta, — pasakė Hjugas, — vos tik atveri duris, užkiša koją į tarpdurį, kad jau niekaip nebegalėtum uždaryti. Kartais, jei pamirštame užtraukti užuolaidas, tylutėliai slepiamės už sofos, o berniukas stovi prisispaudęs veidu prie lango kokias dešimt minučių ir laukia, kol sukrutėsime.

— Praeitą savaitę, — pasakojo Arlinė, — vaikis pasibeldė į duris, o, kai įjungėme filmavimo kamerą, jis, iškėlęs, kad galėtume perskaityti, laikė pažymių knygelę. Na, ar galima nekreipti į jį dėmesio, ką manai?

Šituo mane ir sužavėjo Hjugas su Arline. Man labai patiko tai, kad jie leidosi, galima sakyti, terorizuojami mažo berniuko, kuris paprasčiausiai stipriai norėjo su jais draugauti. Labai patiko dar ir tai, kad Hjugas neišveja berniūkščio, neina skųstis jo tėvams ar šiurkščiai atstūmęs neįžeidžia vaiko visiems laikams. Dar labai patiko tai, kad kalbėdami apie berniuką Hjugas su Arline plačiai šypsojosi, o balse skambėjo nesumeluota meilė ir entuziazmas. Jie mylėjo šį kaimynystėje gyvenantį berniuką. Paprasčiausiai nenorėjo, kad jis landžiotų.

— Pasižiūrėk, — prisiminė Hjugas, — ką vieną dieną iš jo gavau.

Atsidaręs stalčių ištraukė iš jo A4 formato lapą.

— Tai Geriausio draugo apdovanojimas. Tik paklausyk: „Gerą draugą taip sunku surasti, tie, kam pasiseka, suranda vieną — du, geri draugai — tai retenybė, o pats geriausias mano draugas esi tu!“

— Bet koks iš tavęs draugas, — pasipiktinau. — Juk tu dažniausiai lindi už sofos!

Staiga į duris pasibeldė. Gana garsiai.

— Šššš, — pridėjusi pirštą prie lūpų nutildė mus Arlinė.

Pasibeldė dar kartą.

Dunkst.

Dunksty dunkst.

Hjugas sėdėjo nė nekrustelėdamas. Arlinė sėdėjo nė nekrustelėdama. Ir aš sėdėjau nė nekrustelėdamas. Visi trys spoksojome į televizorių. Staiga ekrane pasirodė berniukas. Nedidelis, gal vienuolikos ar dvylikos metų berniukas trumpais šviesiais plaukais ir didžiulėmis mėlynomis akimis. Žiūrėjo tiesiai į kamerą. Žengė dar arčiau jos ir žiūrėjo, žiūrėjo, paskui vis dar nenuleisdamas akių nuo kameros dar kartą pasibeldė į langą.

Nė vienas nieko nesakėme. Tai buvo vienas baisiausių momentų mano gyvenime.

Paskui mažasis berniukas papurtė galvą, sukryžiavo ant krūtinės rankas ir nužingsniavo šalin.

— Ir vis tiek jis mielas, — pareiškė Hjugas. — Tik kartais, kai pavyksta įeiti vidun, nusirengia megztinį ar vieną batą ir paslepia kur nors kambaryje, kad galėtų sugrįžti pasiimti. Ir dar palikinėja mažas dovanėles. Sykį atnešė iš baro nukniauktą peleninę.

— Vadiname jį „Slėnio žinios“, — pasakė Arlinė. — Tik išsižiok jam apie ką nors, ir dar iki vakaro sužino visas slėnis.

— Visai prieš Kalėdas, — pasakojo Hjugas, — užsiminiau berniūkščiui, kad jis man taip įkyrėjo, jog išvažiuosiu į Bosniją. Kitą dieną vaikas atlėkė su atviruku, linkinčiu „Gero kelio“, ir dar sausainiu — kelionei. Miestelyje negalėjau atsiginti žmonių, norinčių palinkėti man sėkmės Bosnijoje.

Staiga, visiškai netikėtai išgirdome gana garsiai subarškant laiškų dėžutę. Tai Dinas. Bandė mus prigauti. Laiškų dėžutė buvo atvira dešimt, gal dvidešimt sekundžių, o mes sėdėjome nuščiuvę ir išpūtę akis. Dėžutės dangtelis ėmė užsidarinėti, tačiau vos tik užsidarė, Merfis nusičiaudėjo ir laiškų dėžė vėl ėmė vertis. Tai jau atrodė panašu į Juros periodo parką. Sulaikiau kvėpavimą. Po sekundėlės dangtelis su trenksmu užsivėrė, ir ekrane stebėjome, kaip mažas berniukas, aiškiai bandantis išvengti kameros, vogčia nuspūdina šalin ir susiraukęs patraukia kelio link.

— Tai kaip, — prisiminė Hjugas. — Hipnotizuosime tave, ar kaip?

O tada man kaip perkūnas iš giedro dangaus trenkė puikiausia mintis.

— Hjugai! Ta laida, kuriai negali sugalvoti pavadinimo!

Tiesiog džiūgavau.

— Kokia laida?

— Na, ta, kur tu darai šunų atranką, bandai rasti naują hipnošunį!

— Na, tai ką sugalvojai?

— Turėtum pavadinti ją Sūnytis dievaitis!

Hjugo veidas nušvito.

— Sūnytis dievaitis! Nuostabu! Sakiau tau! Tai pasąmonė! Galvoji apie ką nors kita, o atsakymas pats ateina! Puikumėlis. Luktelėk, turiu paskambinti...

Po valandos buvau ką tik pabudęs.

Tas Sūnytis dievaitis šiek tiek atitolino hipnozės seansą, tačiau neišgelbėjo.

Mane užhipnotizavo.

Negalėčiau pasakyti, ar šiame procese dalyvavo šuo — tai visuomet kelia nerimą, kai atsibundate svetimuose namuose — tačiau dabar gauruotasis spoksojo į mane. Ir lygiai taip pat spoksojo... mažas kareivėlis.

Pats mažiausias kareivėlis, kokį man tik teko matyti.

Beveik tuojau pat pažinau, kas jis — tai Dinas. Tas pats kaimynystėje gyvenantis berniūkštis. Dabar jis sėdėjo ant sofos priešais mane.

— Sveikas, — pasisveikinau.

— Sveikas, — atsakė tas.

Vaikas vilkėjo didžiulę juodą beretę, pilną kamufliažinę aprangą ir avėjo iki spindesio nušveistus juodus batus. Nelabai suvokiau, kas vyksta. Atrodė, kol miegojau, kaimynai užėmė Hjugo namus.

— O, Deni, norėjau, kad atsibustum natūraliai, — mesdamas Merfiui won-ton paplotėlį, paaiškino į kambarį įžingsniavęs Hjugas. — Jau susipažinote su Dinų?

— Taip, — atšoviau. — Tiktai pasakyk, ar tu mane užhipnotizavai taip, kad vietoje vaikų matyčiau kareivius? Jei taip padarei, tai tučtuojau baik.

— Dinas vyksta į GKP.

— GKP? — nieko nesupratęs pakartojau.

— Ginkluotosios kadetų pajėgos, — paaiškino Dinas.

— Oho, — nusistebėjau, tačiau vis tiek nesulaikiau žiovulio. — Kokie tavo ginklai?

— Jokie.

— Išmintis — jo ginklas, — atsiliepė Hjugas. — Šis vaikis perkanda visus mano juokelius.

— Jie ne jūsų, — sumurmėjo Dinas. — Tomio Kuperio.

— Labai mėgstame žiūrėti Tomio Kuperio laidas, tiesa?

Dinas linktelėjo galvą ir nusišypsojo. Staiga supratau, kam ta kepuraitė šuniui ant galvos. Šiedu vyrukai labai tiko vienas kitam. Jiedu tikrai buvo puikiausi draugai.

Viskas atrodė gan mielai, bet vienas dalykas niekaip nėjo iš galvos: ar pasisekė? Ar dabar esu Taip žmogus? Be jokių išlygų? Bandžiau mintyse paklausti savęs: Gal norėtumei puodelio arbatos?.. Taip. Tai, atrodo, suveikė.

— Deni, ar žinojai, kad važiuodami šiuo keliu pasiektume Kerfilį, kur gyveno Tomis Kuperis? — paklausė Hjugas. — Ten gyveno keli garsūs žmonės: Tomis Kuperis, Tomas Jonesas...

Staiga pro duris įkišo galvą Arlinė.

— Mačiau aštuntojo dešimtmečio įžymybę Don Estellą. Dainavo mieste karaokė ir pardavinėjo savo įdainuotas garso kasetes, — kiek patylėjusi Arlinė dar pridūrė, — niekas nepirko, nė vienos.

Mergina kalbėjo ryškiu Velso akcentu, kas ir šiaip jau liūdnai naujienai suteikė dar daugiau skaudumo. Vos nesusigraudinau.

— Na, Dinai, gal tu jau keliauk į GKP... — paragino berniuką Arlinė.

Dinas linktelėjo galvą, atidavė pagarbą ir pažadėjo, kad būtinai sugrįš. Tai išgirdęs Hjugas, nusisukęs nuo berniuko, pavartė akis.

Mažasis svečias patraukė prie durų. Jau ketinau klausti Hjugo, kaip pasisekė hipnozė, tačiau berniūkštis stabtelėjo.

— Beje, buvau užsukęs anksčiau, tik niekas neįsileido, — priekaištingai pasakė atsisukęs.

— Buvau išėjęs, — melavo Hjugas.

— Bet mašina stovėjo kieme.

— Aš ėjau... pėsčiomis.

— Ne, buvai viduje.

— Iš kur žinai?

— Nes pasižiūrėjau pro pašto dėžutės skylę ir pamačiau, kad raktas duryse.

Hjugas truputėlį paraudo.

— Gerai, buvau namuose. Dabar keliauk.

Dinas išėjo — trinktelėjo uždaromos durys.

— Vis tik įsileidai? — paklausiau.

— Arlinė nešė išmesti šiukšles, o tas ir įbėgo, kol ji nematė.

— Vis tiek mielas vaikas.

— Labai.

Pokalbis kažkaip užstrigo. Žinojau, ką noriu pasakyti, bet nesugalvojau, kokiais žodžiais išdėstyti.

— Tai... na... aš nesijaučiu... supranti... kaip čia pasakius... kitaip.

— Ne?

— Nė kiek. Na, turiu galvoje po to... kai, na žinai, kai tu...

— Po to, kai užmigai?

— Taip. Nors... ne. Nuo tada, kai paleidai tą Klaidermano muziką ir... užhipnotizavai mane.

Hjugas atsisėdo.

— Deni... paklausyk... neįsižeisk, bet... nutariau nehipnotizuoti tavęs. Bent jau ne taip, kaip reikėtų.

— Chmm... Kodėl? Maniau, kad padarėte tai... Judu su Merfiu.

— Na, šiaip hipnotizuoju aš. Merfis vis dėlto tik šuo. Nusprendžiau nehipnotizuoti.

— Bet kodėl?

— Kalbėjausi su tavimi, kai buvai užsnūdęs... na... tau šito nereikia. Iš viso to, ką pasakojai, supratau, kad darai tai todėl, kad nori, ir todėl, kad tau reikia. Ėmeisi reikalo tikrai atsidavęs ir daug nuveikei... Daug svarbiau tai, kad turėtum galimybę pralaimėti. Nes tik galėdamas pralaimėti, gali ir laimėti. Kaip man atrodo, daug svarbiau viską padaryti pačiam. Mes, žmonės, rodos dedame daugiau pastangų tam, kad išvengtume bėdų, išvengtume skausmo, tačiau nė nebandome pagerinti gyvenimo. Vengiame, užuot veikę. Ar teisingai kalbu?

— Manau, taip, — pasakiau neabejodamas, kad taip ir yra. Jei noriu pasiekti savo, išgyventi iki gruodžio galo, turiu padaryti tai pats, be niekieno pagalbos. Kas iš to, kad susitvarkysi gyvenimą, jei tai padarysi ne pats? Kur pasitenkinimo jausmas, kai padarai tai, ką turėjai. Ko pasimokysi? Kad visada šalia yra, kas padėtų? Jei iš manęs tikimasi, kad elgsiuosi neatsakingai, reikia bent jau prisiimti atsakomybę už tokį neatsakingumą.

Po valandžiukės Hjugas mane išleido stotyje. Sėdėjome mašinoje, nes į lango stiklą jau barbeno lietaus lašai. Kol laukėme traukinio, Hjugas dar pasiūlė atsigerti sulčių.

— Žinai, kai pagalvoji, — pasakė jis, — turbūt visi geriausi dalykai tavo gyvenime nutiko todėl, kad kažkam pasakei Taip. Kitaip juk viskas ir būtų likę po senovei.

Kurį laiką abu gromuliavome šią mintį.

— Ir dar, paklausk Arlinės, jei netiki — ji dabar niekaip negali atsivalgyti kinų maisto. Prašė, kad grįždamas namo dar nupirkčiau.

Nusišypsojau. Niekada nė nepagalvojau, kad kinų maistas galėtų būti vilties simbolis.

— Kai kuriuos dalykus turime padaryti patys, — kalbėjo toliau Hjugas. — Paimkime, pavyzdžiui, kad ir mane... Kažkada mane kankino baimė. Siaubinga. Tačiau aš ją nugalėjau. Labai stengiausi ir tikėjau savimi. Ne hipnoze.

— Oho. Ir ko tu bijojai?

Hjugas paraudo.

— Sūnų.

— Sūnų?

Draugas linktelėjo galvą.

— Sūnų.

Parvažiavau namo, į Londoną, ir stojau į lemiamą kovą.

Žmogaus, sakiusio Taip, dienoraščio ištraukos: 3

Rugsėjo 28-oji

Tądien važiuodamas iš Velso pastebėjau laikraštyje skelbimą, kuriame manęs klausė, ar norėčiau būti rašytojas. Ir dar rūpestingai pridėjo visą informacinį paketą bei prašė, kad atsiųsčiau 300 žodžių bet kurio žanro kūrybos pavyzdį. Pasirinkęs mokslinę fantastiką šį rytą sėdau ir parašiau kūrinėlį, kurį pavadinau gana grėsmingai: „Ateities karas“.

Nukreipęs akis į dangų Teksas Makbelanis pergalingai nusišypsojo. Pavyko. Padedamas tik ištikimojo draugo roboto Figgio5000, vos ne vienu rankos mostu nušlavė visą Kraxxon rasę.

— Nemanau, kad jie daugiau grįš, — pareiškė Teksas. Tai buvo tikriausia tiesa — visi priešai voliojosi negyvi.“

— PYYP manau, kad PYYP turėtume eiti į PYYP... — prakalbo Figgis5000, bet nieko daugiau ir nespėjo pasakyti — horizonte nugriaudėjo panašus į sprogimą garsas.

— Kas po... — susinervino Teksas, nemėgstantis pabaigti sakinių, tad ir dabar paliko nebaigtą mintį.

— PYYP, — pritarė robotas, — PYYP.

Tai sprogo heliciklas, nauja transporto priemonė sraigtasparnio ir motociklo hibridas. Juo keliaudavo senatorius Gringlovas — piktasis senatorius, prieš daugelį metų pirmą kartą įkalinęs Teksą.

— Gringlovas, — sumurmėjo Makbelanis. — Tai vis tik grįžo pabaigti darbą savomis rankomis.

— Makbelani! — per didžiulį heliciklo priekyje įtaisytą garsiakalbį šaukė Gringlovas grūmodamas, kaip ir priklauso turint tokią pavardę, žalia pirštine apmautu kumščiu. — Ką, ir vėl susitikome? Pasiruošk sutikti savo lemtį! Žinai, kad dabar, dvidešimtmilijoniniame amžiuje turėti savo minčių yra nusikaltimas? Tu jų turėjai per daug! Nieko, ši jau paskutinioji! Pasiruošk grįžti į didžiulį ledinį kalėjimą — paruošiau jį specialiai tau!

Teksas net suriaumojo — labai nekentė ledinio kalėjimo.

— Tu, bukagalvi asile! — sušuko senatoriui. — Kodėl tau su ta ledine kamera tiesiog neištirpti? Nė neketinu tenai grįžti!

— Deja, teks! — atsikirto Gringlovas.

— Figi5000, — sušnabždėjo Teksas, — mano įsakymu, pakeisk pozitrono dezaktyvavimo poliariškumą.

— PYYP gerai, — atsiliepė robotas. Beje, ši mašina atrodė kaip įstabių kūno formų moteris.

— Na, senatoriau Gringlovai, tikiuosi, kad bent jau grįšiu ten tyliai, — pasakė Teksas, tačiau tas nieko neišgirdo, nes buvo tolokai, o Teksas neturėjo garsiakalbio...

Baigiau savo kūrinį žodžiais „laukite tęsinio“ ir dar parašiau, kad tai tik mažutė ištrauka iš romanų apie Teksą Makbelanį trilogijos, prie kurios dabar darbuojuosi. Parašiau, jog tikiuosi, kad jiems patiks, galėsime kitais metais išleisti knygas.

Spalio 5-oji

Polas Liuisas mokėsi toje pačioje mokykloje, kurią baigiau. Šis berniukas mėgo erzinti. Jis kažkaip susirado mane internete, per draugų paiešką ir pakvietė išgerti alaus. Turėjau pasakyti Taip.

Mano ryškiausias prisiminimas apie Polą Liuisą buvo toks: po pamokų kiekvieną dieną kuo stipriau trenkdavo Anilui Pateliui, invalido vežimėlyje sėdinčiam berniukui. Ir tik todėl, kad Polui „patiko kaip jis sukasi ratu“.

Mudu susitinkame ketvirtadienį, Bate.

Spalio 7-oji

Laikraštyje Standart pamačiau kai ką įdomaus. AR NORĖTUMĖTE DALYVAUTI KLINIKINIAME TYRIME, KURIUO SIEKIAMA IŠSIAIŠKINTI MOTERS LIBIDO PO MENOPAUZĖS?

Paskambinau nurodytu numeriu, tačiau pasirodė, kad tyrimams netinku.

Kartais net nuostabu, kaip giliai įsišaknijusi diskriminacija.

Spalio 8-oji

Mama atsiuntė man straipsnį, jos nuomone, turintį sudominti mane. Mergina vardu Laura, kurią pažinojau, kai mudviem buvo 12 metų, dabar jau sulaukusi dvidešimt šešerių, atidarė džiovintų gėlių parduotuvę Troubridže. Kai perskaitęs straipsnį sulanksčiau laikraštį, pamačiau kitoje lapo pusėje gana stambiu šriftu parašyta: ATRASKITE MIDSOMERIO NORTONĄ!

Skelbimą buvo įdėjusios trys vietinės parduotuvėlės. Tai Docky’s delikatesai (parduoda ne tik delikatesinius sūrius, bet ir prancūziškus batonus!), vyrų kirpykla (šešiolika metų praleidusi versle Ema pastebėjo, kad miestelyje trūksta kirpyklų vyrams, ir Midsomerio Nortone atidarė vyrų saloną), bei Catona Cast Stone Ltd — puodai, sodo puošmenos, paukščių girdyklos, urnos ir t.t.

Midsomerio Nortonas — tai mažas miestelis netoli Bato. Ištyrinėsiu tas parduotuvėles ketvirtadienį prieš susitikdamas su Polu.

Spalio 13-oji

Polas Liuisas galvoja, kad mudu turėtume susitikti dažniau ir tapti gerais draugais. Dabar jis tarnauja armijoje. Sako, kad tai jam padėjo susikaupti, atrasti gyvenimo tikslą ir pakeitė jo gyvenimą. Dar mano, kad aš taip pat turėčiau eiti į armiją — būtume ne tik draugai, bet dar ir bendražygiai. Pakvietė mane savaitgalį užeiti pas jį į viengungių armijos draugų vakarėlį baržoje. Manau, kad Polas planuoja mane pagrobti ir nužudyti.

Ištyrinėjau Midsomerio Nortoną. Viskas ten gerai, tik Docky’s nebeturėjo prancūziškų batonų.

Spalio 14-oji

Iš garsiojo mušeikos Polo Liuiso ką tik gavau elektroninį laišką, primenantį, jog turėčiau stoti į armiją. Sako, kad turėčiau užpildyti internete esančią anketą ir tada gaučiau detalesnę informaciją. Ką gi — nueinu į tą svetainę ir užpildau visus laukelius. Vienoje vietoje manęs klausia, ar pasižymiu kokiomis nors ypatingomis savybėmis, svarbiomis armijoje. Paspaudžiu Taip ir man atveria didžiulį pasirinkimų sąrašą. Pasirenku „sekretorius“.

Spalio 15-oji

Turėjau ant krūtinės tris plaukus, tačiau jau viskas — galiu su jais atsisveikinti. Šiandien priėmiau pasiūlymą visiškai nemokamai, be jokios rizikos išbandyti LikBePlaukų bandomąjį preparatą. Jei per mėnesį nesulaukiate rezultatų — pinigai grąžinami. Nuostabus produktas. Sudie skutimuisi, pešiojimui pincetu ir depiliavimui vašku! Labai greitai gausiu dvi tūbeles depiliavimo kremo ir dar plaukų augimą stabdančio purškalo. Beje, nepastebėjau jokių gydytojų rekomendacijų ar saugumo garantijų, tad nežinia, kas gali nutikti mano plaukams. Kartais visai norėčiau turėti namuose tikrą katiną. Žinau, kad negražu eksperimentuoti su gyvūnais, tačiau koks nors plaukuotas katinas kartas nuo karto turėtų susigėsti begėdiškai apžėlusio kailio.

Beje: sulaukiau rezultatų! Jei sutiksiu atnaujinti mobilųjį telefoną — įsigyti naujutėlį Siemens, telefonų kompanija apmokės man skrydį pirmyn ir atgal į bet kurį pasirinktą Europos miestą! Koks nuostabus Taip!

Išsiunčiau pageidavimą gauti informacinį paketą apie flamandų kalbos mokymąsi. Atsiųs per 28 dienas. Spėjau, kad galėjau pasirinkti ir kitą kalbą, tačiau vakar valgiau olandiškų vaflių, ir tikriausiai todėl man panūdo mokytis šią kalbą.

Spalio 16-oji

Vėl parašė Polas Liuisas. Tenorėjo pasisveikinti.

Spalio 17-oji

Dar vienas laiškas nuo Polo Liuiso. Nori žinoti, ar neprieštaraučiau artimiausiu metu dar kartelį susitikti. Jau truputėlį bijau šito Polo Liuiso.

18 SKYRIUS

kuriame Danieliui pagaliau pavyksta maloniai pasikalbėti

Buvo gal septynios ryto, kai suskambo telefonas. Na ir kokioje visuomenėje gyvename, jei kas sugalvojęs gali imti ir paskambinti septintą ryto? Juk turi būti taisyklės.

— Klausau, — gana šiurkščiai atsiliepiau mirksėdamas užmiegotomis akimis.

Niekas neatsiliepė.

— Klausau, — pakartojau.

Girdėjau garsus, tarsi tolumoje dundėtų ir tūtuotų traukiniai.

— Kas čia? — paklausiau, tačiau ir šįsyk niekas neatsiliepė. Jau norėjau padėti ragelį, kai...

— Tai Polas, — išgirdau vyro balsą. Kalbėjo šiaurietišku akcentu ir atrodė, kad šiek tiek drovisi ar bijo. — Su kuo kalbu?

— Su Deniu.

— Gerai, — atsakė Polas. — Ir ko norėtumėte?

Sumišau. Ko aš norėčiau? Šiek tiek pagalvojau. Ne, nežinau. Ir iš viso — kodėl kalbuosi su tuo Polu? Ko aš norėčiau?

— Nežinau, — pratariau. — Tai juk jūs man skambinate.

— Na... taip. Norėjau sužinoti, kodėl prašėte paskambinti.

Prie tokių pokalbių septintą valandą ryto nesu pripratęs.

— Bijau, kad nelabai galiu atsakyti, — prisipažinau. — Bijau, kad net nežinau, ko noriu. O ko jūs norėtumėte?

— Na... gerai... radau tą lipduką, kuriame sakoma „Paskambinkite“ ir duotas šis telefono numeris. Jis man įstrigo atmintin ir nutariau...

— Ak, štai kas! — net atsisėdau, staiga suvokęs esmę. Vos paminėjus lipduką pažvalėjau, tarsi gavęs per veidą. — Taip! Tai mano! Nepadėkite ragelio!

Nuostabu! Atsirado norintis iš tiesų nuoširdžiai pasikalbėti!

— Tai... kaip ten... su tuo lipduku?

Išklojau jam viską.

Pasirodė, kad Polas nenorėjo maloniai pasikalbėti. Bent jau ne tuo metu. Visai nebūtų prieštaravęs kada nors pasiplepėti, tačiau vėliau. Dabar jis, kaip sakė, skubėjo į traukinį — vyko į darbą ir jam terūpėjo susirinkimas apie Europos strategiją ir verslo integraciją. Turėjo būtinai jame dalyvauti, nes kitą susirinkimą jau teks vesti pačiam ir norėjo įsitikinti, kad viską padarys teisingai, o jo paskutinėje darbovietėje į susirinkimus labai keistas požiūris. Polas pasiteiravo, ar nenorėčiau maloniai pasiplepėti po darbo, kai jau jis važiuos traukiniu namo. Tai turėtų būti maždaug penkiolika minučių po šešių, tačiau šiomis dienomis gali būti penkiolika minčių po dievai-žino-kada, nes nutinka tai tas, tai anas, bet pastaruoju metu jis gana dažnai pasilikdavo po darbo, tad turėtų nesunkiai ištrūkti laiku, tikrai, o, žiūrėk, štai ir traukinys, ir jam jau reikia eiti.

Jei jau atvirai, tai pasijutau taip, tarsi jau būčiau turėjęs su Polu šešis malonius pokalbius. Jis kalbėjo mandagiai, na taip, lyg būtų išties tenorėjęs paplepėti, o aš džiūgavau, kad pagaliau kažkas paskambino. Mudu ramiai ir mandagiai sutarėme susitikti.

Jaučiausi laimingas. Būtent šitaip ir turėčiau gyventi. Plačiai atverti duris. Žiūrėti, kas užeis. Sutikti naują draugą ir ištarti jam Taip.

Per pastarąsias kelias dienas labai daug galvojau apie panašius dalykus.

Ir mintys vis sukosi apie tai, ką kalbėjo Hjugas.

Kai pagalvoji...

Tai buvo tiesa. Kuo daugiau mąsčiau, tuo lengviau buvo suprasti, kad tikrai beveik visi geriausi dalykai kada nors man nutikę, įvyko dėl to, kad pasakiau Taip. Gal ir jums taip pat pavyktų. Dabar pažiūrėkime, kaip tai atsitiko.

Išbandžiau tai vieną vakarą su Vegu, begurkšnodamas alų.

— Vegai, drauguži... Koks geriausias kada nors tau nutikęs dalykas?

— 1998. Niuberis. Buvo gana vėlus vakaras. Mums atnešė ne tai, ką buvome užsisakę. Gavome keturias picas vietoje...

— O dar kas nors?

Vegas susimąstė.

— Mano mergina.

— Tavo mergina. Ir kaip judu susitikote?

— Laimingas atsitiktinumas. Vyko koncertas, ir ji ten dalyvavo, taip ir nutiko.

— Kodėl ėjai į tą koncertą?

— Kažkas paprašė, kad pagročiau. Tuo metu grojau bosine gitara.

— Gerai. Ir tu pasakei Taip?

— Aha.

— Norėjai eiti į tą koncertą?

— Ne, bet manęs prašė.

— Trečias taipmuo. Kas toks paprašė?

— Benas.

— Kas tas Benas?

— Sutikau jį viename vakarėlyje.

— Kas tave pakvietė į tą vakarėlį?

— Neilas.

— Kaip susipažinai su Neilu?

— Universitete.

— Bet tu beveik nesimokei universitete, tiesa?

— Na... Taip... bet...

— Tai, vadinasi, sutikęs eiti į universitetą, galop sutikai Neilą, o jis, savo ruožtu padėjo, kad įvyktų tai, kas buvo geriausias kada nors tau nutikęs dalykas.

Vegui tai padarė įspūdį.

— Gal dabar turėčiau pasiųsti jam atviruką?

Vieną dalyką supratau tuojau pat — iš pradžių Vegas viską suvertė sėkmei. Bet juk jis pats tą sėkmę prišaukė. Tik nesuprato. Vegas atliko daug teisingų ėjimų, kurie jį suvedė su mergina. Gal visi galėtume šitaip elgtis. Galėtume prišaukti sėkmę, pakeisti likimus. Gal likimo visai nėra — tėra tik serija pasirinkimų. Manau, kad tiktai pažvelgę į tai, kaip mūsų gyvenimą gali sugadinti Ne, suprantame tų nedidukų, kasdien mus supančių Taip vertę.

Tuo metu rodėsi, kad padariau atradimą — gal mes iš tiesų turime galios pakeisti, pagerinti gyvenimą vien tik šio trumpo žodžio pagalba. Tiesa, Taip privertė mane įsimylėti Lizą, tačiau taip yra geriau nei niūriai bastytis ir nesurasti svajonės. Gal man Taip padės ir nugalėti meilę. Gal viskas išeis į gera. Jutau, kad, dingus Lizai, širdyje liko tuščia vieta, kuri prašyte prašosi užpildoma. Vadinasi atėjo metas ištarti Taip.

Susiradau Hanos duotą Kristen telefono numerį ir, giliai atsidusęs, paskambinau.

Tą vakarą labai sunkiai užmigau. Nerimavau. Buvo dėl ko — ramybės nedavė bent keli dalykai. Pokalbis su Kristen buvo kažkoks suvaržytas. Mergina pasiūlė susitikimo laiką ir vietą, o aš pasakiau: „Taip, puiku. Labai gerai.“ Dabar svarsčiau — ar šitaip elgtis teisinga? Niekados gyvenime neteko išbandyti aklo pasimatymo. Hana, atrodo, galvojo, kad viskas tik į gera. Bet juk jai lygiai taip pat atrodė visai normalu penktą ryto įsijungus garsiausiai ūžiantį smulkintuvą imtis gaminti vaisinį kokteilį. Įdomu, ką apie tai pasakytų Liza? Tiesa, mudviejų santykiai neturi jokios ateities, bet ar viskas... ne per greitai? Be to, nedavė ramybės dar kai kas — nuolat galvojau, kad metęs man iššūkį jau raitojasi rankoves. Reikėjo kuo skubiau išsiaiškinti, kas jis. Kas pora savaičių vis kas nors nutikdavo — kažkas blogo — tad artinosi metas naujam iššūkiui. Be to, buvo visiškai aišku, kad Džeisonas — jei tai Džeisonas — kėlė vis sudėtingiau įvykdomus reikalavimus. Pradėjęs nuo „dėvėk šitai“, paskui perėjo prie „važiuok tenai“ ir galop pasiūlė pakeisti taisykles. Turiu surasti jį, ir padaryti tai kuo skubiau, kol dar nesurezgė naujos intrigos, kol nepasiekė naujo lygmens. Koks dabar galėtų ateiti pasiūlymas? Kur nors nuskristi? Nubėgti? Nužudyti? Atėjo metas veikti, užkirsti kelią, o ne reaguoti į man primetamus įgeidžius.

Pakilęs iš lovos įsijungiau kompiuterį. Pirmiausia parašiau nepažįstamajam laišką.

Kam: metesissuki@hotmail.com

Nuo: Denis

Tema: nustok

Klausyk,

Kodėl man neatrašai? Žinau, kas tu esi, ir ko sieki. Padariau viską, ko iki šiol prašei, tačiau dabar, kai žinau, kas esi, nebeturi jokio kito pasirinkimo, tik mesti šį reikalą. Nustok, nes tik taip išvengsi mano rūstybės, o supykęs aš būnu gana bjaurus.

Tai tiek.

Denis

Paskui, norėdamas įsitikinti, kad puolu visais frontais, dar parašiau Tomui.

Tomai,

Tai vėl Denis. Atsiprašau, kad trukdau tave, bet gal galėtum pranešti, jei gausi šį laišką? O aną laišką — ar gavai? Manau, kad tavo draugužis Džeisonas vis dar krečia man eibes. Man labai reikia su juo pasikalbėti, tik nežinau, kaip.

Prašau, atsiliepk!

Denis

Paspaudžiau mygtuką „siųsti“ ir atsidusęs atsilošiau.

Tai paslaptis, kurią turiu išsiaiškinti.

Po dviejų dienų bare Oksfordo gatvėje sėdėjau su Polu, tuo pačiu vyruku, paskambinusiu man mandagiam pokalbiui.

Tai buvo malonus, maždaug keturiasdešimties metų amžiaus vyriškis tvarkingai sušukuotais plaukais, vilkintis kostiumu. Ant rankos turėjo gana didelį laikrodį, o batų galai buvo šiek tiek riesti. Mūsų mandagus pokalbis prasidėjo visai šauniai, tačiau kažkuriuo metu pakrypo ne ta linkme.

— Apie borderterjerus kalbama labai daug nesąmonių, — pasakė Polas.

Čia ir nutrauksiu pasakojimą. Borderterjerai turbūt ir buvo viskas, apie ką mes su Polu tą vakarą pasikalbėjome... na, bent jau tikrai viskas, apie ką kalbėjo Polas. Frazė „maloniai pasikalbėkime“, tikiuosi ir jūs sutiksite, reiškia tai, kad du žmonės keičiasi nuomonėmis ir požiūriu... Polas aiškiai suprato kitaip. Jis turbūt pagalvojo, kad susitikome dėl kažkokio reikalo, apie kurį tik vienas iš mūsų turime išlieti nuomonę ilgiausiu monologu. Jo monologas vis tęsėsi ir tęsėsi, ir dar tęsėsi.

— Pirmas dalykas, ką žmonės kalba apie borderterjerus, — ėmėsi dėstyti Polas, jau iš pat pradžių išgąsdinęs mane, nes supratau, kad laukia ilgas sąrašas, — tai, kad šie šunys nesišeria. Na, tai jau visiška nesąmonė. Jie šeriasi, ir kai kurie gana stipriai. Priešingai, nei teigia visuotinai paplitusi nuomonė, tai nėra nesišeriančių šunų veislė.

— Gerai, — pasakiau, — supratau.

Tačiau Polas aiškiai dar nebuvo baigęs. Dūręs pirštu aukštyn, dėstė toliau.

— Be to, tai jau antra, žmonės sako: „borderterjerus labai lengva dresuoti“. Na, priklauso nuo to, ką sutarsime laikyti lengvai dresuojamais šunimis.

Mano pašnekovas nusijuokė, tarsi tai būtų juokingiausia ir dažniausiai pasitaikanti klaida, kokią tik gali padaryti nepatyręs bordeterjerų augintojas. Nusijuokė ir pasakojo toliau.

— Žinai, ką turiu galvoje, Deni? Kaip apibūdinama lengva dresūra?

— Na, — ėmiau svarstyti, — tikriausiai yra daug kintamųjų.

— Būtent, labai tiksliai pasakei, Deni. Yra daug kintamųjų Posakis „yra labai daug kintamųjų“ — pats geriausias, norint palaikyti pokalbį, ypač, kai nė velnio nenurauki, apie ką kalbama. Sakykime, kad tai mano dovana jums.

— Tai va, trečia: borderterjerai gerai elgiasi su mažais vaikais. Na, tam tikra prasme tai tiesa. Bet, Deni... jokio šuns niekada negalima palikti su vaiku be priežiūros. Tikrai ne.

— Tikrai.

— Ir žinai kodėl?

Jau buvau pamiršęs net savo vardą.

— Chmmm... daug kintamųjų?

Polas tik dėbtelėjo į mane. Niekada nesakiau, kad tas posakis tinkamas du kartus iš eilės.

— Na... manau, kad taip.

Oho, suveikė.

— Dar alaus, Deni?

Man net žarnos apsivertė.

— Žinoma, — atsakiau.

— Tada vaišini tu!

Nuėjau atnešti alaus.

Man patiko Polas — mielas, ramaus būdo vyrukas — tačiau po dešimties minučių turėjau pripažinti, kad norėčiau, jog jis nustotų kalbėjęs apie borderterjerus.

Susitarėme vėl susitikti po savaitės kitos. Sakė, kad paskambins man. Nė neabejojau, kad taip ir padarys. Dabar buvau antras pasaulyje borderterjerų žinovas. Kas gi nenorėtų praleisti su manimi vakaro?

Vakare, grįžęs namo, vos nesprogau iš džiaugsmo. Dėl dviejų priežasčių.

Pirmiausia namų telefone manęs laukė žinutė. Ją paliko Garėtas iš Richard & Judy. Atsiprašinėjo, kad šiek tiek uždelsė, tačiau norėjo pranešti, jog pagaliau nusprendė kurti laidą, kaip jie pavadino „Denio kelias į nušvitimą“! Garėtas norėjo sužinoti, ar esu laisvas šį šeštadienį ir galiu atvykti į Jorkšyrą filmuoti reportažo su daugybe vienuolių budistų! Žinoma, po galais, aš laisvas! Vis dėlto nutariau pavaidinti, kad sureagavau visai ramiai, tad elektroniniu paštu pasiunčiau trumpą laiškelį: „Turėtų būti neblogai, Taip, greitu laiku susitiksime?

Kaip šaunu! Mano ištartas Taip atnešė puikiausius rezultatus! Susitiksiu su vienuoliais! Per televiziją!

Antras džiugus įvykis — Tomas pagaliau atsakė į mano laiškus.

Deni,

Kaip mašina? Gavau tavo laiškus apie Džeisoną, atsiprašau, kad išsyk neatsakiau. Visai neturiu kada — persikraustymas ir visa kita. Bandžiau parašyti elektroniniu paštu, tačiau pasirodo, kad jo šiuo metu nėra. Baisiai gaila! Reikės kada paėjėti kelias gatveles, man rodos, Džeisono sesuo dirba Lancaster Unit, o tada susisieksiu su tavimi. Beje, koks tavo adresas? Ir kokias šunybes krečia tas Džeisonas? Atrodo kažką padykusio!

Tomas

Nuostabios naujienos. Teisybės dėlei reikia pripažinti, kad prie Džeisono nepriartėjau nė per nago juodymą, tačiau dabar bent jau turiu sąjungininką. Tomas viską žino apie tai, kokioje padėtyje esu, tad padės išvilkti Džeisoną į dienos šviesą. Metusiam iššūkį — galas. Laimingas nuėjau miegoti. Reikalai vėl taisėsi.

Manau, kad Kristen laukė mūsų pirmojo aklo pasimatymo. Ir jos draugai, manau, taip pat.

— Aš esu Kristen, — man įėjus vidun prisistatė aukšta, miela, tik išsipusčiusi kaip mokinukė mergina, — čia Denas, Maiklas, Bri, Džeinė, Rudis ir Nikas.

— Sveiki... visi, — pasisveikinau.

Vietą susitikimui pasiūlė mergina. Tai buvo šiek tiek nevalyvas baras Islingtone. Laikas — Arsenalo ir Tottenhamo futbolo komandų varžybos. Dar atsitempė vos ne visus pažįstamus. Pasimatymai paprastai būna kiek kitokie.

— Kai Hana pasiūlė susitikti su tavimi išgerti, — prabilo Kristen, — pagalvojau, kad tai bus panašu į... ak jūs, šunsnukiai!

Pastaruosius žodžius pašokusi ant kojų Kristen išrėkė televizoriui. Lygiai taip pat šaukė ir Denas, Maiklas, Bri, Džeinė, Rudis ir Nikas. Arsenalas ką tik įmušė įvartį.

— ...bet paskui geriau pamąsčiusi, — sėsdamasi kalbėjo mergina, — na, žinai, nutariau, kad kartais...

— Kas per sumautas niekšas tas teisėjas! — klykė Nikas šalia Kristen, o toji ramindama patapšnojo jam per kelį.

Labai nedaug kas mane gąsdina labiau, nei merginos baruose rimtai, labai rimtai besidominčios futbolu. Pirmiausia jos garsiausiai ir pikčiausiai pasaulyje rėkia. Pašoka iš savo vietos ir vėl sėdasi greičiau nei spėju sekti akimis. Ne sykį teko išsigąsti, kad šalia manęs sėdėjusi mergina išgaravo, nors šioji viso labo tebuvo pašokusi ir šūkavo tokias nešvankybes, apie kurių buvimą nė nenumaniau. Tikriausiai supratote, kad nesu didelis futbolo sirgalius. Tarptautinio lygio varžybas pasižiūriu, tačiau eilinių, vietinės reikšmės futbolo komandų susitikimų stengiuosi išvengti. Gali būti, kad šitaip yra dėl to, jog mano tėtis sirgo už Carlisle United — komandą, kuri įvartį įmušė tik sykį, kažkada devintajame dešimtmetyje. To kažkaip neužteko, kad tapčiau vietinės lygos gerbėju, nors minėtąjį įvykį prisimenu labai gerai — tėtis nupirko sausainių, kad jį kaip reikiant atžymėtume. Mano tėvą vis dar galima išvysti viename ar kitame tuščiame, vėjo pustomame stadione, kiaurai peršlapusį, tyliai stovintį kartu su keliais pensininkais — pakankamai senais, kad prisimintų tas šlovingas dienas, ir dar pakankamai senais, kad viską išmanytų geriau nei kiti.

Beveik netardamas nė žodžio sėdėjau ir stebėjau, kaip draugų grupelė nenuleidžia akių nuo ekrano. Niekaip negalėjau atsikratyti nepatogumo jausmo. Atrodė tarsi... būčiau kažką apgaudinėjęs. Bet, palaukite, juk čia tik susitikimas bare. Ir tik vienas Taip. Kai ką prisiminiau. Štai — mano teisė rinktis, galiu apsimesti, kad viskas tvarkoje. Taigi atsisukęs į Kristen pradėjau pokalbį.

— Tai raudonieji prieš baltuosius? — šiek tiek pašaipiai paklausiau.

Kristen sužiuro į mane.

— Tu nesidomi futbolu, tiesa?

— Ne visa taip. Kas tas juodai vilkintis vyrukas? Vieno jų tėvas? Mergina nusišypsojo. Miela šypsena. Staiga viskas atrodė nebe taip blogai.

— Tai teisėjas, — paaiškino. — Maniau, kad ir pats žinai. Tiesą pasakius, tai ir man tas futbolas nelabai... įprotį perėmiau iš tėčio.

— Ir aš. Ką veikia tavo tėtis?

— Kitąmet jau išeis į pensiją.

— Aha. Ir tau reikės susirasti kitą?

Mergina nusijuokė. Vienas taškas mano naudai.

— Ei jūs, visiški žiopliai, — staiga sušuko Kristen. Spėju, nors futbolas jai ir nelabai patiko, bet keiktis viešose vietose tikrai mėgo.

— Tai nesąmonės, — pareiškė pagaliau. — Gal norėtume nykti iš čia?

Mudu su Kristen sėdėjome bare Upper Street.

Suskambo mano telefonas. Atsiliepiau, tačiau niekas nesikalbėjo. Numetė ragelį.

Pasilenkusi artyn, Kirsten paklausė:

— Ar tau neatrodo keista, kad pasimatymą tau suorganizavo Hana?

— Taip, — pasakiau išjungdamas telefoną. — O tau?

Mergina gurkštelėjo vyno.

— Net labai keista. Kodėl tu atėjai?

— Na, gali vadinti tai atvirumu naujoms idėjoms.

— Nebloga savybė. Visai gera būti atviru.

Stojo pauzė, tačiau ne iš tų nemaloniųjų. Paėmiau duonos lazdelę.

— Santykiai būna labai sudėtingi, — staiga prabilo Kristen. — Kartais atrodo, jog viskas gerai, ar bent jau manai, kad taip yra, o paskui vieną dieną supranti, kad nieko panašaus. Staiga. Tarsi viskas įvyktų akimirksniu. Tau kartais šitaip nenutinka?

— Taip, — pritariau. — Kartais.

— Mano paskutinis vaikinas, Benas... Viskas buvo taip šaunu. Mudu susitikinėjome dar nuo universiteto laikų. O paskui vieną dieną jis sutiko kitą. Ir viskas baigta. Ketverius metus nubraukė vienas vakaras.

— O... — numykiau, — kaip nesmagu. Turėjo būti labai...

— Taip ir buvo. Visiškas šūdas. Bet... gal viskas tik į gera. Geriau dabar, nei tada, kai jau turėtume vaikų, ar panašiai.

Linktelėjau.

— Tiktai vis dar... nežinau kaip pasakyti... dabar, kai esu vieniša, jaučiuosi taip, tarsi man kažko trūktų... Anksčiau jutau didesnį pasitikėjimą savimi. Tai turbūt tik dėl to, kad aš ne...

— Dėl to, kad nesinaudoji progomis? Na, tokiomis, kurios privestų prie rimtesnių santykių? Tik nežinai, kuo tai baigtųsi?

— Tiksliai! Taip... atrodo taip... lyg praleisčiau svarbius dalykus.

Nebežinojau, ką dar pasakyti. Visiškai supratau, ką ji turi galvoje, tačiau ištaręs balsu kažkaip būčiau viską sumenkinęs. Ji jau nebegalvotų, kad vienintelė šitaip jaučiasi. Iki šiol ir aš galvojau, kad vienintelis šitaip jaučiuosi.

— O kaip tu? — paklausė Kristen. — Draugavai su kuo nors? Ar tik su Hana?

— Na... kažkas panašaus. Buvo viena mergina, bet tarp mudviejų negalėjo būti nieko rimta — per daug tolimas atstumas. Na, noriu pasakyti, kad galėjo būti... bet...

— Aišku, žinoma, — pritarė Kristen. — Šitaip labai sunku. Ta nežinia. Kai pagalvoji, tai dar blogiau nei žinoti. Nesvarbu, kiek draugų beturėtumei, kartais nori būti tik su vienu žmogumi.

Man patiko Kristen. Ir dar buvo jos gaila. Merginai vis dar sunku. O man? Gerai jau, gerai, manau, kad ji taip pat manęs gailėjosi. Paėmiau dar vieną duonos lazdelę ir supratau, kad nieko iš to neišeis. Ne iš duonos lazdelės. Iš pasimatymo. Kristen buvo teisi — kartais norisi būti tik su vienu žmogumi.

Paskui mergina nusišypsojo.

— Gal norėtum pavalgyti?

Atrodo, susidraugavome su Kristen. Buvo labai gera sutikti žmogų, kuris... supranta. Buvau labai laimingas, kad ištariau šiai progai Taip.

Nusipirkome labai šaunius pietus — makaronų ir vyno. Plepėjome, juokėmės ir visai neberūpėjo, kiek dabar valandų. Patraukėme dar į vieną barą — ir greitai jau nebegalvojome apie mudu slėgusią širdgėlą ir liūdną praeitį ir iš viso apie nieką daugiau negalvojome. Kai baras užsidarė, ir susiruošėme keliauti savais keliais, Kristen paklausė:

— Gal kavos?

O, Kristau. Ką ji turi galvoje? Kaip ten bebuvę, vis tiek metas ištarti Taip. Reikia griebti progą, kaip sakė Kristen. Kol svarsčiau, tesugebėjau numykti „Chmmm...“, ir Kristen puolė gelbėti padėtį:

— Baik, aš iš tiesų kviečiu tik kavos. Gyvenu čia pat, už kampo. Išgersi kavos, paskui išsikviesi taksi. Jei labai pasiseks dar gausi ir sausainių.

— Šaunu, — nusišypsojęs pasakiau, ir mudu patraukėme į Kristen butą.

Išgirdau, kaip ji virtuvėje atidaro vyno butelį, ir nusijuokiau pamatęs tą butelį atnešant. Paskui dar kalbėjomės apie atostogas, vaikystę ir šeimas. Kristen pasakė, kad pabandys gauti bilietus į koncertą Kamdene, ir paklausė, ar nenorėčiau, kad paimtų dar vieną bilietą man. Nusišypsojęs atsakiau: Taip. Nesvarbu, kad apie tą koncertuojančią grupę nė girdėti nebuvau girdėjęs.

Paskui, jau rengdamasis striukę ir ruošdamasis leistis laiptais žemyn, pamačiau, kaip Kirsten pakreipia galvą ant šono ir...

— Klausyk, aš paprastai šitaip nesielgiu...

Mano širdis vos neiššoko iš krūtinės, pečiai įsitempė — jau žinojau, ką ji tuojau ištars.

— Gal norėtum pasilikti pernakvoti?

19 SKYRIUS

kuriame tikimasi, kad skaitytojas skaitys tarp eilučių

Tikriausiai neturėčiau apie tai kalbėti.

Ir net nemanau, kad norėčiau.

Bent jau dabar.

Tik kol kas.

Atsiprašau.

20 SKYRIUS

kuriame Danielis keliauja į puikiąją Dobriodo pilį ir ieško Maitrėjos išminties

O dabar štai kas, jei ką nors ir sužinojome mokykloje, tai, kad visi Anglijos vakarų Jorkšyro regiono miesteliai ir kaimai yra pasaulinis tarptautinio budistų judėjimo centras.

Todėl ir važiuoju tenai susitikti su keliais vienuoliais.

Mano naujasis, netikėtai atsiradęs darbdavys Richard & Judy pasiūlė džiugią misiją — nuvykti į vakarų Jorkšyrą ir pabendrauti su budistais bei nufilmuoti trumpą reportažą. Atrodė, kad bus visai nesunku. Ir gana smagu. Vis dar niekaip negalėjau patikėti, kad manęs tikrai paprašė tą padaryti. Noriu pasakyti, kad yra galybė žmonių, mokančių kurti reportažus daug geriau už mane. Pavyzdžiui, Sju Pollard, reklamavusi valymo garais mašinas, dėl Dievo meilės, juk ji būtų radusi laiko? Galiu tik spėlioti, kad po susitikimo su manimi Garėtas ir Dinas nutarė, jog iš visų kandidatų man labiausiai reikia nušvitimo kursų.

Kelionė iš Londono į Jorkšyrą gana ilga. Važiavau su tyrėju Robinu ir garso įrašų specialistu Džefu. Kratėmės kelyje jau kelias valandas. Didžiąją dalį laiko teko praleisti važiuojant paskui mėlyną universalą — siaurame kelyje nepavyko jo aplenkti. Ant automobilio lango priklijuotas lipdukas skelbė, jog mašinoje yra kūdikis. Po kokių keturiasdešimties minučių suvokiau, kad man jokio skirtumo, yra ten kūdikis, ar ne, nebent jis vairuotų. Galų gale pavyko tą automobiliuką aplenkti, ir mūsų džiaugsmui išvydome ženklą „Todmordenas“.

Turėjau susitikti su direktoriumi ir operatoriumi iš Richard & Judy šiame miestelyje nuošaliai stovinčioje pilyje. Šiek tiek dėl to nerimavau. Juk galų gale, kaip išsiaiškinau, Todmordeno pavadinimas sudarytas iš dviejų žodžių — tod ir mord. Tod išvertus iš vokiečių kalbos reiškia mirtį. O mord — žmogžudystė. Nežinau, kaip jūs, bet aš vargiai pavadinčiau idealiu savaitgalį, kai visą dieną tenka praleisti apleistoje pilyje, stovinčioje miestelyje vadinamame Mirtžmogzudystė. Labai greitai nusprendžiau, jei prie manęs ims artintis koks nors vienuolis, vardu Profesorius Slyva arba Pulkininkas Garstyčia, kuo skubiau šausiu pro duris į lauką ir devyniais užraktais užsirakinsiu mašinoje. Tokio scenarijaus nebuvo net kriminaliniame žaidime Cluedo.

— Tai esi tas vyrukas, ieškantis nušvitimo? — pasiteiravo direktorius Džimas.

— Manau, Taip, — atsakiau spausdamas jam ranką. — Jei tik toks dalykas iš viso yra. Tai čia toji vieta?

Stovėjome šalia Dobroido pilies — įspūdingo dydžio, tačiau visai draugiškai atrodančios miškų ir medžių apsuptyje. Pilis buvo pastatyta 1865 metais ir turėjo simbolizuoti vyro meilę žmonai, tačiau reikalai pakrypo ne itin gera linkme. Jis buvo turtingas malūnininko sūnus, o ji — beturtė darbininkė. Vargšas vaikinas be galo pamilo merginą, o toji pareiškė, jog tekės už jo tik tada, kai šis pastatys jai dovanų pilį. Didžios meilės vardan jis Taip ir padarė. Pilis merginai nelabai patiko. Ji persikraustė gyventi į mažą namuką šalia pilies. Vyrukui vos neplyšo iš skausmo širdis, o mergina pasimirė paskendusi alkoholio liūne. Matyt, neatsitiktinai gana greitai kažkas išrado tokį patogų daiktą kaip dovanų čekiai.

— Taigi, — prabilo Džimis, — štai ko ketiname imtis...

Jis pasivedėjo mane į šalį.

— Jau apžiūrėjau šią pilį — yra kelios labai vaizdingos vietos. Turėtų būti nesunku. Tai va, ką darysime: nufilmuojame tave atvažiuojantį, paskui filmuojame, kaip susitinki su keliais vienuoliais, o paskiausiai — tave išvykstantį.

— Gerai. Atrodo, tikrai nieko sunkaus.

— Taip. Viskam teprireiks kokių šešių ar septynių valandų.

— Oho.

— Anksčiau daug filmavaisi televizijoje?

— Ne, tai pirmas kartas.

Džimas šiek tiek išbalo.

— Aišku. Na, tada užtruksime gal devynias ar dešimt valandų. Robinas tau trumpai papasakos, kaip viskas vyks, o Džefas pritvirtins mikrofoną.

— Iš esmės, — prabilo Robinas, vyrukas su kepurėle nuo saulės ir superdidvyrio smakru, — norėtume, kad įsijaustum į budisto vienuolio kailį. Atrask, kas budizmas yra tau. Kuo gyvena vienuoliai? Ir dar, mums reikia suprasti, ką jie čia veikia: kokie kursai, ko galima išmokti, kokius žmones galima tikėtis sutikti. Gerai skamba?

— Taip. Tik parodykit man vienuolį, ir imamės reikalo.

Darbo griebėsi garso operatorius Džefas. Patraukęs megztinį žemyn, lipnios juostos gabalu prilipino mikrofoną man prie krūtinės.

— Gerai, lygi krūtinė, — pasidžiaugė. — Nereikės paskui pešioti plaukų.

— O, tai čia LikBePlaukų preparatas, — paaiškinau, tačiau Džefas tik nusijuokė. Nemanau, kad patikėjo.

— Gerai, — pasakė Robinas. — Sutarėme dėl susitikimo su... — kiek patylėjo, — Samtenu.

— Kas tas Samtenas?

— Žmogus. Stovykloje jis vienas svarbiausių vienuolių. Yra atsakingas. Samtenas sutiko bendrauti su tavimi.

— Puiku.

— Gal iš pradžių pasivaikščiok aplinkui, susipažink su vietove.

Dobroido pilį 1995 metais už kelis šimtus tūkstančių svarų nusipirko vienuoliai. Iš pilies tebuvo likę vieni griuvėsiai. Vienuoliai nusprendė čia įsteigti centrą — Losang Dragpa centrą, kuriame būtų vedami pigūs kursai, mokymai ir meditacijos visiems, kurie nutaria, kad jiems to reikia. Labai nesavanaudiškas požiūris — visas atlygis, kurio pageidavo vienuoliai, tai pagalba pilies atstatymo darbuose. Bet kuriuo metų laiku, bet kuris, norintis prisidėti, buvo džiugiai sutinkamas. Jei norite nuveikti ką nors reikšminga — nuoširdžiai rekomenduoju šią vietą.

— O, — šūktelėjo staiga iš kažkur man prieš nosį išdygęs vyrukas. Buvo nusiskutęs galvą ir vilkėjo ilgu raudonu rūbu. Spėju, tai buvo vienuolis. — Sveikas.

— Sveiki, — pasisveikinau ir aš. — Graži vieta.

— Ačiū. Ar tu su tais žmonėmis iš televizijos?

— Taip.

— Sveiki atvykę, — pasakė vienuolis ir patraukė kartu su manimi.

Vienuolio vardas buvo Liamas. Jam patiko ši pilis.

— Šioje vietoje galima atrasti vidinę ramybę, — pasakojo eidamas šalia. — Atvykti čia gali bet kas, nereikia net būti budistu. Gali paprasčiausiai atvažiuoti ir atsikratyti neigiamų minčių. Mes norime, kad pasaulyje būtų kuo daugiau taikos ir laimės.

Vaikštinėdami aplinkui pilį, mudu su Liamu dar daug ką aptarėme. Pagaliau, radę suolelį, prisėdome.

— Mokome čia tokių dalykų... supranti... kad turėtume vertinti kiekvieną gyvenimo akimirką, — aiškino Liamas. — Gyventi taip, tarsi ši diena būtų paskutinė mūsų gyvenime. Na, gal per stipriai pasakyta. Pabandysiu kitaip. Ką noriu pabrėžti — turime nuolat prisiminti, kad šiandien galime mirti.

Išpūčiau akis. Liamas susimąstė.

— Turbūt skamba dar baisiau, tiesa? Tai reiškia, kad turime suprasti, jog yra reali galimybė, kad galbūt šiandien mirsime.

Pakėlęs pirštą aukštyn dar pridūrė:

— Turiu galvoje, galime ir nemirti, bet... visko gali būti.

Jei atvirai, tai nuo šių žodžių man nė kiek nepalengvėjo, tačiau vienuolis jau užsivedė pasakoti. Dabar kalba pakrypo egzistencializmo link.

— Abu teiginiai — kad šiandien galime mirti ir kad galime nemirti — yra visiška tiesa. Tačiau daug vertingiau sakyti, kad galime mirti, nes tuomet imame vertinti kiekvieną akimirką.

— Tai skamba šiek tiek grėsmingiau, — pasakiau. Ir taip buvo iš tiesų. Tiesą pasakius, aš ir taip vertinu kiekvieną akimirką. Nuo šiol, matyt, teks vertinti akimirkas pasislėpus po lova.

— Gal ir tiesa. Tačiau reikalas tas, Deni, kad labai lengva pamiršti ir nusiraminti. Samtenas sako, kad akistata su mirtimi verčia mus labiau atsiverti, ir, nors ir keista, tuomet jaučiamės gyvesni. Pasivaikščiokime dar čia...

Paskui valandą ar pusantros Richard & Judy komanda filmavo, kaip su vienuoliais kapoju salierus, su vienuoliais plaunu tualetus, su vienuoliais vaikštinėju po sodus ir bendrai išdarinėju visokius vienuoliškus pokštus. Man buvo linksma. Skustagalviai vienuoliai priėmė mane ištiestomis rankomis. Pamažu vis labiau įsimylėjau jų gyvenimo būdą. Sunku paaiškinti, bet visi jie kažkaip... švytėjo. Vienuoliai buvo laimingi. Ir pailsėję. Mane išmokė medituoti, o paskui pavaišino prašmatniais pietumis ir išpasakojo viską apie tai, kuo jie tiki.

Pagaliau direktorius paskelbė pertrauką.

— Ar nufilmavote tai, ko norėjote? — paklausiau.

— Taip, puiku, — pasakė Džimas. — Bet mus reikia kai ko daugiau.

Energingai palinksėjau galva.

— Ko dar jums reikia?

— Pats dar nelabai žinau... tik va... kol kas viskas atrodo per daug... gerai.

— Bet vienuoliai tokie ir yra. Gerumas būdingas vienuoliams. Ypatingai budistų vienuoliams. Jie pagarsėję savo gerumu.

Tai tikra tiesa. Labai jau retai išgirsite, kad budistų vienuolis bandė pagrobti žmogų, ar, pavyzdžiui, atimti iš pensininko automobilį. Tai viena pagrindinių budistų vienuolių savybių — jie absoliučiai ir visiškai negalėtų nuvaryti pensininko automobilio. Pavadinčiau tai silpnybe.

— Vienuoliai geri, tiesa, — pritarė Džimas, — bet man atrodo... na... kad tu jau beveik dabar pasiryžęs tapti budistu.

— Bet juk labai miela religija!

— Taip, bet... matai kas yra... jei tu nuspręsi, kad budizmas ir yra tavo kelias, tai turbūt nebeliks jokios prasmės filmuoti epizodus su tavimi. Tu jau būsi apsisprendęs. Manau, tau reikia pažvelgti į jų gyvenimo būdą giliau, gal... parodyti juos kitu kampu.

— Gerai, — pasakiau nusprendęs rasti kokį nors sprendimo būdą. Taip man suteikė šią progą. Nė neketinau jos sugadinti.

— Palieku tave pagalvoti, — pasakė Džimas ir nuėjo daryti kažką svarbaus.

Mudu su Džefu valgėme sausainius. Sakė, kad jis taip ir įtarė, jog esu alkanas — stovėdamas beveik už dešimties metrų per savo ausines girdėjo, kaip mano skrandis grojo maršus.

— Turiu pabandyti parodyti vienuolius kitu kampu, — svarsčiau balsu. — Giliau panagrinėti juos. Kaip man tą padaryti?

Atsikandęs sausainio, Džefas susimąstė.

— Galėtum šiek tiek paerzinti juos, sukelti kokių problemų, — galop nusprendė.

— Paerzinti vienuolius?

— Pasistengti išvesti iš kantrybės. Šie vienuoliai turėtų būti ramiausi žmonės pasaulyje. Pažiūrėk, gal pavyks kokį vieną supykdyti. Televizijoje atrodytų puikiai.

— Manai, kad turėčiau supykdyti vienuolį? — pakartojau negalėdamas patikėti. — Niekada nepavyks! Jie per daug atsipalaidavę!

— Na... galėtum pabandyti. Redaguojant būtų ką veikti. Supranti... suteiktų šiek tiek prieskonio. Galėtum atskleisti tamsiąją vienuolių pusę.

— Bet juk vienuoliai neturi tamsiosios pusės. O gal turi?

Galiu sąžiningai prisipažinti, jei dėl ko ir jaučiausi nejaukiai, tai dėl šito. Galų gale, Robinas patarė įlįsti į vienuolio kailį, o ne taršyti jiems kailius. Ir vis dėlto — tai televizijos profesionalo pasiūlymas! Be to, žinau, ko čia atvykau, ir visai nenoriu vaidinti primadonos, tad linktelėjęs pasakiau, kad tai gera mintis. Ką jau ten gera. Tai buvo vienintelė idėja.

Gana nenoriai, tačiau ėmiausi ieškoti būdo, kaip galėčiau užrūstinti budistą.

Vaikštinėjau po apylinkes svarstydamas, kaip galėčiau veikti toliau.

Vėliau teks susitikti su Samtenu, visiškai nenorėčiau, kad jis galvotų apie mane kaip apie kokį kitamanį vienuolių erzintoją. Staiga pastebėjau tvenkinuką. Jei jokios priemonės nepadėtų, visada galiu įstumti vienuolį į tvenkinį. Gal ne — atrodytų per daug grubu. Man pasirodė, kad būtų gėda, jei kada nors, tolimoje ateityje, kokie nors jaunuoliai, nutarę pasekti mano pėdomis ir duoti Taip įžadus, viso labo prisigertų ir įstumtų į tvenkinį kelis vienuolius.

Įkvėpimas kažko vis neaplankė. Vaikštinėjau vos bepavilkdamas sunkias tarsi švinines kojas.

— Vėliau susitinki su Samtenu? — pasiteiravo ant suolelio sėdintis vienuolis.

Ketindamas apsiraminti, prisėdau ir aš.

— Taip, — pasakiau. — Manau, kad taip.

— Oi, kaip puiku. Tau labai pasisekė. Jis nuostabus. Tu jį tikrai pamilsi. Tai nuostabus žmogus.

— Tikrai?

— Taip, jis nuostabus.

— Kodėl?

— Kodėl? Nes nuostabus. Kai jis kalba su tavimi, pasijunti taip, tarsi būtum vienintelis žmogus pasaulyje. Tai pats dvasingiausias žmogus, kokį tau kada teko sutikti. Jis tiesiog viską žino. Gali klausti bet ko — viską paaiškins. Ir toks kantrus, kad galėtų būti pavyzdys visiems, su kuriais susitinka.

— Skamba tikrai šauniai, — pasakiau nuoširdžiai tikėdamas tuo, ką išgirdau.

Staiga per langą, mums už nugaros šūktelėjo Džimas:

— Deni! Ar pasiruošęs?

Parodžiau ranka, kad taip, ir pabandžiau susikaupti.

— Tai... — kreipiausi į šalia sėdintį vienuolį, — aš čia pagalvojau... na, tai nieko nereiškia, tikrai... bet, kas gali suerzinti tokius kaip jūs?

Vienuolis giliai įkvėpė per nosį ir susimąstė — galvojo ilgai.

— Karas, — galop pareiškė.

— Karas? — pasitikslinau.

— Karas, — patvirtino jis ir atsisukęs veidu į mane dar susiraukęs palingavo galva.

O, Jėzau. Jei norėdamas suerzinti vienuolį turėsiu pradėti kokį suknistą karą, tai manęs laukia tikrai ilga diena.

— Gerai, Deni, — pasakė Robinas, — Samtenas dabar jau pasiruošęs tave priimti. Mes iš jo tik paimsime trumpą interviu, gerai?

— Gerai, — patikinau. — Aš pasiruošęs.

Džefas man mirktelėjo ir parodė aukštyn iškeltus nykščius. Paskui į kambarį įėjo aukščiausias pasaulyje vienuolis. Nusišypsojęs paspaudė man ranką.

— Mano vardas Samtenas, — prisistatė.

— Oho, — nuoširdžiai nustebęs tepratariau. — Jūs esate aukščiausias pasaulyje vienuolis! Turėtumėte būti vienuolių karalius!

— Ačiū, — pasakė Samtenas mano žodžius supratęs kaip komplimentą, nors aš tik pasakiau tai, kas buvo aišku kaip ant delno, gryniausias faktas. — Kodėl mudviem neprisėdus poilsio kambaryje ir nepaplepėjus?

Samteno balsas skambėjo taip, kad viskas, ką jis besakytų atrodė kupina ramybės ir žavesio. Jei šis vienuolis būtų pasakęs: „O kodėl gi nepririšus tau prie veido kumpio ir neatvedus į butą vilko?“, būčiau lygiai taip pat atšovęs: „Tikrai? Žinoma!“

Kol filmavimo komanda statė kameras ir mikrofonus, padariau, kaip ir siūlė Samtenas — susėdome pilies poilsio kambaryje paplepėti. Nuoširdžiai žavėjausi Samtenu. Jo veidas buvo mielas, su apvaliais akinukais ir tvarkingais, trumpai kirptais plaukais. Šypsena, rodės, niekada nenyksta nuo veido.

— Turiu jus perspėti, — pasakiau, — kad niekada anksčiau šito nedariau. Galiu privelti kokių nesąmonių.

— Viskas bus gerai, — nuramino mane Samtenas, ir patikėjau juo.

— Ar kada anksčiau matėte kurią nors Richard & Judy laidą? — pasiteiravau.

— Ne, — atsakė pašnekovas. — Čia neturime televizorių. Bet ši laida mums į gera. Gyvename iš aukų ir padedami žmonių, kurie atvyksta mūsų aplankyti. Užuot mokėję mums už nakvynę, žmonės gali pagelbėti darbu. Pavyzdžiui, elektrikai gali patikrinti, ar saugiai išvedžioti elektros laidai. Jei atvykta geras sodininkas, jis gali šiek tiek padėti prižiūrėti sodą. Arba, tavo atveju...

Pasižiūrėjęs į mane Samtenas nutilo. Buvo visiškai aišku, kad iš visų jėgų bandė sugalvoti, kuo toks, kaip aš, galėtų pasitarnauti vienuolių pilnai piliai. Pamėginau jam padėti.

— Paprastai kuriu radijo laidas, — pasakiau. — Gal galėčiau... žinote... sukurti kokią pusvalandžio trukmės linksmą pramoginę laidą apie vienuolius ir panašias temas.

— Chmmm, — numykė Samtenas.

— Programą padėtų rengti vienuoliai, ji būtų skirta jiems.

— Galbūt.

— Galėtume pavadinti, pavyzdžiui, „Vienuolystė“.

Pašnekovas linktelėjo galvą.

— Taip. O gal... tu gerai valai?

Po kelių minučių prasidėjo interviu.

Garbusis ir aukštasis Samtenas Kelsangas, kaip sužinojau, budistu buvo nuo 1983 metų.

— Pirmą kartą susidūriau su budizmu mokydamasis koledže, — pasakojo vienuolis.

— Kur jūs mokėtės?

— Na... pradėjau nuo matematikos ir statistikos studijų... o paskui supratau, kad tai ne man, ir pasukau į zoologiją.

— Tai baigėte zoologijos studijas? — pasitikslinau. Įspūdinga. Gana didelis posūkis nuo matematikos.

— Na, Taip, baigiau. Paskui nusprendžiau, kad ir tai ne man. Tada susidomėjau psichologija.

— Psichologija? Jūs psichologas?

— Ne, šioje srityje labai ilgai neužsibuvau. Galų gale mečiau ir psichologiją.

— Oho. Ir kur pasukote?

— Chmmm...

Samtenas kostelėjo.

— Puodininkystę.

Apstulbau.

— Pradėjote matematika, o baigėte puodais?

— Dar zoologija ir psichologija.

Na, taip, žinoma, klasikinis maršrutas.

— Labai gerai, kad neturėjau progos įstoti į universitetą, nes akivaizdu, jog neketinau jo baigti. Pabėgau iš to konvejerio — juk paprastai jus įgrūda tiesiai į universitetą, o iš jo — tiesiu taikymu į darbą... Aš pasprukau. Turėjau laiko. Galėjau pagalvoti, ką noriu daryti su savo gyvenimu. Manau, kad po mokyklos baigimo kiekvienas turėtų bent metus laiko palaukti nestojęs į universitetą. Labai svarbu turėti laiko pagalvoti, ką norite daryti, nes gyvenime yra keli svarbiausi dalykai... tarsi svarbiausi laikotarpiai, kurių metu priimti sprendimai turės įtakos kitiems dvidešimčiai gyvenimo metų. Tik tada būsite laisvi priimti kitą sprendimą, pasirinki kažką kita, kas paveiks kitus dvidešimt metų.

Vienuolio žodžiai užgavo jautrią stygą. Mano sprendimas eiti dirbti BBC buvo vienas iš tokių lemiamų momentų. Jis simbolizavo darbo pabaigą ir... karjeros pradžią. Karjeros, kuri gali kitus dvidešimt metų pakeisti labai į gera. Nejučia prisiminiau Džeisoną ir jo kasdienybės sukeltą kartėlį. Turiu įsitikinti, kad nepateksiu į tokius pačius spąstus.

— Taip, — pasakė Samtenas, — turi labai atsargiai priimti sprendimus.

— Na... juk visada yra galimybė pasitaisyti kitame gyvenime, — pajuokavau turėdamas galvoje reinkarnaciją.

Pašnekovas susimąstė.

— Taip. Manau, kad taip.

— Gerai, — šūktelėjo Džimas. — Sekundėlę sustokime. Deni... gal galėtum paklausti Samteno, kas žmones dažniausiai atgena į tokias vietas?

— Taip, — atsakiau vis dar gana patenkintas savimi dėl tuo juokelio apie reinkarnaciją. Džimas vėl pradėjo filmuoti.

— Samtenai, kas dažniausiai atgena žmones į tokias vietas?

— Tai gali būti bet kas. Dažnai pasikalbu su žmonėmis, kodėl jie čia atvyko, su kokiomis kliūtimis gyvenime susidūrė, kad pasuko pas mus. Kartais tai būna jausmai. Kartais atrodo visiškas atsitiktinumas. Kartais — nepažįstamojo mesta pastaba. Kartais susitikimas su negyvu daiktu ar gyvūnu.

Pamaniau, kad širdis nustojo plakusi.

— Palaukite... ką jūs minėjote apie nepažįstamųjų pastabas?

Tiesiog juste jutau, kaip Džimas iš už kameros keistai spokso į mane, bet staiga supratau, kad interviu, skirtas Richard & Judy laidai, pavirto asmeniniu pokalbiu.

— Tu net nustebsi, — pasakė Samtenas, — kartais žmonės atvyksta čia tik todėl, kad kažkas kažką pasakė. Nuo tų žodžių juose tarsi kažkas įsijungia, ar netikėtai atsiveria prasmė. Užgaunama jautri styga. Dažnai tuos žodžius ištaręs žmogus nė nenumano apie jų padarytą poveikį. Kartais tokios pastabos gali būti... na... apšviestųjų darbas.

Apstulbau. Ką jis pasakė?

— Apšviestųjų?

— Taip, — patvirtino vienuolis.

— Kaip... Maitrėja?

Samtenas linktelėjo.

— Taip. Esi girdėjęs apie Maitrėją?

Ar esu girdėjęs apie Maitrėją? Vargiai tegalėjau patikėti tuo, kas čia vyko. Gerai pagalvojus, tai atsidūriau čia tik dėl nepažįstamojo ištartų žodžių. Nepažįstamojo, kuris kai kurių nuomone gali būti... apšviestasis. Ne, negali būti. Man ėmė svaigti galva.

— Taip, esu girdėjęs apie Maitrėją! Žinau apie jį vis...

— Stop, nutraukiame, — šūktelėjo Džimas. — Chmmm... Vyrukai, man atrodo, kad žiūrovams bus neaišku. Paklausk to klausimo dar kartą, tik pabandyk ne taip asmeniškai... ir, veiksmas...

Pasijutau sumišęs. Ir sunerimęs. Kažkaip šiomis dienomis visur painiojosi Maitrėja. Manau, visai paranku, kai esi visur esantis. Dabar tenorėjau kalbėtis apie Maitrėją ir nepažįstamąjį autobuse bei svarstyti, ką visa tai galėtų reikšti. Tie dalykai, rodės, atsitiktinai atvedė mane pas Samteną. Tačiau Džimas teisus: reikia atlikti darbą, tad vaikštinėdami po Dobroido pilies apylinkes su Samtenu tęsėme pokalbį apie vienuolių siūlomus kursus. Aplinka man atrodė tokia nuostabi, kad net išstypėlis pašnekovas ėmė patikti. Vienuolis aprodė įvairias sales, papasakojo kelias istorijas, supažindino su kitais vienuoliais. Filmuoti nustojome tik tada, kai Samtenas pasakė, kad jam reikėtų pasikeisti tvarstį ant nykščio.

— Kas nutiko jūsų pirštui? — pasiteiravau.

— Anądien nukritau nuo laiptų. Tikrai kvailas nutikimas. Tuojau sugrįšiu...

Filmavimo komanda nuėjo pasižvalgyti naujų vietų. Supratau, kad esu patenkintas savimi. Televizija pasirodė visai paprastas dalykas. Paprasčiausiai kalbiesi su žmonėmis.

— Prisimeni, Deni, — nueinant priminė Džimas, — pabandyk mesti jam iššūkį. Iššauk jo reakciją. Nerk į budizmą kuo giliau. Televizija — ne paprastas dalykas. Tai ne šiaip sau kalbėjimasis su žmonėmis.

Džefas nusišypsojo. Jis aiškiai laukė to momento, kai pabandysiu suerzinti vienuolius. Liūdnai linktelėjau Džimui ir likau stypsoti stebėdamasis, kaip man reikės įvykdyti tą neįmanomą misiją.

Po sekundėlės pastebėjau iš už kampo išsukantį Liamą.

— Sveikas, Liamai, — pratariau.

— Sveikas. Kaip tau čia patinka?

— Šaunu, — atsakiau, ir mudu patraukėme per sodus.

— Deni, ar kada susimąstei apie tai, kad galėtum tapti vienuoliu?

Nusišypsojau.

— Na... kai buvau dar vaikas, turėjau kelis kovos menų vaizdo įrašus, — pasakiau. — Ten buvo rodomi Šaolinio vienuoliai, kurie pusę laiko medituodavo, o kitą pusę — šokinėdavo per stalus ir į galvas trupindavo plytas. Atrodė be galo juokinga. Tai turbūt ir buvo artimiausia pažintis su vienuoliais.

— Ne visai tas pats, kas realiame gyvenime, — pasakė Liamas. Jei atvirai, tai ir pats tą supratau.

Liamas sustojo apžiūrėti gėlę, o aš pasakojau toliau.

— Turėjau tą vaizdajuostę Šaolinio vienuoliai prieš nindzę, — dėsčiau. — Joje visi Šaolinio vienuoliai puola galingąjį nindzę.

Pakėlęs akis nuo gėlės, Liamas sužiuro į mane.

— Tikrai? Ir kas nutiko?

Gūžtelėjau pečiais.

— Vyko kova ir panašiai. Kažkas peršoko per stalą, kažkas sutrupino į galvą plytą.

— Kas laimėjo?

— Neprisimenu. Arba nindzė, arba vienuoliai. Bet manau, kad iki baigiantis kovai jie bent jau pradėjo gerbti vieni kitus.

Liamui ši mintis patiko.

— Gerai. Labai geras moralas.

Atsisukau veidu į vienuolį.

— Liamai... ar kada nors koveisi su nindze?

Vienuolis šiek tiek liūdnai papurtė galvą.

— Ne.

Grįžau pas Samteną degdamas noru kuo greičiau pabaigti interviu, kad galėčiau paklausti jo apie tai, kas man niekaip nėjo iš galvos. Dabar sėdėjome Pasaulinės taikos kavinėje, pilies pašonėje ir laukėme, kol komanda baigs pasiruošimą paskutiniam interviu.

Nedaug tekalbėjau. Nervinausi. Tai paskutinė galimybė padaryti tai, ko, mano galva, norėjo laidos kūrėjai. Reikėjo suerzinti vienuolį.

Tada Džimas pasakė: „Filmuojame“, Samtenas atsisėdo ir turėjau tęsti pokalbį... Ir tada atėjo metas įgyvendinti šovusį man galvon sumanymą.

— Taigi... Samtenai... ar galėtumėte pasakyti, kad nuo tada, kai tapote budistu, pasidarėte žymiai ramesnis žmogus?

— Taip, tikrai, tapau.

— Gerai, gerai. Nes juk tokie ir turėtų būti budistai, tiesa? Jūs esate labai ramūs žmonės, Taip?

— Manau, kad tai tiesa...

— Ar kas nors jus erzina?

— Na, tapęs budistu, žmogus išmoksta valdyti situaciją ir suprasti, kad tai, kas vyksta aplinkui mus yra...

Tuomet ryžausi.

Nežinau, kodėl pamaniau, kad suveiks, tačiau tai buvo vienintelė šovusi į galvą mintis.

Ėmiau kumščiuoti Samteną.

Bakst-bakst-bakst-bakst į ranką...

Šiek tiek apstulbęs, vienuolis, nutilo sakinio viduryje.

— Eeee... noriu paklausti... ar jus nervina? — paklausiau. — Kai kumščiuoju?

Sumišęs Samtenas spoksojo į mane. Nenustojau kumščiavęs.

— Juk dažniausiai toks elgesys nervina, tiesa? — neatstojau.

Paraudau. Nenuostabu — juk kumščiavau vienuolį.

— Tai, kad... — bandydamas kaip nors išlikti ramus atsakė Samtenas, — ne, tai tik...

— Bet juk nervina? Ne? O greičiau?

Bakst-bakst-bakst-bakst...

Samteno akys visai išsipūtė. Apsižvalgiau. Džimas spoksojo dar plačiau išplėtęs akis. Robinas net išsižiojęs.

Dabar tikrai labai greitai kumščiavau Samteną.

— Na pyksti? Na, sakyk, juk pyksti?

Jau beveik maldavau jo. Labai, tikrai labai norėjau, kad vienuolis supyktų, bet negalėjau suprasti, ar man pasisekė, ar ne. Nežinojau, ar pavyko suerzinti ir išjudinti iš budistinės ramybės. Nė nesupratau, ar jis nors kiek pyktelėjo, ar ne. Buvo aišku tik viena — aš jaučiuosi siaubingai.

Žvilgtelėjau į Džimą tikėdamasis, kad pasakys: Stop, tačiau jis to nedarė. Tik spoksojo. Net operatorius nustojo žiūrėjęs per objektyvą ir susiraukęs žvelgė į mane. Stojo visiška tyla. Buvo girdėti tiktai baks-bakst-bakst — pakvaišęs vyrukas baksnoja vienuoliui ranką.

— Deni, — galop prabilo Samtenas. — Turėtum kai ką žinoti.

Sulėtinau tempą.

Vienuolis pažvelgė man tiesiai į akis.

— Esu labai žiaurus žmogus, Deni... ir supykstu gana greitai...

Nustojau kumščiavęs.

— Tai... — pasakiau, — gal papasakokite man apie centrą...

— Ar tinka, Džimai? — paklausiau. — Manau, kad Samtenas šiek tiek susierzino.

— Gal ir taip, Deni, bet atvirai kalbant, norėjau, kad mestum jam intelektualinį iššūkį. Supranti? Patikrintum tikėjimo tvirtumą, o ne... kumščiuotum jį.

— O...

Samtenas, žinoma, juokavo sakydamas, kad jis labai žiaurus žmogus. Taip jis išsisuko iš labai keblios situacijos.

Filmavimo diena baigėsi, ir komanda ėmė rinktis įrangą. Manęs laukė kelionė su Džefu ir Robinu atgal į Londoną. Norėjau kuo skubiau pasikalbėti su Samtenu apie kai kuriuos dalykus. Pamačiau jį atsisukusį į tvenkinį ir vos atsispyriau pagundai priėjus patapšnoti per petį. Vis tik pagalvojau, kad jau pakankamai prisitapšnojau.

— Samtenai, — kreipiausi į vienuolį. — Ar galėčiau paklausti? Asmeniškai?

Nežinau, kodėl pridėjau, kad asmeniškai. Mudu ir taip stovėjome vienu du. Samtenas įtariai pašnairavo į mane.

— Neketini daugiau kumščiuotis? Ką?

— Ne, kumštynės baigtos. Labai dėlto atsiprašau. Pažadu daugiau nekumščiuoti nei tavęs, nei jokio kito vienuolio. Suprantu, kad užsipulti tokius gerbtinus asmenis yra visiškai neatsakingas žingsnis.

Samtenas neskubiai linktelėjo ir pamojo, kad eičiau paskui jį vidun. Galų gale pasiekus duris, jis stumtelėjo jas, kad atsidarytų, ir atsivėrė saulės šviesos užlietas kambarys.

— Užkaisiu virdulį, — pasakė ir pasikėlęs aukštyn drabužį, nusiavė batus. Šiek tiek nustebau. Tai buvo didžiuliai, sunkūs kalnų batai. Nesu visiškai tikras, ar tai keista. Gal kalnų batai yra vienuoliams įprastas apavas. Manau, kad tikėjausi išvysti porą minkštų mokasinų, gal porą lengvų sandalų, bet ne... Kalnų batai. Po vienuolio drabužiu. Man dingtelėjo, kad galbūt Samtenas yra ekstremalios vienuolystės šalininkas. Gali būti, kad turi kur nors pasislėpęs sklandytuvą.

Vienuolis užkaitė virdulį ir atidarė šaldytuvą.

— Ar geri balintą arbatą?

— Taip.

— Gerai. Oi... galėčiau pasiūlyti tik juodos arba su jogurtu.

— Chmmm... O kokio skonio jogurtas?

Samtenas pasilenkė dar kartą ir dirstelėjo į šaldytuvą. Atsitiesė.

— Braškių.

Pasvarsčiau.

— Tada, prašyčiau juodos arbatos.

Samtenas atnešė arbatą ir prisėdo ant kėdės greta manęs. Įsitaisė kėdėje ir draugiškai nusišypsojęs linktelėjo galva, kad galiu dabar kalbėti apie tai, kas man neduoda ramybės.

Nežinojau, nuo ko pradėti. Bet vis tiek pradėjau.

— Samtenai, kai buvome pilies požemyje, šiek tiek užsiminėme apie... Maitrėją.

Samtenas palingavo galva.

— Tai... norėčiau žinoti... kas jis? Nes man teko... girdėti apie šį vyrą.

— Maitrėja yra meilės Buda. Jis yra didžiausias pasaulio mokytojas.

— Gerai, bet... labai norėčiau sužinoti... ar gali būti, jog visai neseniai sutikau jį autobuse.

Pasakiau ir susigūžiau. Gal per greitai išklojau tai, kas man rūpėjo. Bet, rodos, Samtenui tai nė kiek nerūpėjo.

— Na... Manau, kad visai įmanoma. Kodėl klausi?

— Nes, gal ir ne visai tiesiogiai, bet būtent todėl esu čia ir kalbuosi su jumis. Tai pirmasis mano parengtas televizijos reportažas. Aš nesu televizijos laidų vedėjas. Kai man pateikė šį pasiūlymą, užuot atsisakęs ar ėmęs išsisukinėti, kad nemoku, negaliu, niekada nesu šito daręs... pasakiau Taip. Tą pasiūlymą gavau tik todėl, kad buvau vakarėlyje, kuriame dar prieš šešis mėnesius nė nebūčiau atsidūręs. Priėmiau man pasiūlytą galimybę. Daug galimybių. Jeigu tikėtume tais keliais žmonėmis, kuriuos sutikau, šitaip nutiko tik todėl, kad autobuse sutikau Maitrėją.

Samtenas linktelėjo tarsi suprastų mano žodžius. Perkratęs galvoje savo žodžius, nutariau, kad tikriausiai nesuprato.

Paskui ir pats Samtenas pareiškė:

— Nesu tikras, kad teisingai tave suprantu.

Na, tada viską ir išklojau. Paaiškinau nuodugniai. Išdėjau apie tai, kaip anksčiau gyvenau gana negatyvų gyvenimo būdą. Apie tai, kaip kasdien pasitaikančioms galimybėms sakydavau Ne ir išsigandau, kad tai ir bus viskas, ką tedarysiu. Apie tai, kaip pradėjau gailėtis, nes net nesuvokiau, kiek daug praleidau. Ir apie tai, kaip vieną vakarą autobuse, važiuojančiame į Ist Endą, nepažįstamasis pasakė sakinį, kuris viską pakeitė. Tokį paprastą ir nesudėtingą sakinį skelbiantį akivaizdžią tiesą, kad pagalvojau, jog reikėtų juo vadovautis gyvenime. Dažniau sakyk Taip. Ir dar papasakojau Samtenui, kad būtent tai ir bandau daryti — dažniau sakyti Taip. Ir kaip pasimokiau iš to. Gyvenu linksmiau. Ir... geriau... gyvenu.

Samtenas apgalvojo mano žodžius. Būdamas šalia jutau tiesiog slegiančią tylą, tačiau atrodė, kad taip ir turi būti. Pagaliau vienuolis nusišypsojo, o po akimirkos ir prašneko.

— Panašu, kad tu jau radai savo kelią į nušvitimą.

Komanda baigė viską pakuoti ir prieš ilgą kelionę namo šiek tiek užkandžiavo. Džefas čiaumojo salierus, o Robinas bandė surasti tualetą.

Mudu su Samtenu vaikštinėjome po pilies apylinkes ir kalbėjomės apie Taip. Vis dar buvo saulėta ir, išskyrus vieną keistą, į miestelį ar iš jo dviračiu važiuojantį vienuolį, buvome vieni.

— Kas, mano manymu, yra labai įdomu, — dėstė Samtenas, — tai mintis apie visišką atsidavimą kitų valiai, kai leidi, tavo vadinamosioms Taip progoms rodyti tau kelią. Nes iš tiesų, mes tikrai ne kažin kiek tevaldome situaciją. Tai tik mitas. Gyvenime gali nutikti bet kas.

— Pavyzdžiui, tu — susižeidei nykštį.

— Būtent. Nežinojau, kad taip atsitiks.

— Ne, ir aš nežinojau.

Na, šito gal ir nereikėjo sakyti.

— Bet susižeidžiau ir teko su tuo susitaikyti, priprasti. Jei tikime, kad aukštesnės jėgos, apšviestieji ar apaštalai, padeda mums dvasiškai tobulėti, tai pradedame žiūrėti į gyvenimą visai kitaip. Ir, manyčiau, gyvenimas ima atrodyti šiek tiek stebuklingesnis. Kiekvienas atsitikimas atrodo kaip galimybė pasimokyti. Tampame atviri viskam, kas benutiktų, bloga ar gera. Nes viskas, kas atsitinka su mumis, yra būdas tapti išmintingesniais ir pažengti dar toliau nušvitimo link. Jei nespėji į autobusą, tai tampa galimybe pasimokyti. Jei susergate — atsiranda proga išmokti šį ta nauja, pavyzdžiui, užuojautos.

— Ko išmokai susižeidęs nykštį?

— Turbūt svarbiausia, ką supratau, kad reikia neskubėti, kai lipi laiptais žemyn.

Nusikvatojau.

— Jei rimtai, tai... susižeidęs nykštį negalėjau dirbti, tad turėjau daugybę laiko meditacijoms. Labai vertinga galimybė.

— Geras posūkis.

— Ačiū.

— Turėtum dažniau susižeisti nykštį.

— Nemanau, kad tai išeitų į gera.

Radę suolelį atsisėdome.

— Tikiuosi, kad čia kažkas panašaus į tai, kai supranti, kad matematika — visai ne tau, ir tampi puodžiumi, — svarsčiau. — Nors ir negalėjai mokytis universitete, bet tai tik į gera? Tai suteikė galimybę daryti tai, kas tau išties rūpėjo.

— Tiksliai.

— Ir, tik pagalvok, dabar gali nužiesti sau puodelį...

— Na... puodžius iš manęs irgi išėjo ne kažin koks.

— Oi...

Įsismarkavo vėjas. Kelias akimirkas mudu klausėmės jo ūžavimo.

— Papasakok, kokie dalykai nutiko, kai ėmei sakyti Taip. Susimąsčiau, ką papasakoti vienuoliui. Staiga tapo akivaizdu – turiu iškloti apie tai, kas įvyko blogo, tačiau išėjo tik į gera.

— Įvykis su nutrinama lošimų kortele. Niekada nežaidžiu tokių žaidimų. Tačiau perskaitęs, kad turėčiau pamėginti, taip ir padariau. Laimėjau 25000 svarų.

— Oho, — nustebo Samtenas.

— Tuojau pat ir netekau.

— Ak, — užjautė pašnekovas.

— Tačiau reikalas tas, kad tai įrodė man, jog elgiuosi teisingai. Nesvarbu, kad netekau pinigų, svarbiausia, kad juos laimėjau. Kol neradau kortelės, neturėjau 25000 svarų, tų pačių pinigų ir netekau. Taigi, nieko nepraradau, bet jaučiausi taip, tarsi būčiau praturtėjęs.

Samtenas susimąstė.

— Geras posūkis, — pratarė pagaliau.

— Ačiū.

— Turėtum dažniau netekti didelių sumų.

— Nemanau, kad tai išeitų į gera.

Laukiau, kol Samtenas pasakys dar ką nors. Labai norėjau išgirsti, kokia bus jo reakcija į pasakojimą apie nutrinamą kortelę. Tačiau vienuolis buvo kažkur toli — plaukiojo paskendęs mintyse. O paskui, kai prakalbo, tai skėlė tokį sakinį, kad kitomis aplinkybėmis tikriausiai būtų kilusios muštynės, o gal net sulaužyta nosis.

— Tu esi povas.

Ką?

— Kas aš esu?

— Tu esi povas. Matai, jei esi atviras situacijai, gali ją pakeisti. Gali būti kaip povas. Visi žino, kad povai minta nuodingomis uogomis, nuo kurių kiti gyvūnai susirgtų. Jei esi riboto mąstymo ir nemoki priimti dalykus tokius, kokie jie yra, tikėtina, jog papulsi į situacijas, kuriose nusiminsi arba jausiesi prislėgtas. Jei esi atviras, gali, Taip sakant, maitintis sudėtingomis situacijomis.

— Tokiomis, kai susižeidi nykštį?

— Arba netenki pinigų. Na, ir ko išmokai sakydamas Taip?

— Sakyčiau... daug ko išmokau. Vyrai gali gimdyti. Piramides pastatė ateiviai. Vyrai neturėtų vedžioti už pavadėlio kačių. Ir dar tai, kad esu povas.

Atrodė, Samtenas suabejojo mano išvardytų ir išmoktų pamokų vertingumu. Turiu pripažinti, kad supratau, ką jis turi galvoje. Jei prisimintume tokias fantastines laidas, kaip Quantum Leap ar Highway to heaven, gal ir nuliūstume, jei laidos moralas būtų tik tokio lygio, kaip mano minėtosios pamokos. Tiesa ta, kad pats dorai nežinojau, ko pasimokiau. Ne visai tiksliai. Dar ne.

— Na... tebūnie taip, — pareiškė Samtenas. — Noriu pabrėžti, kad labai daug galime išmokti tiesiog priimdami gyvenimą tokį, koks jis yra, o ne laukdami to, kas norėtume, jog nutiktų.

Samtenas buvo teisus. Prasmingai pasakė. Labai išmintingas žmogus. Nors nesu religingas, jei kada nutarčiau priklausyti kokiai religijai, tai, manau, man pakeliui su tokiais žmonėmis. Be to, daug sutaupyčiau, nes nereikėtų plaukų kondicionieriaus.

— Ar galėčiau paklausti... — grįžtant prie filmavimo komandos kreipėsi į mane Samtenas. — Ar pastebėjai, kad gyvenime daugiau laimingų atsitiktinumų, kai tapai atviresnis ir nustojai mėginti valdyti savo gyvenimą?

— Manau... Taip, — atsakiau. — Kad ir tai, jog visi man užsimena apie Maitrėją. Be to, tik dėl Taip atsiradau čia, o tu žinai viską apie šį vyruką.

— Taip, turėtume pasikalbėti apie Maitrėją.

Mudu stabtelėjome, ir tada uždaviau man rūpėjusį klausimą:

— Samtenai, ar tu tikrai manai, kad įmanoma, jog tas vyrukas autobuse, na tas, kurį sutikau aną vakarą, buvo Maitrėja?

— Žinau tiek pat, kiek ir tu. Tačiau, Taip... tai įmanoma.

Nustebau. Nes dabar tokią galimybę pripažino ne vien tik Brajanas. Ir ne vien tik jo draugas Pitas. Ir net ne vien Elijas Braunas. Atsirado dar vienas, visiškai naujas žmogus! Dabar mes keturiese. O keturi — tai jau grupė!

— Tik turėtum paklausti savęs, — jau beveik priėjus pilį pasakė Samtenas, — kodėl tas vyrukas nutarė tau pasakyti būtent tuos žodžius? Kodėl jis pratarė „Dažniau sakyk Taip“ žmogui, kuriam išties reikėjo dažniau sakyti Taip?

Plačiai išplėtęs akis palingavau galva. Išgirdau Džefą šaukiantį mane vardu. Jie buvo jau pasiruošę vykti, tad pamojavau, kad tuojau ateinu. Samtenas tęsė toliau.

— Iš budistinio požiūrio taško mes visada manome, kad įkvėpimas ateina per aukštesniąsias būtybes, Kartais pajuntame turį kažką pasakyti, o paskui pagalvojame — iš kur tai? Iš tiesų visa tai ateina, kai mus įkvepia apšviestieji, apaštalai.

— Apaštalai, tokie, kaip...

— Taip, Maitrėja. Toks apšviestasis nuolat dirba žmonių labui. Jis gyvena tarp mūsų. Jis gali būti bet kuriame pasaulio taške, kad padėtų žmonijai.

— Kaip Supermenas?

— Taip. Kažkas panašaus. Tik jis padeda mums visiškai nepaisydamas to, ar mes žinome apie jo buvimą ar ne, lygiai kaip saulė šviečia visiems vienodai. Aklieji nemato saulės... tačiau tai nereiškia, kad ji jiems nešviečia...

Robinas pasignalizavo.

— Jei ten, autobuse, buvo Maitrėja, — pasakė Samtenas, — galiu pasakyti, kad pasirodė kiek anksčiau nei tikėtasi. Turėjo apsireikšti tik po kelių tūkstančių metų... bet gal čia tik žvalgytuvės. Galimas daiktas, kad tai jis. Keliaudamas nušvitimo keliu gali suprasti, kad tau padeda aukštesniosios jėgos. Gal sulauksi daugiau pagalbos iš aplinkinių. Netgi tų, iš kurių nesitiki. Įsiklausyk, ką jie tau pasakys. Kartais įkvėpimas aplanko keisčiausiose vietose. Stebuklingi gali pasirodyti patys paprasčiausi dalykai. Priimk tai atvira širdimi.

— Gerai, — pasakiau. Ir tikrai šitaip galvojau. Taip ir darysiu.

— Manau, kad viskas bus gerai, Deni. Atrodo, kad tu daugeliu požiūrių esi laisvos dvasios žmogus. Daug ką duoda vaikiškas naivumas.

Šiltai nusišypsojau. Paskui supratau, kad iš tiesų Samtenas telaiko mane mulkiu. Vos neleptelėjau poros žodelių, bet prisiminęs šio vienuolio prisipažinimą, kad jis yra žiaurus žmogus, prikandau liežuvį. Dėl viso pikto, maža ką...

Pakeliui namo užsukome į neišvaizdžią, apsilaupiusią degalinę. Džefas užsimanė pieniško kokteilio, o Robinui prisireikė į tualetą. Tai jau trečias kartas, kai jis užsimano šlapintis. To vyruko šlapimo pūslė kaip kandies.

Prisėdau prie staliuko, o po kiek laiko atėjo ir Džefas.

— Buvo visai linksma, — pareiškė jis. — Visai įsijaučiau į tą budizmą. Na žinai, taika ir džiaugsmas. O tau, ar patiko?

— Taip, žinoma, — atsakiau. — Beje, ačiū už patarimą. Manau, kad man labai gerai pasisekė jį apkumščiuoti.

— Kreipkis, jei dar kada reikės, — maišydamas koktelį pasakė Džefas. — Tai tavo pirmasis bandymas vesti laidą? Kaip tau pasisekė čia patekti?

— Paprasčiausiai pasakiau Taip. Sutikau Garėtą vakarėlyje, mudu pasikalbėjome apie šį bei tą, o paskui vyko susirinkimas, ir manęs paklausė, ar norėčiau pabandyti. Sutikau.

— Kaip paprasta.

— Aha. Tik pasakiau Taip.

Džefas nusišypsojo ir kažką neaiškaus sumurmėjo.

— Ką sakei? — pasidomėjau, ir tas pakartojo, tik jau garsiau.

— Si! — pasakė. — Si a Todo!

Sumirksėjau.

— Ką?

— Si a Todo. Tai reiškia... palauk, o ką tai reiškia? „Viskam Taip“. Ispaniškai.

— Reiškia „Viskam Taip?“

— Taip. Si.

Džefas patraukė per šiaudelį koktelio. Siaubingai sušliurpsėjo.

— Iš kur ta frazė? Čia posakis ar kažkas panašaus? Gal patarlė?

— Nežinau. Prieš kelis metus padėjau kurti atostogų laidas per BBC2. Filmavome Barselonoje, tada ir sutikau tą vyruką, kuo jis ten vardu Markas ar Marko, na, kažkas panašaus. Tai buvo jo devizas. Viskam Taip! Si a Todo!

— Si a Todo, — pakartojau.

— Taip, — tas vyrukas turėjo nuosavą užkandžių barą, ar kažką tokio. Visas jo gyvenimas paremtas šiuo šūkiu.

— Jis yra... Si žmogus, — pasakiau.

Gal nenugirdęs, Džefas sumišo.

— Kas toks? Koks žmogus?

— Taip žmogus. Po galais, juk tai Taipžmogis!

Negalėjau patikėti. Galvojau, jog esu vienintelis. O ten... kažkur... buvo dar vienas visai toks, kaip aš!

Nusišypsojęs Džefas pritarė:

— Taip, manyčiau taip.

— Kaip tas vyrukas — ar laimingas?

— Laimingiausias, kokį tik kada teko sutikti.

Atsilošęs apsižvalgiau aplinkui. Valytojai buvo pradėję plauti degalinės paslaugų skyriaus grindis. Apkūnus vyriškis dorojo mėsainį. Dirstelėjau į Džefą, o jis, pasidažęs pirštą, baigė laižyti paskutinius pieno koktelio likučius. Papurčiau galvą. Kartais įkvėpimas ateina keisčiausiose vietose. Kartais net paprasti dalykai gali atrodyti stebuklingi.

— Arkada buvai Barselonoje? — laižydamas pirštus paklausė Džefas.

— Ne, niekada, — prisipažinau.

— Tau patiktų. Šiuo metu ten labai puiku.

Robinui priėjus prie staliuko Džefas atsistojo.

— Turėtum ten nuvykti kada nors.

Linktelėjau.

Nes, Taip, tikrai turėčiau.

21 SKYRIUS

kuriame Danielis surandą tokį pat, kaip jis

Važiavau autobusu. Suskambo telefonas.

— Klausau.

— Deni? Sveikas... Tai Garėtas iš Richard & Judy.

— Sveikas, Garėtai!

— Pamaniau, kad reikėtų tave informuoti...

— Gerai, klausau...

— Sulaukėme... gana... neįprastos reakcijos po to, kai pirmadienį išėjo ta laida...

— Neįprastos?

— Taip... sulaukėme... ne... neįprastai didelio skaičiaus skundų.

— Ką? Tikrai?

— Galvojame tik dėl to, kad interviu metu didelę dalį laiko kumščiavai vienuolį.

— Ak, tikrai.

— Kūrėsi?

— Autobuse.

— Paskambink, kai grįši namo. Norėtume pradėti planuoti kitos laidos filmavimą.

— Oi. Ak, gerai, tik namo grįšiu ryt vakare.

— Gerai... tada ir paskambink.

— Būtinai. Taip ir padarysiu. Klausyk, ar galėtum Džefui kai ką pasakyti?

— Žinoma. Ką?

— Pasakyk, kad esu pakeliui į Barseloną.

Praėjo trys dienos nuo to laiko, kai apkumščiavau vienuolį, o jau tiek daug visko nutiko. Sunkiai galėjau patikėti, kad kažkur gyveno panašus į mane — tas, kuris sakė Taip ne kartais, o nuolat. Tai buvo jo gyvenimo būdas. Sprendžiant iš to, ką man pasakojo Džefas, šis vyras nebuvo toks mėgėjas, kaip aš. Jis nesakė Taip tik iki Naujųjų metų, nesakė tik todėl, kad juto, jog reikia ar todėl, kad kitaip negalėjo... jis tai darė, bent jau atrodo, todėl, kad... tiesiog Taip darė. Sakė Taip. Viskam.

Jei Džefas ir nebūtų pasiūlęs nuvykti į Barseloną, vis tiek būčiau netvėręs noru susitikti su tuo vyruku. Taigi dabar, kai jau pasakiau Taip, privalau su juo susitikti. Be to, Džefas man dar davė elektroninio pašto adresą, kuris, jo manymu, galėjo būti kaip tik to žmogaus. Pabandžiau tuo adresu parašyti.

Papasakojau Markui teisybę. Apie tai, kad noriu pasikalbėti apie Si a Todo. Pasakiau, jog žinau esąs visiškai nepažįstamas ir tai, kad rašau, gali atrodyti keistai. Prisipažinau, kad apie jį išgirdau iš vyro, sutikto tik dėl to, kad sakiau Taip... Pareiškiau, kad jis yra Barselonos Taipžmogis, o aš — Londono... Ir dar tai, kad būtų visai teisinga susitikti ir pasikalbėti.

Vyrukas atrašė tą pačią dieną.

Žinoma, jog atsakė Si!

querido, deni,

šiuo metu esu rivjeroje, Italijoje, ant kalno, didingos gamtos apsuptyje; giedrą dieną iš čia matyti Korsika, o laukiniai šernai cinghiale ateina į sodus ėsti vaisių.

po dviejų skubių kelionių visai gali būti, jog ketvirtadienį grįšiu į Barseloną — galėtume turėti proteico de gambas su jūros gėrybėmis ir taller detapas, o paskui aplėkti pusę Barselonos.

si a encontrarnos, si ai shockproteico y SI A TODO!!! būtų labai miela su tavimi susitikti... ar galėtum atvykti ketvirtadienį??

saludos cordiales, me parece atomico ei encuentro, markas

Ketvirtadienis! Ar galiu atvykti ketvirtadienį?

Koks būčiau Taip žmogus, jei pasakyčiau Ne?

Ketvirtadienio rytą riedėjau autobusu į oro uostą ir džiaugiausi.

Viskas suplanuota. Viena naktis Barselonoje — skrydį apmoka gerieji žmonės iš Siemens. Prieš kurį laiką pirkau iš jų naują telefoną, ir dabar išmušė valanda žadėtajai kelionei ten ir atgal į pasirinktą Europos vietą. Negalėjau patikėti savo sėkme. Atrodė, kad Taip pats ieško manęs.

Nežinojau, ko galėčiau tikėtis iš tos kelionės į Barseloną. Ir iš viso nebežinojau, kokias staigmenas man ruošia gyvenimas. Nuvykęs į oro uostą, sėdau į lėktuvą ir išskridau į svetimą šalį.

Kaip ir buvome sutarę, stovėjau Plaza Del Juano aikštėje ir laukiau Marko. Neturėjau nė menkiausio supratimo, kaip jis atrodo, ką mudu šiąnakt veiksime, ko iš viso tikėtis. Nežinojau, kiek Markui metų, kaip jis mėgsta rengtis — tiktai vardą ir tai, kad dirba viešųjų ryšių sektoriuje. Nežinojau, kaip Markas atrodo. Ar mudu turėsime ką nors bendra, išskyrus nusiteikimą sakyti Taip. Tačiau dabar buvo vėlu dėl to nerimauti. Dairiausi aplinkui... susigrūdęs į kišenes rankas senis su skrybėle. Spėjau, kad tai galėtų būti Markas. O tenai — pagyvenęs vyriškis įsikandęs pypkę. Gal. Tačiau neatrodė, kad kuris nors jų būtų ko nors laukęs. Nė vienas jų nelaukė manęs.

Praėjo dar penkios minutės. Paskui dar penkios.

O paskui, prašvilpęs pašėlusiu greičiu, kitoje aikštės pusėje sustojo taksi automobilis. Gražus, įdegęs, gal kokių trisdešimties metų vyriškis, vilkintis marškinėlius ir švarką iššoko iš automobilio ir per atvirą langą pamojavo vairuotojui, o paskui dar pasilenkęs apkabino jį. Atsisveikindamas pamojavo ir apsižvalgė po aikštę. Kažko ieškojo... Ieškojo manęs.

Tai buvo Markas.

— Eime, pirmiausia aplankysime mano draugą, — pareiškė Markas, — o po to visu greičiu po Barseloną! Atomico, Deni, — eime, pasuksime štai čia...

Markas vedė mane nuošaliomis, siauromis ir tamsiomis gotiško senamiesčio gatvelėmis, o pats tiesiog spinduliavo draugiškumu, kaip koks energijos kamuolys. Dar ir švilpavo. Ne šiaip sau švilpiniavo, o tarsi... čiulbėjo. Taip čiulba maži nerūpestingi paukšteliai — švilptelėjimas trunka vos sekundę ar dvi. Negirdėjau šitaip švilpaujant jokio žmogaus. Sucirpdavo gana dažnai. Pasako kelis sakinius ir čirpteli, arba pasukame už kampo, ir... trumpas, skardus čirpt. Garsas visai malonus, tik gal ne tas, kurio paprastai tikėtumėtės.

— Eime, čia jau nelabai toli... čirpt... draugas bus parduotuvėje...

Iš visų jėgų stengiausi spėti su Marku... jis ėjo tikrai greitai, žingsniavo skersgatviais ir gatvelėmis, skubėjo tarsi genamas minties, kad nesuspėsime padaryti visko, kas šį vakarą mūsų laukia.

— Holą, Markai! — staiga iš kažkur aukštai nuskambėjo šūksnis. Pakėlęs galvą pamačiau augalotą, nuplikusį vyriškį persisvėrusį per atvirą langą, mojuojantį Markui.

— Holą, Emilijau! — atsakė Markas, ir mudu nė kiek nelėtindami greičio lėkėme toliau. Prasigrūdome per aikštę, kur traukdami cigaretes paaugliai elektroniniais klavišiniais grojo eksperimentinę muziką. Sienos buvo išvarpytos kulkų, kurios, kaip sakė Markas, — sustojome vos menkai akimirkai — pasilikę nuo pilietinio karo laikų.

— Barselona, mano nuomone, pats šauniausias miestas, — pareiškė Markas. — Iki šiolei čia gyvenau. Dabar persikėliau į Italiją, tokį ramų kaimelį, bet Barselona visuomet liks mano namais... tai ypatinga vieta... Viduržiemio jūros miestas Europoje.

— Ei, Markai! — iš aukštai nuskardėjo dar vienas balsas ir sveikindamasis pakėlęs ranką Markas vėl čirptelėjo.

— Ar esi anksčiau buvęs čia? — paklausė manęs.

— Niekada, — atsakiau. — Bet man patinka...

Tada vėl pasikartojo tas pats — kažkas persisvėręs per langą trečiame ar ketvirtame aukšte pašaukė Marką vardu... tada man paaiškėjo. Markas čirpsėjo tik eidamas pro gyvenamus rajonus... ten, kur per atvirus žmonių butų langus galėjo sklisti garsas. Jis čirpsėjo draugams. Žmonės jau pažįsta jo čiulbėjimą — tai tarsi būdas pasakyti, kad jis grįžo į miestą.

Pabandžiau sučirpsėti ir aš. Pavyko gana apgailėtinai. Markas nusijuokė ir jau ketino kažką sakyti, kai gatvės gale išgirdome kažką šaukiant. Pažiūrėję išvydome dar vieną mojuojantį Markui. Žmogelis išgirdo čirpsėjimą, tik nespėjo laiku pamoti. Vos nepražiopsojo mūsų. Paskubomis sumurmėjęs, kad tuojau sugrįš, Markas nubėjo gatve atgal ir trimis ar keturiais galingais šuoliais pasiekė gale gatvės stovintį namą ir įlindo vidun per langą, iš kurio mojavo. Po minutėlės išlėkė pro priešais stovinčio namo duris ir kaip niekur nieko patraukė manęs link. Atrodė šiek tiek keista.

— Taigi, — pasakė, — keliaujame toliau.

— Markai, — paklausiau, — tu ką tik įlipai per langą viename pastate, o išėjai visai iš kito...

— Taip, — kuo ramiausiai, tarsi nieko ir nebūtų įvykę atsakė tas, — turėjau pasisveikinti su draugu.

Kitas draugas, pas kurį reikėjo užeiti, turėjo antikvarinių prekių parduotuvę, užsislėpusią kažkurioje mažoje gatvelėje. Draugo vardas buvo Oleosas. Jis visiškai nekalbėjo angliškai, tačiau atrodė džiūgauja girdėdamas Marką čirpaujant. Oleosas energingai paspaudė man ranką ir galiu tik spėlioti, kad paskui Markas pasakojo, kodėl esu Barselonoje, nes girdėjau vis kartojant Si a Todo! dar ir dar kartą. Paskui, nulėkęs parduotuvėn, Oleosas paėmė tris senovines taures ir butelį viskio. Prašluostęs nuo taurių dulkes, pripildė jas ir įteikė kiekvienam.

— Si a Todo! — pasakė.

— Si a Todo! — pasakė Markas.

— Si a Todo! — pasakiau ir aš.

Jaučiausi patenkintas savimi.

Po valandos jau buvome nusitrenkę į ankštą, tačiau jaukų barą senamiestyje. Nuostabu, tačiau visi — lankytojai ir baro darbuotojai — sveikino Marką, Barselonos Taipžmogį, užėjusį vidun. Gal jis buvo koks slaptas hipnotizuotojas.

Išgėrus viskį antikvarinėje parduotuvėje, prie mūsų prisidėjo pats Oleosas, jo šuniukas Mervinas, fotografas iš Vokietijos Jonas ir ispanų aktorė vardu Izabelė, atskubėjusi tiesiog iš filmavimo aikštelės, kur baigė filmuotis dar viename epizode iš televizijos dramos šiek tiek liūdnai skambančiu pavadinimu: Koks tu skausmingas, mano gyvenimo mieste!

Markas jiems dar kartą paaiškino, ką veikiu Ispanijoje, ir visi, rodės, tuo džiaugėsi.

— Tai tu tiesiog pagalvojai, Taip, vykstu į Barseloną? — klausinėjo Izabelė. — Būtent Taip?

— Labai panašiai.

— Todėl, kad tavo sutiktas vyrukas pažinojo Marką?

— Aha.

— Ir tu pasakei Markui, kad atvyksti su juo pasimatyti?

— Teisingai. Ir Markas pasakė Taip.

— Tada sėdai į lėktuvą ir atskridai čionai? Tokį kelią, į Ispaniją? Susitikti su nepažįstamuoju?

Gūžtelėjau pečiais.

— Taip. Tai keistas sutapimas. Vyras, kurį sutikau tik todėl, kad pasakiau Taip naujam darbui, buvo prieš kelis metus sutikęs Marką ir pasirodė, kad jis taip pat sako tik Taip!

— La casualidad no existe, Deni, — pasakė Markas. — Atsitiktinumai neegzistuoja! Si a Todo! Tai vienintelis kelias!

— Si a Todo, — sušuko Oleosas, ir visi pakėlė taures.

— Labai gerai sakyti Taip, — pareiškė Izabelė. — Viskam Taip!

Buvome nedidukė laimingų žmonių grupelė, jaučiausi neįtikėtinai šiltai priimtas. Ta šiluma netgi sklandė ore. Šiluma, skirta man, tačiau užvis labiausiai — Markui. Man pasirodė, kad jis vienas tų žmonių, kurie šiame gyvenime spinduliuoja be galo patraukliu optimizmu. Atrodė, jog šio vyruko nekamuoja jokios bėdos. Jis mylėjo gyvenimą. Rodės, kad gyvenimas jam atsilygina tuo pačiu. Gali būti, jog jis taip gerai jautėsi todėl, kad žinojo, kas jam svarbu — sąrašo viršuje buvo draugai.

Norėjau daugiau sužinoti, ką jam reiškia sakyti Taip.

— Markai, ar galėčiau tavęs kai ko paklausti... supranti... apie Si a Todo? — pasiteiravau. — Kaip tai paveikė...

Tačiau Markas nesiklausė.

— Deni! — sušuko jis. — Kiaušinis!

Ką?

— Štai, paimk...

Marko rankose iš kažkur atsirado kiaušinis. Na, nemanau, kad vyrukas jį padėjo — greičiausiai išsiėmė iš kišenės.

— Kiaušinis? — nustebau.

— Štai! Tau!

Sudaužęs kiaušinį į stalą, dar kiek pasukiojo delnuose ir vienu gražiu judesiu nulupo visus lukštus.

— Kiaušinis tau!

Nežinojau, ką besakyti. Nedažnai sutiksi vyruką, kuris vos spėjus susipažinti iš kišenės trauktų kiaušinius ir luptų juos man.

— Si a Todo, — pakartojo dar kartą. — Paimk kiaušinį!

— Paimti kiaušinį?

— Paimk kiaušinį!

Galėjau tik įsivaizduoti, kad tai kokia sena ispaniška tradicija, ir atsisakymas paimti kietai virtą ir dar nuluptą kiaušinį reikštų mirtiną rasinį įžeidimą. Paėmęs kiaušinį, iškėliau jį ir parodęs sėdinčiai už baro merginai, pareiškiau:

— Priimu kiaušinį!

Po tokio pareiškimo susigrūdau visą kiaušinį į burną.

— Tokia ispaniška tradicija? — paklausiau Jono dar bekramtydamas.

— Ne, — atsakė šis. — Markas kartais mėgsta suvalgyti kiaušinį.

— Eikš! — pasakė Markas. — Tęsime toliau... Si a Todo, Deni, dabar keliausime dar kai kur... į tokį vakarėlį naujame klube. Turiu mudviem pakvietimus.

— Puikumėlis! — pasakiau. Vakarėlis! Išskirtinio naktinio klubo atidarymas naujamadiškame, nublizgintame mieste! Mane užliejo nauja viltis. Tikrai, štai ką reiškia būti Taip žmogumi. Markas žinojo tai, o dabar žinau ir aš.

— Na, eime!

Taigi mudu su Marku palikome kitus prie baro ir patraukėme ieškoti naujo vakarėlio. Nors kartą persekiojau Taip nebe vienas... dabar sakiau Taip kažkieno kito ištartam Taip. Tai jau Taip kvadratu!

— Ei, Markai, — mudviem einant aikštele, kur vyrukas su ratukinėmis pačiūžomis išdarinėjo kažką panašaus į Tai či. — Gal galėtume pasikalbėti apie Taip sakymą... nes štai jau pora mėnesių, kaip su viskuo sutinku. Viskas kuo puikiausiai, tačiau būta ir nuosmukių... dariau tai, ko verčiau jau niekuomet nebūčiau daręs...

— Pavyzdžiui, ką tokio padarei?

— Na... sakyti Taip puiku. Bet nutiko tam tikri dalykai. Ir... — prisiminiau Lizą, o paskui Kristen, tačiau nustūmiau tas mintis kuo toliau. — Norėčiau įsitikinti, kad elgiuosi teisingai. Noriu paklausti, ar tu kada nors...

— Štai ir atėjome! Klubas!

Prišokęs prie apsaugininko Markas parodė į mane, kažką pasakė. Apsaugininkas linktelėjo ir įvedė mus vidun.

Be galo troškau pasikalbėti su Marku, išklausyti jo patarimus. Tačiau vos tik įėjome į klubą, pasijutau įtrauktas į pokalbį su Marko draugo draugės drauge, kuri, kaip rodės, buvo pasiryžusi atskleisti man smulkiausias gyvenimo detales.

— Buvęs mano vaikinas, — pasakojo mergina, o aš tuo metu beviltiškai bandydamas surasti Marką šaudžiau akimis po salę, — praeitą vasarą išvyko į Londoną.

— Oho, nejaugi? — paklausiau.

Marko niekur nebuvo matyti. Tik daugybė kostiumuotų, batuotų, supermadingų ir šaunių ispanų atvykusių į naujausią — ir puikiausią — Barselonos klubą.

— Taip, jam labai patiko Londonas.

— Gerai, — sumurmėjau.

Juodu kostiumu vilkintis vyrukas praėjo pro pat mane. Jo marškiniai buvo atsegioti beveik iki pat juosmens. Stabtelėjo prie veidrodžio apsižiūrėti. Pasirodė, kad jo veidas buvo pudruotas.

— Mano buvęs... jis nuteistasis, — piktinosi mergina. Mano ausys kažkodėl užkaito.

— Nuteistasis? — pasitikslinau.

— Taip. Nuteistasis, — atšovė ji.

Neatrodė, kad mergina dėl to liūdėtų, tačiau man buvo nesmagu tai girdėti.

— O, Dieve, — užjaučiau. — Kaip gaila.

Vyrukas vis dar apžiūrinėjo save veidrodyje. Rodės, tikrai džiaugiasi tuo, ką mato.

— Kodėl sakai, kad tau gaila? — nesuprato mergina.

— Tai kad... negerai būti nuteistuoju.

— Labai gerai, — šiek tiek įsižeidusi atšovė ji. — Jis nuteistasis. Ispanijoje gerai žinomas nuteistasis!

— Žymus Ispanijos nuteistasis?

— Taip, kriminalinis nuteistasis.

Atvaizdu, besigėrintis vyrukas sulaukė draugo — šis galėjo pasigirti meniškai išskutinėta barzda, tokios man dar nebuvo tekę matyti. Draugas lygiai taip pat negalėjo atitraukti žvilgsnio nuo savo atvaizdo.

— Žymus Ispanijos kriminalinis nuteistasis? Ir tu įsitikinusi, kad tai yra gerai?

Abu vyrukai linktelėjo savo atvaizdams, paskui vienas kitam ir neskubėdami patraukė toliau. Tikriausiai ieškoti dar vieno veidrodžio.

— Mano buvęs vaikinas dirbo nuteistuoju geriausiame Ispanijos teisme!

— Oi, — pagaliau supratau, ką mergina norėjo pasakyti. — Tai jis teisininkas?

— Taip. Nuteistasis. O kaip tu ten sakei?

— Aš sakiau „teisininkas“. Maniau, kad tu sakei „nuteistasis“.

— O koks skirtumas?

Būtų vietoje manęs kiek begėdiškesnis vyrukas, būtų pasakęs, kad ji beveik teisi.

— Deni! Si a Todo! — sugrįžęs prie manęs šūktelėjo Markas. Rankose laikė dvi taures šampano ir dabar jau ryšėjo kaklaraištį. Padavęs man vieną taurę, pliaukštelėjo per nugarą. Nusijuokiau. Man tikrai labai patiko Markas. Sunku paaiškinti, kodėl. Juk, galų gale, ką tik susitikome. Tačiau atrodė, kad jis kunkuliuoja tokia meile gyvenimui, kokią bandžiau iš savęs išspausti jėga. Skirtumas tik tas, kad jam tai pavykdavo natūraliai.

— Eikš, sėskis, — pakvietė rodydamas paaukštinimą prie šokių aikštelės. Keli panašūs į Barselonos elitą žmonės jau sėdėjo ir gurkšnojo. Vyrukas su meniškai skutinėta barzda spoksojo į stiklinę, tikriausiai mėgindamas ledo kubelyje sugauti savo atvaizdą.

— Gerai, — pasakiau. — O tada gal jau galėsime pasikalbėti apie tai, ką reiškia būti Taip žmogumi...

Labai norėjau susibendrauti su Marku. Nebūtinai tapti draugais — bendrautume kaip Taipžmogiai.

— Gerai, gerai, žinoma, — nuramino Markas. — Tik nepamiršk, jog tai tik pradžia! Mudu turime begalę laiko!

Pamaniau, kad dabar ne visai tinkamas metas priminti Markui, jog rytoj grįžtu į Londoną, tad su gėrimu rankoje patraukiau prie pakylos ir prisėdau. Markui tepavyko nueiti vos pusę kelio — jį nusivedė į šalį žavinga moteris, kuri, rodės, nekantrauja su juo pasikalbėti. Prisėdau ir jau po akimirkos prie manęs prisijungė vyriškis spindinčiu, blizgučiais nukarstytu kostiumu.

— Holą, — pasisveikino.

— Holą, — atsakiau. Taip ir sėdėjome — nė vienas nekalbėdamas spoksojome į pamažu vis pilnėjančią šokių aikštelę.

Nusprendžiau, kad neturėčiau pernelyg įkyriai klausinėti Marko apie jo patyrimą sakant Taip. Juk galų gale pats viską matau, čia ir dabar, tiesiog Barselonoje. Sakyti Taip Markui nebuvo toks sausas ir suplanuotas dalykas, kaip man. Tai jam reiškė laisvę, pozityvumą, požiūrį į gyvenimą. Plaukė pasroviui ir žiūrėjo, kas iš to išeis.

Per garsiakalbius kažką ispaniškai paskelbė, tad nieko nesupratau. Skelbimas tikriausiai paskatino eiti šokti, nes vos tik pranešimas baigėsi, penki ar šeši ant pakylos sėdėję žmonės pakilo ir patraukė į šokių aikštelę. Likau tik aš ir tas vyras spindinčiu kostiumu. Mudu pasižiūrėjome vienas į kitą ir nusišypsojome. Vis tik jaučiausi prastai — tarsi kažką svarbaus būčiau praleidęs. Kas tai? Gal nesupratau kokio nurodymo? Gal praleidau progą pasakyti Taip? Kurgi Markas? Jis galėtų išversti... Žvalgiausi po šokių aikštelę, tačiau ten jo nebuvo. Aikštelėje jau grūdosi klubo lankytojai, tik nė vienas nešoko — stovėjo ir plepėjosi. Atsistojau, kad geriau matyčiau. Lygiai tą patį padarė ir šalia sėdėjęs vyras spindinčiu kostiumu. Pasilenkęs artyn, kažką pasakė ispaniškai. Slėpdamas, kad nieko nesupratau, nusišypsojau. Jis dar kartą pakartojo, o aš gūžtelėjęs pečiais vėl nusišypsojau. Staiga, visiškai netikėtai mane apšvietė prožektorių šviesos.

Pasisukiojusios po šokių aikštelę, šviesos sustojo plieksdamos kaip tik į pakilimą. Suskambo muzika. Ji vis garsėjo, kažkas džiugiai šūkčiojo. Kas, po galais, čia vyksta? Pasisukau norėdamas patapšnoti blizgančiu kostiumu pasipuošusį vyrą per petį, tačiau didžiausiam savo siaubui pastebėjau, kad šis išsitraukė mikrofoną. Gerasis Dieve... tai dainininkas. Dainininkas spindinčiu kostiumu. Dainininkas stovintis ant pakylos priešais šokių aikštelę, kurioje knibždėjo ypatingi, tik su pakvietimais patekę svečiai. Dainininkas, kuris ką tik pradėjo dainuoti ispanų liaudies dainą, o aš — didžiai susigėdęs — stypsojau ant scenos kartu. Pabandžiau kuo skubiau dingti nuo pakylos ir nerti kur nors į minią, tačiau vyriškis spindinčiu kostiumu šoko pirmyn ir efektingu judesiu užtvėrė man kelią. Papuoliau... Galėjau išsivaduoti vieninteliu būdu — pastūmęs dainininką. Atsigręžiau atgal — už manęs siena. Negaliu pabėgti. Neturiu kur pabėgti!

Taigi, padariau vienintelį dalyką, kurio dar galėjau griebtis. Susigėdęs atsisėdau ir pabandžiau apsimesti, kad nieko neįvyko. Spoksojau į savo batų galus ir meldžiausi, kad daina kuo greičiau pasibaigtų. Kartą, prisivertęs dirstelėti aukštyn, pamačiau, kad į mane žiūri begalinė jūra žmonių — žiūri taip, tarsi būčiau kokia gamtos klaida ar pasirodymo dalis, kurios jie niekaip negali suprasti. Kai kurie net ėmė fotografuoti. Akies krašteliu pastebėjau ir žinių laidos filmavimo grupę. Neturėjau nė menkiausio supratimo, kas tas vyras spindinčiu kostiumu, tačiau buvo aiškiau nei aišku, kad Ispanijoje jis mėgaujasi didesniu populiarumu, negu Britanijoje. Su vis didėjančiu siaubu suvokiau, kad šio dainininko pirmąją dainą scenoje puošia vienintelis skaisčiai nuraudęs akiniuotis, tyliai sėdintis kamputyje ir apgailestaujantis, kad gerasis Dievulis nepadarė taip, kad jis kalbėtų ispaniškai, ar bent jau būtų supratęs, kad tas pranešimas per garsiakalbį, tai buvo nurodymas palikti sceną visiems, kas yra ne Ispanijos muzikos žvaigždė!

Daina tęsėsi visą amžinybę. Per visą gyvenimą man nebuvo tekę girdėti tokios ilgos dainos. Bet blogiausia buvo muzikiniai intarpai. Kol jie skambėjo, dainininkas galėjo šiek tiek pašokti. O aš? Viskas, ką galėjau — tai sėdėti. Dar kartą vogčiomis žvilgtelėjau — dauguma žmonių priekinėse eilėse nenuleido akių ne nuo prieš juos besisukiojančio dainininko, tačiau nuo to, kuris sėdėjo scenos gilumoje. Nuo manęs.

Pabandžiau apsimesti nerūpestingu ir trepsėti į taktą, tarsi kažkokiu keistu būdu būčiau turėjęs būti ten, kur netyčia atsiradau, ir pagaliau staiga sulaukiau palaimingos dainos pabaigos. Minia ėmė šėlti, kaip išprotėjusi. Po visą klubą švysčiojo prožektorių šviesos, tarsi kas norėtų įsitikinti, kad gėdingoji mano gyvenimo istorijos dalis visiems laikams įsirėžė į klubo svečių atmintį. Kažkas kažkur suriko, o vienas vyras ėmė reikalauti pakartoti. Dainininkas spindinčiu kostiumu nusilenkė, pakėlęs ranką pamojavo publikai, žengė žingsnį atgal, įtariai dirstelėjo į mane ir išėjo — dingo scenos dešinėje. Prožektorių šviesos prigeso, užgrojo visiškai kitokia muzika, o aš lėtai ir atsargiai atsistojęs pabandžiau nulipti nuo scenos taip išdidžiai, kaip tik galima šitaip įsiveržus į žvaigždės pasirodymą scenoje.

— Deni! — sušuko staiga man už nugaros išdygęs Markas. — Eime! Ką tik paskambino... draugas kviečia mudu užsukti išgerti! Jo namai nuostabūs! Aukštai ant kalno! Pamatysi visą Barseloną! Nagi, eime!

Po pusvalandžio stovėjau balkone pas gerai žinomą Ispanijoje architektą Gasparą ir gėrėjausi po kojomis plytinčia Barselona. Žinojau, kad Gasparas žymus architektas, nes šitaip skelbė ant jo sofos besivoliojantis naujutėlis bukletas. Kad šis vyras ispanas, buvo galima spręsti iš to, kad jis abiejose rankose laikė po didžiulį stiklą vyno.

Mudu su Marku žvalgėmės po nuostabų miestą, o Gasparas tuo metu gamino alyvuoges. Ir visa tai vėl atsitiktinai. Dar vienas pavyzdys, kur gali nuvesti Taip, jei tik atsiduosi jo valiai.

— Deni... — kreipėsi į mane Gasparas — barzdotas ir solidžiai atrodantis vyriškis, — man atrodo, kad kažkur tave esu matęs...

— Tikrai? — nustebau. — Nesu niekada anksčiau buvęs Barselonoje.

— O gal Londone? Visai neseniai lankiausi Londone. Bet ne, tikriausiai mes ten nebuvome susitikę...

— Tikrai nemanau, kad taip galėjo įvykti... — pritariau jam.

Kažkur namuose — didžiuliuose, erdviuose namuose suskambo telefonas, ir Gasparas atsiprašęs pasitraukė.

— Markai... — prabilau ir tas atsiliepė čirptelėdamas. — Neįtikėtina, kad esu čia. Žinai, ką? Supranti, žiūrint paprastai, tiesiog esu kažkokio vyriškio namuose Ispanijoje. Tačiau tikrai jaučiu, kad mane čia atvedė likimas. Nes viskas, ką dariau, tai leidau įvykiams klostytis sava vaga... ir štai, esu čia.

— Privalai leisti įvykiams klostytis sava vaga, — pasakė Markas. — Pasaulis žino, kur eina. Si a Todo — labai galinga frazė.

— O ką ji reiškia tau? Nors mudu abu sakome viskam Taip, tu darai tai šiek tiek kitaip.

— Toks mano požiūris į gyvenimą. Žmonės žiūri keistai, kai sakau Si a Todo... Tada jie klausia, ar sakyčiau Taip ir karui? Ir terrorismo? Visiems blogiems dalykams? Žinoma, ne. Man tiesiog patinka gyventi nusiteikus pozityviai... Nesakau: Karui — Ne. Sakau: Taikai — Taip.

Pažįstami žodžiai. Labai pažįstami.

— Visai neseniai kaip tik šiuos žodžius išgirdau iš kitų žmonių, — pasakiau. — Visai atsitiktinai Londone sutikau taikos gynėjus. Jie prašė, kad padėčiau jiems kovoti už taiką su kreida rankoje... Kai sutikau prisidėti, jie taip ir pasakojo, kad sako taikai Taip, užuot skelbę Karui Ne.

— La casualidad no existe, Deni, — priminė Markas. — Pasaulis žino, ką daro.

Tada į balkoną išėjo Gasparas.

— Atsiprašau, — pasakė jis. — Ruošiuosi didelei parodai. Naujos idėjos. Niekas dar nematė, tad turiu pasirengti. Skambino mano draugas. Menininkas iš Portugalijos, tik gyvena Anglijoje.

— O, ir kurgi?

— Bate.

Susijaudinau.

— Juk tame mieste užaugau, — pasakiau. — Mano tėvai ten dar tebegyvena.

Markas čirptelėjo.

— Nebūna atsitiktinumų! La casualidad no existe!

— Kaip keista! — nustebo Gasparas. — Bet dar kai kas keista... Kai pasikalbėjome su juo apie mano kelionę į Angliją, prisiminiau, kur tave mačiau.

Gasparas žengė artyn.

— Mačiau tave per televizorių.

O, Dieve... Aš taip pat labai tiksliai žinojau, kur jis mane matė. Per devintos valandos žinias rodė reportažą: sėdžiu už vyro spindinčiu kostiumu, o šis dainuoja populiarią Ispanijoje dainą. Gasparas kažkodėl susikaupė, lyg mėgindamas kai ką svarbaus prisiminti...

— Tu darei... Oi, kaip tai vadinama? Na Taip...

Gasparas ėmė baksnoti ranka lygkumščiuodamasis.

O, Dievulėliau...

Gasparas matė mane per Richard & Judy laidą!

— Bet... kaip tai įmanoma?

— Buvau Londone. Viešbutyje turėjau televizorių.

— Bet tai buvo tik užvakar!

— Taip!

Panele švenčiausia, Marija...

Markas ėmė juoktis. Jis juokėsi, juokėsi ir juokėsi.

— La casualidad no existe! — kvatodamas aiškino. — Viskas susiję! Kartais atsiduriame tokiame taške, kad nė patys nesuprantame, kodėl ir kaip...

Nustebau tai išgirdęs ir prisiminiau Samteną. Juokingas sutapimas. Tai ne šiaip koks vyrukas iš Londono gatvės matė mano patį pirmą pasirodymą televizijoje... tai gerai žinomas architektas — Ispanijoje! Tai vyras, pas kurį svečiavausi tik todėl, kad kitas vyras, kurio niekada anksčiau nebuvau matęs sulaukė skambučio per pasirodymą, kuriame apskritai neturėjau būti (jei ne vakarėlis, tikrai ten nebūčiau ėjęs). Ir tas vyras man ką tik pareiškė... Na ir, kas čia keista?

— Neįtikėtina, kas gali nutikti, — pasakė Markas, — jei tiktai leisi...

Stovėjau balkone, o virš galvos žibėjo milijonai žvaigždžių.

Kitą rytą turėjau kelias laisvas valandas. Vieną nutariau praleisti interneto kavinėje Las Rambias — vienoje labiausiai turistų pamėgtų gatvių. Norėjau kam nors — bet kam — papasakoti apie vakarykštės nakties nuotykius. Nutariau parašyti Džefui ir padėkoti jam, kad papasakojo apie Marką.

Tas trumpas laikas praleistas su Marku mane labai įkvėpė. Šis vyras turėjo pakankamai drąsos, kad leistų gyvenimui tekėti sava vaga. Gavęs niuksą — nusiristi. Plaukti pavėjui. Ir šis vyrukas kažkaip pakeitė mano požiūrį. Supratau, kad Taip priimdavau, lyg jie būtų nusiteikę prieš mane. Lyg jie būtų kliūtys, kurias reikėjo įveikti. Lyg Taip būtų kažkas tokio, dėl ko man galėtų nepasisekti. O iš tiesų, tai tiesiog gyvenimo dalis. Jei elgsiuosi su Taip, kaip Markas, jie taps gyvenimo dalimi.

Dabar man atrodė, kad Maitrėja ne pats svarbiausias, jis tik atitraukė dėmesį. Apšviestuosius galime sutikti kasdien — jei tik apsidairysime. Paprasti dalykai gali atrodyti stebuklingi.

Į interneto kavinę patraukiau dar dėl vienos priežasties. Kai ką reikėjo patikrinti. Kai ką pamačiau žurnale. Kažką, kam anksčiau leidau įvykti...

Radau tą žurnalą viešbučio laukiamajame šį rytą. Žurnalas, kaip žurnalas — mada, muzika, sportas, kelionės, viskas kaip įprastai. Nelabai domėdamasis perverčiau, tačiau vienas dalykas tikrai patraukė mano dėmesį. Pastebėjau sakinį, kurį reikėjo išsiversti ir patikrinti. Kai patikrinsiu, jau teks neatidėliojant veikti...

Netoli viešbučio esančiame restorane turėsiu susitikti su Marku, atsisveikinti ir padėkoti jam. Ir dar įteikti dovaną. Ypatingą.

Nusipirkęs Coca Colos skardinę prisėdau prie kompiuterio. Prisijungiau prie pašto dėžutės ir... Laukė keli nauji elektroniniai laiškai, tačiau nuo vieno vardo negalėjau atitraukti akių.

Liza.

Sveikas...

Neatspėsi... Atvykstu į Londoną. Būsiu nuo gruodžio 2 d., devynias dienas darbo reikalais... Gal tai nelabai kuklu, tačiau... ar galėčiau apsistoti pas tave? Perspėk iš karto, kad nesitikėčiau, jei abejoji. Tačiau susitikti vis tiek būtų labai smagu...

L

Xx

Tai buvo pačios nuostabiausios naujienos. Gruodžio 2 diena. Dar liko dešimt dienų.

Žavinga. Tik pagalvokite, kur gali nuvesti gyvenimas, jei tik leisite...

Nereikėtų stebėtis, jog susitikęs su Marku visas švytėjau. Kartu su juo atėjo ir Izabelė — muilo operų artistė.

— Holą, hombre, — pasisveikino Markas, ir mes vėl skubiu žingsniu patraukėme gatvėmis. — Eime, parodysiu tau dar nematytą miesto veidą...

Nors neatrodė, jog turime tam laiko, taip ir padarėme. Markas sutiko dar kelis draugus ir, žinoma, kiekvieną kartą, kai tie pasiūlydavo sudalyvauti kokiame renginyje, atsakydavo Si...

— Kitą savaitę pas juos vakarėlis, — paaiškino pasikalbėjęs su vienu draugu. — O tam reikia nudažyti namą. Teks padėti, — nutarė po pašnekesio su kitu.

Kas mane pribloškė, tai, kad jo diena atrodė begalinė. Svarbiausia buvo ryšiai. Draugystė. Jis turėjo laiko žmonėms. Tokia buvo esmė.

Kavinėje, kurią kažkam šovė į galvą pavadinti Žarna, užsisakiau sumuštinį. Pažvelgiau Markui į akis.

— Markai... noriu tau padėkoti.

— Už ką?

— Už tai, kad leidai man pabūti kartu. Labai smagiai praleidau laiką.

— Ei... mes juk nesiskiriame... čia tik pradžia.

— Žinoma... Bet tu neprivalėjai sutikti pasimatyti su manimi. Juk buvau tau visiškai nepažįstamas.

— Si a Todo, Deni. Si a Todo.

— Na, vis tiek, ačiū tau. Ir... kai ką atvežiau dovanų...

Įkišęs ranką į kuprinę ištraukiau tą daiktą. Dievai žino, kodėl atsigabenau ją čia — kaip įrodymą? Parodyti Markui? Palaikyti dvasią? Kaip priminimą apie tai, ką darau, ir kas manęs dar laukia?

Tai buvo mano mėlynoji kepurė su siuvinėtu žodžiu TAIP.

Nusprendžiau, kad Markas jos nusipelnė labiau nei aš. Šis žmogus gyveno pozityviai, be galo pakiliai bei entuziastingai. Markas buvo tikras Taip žmogus.

Kepurė jį sužavėjo.

— Atomico! — pareiškė jis. — Ačiū tau, Deni!

Norėdamas parodyti, kaip jam patiko, užsidėjo kepurę ant galvos ir čirptelėjo.

— Tai, kas toliau? — paklausė manęs. — Šiandien grįžti į Londoną, o paskui pažiūrėsi, ką tau atneš gyvenimas?

— Na... ne visai taip. Noriu pasakyti... Gal tu išverstum, ką tai reiškia... ar patartum?

Ištraukęs iš kišenės, išlanksčiau popieriaus lapą. Tai buvo reklama. Reklama, kurią išplėšiau iš žurnalo viešbučio laukiamajame.

Parodžiau į sakinį, kuris man nedavė ramybės. Jis buvo parašytas didžiulėmis, ryškiomis raidėmis. Užrašas puikavosi šalia lėktuvo, besišypsančios stiuardesės ir palmių ryškioje saulėkaitoje.

— Tai reiškia Skrisk į Singapūrą, — atsakė Markas ir pakėlęs akis šyptelėjo.

— Ką tu manai? — paklausiau.

— Si a Todo, — pareiškė jis.

22 SKYRIUS

kuriame Danielis nueina žymiai toliau, nei reikalauja pareiga

Pasijutau laisvas kaip paukštelis.

Tai, ką dariau, buvo dar visiškai negirdėta, bent jau man. Įžūliai ir akiplėšiškai nėriau tiesiog į šeštą Taip lygmenį. Kažkada tai atrodė vargiai įmanomas dalykas. Niekada dar neteko būti šiame lygmenyje.

Keliavau į Singapūrą... nes galėjau tai padaryti.

Štai taip. Ir viskas.

Pamačiau reklamą, pasakiau Taip ir dabar jau esu čia... bandau atsigauti po ilgo skrydžio visiškai be jokios priežasties į visiškai nepažįstamą vietą, ir tik todėl, kad gyvenimas pasakė, jog turėčiau ten vykti. Gyvenimas nutarė man parodyti tą reklaminį skelbimą. Taip nutarė, kad turiu jam paklusti. Markas įkvėpė paprasčiausiai atsipalaiduoti ir džiaugtis.

Buvau oro uoste, kai suskambo telefonas.

— Deni? Tai Vegas.

— Sveikas, Vegai, kaip reikaliukai?

— Neblogai. Kur tu esi?

— Pakeliui į Singapūrą.

— Singapūrą? Ko ten keliauji?

Gūžtelėjau pečiais.

— Šiaip sau.

Po trylikos valandų šokau į taksi automobilį Changi oro uoste ir švystelėjau nedidukę kuprinę ant galinės sėdynės.

Buvau laimingas. Gyvenau visiškai susitaikęs su priimtu sprendimu. Praleisiu Singapūre šiek tiek daugiau nei 48 valandas — 48 valandos Singapūre! Visas savaitgalis! Kas gali sau leisti savaitgalį pagyventi Singapūre? Kas grįžęs iš kelionės į Barseloną susiranda kreditinę kortelę, kurios niekada neturėjo įsigyti, ir užsisako patį artimiausią skrydį į pietryčių Aziją?

— Sveiki! Kaip gyvuojate? — pasisveikino vairuotojas ištaręs tuo žodžius veikiau jau kaip sakinį, o ne klausimą.

— Neįtikėtinai puikiai! — pasidžiaugiau. — Kaip laikotės jūs?

— Gerai, — atsakė taksistas pajudėdamas iš vietos. — O kaip jūs?

Apstulbau. Buvau šventai įsitikinęs, jog ką tiktai atsakiau, na, be negali visada garantuoti. Singapūras yra už tūkstančių kilometrų nuo Londono, lėktuve praleidau daug laiko. Maža ką...

— Puikiai, — gana linksmai patikinau taksistą. Dabar jau tikrai pasakiau. Ir, nepaisant to, kad jau žinojau atsakymą, negalėjau nepaklausti, kaip jis laikosi. Toks įprotis, aš juk tikras britas.

— O... kaip jūs laikotės?

Laimingas taksistas atsisuko į mane.

— Puikiai.

Labai gerai. Išsiaiškinome. Abu laikomės puikiai.

— O...

Vaje, negali būti.

— ...kaip jūs gyvuojate?

Atsisukęs į mane, išpūtęs akis laukė atsakymo. Na, ir ką dabar turėčiau daryti? Juk tikrai pasakiau jam, kaip gyvenu ir garantuotai pasiteiravau, kaip gyvena jis. Tačiau taksistas vis stebeilijo į mane, aiškiai laukdamas atsakymo. Pakeisti temą neleido etiketas. Tai jau įaugę man į kraują nuo vaikystės, o šiam Singapūro piliečiui turbūt įkalė į galvą iš kokio šeštojo dešimtmečio vadovėlio.

— Puikiai, — sumurmėjau vos girdimai ir, nusisukęs į langą, pridūriau, — o jūs?

— Gerai, — rodės, patenkintas atsakė vairuotojas. — Ačiū, labai gerai.

Stojo tyla. Pradėjau manyti, jog esu gimęs po laiminga žvaigžde. Įsijungiau telefoną, ir tas iš karto supypsėjo, pasveikindamas mane atvykus į Singapūrą. Po akimirkos vėl pyptelėjo. Žinutė nuo Hanos. SENOKAI NESIMATĖME. KAIP GYVUOJI?

Atrašiau jai.

ESU SINGAPŪRE!

Laukiau atsakymo. Trisdešimt sekundžių, ir telefonas vėl pyptelėjo.

KĄ? KODĖL?

Nusijuokiau.

ŠIAIP SAU!

Singapūre buvo karščiau nei įsivaizdavau. Automobilio kondicionierius veikė ne kažin kaip — pūtė mums į veidus karštą, lipnų orą. Važiavome per Singapūro senamiestį, pro didžiules prekyvietes ir plačias, medžiais apaugusias gatves. Žvalgiausi per langus, siurbte siurbiau įspūdžius. Pralėkę Serangoon keliu pasukome į Mažosios Indijos gatvę. Nuoširdžiai džiaugiausi tuo, ką darau. Kodėl esu čia? Nes viešėdamas Ispanijoje pas vyruką, kuris viskam sako Taip, pamačiau reklamą, ir ši mane taip įkvėpė, kad beveik ieškote ieškojau šeštojo Taipmens. Vienuolis Samtenas man labai aiškiai parodė, kad gyvenime gali nutikti bet kas. Supratau, kad gyvenime neegzistuoja toks dalykas, kaip likimas. Jei nėra likimo, tai... galiu leisti gyvenimui vykti!

— Iš kur esi? — staiga pasidomėjo vairuotojas.

— Iš Londono.

— O, — pasakė jis, — Puiku. Iš Londono.

Dar viena pauzė.

— Ar Londonas toli nuo Anglijos?

— Oi... Chmm... Londonas yra Anglijoje. Tai miestas.

— Kas miestas? Anglija ar Londonas? O kas yra Londono sostinė?

Taksistas žvelgė į mane smalsiomis kaip vaiko akimis. Paaiškinau, kad Londonas yra Anglijos sostinė, tada taksistas pasakė, kad pasijuto kaip kvailys. Nuraminau jį. Pareiškiau, kad vargu ar pačiame Londone pavyktų rasti taksi vairuotoją, kuris visa tai tiksliai žinotų. Taksistas — Ongas Chee Kieg — pasipasakojo, kad vairuoja jau šešiolika metų ir atvyko į Singapūrą iš Kinijos paskui savo meilę.

— Mudu labai laimingi, — džiaugėsi jis. — Du vaikai, taip pat laimingi. Singapūras gera vieta augti vaikams. Labai švaru. Labai gražu.

Singapūras tikrai be galo švarus. Ir labai gražus. Gal todėl, kad jis tinka visiems ir visada, ir net labai. Seniai praėjo tie laikai, kai ilgaplaukių turistų iš viso nepriimdavo į šalį arba vos atvykusius į oro uostą juos pasitikęs stambus, bukomis žirklėmis ginkluotas muitinės tarnautojas pasiūlydavo patrumpinti plaukus. Vis dėlto šioje šalyje kreivai žiūrima į nevalas. Maistas išsinešimui nepardavinėjamas, galite gauti baudą, jei pereisite gatvę ne per perėją, viešoje vietoje rūkysite ar šiukšlinsite. Nusprendę sukrimsti sumuštinį metro, taip pat gerokai palengvinsite piniginę. Kaip sakė Ongas, radikalai, maištaudami prieš sistemą šlapindavosi liftuose, tačiau tuomet juose įtaisė filmavimo kameras. Gal padėjo tai, o gal radikalams pritrūko šlapimo, tačiau bėdos baigėsi. Turbūt pats žymiausias draudimas — žiaumoti kramtomąją gumą. Tai visiškai, absoliučiai uždrausta. Man pasirodė, kad Singapūras yra šiek tiek panašus į religingą tetulę. Mylime tokias tetules už jų nepalaužiamą griežtumą ir teisingumo jausmą, tačiau patyliukais norėtume, kad jos nors sykį prisigertų chereso ir dingtų su kokiu nors vikaru visiems laikams. Net juokinga, kaip sakydamas viskam Taip, atvykau į šalį, kur viskam sakoma Ne. Tas draudimas kramtyti gumą ypatingai žiaurus. Tie, kurie ją parduoda, įveža į šalį ar naudoja, gali sulaukti 1 000 dolerių baudos. Klausiausi, kaip Ongas man šitai dėsto, ir plaukai pasišiaušė prisiminus, kad kuprinės dugne voliojasi beveik pilnas pakelis kramtomosios gumos Wrigleys — kažkurią naktį man jį padavė Vegas. Buvo likę mažiausiai dvidešimt lapelių gumos. Dvidešimt! Įstatymo akyse dabar buvau beveik narkotikų platintojas! Kai nutariate sakyti vien Taip, yra dalykų, kurių žinote, jog nepavyks išvengti, tačiau kontrabanda tikrai nėra vienas jų.

— Kodėl atvykai į Singapūrą? — paklausė Ongas, o paskui dar mestelėjo frazę, kurią tikrai buvo išmokęs iš televizijos, — verslas ar pramogos?

Nusišypsojau.

— Nei tas, nei anas, — atsakiau. — Paprasčiausiai... ėmiau ir atvykau.

Ongas atrodė sumišęs.

— Pramogos, — pasitaisiau. — Tik pramogos.

Susimąsčiau. Iš tiesų — atvykau pramogauti. Ir kitos mano kelionės į užsienį, vargu ar turėjo kokių rimtesnių tikslų. Na, nebent laimėti Ispanijos loterijoje arba susitikti su Taip žmogumi. Kelionės buvo lyg koks sakymo Taip šalutinis efektas. Bet ši kelionė... ši kelionė atrodė tarsi gryniausias Taip pavyzdys.

Ongas išleido mane prie Traders viešbučio ir įteikė nedidukę, pageltusią vizitinę kortelę, sakydamas, kad sykį man prireiktų kur nors važiuoti, turėčiau paskambinti jam. Prižadėjau, kad taip ir padarysiu. Užsiregistravęs ir nuėjęs į kambarį, nuleidau Wrigleys į klozetą ir ilgai, tikrai labai ilgai miegojau.

Kiek vėliau išėjęs iš viešbučio patekau į tokį karštį, kuris vos ne tą pačią akimirką išsunkia prakaitą per visas kūno poras. Neturėjau nė menkiausio supratimo, nei ką veikiu, nei kur einu, bet nesukau dėl to galvos. Man niekur nereikėjo skubėti, nieko padaryti, tad tiesiog ėjau labai stilinga ir ilga Apelsinų gatve — gėdingai šlovinančia kapitalizmą, nes joje nepastebėjau nieko daugiau, išskyrus dešimtis milžiniškų prekybos centrų, sujungtų tarpusavyje požeminiais tuneliais ir pėsčiųjų alėjomis, kuriose dūzgė oro kondicionieriai.

Susiradęs McDonald’s restoraną nusipirkau pusryčius. Šiek tiek nustebau, kad šio mėnesio ypatingasis patiekalas pavadintas Viščiukas su Singakoše. Košė manęs niekuomet nežavėjo, net pačiais blogiausiais laikais, o juolab į bandelę sukimšta vištienos skonio košė. Nė kiek neįtikino ir reklaminis šūkis: Paragauk, nes tai pusryčių skonis. Taip, kurgi ne, nebent kalėjime. Na, bent jau pavadinimas Singakoše įsimenantis. Visai tikėtina, kad Mažojoje Indijoje toks pat maistas būtų pavadintas BK Whoppadom.

Net palengvėjo, kai įsitikinau, kad nėra jokių tiesioginių nurodymų pirkti Singakošę, tad ramia širdimi nusipirkau didžiulį mėsainį, nes pasakiau:“ Taip, galima ir labai didelį“ (kai kurie Taip yra vienodi visame pasaulyje) ir ėmiau studijuoti žemėlapį. Man tai buvo tiktai nieko nereiškiantys žodžiai ir paveikslėliai. Ką turėčiau daryti? Kaip leistis nešamam pavėjui, kai joks vėjas nepučia? Tikrąja ta žodžio prasme — Singapūre visiškai nepūtė vėjas. Kiek pasėdėjęs vis dėlto suradau sprendimą. Turiu pats papūsti. Ongas. Paskambinsiu Ongui.

— Ką norėtumei pamatyti? Turistams skirtas vietas ar tikrąjį Singapūrą? — paklausė taksi vairuotojas. Valgė obuolį, atvežė vieną ir man.

— Nežinau... — numykiau. — Ką rekomenduotum? Ką turėčiau pamatyti?

— Pirmiausia pavežiosiu tave, apžiūrėsi kelias vieteles.

Užsisakiau Ongą ir jo automobilį kelioms valandoms už beveik gėdingai mažą užmokestį. Jis mane pavežiojo, aprodė vietines įžymybes ir netgi papasakojo. Parodė turistams įprastas rodyti vietas — verslo rajoną centre, Singapūro įkūrėjo Stamfordo Raffleso statulą, sniego baltumo miesto simbolį liūtą Merlioną su žuvies uodega, kinų šventyklą ir galop sustojome prie prekybos centro nusipirkti atsigerti vandens. Abu susimąstėme, ką daryti toliau. Man šovė galvon viena mintis. Taip susijęs su potyriais. Naujais potyriais, jei jau apie tai prakalbome.

— Gal apžiūrėti tai, ko šiaip jau nepamatyčiau? — paklausiau. — Gal ką nors parodytum?

Ongas kiek pagalvojo.

— Parodysiu tau rojų!

Pasiguodžiau, kad Ongas vedęs, nes jo žodžius buvo galima suprasti labai dviprasmiškai.

— Rojų? — paklausiau. — Kokį rojų?

— Rojus yra kampong — Pulau Ubinas.

Supratau tik du žodžius.

— Atsiprašau, kaip sakėte?

— Kampong yra žmonių rojus. Pulau Ubinas — rojaus sala. Bent jau man.

— Kas tas kampong?

— Tradicinis kaimas. Labai ramus. Daug gamtos. Jokio skubėjimo, jokio lėkimo. Pulau Ubinas — geriausia sala.

Atidžiai tyrinėjau Singapūro žemėlapį ieškodamas Pulau Ubino. Ak, štai, kur jis — į šiaurę nuo oro uosto. Taip jau yra, kad Ongas, kaip ir likusieji devyniasdešimt procentų Singapūro gyventojų gyvena daugiaaukščiuose, butuose. Singapūre labai mažai vietos. Nėra kur pailsėti gamtoje. Dėl to kalta greita urbanizacija ir negailestingas prekybos centrų plėtimasis. Ir jeigu Malaizijoje vis dar galima pajusti, kas yra tradicinis kampong, tai Singapūro gyventojai baiminasi praradę kaimus visiems laikams. Pulau Ubinas — paskutinė galimybė tokį kaimą išsaugoti. Paskutinis žvilgsnis į rojų šioje žemėje. Vienintelė vieta Singapūre, kuri išlikusi nepaliesta civilizacijos.

— Verslininkai jau kėsinasi ir į šią vietą, — pasakojo Ongas. — Nedaug teliko laukti, ir atims. Dveji metai, o gal tik vieneri. Labai liūdna.

Padėjau žemėlapį į šalį. Ongas pasiteiravo:

— Ar nori pamatyti?

— Taip, — pratariau. — Norėčiau pasižiūrėti.

Ongas mane paleido uoste ir prisakė paskambinti, kai grįšiu atgal. Dar priminė, kad neskubėčiau ir nelėkčiau. Prisėdęs ant masyvaus medinio suolo šalia laivo, kuriuos Singapūro gyventojai žaviai vadina valtelėmis, ėmiau laukti. Sėdėjau, sėdėjau ir dar pasėdėjau. Niekas nevyko. Manęs tai nejaudino. Buvau visiškai atsipalaidavęs ir visiškai laimingas tiesiog būdamas. Mes taip ir sėdėjome — kartu su manimi dar keturi žmonės — tyloje žvelgdami kažkur į tolį ir paprasčiausiai laukdami, kol kapitonas pakvies lipti į laivą. Praėjo trisdešimt minučių, ir pasijutau pilnai pasisotinęs palaimintu buvimu. Kreipiausi į šalia sėdinčią merginą:

— Atsiprašau, — prabilau šiek tiek nustebindamas ją, — ši eilė laukia laivo į Pulau Ubiną, tiesa?

— Taip, tik reikės dar palaukti.

— Ko?

— Lauksime, kol bus pakankamai žmonių. Kol kas esame penkiese. Kad plauktume, turi būti dvylika.

Labai apsidžiaugiau, kad Britanijoje autobusai nesivadovauja tokiu principu. Pabandykite įsivaizduoti, kiek reikėtų laukti, norint atsisėsti į autobusą, važiuojantį į tokį užkampį, kaip Svindonas, jei tektų surinkti dvylika žmonių. Sėdėčiau kelis mėnesius.

Tylėdami laukėme toliau.

Pagaliau, labai džiugiai pastebėjau iš už kampo išsukančius du pagyvenusius vyriškius. Tikriausiai pačiam kapitonui buvo pabodę laukti, tad jis nusprendė pakelti inkarą ir plukdyti tik septynis keleivius.

Pajudėjome rojaus link.

Po dvidešimt penkių minučių jau buvome tenai.

Žengiau iš laivo ant ilgos medinės prieplaukos. Ongas buvo teisus, pasakodamas apie salos natūralų grožį. Iš pirmo žvilgsnio vieta atrodė tarsi visiškai nepaliesta žmogaus. Smėlėtas paplūdimys, vešlūs žali medžiai, krūmai, kelios išklerusios medinės prieplaukos vedančios nuo mažų tvarkingų nameliukų iki mažutėlių, vargiai tinkamų plaukioti jūromis žvejybinių valtelių. Pasukau į salos gilumą kartu su kitais keleiviais. Ėjau, kol pasiekėme medinį drožinėtą ženklą: SVEIKI ATVYKĘ Į PULAU UBINĄ. Sustojau apžiūrėti tą ženklą, kiti mane aplenkė ir dingo iš akių. Likau vienas — aplinkui nė gyvos dvasios. Neįsivaizdavau, kur eiti. Jaučiausi puikiai. Gerai, kaip reta, nes buvau... laisvas. Kur dabar stovėčiau, jei prieš kelis mėnesius nebūčiau pasakęs Taip? Gal sėdėčiau namuose, niūriame bute ir tirštėjant žiemos sutemoms žiūrėčiau kokį serialą per televiziją? Tikrai būčiau ne čia.

Svarsčiau, kur man pasukus, kol pamačiau ženklą APSILANKYKITE TURISTŲ INFORMACIJOS CENTRE, ir dar didžiulę ranką rodančią, kur reikia eiti, tad teliko paklusti. Turistų informacijos centras pasirodė esąs didžiulis medinis pastatas, kuriame tikėjausi rasti gausybę naudingos informacijos ir patarimų, kur eiti ir ką daryti. Deja, įžengęs per duris vidun pamačiau didžiulį, praktiškai tuščią kambarį. Vienoje pusėje stovėjo stalas, už jo durys, tačiau daugiau — ničnieko... Jau nusprendžiau, kad būsiu ne ten papuolęs, bet kaip tik tada pro duris įžengė vyriškis. Netaręs nė žodžio, padėjo ant stalo reklaminį bukletą, pasižiūrėjo į mane ir apsisukęs išėjo pro tas pačias duris. Paėmiau bukletą. Pulau Ubinas: pabėkite nuo viso pasaulio. Kelionė keltu, ir jūs jau rojuje. Buvo ir keli paveiksliukai, tačiau iš esmės, kaip ir visuose reklaminiuose bukletuose, informacijos negausiai.

— Ei, atsiprašau! — gana apgailėtinai šūktelėjau.

Nieko. Pabandžiau dar kartą garsiau:

— Atsiprašau, ar yra kas nors?

Pro duris iškišo galvą tas pats vyras.

— Taip, klausau.

— Chmm... ar turite kokios kitos informacijos apie Pulau Ubiną? Gal daugiau bukletų?

Vyras į mane dėbtelėjo taip, tarsi būčiau jo paprašęs sudainuoti dainelę.

— Ne.

— Ką — visiškai nieko?

— Ne. Tai viskas, ką turime. Tame buklete viskas, ką jums reikėtų žinoti.

Pasižiūrėjau į bukletą. Beveik jokios informacijos. Vos keli paveikslėliai, mažutis žemėlapis ir kelios poetiškos pastraipos.

— Na, gerai, ačiū, — padėkojau ir išėjau lauk. Nusprendžiau, kad šiek tiek keista — pastatė didžiulį namą tik dėl to vienintelio netikusio reklaminio bukleto ir dar pasodino vyrą, kad šis sėdėtų visą dieną ir lauktų kokio nors netyčia užklydusio turisto, kuriam bus galima įteikti tą bukletą. Kažkas panašaus į tai, kaip nusipirkus autobusą naudoti jį vietoje vaikiško vežimėlio.

Jaučiausi dėkingas ir už tai, ką gavau. Ėmiausi skaityti.

GYVENIMAS ULAU UBINE

Čia nereikia jokių žadintuvų — dienos pradžių paskelbia anksti ryte pragydę gaidžiai. Nuo vaisių lūžtančiuose medžiuose suulba paukščiai. Prieplaukoje užverda gyvenimas, o gatvėmis ima burgzti motociklai. Štai taip ramiai ir be jokio lėkimo prasideda salos gyventojų diena.

O, kurgi ne. Tikrai labai rami dienos pradžia. Penktą ryto jus prižadina visa gerkle plyšojantys gaidžiai, paskui užriaumoja motociklai ir šitaip iki pusryčių, jei visa tai ištvėrę nepuolate žudytis. Jei atvirai, tai ir dienos pabaiga nė kiek ne labiau sužavėjo:

Į salą atslenka naktis, ir žmonės eina poilsio. Ore tvyro dyzelinių generatorių zyzimas. Kaip tylūs šmėkščiojantys šešėliai staiga kyla iš lizdų vabzdžiaėdžiai šikšnosparniai. Tačiau jeigu sugalvosite pasidairyti užvertę galvų aukštyn, atsargiai, nes po kojomis gali rangytis ryškiai žalia bronzinė gyvatė.

Jėzau! Pažadintas nenormaliai anksti, išvargintas motociklų gausmo, vos sutemus turi gintis nuo besikėsinančių nužudyti šikšnosparnių ir gyvačių. Nesistebiu, kad Pulau Ubinas šitiek metų išliko nepaliestas. Kol turistų centras šitaip puikiai reklamuos šį nuostabų gamtos kampelį, nė neabejoju, kad dar daugelį metų jis toks ir išliks.

Norėjau apžiūrėti salą ir nusprendžiau, kad geriausiai būtų išsinuomoti dviratį. Taip ir padariau. Dviračių nuoma užsiimantis vyras atrodė toks susijaudinęs, tarsi niekada anksčiau nebūtų nieko išnuomojęs. Sėdęs ant dviračio, išsiruošiau apžiūrėti tai, ką Ongas buvo apibūdinęs kaip Singapūro rojaus kampelį. Jaučiausi esąs šaunuolis. Lyg koks tyrinėtojas narsiai broviausi į nežinomybę. Myniau mažutėlio dviratuko pedalus.

Nors tėra tik 1,5 kilometro pločio ir 8 kilometrų ilgio, Ubinas laikomas antra pagal dydį Singapūro sala ir, kaip sakė Ongas, vieninteliu tikru kampong, kurio dar neišstūmė prekybos centrai ir Singakoše maitinantys restoranai.

Važiavau nedidele nuokalne žemyn, paskui vingiuotu keliu, kol atsidūriau prieš gana didelę kalvą. Energijos ir atkaklumo minti pedalus užteko, kol pasiekiau beveik pusiaukelę į kalvą. Tada pasidaviau. Buvo gal 35 laipsniai karščio, varvėjau nuo prakaito, o mano trumpikės staiga nutarė leistis į kelionę ten, kur paprastai kiša nagus tik specialistai. Teko sustoti ir susitvarkyti. Atsikvėpęs šokau ant dviračio ir tęsiau kelionę. Ištvėriau gal dar kelis kilometrus.

Ubine gyvena keli šimtai žmonių, kurie yra visiškai priklausomi nuo žemės ūkio ir gal dar vieno kito keisto turisto, sumaniusio išsinuomoti dviratį. Nemačiau nė vieno iš tų dviejų šimtų žmonių. Važiavau pro apleistas fermas, prie apšiurusių trobelių žaidė šunys, tačiau žmonių neregėjau nė vieno. Gal dėl to ši vieta taip patiko Ongui. Gyvendami mieste žmonės beveik mindo vieni kitiems ausis, tuomet tokia sala tikrai gali pasirodyti panaši į svajonę.

Reikia prisipažinti, kad greitai pasidarė netgi baisoka. Ypač tada, kai ėmiau važiuoti keliais, kuriuos iš abiejų pusių supo tankiai sužėlę aukšti krūmai ir šakoti medžiai. Galėjau važiuoti tiktai pirmyn arba atgal, o dar tas triukšmas aplinkui, staiga tapęs kurtinamai garsus.

Iš pradžių jis skambėjo ne ką garsiau nei dūzgimas... paskui taip, tarsi kas nors būtų pamiršęs išjungti kelis seniai užvirusius virdulius su švilpuku... o paskui dar garsiau ir garsiau, kol galop kaukė tarsi automobilio signalizacija. Nebuvo įmanoma suprasti, iš kur tas garsas sklinda.

Pradėjo imti nerimas. Juk esu visiškai vienas, toli nuo civilizacijos, kažkur... nežinia kur ir dar be jokios aiškios priežasties, apsuptas nematomų švilpiančių virdulių. Ką, po galais, imtų galvoti įstatymo sergėtojai, suradę čia gulintį mano kūną? Dėl Dievo meilės, kaip jie supras, nuo ko pasimiriau. Kokias mirties priežastis sugalvos?

Staiga apėmė baimė. Ėmiau iš visų jėgų minti pedalus, tačiau supratau, kad dešinėje pusėje, krūmuose kažkas visu greičiu juda kartu su manimi, ir kuo toliau, tuo triukšmingiau. Nemačiau, kas tai, bet iš to, kaip linksta ir šlama pakelės žolės, galėjau spręsti, kad tas kažkas — didžiulis. Ir dar greitas. O, Kristau, kas tai? Sustoti negalima... myniau vis greičiau ir greičiau. Dabar jau tikrai girdėjau, kaip dunda visai greta manęs. Kas tai? Kas mane persekioja? Pasijutau kaip Stiveno Kingo knygos herojus. Nėriau vis gilyn į tai, kas iš tiesų jau buvo beveik džiunglės, nes negalėjau apsisukti ir grįžti — baiminausi susitiksiąs akis į akį su tuo persekiotoju... jeigu tik jis turi akis... Persekiotojas vis dundėjo, drebino žemę visai čia pat...

Dūmiau kaip išprotėjęs, pamišusiu greičiu, tačiau lygiai taip pat lėkė ir mano persekiotojas. Dabar jau baiminausi nejuokais. Gal mane medžioja? Gal kažkas nusprendė mane suėsti? Kokie baisūnai čia veisiasi? Kažin, ar tame buklete buvo minimi krokodilai? Raganosiai? Gyvatės juk negali bėgioti, tiesa?

Ir toliau lėkiau dviračiu beprotišku greičiu, nė sykio neatsigręždamas atgal ir, ačiū Dievui, triukšmas aukštoje žolėje pradėjo silpti, kol galop ir visai nutilo. Buvau nusivaręs kaip kuinas, tačiau pilnas ryžto minti toliau. Tik tada, kai jau maniausi esąs pakankamai toli, sustojęs išsitraukiau iš kišenės bukletą. Dar kartą peržiūrėjau tą varganą informaciją iš šimto žodžių, tikėdamasis, kad pavyks rasti kokią užuominą apie virdulius žudikus ar kitus baisūnus, galinčius persekioti nekaltus britų dviratininkus. Nieko panašaus neradau. Atvirai sakant, tai padidino nelaimės nuojautą. Ar Taip bando mane nužudyti? Juk turėtų padėti man gyventi! Kiti garsai aplinkui vis dar netilo. Stovėjau ant kelio apsuptas milžiniškų, užstojančių saulės šviesą medžių. Atrodė, tarsi būtų ėmęs brėkšti vakaras.

Staiga už savęs išgirdau grumtynių garsus, šlamančius lapus. Kuo skubiau šokau ant dviračio, pasiryžęs vėl minti pedalus. Apimtas siaubingos baimės, bandžiau priversti dviratį riedėti greičiau, tačiau nebeišlaikiau pusiausvyros, o pėdos staiga atrodė kažkokios didelės ir sunkios. Triukšmas vis stiprėjo ir dar labiau artinosi, kol pagaliau pro pat mano nosį prašvilpė milžiniškas driežas — dydžio sulig tanku. Neaukštas, raumeningas. Šlumštelėjo į proskyną tarp krūmų ir nustojo judėjęs. Visiškai. Mano širdis vos neiššoko iš krūtinės. Persekiojo driežas! Sumautas driežas! Tai neteisinga! Čia visai ne rojus!

Jeigu iš tiesų čia buvo rojus, kodėl ta saujelė žmonių vis dar trokšta šioje vietoje gyventi? Tik kur jie? Vis dar nebuvau sutikęs nė vieno žmogaus. Gal tie gyventojai — driežai? Gal Deividas Aikas buvo teisus, sakydamas, jog pasaulį valdo driežai?

Lėkiau keliu ir nesisukiojau atgal, baimindamasis, kad pamatysiu dar ką nors, kas mane išgąsdino. Matyt, nusprendęs, kad grobis nevertas dėmesio, driežas paliko mane ramybėje. Buvau visai nusivaręs nuo kojų, išraudęs ir troškau tik vieno — prisėsti. Tuo metu kai ką pastebėjau. Kelrodis. Ženklas skelbė, kad netoli Nualongo paplūdimys. Žinia nudžiugino. Paplūdimys — saugu. Išgelbėtas.

Netrukus radau ir paplūdimį. Dangus ėmė šiek tiek niaukstytis, bet vis dar buvo šilta, tad pasistatęs dviratį prisėdau paplūdimyje. Nebeturėjau jėgų.

Vanduo buvo ramus, o saulė vėl šildė. Nepaisydamas tų pašėlusių lenktynių su driežu, jaučiausi be galo laimingas, kad esu šioje vietoje. Pasijutau nuo Londono toliau, nei kada nors anksčiau. Ir toliau nuo visų žmonių. Buvau tik aš. Tūkstančiai mylių nuo kito gyvenimo. Susimąsčiau apie tai, kodėl atsiradau čia. Vienas po kito sekę Taip atvedė mane į Pulau Ubino paplūdimį. Žinoma, viskas prasidėjo nuo to vyruko autobuse, tačiau už savaitgalį Singapūre turėčiau dėkoti tam nuobodžiam vakarėliui, kur reikėjo pasakyti nežinomą faktą. Jame susipažinau su Garėtu. Paskui su Džefu. Ir Marku. Kas žino, kiek kitų tokių galimybių prikūriau, kas žino, kokie nuostabūs dalykai laukia manęs? Kur dar galiu nuklysti? Kokias galimybes rytoj ar po mėnesio atvers vakar, o gal praeitą mėnesį ištarti Taip?

Jau baigiasi lapkritis, greitai ir gruodis. Liko vos mėnuo laiko sakyti Taip, o paskui prasidės naujas gyvenimas. Atsakingas: nuo devynių iki penkių darbe, lentelės, projektoriai. Daugiau nebeteks vos užsimanius ir su kreditine kortele nusipirkus bilietą lėkti į Singapūrą. Daugiau jokio negailestingo spontaniškumo. Tiesiog ramybė. Tokia kaip dabar. Tačiau dar laukė daug smagių dalykų. Pirmiausia — Liza.

Sėdėjau saulėkaitoje ir šypsojausi. Viskas eina į pabaigą. Liko tik kelios savaitės. Taip laukiau jų.

Po valandos prieplaukoje sėdėjo didžiulė grupė žmonių — ir iš kur jie atsirado — beveik visiškoje tyloje kantriai sėdėjo laukdami, kol atplaukęs laivas perveš juos atgal į žemyną. Visas švytėdamas nusklendžiau prie laukiančiųjų. Atpažinau kelis — su jais atplaukėme į salą. Dabar jau buvo gal keturiolika žmonių. Kas keisčiausia — visi sėdėjo ant vieno suolo. Keturi suolai, sudėlioti kvadratu, ir vis dėlto žmonės susėdo ant vieno jų. Užuot sėdęsi toliau vienas nuo kito, išsirikiavo šonas prie šono ir žvelgė viena kryptimi — į mane, besiartinantį turistą. Nejutau jokio nepatogumo, nei gėdos. Nes ir jie nejuto. Jie manė, kad šitaip sėdėti visiškai normalu — tylutėliai, susispaudus ant vieno suolelio. Londone šitaip niekuomet nenutiktų. Būtinai sėdėtume ant atskirų suolų, naujai atėjęs visada prisėstų ant to suolo, kur mažiausiai žmonių, kad išsaugotume asmeninę erdvę.

Tas sėdinčiųjų vaizdelis griebė už širdies. Besiartindamas pamojavau ranka ir nusišypsojau. Reikėjo apsispręsti, kur atsisėsiu. Na, juk negaliu būti vienintelis atsisėdęs atskirai... O gal galėčiau? Bet juk šitaip visai nusišalinčiau, kaip koks nedraugiškas vakarietis. Taigi nugalėjęs varžymąsi, padariau tai, ko šiaip jau nedaryčiau — nužingsniavau tiesiai prie aptūpto suolelio ir atsisėdau pačiame viduryje. Staiga pasijutau labai filosofiškai nusiteikęs. Taip mane šitaip nuteikė. Privertė atsiverti. Juk galų gale esu tik dar vienas nepažįstamasis. Baltasis, gal su neįprastais sportiniais batais, bet iš tiesų esu tik dar vienas žmogus, prisėdęs ant suolo pasigėrėti vaizdais ir laukti valties. Niekas nepratarė nė žodžio. Keli žmonės atsargiai dirstelėjo į mane. Pažvelgęs atgal į juos nusišypsojau. Tvyrojo abipusio supratimo atmosfera. Supratome vieni kitus tylėdami, be žodžių. Aš, atvykėlis iš tolimos šalies, ir jie — paprasčiausi malajiečiai, ramūs, giedros nuotaikos, beveik su nuostaba žvelgiantys į mane. Giliai atsikvėpęs susimąsčiau apie netikėtą bendrumo pojūtį. Stebėjausi, kad atvykę čia iš gana toli vienas nuo kito esančių žemės kampelių, vis tiek jaustume tą neišsakytą, kupiną ramybės vienovę. Gali būti, jog kaip tik dėl to ši vieta vadinama rojumi. Gal Pulau Ubinas čia niekuo dėtas... gal tokią nuotaiką sukuria žmonių požiūris? Gal tai slypi pačiame žmoguje?

Paskui staiga visi aplinkui ėmė plepėtis ir supratau, kad tai viena didžiulė šeima — užtat jie sėdėjo šitaip draugiškai susispietę. Nustebinau juos, tad ėmė svarstyti, kas, po galais, toks esu ir kodėl, po velnių, atsisėdau pačiame viduryje, o ne vienas ant kito suolo, kaip būtų padaręs bet kuris normalus žmogus. Šiek tiek paraudau.

Apsimetęs, kad užsimaniau pramankštinti kojas, atsistojęs nusižiovavau, pamaklinėjau aplinkui, paskui apsimečiau, kad pastebėjau kažką įdomaus ant kito suolelio, nužirgliojau tenai ir prisėdęs įsistebeilijau į savo batų nosis. Gal po kokių metų ar netgi vėliau atvyko ir lauktasis laivas. Pasistengiau įlipti į jį pirmasis. Visiškai nenorėjau, kad sugriuvusi į laivą toji šeimynėlė imtų lažintis, kur aš atsisėsiu.

Grįžęs į viešbutį gurkšnojau kokteilį. Išsiunčiau žinutę Markui:

AŠ SINGAPŪRE. MANE PERSEKIOJO DRIEŽAS

Sulaukiau ir atsakymo, gal po kokių dešimties minučių.

ATOMICO, DENI!

Nusijuokiau. Tikrai, tikiuosi, kad dar susitiksiu su Marku.

Jau temo, o rytojaus dieną išskrendu į Londoną, tad studijuodamas žemėlapį svarsčiau, kaip turėčiau Singapūre praleisti likusį laiką.

Be reikalo rūpinausi.

Koks skirtumas, kur būsiu, jei iki pat išvykimo iš Singapūro teks jaudintis.

Liūdesiu, jaudinsiuosi ir nerimausiu.

Grįžęs į viešbutį užsukau į verslo centrą pasitikrinti elektroninio pašto. Planavau parašyti Lizai — papasakoti, kur esu, ką veikiu ir kaip laukiu susitikimo su ja.

Nė neįtariau, kad kai kas man taip pat parašė.

Kam: Denis

Nuo: metesissuki@hotmail.com

Tema: kitas...

Sveikas, Deni

Patenkintas savimi? Vis dar sakai Taip?

Na ir puiku.

Tai kodėl gi tau nenuvykus...

Į Stounhendžą... 2?

Širdis nusirito į kulnus. Esu už tūkstančio mylių nuo namų, o metęs iššūkį persekioja kaip šešėlis. Kas tai? Kol jie mane kontroliuoja, gyvenimas atrodo beprasmis. Nejaugi man skirta būti žaisliuku kažkieno rankose? Kažkas — mano likimo šeimininkas! Ar tai Džeisonas? Kažkaip atrodė per daug atkaklus... Jam greičiausiai būtų viskas nusibodę žymiai anksčiau... O gal tai Džeisonas?

Bet Stounhendžas ir 2? Kas tas Stounhendžas 2? Ar iš viso toks yra? O gal norėta pasakyti, kad turiu vykti į Stounhendžą antrą kartą?

Kuo skubiau atsidariau Google paieškos puslapį ir įvedžiau į paieškos langelį Stounhendžas 2.

Po akimirkos jau galėjau gėrėtis rezultatais.

Taip, yra Stounhendžas 2.

Jie ketina mane išsiųsti į Stounhendžą 2!

Kas čia dabar?

Tikrasis Stounhendžas, senovinis Druidų paminklas, esantis Anglijoje, apipintas legendomis. Tačiau Stounhendžas 2, Sikvelas yra veikiau jau keistenybė, o ne paslaptis. Šis beveik trisdešimties metrų aukščio kūrinys yra pagamintas iš tuščiavidurio gipso, o šalia du...

Akys lakstė po tekstą. Stounhendžas, paminklas prie paminklo... bet kur, kur visa tai?

Ir tada pamačiau.

Sūdąs.

Teksasas. Stounhendžas 2 yra Teksase.

Ot, mėšlas.

Staiga pasirodė, kad pasaulis ėmė ir subyrėjo.

Kaip tik tada, kai supratau, kad norėdamas išgyventi sakydamas Taip, turi patogiai įsitaisyti ir mėgautis pasivažinėjimu, kažkas įsikišo ir griebė mano gyvenimo vairą į savo nagus...

23 SKYRIUS

kuriame Danielis patiria siaubingą krizę

Grįžau į Londoną įsitikinęs dėl vieno dalyko.

Jokiu būdu negaliu vykti į Teksasą. Šito jau per daug. Metęs man iššūkį ir taip jau persistengė išsiuntęs mane į Stounhendžą... Jam teks labai nusivilti, jei tikisi, kad leisiuosi išsiunčiamas dar į Teksasą.

Būtent taip. Atėjo metas pasipriešinti. Nevykdamas į Teksasą arba nekreipdamas dėmesio į paslaptingus metusiojo iššūkį žodžius, būčiau laikomas pralaimėjusiu. Sulaužyčiau taisykles. Pasakyčiau Ne, kai tuo tarpu daviau priesaiką sakyti vien tik Taip. Negaliu šitaip pasielgti.

Teko pripažinti, kad turiu šį reikalą išspręsti iki Lizos atvykimo į Londoną. Turiu laimėti šį mūšį. Mergina bus čia po savaitės ir dar kelių dienų... Pasakiau jai Taip. Dabar negaliu šito Taip atšaukti, tai reiškia, kad, paklusdamas metusiojo iššūkį įgeidžiams, turėčiau kuo skubiau lėkti į kelionę. Ir dar grįžti neįtikėtinai greitai.

Kaip paaiškinčiau Lizai? Kaip pasakyčiau, ką ketinu daryti? Tai būtų tarsi dvigubas žaidimas. Gali būti, kad ji suprastų (nes Taip, turėčiau jai papasakoti viską). Taip, esu švelnaus būdo, akiniuotas Klarko Kento stiliaus, senamadiško radijo prodiuseris... tačiau dabar jau ne vien tik tai. Tapau žmogumi, kurio gyvenime bręsta svarbūs pokyčiai. Žmogumi, kuris labiau pasitiki savimi, daug atviresnis. Žmogumi, atgavusiu spontaniškumą. Gal mergina supras visų šių dalykų svarbą? Edinburge jai, rodės, tai pavyko, ir be didelių pastangų.

O... gal... gal jai visa tai nepatiks? Gal ji, kaip Hana, pamanys, kad šitaip elgtis nebrandu, neatsakinga ir kvaila? Gal net mūsų santykiai Lizai pasirodys nebe tokie žavūs, kai prisipažinsiu jai, kad bilietus iš Melburno į Edinburgą nupirkau ne vedinas romantiškų paskatų, o tik dėl to, kad ji paprašė? Tik todėl, kad kažkoks barzdyla autobuse pasakė, kad man Taip geriau?

Kad ir kas būtų, ketinau jai papasakoti.

Ir kaip merginai tai beatrodytų, viskas gali pakrypti blogai. Net jei nukeliaučiau į Teksasą ir spėčiau grįžti iki Lizos atvykimo, tai dar visiškai nieko neišspręstų. Metęs man iššūkį vis tiek stovės tarsi šmėkla, grasindamas bet kada vėl pridaryti bėdų ir nepatogumų...

Netekęs vilties parašiau Tomui dar kartą... Tą pačią dieną sulaukiau atsakymo...

Deni,

Tikrai labai atsiprašau, tačiau negaliu susisiekti su Džeisonu. Jei atvirai, mes nesame labai artimi draugai. Vis dėlto palikau žinutę jo seseriai, prašydamas, kad jis kuo greičiau man parašytų. Beje, dar turiu tokius duomenis...

Ir žemiau užrašyta Džeisono darbo vieta ir mobilaus telefono numeris.

Puiku! Dabar jau tikrai pričiupau jį! Toks galingas jautėsi tik todėl, kad žinojo, jog negaliu įrodyti, kad jis gadina man gyvenimą. Kol grasino kaip anonimas, galėjo priversti daryti tai, ko visiškai nenorėjau. Kai nutrauksiu nuo veido kaukę, jis taps kitu žmogumi — tokiu, kuris žino, kad žinau, kas jis toks. Atidengęs paslapties šydą, nebeleisiu jam vadovauti. Išsiaiškinęs, kas jis, galėsiu nekreipti dėmesio. Taigi pradėjau skubią, trijų smūgių ataką...

Pirmiausia — gana griežtas elektroninis laiškas.

Džeisonai,

Turiu tavo mobilaus telefono numerį ir žinau, kur tu dirbi. Neketinu to daryti. Nevyksiu į Teksasą. Žinau, kas esi, o tu jau žinai, jog aš žinau. Todėl nebegali toliau šitaip su manimi elgtis. Noriu pasikalbėti su tavimi ir įsitikinti, kad supranti mane teisingai. TU DAUGIAU NEBETURI TEISĖS VERSTI MANE KAIP NORS ELGTIS, NES AŠ ŽINAU, KAD TU ŽINAI, KAD AŠ ŽINAU.

Tuojau tau paskambinsiu.

Denis

Čiupęs telefoną, surinkau Džeisono telefono numerį.

Nelaimei, sujungė tik su balso pašto dėžute.

Tai numerio 07. Vodafone balso pašto dėžutė. Po signalo palikite žinutę...

— Džeisonai, čia Denis, — beveik išrėkiau. — Žaidimas baigtas. Turiu tavo telefono numerį. Paskaityk paštą ir daugiau man niekada nerašyk. Visiems buvo labai smagu. Tikiuosi, kad skaniai pasijuokėte su draugais bare, tačiau balius baigtas. Labanaktis, kad tave kur velniai nujotų...

Padėjęs ragelį pažvelgiau į laikrodį. Buvo beveik ketvirta valanda — darbo metas. Surinkau Tomo duotą telefono numerį. Visas net drebėjau, norėjau pasakyti tam vyrukui, kad tuojau pat atsiknistų nuo manęs.

— Sveiki. Čia nacionalinė imigracijos tarnyba, — išgirdau balso įrašą. — Perspėjame, kad visi pokalbiai įrašinėjami...

Nuskambėjo spragtelėjimas ir skambutį perdavė operatoriui, o tada...

— Laba diena. Jūs paskambinote gyventojų aptarnavimo skyriui. Kuo galėčiau padėti?

— Norėčiau pasikalbėti su vyru, vardu Džeisonas.

— Kokia pavardė?

— Nežinau pavardės. Tik kartą buvome susitikę. Jis dirba imigracijos tarnyboje, sprendžia apie žmonių įleidimą...

— Bijau, kad negaliu jūsų sujungti, jei nežinote pavardės.

— Turiu su juo pasikalbėti. Skubiai.

— Visus prašymus, prašau, pateikti raštu...

— Neturiu aš jokio prašymo... Man tereikia pasikalbėti su Džeisonu...

— Ar jūs gavote RFRL?

— Neturiu supratimo, kas tas RFRL... man reikia pasikalbėti su vyruku, vardu Džeisonas. Tai asmeninis reikalas. Neužtruksiu nė minutės... Prašau, sujunkite mane su kuo nors iš jo skyriaus, kurie sprendžia tokius dalykus...

— Palaukite...

Širdis ėmė tankiau plakti. Priartėjau. Trijų smūgių ataka artinosi prie atomazgos. Prisiartinau prie vyro, erzinusio mane iš tolybių.

— Paieškos tarnyba.

Tai merginos balsas.

— Sveiki... ar galima Džeisoną?

— Kokį Džeisoną? — nesuprato ji.

— Tiksliai nežinau. Jis ten dirba. Sprendžia, ar įleisti į šalį žmones. Dažnai sako Ne. Man reikia pasikalbėti su juo.

— Palūkėkite minutėlę...

Uždengusi telefono ragelį, mergina su kažkuo kalbasi.

— Jis čia nebedirba, — sako man. — Džeisonas čia dirbo, tačiau dabar nebedirba. Aš esu nauja darbuotoja. Atsiprašau.

Prakeikimas!

— O... kur jis išėjo? Gal turite telefono numerį? Bandžiau jam prisiskambinti, tačiau tas telefonas išjungtas, o man labai reikia su juo pasikalbėti. Tikrai reikia, tiesiog dabar...

— Palaukite...

Dar su kažkuo pasikalbėjo.

— Atsiprašau, bet negaliu. Mums draudžiama skelbti asmeninius duomenis.

— Juk nesu koks persekiotojas ar lunatikas, sakau tai nuoširdžiai. Tas vyras buvo...

— Atsiprašau...

Atsidusęs pasitryniau akis.

— Gerai... Jei pamatytumėte jį... gal galite paprašyti, kad paskambintų Deniui?

— Būtinai. Kitų taip pat paprašysiu.

— Ačiū.

Šiek tiek nusiminęs padėjau telefono ragelį. Taip ir galvojau, kad šitaip nutiks.

Kas bus, jei nesurasiu? Jei niekada nesugausiu metusiojo man iššūkį? Kas bus, jei niekada nesuseksiu jo ir negalėsiu surikti į akis: „Žinau, kas tu esi! “Juk tada metęs man iššūkį gyvuos ir toliau. O aš turėsiu vykti į Teksasą.

Negaliu pasakyti, kad jaučiausi pavargęs. Ir net ne tai, kad man būtų atsibodę keliauti ar būčiau pageidavęs tupėti namuose, susitikti su Liza ir praleisti paskutinį sakymo Taip mėnesį sąlyginai ramiai. Bėda ta, kad iki šiol nekreipiau dėmesio į dar vieną kelionės aspektą.

Kaina.

Nukakti iki Teksaso nebus labai pigu. Kaip supratau, pirmiausia man tektų nuskristi iki Niujorko, paskui persėsti į kitą lėktuvą iki Ostino, o paskui automobiliu, autobusu arba traukiniu vykti iki Hanto. Už visa tai mokėčiau, kaip įprasta, kreditine kortele.

Aiškiai turėjau per daug kreditinių kortelių. Visa tai dėl tų dosnių pasiūlymų ir pakvietimų, kuriuos žarstė Visa, Barclaycard, American Express ir visokių kitokių kompanijų darbuotojai. Visas jau buvau išnaudojęs. Anksčiau naudodavau kreditines korteles visokiems menkniekiams, pavyzdžiui, su Vegu eidavome užkąsti troškinio su kariu arba išlenkti alaus bokaliuką su Nathanu, Jonu, Benu, Riku ar dar kuriuo kitu draugu, kurie jau suprato, kad uoliai priimdamas visus pakvietimus, atlekiu vos pamojus pirštu. Laikui bėgant... sąskaitos augo. Taipmobilio pirkimas suvalgė visas mano santaupas, o pastaruoju metu ne itin daug dirbau — tikėdamasis, kad tuojau gausiu naują darbo pasiūlymą, vis atidėliojau. Laukiau, kol viskas savaime susitvarkys. Paskui teko sumokėti už Lizos kelionę. Ir dar naujojo automobilio draudimas bei mokesčiai už kelius. Vėliau — traukinio bilietai į Liverpulį. Į Kardifą. Tūkstančio lipdukų spausdinimo išlaidos. Dar prieš savaitę būčiau galėjęs sau leisti keliauti į Teksasą, tačiau atėjo sąskaitos už viešbutį Barselonoje. Maistas. Nuolatiniai pasivažinėjimai taksi ir metro. Skrydis į Singapūrą ir atgal. O dar turėjau švaistyti pinigus tam, kad nuskrisčiau iki Hanto Teksase, mokėti už gyvenimą viešbutyje ir visa tai tik tam, kad pasižiūrėčiau į mažytę ir šiaip jau nedidelio paminklo kopiją, kurį prieš mėnesį ar kelis jau buvau matęs.

Ir ką už visus tuos pinigus gavau? Ką turėčiau parodyti, ką įsigijau už visas pastangas, išlaidas ir paskolas? Jausmą. Pabadykite tai įrodyti teismo antstoliams. Ar tas jausmas buvo vertas šitokios sumos pinigų?

Bėda ta, kad iš pat pradžių laimėjau 25 000 svarų. Tai privertė mane pasijusti labai turtingu žmogumi. Leido tikėtis, kad viskas bus gerai, kad Taip pasirūpins manimi. Tačiau dabar, sėdėdamas prie stalo ir studijuodamas sąskaitas, šitaip nebegalvojau. Atrodė, kad Taip nebeištvers iki sandėrio pabaigos.

Taigi, pasielgiau taip, kaip padarytų bet kuris kitas į skolas įklimpęs žmogus. Įgrūdau visas sąskaitas į stalčių ir išėjau pasivaikščioti. Sausio mėnesį viską pradedu nuo pradžių. Apmokėsiu sąskaitas, kai prisirišiu prie darbo stalo, kur praleisiu savo paskutines gyvenimo dienas. Liko tiktai mėnuo. Kaip nors ištverti dar vieną mėnesį.

Šįvakar prisigersiu. Iki žemės graibymo, kad viską pamirščiau.

Tik bėda, kad teks prisigerti su Polu.

Keliavau į susitikimą su tuo pačiu vyru, kuris paskambino, norėdamas su manimi maloniai pasikalbėti. Iki šiol jis buvo vienintelis, atsiliepęs į pasiūlymą. Buvau prastos nuotaikos. Ir visiškai nenusiteikęs (tikiuosi jis atleis man už tai) susitikti su Polu. Reikėjo pabūti su kuo nors, kas suprastų mane, o ne borderterjerus.

Susitikome Yorkshire Grey kavinėje. Mandagus pokalbis buvo, švelniai kalbant, kažkoks labai jau nenatūralus, tik nemanau, kad Polas tą pastebėjo. Jis leidosi dar į vieną monologą, o aš sėdėjau rūsčiai dėbčiodamas į pašnekovą.

— Mano muzikinis skonis, — pradėjęs pokalbį apie nieką dėstė Polas, — galima sakyti labai įvairus. Labiausiai patinka Sara Braitman. O tau patinka Sara Braitman?

— Tai labai talentinga šou verslo atstovė, — pritariau prislėgto ir pažeminto žmogaus balsu, nors iš tiesų norėjau išrėžti, kad negaliu pakęsti tos dainininkės. Tačiau negalėjau — sutarėme susitikti maloniai pasikalbėti.

— Kiek teko girdėti, kitų metų pradžioje Sara Braitman pradeda koncertinį turą. Gal tave taip pat domina?

Nė velnio. Visiškai nedomina.

— Puikios naujienos, — sumurmėjau.

— Negaliu ja atsižavėti nuo to karto, kai išgirdau Operos fantomą. Nuo tada ir atkreipiau dėmesį į šią dainininkę. Paskui draugai iš Brazilijos atsiuntė jos albumą The Songs That Got Away. Kaip man patiko tos dainos!

Mandagiai sukikenau.

— Galiu paskolinti tau tų dainų kompaktą, jei tiktai nori.

— O, Taip, norėčiau.

— Teko būti keliuose Saros koncertuose. Mačiau ją Edinburge, 1997 metais. Turėjau bilietus septintoje eilėje, dešinėje, visai netoli centro. Buvo fantastiška, nors Sara visą laiką stovėjo kairėje, bet vis tiek puiku.

— Suprantu, — atsakiau taip, tarsi galvoje jau bręstų pabėgimo planai. Buvau jau baigęs gerti alų ir laukiau, kol Polas pabaigs savąjį. Visai nepageidavau, kad sąskaitą papildytų dar pora bokalų alaus.

— Paskui dar mačiau ją to paties turo metu Norviče. Tąkart susirinko dar didesnė minia...

Gerasis Dieve, padaryk, kad šitai pasibaigtą. Padaryk Taip, kad vėl kalbėtų apie borderterjerus. Arba apie ką nors kita... bet ką...

— ...ir po to koncerto pirmas ėmiau ploti atsistojęs. Jei kada ją sutiktumei vaikštinėjančią BBC, turėtum pasakyti: „Buvau sutikęs vyrą, kuris pirmasis ėmė ploti atsistojęs 1997-aisiais Norviče!“ Įdomu, ką ji pasakytų?

— Būtinai taip ir padarysiu, — pasakiau vartydamas rankose bokalą. Labai tuščią bokalą.

— Taip! Taip ir padaryk! Jai turėtų patikti. Tai va, kaip sakiau kitąmet Sara pradeda koncertinį turą...

Parodžiau abu nykščius iškeltus aukštyn.

— Klausyk, sykį tu jau dirbi BBC, gal galėtum gauti man jos autografą?

Bukai dėbtelėjau į Polą.

— Ką... negali?

— Jei sutikčiau... — abejojau.

— Gali parašyti jai faksu ir paprašyti...

Ko jis norėtų, kad parašyčiau? Brangioji Sara, BBC norėtų jūsų autografo?

— Ar galėtum tai padaryti dėl manęs?

Atsidusau.

— Taip.

Polas pasižiūrėjo į laikrodį.

— Oi, turbūt metas judintis... šįvakar dar einu į kiną.

— Į kiną? — paklausiau su palengvėjimu dėl to, kad pasikeitė pokalbio tema, o gal dėl to, kad nepaisydamas visko, norėjau pratęsti pokalbį. Dabar visai nenorėjau likti vienas.

— Taip, — pasakė Polas. — O, Dieve... Pakviesčiau ir tave, bet kai kas jau turi bilietus. Tai tarsi pasimatymas.

Linktelėjau ir patyliukais pasidžiaugiau, kad baigiasi pasimatymų gadinimo metas.

— Ar ji graži? — pasiteiravau.

— Tikiuosi, — pasakė Polas. — Tai draugės draugė.

Vos neprasižiojau pasakoti jam apie Kristen, bet sustabdžiau save. Vis dar nenoriu apie tai kalbėti. Turint galvoje, kad Liza ketina grįžti į Londoną, tai būtų kažkuria prasme... neteisinga.

— Gerai, sėkmės, — palinkėjau.

— Ačiū. Mano draugas Simonas suorganizavo. Žino, kad negaliu atsispirti raudonplaukėms. Turiu tokią silpnybę. Tai bent, tiesa? Draugai žino silpnąsias vietas.

Džiaugiausi dėl Polo. Ir jaučiausi šiek tiek kaltas. Kodėl taip nenorėjau su juo susitikti? Maniau darąs jam paslaugą, nes šis vyrukas pasirodė vienišas. Bet tik pasižiūrėkite — sėkmingai dirba, turi draugų, kurie juo taip rūpinasi, kad net organizuoja pasimatymus, gyvena aktyvų socialinį gyvenimą. Atmetus tą faktą, kad jis apsėstas minties apie Sarą Braitman, šiaip jau visai neblogas vyrukas. Gyvena tvarkingai. Jei jau iš tiesų, tai jis turėjo pagrindo manyti, kad susitikinėdamas daro paslaugą man. Man, nevykėliui, kuris neturi net apie ką papasakoti. Man, apklijavusiam visą miestą lipdukais, tarsi prašančiais: „Paskambinkite! Esu toks vienišas keistuolis ištroškęs malonių pokalbių su nepažįstamaisiais“.

Polas apsivilko striukę ir atsisveikindamas paspaudė ranką, tuomet išgirdau:

— Vos nepamiršau paklausti... rytoj vakare vėl būsiu mieste. Galėčiau atnešti tau tą kompaktą. Gal norėtum trumpam susitikti? Nereikėtų sėdėti čia vienam...

Pasijutau visiškai apgailėtinai. Akivaizdu — Polas mano, jog esu kažkoks beviltiškas vienišius.

Iškėliau į viršų abu nykščius ir gana dėkingu balsu pasakiau:

Tada ir prasidėjo mano didžioji naktis. Stengiausi paskandinti liūdesį. Nesupraskite neteisingai, paskambinau visiems: Vegui, Janui, Natanui, Jonesiui, Benui ir Rikui. Paskambinau net Kobetui. Bet visi atsisakinėjo. Visi turėjo būti kažkur kitur ir veikti kažką kita. Visi buvo galingi — turėjo teisę pasakyti Ne. Net sugavau save, kad pavydžiu tiems laisvę mylintiems šunsnukiams.

Nuplumpinęs iki metro, sunkiai vilkau kojas laiptais žemyn į Oksfordo stotį. Pavažiavęs kelias stoteles, Holborne turėjau išlipti. Kažkokios problemos metro linijoje. Tarsi sutriko elektros energijos tiekimas. Keleiviams patarė paieškoti kitų būdų grįžti namo arba palaukti, kol atvyks autobusai.

Gana įprasta situacija ir labai priminė vieną nutikimą. Net pagalvojau, kad tai vilties teikiantis ženklas. Juk, galų gale, viskas taip ir prasidėjo. Gal Maitrėja vėl pasirodys. Gal sutiksiu jį autobuse. Gal tai kažką reiškia. Gal viskas nėra beprasmiška...

Gana greitai atvyko autobusai. Nuoširdžiai tikėdamasis kai ką pamatyti, dairiausi aplinkui. Vieną po kito tyrinėjau kitų prislėgtų ir susijaudinusių keleivių veidus, tačiau to, kurio ieškojau, nebuvo matyti. Užlipau laiptais aukštyn, bet jokios naudos. Barzdotų vyrų nebuvo. Nė vieno vyro, atrodančio taip, kaip turėtų atrodyti apšviestasis. Autobuse daug vyrų... bet to vienintelio nėra.

Kelionė buvo ilga, laukė daug stotelių. Kai autobusas važiavo pro Romėnų kelią, visai šalia mano buto, buvau likęs jame visiškai vienas. Vienišas vyrukas viršutiniame aukšte, spoksantis per langą į tamsią naktį.

Prie sankryžos autobusas sulėtino greitį, tad nulipęs žemyn iššokau. Likusį kelią iki namų įveikiau pėsčiomis. Paskutinysis pusvalandis man atvėrė daugelį dalykų. Kartą ir visiems laikams išsiaiškinau, kad esu vienas, ir niekam nerūpiu. Nėra jokio Maitrėjos. Tas vyrukas autobuse buvo tiktai vyrukas autobuse. Viską padariau pats. Nėra jokio didžiojo plano. Už savo veiksmus esu atsakingas tik aš pats.

Stabtelėjęs prie alkoholinių gėrimų parduotuvės, nusipirkau butelį vyno ir patraukiau namo. Šiek tiek pykino, nes supratau, kad šį vakarą teks išsiaiškinti, kiek kainuoja skrydis į Teksasą.

Oi, ir dar parašyti faksą Saros Braitman agentui.

Tą vakarą dar nuėjau į vonią. Ilgai, ilgai gulėjau vandenyje. Nenorėjau išlipti. Kol buvau vonioje, jaučiausi saugus. Šalia nebuvo nei telefono, nei interneto. Jokia galimybė, pasiūlymas ar pakvietimas neįsmuks pro užrakintas duris. Guliu sau šiltame garų kokone... Reikalai tikrai pasikeitė nuo Taip šlovės dienų. Tada turėdavau laiko tik greitai palįsti po dušu. Visada norėjau būti kitapus durų, ieškoti Taip ir stverti pasiūlymus abiem rankomis.

Į vonią pasiėmiau dienoraštį. Norėjau paskaityti, ką man teko išgyventi. Paanalizuoti veiksmus. Suprasti juos. Likus mėnesiui, pasižiūrėti, ar buvo verta šito imtis. Gal tikėjausi, kad dienoraštis įkvėps mane, ir užsimanysiu dar sykį keliauti į kitą pasaulio galą. Tingiai verčiau lapą po lapo — liepa, rugpjūtis, rugsėjis... Svarsčiau — ką apie mano nuotykius pagalvos Janas, kai pasibaigus mėnesiui pateiksiu jam dienoraštį. Kai Naujųjų metų išvakarėse tik mudu — jis ir aš — sėdėsime tame pačiame bare, kuriame papasakojau apie tą vyruką autobuse. Ką Janas pagalvos, kai paaiškinsiu, ką nuveikiau spalio mėnesį... ir ko pasimokiau lapkritį...

Yra dalykų, apie kuriuos jis jau garantuotai žino — apie nutrinamą kortelę, Amsterdamą, nepelnytą paaukštinimą pareigose, apie tai, kaip tapau šviežiai iškeptu pastoriumi ir (nesėkmingai) išradėju. Tačiau dar labai daug ko draugas nežino. Tiek daug patyriau, tiek daug sutikau žmonių ir mačiau įvairiausių vietų. Tiek daug nuveikiau. Pakeičiau kai kuriuos įpročius. Šiek tiek pastangų, kurioms šiaip jau kažin ar būčiau radęs jėgų. Nesvarbu, kad Janas mane gana gerai pažinojo, daugelis tų dalykų turėtų jį nustebinti. Daugelis jų nustebino netgi mane patį. Staiga ėmiau didžiuotis Janu. Jis nuolat mane palaikė. Turėjau draugo petį šalia. Jis galėjo pasinaudoti tuo, ką žinojo apie mane ir duoti tokią pamoką, kad niekada gyvenime nepamirščiau, tačiau nepadarė šito. Jis įžvelgė šio projekto vertę ir prasmę. Spėju, kad Polas užsiminė apie tai: gerai pažįstantys jus žmonės žino jūsų silpnybes. Jie žino jūsų silpnąsias vietas. Tačiau pasitikite jais, žinote, kad nepuls iš pasalų, kad nepasinaudos jumis. Ir jie nedaro šito, nes jūs jiems brangūs. Nepažįstamųjų reikia saugotis. Tokių, kaip Džeisonas. Tokių, kurie, radę silpną vietą imasi jus naikinti be jokios priežasties. Nepažįstamieji — labai blogai. Bet kodėl kai kurie jų tokie blogi?

Dar kiek pavarčiau dienoraštį, panašios mintys vis sukosi galvoje. Linkčiojau pats sau, sužavėtas, koks esu išmintingas... kol staiga pastebėjau vieną, man akis atvėrusį dalyką. Viena Taip seka... tam tikri vienas po kito sekę įvykiai... vertė kai ką įtarti. Ir ta mintis pavirto nuojauta, kuri manęs jau nebeapleido.

Gerai pažįstantys jus žmonės žino jūsų silpnybes.

Bet lengvai nepasidaviau. Dar kartą perskaičiau dienoraštį. Visą — nuo pradžių iki galo. Sekiau — su kuo susitikinėjau ir kada, kas nutiko prieš susitikimą ir po jo. Kuo toliau, tuo labiau buvo sunku tvardytis — nervinausi. Nebūčiau galėjęs tikslai pasakyti, kodėl, bet nemaloni savijauta kilo dėl pamažu mane užvaldžiusios minties, verčiančios kai ką įtarti...

Tai buvo labai nemaloni mintis. Nuo jos šiurpo oda, ir širdis imdavo plakti greičiau. Bandžiau tą mintį nustumti į šoną, ramindamasis, kad tai negali būti tiesa, kad tai neįmanoma, kad aš visiškas kvailys...

Tačiau kuo daugiau skaitinėjau dienoraštį, tuo labiau įsitikinau...

Išlipęs iš vonios ėmiau švilpauti. Tikėjausi, kad padės prablaškyti slogias mintis. Ne, nepadėjo.

Staiga panorau kai ką patikrinti. Reikėjo įsitikinti, kad tai tik organizmo paros laiko sutrikimas dėl laiko juostų pokyčio ir beprasidedanti paranoja.

Užsitempiau trumpikes ir marškinėlius ir, nuskubėjęs į svetainę, įsijungiau kompiuterį. Reikėjo patikrinti vieną elektroninį laišką. Tą, kurį buvau gavęs ne per seniausiai nuo Tomo... tame laiške buvo vienas tarp kitko parašytas sakinys. Iki šiol jis man neatrodė keistas, tačiau dabar tikrai privertė nerimauti...

Kol kompiuteris pradėjo veikti, spėjau atsidaryti butelį vyno... Galvoje vis sukosi mintis, kad tai kvaila. Ką darau? Bet reikia patikrinti...

Galop buvau pasiruošęs. Atsidariau pašto dėžutę, susiradau laišką, o ten... tas sakinys...

Koks tavo adresas?

Širdis sustojo. Tai mėšlas. Tomas nežino mano adreso. Jis nežino mano adreso. Jei Tomas nežino mano adreso, kaip Džeisonas taip lengvai jį surado?

O, Dieve, tai tiesa.

Gali būti, jog Džeisonas neturi nieko bendra su visu šiuo reikalu. Vadinasi, yra galimybė, jog...

Čiupau telefoną ir jau ėmiau rinkti numerį... bet paskui apsigalvojęs padėjau.

Juk negaliu imti ir paskambinęs apkaltinti, jog apsimetinėja. Slepiasi po metusiojo iššūkį vardu.

O gal galiu?

Prisipylęs taurę vyno ėmiau žingsniuoti po svetainę... Juk tai kvaila. Visai netikusi mintis. Ne, negali būti. Bet kuo daugiau bandžiau išstumti tą mintį iš galvos, tuo labiau ji man nedavė ramybės.

Gerai pažįstantys jus žmonės žino jūsų silpnybes...

Gal aš paranojikas? Gal išprotėjau? Juk maniausi jau žinąs, kas metė iššūkį? Galvojau, kad tai Džeisonas... žmogus, kuris aiškiai parodė, jog stoja prieš gyvenimą su Taip. Žmogus, kuris mane išdėjo į šuns dienas, privertė pasijusti mažu berniūkščiu, besimėgaujančiu kvailu užsiėmimu. Suaugęs žmogus, sakantis gyvenimui Ne.

Bet... kas, jei... Kas, jei tai ne Džeisonas? Kas, jei tai visai ne nepažįstamas žmogus? Kas, jei tai... draugas? Žinantis, ko ėmiausi, kur gyvenu ir ką veikiu šiame gyvenime?

Galbūt yra būdas tai sužinoti. Na, gal ir ne visai tiksliai sužinoti... bent jau nuraminti įsišėlusias mintis. Žinoma, tai rizikingas žingsnis, bet galiu pabandyti šią galimybę.

Prisėdęs prie kompiuterio nėriau į internetą

Negali būti, jog tai draugas... kepurė... knyga... marškinėliai... kelionės... negali būti draugas...

Nuėjau į tinklalapį hotmail.com.

Ar suveiks? Nejau galėtų?

Prisijungimo lange suvedžiau elektroninio pašto adresą. Tą, kuris man jau buvo tapęs toks pažįstamas.

metesissuki@hotmail.com

Žemiau esančiame langelyje turėjau įvesti slaptažodį.

Koks tas slaptažodis? Koks galėtų būti metusiojo iššūkį slaptažodis?

Lėtai, abiejų rankų smiliais suvedžiau vieną gerai žinomą devynių raidžių žodį. Dar kartą pasižiūrėjau į jį.

Galvoje kirbėjo vienintelė mintis: „Kad tik suveiktų..?

Pirštą laikiau virš pelės, bet vis delsiau nuspausti.

Pagaliau spustelėjau.

Ekranas pabalo. Kompiuteris sudūzgė. Ir po akimirksnio atsivėrė...

Pašto dėžutė.

Spoksojau nenuleisdamas akių ir vis tiek negalėjau patikėti — žiūriu į pašto dėžutę. Slaptažodis tiko.

Buvo vienas laiškas. Neperskaitytas. Nuo manęs. Kupinas pykčio laiškas, kurį išsiunčiau vos vakar, norėdamas pranešti Džeisonui, kad žaidimas baigtas, ir aš priešinuosi jo užmačioms. Laiško pabaigoje paliepimas nešdintis velniop. Kuo akivaizdžiausiai buvo matyti, kad Džeisonas laiško neskaitė.

Sėdėjau apstulbęs. Slaptažodį atspėjau tik todėl, kad tai buvo man labai gerai žinomas žodis.

Tai reiškė tik viena — metusįjį iššūkį aš taip pat puikiausiai pažįstu.

Ėmė svaigti galva. Čiupęs telefoną paskambinau.

Po aštuoniolikos valandų sustabdžiau automobilį šiek tiek tolėliau nuo kavinės Horse and Groom. Labai norėjau, kad sužviegtų stabdžiai, tačiau Nissan Figaro stabdžių sistema net per daug puikiai apgalvota.

Išlipęs bent jau garsiai trinktelėjau durelėmis.

— Žinai, nestatyčiau čia automobilio, — perspėjo gatvės valytojas. — Čia visur pilna eismo prižiūrėtojų. Nepraeis nė penkios minutės, o būsi gavęs baudą.

Nejaugi? Šiandien neturėjau nuotaikos su jais tąsytis.

Vėl atsidaręs automobilio dureles pasilenkiau ir atplėšęs daiktų dėtuvę ištraukiau nedidelį laminuotą ženklą, kurį pritvirtinau prie priekinio lango.

ASMENINĖS PARAPIJOS DVASININKAS.

Kad juos kur velniai griebtų.

Tai aš pasiūliau, kur mudviem susitikti — norėjau, kad tai įvyktų mano teritorijoje. Metęs man iššūkį, žinoma, dar nesuprato, kad išsiaiškinau, kas jis. Galvoja, kad tai šiaip skambutis pabendrauti paprasčiausią dieną paprasčiausioje vietoje, kaip jau esame darę tūkstančius kartų anksčiau. Iš išorės atrodžiau ramus, tačiau viduje virte viriau.

Prisėdome. Prabilau pirmasis.

— Na, ką gi, smagu vėl susitikti, — pradėjau. Kiek patylėjęs, kad išlaikyčiau įtampą, tarsi tarp kitko pridūriau, — visada malonu matyti tuos, kurie meta man iššūkį.

Stojo tyla. Aš tylėjau tyčia, norėdamas, kad prabiltų tas kažkas, kas dabar sėdėjo tikrai labai susigėdęs.

— Kaip sužinojai, kad tai aš?

Kaip sužinojau? Lygiai taip pat, kaip sužinoma, kad esu Taip žmogus! Nes tie, kurie jus gerai pažįsta, žino jūsų silpnąsias vietas.

Giliai atsikvėpęs pasakiau vienintelį žodį.

— Norvegija.

— Ką?

— N-O-R-V-E-G-I-J-A. Tokia šalis.

Hana suprato.

— Hotmail pašto dėžutėje panaudojai tą patį slaptažodį, kuriuo naudojaisi pastaruosius penkerius metus, — drėbiau negailestingai. — Lygiai taip pat nekeiti ir mobilaus telefono PIN kodo.

Įsivaizduoju, kad perskaičiusi šią knygą, ji tikriausiai jau niekada nebenaudos slaptažodžio „Norvegija“. Tai jos teisė.

Beje, Hanos telefono PIN kodas 4626.

— Ach... aišku. Gerai. Turbūt turėčiau atsiprašyti.

— Taip, po galais, turėtum! Ir kada tu supratai?

Mergina susimąsčiusi barbeno pirštais per stalą.

— Anksti. Na, taip, manau, kad supratau beveik iš pat pradžių. Nors, dievai žino, kiek laiko tu jau iki tol užsiiminėjai tais niekais. Tada, restorane, kai užsisakei žuvies... Tu niekada anksčiau neužsisakinėdavai žuvies. Tu jos nevalgydavai! Sakydavai, kad jos baisios, tos žuvys. Sakydavai, kad juokingai spokso į tave, net tada, kai be galvų. Ir vis dėlto, kai tik padavėjas rekomendavo, tučtuojau pasakei Taip. Tada ir supratau, kad kažkas vyksta.

Šioje vietoje derėtų priminti, kad niekada nenuvertintumėte buvusios merginos nuojautos.

— O paskui dar tai, kad tu iš viso sutikai papietauti, — kalbėjo toliau Hana. — Noriu pasakyti, kad tai tikrai keista, Deni. Tu ir anksčiau elgdavaisi keistai, bet šis pranoko visus tavo išsišokimus. Nervinausi. Ilgai dar pykau. Supratau, kad kažkas vyksta, ir kiekvieną kartą mudviem susitikus tu padarydavai kažką tokio, kas tik patvirtindavo įtarimus. Taip, žinoma, kad tu nenorėjai, jog susitikinėčiau su kuo nors. Taip, tu ketinai padėti nužudytojo sultono sūnui. Turiu tuos laiškus, Deni... O paskui... Mano garbei parėmei Afrikoje gyvenantį berniuką... Deni, nejaugi manei, kad nemačiau tų reklaminių bukletų? O gėlės? Iš pradžių pamaniau, kad tapai reklamos auka, bet paskui, viską apgalvojusi, supratau, kad esi... kvailys. Kvailys, kuris viskam sako Taip.

— Kodėl paprasčiausiai nepasakei, kad pyksti ant manęs? Kam tas metusiojo iššūkį žaidimas?

— Tu niekada nebūtum sustojęs, jei būčiau ėmusi ir išrėžusi, ką manau apie tai. Be to, atrodė tarsi pokštas.

— Pokštas? Ketinai mane išsiųsti į sumautą Teksasą!

— Teksasą? Tikrai ne!

— Juk parašei: „Keliauk į Stounhendžą 2!“ Jis juk Teksase!

— Nieko panašaus! Norėjau, kad vyktumei į Stounhendžą dar kartą. Kai parašiau tau, buvai Singapūre. Na, ir pamaniau, kad gerai, jei taip nori keliauti, tai keliauk. Ketinau siuntinėti tave į Stounhendžą, kol atsibos, ir mesi tą reikalą. Turėtų būti panašu į komediją Švilpiko diena, kur viename miestelyje kiekvieną rytą viskas kartojosi nuo pradžių! Po kelių savaičių būtum gavęs dar vieną nurodymą: „Keliauk į Stounhendžą 3“!

— Bet kodėl į Stounhendžą?

— Nes tu nekenti pramogų parkų. Niekuomet jų nemėgai.

Susigriebiau už galvos.

— Stounhendžas ne pramogų parkas! Surask nuotykių — tai jau pramogų parkas, o Stounhendžas... tai... juk... daiktas. Paminklas. Žymi vieta. Bet tik jau ne pramogų parkas! Suprasčiau, kodėl išsiuntei į tokią vietą, jei galvotumei, kad nekenčiu druidų! Arba akmenų išdėliotų ratais! Bet...

Staiga prisiminiau dar kai ką.

— Hana, juk tu suorganizavai man pasimatymą!

— Na ir kas! Juk nesitikėjau, kad tu ir vėl pasakysi Taip! Tai aklas pasimatymas, Deni! Ir dar pasiūlytas buvusios merginos! Ar gali būti keisčiau? Gal tikėjaisi, kad įsiveršiu ir sugadinsiu tą pasimatymą, kaip tu sugadinai manąjį? Juk turėjai pasakyti Ne!

Tylėjau. Pagalvojus, kaip laimingai išsigelbėjau, truputėlį svaigo galva. Baisu net įsivaizduoti, kiek nedaug trūko, kad būčiau užsisakęs bilietą į Teksasą ir dar giliau įklimpęs į skolas. Ir tik todėl, kad terliojausi su ta piktadariška metusiojo man iššūkį persona! Dabar toji piktadarė sėdėjo prieš mane ir visiškai neatrodė tokia pikta. Pats išgalvojau tokio elgesio motyvus. Pats prikūriau nebūtų dalykų apie piktavališkus ketinimus... Kodėl? Kad gyvenimas atrodytų labiau jaudinantis? Tapau fantazuotojų. Pats viską sukūriau, pats viską prišaukiau.

— Maniau, kad visa tai daro vyrukas vardu Džeisonas, — pasakiau. Pirmą kartą gyvenime pasakiau merginai, kad palaikiau ją vyruku. — Maniau, kad jis metė man iššūkį.

— Ne aš sugalvojau taip pasivadinti, — ėmė teisintis Hana. — Tai ne mano mintis.

Palaukite...

— Tai kieno tada ši mintis? Sebo?

Hana net atšlijo.

— Ne, aš tik...

Staiga man ėmė aiškėti.

— Tau padėjo, tiesa? Veikei ne viena, taip?

— Ne, ne... aš...

— Tai tu supratai visai ne todėl, kad užsisakiau žuvies? Tikrai ne tada! Viską išgalvojai!

— Jaudinausi dėl tavęs! Maniau, kad padedu!

— O tie marškinėliai — Sakyk Ne! Labai patogu juos atsiųsti kaip tik tada, kai galvojau, kad pasiilgau žodelio Ne...

— Mes bandėme padėti — abu norėjome tau gero...

— Kas tie abu? Iš kur viską sužinojai?

Jai nereikėjo nė sakyti. Viską supratau.

— Tai... Dieve mano, tai... Janas, tiesa?

Nepakeldama žvilgsnio nuo stalo Hana tyliai linktelėjo.

Išdavystė!

Janas mane išdavė!

— Jis sakė, kad nori sustabdyti tave, — teisino draugą Hana. — Abu jutome, kad tai mūsų kaltė. Tau, rodės, buvo pasimaišęs protas, Deni. Janas man taip sakė. Sakė, kad turime pasistengti įdiegti tau naują įprotį. Sakė, labai svarbu, kad imtum sakyti Ne.

Išsproginau akis.

— Sakė, kad labai svarbu, jog imčiau sakyti Ne? Na, žinoma, kaipgi... Norėjo, kad imčiau sakyti Ne — tada galėtų mane nubausti! Visą laiką šito norėjo!

— Nubausti? Ne... padėti tau.

Vėl sukosi galva. Visą tą laiką galvojau, kad kovoju su tamsos jėgomis, brutalia jėga... metusiuoju man iššūkį, norinčiu mano baigties. Apkaltinau tuo vargiai pažįstamą vyrą, nors tikrieji priešai vaikščiojo šalia. Du draugai. Pokštavo, išdykavo su manimi. Ir dar tikėjosi, kad tie pokštai man padės! Oi, reikia apsiraminti. Gal Hana iš tiesų teisi — per daug rimtai pažiūrėjau į šį reikalą, suteikiau jam per daug svarbos. Gal per daug sureikšminau iš pat pradžių. Gal tai tikrai pats didžiausias laiko švaistymas bandant sau padėti...

— Atsiprašau, Deni... tiesiog turėjo būti linksma...

— Bet... toks jūsų elgesys nuvertino visas mano pastangas! — piktinausi.

— Turėjo būti nedidelis kerštas už tuos visus kvailus berniūkščių žaidimus, kaip jūs vadinote „berniukų projektus“, kuriuos man teko iškęsti, kol mudu draugavome. Bet žinai ką? Aš visai įsijaučiau. Tai tapo lyg ir „mergaičių projektu“. Naktį užmigdavau kikendama vien pagalvojusi apie dalykus, kuriuos galėjau priversti tave daryti! Atsiprašau, Deni. Dabar suprantu, kokią tai turėjo reikšmę.

Pažvelgiau tiesiai Hanai į akis.

— Šitaip elgtis labai nebrandu, — tėškiau. — Džiaugiuosi, kad jau išaugau. Tikiuosi, kad vieną dieną ir tu suaugsi kaip aš.

Hana sužiuro, kai ėmiau stotis.

— Kur tu eisi?

— Neprasitark apie mūsų susitikimą Janui, gerai? — paprašiau. — Turiu dar sugalvoti jam tinkamą bausmę. Manau, kad jis pažeidė Taip manifesto numatytas taisykles...

Staiga dešinėje visai nesubtiliai sukosėjo. Vos nepamiršau — kai ką turėjau padaryti.

— O, Dieve. Labai atsiprašau. Hana, čia Polas. Mano naujas draugas. Pavėžėjau jį. Mudu maloniai pasišnekame.

Pastarąsias penkiolika minučių Polas sėdėjo visiškai sumišęs, netardamas nė žodžio. Skubėdamas atskleisti kortas, pamiršau pristatyti jį Hanai. Turėjau jį čia atsivežti, nes jau anksčiau buvome sutarę susitikti.

— Sveikas, Polai, — pasisveikino Hana.

— Sveika, Hana, — atsakė šis.

— Klausyk, Hana turi šunį, — staiga sumečiau, ką pasakyti. — Tiesa, Hana?

— Na... Taip, — pritarė mergina, — pudelį.

— Pudelį? — sušuko Polas ir nusikvatojo. — Galiu tau papasakoti šį bei tą apie pudelius...

Dideliam Hanos siaubui, tuo metu juodu ir palikau.

Važiuodamas per Londoną kvatojausi. Labai palengvėjo. Manęs daugiau niekas nepersekioja. Daugiau niekas nebegali sustabdyti. Iššūkiai baigti. Taip žmogus laimėjo. Hana sulaukė tinkamos bausmės — užsiundžiau ant jos Polą. Atpildo sulauks ir Janas — nė neverta dėl to abejoti. Tai bus vėliau. Vėliau, kai sugalvosiu kažką tinkamo. Ką nors tokio, kas tikrai atkeršytų už išdavystę ir pokštus... bet ne šiandien.

Nes šiandien turiu grįžti namo ir sutvarkyti butą — atvažiuoja Liza. Jaučiausi laimingas žinodamas, kad gyvenimas tapo žymiai paprastesnis.

Gruodį bus lengva gyventi.

24 SKYRIUS

kuriame Danielis patenkintas

Buvau patenkintas.

Mano bute miegojo Liza.

Pasiėmiau ją praėjus kelioms dienoms po to, kai nugalėjau iššūkius. Praleidusi dvidešimt keturias valandas lėktuve atrodė užsimiegojusi ir šiek tiek pavargusi. Virtuvėje plikiau arbatą, kai išgirdau, kad mergina nubudo. Kelios akimirkos, ir pasirodė tamsių plaukų kupeta. Dar beveik mieganti.

— Ei, sveikas, — pasakė.

Sekundėlę šypsojomės žiūrėdami vienas į kitą.

— Arbatos?

— Būtų nemandagu atsisakyti, — tarė Liza. — Vos atvykęs į Angliją nebegali atsisakyti arbatos.

Vėl užkaičiau virdulį, o mergina žvalgėsi po butą.

— Smagu vėl sugrįžti, — pripažino ji. — Susitvarkei manęs laukdamas, tiesa?

— Ne. Čia visada taip. Tikrai, visuomet labai tvarkinga.

— Aha. Nė neabejoju. Ir ant stalo visada pamerkta gyvų gėlių, Taip?

— Ėjau pro gėlių turgelį Romėnų kelyje. Prekeivis garsiai šūkavo, kad baisiai pigu ir būtų gėda praleisti progą, tai aš...

— Taip, Taip, žinoma...

Nusišypsojusi Liza ėmė neskubėdama vaikštinėti po butą — apžiūrinėjo lentynas, jose surikiuotas knygas. Kol ji pro langus spoksojo į skubančius traukinius, užplikiau arbatos. Buvo Taip gera, kad ji ir vėl šalia.

— Koks čia daiktas? — susidomėjo mergina, rodydama į kažkokį keistą plastikinį daiktą kampe.

— Tai, — didžiuodamasis ėmiau aiškinti, — naujoji valymo garais mašina. Nuostabiai paprasta ir paprasčiausiai nuostabi.

— Ar jau naudojaisi ja?

— Du kartus. Pirmą kartą vos neapsiplikiau garais. Tiesą sakant, antrą kartą taip pat...

Nustebusi Liza kilstelėjo antakius ir toliau dairinėjosi. Paėmusi knygą, kuri gulėjo viršeliu žemyn, susidomėjusi apžiūrėjo.

— Mokaisi flamandų kalbos?

— Ja.

— Kodėl flamandų, ne kokios kitos?

Gūžtelėjau pečiais.

— Spreekt du Engels! — smagiai šūktelėjau.

Merginai tai padarė įspūdį.

— Ką tai reiškia?

— Tai reiškia, kad flamandų kalba yra pati sunkiausia ir paslaptingiausia kalba.

Nieko panašaus nereiškė. Nežinau, ką iš tiesų reiškė ta mano ištarta frazė.

— Ar galėčiau išsimaudyti po dušu? — nusišypsojusi paklausė Liza.

— Tuojau duosiu tau rankšluostį.

Po dvidešimties minučių, baigusi maudytis, mergina grįžo į svetainę šluostydamasi plaukus ir prakvipusi mėtomis. Atrodė be galo mielai. Ir dar kažką nešėsi rankose.

— Kas, po galais, čia?

Tai buvo kruopščiai įrėmintas pažymėjimas. Vienas iš trijų, kuriuos pakabinau vonios kambaryje.

— Tai gailestingojo broliuko pažymėjimas iš Rokvilio universiteto, — paaiškinau.

— Rokvilio? Kur tas Rokvilis?

Geras klausimas. Nė pats nežinau, kur jis.

— Visai nesvarbu, kur Rokvilis yra, — pareiškiau žinovo tonu, nors pažymėjimą buvau nusipirkęs internetu. — Tai reiškia, kad galiu remdamasis gyvenimiška patirtimi ir televizijos žiūrėjimo įpročiais kvalifikuotai slaugyti ligonius.

— Na, žinai. Kur pasisuksi, ten siurprizai. O tie kiti du, kabantys ant sienos pažymėjimai?

— Vienas už labai gerą mokymąsi, o kitas už pasiekimus moksle. Tikrai, puikiai mokiausi. Manau, kad gal net geriausiai mūsų klasėje.

— Kodėl nesakei, kad turi slaugės diplomą?

— Aš ne koks pagyrūnas.

Liza ėmė trauktis atbula. Pamaniau, kad ji nutarė pakabinti pažymėjimą atgal, tačiau stabtelėjusi mergina dūrė pirštu į koridorių.

— Ten, koridoriuje, pastebėjau dar kai ką!

Nelabai supratau, apie ką ji kalba.

— Tu turi didžiulį savo portretą... su šuneliu.

— O, Taip.

— Ir..?

— Ai... Na... supranti...

Nelabai norėjau pasakoti jai apie psichotropinę bombą. Ji galėtų ne taip suprasti. Bet kaip dar paaiškinti?

Sugalvojau!

— Dalyvavau vietiniame laikraštyje paskelbtame charakteringiausio naminio gyvūnėlio konkurse. Prizas buvo šeimininko su gyvūnu portretas.

— Bet tu neturi šuns!

— Teisingai. Konkurse iš tiesų dalyvavo Stiuartas, mano katinas, tik dailininkas nupiešė... neteisingai...

— Bet tu neturi ir katino...

— Ne. Teisingai... Klausyk... gal geriau bus, jei pamiršime tą portretą.

Visa tai merginai pasirodė per daug keista. Galėčiau jai paaiškinti. Žengiau šiek tiek arčiau.

— Bet būtų dar geriau, jei mudu aptartume tokį klausimą...

Liza atrodė susirūpinusi. Lygiai toks pat buvau ir aš.

— Skamba rimtai, — pasakė ji. — Jei nenori, kad apsistočiau pas tave, tai viskas gerai, galiu...

— Ne! Ne, visai ne tai. Visai kas kita. Tai apie mane. Manau, kad kuo anksčiau papasakosiu, tuo geriau. Kartą jau padariau tokią klaidą ir nebenoriu jos pakartoti. Gal tu geriau prisėsk...

Atėjo metas pasakyti jai. Viską papasakoti, atskleisti, kas toks esu.

Liza prisėdo. Ir papasakojau jai. Papasakojau, ką padariau. Viską — nuo pat pradžių visą istoriją. Apie vyrą autobuse, apie Taip manifestą, Jano grasinimus nubausti, mano pasiryžimą ištverti iki galo. Papasakojau apie Džeisoną ir apie Haną su Sebu, kelionę į Velsą ir nuotykius su hipnošunimi, kuris, kaip tikėjausi, turėjo išsklaidyti mano nerimą. Mergina klausėsi, linkčiojo, raukėsi ir vėl linkčiojo ir atrodė, kad, nepaisant visko, supranta. Taigi toliau pasakojau — apie tai, kaip kartais atrodydavo, kad visko jau per daug, kad kartais galvodavau, jog visa tai betikslis laiko švaistymas, gryniausia kvailystė ir dar apie tai, kad kurį laiką ieškojau prasmės Maitrėjos glėbyje, kol supratau, kad viskas tiktai mano rankose. Ir dar apie tai, kad vos tik pagalvojus, jog visa tai beprasmiška, tuojau nutikdavo kas nors, įrodantis, jog verta laikytis duoto žodžio. O paskui, sulaikęs kvėpavimą, išklojau Lizai viską apie Edinburgą — prisipažinau, jog niekada nebūtų užtekę drąsos nupirkti jai bilietą, bet dėl Taip viskas susiklostė kuo puikiausiai. Mergina tyliai linkčiojo galvą, bet negalėjau nuspėti, kokia jos reakcija, tad tiesiog dėsčiau viską toliau — kaip Janas su Hana susimokė prieš mane, kaip juodu nugalėjau, džiaugiausi, kad Liza dabar čia, Londone, su manimi, o jei nebūčiau pasakęs Taip bilietui į Edinburgą, mudu nebūtume ten kur esame... Žodžiu, išdėsčiau merginai viską. Ar bent jau beveik viską. Vienintelis dalykas, kurį praleidau — tai laikas, praleistas su Kristen.

Lizai teko labai daug ką apgalvoti.

Galop, po ilgų apmąstymų, mergina sunkiai atsiduso.

— Na ir, ačiū Dievui, — pratarė ji.

Tikėjausi ne visai tokios reakcijos.

— Ką?

— Na, tikiuosi, kad tik dėl to, jog turėjai sakyti Taip, įsigijai tą penio didinimo aparatą? Radau jį vonios kambaryje.

Šiek tiek paraudau. Ot, mėšlas.

— Ne, — puoliau teisintis. — Tai Jano.

Visai džiaugiausi, kad papasakojau Lizai viską apie Taip — viską kaip buvo.

Mudu sėdėjome Royal užeigoje. Už lango tvyrojo šalto žiemos vakaro sutemos, o aš toliau pasakojau apie savo nuotykius. Merginai patiko Marko čirpavimas, be to, ji sakė, jog būtų visai norėjusi, kad ir ją persekiotų driežai iš Pulau Ubino. Nustebo, kad mečiau vos pradėjusią gyvuoti kampaniją Žąsys už taiką. Žinoma, kad ji šiek tiek mane erzino. Tačiau, kita vertus, mačiau, jog mergina nuoširdžiai žavisi pačia idėja. Oi, ne — ne žąsų už taiką idėja, o idėja sakyti Taip.

— Tik norėčiau žinoti vieną dalyką, — brūžindama pirštu stalą prabilo Liza, — tai, kad atvykau pas tave ir apsistojau tavo bute...

— Ne. Tai jau nepriklauso nuo duoto pažado sakyti Taip. Šitą Taip būčiau ištaręs bet kokiu atveju.

— Suprantu, kad tas bilietas į Edinburgą... na, tada viskas buvo kitaip, bet dabar, jei pajusčiau, kad tu...

— Ne, Liza. Nė kiek nemeluoju.

— Šaunu.

Bet nenorėjau, kad ji pagalvotų, jog aš tiktai iš mandagumo leidau apsistoti.

— Rimtai, — pradėjau dėstyti. — Aš niekada...

— Ša. Tikiu tavimi.

Pasižiūrėjo į mane taip, kad teliko pripažinti, jog tikrai tiki.

Pralėkė dar kelios dienos — lygiai taip pat greitai kaip ir Edinburge. Liza eidavo į susirinkimus, o paskui aš ją pasitikdavau, ir mudu kartu klajodavome po miestą. Susitikome papietauti su Janu — jis dar niekada nebuvo matęs vos ne mistika laikomos Lizos. Mergina elgėsi nepriekaištingai ir neleptelėjo, ko nereikia.

Janas tuojau pat prisipažino dalyvavęs metusiojo iššūkį sąmoksle, vos tik mečiau jam tokius kaltinimus. Bandė mane įtikinti, kad tai mano gerovei, aiškino, kad jaudinosi, jog man tas reikalas nusibos, paskui įrodinėjo manęs, jog sakyti Ne yra geriau, nes net ir pasakęs Ne, vis tiek būčiau laimėjęs. Buvau su Janu griežtas, tačiau turėjau pripažinti, kad Taip manifeste ničnieko nėra pasakyta apie draudimą patvirtinti Hanos įtarinėjimus. Taigi pasakiau draugui, kad atleidžiu jam. Bet tik todėl — kol kas tebūnie tai tarp mūsų, — kad turėjau paruošęs jam kai ką ypatinga.

Kaip ten bebuvę, Liza mudu pavaišino ledais ir labai mielai kvatojo iš visų Jano laidomų juokelių. Manau, jai buvo gaila mano draugo, turinčio penio didinimo aparatą.

— Nuostabi mergina, — pasakė Janas, kai Liza nuėjo į tualetą, ir aš linktelėjau galvą sutikdamas, kad ji tikrai tokia.

Susikimšę į mano mažulytį automobiliuką nuriedėjome iki kino teatro prie Canary prieplaukos ir, nepaisydami to, kad Janas priešinosi, nutarėme eiti į tą filmą, kurį pirmąjį rekomenduos kasininkas. Po filmo susėdome bare kažkur dokų rajone, ir Liza išbarė Janą, kad tas smaginosi palikęs mane varguose, bėdose, kad užsiundė ant manęs Haną, kad nieko nesako apie paslaptingą manęs laukiančią bausmę.

— Beje, bausmė taip ir išlieka, — pareiškė Janas. — Mūšį tu laimėjai, tiesa, tačiau karo — dar ne. Dar gali pralaimėti. Aš vis dar galiu tave nubausti.

— Kokia gi toji bausmė? — turbūt jau trečią kartą tą vakarą paklausė Liza. — Negali laikyti jos paslaptyje. Turi pasakyti Deniui, kas jo laukia. Tai gali būti geras paskatinimas laikytis susitarimo.

— Negaliu atskleisti šios paslapties, — nepasidavė Janas. — Bet galiu užtikrinti, kad bausmė tikrai gera.

— Ką tu sakai? — neatlyžo Liza. — Tu net pats nežinai, tiesa? Nėra jokios bausmės. Manei, kad su metusiojo iššūkį pagalba nugalėsi Denį!

— Ne! Yra. Bet nesakysiu. Tokia gera, kad negaliu pasakyti.

Lizai šovė į galvą mintis.

— Teisinga būtų bausti Denį tik tuomet, jei pats patirtum, ką reiškia būti žmogumi, sakančiu Taip... — ėmė dėstyti mergina. — Tada pats supranti, apie ką kalbama ir gali atitinkamai parinkti bausmę...

Nusišypsojau. Supratau, kur ji lenkia.

— Tada galėtum sugalvoti tikrai tinkamą bausmę...

— Po galais, neketinu viskam sakyti Taip! — atrėžė Janas. — Paklausk šalia sėdinčio Taip žmogaus, pasakys, kuo tai kvepia! Nesu nusiteikęs išleisti visų savo pinigų pirkdamas mokslo laipsnius ir stebuklingus preparatus internetu.

Mudu su Liza slapta susižvalgėme. Mes tikrai žinome, ką jis pirkinėją internetu.

Tačiau Liza įtikinėjo Janą, kol jai galų gale pasisekė — tas sutiko viskam sakyti Taip, bet tik šį vakarą. Viskas baigėsi tuo, kad jis pavaišino gėrimais tris vaikinus prie baro, itin nuobodžiam kolegai, norėjusiam su Janu papietauti rytojaus dieną, parašė žinutę su vieninteliu žodžiu TAIP, ir labai smagiai pasikalbėjo su blondine prie gretimo stalelio. Vieną kartą teko Janą gelbėti — įstrigo prie žaidimų automato ant kampo. Vos tik baigdavo žaidimą, aparatas paklausdavo: „ŽAISTI DAR KARTĄ?“ Kai pastebėjome, jog Janas kažkur prašapo, jau buvo praėję keturiasdešimt minučių.

Kitą rytą mudu su Liza nuvažiavome į Batą apžiūrėti miesto, aplankyti mano tėvus ir katiną Semį. Grįžę į Londoną, vieną lietingą šeštadienio popietę nukeliavome į Madraso slėnį pavalgyti indiškai paruošto viščiuko, o paskui praleidome kelias valandas Didžiojoje Portlando gatvėje, kur Liza sėdėjo ir kvatojosi su manimi ir dar keliais šimtais artimiausių mano draugų.

Mudu... ėmėme artėti — Liza ir aš. Ne. Neteisingai sakau. Mes jau buvome suartėję. Tai atrodė puiku.

Bet ir liūdna.

Vieną popietę mergina grįžo pas mane su nedidele dovanėle.

— Radau metro stotyje. Pagalvojau, kad tau patiks.

Tai buvo skrajutė. Perskaičiau viršutinę eilutę.

Pakvietimas. Timo Milerio Gėją pasirodymas.

— To pasirodymo metu gėjai bando išreikšti asmeninius išgyvenimus vaidyba ir šokiu, — paaiškino Liza. — Žinau, kad nesi gėjus, bet juk čia kvietimas. Be to, įsivaizduoju, kad mėgsti šokti, tiesa?

Nusijuokiau. Ji visai rimtai — nemanė, jog tai kvaila.

— Be to, dar pagalvojau, kad ir aš galėčiau pabandyti.

— Ką pabandyti? Išreikšti asmeninius išgyvenimus šokiu?

— Ne. Sakyti Taip. Tai va — užsukau į kelionių agentūrą ir paklausiau, kur būtų geriausia praleisti penktadienio vakarą. Jie atsakė, kad Prahoje. Nupirkau du bilietus.

— Ką tu padarei?

— Nupirkau mums du bilietus į Prahą. Ką pasakysi? Nori su manimi vykti į Prahą penktadienį vakare?

— Tu... tai bent... — tai buvo pirmas kartas, kai mergina padaro kažką panašaus dėl manęs. Net neįtariau, kad kuri nors šitaip galėtų. Suradau Taip merginą! Norėjau pasakyti Lizai, kad ji nuostabi, kad pasielgė nuostabiai, kad Praha irgi yra nuostabi, tačiau viskas, ką sugebėjau sumurmėti, buvo... — Taip.

Kelionė praėjo neįtikėtinai smagiai. Spontaniškai, be jokių rūpesčių, greitai ir linksmai. Išskridome vienai nakčiai po pietų, o devintą vakaro jau vaikštinėjome po senamiesčio aikštę. Toji gruodžio naktis pasitaikė labai šalta, tačiau giedra ir rami. Norėdami sušilti rankas, nusipirkome karšto šokolado. Aplankėme Šv. Nikolo katedrą ir bučiavomės ant Čarlzo tilto. Tuojau po dešimtos valandos sužiurome aukštyn į dangų, nes kažkas nutiko. Iš pradžių net nesupratau, tačiau greitai paaiškėjo, kad iš dangaus švelniai ir neskubėdamos leidžiasi snaigės. Mudu juokėmės, tačiau Liza juokėsi kažkaip ypatingai. Tada ir toptelėjo galvon — juk tai pirmas kartas, kai mergina mato sniegą. Čia. Dabar. Labai nustebau. Štai, kur ją atvedė žodis Taip. Štai, ką padovanojo. Sniegą gražiausiame pasaulio mieste.

Nesupykite, bet pasakysiu, kad tai tikrai buvo tobula.

Tądien, kai Lizai atėjo metas išvykti, nė vienas nedrįsome prasižioti apie ateitį.

Kažkaip vengėme tos temos. Kartu praleidome dvi nuostabias savaites. Vieną Edinburge. Dar vieną Londone. Bandžiau galvoti vien apie mudviejų laiką kartu.

Pabudau anksti. Žiūrėjau, kaip mergina miega, ir nors jaučiausi ramus, buvau šiek tiek įsitempęs. Žinojau, kad ji išvyksta. Ir dar žinojau, kad viduje baisiausiai trokštu ką nors padaryti, kad šitai neįvyktų.

Kol Liza užsisakė taksi iki oro uosto, pagaminau pusryčius. Baigusi krautis daiktus, ji atėjo į svetainę, kur sėdėjau su sulčių pakeliu rankose.

— Turiu tau vieną Taip, — tyliai sukuždėjo mergina.

— Kaip suprasti?

— Turėsi kai kam pasakyti Taip.

— Kas tai?

Liza nusišypsojo.

— Ką manai, gal galėtum atvykti į Australiją per Kalėdas? Susipažintum su visais mano draugais. Galėtume kartu sutikti Naujuosius metus. Su manimi.

Nežinojau, ką atsakyti. Labai gera mintis. Tačiau galva kažko apsunko. Taip, gerai pagalvojus, galėčiau paaiškinti tėvams, kaip nors sukrapštyčiau pinigų skrydžiui ir praleisčiau Kalėdas šalyje, apie kurią tik pasvajodavau. Ar teisinga šitaip elgtis? Tai ne šiaip sau Taip. Tai didelis Taip. Nes toks Taip gali, ir tikriausiai taip ir padarys — įskaudins mane.

— Klausyk... tarkime, kad atvykstu. Kas bus paskui?

— Paskui? Spėju, kad paskui ir pamatysime...

Aha. Pamatysime... bet aš jau ir dabar matau. Paskui grįšiu namo, į Londoną. Ir liksiu čia vienišas. Vėl vienas kaip pirštas. Vėl visiškai tokioje pat situacijoje, kokioje atsidūriau prieš metus. Visas mano triūsas perniek. Jei bent kiek daugiau suartėsiu su Liza, manęs laukia didžiausias gyvenime nusivylimas. Ir aš išsigandau.

— Gerai, jei negali atvykti per Kalėdas, tai gal sausio mėnesį? Vasarį?

— Sausio mėnesį pradedu naują darbą, — prabilau šalčiau nei pats norėjau. — Tada jau nebegalėsiu elgtis taip, kaip dabar. Teks visa tai mesti. Tapti atsakingu. Daryti protingus pasirinkimus. Be to, manau, kad greitai negausiu atostogų, kad galėčiau nuskristi į Australiją pasimatyti su tavimi.

— Aišku... tai išeitų, kad dabar arba niekada, tiesa?

Gūžtelėjau pečiais ir įbedžiau žvilgsnį į grindis. Jaučiausi siaubingai.

Nesupraskite neteisingai — norėjau vykti. Tikrai labai norėjau. Bet paprasčiausiai negalėjau. Jei būčiau leidęs sau tikėtis, kad kas nors išeis, kad mudu turime ateitį, kad toks atstumas ničnieko nereiškia, tai tik dar labiau pabloginčiau tai, kas neišvengiamai nutiktų. Tiesa ta, kad tarp mudviejų nieko negali būti, ir kuo ilgiau draugystė tęsis, tuo skaudžiau bus paskui. Šie santykiai — Taip gyvenimo dalis, o Taip gyvenimas beveik baigiasi. Būtų nesąžininga bandyti perkelti juos į normalų gyvenimą. Kartais tenka priimti tokius sprendimus, kad apsisaugotumėte. Kartais geriau paaukoti pėdą, kad išsaugotumėte koją.

— Negaliu, — pasakiau, o paskui prisiminiau, kad turiu dar vieną kozirį. Galiu pasakyti dar kai ką, kad viskas atrodytų paprasčiau.

— Yra dar vienas dalykas... Neseniai pradėjau su kai kuo susitikinėti. Ir... nežinau, gal iš to nieko neišeis, bet, supranti, ji... bent jau gyvena Anglijoje ir...

Liza atrodė labai įskaudinta. Nekenčiau savęs, nors ji linktelėjo, norėdama parodyti, jog supranta. Vengiau žiūrėti jai į akis.

— Tai... ačiū, Liza, — sumurmėjau, — bet sakau Ne.

Palietusi mano ranką, mergina pasakė, kad supranta.

— Tik gaila, kad tavo pirmasis ištartas Ne turėjo būti pasakytas man, — tai pasakiusi liūdnai nusišypsojo.

Po valandos nunešiau Lizos lagaminus į taksi automobilį, ir ji išvažiavo.

25 SKYRIUS

kuriame Danielis pripažysta siaubingą dalyką, ieško savo sielos ir galų gale sutinka, kad nusipelnė bausmės

Praėjus kelioms dienoms po Lizos išvykimo, Yorkshire Grey bare Janas atrodė beveik toks pat nusiminęs, kaip ir aš. Daug labiau nusiminęs nei tada, kai išgirdo, jog didysis Taip nuotykis baigtas. Pasakiau, kad pasiduodu. Štai taip — pasiduodu, nes pasakiau Ne.

— Negaliu patikėti, kad Liza išvyko, — purtydamas galvą kalbėjo Janas. — Kodėl viskas turi būti būtent šitaip?

Palingavau galva, tačiau iš tiesų mane truputį erzino Jano demonstruojamas sielvartas. Norėjau užuojautos, bet visai nereikėjo, kad kas nors liūdėtų kartu su manimi.

— Turbūt labai pagyvino tavo butą, tiesa? — kalbėjo Janas. — Tokia ypatinga mergina. Ir linksma. Ir protinga. Ir dar toks šaunus akcentas.

Janas tikrai nepaguodė. Tačiau klausydamas jo postringavimų linkčiojau.

— Na... Už Lizą...

Pakėlęs bokalą gurkštelėjo alaus. Kurį laiką sėdėjome tyloje.

— Juk teisingai pasielgiau, tiesa? — paklausiau.

— Oi, žinoma. Absoliučiai teisingai. Pasielgei labai gerai. Taip.

— Gerai, kad pasakiau Australijai Ne?

— Taip. Gerai padarei, nė neabejok. Gal gali priminti, kodėl pasakei Ne?

— Anksčiau ar vėliau vis tiek turėtume atsisveikinti. Kuo anksčiau atsisveikinsiu, tuo mažiau liksiu įskaudintas. Kartais geriau netekti pėdos, nei rizikuoti, kad amputuos koją. Dėl Dievo meilės, juk Liza gyvena Australijoje, Australijoje! Tai juk du kartus toliau nei Singapūras!

— Ak, šit kaip. Taip. Pasielgei teisingai. Juk negali kiekvieną savaitgalį važinėti į Australiją tik todėl, kad tenai gyvena tavo mergina.

Mergina. Tai pirmas kartas, kai kas nors pavadina Lizą mano mergina.

— Bet, žinai... dar ne vėlu, — pasakė Janas. — Jei dabar vyktum, tai reikštų, kad nepasakei Ne. Tai būtų Taip. Vadinasi, vis dar liktum žaidime.

— Janai...

— Ne, tu esi teisus. Apie tą pėdą ir koją. Rizika kartais tikrai nuvertinama. Prisimenu, galvojau apie tai, kai pasakei, kad kartais didžiausia rizika yra nerizikuoti. Tuomet galvojau: „Ne. O kaip plaukiojimas baidarėmis?“ Tu teisus nerizikuodamas. Geriau būti saugiu, o ne apgailestauti.

— Taip, nes priimčiau ne tik kelionę į Australiją, tiesa? Sutikčiau būti stipriai įskaudintas. Tai jau būtų koks septintas Taip lygmuo, kažkas, ko visiškai neįmanoma priimti.

— Neįmanoma priimti, Taip. Bet žinai ką... vis tik įmanoma. Sakau tau, kol nesiėmei veiksmų, tarsi nepasakei Ne. Tu dar tikrai neišvykai į Australiją, bet tavo Ne, ištartas Lizai, kol kas dar yra Gal stadijoje. Ne dar gali tapti Taip viskas priklauso nuo to, kaip klostysis reikalai. Juk kol kas viskam sakydavai Taip...

Ir lyg tyčia, kaip iš po žemių, šalia staliuko išdygo padavėja.

— Sveiki, vyrukai, — pasisveikino, rinkdama tuščius bokalus. — Dar po vieną?

Janas nusišypsojo, tačiau, pamatęs mano veido išraišką, taip ir liko spoksoti išpūstomis akimis.

Aš gręžiau jį akimis. Janas nujautė, kas tuojau atsitiks. Prasižiojau sakyti, ir Janas, pakėlęs ranką, bandė mane dar nutildyti... kad nepratarčiau:

— Ne. Ačiū, bet ne.

Padavėja nuėjo, o Janas... maniau, kad sprogs iš piktumo.

— Tu, sumautas kvaily! — šaukė ant manęs. — Ar supranti, kad nubraukei viską! Va taip, ėmei ir nubraukei visas pastangas! Juk dar būtum galėjęs tai padaryti! Vis dar turėjai progą keliauti į Australiją! Bet ne, Denis nenori dar vieno bokalo alaus, ko Denis nenori, to ir negauna. Taip ir būna, Deni! Tiek pastangų, ir viskas veltui!

— Netiesa, — atrėžiau Janui. — Visai netiesa. Taip, pralaimėjau, sutinku. Bet pasižiūrėk į mane. Pasižiūrėk, juk aš visiškai kitoks. Dabar jaučiuosi gyvas. Vėl moku linksmintis.

— Linksmintis? Tu vėl grįžai į pradinį tašką. Sėdi aludėje su manimi. Nebeturi Lizos, esi iki ausų įklimpęs skolose ir dar ketini pradėti naują darbą, kurio, man atrodo, nelabai nori.

— Labai noriu. Taip man atnešė labai daug gera. Dabar turiu gyventi toliau.

— O Kristen? Kur tame naujame gyvenime Kristen vieta? Juk negali savo jausmų Lizai perkelti merginai, su kuria paprasčiausiai netyčia permiegojai?

Žvelgiau Janui į akis, kol tas nebeišlaikė.

Pamažu jis vis dėlto ėmė suprasti.

— O, Dieve... tu su ja nemiegojai, tiesa?

Dabar jau aš nebepakėliau į draugą akių.

— Nemiegojai, Taip? Pasakei Ne! Tu jau buvai pasakęs Ne! Tai bent komedija! Koks apsimetėlis! Pasakei Ne merginai ir dar alaus bokalui! Tu ne tik pažeidei Taip manifestą! Tu sulaužei įstatymą! — Iškėlęs rankas aukštyn, dramatiškai atsilošė kėdėje. Nieko nekalbėjo gal penkiolika minučių. Nuėjęs prie baro nusipirko sau alaus bokalą, bet — pirmą kartą gyvenime — nenupirko man. Juk, šiaip ar taip, pasakiau Ne. Gal tai buvo bausmė.

Ne, pasirodo, kad ne bausmė.

— Ateik čia antradienį vakare, — pasakė Janas. — Priimti... bausmę.

Ir, ištuštinęs bokalą iki dugno, draugas išėjo.

Žinau. Labai gailiuosi. Turėjau tau pasakyti. Turėjau pasakyti, bet jaudinausi, kad nebepatiksiu tau. Nerimavau, kad palaikysi mane nevykėliu. Nepadariau nieko, ką turėjau padaryti su Kristen. Būtent dėl to ir nenorėjau apie tai kalbėtis. Žinoma, jei būčiau pasakęs tai merginai Taip, būčiau diskretiškai nutylėjęs visas pikantiškas smulkmenas, tačiau šitaip būčiau padėjęs dar vieną pliusą prie Taip, fantastiško Taip, nutikusio keistu gyvenimo laikotarpiu.

Bet negalėjau ištarti Kristen Taip. Tai jau buvo nebe pliusas, o didžiulis raudonas kryžius pakibęs man virš galvos.

Maniau, jeigu negalvosiu apie tą įvykį, tai ir visai pamiršiu. Maniau, kad tai nesiskaitys, ir man niekada nereikės galvoti apie pralaimėjimą. Taigi tylėjau, nepasakojau nieko nei dienoraščiui, nei sau pačiam. Pasakęs Taip Kristen, būčiau žengęs per toli. Nieko panašaus nenorėjau. Ir negalėjau. Manęs tai nebūtų paveikę, tačiau Kristen — Taip, jei būčiau priėmęs galimybę susitikti su ja dar kartą — gal būtų atsiliepę netgi Lizai.

Keista, bet tas Ne tik dar labiau paskatino šakyti Taip. Kaip tik tada pasiryžęs atsikovoti prarastas pozicijas, visomis jėgomis mečiausi į kovą. Taigi skridau į Barseloną ir tada, imu prisiminti, kaip viskas buvo — radau būdą, kaip išgrūsti save dar toliau, ir užsisakiau bilietą į Singapūrą. Negalėjau netyčia rasti tos reklamos, pasąmonėje aš jos tikriausiai ieškojau...

O dabar yra taip, kaip yra. Janas teisus. Pasakiau Ne merginai ir Ne bokalui alaus. Du dalykai, apie kuriuos paauglystėje vien pagalvojus šiaušdavosi plaukai.

Taip, mano nuotykis baigėsi. Pralaimėjau, ir Janas žino apie tai. Niekada net nemaniau, kad visa tai atrodys būtent šitaip. Neatrodė, kad būčiau turėjęs teisę rinktis. Juk, galų gale, tiktai sakydavau Taip. Norėjau ištverti iki Naujųjų metų ir kartu su draugais, stovėdamas po giedrame danguje trykštančiais fejerverkų fontanais, atgauti savo teisęs sakyti Ne.

Ir dangus šiandien tamsus ir apniukęs. Nė žvaigždelės. Tik po debesimis pasislėpęs mėnulis, lyg koks keistas laivas plaukia jam vienam težinomais keliais.

Žinoma, Janas teisus. Kartais privalome ištarti Ne. Dabar tai suprantu, ir geriau nei kas nors kitas. Tai dalis žmogiškosios patirties — buvau neteisus neigdamas save. Tačiau buvo smagu ir tikrai daug išmokau. Ir netgi nebuvau vienišas, tiesa? Nevisiškai vienišas. Visame pasaulyje tiesiog dabar žmonės priiminėja sprendimus. Milijonai sako Taip draugams, Taip naujiems potyriams, Taip patiems sau. Ir dar daugiau milijonų sako Ne. Ne galimybėms, Ne gyvenimui.

Gal šito man ir reikėjo, bent jau kurį laiką. Tik kurį laiką. Vėl pradėti sakyti Ne. Sustoti. Pailsėti. Gal ir būtų buvę teisinga. Jaučiausi pervargęs — tiek fiziškai, tiek emociškai.

Grįžęs namo, susiradau dienoraštį. Nuo to laiko, kai išvažiavo Liza, nesivarginau nieko rašyti. Gal dabar atėjo metas. Rašyti dienoraštį visai smagu. Rašydami tarsi įsitikiname, kad visa tai, kas aprašoma, mūsų patirta, kad visa tai unikalu, ir mes esame vieninteliai pasaulyje. Tačiau kiekviena mums šovusi mintis, kiekvienas mūsų posakis, kiekvienas kartas, kai nustebiname save nauju potyriu ar idėja, kiekvienas prisiminimas, kiekviena išgirsta ar mūsų pačių papasakota istorija jau yra... nutikusi kažkada anksčiau. Kažkur kažkaip kažkada kažkas tai jau išgyveno mums nė nežinant.

Gal kažkur egzistuoja tokie pat kaip mano dienoraščiai. Ir žmonės patyrė lygiai tą patį, ką ir aš.

Prisijungiau prie interneto, tačiau nepuoliau skaityti laiškų ar naujienų puslapių. Nuėjau į Google paiešką. Nė pats dorai nežinau kodėl, tačiau langelyje išspausdinau „verčiau jau būčiau sakęs Ne“, ir paspaudžiau „paieška“.

Tikėjausi išvysti milijonus rezultatų, tačiau nieko panašaus neįvyko. Paieška rado vos kelias bendrovių svetaines ir dar kelis verslui skirtus puslapius. Greičiausiai apgailestavimai neparduodami. Tačiau to, ką atvėrė internetas, specialiai neieškodami net ir nerastumėte. Tai buvo asmeninė žiniatinklio erdvė. Manau, kad to ir ieškojau.

Paieška surado interneto dienoraščius, įrašus svečių knygose ir interviu su keistomis įžymybėmis. Tačiau daugiausiai atradimų padariau internetiniuose dienoraščiuose, kuriuose slypėjo pačios slapčiausios mintys. Dienoraščiuose, parašytuose kur nors Talsoje, Pekhamo rajone Londone ar Maskvoje. Dienoraščiuose, kuriuos parašė žmonės norintys ir turintys ką pasakyti nematomam pasauliui. Dienoraščiuose, skaitomuose žmonių, kurių jie niekada nesutiks. Labai drąsu šitaip rašyti ir dalytis kasdienio gyvenimo smulkmenomis... nuobodžiomis, beprasmėmis ir tuo pat metu prasmingomis.

Tą vakarą, ieškodamas Dievai žino ko, perskaičiau daugybę įvairiausių puslapių. Ieškojau patarimo? Nuorodos? Užuot radęs kažką panašaus, aptikau tik tai, ko jūs ir tikitės, jog turėjau rasti. Žmones, pasakiusius Taip, kai tuo tarpu tikriausiai turėjo ištarti Ne.

Mergina iš Oklahomos labai norėjo, kad būtų pasakiusi Ne, kai vaikinas, vardu Rajanas, pakvietė ją į pasimatymą. Viskas baigėsi tuo, kad į vakarėlį Rajanas nuėjo su Steise, o ne su ta mergina.

Vyrukas iš Prancūzijos labai norėjo, kad vieną vakarą būtų nėjęs žaisti krepšinio, nes išsinarino riešą ir dabar net negali normaliai spausdinti.

Vaikinas, vardu Kenas, gailėjosi pakvietęs nepatyrusius paukščių dresuotojus į sakalų augintojų vasaros sąskrydį, nes tai pasirodė „gryniausia gėda“.

Ir daugelis, daugelis kitų...

Šiandien šeštadienis. Esu pas tetą. Verčiau jau būčiau pasakiusi Ne. Ji norės kiaurą naktį lošti kortomis, ir aš praleisiu Pop Dievaičio koncertą.

Ir kam aš pasakiau, kad šį savaitgalį prižiūrėsiu Jono ir Kerolės šunį. Jau verčiau būčiau pasakęs Ne. Jis dvokia šūdu.

Jau verčiau būčiau pasakiusi. Ne. Kai atsisuko, pasirodė, kad jis ant galvos dėvi močiutės arbatinuko apdangalą — mano, kad taip yra panašus į admirolą.

Keista, bet visa tai atrodė labai nereikšmingi nutikimai. Išskyrus tuos, kurie vartojo narkotikų, vairavo prisigėrę arba padarė kažką akivaizdžiai blogo ir neteisingo, ko tikrai nereikėjo daryti. Tačiau tai, ką radau paskui, atrodė visiškai kitaip. Tai, ką dabar surado paieška, atrodė svarbu. Šįkart paieškos langelyje išspausdinau: „Verčiau jau būčiau sakęs Taip“.

85 rezultatai.

Permečiau juos akimis.

Iš pradžių pasirodė, kad aprašomi nutikimai lygiai tokie pat nereikšmingi.

Verčiau jau būčiau sakęs Taip, kai jis man pasiūlė apmokėti sąskaitą pasidalinus pusiau. Juk tai buvo keturiasdešimt sumautų svarų sterlingų, o maistas net kaip reikiant nepagamintas.

Verčiau jau būčiau sakęs Taip, nes tada bent jau nebūtų reikėję didžiąją dalį kelio eiti pėsčiomis per lietų.

Tačiau pamažu darėsi vis įdomiau. Radau tokių nuomonių, kurie apgailestavo, kad nepasakė Taip tam tikriems dalykams, ir žymiai svarbesniems — tai jau neatrodė susierzinimas dėl kasdienių smulkmenų. Buvo tokių, kurie kartą ar du gyvenime suklupo, o paskui, staiga prisiminę sumurmėjo „ajajai“, ir tingi popietė buvo sugadinta. Neatsargiai ištarę Ne, šie žmonės tikriausiai neteko kelių valandų ramaus miego...

Bet buvo ir tokių, kurie patyrė... skausmą.

Netekties skausmą... skausmą, kai žinai, kad kažkas galėjo nutikti... skausmą, supratus, kad kartais galimybės pasitaiko tik kartą gyvenime... skausmą, per vėlai supratus, kur juos atvedė tas neapgalvotas Ne, ir kas galėjo įvykti ištarus Taip.

Skausmą tekdavo patirti ne tik ištarus Ne, bet ir laiku nesušukus Taip.

Šiandien atidavėme PlayMobil žaisliukus. Atiduočiau kažin ką, kad Haris dabar paprašytą prisėsti ir pažaisti kartu. Verčiau jau būčiau sakęs Taip kiekvieną kartą, kai tik jis paprašydavo. Dabar Haris jau didelis ir niekada neprašo su juo žaisti. Labai pasiilgstu tų akimirkų.

„Taip! Taip!“ Būtų buvęs pats lengviausias atsakymas. Kodėl tų žodžių neištariau — iki šiol nesuprantu. Verčiau jau būčiau sakęs Taip.

Nemoku ir niekada nesugebėsiu apsakyti, kaip norėčiau, kad būčiau pasakęs Taip, nes tada bent jau viskas būtų likę taip, kaip yra. Būtume galėję laikyti jį apsikabinę, kol užges. Verčiau jau būčiau sakęs Taip.

pasiilgau jos, pasiilgau jos. verčiau jau būčiau sakęs Taip, nes dabar labai pasiilgau jos.

Verčiau jau būčiau sakiusi Taip kiekvieną kartą, kai jis norėdavo apsikabinti. Tada vis būdavau per daug užsiėmusi, o dabar nebegaliu... tiesiog nebegaliu...

Nepažinojau tų žmonių. Nežinojau nieko apie jų gyvenimus, praeitį ir niekada nesužinosiu, kodėl jiems tiek daug reiškė kažkada neištartas vienintelis Taip. Tai buvo tik balsai iš niekur. Tačiau neabejotinai dvelkė liūdesiu.

Gal ne taip supratau visus tuos pasisakymus, tačiau staiga ėmė atrodyti, kad neištarti Taip kažkokiam svarbiam dalykui yra daug blogiau, nei pasakyti Taip tam, kas atrodė išeis į bloga.

Žinoma, kiekvienas atvejis skirtingas, bet suvokiau, kad neištaręs Taip, neišvengiamai gailėsiuosi. Ir gali būti, kad iš tiesų yra didžiulis skirtumas tarp apgailestavimo dėl to, ką padarei, ir dėl to, ko nepadarei. Ir tas skirtumas... rodės... susijęs su liūdesiu.

Paimkime, pavyzdžiui, kad ir patį kvailiausią kada nors jūsų iškrėstą dalyką... Galite pasiguosti bent jau tuo, kad padarėte. Viskas baigta. Galime pasimokyti iš klaidų ir atsitiesę keliauti toliau. Tačiau daug sunkiau pasimokyti iš kažko, kas neatsitiko, kažko, ko nežinome ir negalime apibūdinti, kažko, kas labai nesunkiai galėjo tapti geriausiu mūsų gyvenimo įvykiu, jei tik būtume pasikrutinę, jei tik būtume sustoję ir sulaikę kvėpavimą išrėžę: „Taip!“

Jei tik būtume tai padarę...

Jei vykčiau pas Lizą, ir nieko iš to neišeitų, ar gailėčiausi taip pat stipriai, kaip ir tuomet, jei šito nepadaryčiau? Ar žinojimas geriau už nežinią?

Staiga mečiau visas mintis į šalį. Išjungiau kompiuterį. Esu visiškas kvailys. Pasielgiau teisingai. Tik taip ir galėjau pasielgti.

Čia ne kino filmas. Tai mano gyvenimas. Tai dalis manęs — o gal net ir jūsų — tikėjosi, kad beskaitydamas tuos atsitiktinius žmonių pasakojimus ir pamatęs jų liūdesį kažkas mano širdyje persivers, trakštelės ir... suprasiu, kad nenoriu, jog man nutiktų taip pat, kaip ir jiems, nenoriu gailėtis taip, kaip jie, suprasiu, kad dar nevėlu, kad dar galiu griebti pasitaikiusią galimybę...

Bet taip neįvyko...

Supratau tik tiek — yra ir kitų žmonių, kurie mane suprastų, tikrai žinotų, kaip jaučiuosi. Ir tuo metu man šito tarsi užteko.

Kitą rytą ketinau uždaryti kreditines korteles. Dar užsuksiu į kirpyklą, kur paliksiu tą nelemtą plaukų uodegėlę, ir vėl tapsiu savimi. Paieškosiu kokių nors būdų parduoti automobilį. Grįšiu ten, kur pradėjau, ir pažiūrėsiu, kuo galėčiau tapti.

Greitai penktadienis. Dar turiu kelias dienas pasiruošti priimti bet kokią Jano sugalvotą bausmę. Priimsiu jo linkėjimus su humoru, šypsodamasis. Nori, kad pašokčiau bare su žydromis kelnaitėmis? Puiku. Nori, kad apsirengčiau piratu ir tris savaites prisistatinėčiau kaip ponas Mėšlius? Puikumėlis. Padarysiu viską, ko tik Janas pageidaus.

Dar kartą, bet tik vieną vakarą būsiu vaikinas, kuris tiesiog negali pasakyti Ne.

Taip susiplanavęs gyvenimą, patraukiau į prekybos centrą. Išsinuomojau kelis DVD filmus. Pradėjau svarstyti, ką darysiu sausio mėnesį, pradėjęs darbą BBC. Paskui pažaidžiau kelis kompiuterinius žaidimus, pakeičiau elementus visuose nuotolinio valdymo pulteliuose, pataisiau sulūžusį parkerį ir įsitaisiau prie televizoriaus. Paskambinusi Liza paliko žinutę, kad saugiai parvyko namo. Palinkėjo man laimingų Kalėdų. Nepaskambinau jai.

Ir kaip tik tada, kai tikėjausi, kad viskas baigta, kad mano gyvenimas dabar tapo paprastas ir aiškus, gavau atviruką.

Tas atvirukas, mano mielieji draugai, pakeitė viską.

26 SKYRIUS

kuriame nutinka kai kas nepaprasta

Buvo antradienio popietė — artinosi metas priimti man skirtą bausmę.

Vairavau per Londono centrą iki Langhamo gatvės, kur Yorkshire Grey aludėje manęs jau tikriausiai laukė Janas.

Pastačiau automobilį šalia Yorkshire Grey, ant priekinio stiklo pritvirtinau ženklą ASMENINĖS PARAPIJOS DVASININKAS ir žengiau pro duris. Draugas manęs laukė prie nedidelio staliuko šalia židinio. Pamatęs mane, nusišypsojo. Kurgi ne. Šunsnukis. Laukė šitos minutės visą vasarą, o tai, kad nuslėpiau nuo jo tiesą apie Kristen, tik padvigubino jo pagiežą.

Rankoje turėjau dienoraštį, atsiradusį šešis mėnesius intensyviai sakant Taip, kaip įrodymą, kad mano gyvenimas buvo atiduotas Taip malonei. Kartu ir dokumentą, patvirtinantį, kad pralaimėjau. Padėjęs dienoraštį ant stalo, pamačiau, kad ir Janas kažką atsinešė. Ilgą raudoną voką su užrašu „Bausmė“.

— Ar tai man skirta bausmė? — šiek tiek nerūpestingai paklausiau.

— Tikrai taip. Labai gera. Manau, tau patiks. Labai ilgai galvijau, Deni. Labai!

Janas nusišypsojo.

— Tau sekėsi geriau, nei maniau, — pasakė. — Gaila, kad turėjo šitaip baigtis. Tačiau susitarimas yra susitarimas. Kaip jau nustatėme, tau nepasisekė tris kartus, vidutiniškai tai bus viena nesėkmė per du mėnesius. Nelabai įspūdinga.

Tiesa ta, kad visi trys Ne buvo ištarti per paskutiniąsias šešias savaites, tačiau Janui tai nieko nereiškė. Be to, jam pasirodė labai patogu pamiršti, kad pats suvaidino gana niekšišką rolę, viską tik dar labiau apsunkindamas.

Laimei, aš nepamiršau.

Jano dar laukia kerštas. Tik ne šiandien.

— Tai... pasižiūrėkime, kam tu ištarei Ne.

— Palauk. Gal pasižiūrėkime, kam pasakiau Taip? — sustabdžiau draugą.

Janas kiek pasvarstė ir teatrališkai pamojavęs ranka parodė, kad paaiškinčiau. Pasijutau tarsi baudžiauninkas išsikovojęs audienciją pas jo Didenybę karalių.

— Na... noriu pasakyti, kad... tikrai labai stengiausi sakyti Taip. Taip viskam. Ir supratau, kad Taip yra galingas žodis. Tai žodis, kuris gali mus išlaisvinti, atverti širdis ir leisti skrieti pavėjui. Tai žodis, kuris...

— O, Jėzau, užsičiaupk, drauguži. Taip, tai žodis. Tačiau svarbiausia štai kas — tau nepasisekė ištarti šį žodį tris kartus. Alui. Merginai. Australijai. Tad dabar, pasinaudodamas Taip manifesto man suteiktais įgaliojimais, aš...

— Dar yra kai kas, ko tau nepasakiau.

Janas griebėsi už galvos.

— Jei reikės perrašyti tą prakeiktą bausmę, — sunerimo jis. — Tai ko... Ko gi tu man nepasakei?

— Tai, ką tu kalbi, nėra visai teisinga. Supranti, Taip, aš pasakiau Ne tiems trims dalykams ir teoriškai man nepasisekė, pralaimėjau, bet...

— Ak štai kaip prakalbome, — iškėlęs rankas aukštyn sušuko Janas. — Bandai išsisukti, tiesa? Imsi ir paskutinę minutę išsuksi uodegą. Tai neteisinga. Tu pasakei Ne. Viskas. Pralaimėjai.

— Taip, būtent taip, — pritariau. — Pralaimėjau. Nesugebėjau viskam sakyti Taip, bet pasakiau Ne tik dviem dalykams. Man nepasisekė tik du kartus.

Janas įtariai sužiuro į mane.

— Ar buvai užsukęs pas Kristen? Iš karto pagalvojau, kad atrodai šiek tiek pavargęs...

— Ne. Pavargęs atrodau todėl, kad pusę nakties kroviausi lagaminus.

— Kroveisi lagaminus?

— Vykstu į Australiją. Pasimatyti su Liza. Pažiūrėsime, kas išeis. Surizikuosiu. Sakau Taip.

— Ką?!

— Šiąnakt išskrendu. Būsiu ten kaip tik Kalėdų išvakarėse. Bijau, kad tavo labai gerai apgalvota ir ištobulinta bausmė turės palaukti, kol sugrįšiu.

— Bet bausmė tokia nuostabi! — laikydamas raudonąjį voką rankoje šiek tiek nusivylęs sušuko Janas. — Negali šitaip su manimi elgtis! Taip ilgai ir nuoširdžiai stengiausi!

— Gal aš jau geriau eisiu.

Ėmiau stotis. Janas maldaujamai žvelgė į mane.

— Bet... kodėl apsigalvojai?

Paėmęs dienoraštį atverčiau paskutinį puslapį.

Radau tenai atviruką — šlovingąjį, didingąjį atviruką — atėjusį prieš porą dienų. Padėjęs ant stalo, stumtelėjau draugo link.

— Perskaityk, — pasakiau ir stebėjau, kol jis tai darė.

— Oho, — galop sumurmėjo. — Tai bent.

Janas atidavė man atviruką, aš jį įsikišau į dienoraštį ir patraukiau prie automobilio. Važiavau į oro uostą. Buvo likęs dar vienas darbelis.

Išsitraukęs telefoną, surinkau Vego numerį.

— Vegai?

— Tai aš, labas, Deni.

— Kūrėsi?

— Italijoje.

Gerai. Klausyk, gal atrodys keistai... bet turiu tokį prašymą. Man reikėtų...

Kelių dešimčių kilometrų aukštyje susimąsčiau apie tai, ką darau. Taip, žinojau, kad rizikuoju, tačiau jaučiausi laimingas, kad ryžausi tokiai rizikai. Liza atrodė tokia laiminga, kai paskambinęs paklausiau, ar jos pasiūlymas vis dar galioja, ir pasiaiškinau dėl savo elgesio paskutiniojo mudviejų vakaro metu. Kaip ir Janas, mergina susidomėjo, kas privertė mane pakeisti nuomonę, kas tokio nutiko, kad susiradęs vieną, paskutiniąją neuždarytą kreditinę kortelę, kurią pasidėjau „nenumatytiems atvejams“ užsisakiau artimiausią skrydį į Melburną.

Atsivertęs dienoraštį pasiėmiau atviruką. Visas aplamdytas, suglamžytas ir sumaigytas — juk keliavo net iš Tailando.

Deni,

Kaip sekasi? Tau rašo Džeisonas, pameni — buvome susitikę prieš kurį laiką Tomo išleistuvių vakarėlyje, Liverpulyje. Atsiprašau, kad elgiausi šiek tiek kiauliškai — per daug kišau savo nuomonę. Supranti, po kelių dienų supratau, kad tikrai noriu vykti su savo broliu į kelionę. Darbas man jau vis tiek buvo pakyrėjęs, nežinau, turbūt ir tu tai supratai! Tai va, mes Tailande, ir nežinau, kur patrauksime paskui. Laiką leidžiame puikiau Tomas man davė tavo adresą ir sakė, kad norėjai man kažką pasakytu Grįšiu namo po kelių mėnesių, taigai tada pasikalbėtume? Mano naujas elektroninio pašto adresas ******@hotmail.com arba paskambink man telefonu *********. Na, turiu bėgti, paplūdimys laukia....

Džeisonas

Nusišypsojau. Džeisonas ištarė Taip.

Neturiu nė menkiausio supratimo, ar Džeisono apsisprendimas mesti darbą ir imtis visai kitų dalykų, atnešęs šiam žmogui laimę, turi ką nors bendra su manimi. Įtariu, kad nelabai. Tačiau širdies kampelyje viliuosi, jog vis dėlto kažkoks ryšys yra.

Neįtikėtina, kaip keli kažkokio, vos pažįstamo žmogaus ištarti žodžiai gali pakeisti gyvenimą. Žinoma, kai kas sakytų, kad įsikišo Dievo apvaizda. Teigtų, jog egzistuoja Maitrėja ir tai jis šitaip padarė. Tačiau kai ką gerai žinau. Nepažįstamieji gali paveikti jūsų gyvenimus tūkstančiais būdų — naujomis mintimis... ar pasiūlymais. Man pasisekė sutikti vyruką autobuse. Gal ir Džeisonas galvoja, jog sutiko jo gyvenimą pakeitusį vyruką vakarėlyje. Gal dabar, kaip tik šiuo metu, jis guli kokiame nors Tailando paplūdimyje ir pasakoja vietinei merginai (smagu galvoti, kad vieną dieną jis ją ves) apie tą vakarą, kai sutiko nepažįstamąjį vakarėlyje, ir apie tuos kelis žodžius, kuriuos išgirdęs pakeitė gyvenimo planus.

Tiesą pasakius, labiau tikėtina, kad Džeisonas kokiame nors Tailando paplūdimyje maukia alų, tačiau vis tiek — taip galvoti smagiau.

Tenka pripažinti, kad sakyti Taip buvo naudinga, tikrai ne betikslis užsiėmimas. Kaip tik priešingai — tikslingas. Taip turi galios pakeisti gyvenimus, išlaisvinti žmones — kaip aš ar Džeisonas. Gal netgi tokius, kaip jūs. Taip turi galios patirti nuotykius. Kartais mažutės galimybės kasdien pasipainiojančios mums po kojų turi didžiausią įtaką.

Ir dabar, visai mieguistas ir sustingęs nuo sėdėjimo keleiviniame lėktuve, aukštai virš vandenyno esu pasiryžęs priimti tai, ką man dar pasiūlys Taip.

Ogi štai ką. Gyvenimą.

Atsišliejau į langą ir tą pačią akimirką užmigau.

Žmogaus, sakiusio Taip, dienoraščio ištraukos: 4

Gruodžio 26-oji

Praleidau Australijoje ištisas tris dienas.

Viskas tiesiog...

Puiku.

Liza pasitiko mane oro uoste. Gavau šypseną ir bučinį.

Per Kalėdas kartu su jos šeima vaišinomės kepsniais ir gėrėme alų su gausybe merginos brolių ir pusbrolių. Stovėdami kepėme kepsnius, ir patys kepėme 30 laipsnių karštyje. Gyvenime prisilaikau nuostatos, kad reikia kiek įmanoma laikytis vietinių kultūrinių papročių“ tad ne tik valgiau ant grotelių keptą mėsą, bet ir užsimaukšlinau kažkieno geranoriškai paskolintą kamščiamedžio skrybėlę. Nepaisant įdegio saulėje stokos ir geibaus sudėjimo, visai pritapau prie vietinių. Australija — šukuosenų „ežys su uodega“ kraštas! Pagaliau pasijutau kaip namuose!

Liza man ką tik užplikė arbatos puodelį. Dairosi, kur esu. Aš apsimetu, kad labiau išvargintas skrydžio, nei išties jaučiuosi. Taigi gaunu daugiau arbatos.

Gruodžio 28-oji

Šį rytą pažadinusi mane Liza pareiškė, kad vyksime pasivažinėti jos mažučiu raudonu Nissan automobiliuku. Pasukome Glenrovanu vadinamos vietovės link. Nesakė man, ko tenai važiuojame. Kol nusigavome, užtrukome ištisas tris valandas. Kai galop pasiekėme tikslą, neatrodė, kad labai vertėjo šitiek kratytis. Murzinas kelias, keli apdulkėję mediniai pastatai ir darbinėmis kelnėmis vilkintis senis su barzda, kurią augino tikriausiai nuo 1800-ųjų.

Išlipusi iš automobilio, Liza pasiteiravo senio:

— Kur Nedas?

— Už kampo, — gergždžiančiu, užkimusiu balsu sududeno senis, mostelėjęs nykščiu dešinėn pusėn.

Bandžiau išklausti Lizos, kas tas Nedas, bet pridėjusi pirštą prie lūpų mergina parodė, kad sekčiau paskui ją.

Tada ir pamačiau. Su šautuvu vienoje ir kibiru kitoje rankoje, iškilęs vos ne iki pat dangaus stūksojo milžiniškas Nedas Kelis. Didelis Dalykas. Mano pats pirmasis Didelis Dalykas! Gal trisdešimties metrų aukščio! Tikras Australijos didvyris su meile nulipdytas iš betono ir jau trupančio gipso. Ką gi, nors tai ir ne Didžiulė Krevetė, tačiau vis tiek žavus.

Stovėjome prie Nedo Kelio, rodės, visą amžinybę. Tylėjome priblokšti paminklo didybės. Pagarba tiesiog tvyrojo ore. Todėl man ir patinka Liza.

Parsiradę namo, sėdome prie žemėlapio ir entuziastingai ėmėmės žymėti per visą Australiją vedantį maršrutą. Tai turėjo būti didžiulė, įspūdinga kelionė, kurios metu aplankysime Didžiąją uolą, Didįjį omarą, Didžiąją karvę ir Didžiąją austrę. Mudu — Liza ir aš. Kelyje mažu, raudonu automobiliuku. Mėnesių mėnesius.

Gruodžio 29-oji

Žemėlapis kažkur paslaptingai pradingo.

Kaip keista. Liza atrodo lygiai taip pat nustebusi ir susijaudinusi, kaip ir aš. Dirsčiojo į mane tokiu žvilgsniu, kurį bet kas kitas būtų palaikęs kaltės pripažinimu, tačiau aš tikrai žinau, kad ji nuoširdžiai nusivylusi.

Gruodžio 31-oji

Naujųjų metų išvakarės.

Praėjo lygiai vieneri metai. Šiąnakt, kai baigiasi Taip įžadai, turėjau praleisti aludėje su Janu ir triumfuoti paskelbdamas Taip žmogaus pergalę arba nuolankiai priimti man skirtą bausmę. Užuot sėdėjęs bare, esu štai čia, kitoje pasaulio pusėje, ką tik pasakęs patį didžiausią ir netikėčiausią mano gyvenime Taip... ir laimingas. Laimingesnis nei kada nors esu buvęs. Toks laimingas, kad čia atvykau.

Melburnas net liepsnojo nuo fejerverkų. Mudu su Liza stovėjome Federacijos aikštėje, klausėmės gyvai koncertuojančių grupių pasirodymų — iki pat vidurnakčio. Aplinkui džiūgavo, glebėsčiavosi ir spaudė rankas laimingi Australijos gyventojai, aikčiojantys nuo kiekvieno aukštai virš galvų išsiskleidžiančio fejerverko.

Mudu apsikabiname. Kažkuriuo metu Liza pasižiūri į mane ir sako kažką tokio, kas turėtų reikšti: „Mes galima visa tai įveikti, tiesa?“ ir pasižiūrėjęs į laikrodį pamatau, kad jau keturios minutės po dvyliktos, vadinasi jau Naujieji metai. Ir suprantu, kad pirmą kartą per šitiek laiko esu laisvas sakyti, ką tiktai noriu, be jokių apribojimų ir apgailestavimų. Ką tiktai noriu.

Atsisuku į merginą.

Ir pasakau: Taip.

1 EPILOGAS

kuriame Janas gauna tai, ko nusipelnė

Kam: Denis

Nuo: Janas

Tema: Gelbėk!

Brangusis Deni,

Per paskutiniąsias 48 valandas sulaukiau gal šimto skambučių į namų telefoną. Ir vis koks nors sumišęs italas norėdavo pasikalbėti su Čarliu. Viena paauglė mergaitė ypač įnirtingai skambinėja, ir vos tik pakeliu telefono ragelį — kokią minutę šaukia ant manęs.

Žinoma, pasielgiau protingai ir įjungiau autoatsakiklį. Tačiau pamiršau, kad autoatsakiklis praneša mano mobilaus telefono numerį, ir šį rytą sulaukiau 32 žinučių ir 40 balso pašto pranešimų — vienas jų buvo pusė minutės klyksmo.

Manau, kad šie įvykiai — ne atsitiktinumas.

Tu šunsnukis.

Buvęs draugas, kuris dabar trokšta, kad būtų dar daugiau padėjęs metusiajam iššūkį,

Janas

P. S. Pasimėgauk Australija

2 EPILOGAS

kuriame turime pagaliau atsisveikinti

Ką gi, jau išklausėte.

Išklausėte tą labai keistą pasakojimą apie trumpą žodelį.

Dabar man visiškai aišku, kad teoriškai man nepasisekė išlikti Taip žmogumi. Labai dėl to gailiuosi ir tikiuosi, kad nepasijutote per daug apgaudinėjami. Manau, jog pripažinsite, kad pabaigoje gavau kai ką žymiai svarbesnio. Ir viliuosi, kad kada nors šiandien, rytoj ar kitą savaitę galbūt pasakysite Taip, nors paprastai tokioje situacijoje tardavote Ne.

Nebūtinai turėtumėte sutikti išbandyti psichotropinę proto bombą, pritarinėti vyrukams klube, kurie įtaria, kad jūs spoksote į jų merginas ar lakioti į atsitiktines keliones po pietryčių Azijos mažutes salas. Tarkite Taip nedideliems dalykams. Taip draugui. Taip užsukti po darbo į barą. Taip nepažįstamiesiems. Taip sau. Nustebsite pamatę, kur tai gali nuvesti.

Kita vertus, jei dar turite laiko, tikriausiai turėčiau papasakoti dar kelias naujienas.

Niekada nesužinojau, kas buvo tas vyrukas autobuse. Ir man beveik patinka ta nežinia. Nes galiu tikėtis, kad Maitrėja tikrai vaikštinėja gatvėmis ir rūpinasi kiekvienu iš mūsų. Labai gerai nieko tiksliai nežinoti. Tiesa, nuo to laiko į visus barzdočius žvilgčioju gana dviprasmiškai ir dėl to galiu susilaukti bėdų.

Džeisonas grįžo iš Tailando po kelių mėnesių man parvykus iš Australijos, ir mudu susitikome prie bokalo alaus. Šįkart jis atrodė kur kas laimingesnis. Visiškai atsitiktinai pasirodė, kad Naujųjų metų išvakarėse jis taip pat buvo Melburne — nors tuo metu nė vienas šito nežinojome. Net keista pagalvojus, jei aną naktį nebūtų sugedęs metro, nė vienas mūsų nebūtume atsiradę tame mieste, Federacijos aikštėje po gausybe virš galvos švysčiojančių fejerverkų ir nebūtume džiugiai sveikinę Naujųjų metų. Vienuolis Samtenas pasakytų, kad tai neišvengiamas atsitiktinumas. Markas sakytų, kad atsitiktinumai neegzistuoja. Dievai žino, ką apie tai pasakytų hipnošuo, tad palieku apie tai spėlioti jums.

Jano bausmė, kaip pasirodė paskui, buvo labai senamadiška. Vos man grįžus iš Australijos, draugas įteikė raudoną voką. Atplėšęs jį, perskaičiau žodžius: „Keliauk į Australiją“. Atrodo, jei nebūčiau padaręs to pats, jis vis tiek būtų mane išsiuntęs pas Lizą. Pagalvojau, kad tai labai neįtikėtinai miela, ir pasakiau Janui, tačiau jis net paraudęs išvadino mane šunsnukiu ir ėmė aiškinti, kad sugalvojo tokią bausmę, nes taip anksčiau bausdavo nusikaltėlius. Paskui suskambo draugo telefonas, ir Janas turėjo atsiliepti.

Jūs tikriausiai jau nekantraujate išgirsti... Taip, mudu su Liza vis dar kartu. Nors, turiu pripažinti, kad Liza nėra jos tikrasis vardas. Mergina pasirinko tokį vardą, kai nusprendžiau aprašyti visus įvykius. Sakėsi, visada norėjusi tokio vardo. Nepaisant to, kad jos antras vardas ir yra Liza, niekas jos taip nevadina, tad, jei jau ji atsidurs knygoje, mielai pasivadintų šiuo vardu. Labai būdingas Lizai elgesys.

Praėjus vos keliems mėnesiams po Naujųjų, Liza gavo pasiūlymą dirbti Londone. Labai greitai ji persikraustė į šį miestą. Dabar stovėdama man už nugaros žiūri, kaip spausdinu. Perduoda jums linkėjimų.

Be to, Liza mano, jog jums reikėtų žinoti, kad praėjus keliems mėnesiams po jos persikraustymo, aš nusprendžiau, kad dabar jau mano eilė užduoti jai klausimą. Didžiulį klausimą.

Ji atsakė Taip.

Content

Уоллес Дэнни Jis sako Taip!