Вальден Лора

Didžiųjų geizerių slėnyje

Versta iš:

Laura Walden

Im Tal der grossen Geysire

Bastei Lübbe Taschenbücher in der Baste Lübbe GmbH & Co. KG, Köln, 2009

ISBN 978-609-01-0204-6

Copyright © 2010 by Bastei Lübbe GmgH & Co. KG, Köln

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Christopher Meder / „Dreamstime.com“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Birutė Lipavičienė, 2011

© Leidykla „Alma littera“, 2011

Iš vokiečių kalbos vertė Birutė Lipavičienė

Redaktorė Loreta Paškevičienė

Korektorė Marijona Treigienė

Viršelio dailininkė Aida Čeponytė

Maketavo Albertas Rinkevičius

Prologas

Maža mergaitė pakirdo išpilta prakaito ir išsigandusi pašaukė mamą, nes sapnavo raganas ir demonus. Bet mama nepriėjo prie lovelės kaip įprastai. Mažylė gulėjo nakties tyloje, o jos širdelė spurdėjo lyg pašėlusi. Staiga pasigirdo keistas tolimas murmesys. Pagauta smalsumo mergaitė išsiropštė iš po šilto apklotėlio, įsispyrė į šlepetes ir, pakerėta duslių magiškų balsų, ištapsėjo į šaltą naktį. Nė nesusimąstydama šlepsėjo link viliojančių garsų, kurie sklido, regis, nuo ežero. Išpūtusi akutes ji įsistebeilijo į kanoją, išnyrančią iš rūko sienos. Garsus skleidė tamsiaodžiai vyrai išpaišytais veidais. Mergaitė it pakerėta sekė jų judesius. Jie yrėsi vandens paviršiumi galingais ir ritmingais mostais, valtis judėjo taip greitai, kad netrukus nutolo, o balsai pamažu slopo. Visiškoje tyloje valtis šliuožė vis tolyn.

Lengviau atsidususi, mažylė nusijuokė ir šūktelėjo jiems pavymui.

Vienas tamsiaodis vyras atsigręžė ir pamojavo jai. Mergaitė žengė žingsnelį pirmyn. Į šlepetes ėmė sunktis šaltas vanduo, bet jai buvo nė motais. Ji matė tik vyrą, viliojantį ją gerkliniu balsu. Nors mergaitei tebuvo ketveri, ji jau žinojo: su svetimais vyrais eiti nevalia. Ne sykį buvo žadėjusi mamai, bet šį kartą neturėjo pasirinkimo. Jautėsi bejėgė, kojos pačios nešė pirmyn. Kai iki kelių atsidūrė vandenyje, staiga atūžė didelė banga ir vos jos neparvertė. Stiprus vėjo gūsis suvėlė plaukus, įsisuko po baltais naktiniais marškiniais, ir mergaitė vos išsilaikė ant kojų. Kai vėl pakėlė akis, valties nebebuvo, tarsi ją būtų prarijęs vanduo. Lietaus šuorai ėmė plakti ežero paviršių, čaižė mergaitei veidą ir ji virpėjo iš baimės ir nuo šalčio.

O, kaip ji ilgėjosi mamos! Kad apkabintų ir sušildytų, išvirtų karšto šokolado, paguldytų į lovelę ir padainuotų!

– Mama! – ėmė kūkčioti mergaitė. – Mama! – Tą akimirką kažkas iškėlė ją iš šalto vandens. – Mama! – sukliko mažylė; kai atsigręžė, pamatė tamsiaveidę moterį.

– Va vairua, – sušnabždėjo nepažįstamoji ir parodė ton pusėn, kur ką tik dingo kanoja. Paskui atsisuko į vaiką. – Eikš, turim skubėti, – ir ėmė tempti mažylę tolyn. Pajutusi tvirtą žemę po kojomis, moteris pasileido bėgti. – Greičiau! – sušuko lėkdama, tvirtai laikydama vaiką už riešo. – Bėk aukštyn! – sušvokštė ir paleido mergaitės ranką.

Mažylė liovėsi verkusi. Jautė, kad turi paklusti moteriai. Ši klupinėdama stūmė ją į kalną, krito ir vėl kėlėsi, bet nėsyk nesudejavo. Mergaitė bėgo su ja per uolas ir riedulius, per tankų mišką. Šakos plakė ir skaudžiai braižė joms veidus. Mergaitė jau norėjo sustoti ir paprašyti nepažįstamosios, kad papūstų skaudamas vietas, bet ši šiurkščiai trinktelėjo jai per nugarą.

– Paskubėk! – sušuko persimainiusiu balsu. – Greičiau.

Tada po kojomis sudrebėjo žemė.

– Rua Mokoso kerštas! – kaip pamišusi suklykė moteris, negailestingai stumdama vaiką pirmyn. Tik kai pasiekė pliką kalno viršūnę, sunkiai šniokšdama sustojo ir atsigręžė. Moters veidą perkreipė baimė, bet mergaitė buvo sužavėta veiksmu, vykstančiu apačioje, ant ežero kranto. Jos baimė akimirksniu dingo.

– Ten! Saulė! – nors ir gaudydama orą džiugiai sukrykštė ji ir suplojo delnukais.

Dangus žioravo ugnimi. Bet tai nebuvo saulės raudonis. Kalnas spjaudė ugnį ir akmenis ir tie su kurtinamu triukšmu krito į ežerą.

– Bėk! – iš paskutinių jėgų suvaitojo nepažįstamoji. – Greičiau! Bėk! – paliepė dar sykį, tą akimirką pasigirdo pragariškas griausmas, ir jos balsas nutilo.

1 dalis

Trys seserys:

Anabelė, Olivija ir Abigailė

Rotorua, 1899 m. vasaris

Tą karštą vasaros dieną sieros kvapas buvo ypač stiprus. Jis apgaubė apylinkes it koks ūkanų varpas ir skverbėsi į kiekvieną ląstelę.

Jei sesuo nebūtų atkreipusi dėmesio, Anabelei Parker būtų buvę nė motais – buvo taip pripratusi prie to dvoko, kad kitokio gyvenimo nė neįsivaizdavo. Dvokas buvo šio krašto dalis kaip ir žalsvai gelsvas ribuliuojantis ežeras, ant kurio kranto stovėjo jos viešbutukas, kaip ir dvokiantys garų kamuoliai, retkarčiais kylantys iš gėlių lysvių abipus vartų. Ji priprato ir prie nuolat kliuksinčios dumblo duobės sode, ir prie baseinėlio su drumstu vandeniu, į kurį nesinorėdavo panirti, bet išsimaudęs jausdavaisi neįprastai žvalus. Ji gyveno ant žemės lopinėlio, po kuriuo, kaip kartą per mišias pasakė senasis pastorius Alisteris, „siautėja pragaro liepsnos“.

– Mes čia visi šokam ant ugnikalnio, – šypsodavosi Anabelė, kai viešbučio svečiai imdavo smalsiai klausinėti apie ugnikalnių aktyvumą Rotorua mieste ir jo apylinkėse.

Olivija stovėjo viešbučio fojė ir pasibjaurėjusi skundėsi:

– Fui, smirdi supuvusiais kiaušiniais! Kai tik pagalvoju, jog čia praleidau jaunystę, tuoj ima skaudėti galvą. Brangusis, paimk, prašau, mano lagaminą! Man negera, – ištarė priekaištingai kaip visuomet.

Anabelė atsiduso. Ji nesitikėjo, kad sesuo atvažiuos taip anksti. Skubiai nusišluostė pirštus į prijuostę, bet kas iš to. Ji ką tik virtuvėje darinėjo pačios pagautus upėtakius ir visa dvokė žuvimi. Neturėjo laiko nei nusiprausti, nei persirengti. Žinoma, žuvis būtų mielai išdarinėjęs Gordonas, bet Anabelei patiko anksti ryte nusiirti į tuščią paplūdimį ir atsiduoti aistrai – žvejybai museline meškere, o paskui pačiai ir paruošti puikiuosius upėtakius.

Anabelė kone per prievartą išspaudė šypseną. Jos sielą slėgė pastarųjų dienų įvykiai. Pirma – nelaimingas atsitikimas su motina, o šią naktį vėl kankino košmariški sapnai. Ji pabudo klykdama ir nebegalėjo užmigti. Jau kelias savaites niekaip nepavyksta išsimiegoti.

Prisiminusi nakties košmarą, Anabelė net nusipurtė, paskui ištiesė ranką Olivijai ir pabrėžtinai mandagiai paklausė:

– Mieloji, tikiuosi, kelionėje sekėsi gerai?

Nuo tada, kai suaugo, seserys sveikindamosi neapsikabindavo, tačiau netgi toks prisilietimas jaunėlei nepatiko. Olivija suraukė dailią nosytę, o kai Anabelė skubiai atitraukė ranką, arogantiškai atkirto:

– Kelionė į Rotorua buvo siaubinga. Kone devynias valandas kratėmės traukinyje. – Tada nužvelgė seserį nuo kojų iki galvos.

Anabelė susigėdusi paraudo. Tokios nutrintos ir pilkos it pelė suknelės Olivija tikriausiai nesivilktų net po namus ruošdamasi, toptelėjo jai, paskui prisiminė, kad seseriai nė galvon nešautų užsiimti namų ruoša. Juk ledi Hamilton turi tarnų.

Tačiau kai Olivijos sūnus Dunkanas audringai čiupo tetą į glėbį ir ėmė sukti ratu, šaltas pasisveikinimas tuoj pat buvo pamirštas.

– Leisk į tave pažiūrėti, mano berniuk! – pagaliau nuleista ant žemės, gaudė orą Anabelė.

Kaip puikiai jis atrodo, koks vyriškas! Anabelė negalėjo atitraukti nuo jo akių. Paskutinį sykį jis viešėjo čia prieš dvejus metus, per tą laiką išstypęs berniukas virto vyru, aukštu, lieknu, bet ne liesu: juodi plaukai, prakaulus veidas, sveika oda ir putlios dailios lūpos, ne moteriškos, o pabrėžiančios vyriškumą. Jis labai panašus į Oliviją, šmėstelėjo mintis, tik nosis ne jos. Dunkano nosis buvo itin didelė, bet harmoningai derėjo su išraiškingais veido bruožais. Tarsi gamta, sumaniusi sukurti išvaizdų vyrą, nepašykštėjo pastangų. Dabar jis menkai teprimena Alaną, nutarė Anabelė. Tačiau jei galima tikėti Dunkano laiškais, tebėra mylimiausias tėvo karalaitis.

– Panelės turbūt pakerėtos! – Anabelė buvo taip sužavėta, kad nesiliovė kikenusi. Paskui surimtėjo. Bet kodėl jie neatsivežė Helenos?

– Kur mama? – sesers mintis šiurkščiai nutraukė Olivija, tada mostelėjo į nepažįstamą žmogų, ką tik įžengusį vidun. – Tai ponas Harperis, mūsų palydovas! – skubiai pristatė.

Aukštas vyras su rusvų plaukų kupeta šaltai pasisveikino su Anabele.

– Esu Hamiltonų šeimos advokatas! – ištarė taip, tarsi norėtų tuoj pat užkirsti kelią bet kokiems spėliojimams apie jo ryšį su Olivija.

Tačiau iš Dunkano šypsenėlės Anabelė suprato, kad šis ponas – vienas iš daugelio motinos gerbėjų; tokie žmonės jaučiasi laimingi vien tik būdami šalia garbinimo objekto. Keista, dingtelėjo jai, bet, regis, esu kažkur jį mačiusi. Tačiau kur? Jei būtų buvęs vienas iš viešbučio svečių, ji būtų šį žmogų prisiminusi.

Tą akimirką atskubėjo Džeinė, dešinioji Anabelės ranka; ji jau lenkėsi paimti Olivijos lagaminą, bet Dunkanas buvo greitesnis.

– Leiskite man, aš pats nunešiu.

Džeinė dėkinga nusišypsojo jam ir vaitodama atsitiesė. Pažvelgusi į jos pilvą, Anabelė su nerimu pagalvojo: ši jauna moteris tuoj gimdys, taigi teks verstis be jos. Gimus kūdikiui, Džeinei rūpės tik savi namai. Gaila, aš taip prie jos pripratau, apgailestavo Anabelė. Be to, visiškai neturiu laiko apmokyti kitą jauną žmogų.

Senoji virėja Ruiha siūlė pasamdyti merginą iš jos genties, bet Anabelė tebepuoselėjo viltį rasti vietinę baltaodę mergaitę. Ypač dabar, kai, be visų kitų darbų, reikėjo slaugyti „nekenčiamą ponią iš čiužinių laidojimo rūsio“ – taip Gordonas pokštaudamas vadindavo uošvę dar gerokai prieš nelaimingą atsitikimą. Anabelė žinojo, kad motina nemėgsta maorių.

– Parodyk ponui Harperiui devintą kambarį, – paprašė ji Džeinės.

– Devintą? – įsiterpė Olivija. – Ar tas kambarys su vaizdu į ežerą?

– Deja, ne. Bet visi kiti jau užimti. Turim daug svečių. – Anabelė nežiūrėjo į seserį, ir taip žinojo, kad ji susiraukusi. Olivija šitaip elgdavosi nuo pat vaikystės, kai ko nors negaudavo.

Bet buvo ir kita priežastis, kodėl Anabelė vengė sesers akių. Jai nepatiko Olivijos palydovas. Advokatas! Gal sesuo tikisi, kad lankydama ligonę sykiu atsisveikins su mirštančiąja? Gal atsivežė advokatą, nes mano, jog kils ginčų dėl palikimo?

Bjaurias Anabelės mintis nutraukė vidun įžengęs jos vyras Gordonas, suprakaitavęs, atraitotom marškinių rankovėm; jis smagiai su visai pasisveikino.

– O kur Alanas? – paklausė. Tada apkabino Dunkaną ir malonų apskritą jo veidą nutvieskė plati šypsena. Ir tik paleidęs sūnėną iš glėbio susivokė, kad į jo klausimą niekas neatsakė. – Juk jam nieko neatsitiko, tiesa? – pridūrė susirūpinęs.

Anabelė būgštavo, kad sesuo pamanys, jog svainis įtaria ką negera, ir neapsiriko.

Olivija kietai suspaudė lūpas, paskui purkštelėjo:

– Reikalai!

Gordonas pritariamai linktelėjo, bet vis dėlto klausiamai pažvelgė į Anabelę. Ši ženklais parodė: tebūnie.

Pagaliau Olivijos palydovas susiprotėjo pasisveikinti su šeimininku.

– Harperis, Hamiltonų šeimos advokatas!

Gordonas sutrikęs dairėsi tai į vieną, tai į kitą, kol galų gale įsmeigė akis į Oliviją.

– Gal manai, jog ketiname bylinėtis dėl mamos palikimo? Senoji poniai tokia gaji, kad visus mus pergyvens, – tiesmukai pareiškė jis.

– Nesąmonė! – sušnypštė Olivija. – Ponas Harperis – senas mūsų bičiulis, negi tu jo nepameni, Anabele? Jis maloniai sutiko mus palydėti, nes traukiniuose pilna priekabiautojų. Negaliu suprasti, ko visi tie žmonės taip veržiasi į Rotorua, bet man tai ir nerūpi. Niekada savo noru nesileisčiau į kelionę vien dėl to, kad pasivoliočiau dvokiančiame purve arba išsimaudyčiau karštame vandenyje. O dabar norėčiau žinoti, kas įvyko. Telegramoje rašei… – Olivija akimirką nutilo ir išsitraukė iš kišenės sulankstytą popieriaus lapą. – Mama pargriuvo. Nuo to laiko prikaustyta prie lovos. Nekaip atrodo. Gal galėtum tuoj pat atvažiuoti! Taigi, kas atsitiko? Prieš eidama pas ją, norėčiau žinoti, kokia jos būklė. Ar ji apskritai turi sąmonę?

Toks sesers šaltumas Anabelę pribloškė. O juk ji visuomet buvo mamos numylėtinė. Negi ir čia jai būtina vaidinti kilmingąją ledi Hamilton? O ką sesuo pasakys sužinojusi, kaip viskas įvyko ir kas dėl to kaltas?

Anabelė svarstė, ką atsakyti, bet staiga prabilo Gordonas:

– Olivija, tu gi žinai, kad mes jau kurį laiką negalime rengti išvykų prie kaskadų, nes jų nebėra… – Jis nutilo ir pažvelgė į žmoną it prašydamas pagalbos.

Anabelė jautė jo sielvartą, nors po tos baisios nelaimės praėjo trylika metų. Jis niekada nepamirš dienos, kai išsiveržęs Taraveros ugnikalnis pakeitė visą jų gyvenimą.

– Po ugnikalnio išsiveržimo mes rengiame svečiams nedideles išvykas į Pohutu, – toliau kalbėjo Gordonas. – Jūsų mama nekenčia geizerio, bet neseniai užsispyrė mus lydėti. Anabelei niekaip nepavyko jos atkalbėti, ir galų gale ji buvo pasodinta į karietą. Aš tą dieną tvarkiau mūsų maudyklos reikalus, tad Anabelė liko viena su svečiais. Jie nuvažiavo prie geizerio; kai visi žiūrėjo į geizerį, jūsų mama paslydo ir nukrito ant nugaros…

– Tą akimirką, kai visi spoksojo į geizerį? Vadinasi, tu jos neprižiūrėjai? Juk puikiai žinai, kad jai sunku išlaikyti pusiausvyrą, nes visą laiką tyso terasoje ant lovos? – amtelėjo Olivija ir priekaištingai pažvelgė į seserį.

Anabelės veidas nukaito. Taip, taip ir dar kartą taip, sesuo teisi. Ji pati baisiai sau priekaištavo, kai rado motiną gulinčią ant drėgnų geizerio terasos akmenų.

– Bet aš nenorėjau, – suvaitojo ji.

– Nenorėjai? Juk tu palikai ją likimo valiai! Privalėjai nė akimirkos neišleisti iš akių, – priekaištavo Olivija.

Gordonas atsiduso, tada palydėjo svečius į svetainę.

– Viešbučio gyventojams nebūtina klausytis mūsų ginčų, – suniurnėjo jis ir pridūrė: – Kai kurie buvo to nelaimingo atsitikimo liudininkai, tad ir vieno sukrėtimo jiems gana. – Jis užjausdamas pažvelgė į žmoną. Anabelė suprato. Toliau teks pasakoti pačiai.

Ji nervingai atsikrenkštė ir prabilo:

– Mes stovėjome saugiu atstumu nuo Pohutu ir laukėme ištrykštant srovės. Staiga ji pradėjo švirkšti, bet daug stipriau nei paprastai, iki pat dangaus, dar nė karto nesu tokios mačiusi. Senasis geizeris mūsų lankytojams parodė, ką gali, ir tada, per patį įkarštį, kai čiurkšlė buvo aukščiausiame taške, išgirdom jos riksmą. Ji buvo užsikorusi ant akmenų ir nukrito. Tuoj pat pribėgau prie jos, bet sulaikyti nespėjau. Nuo tada su manimi ji kalba dar mažiau.

Paskutinis tylus sakinys buvo skirtas sau pačiai, bet Olivija, regis, nugirdo, nes šaižiu balsu išrėžė:

– Kuo puikiausiai ją suprantu!

Kandžią sesers pastabą Anabelė nuleido negirdom.

– Miela ponia Parker, ar jūs tikrai manęs neprisimenate? – netikėtai prabilo advokatas, nutraukdamas nemalonią tylą.

– Ne, nė nenutuokiu, kur būtume galėję susitikti.

– Pasakysiu tik užuominą: ponia Byton! – Jis plačiai nusišypsojo.

Anabelė gūžtelėjo pečiais, bet tada kažkas šmėstelėjo galvoje. Žinoma, šaltos žydros akys!

– Apgailestauju, tačiau jūsų tikrai nepamenu, – skubiai ištarė ji.

Kai visi susirinko svetainėje prie stalo, Olivija pratrūko:

– O varge, Anabele, nespoksok kaip sužeistas žvėris. Nesistebiu – tau nuolat kas nors atsitinka!

Vyriškas delnas spustelėjo Anabelei ranką. Ji manė, kad tai Gordonas, bet pakėlusi akis išvydo užuojautos kupiną Dunkano žvilgsnį.

– Neimk į širdį! – sušnabždėjo jis.

Anabelė linktelėjo ir taip pat spustelėjo jam ranką. Ji mylėjo sūnėną kaip savą vaiką! Nuo šios minties baisiai sugėlė širdį. Argi ne ji pati kalta dėl vienintelės dukters mirties? Mylimiems žmonėms ji suteikia vien tik sielvartą, o kartais viskas baigiasi mirtimi. Kai artimiesiems reikėdavo pagalbos, jos niekada nebūdavo šalia. Žalios Anabelės akys pasruvo ašaromis, bet moteris energingai jas nusišluostė. Kam verkti? Ašaromis vaiko nesusigrąžinsi.

Olivija susiraukusi suspaudė pirštais smilkinius. Tačiau galvos skausmas jai netrukdė užversti seserį priekaištais. Ji vis labiau karščiavosi, o Anabelė tylėdama žvelgė į ją. Šis žaidimas jai buvo seniai žinomas. Tad palengva grimzdo į savo mintis, kol priekaištus beriantis balsas virto tolimu murmesiu. Anabelė išmoko šios gudrybės dar būdama vaikas, kai mama Mariana priekaištaudavo dėl kokių nors smulkmenų – dėmės ant suknelės arba netvarkingai susegtų plaukų.

Nors Anabelė nieko nebegirdėjo, seserį matė labai aiškiai. Štai kaip pyktis perkreipia Olivijos veidą! Bet tai nė kiek nekenkia jaunesniosios sesers grožiui.

Olivijos veidas buvo toks taisyklingas, kad net širdį spaudė. Kokia ji panaši į Marianą! Tik mamos juodi kaip derva plaukai jau pražilę, mintijo sau Anabelė. Taip, visi jie neabejotinai vieno lizdo paukščiai. Mariana, Olivija ir Dunkanas. Tik Olivijos sūnus kitokio būdo nei jo motina ir senelė. Jis geros širdies, atviras ir užjaučiantis, o moterys šių bruožų stokoja.

– Ar Abigailė atvažiuos? – netikėtai paklausė Olivija.

Šitų žodžių Anabelė negalėjo praleisti pro ausis. Ji tylėdama linktelėjo ir vėl paniro į minčių pasaulį, kuriame niekas nekaltina. „Abe, Abe, atvažiuok!“ – meldė ji slapčia. Jos kvatoklė sesuo akimoju išsklaidytų niūrias nuotaikas. Anabelė iš visos širdies geidė, kad Abigailė įveiktų savo užsispyrimą, atsilieptų į jos prašymą ir nudžiugintų apsilankymu.

Judri ir linksma Abigailė – taip pat kaip iš akies lupta motina. Tik šviesiaplaukė. Anabelė sunkiai atsiduso prisiminusi mylimiausią savo seserį. Olivija, Abigailė, Dunkanas ir jo sesuo Helena paveldėjo dalį pasakiško Marianos grožio. Visi paveldėjo, išskyrus ją, Anabelę; ji panaši į savo tėvą Viljamą Č. Bredlį – Anabelė tuo neabejojo. Užtai tėvas buvo iš visų geriausias. Toks pat kaip Gordonas Parkeris. Bet tikrai ne gražuolis. Kaip ir Gordonas.

Anabelė susigraudino. Kai jos delną vėl suspaudė vyriška ranka, akis užplūdo ašaros. Šiurkšti vyro ranka. Tai buvo Gordonas, kiek bejėgiškai žvelgiantis į žmoną. Bet nuo jo žvilgsnio sielvartas truputį atlėgo. Ji mylėjo šį paprastą vyrą, už kurio ištekėjo prieš motinos valią, užtai ryžtingai pritarus tėvui. Gordonas savo žmonai nė sykio netarė pikto žodžio, nė karto nepriekaištavo. Net tada, kai ji paliko Elizabetę vieną.

– Neliūdėk! – kuštelėjo jis ir nevikriai patapšnojo per ranką.

Tačiau Anabelė liūdėjo, nes mintimis buvo pas dukterį. Pastarąją naktį sapne Elizabetė vėl šaukėsi jos: „Mama! Mama!“, kol balsą nustelbė pragariška lavos ir pelenų griūtis. Jos klyksmas vis dar skambėjo Anabelės ausyse.

– Anabele, gal pagaliau ištartum bent žodelį! Kaip jaučiasi mama? – šiurkščiai pareikalavo Olivija.

Anabelė susigūžė, kostelėjo ir sutrikusi apsidairė, mintyse rinkdama tinkamiausius žodžius. O ne, skubėdama ji pamiršo nusirišti prijuostę. Kaipmat nusimetė ją. Tvokstelėjo žalios žuvies smarvė. Ji nužvelgė maišo formos suknelę, kurią vilkėjo po prijuoste. Drabužis buvo nenaujas. Tamsi medžiaga ties rankovėmis jau nubrizgusi. Be to, ji nevilkėjo korseto. Žinojo, kad šis stilius nepuošnus, bet mėgo patogius drabužius. Nuo tada, kai angliškame žurnale rado iškarpą, siūdinosi tik praktiškas sukneles. Nors, regis, pernelyg retai. Negi iš tikrųjų prabėgo dveji metai nuo tada, kai ji paskutinį sykį ėmėsi siuvimo?

Suspaustos Olivijos lūpos liudijo, kad ji tuoj pratrūks ir išklos seseriai, ką apie ją mano.

– Ji nebegali pajudinti kojų. Senasis daktaras Fuleris sako, kad tai paralyžius. Man labai gaila, – pagaliau prabilo Anabelė dusliu balsu.

– Paralyžiuota? – suspigo Olivija. – Paralyžiuota? Ir tai sakai tik dabar? Kodėl nepakvietei kito gydytojo? Daktaras Fuleris jau tikriausiai senas ir nukriošęs…

Koks svetimas ir tolimas jos balsas! – mintijo Anabelė. Atrodo, kad Olivija iš visiškai kito pasaulio. Nors šimtas penkiasdešimt septynios mylios nėra begalybė, bet Anabelei Oklandas regėjosi toks pat tolimas kaip ir Vokietija, iš kurios buvo kilusi jų motina.

– Noriu tuoj pat ją pamatyti, – pareikalavo Olivija.

– Ji guli viršuje, savo kambary. Viskas gerai, – užtikrino Anabelė, stengdamasi susivaldyti. – Po valandos bus gatavi pietūs. Ar pietausit su mumis? – kreipėsi ji į poną Harperį.

Šis linktelėjo.

Metusi į Anabelę triuškinamą žvilgsnį, Olivija pralėkė pro šalį. Plonos taftos suknelė su kiekvienu žingsniu šiugždėjo it priekaištaudama. Tarpduryje Olivija stabtelėjo ir šaižiu balsu pareikalavo, kad ją lydėtų Dunkanas.

Šis ramiai atsakė ateisiąs kiek vėliau.

Anabelė pareiškė turinti skubių reikalų virtuvėje, bet tai buvo tik dalis tiesos. Ji norėjo pabūti viena, nes nebegalėjo tverti tokios įtampos. Nors mokėjo praleisti žodžius pro ausis, Olivijos kaltinimai vis tiek pataikė tiesiai į širdį.

Vos tik ji užtrenkė virtuvės duris, iškart ėmė kūkčioti. Į duris kažkas pabeldė ir, nelaukęs leidimo, vidun įsmuko Dunkanas. Anabelė pakėlė akis, ji nė nesistengė slėpti ašarų. Nesigėdijo parodyti sūnėnui savo sielvarto.

Dunkanas stipriai priglaudė tetą prie krūtinės ir mėgino paguosti.

– Meldžiu, teta Anabele, neverkit. Tik ne dėl jos! Prašau! Pastaruoju metu ji nepakenčiama. Taip elgiasi su visais! Ją kankina baisūs galvos skausmai. Žinoma, pateisinti tokio elgesio negalima, bet, patikėkit, ji sako ne tai, ką galvoja!

– Tu teisus, berniuk, ji sako ne tai, ką galvoja, – pakartojo Anabelė, nors tai buvo melas. Kam vaikinui žinoti, kad dar vaikystėje ji buvo priversta išmokti nenusiminti dėl įžeidžiančių sesers žodžių ir apsiprasti su tuo, kad Oliviją mama lepino labiau nei kitus.

Rotorua, 1878 m. sausis

Tą dieną ilgas medinis namas prie Rotorua ežero buvo gausiai išdabintas girliandomis, bet Marianai Bredli vis atrodė negana. Ji paliepė vyrui vėl kartis ant kopėčių ir kabinti daugiau papuošimų. Viljamas darė viską, ką liepė žmona. Jis prieštaraudavo tik tada, kai ši skriausdavo vyriausią dukterį. Tada ir Viljamas Č. Bredlis pakeldavo balsą. Bet šiaip jis buvo geraširdis, tai bylojo ir jo išvaizda: aukštas, tikras kalnas, su amžiumi gerokai papilnėjęs, šviesūs plaukai retučiai nuo jaunystės, malonių rudų akių ir apskrito veido.

Ir kodėl ji negimė berniuku? – pagalvojo jis, dar sykį pažvelgęs į susirūpinusią Anabelę, stovinčią po kopėčiomis. Tada tikriausiai būtų tekę motinos meilės nepaisant išvaizdos, mintijo atsargiai leisdamasis pakopomis. Iš meilės šiai mergaitei jam salo širdis. Anabelė jaudinosi, kad tėvas nenukristų nuo kopėčių. Jis jautė, su kokia baime duktė įsispyrusi laiko tą medinę pabaisą, kad tik jis nenuvirstų. Anabelė dievino jį ir rūpinosi, kad jam nieko neatsitiktų. Ji netgi neleisdavo jam vienam sėsti į irklinę valtį – visuomet plaukdavo kartu. Ir nuolat kartodavo turinti jį apsaugoti. Sykiais Mariana klausdavo, ar toks vyresnėlės prieraišumas jo neerzina, bet Viljamą Č. Bredlį jis tik graudino.

Tiktai kai tėvas saugiai pastatė koją ant žemės, Anabelė žengė žingsnį į šalį. Jis paglostė šviesius jos plaukus. Jie tokie plonyčiai ir nepaklusnūs kaip ir mano, pagalvojo, jam sunku buvo patikėti, kad mergaitė tokia panaši į jį.

– Anabele, persirenk. Juk neketini eiti į šventę vilkėdama šiais skudurais? – pasigirdo griežtas Marianos balsas.

Mergaitė krūptelėjo ir Viljamui Bredliui sugėlė širdį. Ji tikriausiai apsivilko geriausią savo suknelę, pamanė jis, bet kai neturi tokio liauno liemens kaip motina arba seserys, jokia suknelė nepridės dailumo, kokio šiais laikais tikimasi iš merginų.

– Anabele, tuoj prasidės šventė, – suirzusi tarė Mariana.

Kartais Viljamas gailėdavosi, kad bemaž prieš dvidešimt metų renkant mergaitei vardą jis persistengė. Primygtinai reikalavo pavadinti dukrą Anabele tikėdamasis, jog anksčiau ar vėliau ji taps gražuole. Dabar šis vardas kartais skambėdavo kaip pašaipa.

Bella net vaikystėje nebuvo gražuolė. Mariana ketino ją pakrikštyti Hildegarda – savo motinos garbei, bet vokiškas vardas Viljamui nepatiko. Sunkiai ištariamas, manė jis, tad dukrai paaugus vaikai ją neabejotinai erzins. Tėvas troško pirmagimei patrauklaus vardo. Jis gerai prisiminė, kaip anuomet pasiūlė: „Italai gražias merginas vadina bella, tiesa? Pavadinkim ją Anabele.“ Mariana pašaipiai kilstelėjo antakius ir sumurmėjo: „Man vis tiek!“ Ji dėl to nesuko sau galvos. Viljamui iki šiol skaudu prisiminus, su kokiu nusivylimu žmona žvelgė į raukšlėtą kūdikėlį plika galva. Mažylė atrodė jai tokia negraži, kad Mariana netgi nenorėjo maitinti krūtimi.

Viljamas baiminosi, kad Mariana apskritai nemoka motiniškai mylėti, bet gimus kitoms dukterims jo nuomonė pasikeitė. Žmona joms dovanojo perdėtą švelnumą ir meilę. Nors Olivija ir Abigailė, be jokios abejonės, buvo gražesnės už vyresnėlę, paprasta jo širdis linko prie geraširdės atstumtosios. Ji buvo patikima, paprasta, atvira ir mylėjo gamtą, taigi jam kur kas artimesnė nei vidurinioji dukra, išpuikusi ir pamaiva. Apie Abę kol kas buvo sunku ką nors pasakyti. Ji buvo dar mažytė, užtat koks linksmas vaikas! Jis, žinoma, mylėjo visas dukteris, bet Anabelės siela jį jaudino labiausiai.

– Anabele, gal paskubėtum?

– Geriau daryk, ką liepia mama! – sušnibždėjo jis it sąmokslininkas.

Anabelė nusiminusi pakėlė akis.

– Eik ir paprašyk Olivijos, kad tau padėtų, – patarė jis švelniu balsu ir išstūmė dukrą iš svetainės, kuo toliau nuo motinos akių.

Anabelė iš lėto lipo girgždančiais laiptais į mergaičių kambarį. Jai buvo visiškai nesvarbu, ką vilkės, vis tiek niekam nepatiks. Žinojo, kad ši diena motinai ypač svarbi. Į aštuonioliktąjį Olivijos gimtadienį motina sukvietė visus jaunus vyrus iš vadinamųjų gerų šeimų. Jai atrodė, kad apylinkėje per mažai kandidatų jos dukteriai į jaunikius, tad nusitaikė net į Oklandą. Anabelė be galo stebėjosi Mariana. Pasitelkusi visą savo žavesį, ji sugebėjo į „Taraveros kalną“ pasikviesti netgi viešbučio svečių su sūnumis, pagal amžių tinkamais vedyboms. Kai kurie jų atvyko net iš Oklando. Pavyzdžiui, Harperiai, kurių sūnų Mariana piršo Anabelei. Skubiai apvesdindama, ji nori manimi atsikratyti, mąstė Anabelė, iš lėto žengdama į kambarį.

Prieš veidrodį sukinėjosi Olivija ir grožėjosi pasakiška raudona suknele, kurios sijonas buvo apkaišytas baltomis rožėmis. Mariana ją pasiuvo triūsdama ilgomis naktimis. Juodus plaukus Olivija buvo sukėlusi ant pakaušio, ant garbanų šelmiškai pūpsojo raudona skrybėlaitė su kaspinais, užrištais po smakru.

– Ar aš tau patinku? – švytėdama paklausė ji.

– Tu pritrenkianti! – žavėjosi Anabelė.

Lyginant su gražuole seserimi, ji pati veidrodyje atrodė kaip dvasia iš kito pasaulio. Tamsiai mėlyna suknelė nebuvo puošni, bet geresnės ji neturėjo. Tačiau Olivija ir su tokia suknele būtų atrodžiusi žavi. Vienintelis dalykas, kuris Anabelę džiugino, buvo ūgis, mat ji visa galva lenkė kitas merginas. Tačiau Marianai vyresnėlės ūgis regėjosi veikiau kaip kliuvinys. Nuo pat vaikystės ji negailestingai rėždavo Anabelei, esą moteris turi būti mažutė ir trapi, privalanti siekti vyrui daugių daugiausia iki peties. Anabelė visiškai neatitiko šio idealo. Atvirkščiai, aplinkui nebuvo beveik nė vieno jos amžiaus vaikino, kuriam ji nebūtų galėjusi spjauti per petį.

– Tėtis sako, kad tu galėtum padėti man susirasti tinkamą suknelę, – nenoriai ištarė Anabelė, bet Olivija nekreipė į ją dėmesio. Žavėdamasi savimi, ji staipėsi priešais veidrodį. Paskui staiga sustojo, primerkusi akis pažvelgė į seserį ir sunkiai atsiduso.

– Jei taip atrodysi, Džonas Harperis niekada tau nepasipirš. Tu panaši į tarnaitę!

Anabelė gūžtelėjo pečiais. Ji ir taip negali pakęsti to pasipūtėlio. Be to, jis mato vien tik Oliviją. Ir kodėl motina įsikalė sau į galvą, kad ją turėtų vesti Oklando teisėjo sūnus?

– Žinau. Todėl ir prašau tavęs padėti, – tyliai išlemeno Anabelė.

– O varge, – atsiduso Olivija. – Pažiūrėkim, ką būtų galima parinkti. Nelengva paversti tave gulbe.

Tai tarusi, ji atidarė Anabelės drabužių spintą ir žinovės žvilgsniu įvertino kuklius sesers drabužėlius.

– O šita visai miela! – sumurmėjo traukdama iš spintos dangaus žydrumo suknelę su raukiniais apkraštuotu sijonu. – Apsivilk ją ir kaipmat sužavėsi jaunuolius, – sukikeno sprausdama suknią seseriai į ranką.

Bet ši tik liūdnai papurtė galvą.

– Šitos negaliu. Ji kabo spintoje tik todėl, kad vieną dieną ją paveldėsi tu.

– Aš? O ne! Tokios niekada neapsivilkčiau! O kodėl ji tau nepatinka? – įžūliai paklausė Olivija.

– Tai ta pati suknelė, kurią vilkėdama prieš metus netekau sąmonės. Per septynioliktąjį tavo gimtadienį. Negi jau pamiršai?

Olivija tik pabalino akis. Ji labai gerai prisiminė tą dieną. Buvo siaubingai nemalonu, kai jos sesuo, toji storulė, staiga prie visų svečių užvertė akis ir sudribo ant grindų. Ir tik todėl, kad suknelė buvo per ankšta ir jai trūko oro. Olivijos draugės kaipmat išnešiojo gandus, esą Anabelė tikriausiai nėščia, tik neaišku nuo ko. Olivija energingai įkišo suknelę į spintą. Ne, ji neleis dar sykį sugadinti šventės.

– Manau, kalta ne suknelė, – atsiduso Olivija; jos žvilgsnis užkliuvo už juodo peruko, pūpsančio ant komodos. Jos plaukai buvo vešlūs, tad peruko jai nereikėjo. – Tavo pernelyg ploni plaukai. O kaip būtų su šituo?

Anabelė net krūptelėjo, kai jaunesnioji sesuo jai po nosimi pakišo tamsių plaukų kuokštą.

Mariana vis labiau nervinosi. Ši šventė privalo būti sėkminga. Juk ji tik kartą metuose gali sau leisti švaistyti pinigus.

Ji paskutinį sykį įdėmiai nužvelgė virtuvę. Ruiha, maorė, nepamainoma virėja, ruošė ėriuką. Puiku. Ruiha galima pasitikėti. Mariana jau ketino uždaryti virtuvės duris, bet pastebėjo aukštą jaunuolį, kuris skuto bulves.

– Tik jau ne taip! – užsipuolė ji, pribėgo prie vaikino, išplėšė peilį iš rankų ir pareikalavo atidžiai stebėti, kaip ji lupa bulvę.

Tačiau vaikinas žengė žingsnį atgal ir nukreipė akis į tolį, lyg nuobodžiautų. Buvo akivaizdu: jis nė nemano klausytis baltosios moters pamokslo, kaip reikia dirbti.

Ruiha griežtai pažvelgė į jį ir maorių kalba paliepė būti mandagiam su Mariana, tačiau vaikinas tik niūriai dėbtelėjo į ją.

– Teta Ruiha, gali sakyti ir jų kalba. Aš moku angliškai, ir ne tik skaityti, bet ir kalbėti. Tegul ji žino, kad tu reikalauji elgtis pagarbiai.

– Kas jis toks? – nustebusi paklausė Mariana.

– Atleiskit, ponia, tai mano draugės iš genties sūnus. Ji sunkiai serga, o berniukui reikia pakeisti aplinką, taigi…

– Gerai jau, – Mariana nekantriai nutraukė jaunąją maorę, padėjo peilį į dubenį su bulvėmis ir pažvelgė vaikinui į veidą, bet šis nusuko akis. – Jeigu jau padeda, tegul dirba tvarkingai. Girdėjai? Jei supranti mano kalbą, tai daryk, ką liepiu!

Ji krestelėjo galvą ir išdūmė į svetainę.

Vos tik Mariana uždarė duris, Ruiha ėmė bartis:

– Anarai, esi užsispyręs kaip mulas. Ji tik norėjo tau parodyti, kaip reikia dirbti.

– Ji pasipūtusi pakeha!

Ruiha garsiai atsiduso.

– Ne, ji maloni moteris. Tik truputį susijaudinusi, nes jos duktė Olivija šiandien švenčia aštuonioliktąjį gimtadienį, ponia pakvietė daug ponaičių, kad dukterys išsirinktų gerus vyrus.

– Turi omenyje turtingus pakeha!

– Ak, Anarai, jei nemoki elgtis tinkamai, daugiau neimsiu tavęs į šiuos namus.

– Ir nereikia. Ką man veikti pas baltuosius, kurie užgrobė mano šalį? – atžariai purkštelėjo jis.

– Vaike, esi tikras užsispyrėlis! Aš čia plušu jau trejus metus ir su manimi visuomet gerai elgiamasi. Ponas Bredlis taip pat negimė šilko pataluose. Jis dirbo Australijoje aukso ieškotoju, užsidirbo pinigų ir prieš trejus metus pradėjo naują verslą mūsų užkampyje. Už šį žemės sklypelį, berniuk, mūsų genties vadui jis sumokėjo didelius pinigus. O kad anas pradėjo girtuokliauti, tai jau ne pono Bredlio kaltė. Bredliai sunkiai plūkėsi, kol viską čia įrengė. Ponas Bredlis savo rankomis pastatė šį namą. Iš pradžių jie nuomojo tik kelis kambarius, o vėliau surentė priestatą, kuriame dabar gyvena svečiai. Jie nepradėjo plūsti nuo pirmos dienos, bet dabar jau daug žmonių žino, kad čia yra viešbutis baltiesiems. Tavo pyktis ir pavydas, berniuk, tavo protėviams nepatinka. – Ruiha pavargusi nutilo, mat nebuvo pratusi tiek daug kalbėti.

– Kada nors ir aš būsiu turtingas, – pareiškė vaikinukas, žvelgdamas į tolį. – Jei kas ir turi teisę vežti svetimšalius prie Taraveros kalno ir apžiūrinėti kaskadas, tai tik Te Aravos genties maoriai. Bet ne gobšūs pakeha! – Jis iškėlė galvą ir žengė iš virtuvės.

– O Viešpatie, kaip tu atrodai? – pasibaisėjo Mariana, kai vyresnėlė nusileido klibančiais laiptais.

Ant juodo peruko Anabelė buvo užsimaukšlinusi koketišką skrybėlaitę.

– Olivija sakė, kad dėl plonų plaukų į mane nežiūrės nė vienas vaikinas.

Mariana nutylėjo ant liežuvio galo besisukančius žodžius. Anabelės kūdikiškos garbanėlės iš tikrųjų buvo ne itin patrauklios. Su peruku mergina net pagražėjo, tamsūs tankūs plaukai jai labai tiko. Kad bent liekną liemenį turėtų! Jos apkūnumo nesuverši jokiu korsetu. Net jei suverši kiek tik galima, liemuo niekada nebus toks liaunas kaip Olivijos. Be to, Anabelei nevalia dar sykį apalpti.

– Gal galėtum padėti Ruihai virtuvėje, – paprašė dukters.

Anabelė puikiai susidorodavo su bet kokiu namų ruošos darbu. Kada nors ji bus puiki žmona, pagalvojo Mariana. Kad tik koks nors jaunuolis ja susidomėtų! Vienintelės Džono Harperio motinos negąsdino tokia marti kaip Anabelė. Tereikia, kad susidomėtų ir jos sūnus.

Ar gerai padariau sukviesdama visus tuos jaunuolius? – svarstė Mariana. – Juk bet kas supras: skubu apvesdinti vyresnėlę, kad paskui galėčiau ramiai ieškoti tinkamo vyro savo Olivijai. Bet aš neturiu kito pasirinkimo, ramino save. Juk gyvenam ne Danidine, kur tinkamų jaunikių daugybė. Šiame užkampyje baltųjų naujakurių mažuma, taigi reikia pasistengti kuriant laimingą dukters gyvenimą.

– Kaip tu atrodai! – sukikeno Abigailė, aštuonerių metų mergaitė, nieko netuokianti apie suaugusiųjų rūpesčius. Ji atrodė labai miela su ta raukiniais puošta suknele. Mariana visuomet stebėdavosi, kad mažylė šitaip panaši į ją. Tik plaukų spalvą Abė paveldėjo iš Viljamo. Matyt, vaikystėje jo plaukai buvo vešlūs ir aukso spalvos. Mariana paglostė savo „auksinio vaiko“, kaip meiliai vadindavo Abigailę, garbanas, ir įtampa akimirksniu atslūgo.

– Na, ar iki soties prisižiūrėjai į mano grožybes? – nusijuokė Anabelė, kuri mažajai sesutei atleisdavo viską, mat šalia jos jausdavosi laisviau. Nenuostabu – skardus mažosios Abigailės juokas visiems pakeldavo nuotaiką.

– Mama, ar ir man pakvietei berniuką? – sukikeno mažylė ir koketiškai užvertė galvą.

– Ne, verčiau patylėk, kai suaugusieji kalba. Tada leisiu iki vėlumos pabūti šventėje.

Abigailė nusijuokė ir čiupo vyresnėlę už rankos.

– Noriu linksmintis tik su tavimi. Mudvi eisim šokti. Gerai? – nuoširdžiai čiauškėjo ji.

Bent jau vienas žmogus nebėgs nuo manęs, galvojo Anabelė. Nors Olivija ir sumaniai prisegė peruką prie jos garbanėlių, mergina nesitikėjo, kad kas nors iš svečių jai pasipirš. Širdies gilumoje ji susitaikė su mintimi, jog liks senmergė.

– Na, ar aš jums patinku? – nulipusi laiptais žemyn paklausė Olivija. Ir pašaipiai pridūrė: – Argi Anabelė ne pritrenkianti?

Bet Mariana matė tik Oliviją. Jos veidą nutvieskė šypsena.

– Tu atrodai žavingai, mieloji, – išsprūdo jai, o balse aiškiai buvo girdėti motiniškas pasididžiavimas.

– Iš tikrųjų? – pataikūniškai pragydo Olivija ir apsisuko ratu.

Po vaišių prasidėjo smagūs šokiai medinėje verandoje, išeinančioje į ežerą. Mariana įšnekino airį mokytoją Džeraldą O’Donelą pagroti fisharmonija. Jaunimas trypė pašėlusią polką, Mariana ir Viljamas taip pat įsimaišė tarp šokančiųjų.

Bet Marianai niekaip nesisekė susitelkti į šokį, mat vyras nuolat mindžiojo kojas; be to, ji buvo susirūpinusi dėl Anabelės. Mergaitė stovėjo kampe laikydama už rankos mažąją Abigailę ir stebėjo besilinksminančiuosius. Užuot šokdinęs Anabelę, Džonas Harperis sukosi ratu su Olivija, o tai Marianai labai nepatiko. Džonas Harperis buvo numatytas Anabelei, ne Olivijai. Harperių šeima buvo neturtinga, nors visuomenėje ir žinoma. Olivijai buvo numatytas pono Hamiltono iš Oklando sūnus; deja, šeštadienį atvyko tiktai tėvas, kuris dabar nenuleido akių nuo šeimininkės. Jis stovėjo šokių aikštelės pakrašty ir svaidė susižavėjimo kupinus žvilgsnius. Bet Mariana nusprendė nekreipti dėmesio į agatmedžių dervos pirklį. Ji dairėsi Olivijos ir lengviau atsiduso pastebėjusi, kad šokių partneris dukterį ne itin žavi, į jausmingą Džono Harperio žvilgsnį ji atsakė rūgštoka veido mina. Pats metas imti vadžias į rankas. Mariana staiga sustojo ir pareiškė Viljamui šokti nebenorinti.

Šis sutrikęs ėmė atsiprašinėti, kad buvo nerangus, bet Mariana patikino esanti pavargusi. Iš tikrųjų ji buvo įsiutusi. Regis, jos gudrus planas žlunga. Jai neliko nieko kita, kaip pamėginti pakreipti įvykius, bet netikėtai Olivija paleido savo šokių partnerio ranką ir nubėgo į sodą. Puiki proga į žaidimą įtraukti Anabelę.

Kaip tarė, taip padarė. Palikusi Viljamą šokių aikštelėje, Mariana nuskubėjo pas Anabelę ir čiupo ją už rankos.

– Turiu tave kai kam pristatyti.

Abigailė irgi laikė įsitvėrusi sesers rankos, tad netrukus jos visos trys stovėjo prie Harperių stalo; deja, čia buvo tik dvi laisvos vietos.

– Abe, aukseli, pasiieškok žaidimo draugų, gerai? – jaunėlei dukrai šnipštelėjo Mariana.

Kai motina su dukra atsisėdo prie stalo, apkūnioji Eleonora Harper, šalia kurios net Anabelė atrodė liekna, nušvito. Jos vyras mandagiai nusilenkė ir vėl nusigręžė į šokių aikštelę.

Negi niekas nepastebi, kad jis akimis tiesiog ryja tas jaunas merginas? – šmėstelėjo Anabelės galvoje. Senoji ponia Harper kaipmat prabilo apie leidinį „Misis Byton knyga apie namų ūkį“ – išsijuosusi gyrė šį „dievišką kūrinį“. Laimė, Anabelė galėjo įsitraukti į pokalbį, nes tą knygą buvo gavusi dovanų per Kalėdas. Merginai labai patiko gaminti, tad aprašyti receptai ją sudomino. Eleonora Harper liaupsino knygą, o Anabelė prisiminė, kaip Olivija šaipėsi iš tokios dovanos. Pareiškė valgiui ruošti samdysianti virėją. Rotorua virėjos neturėjo niekas, išskyrus jos mamą, bet Mariana juk vadovavo viešbučiui, tad pagalbininkės tikrai reikėjo.

– Manau, nepakenks, jeigu būsim geresnės virėjos už mūsų tarnus, ypač už maorius, – pabrėžė Eleonora Harper, tarsi žinodama, kokios mintys sukosi Anabelės galvoje.

Šie žodžiai pabudino Anabelę iš svajų. O gal skaudus mamos niuktelėjimas alkūne? Mergina pritariamai linktelėjo. Tą akimirką prie stalo priėjo Džonas Harperis. Tikriausiai sesuo jį pavarė, piktdžiugiškai pagalvojo Anabelė, vaikino kaktoje pamačiusi gilią rūstybės raukšlę.

– Gal žinot, kur Olivija? – paklausė jis Marianos. Ši energingai papurtė galvą.

Džonas jau ketino leistis ieškoti merginos, bet jo motina griežtai paliepė:

– Atsinešk kėdę ir prisėsk prie mūsų!

– Bet aš ieškau Olivijos…

– Jokių „bet“!

Jis išraudo iki ausų, tačiau pakluso ir piktas sudribo ant kėdės.

– Tik pamanyk, Anabelė skaitė nuostabiąją ponios Byton knygą. – Ponia Harper dėbtelėjo į sūnų.

– Byton? – paklausė šis abejingai.

– Izabelė Byton, geriausios pasaulyje receptų knygos autorė, ji nuostabi, bet tragiškai žuvo, o dar tokia jauna.

– Receptų knyga? – Jo akys klaidžiojo po šokių aikštelę. Tačiau Olivijos niekur nebuvo.

Tikriausiai pasislėpė. Tai jos mėgstamiausias žaidimas, piktdžiugiškai pagalvojo Anabelė ir nusišypsojo.

– Gal bent jau pasisveikintumėt vienas su kitu, – pasiūlė Eleonora Harper. Ištarė lyg auklė, mažiems vaikams liepianti ištraukti pirštą iš nosies.

Anabelė garsiai atsiduso. Motina užmynė jai ant kojos.

Džonas suvaitojo, ištiesė Anabelei ranką ir nežiūrėdamas į ją sumurmėjo:

– Labą dieną, gal žinot, kur dingo Olivija?

Regis, abejingumas buvo abipusis. Anabelei nepatiko arogantiškai perkreiptos Džono lūpos ir šaltos mėlynos akys. Užuot išdavusi, kur slepiasi Olivija, ji tik gūžtelėjo pečiais.

– Kada nors jis bus teisėjas kaip ir tėvas. Buvom išsiuntę mokytis į geriausią mokyklą Oklande, berniukas studijavo Londone. Kitais metais pradės dirbti savo dėdės kontoroje Danidine. Jam ir jo būsimai šeimai ketiname pastatyti namą, – kalbėjo Eleonora Harper; ji labai stengėsi įtraukti į pokalbį ir jaunuolius.

Anabelę sudomino vienintelis žodis – Danidinas. Tai miestas Pietų saloje, iš kurio jie paskubomis išsikraustė. Ji netgi nespėjo atsisveikinti su geriausia drauge.

Ji tuojau prisiminė tą dieną, bet staiga išgirdo, kaip Džonas Harperis garsiai sušnabždėjo:

– Liaukis mane piršusi. Aš niekada nevesiu tokios storos kaimietės!

Anabelė akimirksniu paraudo iš gėdos. Ji pašoko nuo kėdės, atsigręžusi į savo motiną žybtelėjo akimis ir sušnypštė:

– Jis teisus. Jei atvirai, aš visai nenoriu susipažinti su šituo pasipūtėliu. Niekada negalėjau jo pakęsti! Beje, ir Olivijai jis nepatinka! Ji vadina jį atgrasia nuoboda.

Anabelė dar sykį nužvelgė sėdinčiuosius prie stalo, kad pasimėgautų sutrikusiu Džono Harperio veidu, paskui pasisuko ir nužingsniavo ežero pusėn. „Tik neatsigręžk!“ – murmėjo pėdindama prie valčių prieplaukos.

Mariana paraudo iki ausų, atsiprašė ponios Harper ir jau ketino bėgti paskui dukterį, tačiau ponas Harperis pakvietė ją šokiui.

– Bet… aš… aš turiu… dabar negaliu… Mano duktė… – teisinosi ji, tačiau vyriškis jos atsisakymų neklausė. Čiupo už rankos ir nusitempė į šokių aikštelę.

– Aš – Frenkas, – pakuždėjo Marianai į ausį.

Į jo familiarumą ji nekreipė dėmesio, tik karštligiškai svarstė, kaip atsikratyti tuo vyruku.

– Mariana… juk galiu tave taip vadinti, tiesa? – Tačiau atsakymo jis nelaukė – pradėjo ją nemandagiai tujinti ir atvirai išrėžė pasibjaurėtiną pasiūlymą: – Palik savo fermerį! Jis ne tavo lygio. Važiuojam su manim į Oklandą! – Jam iš burnos šlykščiai dvokė alkoholiu.

Marianai atėmė žadą. Pagaliau sutrikusi išspaudė:

– Betgi jūs vedęs! – Ir pamėgino išsivaduoti iš jo glėbio.

Tačiau Frenkas Harperis prisispaudė ją dar stipriau.

– Ta sena kumele aš kaip nors atsikratysiu. Mariana, pas mane tau neteks taip sunkiai plušėti. Savo gražiomis rankomis galėsi tik glostyti mane.

Mariana staiga sustojo. Pasipiktinusi sužaibavo akimis.

– Tik gailėdama jūsų žmonos, kuri visą laiką mus stebi, netrenksiu jums užtarnauto antausio. Bet jei dar sykį drįsite mane paliesti arba siūlysite tokius nepadorius dalykus, pasigailėsite gimęs. Mano vyras tūkstantį kartų už jus padoresnis!

Tai tarusi, ji atstūmė jį, apsisuko ant kulnų – ir pateko tiesiai ponui Hamiltonui į glėbį.

– Gal norėtumėt pašokti, gražioji ponia? – sukuždėjo šis, bet Marina atžariai atšovė „ne“ ir smuko į namą.

Kelis sykius ji giliai įkvėpė, stengdamasi sulaikyti beplūstančias ašaras. Geriausia išeitis būtų nutraukti šventę, bet taip greitai pasiduoti ji neketino, tik jau ne dėl kažkokio ten Harperio. Ji, Mariana Bredli, niekam neleis žlugdyti savo planų. Ji parūpins dukterims turtingus vyrus iš geriausių šeimų! Nuo šiol Harperis išbrauktas iš sąrašo. O gal Anabelei tiktų medienos pirklio iš Taupo sūnus? – dingtelėjo jai. Moteris ryžtingai nusišluostė ašaras, nutaisė žavingą šypseną ir patraukė prie pono Hamiltono, kuris buvo atsekęs jai iš paskos.

– Atleiskite, kad ką tik jums atsakiau, bet aš supykau ant dukters Anabelės. Kodėl neatsivežėte patrauklaus sūnaus, apie kurį man tiek daug pasakojot? Labai norėčiau kada nors susipažinti. Kuo jis vardu?

Ponas Hamiltonas iš laimės tiesiog ištirpo.

– Alanas! – pragydo ir pataikaudamas pridūrė: – Šventai pažadu kitą sykį jį atsivežti!

Tikėkimės! – niūriai pagalvojo Mariana.

Anabelė geidė tik vieno – atsidurti toli toli nuo šios melagingos šventės, kurios svarbiausias tikslas – ją ištekinti. Nuo minties, kad motina norėjo ją pripiršti tam kvailiui, ji net nusipurtė.

Ežeras buvo ramus. Jokio vėjelio, o dėl atsispindinčio mėlyno sausio dangaus vanduo buvo ne gelsvas kaip paprastai, bet žalias it saulėje žėrintis žadeitas. Daug nesvarstydama, Anabelė įšoko į vieną iš irklinių valčių, kuriomis paprastai irstydavosi viešbučio svečiai. Ji jau ketino keliais yriais atsistumti nuo kranto, kai išgirdo šaukiant Abigailę:

– Anabele, būk gera, pasiimk mane! Su tais suaugusiais taip nesmagu.

Anabelė mieliausiai būtų likusi viena, bet atsakyti mažylei negalėjo. Kai pamatė ant liepto besišypsančią mieląją baltapūkę garbanotą sesutę, jos širdį užplūdo gerumas.

– Eikš, įkelsiu tave į valtį. – Ji atsargiai atsistojo, bet nedidukė kaip riešuto kevalas valtelė pradėjo pavojingai siūbuoti. – Tačiau turėsi sėdėti ramiai, – perspėjo irdamasi tolyn į ežerą.

– Olivija pasislėpė nuo Džono Harperio sode, – sukikeno Abigailė.

Anabelė įkėlė irklus ir leido valčiai plaukti pačiai; mergina nusiavė batus ir nusimovė kojines.

– Džonas Harperis – kvailys! – išpyškino ji. Paskui ilgai tylėjo žvelgdama į vandenį. Kaip būtų gera nusiirti į Makoją! Tačiau ji nedrįso. Sklido kalbos, kad saloje viešpatauja maištininko vado Te Kooti aukų dvasios, o dar buvo pasakojama, esą ten gyvena neišganytos vaikų sielos.

– Ei, plaukim į Makoją, – pasiūlė Abigailė, pašoko ir džiaugsmingai suplojo delnais. Valtis pavojingai susiūbavo.

– Ne, pati žinai, kad sala pernelyg toli. Be to, man ten nejauku.

– Žinau, bijai mirusių vaikų, bet tos šnekos – netiesa. Maorių vaikai mokykloje mėgino mane įtikinti, tačiau aš netikiu nė vienu jų žodžiu. Prašau, plaukim į salą.

Abigailė maldavo tol, kol Anabelė nusileido.

– Gerai, bet tik iki kranto. Jokiu būdu neišlipsim. Supratai?

Abigailė linktelėjo, ir Anabelė energingai nusiyrė salos pusėn. Ji vėl prisiminė nemalonią šventės akimirką. Ką mama sau mano siūlydama tą svetimą žmogų? Nors, gerai pagalvojus, pati mama ir paaštrino padėtį. Anabelė niekaip negalėjo tam pasipriešinti. Ji iš visos širdies geidė, kad Olivija atstumtų tą kvailį. Tik bijojo mamos. Jau žinojo, ką ji pasakys: „Jauna panelė taip nekalba. Tu niekada nerasi sau vyro!“

Ir nereikia! – mąstė Anabelė. Tada geriau liksiu senmergė kaip daktaro teta, senoji ponia Fuler.

– Pažvelk, antai! – susižavėjusi sušuko Abigailė ir parodė į paukštį, kuris strimgalviais plasnojo šalin. – Žuvėdra raudonu snapu.

Bet Anabelė atkakliai žvelgė priešais save. Priekyje lyg žalia kalvelė pūpsojo Makojos sala. Kuo labiau jos artėjo prie kranto, tuo sparčiau augo Anabelės nerimas. Galbūt Te Aravos genties maoriai tomis kraupiomis istorijomis tiesiog nori sulaikyti mus, baltuosius, kad nežengtume į salą, nes ji jiems šventa, svarstė ji. Ir vis dėlto mergina nedrįso prisiirti prie kranto, išlipti ir pasivaikščioti po džiungles.

– Arčiau! – ėmė raginti Abigailė, kai krantas buvo kone pasiekiamas ranka.

Anabelė prisiyrė taip arti, kad tereikėjo atsistoti ir šokti į krantą, žinoma, jeigu to norėjai. Jai nespėjus apsidairyti, Abigailė stryktelėjo iš valties, bet nutūpė ne ant kranto, o tėškėsi į vandenį.

– Stokis! Pamėgink kojomis pasiekti dugną, – paliepė seseriai Anabelė.

Tačiau ši tik sukliko:

– Negaliu, per gilu! – Ir ėmė plakti rankomis vandenį.

Anabelė karštligiškai svarstė, ką daryti. Matyt, pakrantėje buvo giliau, nei ji numanė. Gal reikėtų šokti gelbėti sesers? Bet ir ji nemoka plaukti.

– Skęstu. Gelbėkit! – suklykė Abigailė, taškydama vandenį.

Apimta panikos, Anabelė sviedė mažylei lyną, kuriuo rišama valtis, bet Abigailė jo nepamatė – ji iš visų jėgų stengėsi išsilaikyti ant vandens ir spiegė kaip pjaunama.

Ilgai neišsilaikys, pamanė Anabelė ir ją nusmelkė baimė, tačiau staiga pasirodė valtis. Joje sėdėjo vyras ir galingais yriais stūmėsi artyn. Jis piktai sušuko:

– Išbaidysit man žuvis!

Tačiau pamatęs, kas atsitiko, nedelsdamas šoko į vandenį ir nuplaukė prie Abigailės.

Anabelė iš baimės virpėjo visu kūnu. Vyras čiupo Abigailę ir užkėlė ant valties krašto. Ši spjaudėsi ir klykė.

– Trauk! – Anabelei sušuko vyras. – Nagi, trauk pagaliau!

Ji paskubomis čiupo seserį už suknelės, ir šlaputėlė mažylė netrukus atsidūrė valtyje. Tuo tarpu vyras priplaukė prie savo valties ir stenėdamas mėgino į ją įsiropšti. Jis užkėlė vieną koją ant valties krašto, o kita teškenosi vandenyje. Anabelei tai pasirodė taip juokinga, kad ji prapliupo juoktis. Kvatojo todėl, kad nuo širdies nusirito akmuo ir kad buvo smagu žiūrėti į besikepurnėjantį vyrą. Pagaliau jų gelbėtojas šlumštelėjo į valtį, atsisėdo ir atsisuko. Anabelė išsigando, kad jis ims plūstis, nes, užuot padėkojusi, ji juk iš jo pasišaipė.

Bet kai jų žvilgsniai susitiko, vyro veidas nušvito ir jis nusikvatojo. Net Abė, kuri kuitėsi kaip šlapia višta, krizeno kartu su jais. Nepažįstamasis priplaukė prie mergaičių ir apsimestinai griežtu balsu tarė:

– Kokios jūs lengvabūdės, merginos. – Tačiau jo akys juokėsi.

– Aš esu Anabelė, o čia mano mažoji sesutė Abigailė, – mandagiai prisistatė Anabelė. Ji negalėjo atitraukti nuo vyro akių. Jo plaukai buvo šviesūs ir reti, o malonus veidas iš arti atrodė daug jaunesnis. Regis, jis buvo ne ką vyresnis už ją pačią.

– Taigi, būkit atsargios irkluodamos atgal ir nemėginkit vėl baidyti mano upėtakių! – Jis mirktelėjo ir jau ketino plaukti šalin.

Anabelei pasidarė apmaudu. Ji taip norėjo dar su juo paplepėti.

– O varge! – išgirdo šūktelint seserį. Mergaitė susijaudinusi rodė į kilpą, į kurią buvo įkištas dešinysis irklas. – Irklas nuplaukė!

Užuot patraukęs savais keliais, vyrukas prisiyrė arčiau ir suraukė kaktą.

– Su vienu irklu bus sunku nusigauti iki namų, ak, kokios jūs nerangios, – sumurmėjo sau po nosimi.

Abi seserys kaltai linktelėjo.

– Gerai jau, nuplukdysiu judvi prie saugesnio kranto. – Jis čiupo lyną, pririšo prie savo valties ir paliepė: – Sėskit ir nesiūbuokit! – Tada dar sykį griežtai dėbtelėjo į seseris ir užgulė irklus.

Anabelė tikėjosi, kad jis rimčiau pažvelgs į ją, bet kai jų žvilgsniai susitiko, jis skubiai nusuko akis. Ar jai pasirodė, ar jis iš tikrųjų paraudo? Lygiai kaip ir ji, nes staiga veidą užliejo karščio banga, ir tai nebuvo panašu į šilumą, kurią skleidė ežere atsispindinti saulė.

– Gal galėtumėte nuplukdyti mus prie „Taraveros kalno“ viešbučio? – mandagiai paprašė Anabelė.

Jaunuolis klausiamai pažvelgė į ją.

– Aš nevietinis. Nuplukdysiu prie Ohinemutu, gerai?

– Ten mums ir reikia! Mes gyvename prie pat ežero, – nudžiugo Anabelė. Ji neatplėšdama akių spoksojo jam į nugarą.

Kiekvienąkart mostelėjus irklais, jo rankų raumenys išsipūsdavo, tai buvo matyti per šlapius marškinius. Vyrukas buvo ne lieknas, o veikiau tvirtai sudėtas. Ir tai magiškai traukė Anabelę. Jai nereikia džiūsnos, ypač kai pati toli gražu ne elfė. Ji šelmiškai šyptelėjo.

Abigailė visą kelią pasakojo linksmas istorijas apie mokyklą ir mokytoją O’Donelą, bet Anabelė nesiklausė. Ji karštligiškai svarstė, ar išdrįstų pakviesti gelbėtoją į šventę. O svarbiausia, kaip įtikti motinai, kuri tikriausiai baisiai pyksta.

– Tai mano suolas! – užsipuolė Olivija jauną maorį, kuris neatsiklausęs ketino atsisėsti šalia. Ji paspruko į atokiausią sodo kampelį, kad nė vienas iš tų siaubingų vyrų nesuktų galvos nuobodžiais komplimentais. Olivijai buvo smagu, jeigu koks jaunuolis spigindavo į ją akis, bet tie, kuriuos pakvietė motina, greičiausiai skirti Anabelei. O jai nepatiko nė vienas.

Tamsiaplaukis maoris nekreipė į Oliviją jokio dėmesio ir, nepaisydamas jos protesto, sudribo ant suolo.

Visos tos pakeha galvoja, kad yra kažkuo geresnės, bet joms dar teks nustebti!

– Gal tu kurčias? Tai mano suolas! – audringai pakartojo Olivija.

Užuot atsistojęs, jaunuolis atsisuko ir nesivaržydamas nužvelgė ją nuo galvos iki kojų.

– Kas tu tokia? – paklausė pagaliau.

– Koks tavo reikalas, – atžariai atšovė Olivija.

– Kad nuspręsčiau, ar turi teisę man nurodinėti. Noriu žinoti, ar šitas suolas iš tikrųjų priklauso tau. Nes uždrausti kuo nors naudotis gali tik jeigu tas daiktas yra tavo nuosavybė. Bet pakeha mano, kad jų nuosavybė yra beveik viskas, ir pasisavina.

– Ką čia pliauški? Kas tu toks? Aš tavęs nepažįstu!

– Tu dar neatsakei į mano klausimą. Ar suolas priklauso tau?

– Taip, man priklauso viskas, ką čia matai, – šiurkščiai atrėžė Olivija. – Gėlės, suolas ir net ta purvo duobė. – It koks patvirtinimas staiga pasigirdo stiprus burbuliavimas ir pilkai rudas purvas truputį pakilo aukštyn. Olivija įžūliai pažvelgė į jaunuolį.

Šis atlaikė jos žvilgsnį ir pašaipiai šyptelėjo, tačiau kuo ilgiau žiūrėjo, tuo malonesnis darėsi jo šypsnys.

Olivija staiga pajuto, kad nebeturi dėl ko prieštarauti, o jos širdis suspurdėjo.

Vaikino veidas buvo išraiškingas, oda neįprastai šviesi, plaukai juodi, nosis daug siauresnė nei kitų maorių, kuriuos Olivija pažinojo. O šypsena tokia šilta, tarsi būtų patekėjusi saulė. Olivija vylėsi, kad jis neperprato jos jausmų.

– Kodėl aš tavęs nepažįstu? – paklausė ji, stengdamasi neišsiduoti, kad žavisi juo.

– Nes esu iš Taurangos. Kai mirė tėvas – jis kilęs iš Ngatiterangi genties, – mes su mama atkeliavom pas jos gentainius į Aravos gentį, gyvenančią Te Vaioros apylinkėse. Bet aš nenoriu jiems priklausyti! Jie daug bendrauja su baltaisiais, priešingai nei mes! Mes esam išdidi gentis. Mano tėvas buvo narsus karys. Gate Pa mūšyje jis kovėsi prieš tuos prakeiktus anglus. Dabar nukeliavo pas protėvius, o mama sunkiai serga. Kad prasiblaškyčiau, Ruiha pasiėmė mane į tos pasipūtusios pakeha namus.

– O kas ta pasipūtusi pakeha? – paklausė mergina. Kaip siaubinga neturėti tėvo ir likti vien su sergančia motina! Šito Olivija nieku gyvu negalėjo įsivaizduoti.

– Toji ponia Bredli!

– Ar ji tau nepatinka?

– Nelabai. Man nepatinka baltieji.

– Nė vienas? – išsigandusi paklausė Olivija.

– Mano vardas Anaras, – pasakė vaikinas jau švelnesniu balsu ir prisislinko arčiau.

Olivija sutriko.

– Anarai, ar tau iš tikrųjų nepatinka nė viena pakeha?

– Ne, bet mano nuomonė gali pasikeisti, – tarė jis tyliai ir labai švelniai nosimi palietė jai nosį. Paskui be jokio įspėjimo prispaudė minkštas lūpas Olivijai prie lūpų.

Olivija išsigando, jau ketino trenkti antausį, kaip elgdavosi begėdiškai priekabiaujant kitiems vaikinams, bet maoris tvirtai sugriebė ją į glėbį, ir merginą apleido jėgos. Tegu įvykiai teka savo vaga. Jai ėmė svaigti galva, bet jausmas buvo malonus. Visai ne toks, kaip prieš apalpstant. Jos nugara nubėgo šiurpuliukai. O kai burnoje pajuto jo liežuvio galiuką, iš krūtinės išsiveržė tyli dejonė. Ji geidė, kad tai niekada nesibaigtų, bet tada jis sušnabždėjo:

– Išduok, kuo tu vardu!

– Olivija, – atsiduso ji ir atkišo lūpas kitam bučiniui. Šis buvo nuoširdesnis už pirmąjį, ir Olivija išdrįso liežuviu paliesti jo liežuvį. Paskui vyrukas staiga atsitraukė, ir nuostabusis sapnas baigėsi.

– Nors aš nemėgsti pakeha, tu man patinki. Vieną dieną aš tave vesiu, – sušnopštė jis tyliai ir vėl siekė jos lūpų.

Olivija leidosi bučiuojama. Tik kai netoliese kažkas subliuvo šaižiu balsu, jaunuoliai išsigandę atšoko vienas nuo kito.

– Tu, nedoras berne!

Prieš juos lyg keršto deivė stovėjo Mariana; atsivėdėjusi ji apdovanojo dukterį skambiu antausiu. Paskui dar vienu, tada paliepė Anarui:

– Dink iš čia, begėdi suvedžiotojau!

Jaunuoliai sėdėjo ant suolo tarytum suakmenėję; tada pasirodė Ruiha. Ji virpėjo iš baimės.

– Anarai, meldžiu, eikš čia! – paprašė ji, bet jaunuolis nepajudėjo iš vietos.

– Olivija, prisimink, ką tau pažadėjau, o tada mes… – ištarė jis ryžtingai.

– Kad daugiau nedrįstum liesti mano dukters! – suklykė Mariana ir, sugriebusi jį už plaukų, pamėgino nutempti šalin.

– Ponia, pažadu jums, kad daugiau to nebus, – garsiai kūkčiojo Ruiha, bet Marianos pasipiktinimas buvo bekraštis.

Visus šiuos metus ji arė kaip juodas jautis, daug ko atsisakė, kad tik rastų tinkamą porą savo dukrai, o ši štai leidžiasi gundoma purvino maorio.

– Lauk iš mano namų! – kaip išprotėjusi sustugo Mariana. – Abu. Ir nebedrįskit rodytis man akyse!

Ruiha išsigandusi pakėlė akis į Marianą.

– Bet, ponia, aš…

– Tu taip pat, nes atsivedei jį į mūsų namus. Lauk abudu!

Ruiha susverdėjo, tačiau Anaras pašoko nuo suolo ir sulaikė ją. Jo akys svaidė į Marianą žaibus, bet vaikinas neištarė nė žodžio, tik paėmė tetą už rankos ir, nė nepažvelgęs į Oliviją, nuėjo.

Olivija vis dar sėdėjo nejudėdama. Motina teisi. Kaip ji galėjo taip pasielgti? Kaip ji išdrįso bučiuoti maorį, kai motina pažadėjo rasti princą? Negi jis ją užkerėjo?

– Ar jis tave privertė? – piktai paklausė Mariana.

Olivija tylėjo.

– Aš noriu žinoti, ar jis tave privertė!

Olivija tylėdama linktelėjo.

Anabelės skruostai buvo paraudę iš džiaugsmo – jai pavyko sesers gelbėtoją įkalbėti ateiti į šventę.

– Mama turi žinoti, kas mane išgelbėjo, – sukikeno Abigailė ir patikliai paėmė vaikiną už rankos.

– Tiktai iš pradžių pasakykit mums, kuo jūs vardu, – paprašė Anabelė ir nekantraudama sustojo.

– Aš Gordonas Parkeris iš Hamiltono. Ketinu ieškotis darbo Oklande; fermą paveldėjo mano brolis, taigi man čia nebėra ko veikti, – paaiškino jis. Jo veidas surimtėjo. Vaikinas pažvelgė Anabelei į akis, paskui nusišypsojo, parodė į jos galvą ir pratrūko griausmingu juoku.

Abė pasekė vaikino žvilgsnį ir taip pat ėmė purtytis iš juoko.

Anabelė tuoj pat suprato, kas įvyko; ji atsargiai pačiupinėjo peruką ir tą pačią akimirką jis kartu su skrybėlaite atsidūrė jos rankoje.

– Oi! – išsprūdo jai. – Oi!

Pirma mintis buvo nešdintis šalin, nes manė negyvai apsijuokusi, bet Gordonas Parkeris švelniai sušnabždėjo:

– Atleiskit, kad esu toks tiesmukas, bet šitokia jūs daug gražesnė. Man patinka šviesios garbanėlės. Tos skrybėlės siaubingos!

– Tikrai? – nustebo ji ir iš dėkingumo kone puolė jam į glėbį; būtų taip ir pasielgusi, tačiau tą akimirką terasoje pasirodė mama. Ji piktai pažvelgė į dukrą.

Anabelė krūptelėjo, nes bijojo būti išplūsta, ypač nepažįstamojo akivaizdoje. Todėl pirmoji kreipėsi į motiną:

– Mama, atleisk, kad buvau tokia nemandagi, bet norėčiau paprašyti… gal galėtų ponas Parkeris…

– O Viešpatie, kaip tu atrodai? – nutraukė ją Mariana, pirštu besdama į dukters galvą. Ji nė nepastebėjo šlaputukės Abigailės, kuri timpčiojo ją už sijono, kad atkreiptų dėmesį į savo gelbėtoją.

– Mama, ar galiu tau pristatyti poną Parkerį? Jis Abę… – vėl prabilo Anabelė, bet Marianos mintys, regis, buvo visai kitur.

– Tuoj pat eik į kambarį ir susitvarkyk plaukus! – šiurkščiai paliepė ji, nepažvelgusi nei į Gordoną Parkerį, nei į jauniausiąją dukterį. – Nagi, paskubėk! – Ji čiupo Anabelę už rankos ir nusitempė. Abigailė nusekė iš paskos. Ir tik prie laiptų jai pavyko sulaikyti motiną.

– Mama! – visa gerkle sušuko mažylė. – Mama, tu būtinai turi susipažinti su ponu Parkeriu, jis mane išgelbėjo, kai skendau, jis labai malonus.

– Oi, aukseli. Tu visa šlapia! – išsigando Mariana. – Tą pačią akimirką ji užsipuolė Anabelę: – Ką tu jai padarei?

– Aš pati kalta. Norėjau išlipti iš valties į Makojos salą. Ji nekalta! – šoko ginti sesers Abigailė.

– Gerai, atsilyginsime tavo gelbėtojui, – atsileido Mariana ir lyg atsiprašydama brūkštelėjo Anabelei per skruostą. – Atleiskit, kad buvau tokia susinervinusi, bet Olivija, ji… Ak, koks skirtumas! O su Džonu Harperiu gali nebesikalbėti, girdi? Jis mirė, bet eik ir pašok su jaunuoliu iš Taupo.

– Mama, jis dviem galvom mažesnis už mane. Nešoksiu! – energingai pasipriešino Anabelė.

– Gerai, gerai, ką nors vis tiek tau rasiu. Eikim prie to pono Parkerio ir padėkokim.

– Mama, gal vietoj atlyginimo jis galėtų likti šventėje? – Anabelė labai stengėsi ištarti tai ne maldaujamai.

– O, prašau, mamyte! – įsiterpė Abigailė.

Mariana sunkiai atsiduso.

– Na, gerai, bet pirmiau pasakykit, ar žinot, kas jis toks ir iš kur atvyko? Kiek jam metų?

– Jis senas, – žinovės tonu pareiškė Abigailė. – Tikriausiai toks pat senas kaip Džonas Harperis!

Mariana nusišypsojo.

– Ir ką? – paklausė nekantriai. – Kas jis toks, tas Gordonas Parkeris? Turiu omeny, ką jis veikia?

Anabelės ausys nukaito. Nuo minties, kad galės su Gordonu Parkeriu sutrypti polką, ji baisiausiai susijaudino.

– Jis iš Hamiltono. Ruošiasi keliauti į Oklandą, nes jo brolis paveldėjo fermą, – išklojo ji.

– Fermeris. Štai kaip! – sau panosėje sumurmėjo Mariana.

Kai jos pagaliau pasuko terasos link, Anabelės širdis daužėsi lyg pašėlusi; tačiau kad ir kiek ji dairėsi, Gordono Parkerio niekur nebuvo matyti.

Rotorua, 1899 m. vasaris

Marianos Bredli miegamasis buvo tolimiausiame viršutinio aukšto kampe. Tai buvo mažas kambarys, kuriame tilpo lova, komoda ir kėdė. Kadaise čia gyveno Abigailė, bet mirus Viljamui Bredliui viešbutį ir namą valdyti Mariana patikėjo Anabelei su Gordonu, o pati įsikūrė dviejuose dukters kambariuose, kurių jai visiškai pakako.

– Mama? – virpančiu balsu tamsoje ištarė Olivija.

Storos aksominės užuolaidos buvo užtrauktos, tik vienintelis smalsus šviesos spindulys skverbėsi pro plyšį, tad Olivija šiaip ne taip įžiūrėjo, kad motina guli lovoje it negyva. Olivijos akyse pasirodė ašaros. Ji atsargiai nutipeno prie kėdės šalia lovos. Atsisėdusi paėmė kaulėtą motinos ranką.

– Mama, – graudžiu balsu sušnabždėjo Olivija.

Ji pasilenkė ir nusiminusi pabučiavo šaltą ranką. Gražus Olivijos veidas buvo perkreiptas sielvarto. Jau lipdama laiptais ji nusiėmė pasipūtimo kaukę. Be to, buvo truputį gėda, kad užsipuolė Anabelę, tačiau negalėjo pakęsti, kad Dunkanas palaiko tetą. Juk jis, po galais, mano sūnus, tad turėtų palaikyti mane! – mąstė Olivija. Kuo daugiau ji galvojo apie savo elgesį, tuo labiau virpėjo iš pavydo. Kodėl Dunkanas visada palaiko Anabelę, nors aš dėl jo šitaip stengiuosi? Tai neteisinga. Ir kodėl jie su manimi elgiasi taip, tarsi aš būčiau kalta, kad mama nukrito? Tai Anabelė jos neprižiūrėjo! Nepakenčiama! Olivija pasitrynė smilkinius. Juose tvinksėjo taip stipriai, kad, regis, tuoj skils galva. Ir kodėl visi užsipuolė ją, Oliviją, nors ji tiesiog atvirai išrėžė tiesą? Vis dėlto ji tvirtai pasižadėjo nuo šiol tvardytis. Vien tam, kad nesuteiktų Dunkanui progos užjausti Anabelę.

– Ak, mama! – atsiduso Olivija, švelnumo kupinu žvilgsniu stebėdama miegančiosios veidą. Jis buvo išblyškęs, beveik baltas, bet vis dar labai gražus, bruožai taisyklingi.

Vos Olivija pagalvodavo, kad mama galbūt niekada nebevaikščios, širdyje sukildavo nevaldomas pyktis ant sesers. Anabelė privalėjo nė akimirkos nepaleisti motinos iš akių. Ypač ant slidžių akmenų.

Anabelė su Gordonu tokie naivūs! Negi jie iš tikrųjų mano, kad jai rūpi menki mamos grašiai? Džoną Harperį Olivija atsivežė tik todėl, kad šis visas ausis išūžė tikindamas, esą, jei motina mirtų ir būtų dalijamas palikimas, advokatas būtų neprošal. Ji tiesiog nesugebėjo juo atsikratyti, nors, žinoma, nujautė, kad šis geidė su ja paflirtuoti. Jai iki gyvo kaulo įgriso tokie šuniškai atsidavę garbintojai. Olivija keikė save už staigų praregėjimą: gyvenime buvo tik vienas vyras, kurį ji iš tikrųjų mylėjo, bet neturėjo drąsos to pripažinti. Ji sunkiai atsiduso ir nubraukė ašarą.

– Olivija, brangioji! – pasigirdo silpnas Marianos balsas.

– Mama! – Olivija pasilenkė ir pabučiavo ją į skruostą.

– Kaip gerai, kad atvažiavai, vaikeli! Norėčiau, kad šalia būtum tik tu. Tu turi mane slaugyti, o ne ji…

Olivija krūptelėjo. Slaugyti? Nuo minties, kad teks rūpintis paralyžiuota moterimi, tegu ir nuosava motina, jos kaktą išpylė prakaitas.

– Ar galėčiau truputį praverti langą? – paklausė ji, kad motina nepastebėtų jaudulio. O dar tas prakeiktas galvos skausmas. Negi jis niekada nesiliaus?

– Praverk, vaikeli, dabar, kai esi šalia, aš vėl galiu žiūrėti į šviesą. Įleisk saulę vidun! – droviai nusišypsojo Mariana.

Olivija pašoko ir atitraukė užuolaidas; bet vos atvėrus langą vidun pūstelėjo vėjas ir kambaryje padvokė siera. Ji sulaikė kvėpavimą. Ne, čia ji neištvertų nė dienos. Galvoje dundėjo taip, lyg važiuotų „Aravos“ greitasis traukinys, kuriuo ji atvyko iš Oklando. Ji svarstė, kodėl po tėvo mirties mama nepersikėlė gyventi pas ją į Oklandą. Anuomet Mariana ryžtingai atsisakė važiuoti, o Olivija niekada nedrįso paklausti priežasties.

Nuo to laiko prabėgo daugiau nei dešimt metų. Olivija giliai įkvėpė. Dabar pareikalaus aiškaus atsakymo, nes anuomet labai įsižeidė, kad mama pasiliko Rotorua, pas Anabelę.

– Mama! – Olivija staigiai atsisuko, bet liko stovėti lyg įkalta. – Kodėl anuomet, po tėčio mirties, tu nepersikėlei pas mane, o pasilaidojai čia, savo kambarėlyje? Kodėl atsisakei gyventi su mumis Hamiltonų rūmuose, kur sąlygos tau būtų buvusios daug geresnės?

– Ak, vaikeli, tai buvo seniai. Dabar jau per vėlu. Aš mirsiu čia, nes čia nugyvenau gyvenimą. Šitame prakeiktame name, kuriame nuolat lenkiau nugarą, – sukuždėjo Mariana.

Olivija krūptelėjo. Ji dar nė sykio nebuvo girdėjusi mamos taip atvirai skundžiantis. Motina nuolat kartodavo vienintelę mintį, kuri įsitvirtino ir Olivijos sieloje: jos dukterys užsitarnavo gyventi kaip princesės. O savo likimu ji niekada nesiskundė. Taigi dabar ši dejonė užminė Olivijai dar vieną mįslę. Kodėl motina liko gyventi Rotorua, jeigu toji vieta primena tik vargus? Tokiam apsisprendimui turėjo būti rimtas pagrindas.

Olivija ryžtingai priėjo prie lovos ir atsisėdo.

– Kodėl, mama?

– Dėl Elizabetės! – vos girdimai sušnabždėjo Mariana.

Olivija sutrikusi pažvelgė į motiną.

– Dėl Elizabetės? Na, gerai, žinau, kad ją mylėjai, bet ji mirė dar tėčiui gyvam esant. Tačiau paskiau juk tikrai galėjai atvažiuoti pas mus.

– Nenorėjau jos palikti, – tyliai atsakė Mariana.

– Mama, ji negyva! Nuo to laiko prabėgo amžinybė, – energingai pareiškė Olivija.

– Bet jos dvasia gyvena šiame name, šioje vietoje. Ji čia, visiškai arti.

– Mama! Kokias nesąmones čia šneki? Juk tu netiki dvasiomis, tiesa?

– Maoriai sako…

– Mama, būk gera! Mes esam baltieji ir tikim Dievą, o ne mirusiųjų dvasiomis!

Olivija rankove brūkštelėjo sau per kaktą. Kodėl man taip karšta? Ar čia iš tikrųjų šilta, ar kaltas šis kvailas pašnekesys? – išvargusi mąstė ji, o galva, rodės, tuoj plyš pusiau.

– Vaike, tu gi žinai, aš neprijaučiu pagoniškam maorių tikėjimui, bet prisiekiu: čia jaučiuosi arčiau Elizabetės. Kartais naktimis ji šnekasi su manimi ir aš būnu labai laiminga.

Olivija sukando dantis taip, kad šie net sugriežė, ir tvirtai sugniaužė kumščius. Tik šitaip jai pavyko susitvardyti. Ant liežuvio sukosi prieštaravimas. Tetrūko, kad mama prabiltų apie maorių tikėjimą! O dar ta sena giesmelė: Elizabetė, Elizabetė. Tiesiog nepakeliama. Olivija atsiduso. Kad nepradėtų mamos įžeidinėti, nutarė pasukti pokalbį kita linkme.

– Papasakok man, kas atsitiko Pohutu ir kaip tu jautiesi, – paprašė ji.

Marianos akys pritvinko ašarų.

– Naktį sapnavau sapną. Elizabetės dvasia kalbėjosi su manimi ir meldė jos ieškoti. Pažadėjo, kad rasiu ją prie trykštančio geizerio…

– Mama, būk gera, baik tas nesąmones! Tai buvo ne jos dvasia. Tu sapnavai savo mirusią vaikaitę, ir tiek!

Mariana gailiai suvaitojo, bet Olivija nenusileido. Ji buvo nusprendusi pribaigti tą vaiduoklį.

– Ir todėl nuvažiavai į Pohutu, tiesa? Nes Elizabetė sapne tau paliepė ten vykti? Tu gi ne rimtai, tiesa?

– Rimtai, vaikeli!

– O kas nutiko paskui? – Olivijos balsas buvo irzlus.

– Tada Anabelė paėmė mane drauge, nuvedė prie uolos ir liepė ten sėdėti. Bet vos tik ji nuėjo, man pasirodė, kad ant terasos… – Ji nutilo ir suvaitojo. – Bet tu vis tiek manimi nepatikėsi.

– Pasakok…

– Ten stovėjo maža juodaplaukė garbanota mergaitė. Ji buvo panaši į Elizabetę, o paskui aš atsistojau ant slidžios terasos ir paslydau.

– Anabelė privalėjo tave prižiūrėti! – spjovė kaltinimą Olivija. Iš įsiūčio ji drebėjo visu kūnu. Kada gi tai liausis? Visą laiką ji tegirdi: Elizabetė!

Bet Mariana čiupo ją už rankos.

– Nereikia, nereikia kaltinti sesers. Tik ne tai!

Olivija nustebusi pažvelgė į motiną.

– Bet ji sako, kad po nelaimės tu beveik nesišneki su ja. Negi jos nekaltini?

– Ne, dėl to nekaltinu!

– Tai dėl ko?

– Kad ji tada paliko mano angelėlį vieną. Šito aš jai niekada neatleisiu, – atsakė Mariana ir išsekusi užsimerkė.

– Žinau, kad mylėjai Elizabetę. Mes visi ją mylėjom, bet kodėl niekada nepagalvojai apie kitus vaikaičius? Kodėl nieko nejauti Dunkanui ir Helenai? Kodėl nenori bendrauti su gyvaisiais? Jiems tikrai būtų malonu. Ir į naudą išeitų!

– O kur Alanas su Dunkanu? – užuot atsakiusi, paklausė Mariana. Pagalvojusi apie Olivijos vyrą ir sūnų, ji nusišypsojo.

Olivija pašoko nuo kėdės ir energingai žengė kelis žingsnius, paskui šnopšdama vėl atsisėdo. Ji vos tvardėsi. Kodėl Mariana bent iš mandagumo nepasiteiravo apie vis dar gyvą vaikaitę Heleną? Kodėl netgi nesuvaidino, kad domisi? Olivija giliai įkvėpė. Ji pasistengs nutiesti dar vieną, paskutinį, tiltą. Galbūt motina pagaliau supras, kad toks jos elgesys žeidžia.

– Alanas turėjo likti Oklande, o Helena norėjo pasilikti su juo…

– O Dunkanas?

Olivija pasidavė, suprato: visos jos pastangos beprasmės.

– Jis netrukus ateis. Nusliūkino į virtuvę pas savo mylimiausią tetą, – ištarė ji su akivaizdžiu kartėliu balse. Ji jau nebepajėgė valdytis.

Olivija dažnai susimąstydavo, kas traukia sūnų prie neišvaizdžiosios tetos, visiškai nesirūpinančios savimi. Seseriai ji pavydėjo vienintelio dalyko – nuostabiai jauno veido. Net jei įtikinėdavo save, kad visų apkūnių moterų veidai dažniausiai būna gražūs, ją vis tiek graužė baisus pavydas. Viską būčiau atidavusi, kad tik išsaugočiau jaunystę, kuri seniai prabėgo, mintijo ji. Laikinumo ženklai slegia mano sielą. Staiga Olivija pajuto norą bėgti iš šio liga ir mirtimi alsuojančio kambario, iš šios dvokiančios vietos sprukti į savo pasaulį.

– Kaip sekasi Alanui? – pasidomėjo Mariana. Kai prabildavo apie žentą, jos akys visuomet žibėdavo.

– Gerai, – trumpai drūtai atšovė Olivija, bet pamačiusi klausiamą mamos žvilgsnį suprato: teks daugiau papasakoti apie namus, antraip užpykdys Marianą. Todėl išklojo apie naujus baldus, apie Alano eksporto įmonę, kuriai sekasi puikiai, mat šoktelėjo agatmedžių dervos, panašios į gintarą, kaina. O Helena stropiai mokosi, pabrėžė ji, nes nori gerai užbaigti mokyklą.

Kalbos apie Alano sandorius mama klausė smalsiai, bet apie Heleną nieko nesiteiravo. Olivijai buvo skaudu, kad Mariana nė nemėgina slėpti abejingumo vienintelei gyvai vaikaitei. Helena niekada nebuvo senelės numylėtinė. Juk ji ne Elizabetė, ne nepasiekiamoji.

– Tu dar pabūsi, tiesa? – paklausė Mariana ir su viltimi pažvelgė į dukterį.

Olivija sutriko; ji gerai žinojo, kad ilgiau čia neištvers. Ji planavo kartu su Džonu Harperiu ir Dunkanu jau rytoj grįžti į Oklandą. Džonas Harperis! Ji beveik neabejojo, kad niekas mamai neišduos, jog jis atlydėjo ją čionai. Olivija pati savęs nesuprato. Juk ji nieko nejautė šitam vyrui. Buvo lygiai taip pat abejinga kaip ir jaunystėje. Vis dėlto leidosi jo įtikinama, kad kelionėje būtinas palydovas. O Dunkanas baisiausiai pasipiktino. Kelionėje jis nė nesistengė slėpti, kad negali pakęsti advokato.

– Mano mergyte, būk gera, pasilik! Man tavęs reikia.

Olivija nežinojo, kur sukti akis – bijojo, kad mama perpras jos ketinimą bėgti. Susinervinusi ji žvalgėsi po kambarį. Dėbčiojo tai į lovą, tai į komodą, tai į langą, tai vėl į lovą.

– Manau, tau reikėtų truputį pamiegoti, – pagaliau sumurmėjo ji ir ilgesingai pažvelgė į langą, tarsi trokštų virsti albatrosu ir skristi kuo toliau nuo čia, tolyn nuo visko…

– Ar jau žinai, kad aš esu neįgali? – tylą perskrodė Marianos žodžiai.

Olivija ketino išsisukti, atsakyti, kad nežino, bet tai būtų buvę beprasmiška. Ji linktelėjo.

– Gydytojas sako, kad nėra vilties. Gordonas jau konstruoja man vežimėlį.

– Ak, mama! – išsprūdo Olivijai ir ji užsidengė rankomis veidą.

– Neverk, – ėmė guosti Mariana. – Juk aš ir prieš tai gulėdavau lovoje arba sėdėdavau terasoje ir spoksodavau į ežerą. Svarbiausia, kad tu esi šalia. Mano vienintelė gera mergaitė.

– Tikriausiai atvažiuos ir Abigailė, – ištarė Olivija ir išsigando, nes paminėjus jauniausiąją seserį mamos veidas kaipmat tapo rūstus ir negailestingas.

– Nenoriu, kad šis vardas būtų tariamas mano kambaryje. Supratai? Nenoriu jos akyse regėti. Net jeigu ji ir atvažiuotų užsimaniusi pamatyti, kaip aš kenčiu.

– Gerai, mama! – ištarė Olivija ir pašoko nuo kėdės. Ji nebeištvers čia nė minutės: sieros dvokas, mirties nuojauta ir negrįžtamai prabėgusios vaikystės prisiminimai. Ji jau nebe princesė. Seniai nebe! O dar tas siaubingas galvos skausmas.

– Mama, turiu eiti. Atsiųsiu Dunkaną, gerai?

– Bet tu dar pabūsi Rotorua, tiesa? – nusivylusi paklausė motina.

– Žinoma, mama, – pamelavo Olivija.

– Prisimeni savo nuostabias vestuves? – užsisvajojo Mariana; matyt, kiek apsiramino. – Argi tai nebuvo nuostabiausia diena tavo gyvenime? – Jos veidas nušvito.

– Taip, mama, – vėl sumelavo Olivija.

– Juk niekada nesigailėjai už jo ištekėjusi, tiesa? Ir kad gyveni taip, kaip ir dera tokiai mergaitei kaip tu.

– Ne, mama! – trečią sykį sumelavo ledi Olivija Hamilton.

Oklandas, 1879 m. gruodis

Hamiltonų rūmai – taip Hamiltonų šeima vadino neseniai pastatytą baltai nudažytą medinį namą, – stovėjo vieniši ant žalios kalvos. Pastato fasadą puošė daugybė stogelių ir bokštelių. Pirmą sykį čia atvykusi, Mariana niekaip nesugebėjo jų suskaičiuoti. Ji buvo tiesiog pakerėta šio angliško stiliaus namo prabangos. Ypač didelį įspūdį padarė vaizdinga Hobsono įlanka, kurią galėjai matyti pro visus į kiemą žvelgiančius langus. Čia buvo net trys puošniomis ketaus kolonomis paremti balkonai.

Tokių grožybių Rotorua nė sapne nepamatysi, dingtelėjo Marianai, žvelgiančiai į tolį. Jei išsipildys drąsiausios jos svajonės, ateityje Olivija gyvens čia.

Marianos svajones temdė tik Viljamo nusistatymas prieš Hamiltonus. Gavusi seniai lauktą jų kvietimą pasisvečiuoti, ji taip ir nesugebėjo įkalbėti vyro važiuoti į Oklandą. Jis teisinosi negalįs palikti viešbučio, bet Marianos neapgausi. Ji žinojo tikrąją priežastį. Jos vyrui buvo nemaloni Piterio D. Hamiltono, jos žmonos Rozalindos ir vienintelio jų sūnaus Alano draugija.

Mariana atsiduso. Viljamas neslėpė savo nuomonės apie Marianos kurpiamus dukros vedybų planus. Jos ausyse tebeskambėjo jo įspėjimas:

– Jie mums netinka. Tu stumi savo dukterį į visuomenę, iš kurios nei tu, nei aš nesam kilę. Geruoju tai nesibaigs.

Ji išvadino jį „rūsčiuoju pesimistu“ ir priminė, kad motinų pareiga surasti dukterims gerą vyrą.

– Dukterims? – su panieka sumurmėjo jis. – Mūsų Anabelei vyro tu vis dar neradai. Manai, gerai padarei išvydama tą jaunuolį, kuris jos teiravosi?

Prisiminusi tai Mariana svarstydavo, ar gerai pasielgė nepasakiusi Anabelei, kad prieš kelias dienas jos teiravosi kažkoks Gordonas Parkeris. Galbūt jis – paskutinis dukros šansas? Bet šitoks… Su ta aptrinta eilute jis nė iš tolo nepriminė vyro, kokio ji linkėjo savo dukrai. Jis nė iš tolo neprilygo visuomet elegantiškam Alanui Hamiltonui.

Prisiminusi kivirčą su Viljamu, Mariana atsiduso – kai ji pavijo jaunuolį šalin, jos vyras baisiausiai įširdo. Dėl Anabelės Viljamas visada kovėsi kaip liūtas. Jis reikalavo pranešti dukrai apie vaikino apsilankymą, ir Marianai teko nusileisti. Bet išmeldė, kad jis tai padarys tik jai iškeliavus į Oklandą. Ji vylėsi, kad Anabelė to kaimiečio neieškos, nes nežinos, kur rasti, o jis pats tikrai nebeužsuks, mat Mariana elgėsi su juo itin nedraugiškai.

Mariana atkakliai mėgino atsikratyti tų galvą kvaršinančių minčių. Iš spintos ištraukė prabangią suknelę. Bet net tai jos neišblaškė. Netgi čia, tikrame rojuje, persekiojo Rotorua bėdos. Ir tai ją siutino.

Ji ryžtingai žengė į balkoną, perbraukė ranka per vėjo taršomus plaukus. Netyčia pažvelgė sau į rankas. Tai nebuvo damos, gyvenančios prabangioje viloje, rankos. Ne, ant jų buvo matyti ilgų triūso metų pėdsakai. Tiek jau to, gyvenimo rato atgal nepasuksi, bet ji nepakęs, kad ant švelnių ir elegantiškų Olivijos pirštelių kada nors atsirastų tokių įtrūkimų ir randų!

Susigėdusi ji užkišo rankas už nugaros ir sutelkė dėmesį į savo triumfą. Dėl šios akimirkos ji plušėjo metų metus. Nuo tada, kai ponas Hamiltonas atsivežė sūnų į „Taraveros kalno“ viešbutį, Mariana ėmėsi visų įmanomų gudrybių, kad tik Olivija ir Alanas susidraugautų. O šiandien, dėl to ji buvo tikra, jos svajonės išsipildė. Antraip jos tikrai nebūtų buvusios pakviestos į Hamiltonų rūmus. Priežastis vienintelė: kad vaikai pagaliau susižadėtų!

Svajodama apie dukters ateitį, Mariana pažvelgė į parką. Veja buvo sodriai žalia ir puikiai prižiūrėta. Jokių abejonių: Hamiltonai turi pinigų ir skonį. Angliško stiliaus parkas atrodė visiškai kitaip nei laukinė gamta, supanti Marianos namus.

Ji dar sykį giliai įkvėpė gaivaus oro. Švelnus brizas nedvokė siera, kvepėjo jūra ir sodria žaluma. Taip, ji gali didžiuotis savo pastangomis. Hamiltonams atvykus į viešbutį, viskas susiklostė tiesiog idealiai, geriau nė nesugalvosi. Mintis pasiimti Oliviją į išvyką prie Taraveros kalno buvo puiki! Jau karietoje Alanas susižavėjo dukterimi, o vėliau nesitraukė nė per žingsnį. Taip, ji padarė viską, kas ir dera mylinčiai motinai. Hamiltonai – ne tik turtingi, bet ir gerbiami. Jie tolimi kapitono Džono Čarlzo Feino Hamiltono, vieno iš narsiausių Karališkosios kariuomenės kovotojų, paguldžiusio galvą Gate Pa mūšyje su maoriais, giminaičiai. Piteris D. Hamiltonas, Alano tėvas, turtus susikrovė iš didžiulių agatmedžių plantacijų, surinktą agatmedžių dervą jis milžiniškais kiekiais parduodavo Europoje. Pikti liežuviai malė, esą tas plantacijas jis įsigijęs klasta – nugirdęs genties vadą, bet Mariana tokias kalbas laikė paskalomis. Jis buvo puikus verslininkas, davęs darbo tūkstančiams darbininkų, digerių, kurie kasė brangiąją dervą iš žemės. Kaip tvirtino Viljamas, siaubingomis sąlygomis. Jis atvirai išrėžė žmonai, kad Piteris D. Hamiltonas – engėjas.

Mariana griežtai uždraudė jam reikšti savo nuomonę Olivijos akivaizdoje. Nors Viljamas laikėsi susitarimo, Mariana buvo tikra, kad tai ir yra pagrindinė priežastis, kodėl jis nepriėmė kvietimo apsilankyti Hamiltonų rūmuose. Vyras būtų kur kas laimingesnis, jei Olivija ištekėtų už kokio nors vaikino iš Rotorua. Geriausia, už Bernardo Smito, prekiaujančio kolonijinėmis prekėmis. Tačiau Marianą šiurpas krėsdavo vien pagalvojusi, kad dukra galėtų stovėti už prekystalio ir pardavinėti miltus. Taip, kaip ji pati kadaise pardavinėdavo Danidine.

Ji svarstė, kaip Viljamas teisinsis, kai reikės dalyvauti vestuvėse, kai pastebėjo po parką vaikštinėjančią dukterį, įsikibusią Alanui į parankę. Regis, jaunuoliai susibičiuliavo. Mariana pati sau nusišypsojo ir pasitraukė prie sienos.

Kaip gražiai Olivija atrodo! – didžiuodamasi mąstė ji, kokia graži pora! Smulkutė Olivija siekė Alanui iki peties. Jo šviesios garbanos nuostabiai derėjo su juodais kaip varno sparnas merginos plaukais. Olivijai išties pasisekė, argi gali būti geriau? O juk iš pradžių jaunuoliui asistuojant ji atkakliai priešinosi. Mariana baiminosi, kad duktė išgąsdins vaikiną; jis gali vesti bet kurią Oklando merginą, nuolat pabrėždavo jo motina. Tačiau Alanas atkakliai siekė tikslo.

Mariana atsiduso – prisiminė baisų barnį su dukra.

– Šitos vedybos yra geriausia, ko gali tikėtis gyvenime, – nuolat kalė ji savo vaikui į galvą, bet iš pradžių Olivija tik spyriojosi.

– Man jis nepatinka! – gynėsi ji.

Tačiau dabar, regis, atlyžo, nes jaunuoliai iš kažko kikeno sukišę galvas. Kokių gražių vaikaičių turėsiu! – Mariana svaigo iš džiaugsmo, kad dukters gyvenimas bus laimingesnis nei jos. Įkvėpta tokių minčių, ji žengė į kambarį – ketino pasiruošti vakaro pobūviui. Juk reikia pasirodyti kuo geriau.

– Mieloji Mariana, šįvakar apsilankys keli itin svarbūs asmenys, – pranešė Rozalinda. Jos balse buvo girdėti keista gaidelė – lyg abejotų, ar Mariana mokės deramai elgtis.

Ar tik ji nemėgina įgelti? Bet Mariana pasistengė nustumti šalin tokią mintį. Alano motinai sunkiai sekėsi nuslėpti, kad savo sūnui linki geresnės žmonos nei Rotorua viešbučio savininko duktė, bet Marianai jos nuomonė ne itin rūpėjo. Užtai Alano tėvas buvo net labai sužavėtas šiuo ryšiu. Tai jis gana audringai išsakė per paskutinį apsilankymą Rotorua:

– Jeigu nebūčiau susietas tvirtais saitais… – vis kartojo jis, o Mariana kaskart atsakydavo:

– Ak, bet jūs gi vedęs, pone Hamiltonai!

Rozalinda, atrodo, nujautė, kad Piteriui Hamiltonui patinka Mariana, nes nepraleisdavo nė menkiausios progos įgelti jai arba Olivijai. Bet jos pastangos dažniausiai būdavo bevaisės, mat Hamiltonų namuose vyras sprendė, kas bus jo marti.

– Mieloji Mariana, – pragydo jis ne per seniausiai, – jei būčiau jaunesnis, jūsų duktė būtų užkariavusi mano širdį.

Mariana atsiduso. Gal ir gerai, kad Viljamas pasiliko namie, dingtelėjo jai, kai vilkosi suknelę, pačios pasisiūtą šiam vakarui. Jo pažiūros tokios senamadiškos ir jis nekenčia pašnekesių. Ne, visas malonumas dingtų, jei prie stalo sėdėtų blogai nusiteikęs tylenis. Be to, jis nė kiek nesididžiuotų, kad yra tų žmonių būryje. Aukštesniojo sluoksnio žmonės ne sykį buvo apsistoję jų viešbutyje, bet jis vengdavo su jais vakarieniauti. Galbūt netgi tyčia vaidino netašytą buvusį aukso ieškotoją.

Ak, Vili! – atsiduso ji, šiurkščias rankas tepdama balzamu ir varydama šalin mintis apie savo vyrą.

– Aš esu laimingiausias vyras pasaulyje, – susijaudinęs sušnabždėjo Alanas Hamiltonas ir, slėpdamasis po raudonai žydinčiu geležiniu medžiu, dar stipriau apkabino Oliviją.

Ši išdykėliškai nusišypsojo ir pareikalavo:

– Nagi, pabučiuok mane!

Jis akimirką dvejojo, paskui prispaudė lūpas ir aistringai pabučiavo. Kai pagaliau atsitraukė ir įkvėpė oro, pažvelgė į ją keistu, pasigėrėjimo kupinu žvilgsniu.

– Kankinai mane žinodama, kad diena iš dienos vis labiau eisiu dėl tavęs iš proto, mažoji pabaisa?

– Alanai, juk niekam neišduosi, kad pasipiršai man per patį pirmąjį mūsų susitikimą, tiesa? Ir kad aš tave tada atstūmiau. Gerai? Kitaip atsiimsiu savo žodį ir tu niekada daugiau manęs nebepamatysi.

Alanas Hamiltonas suprato, kad ji šneka rimtai.

– Pabučiuok mane dar sykį! – pareikalavo jis.

Olivija paslaugiai atkišo lūpas.

– Mylimoji, jei nežinočiau, kad prieš mane nemylėjai jokio vyro, laikyčiau tave meilės deive, – sušvokštė jis.

– Alanai, visuomet ir amžinai būsiu tavo, bet tik su dviem sąlygomis.

Alanas Hamiltonas sutrikęs pažvelgė į Oliviją.

– Sąlygomis? Ne itin romantiška!

– Būk geras, suprask mane teisingai. Aš iš tikrųjų trokštu kuo greičiau už tavęs ištekėti. Ilgiuosi tavęs. Kiekvienas tavo bučinys yra pažadas, kad būsiu laiminga tavo glėbyje. Todėl negaiškim laiko! Ar galėtume susituokti per Kalėdas?

Alanas išblyško.

– Bet mieloji… taip greitai? Juk Kalėdos po gerų trijų savaičių. Žmonės pamanys, kad mudu priversti tuoktis.

Olivija išsisuko iš jo glėbio ir šaižiu balsu atšovė:

– Taip ir žinojau. Tu nelabai mane myli, todėl ir nenori išpildyti pageidavimo. O aš kamuojuosi iš ilgesio, nes noriu kuo greičiau tau priklausyti.

– Bet… Mylimoji, ne, juk tai tik… – mekeno Alanas.

– Supratau. Aš noriu tik tokio vyro, kuris iš visos širdies mane mylėtų. Supranti? Esu tikra moteris ir trokštu būti dievinama! Norėčiau, kad tu degtum iš nekantrumo svajodamas mane apkabinti.

Alanas susijaudino.

– Bet, mylimoji, jei tik galėčiau, dar šią naktį ateičiau pas tave, kad įrodyčiau, jog kasnakt laukiu nesulaukiu, kada pagaliau priklausysi man.

– Gerai, tada įrodyk šią naktį. Tai mano antrasis pageidavimas. Noriu priklausyti tau, ir šiandien pat!

Alanas Hamiltonas net išsižiojo iš nuostabos. Tačiau po akimirkos susitvardė.

– Nori pasakyti, kad šią naktį galiu ateiti pas tave į kambarį ir…

Patvirtindama, kad jis suprato teisingai, Olivija prisiglaudė prie jo ir sušnabždėjo:

– Aš myliu tave.

– Gerai, mylimoji, kaip tu nori. Mes susituoksim per Kalėdas ir aš ateisiu šią naktį pas tave, – aistringai ištarė Alanas. Jis pajuto kylant geidulį ir dėl to labai sumišo. – Eikš, turim grįžti pas kitus, – pridūrė dalykišku tonu, nors mintys sukosi vien tik apie tai, kas jo laukia Olivijos kambaryje. Jis švelniai paglostė jai skruostus. Vos tvardėsi dar sykį aistringai jos nepabučiavęs. Olivijos skruostai buvo truputį paraudę. Alanui dingtelėjo, kad ir ji geidžia jo.

– Eime prie stalo, – sučiulbėjo ji.

Kai jaunuoliai pasirodė valgomajame, visi įsmeigė į juos akis. Šeimos nariai ir keli draugai jau sėdėjo prie stalo ir Olivija pastebėjo priekaištaujantį motinos žvilgsnį. Bet Alano veidas švytėjo, jis pasilenkė prie tėvo ir kažką sušnabždėjo jam į ausį. Piterio D. Hamiltono veidas taip pat nušvito. Jis paėmė šakutę ir pabarškino į vyno taurę, paskui atsistojo ir iškilmingai prabilo:

– Mieli draugai, atsiprašydamas dėl šių jaunuolių vėlavimo noriu visiems pranešti apie jų sužadėtuves. Jiedu ką tik apsisprendė ir manau, jog tai pateisinama jų vėlavimo priežastis… – Jis padarė pauzę ir džiugiai pažvelgė į žmoną.

Išgirdusi jo žodžius, ši išbalo, tačiau dėjosi nuoširdžiai pritarianti vyrui. O šis krenkštelėjo ir įsmeigė akis į nuotakos motiną.

Mariana ir vėl pastebėjo geidulį jo akyse, bet neišsidavė. Vylėsi, kad Rozalindai tai prasprūs pro akis. Šitaip į ją žvelgė daugybė vyrų, su kuriais anksčiau tekdavo suktis šokyje. Prisiminusi tai Mariana net pašiurpo. Ji negalėjo pakęsti tokio kompromituojančio elgesio!

Namų šeimininkė piktai dėbtelėjo į ją. Po teisybei, Mariana niekaip negalėjo suprasti, kodėl Piteris D. Hamiltonas, gana patrauklus vyras, vedė Rozalindą. Juk ji – tikra matrona: plaukai nušiurę, veido bruožai šiurkštūs, jokios viliojančios gracijos ir nė lašelio tauraus patrauklumo.

Mariana vos linktelėjo jaunikio tėvui ir oficialiu balsu prabilo:

– Jūs teisus, Piteri. Dėl to galiu pateisinti dukters elgesį. Už mūsų vaikų sužadėtuves! – Ir mandagiai nusišypsojo visiems susirinkusiesiems.

Staiga ji pamatė vieną iš svečių ir šypsena kaipmat dingo. Priešais, kiek šone, sėdėjo ne kas kitas, o Frenkas Harperis su žmona Eleonora. Mariana tuoj pat prisiminė įžūlius žodžius, kai Rotorua per aštuonioliktąjį Olivijos gimtadienį jis ragino ją plikti Viljamą. Mariana nudelbė akis, nes tas atgrasus žmogus įžūliai į ją spoksojo. Ji sutriko taip, kad skruostus užliejo raudonis, ir dėl to dar labiau įtūžo. Su kokiu malonumu dabar pasilenktų per stalą ir apdovanotų jį pelnytu antausiu! Malšindama pyktį, ji pasistengė įdėmiai klausyti Piterio D. Hamiltono kalbos.

– Žinoma, mes norėjome, kad Alanas vestų mergaitę iš Oklando, o ne iš Rotorua…

Jis vėl padarė pauzę ir visi nusijuokė, išskyrus Rozalindą Hamilton, kuri sėdėjo kaip suakmenėjusi. Kiti svečiai, regis, buvo sujaudinti žinios.

Mariana pasisuko į dukterį ir pasipiktino išvydusi, jog ši sėdi abejingu veidu. Atrodė, kad jos mintys klaidžioja kažkur kitur. Keista, bet ji visiškai nepanaši į įsimylėjusią. O turėtų trykšti laime, svarstė Mariana, juk ką tik sutiko tekėti. Kuo ilgiau ji stebėjo dukterį, tuo mažiau džiaugsmo matė jos akyse. Užtai šalia sėdintis Alanas švytėjo iš laimės. Mariana mėgino užgniaužti kylantį negerą jausmą. Galbūt ji viską tik įsikalbėjo ir pati tuo patikėjo?

– …siera, kuri atgaivina pavargusius mūsų kaulus, regis, turi ir kitą poveikį. Mano žmona, sūnus ir aš niekada anksčiau nebuvome sutikę tokios nuostabios būtybės kaip Olivija Bredli. Jos grožis mane akina, tėve! – pasakė mūsų sūnus per pirmąsias bendras mūsų atostogas Rotorua. Jau tada jis man pareiškė: Vieną dieną aš ją vesiu. Kadangi sūnus visada pasiekia tai, ką įsikala į galvą, dabar jis įgyvendino savo svajonę. Princesė iš Rotorua priklauso jam. Pranešu jums savo, taip pat ir žmonos vardu, kad jo pasirinkimas mums suteikė laimės…

Mariana vėl paplojo kartu su visais. Neplojo tik Rozalinda, kuri vis dar sėdėjo sustingusi, ir šalia jos sėdinti mergina taip pat neatrodė sužavėta, kad Alanas Hamiltonas ką tik susižadėjo. Tikriausiai šią merginą jam išrinko motina, mintijo Mariana ir pajuto šiokį tokį pasitenkinimą.

Jos duktė buvo gerokai gražesnė už tą pūstažandę, kuri, matyt, troško Alano. Negi Olivija nepastebi, kas čia vyksta? Matyt, ne. Atrodė, kad duktė apie kažką svajoja, bet tik ne apie savo sužadėtinį. Mariana labai norėjo bakstelėti jai koja po stalu, bet sėdėjo per toli. Todėl tik garsiai kostelėjo, tačiau Olivijos iš svajų nepažadino, tik patraukė Rozalindos dėmesį – ši nepatenkinta dėbtelėjo į ją. Jeigu jos žvilgsnis galėtų žudyti, tą pačią akimirką krisčiau negyva, beveik linksmai pagalvojo Mariana. Ji pasiekė savo tikslą ir neleis tai šlykščiai moteriai visko sugriauti. Atvirkščiai, ji mėgausis pasiekimais.

– Ak, mielasis Piteri, – suulbėjo ji. – Jūsų kalba nuostabi.

Piteris D. Hamiltonas dėkingas nusišypsojo, o jo žmonos lūpų kampučiai dar labiau nusviro.

– Nepriskirkim visų nuopelnų jauninamiems sieros garams, – toliau kalbėjo Piteris Hamiltonas, vis dar džiugiai šypsodamasis. – Ir mano būsimos marčios namiškiai čia labai prisidėjo. Ta proga leiskite pasveikinti žavingąją nuotakos motiną Marianą Bredli tapus mūsų šeimos nare… – Jis linktelėjo jai, kad atsistotų.

Mariana išdidžiai pakilo nuo kėdės ir maloningai visiems nusilenkė, mėgaudamasi svetainėje nuvilnijusiu šnabždesiu. Šypsojosi sukiodamasi į visas puses, o Alano motiną apdovanojo pabrėžtinai maloniu žvilgsniu. Ši mėšlungiškai vyptelėjo. Puiki kapituliacija, džiūgaudama pamanė Mariana, nė kiek jos neužjausdama.

Piteris D. Hamiltonas mirktelėjo jai it sąmokslininkas. Ji irgi mirktelėjo jam. Jai, jaunosios motinai, leistina viskas, kas sutvirtina jos padėtį. O, jeigu tik Rozalinda žinotų, kokia Mariana abejinga tam Piteriui Hamiltonui… Viskas daroma vien dėl Olivijos. Olivijos, kuri gyvens geriau už ją. Daug geriau! Ji turi būti lepinama ir nešiojama ant rankų. Turi maudytis turtuose ir nelenkti nugaros dėl kiekvieno grašio!

Man pavyko! – patenkinta galvojo Mariana ir nepailsdama šypsojosi Alano tėvui. Mano duktė taps vienos turtingiausių Naujosios Zelandijos šeimos nare. Kokia iškilminga akimirka! Tik Olivija, regis, pramiegojo savo pačios sužadėtuves. Ji sapnavo atviromis akimis, svajingai žvelgdama į tolį, tarsi geistų grįžti prie Rotorua ežero.

Meldžiu, nedaryk man gėdos, vaike! – mintyse ištarė Mariana sėsdamasi. Piteris pakėlė taurę ir pasiūlė svečiams išgerti už jaunosios motiną.

Mariana akies krašteliu pastebėjo, kad Alanas švelniai kumštelėjo Oliviją, ir lengviau atsiduso. Olivija tuoj pat nutaisė malonią šypseną ir čiupo taurę. Tikriausiai ji pavargusi po ilgos kelionės, svarstė Mariana, nes ir jai pačiai nuo kelias dienas trukusio supimosi karietoje gėlė visus kaulus.

– Išgerkim į Naujojoje Zelandijoje gražiausios sužadėtinės motinos sveikatą! – garsiai ištarė kažkas.

Mariana nujautė, kas tas girtas žmogus, tad piktai pažvelgė ton pusėn. Tai iš tikrųjų buvo Frenkas Harperis, spėjęs gerokai papiktnaudžiauti stipriu raudonuoju vynu.

Sukdamasi iš keblios padėties, Mariana pažvelgė ne į jį, bet į ponią Eleonorą, ir pabrėžtinai maloniai tarė:

– Į sveikatą, ponia Harper!

Ponia Harper pakėlė taurę ir lygiai taip pat mandagiai atsakė:

– Atsiprašau už savo vyrą, juk žinot, jam nevalia gerti stipraus raudonojo vyno.

Po tokių žodžių ponas Harperis mėgino elgtis kaip džentelmenas. Jis tylėdamas pakėlė taurę, nors išraudęs veidas ir suprakaitavę plaukai liudijo, kad gerokai padaugino išgerti.

Mariana džiūgavo sutramdžiusi tą netašytą žmogėną. Atsipalaidavusi ji klausėsi Alano tėvo kalbos.

– Taigi kitais metais visi vėl pasimatysim per Alano vestuves, – iškilmingai užbaigė kalbą Piteris D. Hamiltonas, kilstelėjo taurę ir patenkintas atsisėdo.

Tą akimirką Alanas stryktelėjo iš vietos, peiliu pabarškino į vyno taurę ir visų akys nukrypo į jį.

– Dėkoju, tėve, už šiltus žodžius, bet leiskite ir man šį tą pridurti ta pačia gaida, – ištarė jis tvirtu balsu. – Mes nenorim versti jūsų taip ilgai laukti, tad vestuves atšoksim jau per Kalėdas! Turbūt suprantate: ilgos kelionės karieta į Rotorua labai išvargina, todėl noriu, kad mano sužadėtinė kuo greičiau taptų mano žmona ir apsigyventų Oklande.

Jis vėl atsisėdo.

Kambaryje stojo spengianti tyla, buvo girdėti tik ledi Hamilton rypavimas: „Ne, o ne!“ Bet graudų jos protestą netrukus nustelbė susižavėjusių svečių plojimai.

Mariana irgi plojo ir į visas puses dalijo šypsenas, nors buvo lygiai taip pat nustebusi, kaip ir sužadėtinio motina.

Grįžusi į savo kambarį, Mariana garsiai atsiduso. Iš kur toks skubėjimas?! Jau per Kalėdas? Viena vertus, tai buvo daugiau, nei ji tikėjosi. Kita vertus, ar toks trumpas sužadėtuvių laikas nesukels visokiausių apkalbų? Kad tik garbingieji ponai nepradėtų spėlioti, ar Alanas nėra priverstas vesti vargšės kaimietukės Olivijos, nes ši nėščia. Nesvarbu, ką tie žmonės kalbės. Jiedu – laiminga pora, įtikinėjo save Mariana, bet tą pačią akimirką pagalvojo: ar Olivija iš tikrųjų laiminga? Ją prislėgė gilus liūdesys. Džiaugsmą dėl vestuvių temdė nemalonus prieskonis. Kodėl Olivija nešvyti iš laimės? Kur dingo jos akių spindesys, kurio Mariana karštai pavydėdavo kai kurioms moterims? Jei ji, Mariana, anuomet būtų galėjusi ištekėti už tokio vyro kaip Alanas Hamiltonas, puikios išvaizdos, gerai išauklėto, turtingo ir žavingo, argi laimės šypsena nebūtų ilgam nušvietusi jos veido?

Kažkas pabeldė į duris. Nelaukdama atsakymo, vidun šmukštelėjo Olivija. Mariana buvo prašiusi dukters užsukti prieš miegą. Ji turėjo įsitikinti, kad tokio skubėjimo priežastis iš tikrųjų yra Alano noras vengti ilgų kelionių karieta.

– Atrodai išblyškusi, mieloji. Ar tau negera? – gudraudama paklausė Mariana, kai Olivija sudribo ant krėslo. Jos žalio atlaso suknelės sijonas išsipūtė taip, kad net uždengė puikius angliškus įmantraus krėslo apmušalus. – Sergi ar kelionė išvargino? – susirūpinusi klausinėjo Mariana.

– Ne, nieko. Tai tik dėl pasikeitusio oro. Ar pastebėjai, mama, čia kvepia žalia pieva, o ne dvokia purvu. Neįprastai grynas oras tikriausiai paveikė mano nuotaiką.

Mariana nepatikliai pažvelgė į dukterį. Ką jai beprikiši? Jautė, kad duktė turi rūpesčių, bet jei nenori atsiverti, tebūnie.

– Ar tu myli Alaną? – pasiteiravo Mariana po ilgos tylos.

– Labai! – nedelsdama atsakė Olivija.

Ir vėl nutilo. Marianą nupurtė šaltis. Kodėl niekada nebūna taip, kaip ji sukūrė savo svajonėse?

– Vaike, man nemalonu klausti, bet ar tik tu nesilauki?

– Mama! – pasipiktino Olivija ir įsižeidusi patempė lūpas. – Kaip tu gali? O dabar atleisk, aš pavargau. – Ir ji plačiai nusižiovavo.

– Gerai, mieloji, eik! Labos nakties. – Mariana kiek susigėdo dėl savo įtarumo. Ir vis dėlto… Kodėl duktė per sužadėtuves atrodė niūri kaip ta burbuliuojanti duobė jų sode?

Tą akimirką Marianai pasirodė, kad girdi tylų beldimą. Jis sklido iš prieškambario. Olivija pašoko nuo krėslo. Mariana nustebo: dabar dukra nebeatrodė pavargusi ir buvo vikri kaip žebenkštis.

Ji įdėmiai pažvelgė į Oliviją. Ar tik kažkas nesibeldžia į dukros kambario duris?

– Labos nakties, mama! – mandagiai sučiauškėjo Olivija, pakštelėjo Marianai į skruostą ir išsmuko lauk.

Sutrikusi Mariana liko savo kambaryje. Pavargusi ji krito į krėslą. Tada koridoriuje išgirdo balsus. Spėlioti, kas ten kalbasi, nebuvo jokio reikalo. Jos duktė ir Alanas Hamiltonas!

Barkštelėjo durys, ir vėl stojo tyla.

Mariana kelis sykius perėjo per kambarį pirmyn atgal, paskui energingai atidarė balkono duris. Jai skubiai reikėjo įkvėpti gryno oro.

Išėjo į balkoną ir ėmė giliai kvėpuoti. Jai kilo įtarimas. Ar nereikėtų įsikišti ir užkirsti kelią tam, kas dabar tikriausiai vyksta visai greta? Kita vertus, kas čia tokio, jeigu jaunuoliai atsidavė aistrai dar prieš vestuvinę naktį?

Juk po trijų savaičių jie bus vedę. Net jeigu kelios paskalų nešiotojos ir paskleis gandus, vargu ar jie pakenks dukteriai, kai ši bus ponia Hamilton. Svarbiausia, kad ji padovanotų man sveikų vaikaičių, tikino save Mariana, o jos žvilgsnis klaidžiojo po tamsų parką. Blyškioje mėnesienoje veja atrodė kaip nupiešta. Viskas bus gerai, aš turėsiu daug nuostabių vaikaičių. O kai Anabelė ir Abigailė gaus tinkamus vyrus…

Staiga ji pastebėjo šešėlį, slenkantį veja. Ar tik ne ežys? Bet ne, tas padaras ištiesė sparnus, pakilo nuo žemės ir ėmė lėkti tiesiai į Marianą. Ji susigūžė, bet padaras staiga pakeitė kryptį ir nuplasnojo miško pusėn. Moters kūnu nubėgo šiurpuliai – pasidingojo, kad ją palietė mirties dvasia. Akimirksniu atmintyje iškilo vaizdų raizgalynė. Ji matė mažą mergaitę, šaukiančią mamą, bet mama buvo dingusi, tarytum išnykusi rūke. Ji ne sykį sapnavo šį sapną, bet dabar vaizdas atrodė ypač tikroviškas. Veikiausiai čia kaltas Viljamas, mat vaikams prieš miegą pasakodavo šiurpią pasaką apie šikšnosparnį, kurio sieloje gyvena mirusi mergaitė. Šaltis pervėrė Marianą iki pat kaulų. Ji spruko į kambarį ir virpėdama uždarė balkono duris, bet mergaitės veidas atsekė paskui ją į sapną.

Rotorua, 1899 m. vasaris

Olivija skubiai smuko iš motinos miegamojo ir virpančiomis kojomis nusileido laiptais. Pirma jos mintis buvo kuo greičiau bėgti iš čia. Koridoriuje ji pastebėjo Anabelę ir Dunkaną, sukišę galvas jie apie kažką kalbėjosi.

– Ji laukia tavęs! – amtelėjo ji sūnui.

– Tuoj pat einu, mama, – pažadėjo Dunkanas, tada pasisuko į Anabelę ir tyliai pasakė: – Neabejoju, kad jos dvasia klajoja netoliese.

Anabelė išgąstingai žvilgtelėjo į seserį.

– Ak, esi nuostabus žmogus, – atsakė ji, – bet dabar jau eik! Senelė tavęs tikriausiai labai pasiilgo.

– Tau puikiai pavyko, – sūnui išėjus sušnypštė Olivija. – Tomis kvailomis kalbomis apie Elizabetės dvasią užkrėtei ne tik motiną, bet ir Dunkaną.

– Iš kur ištraukei, kad apie tokius dalykus aš kalbuosi su motina? Ji man uždraudė net dukters vardą minėti jos akivaizdoje. – Anabelės akys pritvinko ašarų.

– Ak, liaukis! Ji irgi pasakojo man pramanus apie Elizabetės dvasią. Tai tu jai įteigei. Lygiai kaip po tėčio mirties įtikinai, kad jai geriau bus likti čia, o ne persikelti į Oklandą. Dvasia, kokia nesąmonė!

Po tokių žodžių Anabelė visiškai neteko savitvardos. Ji garsiai kūkčiojo ir pro ašaras prisiekinėjo niekada nekalbėjusi apie Elizabetės dvasią. Ir kad iš viso netikinti dvasiomis, ji pasakojusi tik apie ją kankinančius sapnus.

Olivija stovėjo priešais Anabelę sukryžiavusi ant krūtinės rankas ir nepatikliai žvelgė į seserį.

– Tai kas tada įteigė? Ir kodėl mano sūnus, turintis aštrų protą, kalba apie tavo dukters dvasią?

– Nenorėjau atvirauti, bet jis pasiteiravo, kas man yra. Aš ir vėl sapnavau tą sapną: ji prašo pagalbos, o aš negaliu padėti. Neminėjau jokios dvasios…

– Galiu tau patarti tik viena: liaukis pagaliau apie tai kalbėjusi! Po galais, palik gi tuos mirusiuosius ramybėje.

– O tu tokia pat kaip anksčiau! – nuo durų atsklido prikimęs, bet linksmas moteriškas balsas.

Seserys it pabaidytos krūptelėjo ir atsisuko. Tarpduryje purtydama galvą stovėjo Abigailė.

– Žavioji Olivija! Ar negali pagaliau liautis priekaištavusi vargšei seseriai? Negi ji per mažai prisikentėjo? Juk ne tavo, o jos dukterį prarijo ugnikalnis, šlykšti mergiote.

– Abe! Abe! Abe! – surypavo Anabelė ir netverdama džiaugsmu apkabino jauniausiąją seserį. – Leisk į tave pažiūrėti! Gerai atrodai!

Tai buvo melas, bet Anabelė nenorėjo aitrinti žaizdų. Be to, reikėjo įveikti šoką pamačius, kaip pasikeitė Abigailė. Sesuo buvo papilnėjusi, ypač veidas. Jis atrodė it patinęs.

– Truputį per daug dažų ir blizgučių, pasakytų mūsų aplinkos žmonės, bet kaip aktorė išsidabinai tinkamai, – įgėlė Olivija, apžiūrinėdama jaunėlę nuo galvos iki kojų. Paskui iš lėto priėjo prie Abigailės ir apkabino ją.

– O į tave vis dar malonu žiūrėti, tikra puikioji ledi Hamilton, visuomet geresnė už mus, – atšovė Abigailė, irgi kritiškai nužvelgdama seseris.

Anabelė susidomėjusi dairėsi tai į vieną, tai į kitą. Didesnio kontrasto tarp seserų, kurios kadaise buvo tokios panašios, negalėjai nė įsivaizduoti.

Olivija vilkėjo kuklią tamsiai mėlyną suknelę, kuri teikė kilnaus griežtumo, o Abigailė su savo raudona suknele – žaismingu varpo formos sijonu ir ties pečiais pūstomis rankovėmis – atrodė vaikiškai, nors veidas buvo šviesiai nupudruotas ir parausvintas skaistalais. Prie ryškios suknelės ji buvo priderinusi tos pačios spalvos koketišką skrybėlaitę su milžiniška į viršų styrančia plunksna.

Taip vilkėdama, ji kaipmat kris visiems į akis mūsų kaimiškoje idilėje, išsigando Anabelė. O mama prikiš, kad atrodo panaši į mergšę. O juk jiedvi nesimatė vienuolika metų. Šitiek ilgai. Įdėmiau įsižiūrėjusi, Anabelė pastebėjo, kad Abigailė atrodo pavargusi. Gal kankina koks nors sielvartas? Iš jos laiškų buvo galima suprasti, kad gyvena nerūpestingą menininkės gyvenimą, bet akys bylojo visiškai ką kita. Sesuo atrodė nusiminusi ir sutrikusi.

Anabelė buvo taip nugrimzdusi į savo mintis, kad atsitokėjo tik išgirdusi griausmingą Gordono balsą.

– Ar tik aš nesapnuoju! Mažoji užsispyrėlė išsipuošė kaip tikra aukštuomenės dama. Eikš, leisk tave apkabinti! – Jis pakėlė svainę, kadaise smulkutę mergaitę, ir kelis kartus apsuko ratu.

– Gordonai, senas loky, pasigailėk ir nuleisk mane ant žemės! – juokėsi Abigailė.

Tuo metu laiptais nusileido Dunkanas, jo veidas buvo rimtas.

– Netriukšmaukit. Senelė nori miego, ji… – Jis nutilo ir smalsiai pažvelgė į Abigailę.

– Regis, spėlioji, kas ši linksma ponia ir iš kur ji atsibeldė? – sukikeno Abigailė.

– Jūsų pastebėjimai gana tikslūs, – mandagiai atsakė Dunkanas.

– Tada mes abu galvojam tą patį, nes ir aš mąstau, kas gi tas patrauklus jaunuolis ir iš kur atvyko. Bet nujaučiu, kas esi. Leisk spėti: ar tavo mylimiausias žaislas nebuvo supamas arkliukas, kurį padarė dėdė Gordonas? Ar ne tu vieną vasarą, kai buvai aštuonerių, su kiek vyresne už tave pirato sužadėtine siautėjai jūrose?

– Ką? Tu esi teta Abė, ta pati, kuri su maorių vaikais Makojos saloje įsirengė plėšikų olą? – negalėjo patikėti Dunkanas.

– Taip, aš buvau pirato sužadėtinė. O tu iš vaikėzo virtai tikru džentelmenu! Eikš, leisk tetai tave apkabinti. – Tačiau Abigailė nelaukė leidimo, čiupo sūnėną į glėbį ir prispaudė prie krūtinės.

Jis, regis, dėl to truputį susigėdo.

– Ar nenorėtum sužinoti, kaip jaučiasi mama? – griežtu balsu paklausė Olivija.

Abigailė staiga paleido Dunkaną.

– Pirmiausia leisk man atsigauti. Nė nežinau, ar ji iš viso norės mane matyti.

– Nenorės! – šiurkščiai atšovė Olivija. – Bet pasiteirauti apie jos sveikatą galėtum. Anabelė tau geriausiai papasakos, kas atsitiko.

– Mama, prašau, liaukis! – šnipštelėjo Dunkanas.

Olivija nė nepažvelgė sūnaus pusėn, tik šaižiai sušuko:

– Gerai, jeigu ji nepasakys, tada pasakysiu aš. Mama…

– Po galais, Olivija! – sugriaudėjo Gordonas.

– Mama! – perspėjo Dunkanas, bet Olivija buvo nesulaikoma.

– Ji neprižiūrėjo mamos, ši nukrito ir dabar guli paralyžiuota!

– Paralyžiuota? – pasibaisėjo Abigailė.

– Taip, ji nebegali pajudinti kojų ir visą likusį gyvenimą praleis lovoje, o jei pasiseks – vežimėlyje. Bejėgė ir reikalinga slaugos.

– Olivija! – tą akimirką iš viršaus sukarkė motina. – Olivija!

– Ji kviečia tave, – tyliai ištarė Anabelė pamačiusi, kad sesuo neketina pajudėti iš vietos.

– Aš neisiu. Tai tavo namai, be to, dėl tavo kaltės ji dabar tokia!

– Olivija, tu iš tikrųjų šlykšti, – pasipiktino Abigailė. Jos linksmumas akimirksniu dingo.

– Nesuprantu, mama, kas tau pasidarė ir kodėl puoli savo seseris it furija, bet aš daugiau to nepakęsiu, – sušnypštė Dunkanas.

Olivija priblokšta įsistebeilijo į sūnų. Dar niekada jis nėra su ja taip kalbėjęs.

– Olivija! – motinos balse buvo girdėti skundas ir maldavimas.

– Nagi, eik! – paragino Abigailė, bet Olivija sukryžiavo rankas ant krūtinės ir pareiškė daugiau niekada nežengsianti į kambarį, kuriame dvokia mirtimi.

Anabelė pasibaisėjusi dėbtelėjo į ją ir netarusi nė žodžio nuskubėjo viršun.

– Argi kviečiau tave? – suvaitojo Mariana, kai Anabėlė pasirodė jos miegamajame.

– Ką tau atnešti? – paklausė Anabelė, stengdamasi neišsiduoti, kaip ją sukrėtė sesers elgesys. Olivija visuomet buvo aikštinga, išlepinta ir pasipūtusi, bet ne pikta. Kodėl ji taip pasikeitė?

– Norėčiau stiklinės pieno. Bet pieną turi atnešti ji. Ateityje ji rūpinsis manimi. Norėčiau, kad mane slaugytų Olivija. – Tai buvo ne prašymas, o įsakymas.

Anabelė vos susilaikė nepapriekaištavusi; ji apsisuko ant kulno, žodžio netarusi išlėkė iš kambario ir pravirko. Tačiau ryžtingai nusibraukė išdavikiškas ašaras, mat nenorėjo pasirodyti verksnė. Ašaros jau seniai kaupėsi akyse, bet pasirodžius Olivijai Anabelė nebeįstengė tvardytis.

– Olivija, mama įsakmiai reikalauja, kad ateitum! – pasakė ji, kiek apsiraminusi. Visi atsisuko į viduriniąją seserį.

Olivija vis dar stovėjo it suakmenėjusi ir neketino judintis.

– Perduok jai, kad dėl nepagarbaus elgesio su manimi aš nė sekundės neliksiu šiuose namuose. O tu, mielas sūnau, turėtum kuo skubiau manęs atsiprašyti. Mes išvykstam!

– Gal galėtum kalbėti truputį tyliau, mama gali mus išgirsti. Olivija, tu negali jos šitaip palikti, – pašnibždom maldavo Anabelė, bet Olivija į jos žodžius nekreipė dėmesio, ji pasisuko į sūnų:

– Dunkanai, pasakyk ponui Harperiui, kad mes tuoj pat išvykstam. Tegu išsiaiškina, kada važiuoja kitas traukinys. Jei reikėtų laukti, apsistosime kitame viešbutyje. Šis viešbutis jau ne vienintelis, kur galima prisiglausti.

Dunkanas nė nekrustelėjo.

Olivija piktai žybtelėjo akimis ir žengė prie sūnaus.

– Gal tu manęs nesupratai? Mes išvažiuojam!

– Aš supratau tavo žodžius, mama, – įtartinai ramiai atsakė šis. – Ir žinau, kad nuo tada, kai čia atvykom, tave kankina tas nelemtas galvos skausmas. Bet dėl to nevalia pulti tetos Anabelės ir palikti savo mamą bėdoje…

– Kuo toliau, tuo gražiau. Kas čia ką paliko bėdoje! – išpyškino Olivija ir nekantraudama čiupo sūnų už rankos, bet Dunkanas atsargiai išsivadavo.

– Liksiu čia kelias dienas, nes, manau, mums visiems bus nelengva, jeigu senelė sužinos, kad išvykai, kai jai tavęs labiausiai reikia.

Olivija iškėlė galvą ir šnirpšdama iš įsiūčio nužingsniavo į devintą kambarį.

Pirmoji atsitokėjo Anabelė.

– O kas jai dabar nuneš pieno?

– Teta Abigailė, – pasiūlė Dunkanas, bet Abigailė pritūpė ant savo kelioninio lagamino ir sumurmėjo:

– Ji pasidarė nepakenčiama.

– Kas nors turėtų jai pasakyti, kad Olivija išvažiavo, – pasakė Anabelė ir skubiai pridūrė: – Galėčiau ir aš pati, bet netrukus svečiai vakarieniaus, turiu padėti Ruihai virtuvėje.

– Ruihai? – nustebo Abigailė. – Mūsų Ruihai?

– Taip, pasamdžiau ją, kai mama po tėčio mirties visiškai apleido viešbutį, – kone teisindamasi pareiškė Anabelė.

– Betgi tai nuostabu. Ji man visuomet patiko!

– Aš nueisiu pas senelę, – pasisiūlė Dunkanas.

Netrukus Dunkanas susimąstęs įžengė į senelės kambarį. Jam buvo sunku suprasti mamos elgesį, nes žinojo, kad širdies gilumoje ji geras žmogus. Ir rūpestinga motina. Gal jos elgesys pasikeitė todėl, kad tėvas vis dažniau kažkur užtrukdavo? O gal iš tikrųjų kaltas galvos skausmas?

– Kur tavo mama? Dėl ko jūs ten, apačioje, šnabždėjotės? – pasalūniškai paklausė Mariana. Ji sėdėjo lovoje ir kaulėtais pirštais nekantriai glamžė į antklodę. – Kur Olivija? – pakartojo.

– Senele, mamą jau kelias savaites kankina baisūs galvos skausmai. Šios vietos oras dar labiau pablogino jos savijautą, todėl turėjo tuoj pat išvažiuoti.

Jam suspaudė širdį pamačius, kaip senutė akimirksniu sukrito. Atrodė, kad ji staiga paseno daugeliu metų.

– Tavo mama išvažiavo iš Rotorua nė neatsisveikinusi su manimi? – Jos akyse sužibo ašaros.

– Man pavesta tau perduoti, kad ji netrukus grįš. Kai tik pasveiks, – melavo Dunkanas.

– Ji serga? Bet kodėl man niekas šito nepasakė? Vargšas vaikelis! Ryžosi tolimai kelionei, nors blogai jautėsi. Dėl Dievo meilės, kas jai yra? Ar konsultavosi su gydytoju? – Mariana pavargusi nutilo ir vienu mauku išgėrė pieną.

– Manau, mama netrukus pagis, – neryžtingai pasakė Dunkanas.

– O kas dabar mane slaugys? Ant Anabelės pečių viešbučio svečiai. Jai nėra kada rūpintis manimi. Be to, kai žiūriu į ją, visuomet labai liūdžiu, nes prisimenu Elizabetę. Ji apsimeta, kad dėl manęs aukojasi, o iš tikrųjų negali pakęsti, jog reikia mane slaugyti. Turėtų būti žmogus, kuris manimi rūpintųsi ne per prievartą. Kas nors, kas man patiktų…

– Senele, juk mes visi rūpinamės tavimi. Teta Anabelė, dėdė Gordonas, aš ir…

– Tu dar pabūsi čia? – ištarė Mariana lyg priekaištaudama.

Dunkanas nusiminęs nusuko akis ir sumurmėjo:

– Ji norėjo, kad likčiau kelias dienas vietoj jos.

– Bet ta siaubinga kelionė traukiniu. Kas bus šalia, jeigu ji pasijus blogai? – susirūpino Mariana.

– Manau, traukinyje ji miegos. – Staiga jam toptelėjo, kaip pradžiuginti Marianą ir sykiu nukreipti dėmesį, kad ši nebegalvotų apie staigiai išvykusią Oliviją. – Senele, ten laukia dar vienas žmogus, kuris labai norėtų tavimi pasirūpinti. – Jis nusišypsojo patenkintas, kad laiku prisiminė.

– Tikrai? Gal atvažiavo Helena? – ne itin sužavėta paklausė Mariana.

– Ne, ne mano sesuo, o teta Abigailė. Tik pagalvok, ji gavo tetos Anabelės žinutę ir tuoj pat leidosi į kelionę. Tavo duktė nekantrauja tave pamatyti ir nori pabūti su tavimi.

– Aš neturiu dukters vardu Abigailė! O dabar palik mane vieną! – Mariana krito ant pagalvių ir atsuko vaikaičiui nugarą.

Ta vietelė apačioje, prie liepto, vaikystėje buvo jos mylimiausia. Ypač šiuo paros metu. Ką tik nusileidusi saulė užliejo dangų gelsvu raudoniu. Aukštai sklandė keisčiausios formos debesys, primenantys ugnimi spjaudančių slibinų būrį. Makojos sala, kuri vis dar buvo apšviesta besileidžiančios saulės, atrodė niūri ir paslaptinga. Reginys buvo toks nepakartojamas, kad Abigailė negalėjo atitraukti akių. Jos širdį slegiantis sielvartas šiek tiek atlėgo. Kai Dunkanas nuėjo pas Marianą, ji užlipo laiptais iš paskos, bet įžengti į mamos miegamąjį nesiryžo. Durys buvo praviros, taigi ji stovėdama prieškambaryje girdėjo, ką kalbėjo mama. Aš neturiu dukters vardu Abigailė! Kiekvienas žodis vėrė kaip peilio dūris. Kad motina priims išskėstomis rankomis, ji nemanė, bet toks priešiškumas sukrėtė iki sielos gelmių.

Abigailė išgirdo artėjant žingsnius ir piktai atsigręžė. Niekam nevalia matyti, kaip ji kenčia atstumta motinos. Tačiau pamačiusi, kas ketina palaikyti jai draugiją ant liepto, lengviau atsikvėpė. Tai buvo Dunkanas; jis atrodė labai suglumęs.

– Sėskis prie savosios pirato nuotakos! – apsimestinai smagiai pakvietė sūnėną.

Dunkanas atsisėdo greta. Kurį laiką jis tylėjo, regis, buvo nugrimzdęs į niūrias mintis.

Tikriausiai svarsto, kaip kuo švelniau perduoti mamos atsakymą, pagalvojo Abigailė ir nusprendė išvaduoti jį nuo tos naštos.

– Dunkanai, žinau, ką ji pasakė. Ėjau paskui tave ir viską girdėjau savo ausimis.

– Tikrai? – išsigando Dunkanas ir kiek patylėjęs pridūrė: – Ir kad tu jau ne… – Jis nutilo.

– Ir kad nebesu jos dukra.

– Bet, dėl Dievo meilės, kas atsitiko? Už ką ji negali tau atleisti? Aš prisimenu tik tiek, kad vieną vakarą tu dingai. Man tada buvo aštuoneri ar devyneri. Atostogavau pas jus ir tą dieną mudu su mama apžiūrinėjom krioklius. Kai grįžęs pasiteiravau senelės, kur tu, ji pasakė, jog pabėgai. Dar prisimenu, kad kitą dieną ji gulėjo lovoje išblyškusi kaip lavonas ir visi suaugusieji buvo nuliūdę. Nė vienas netarė nė žodžio, o senelis sėdėjo terasoje ir verkė. Aš jau pamaniau, kad kas nors mirė, – nusiminęs kalbėjo Dunkanas.

Mano berniuk, tada iš tikrųjų kai kas mirė. Mažoji Abė, „auksinis vaikelis“, mąstė Abigailė. Kaip būtų gera išlieti širdį šiam nuoširdžiam jaunuoliui! Kaip būtų gera pajusti palengvėjimą, bet nevalia, nes ji nenutuokė, kaip elgtis toliau. Ne, geriau jau visiems laikams giliai širdyje palaidoti paslaptį.

Retkarčiais, kai gyvendama toli naktimis ji raudodavo per miegus, guodė mintis, kad po motinos mirties viską papasakos seserims. Bet išaušus dienai tos minties visuomet atsisakydavo. Saugodama paslaptį, mama netgi ryžosi paaukoti savo „auksinį vaiką“, vadinasi, ji taip pat turi tylėti.

– Teta Abigaile, tau negera? Išblyškai kaip popierius, – susirūpino Dunkanas, bet Abigailė numojo ranka.

– Tai tik makiažas, – pajuokavo.

Bet sūnėno apgauti nepavyko. Jis puikiai matė: nors jos lūpos juokėsi, bet akys verkė. Vaikinas dar sykį paragino ją pasakyti tiesą.

– Nenoriu pasirodyti smalsus, bet dar niekada negirdėjau senelės tariant tokių piktų žodžių. Ji taip nekalba netgi apie tetą Anabelę, su kuria visuomet elgiasi blogai. Jei nori pasikalbėti, gali visiškai manimi pasikliauti.

Sujaudinta Abigailė apkabino sūnėną.

– Iš ko paveldėjai tokį gebėjimą užjausti?

– Manai, mano šeimoje tai nebūdingas bruožas? – nusišypsojo vaikinas, pralinksmintas jos atvirumo.

– Aš šito nesakiau.

– Bet pagalvojai. Esi teisi. Mums, vaikams, mama atidavė širdį, bet kitų žmonių likimai ją ne itin jaudina. O tėvas visus vertina tik pagal pinigus ir padėtį visuomenėje. Pavyzdžiui, niekada nepaklausė, ar pasibaigus vasarai norėsiu talkinti jam versle. – Jo žodžiai nuskambėjo liūdnai.

– O tu norėtum?

Dunkanas atsiduso.

– Ne, labiau norėčiau studijuoti mediciną ir padėti žmonėms, užuot vertęs juos nežmoniškomis sąlygomis plušėti mano naudai.

– Tai kodėl to nedarai? Tavo tėvas turi užtektinai pinigų, kad galėtum studijuoti universitete.

– Jis siaubingai nusiviltų. Kai buvau mažas berniukas, tėvas veždavosi mane į agatmedžių miškus. Bet ten, kur jis mato savo gerovės pagrindą, aš matau vien nugaras lenkiančius vyrus, kasančius agatmedžių dervą iš žemės arba renkančius medžių sakus. Ir skurdžias jų gyvenvietes. Tėvas šito niekada nesuprastų. Jis labai nuliūstų, jeigu nesielgsiu taip, kaip jis numatė. Suprantu, jis linki vien gero, bet niekada neklausia mano nuomonės. – Vaikinas vėl atsiduso.

– Žinau, kaip jautiesi, kai tavo laimę kažkas iš anksto planuoja, – prisipažino Abigailė. – Būdama maža mergaitė aš dainuodavau ir šokdavau. Kai prisipažinau mamai, kad norėčiau būti šokėja, ji pirmą kartą gyvenime apdovanojo mane antausiu ir pagrasino, kad nusės mano veidą mėlynėmis, jei dar sykį apie tai prabilsiu. Ji pareiškė, jog mano užduotis – ištekėti už princo, kad galėčiau gražiai gyventi. Ir žinai ką? Tai dar labiau pakurstė mano užsispyrimą. Prisiekiau niekada netekėti už to, kuris patiks jai. Bet šito mamai niekada nesakiau. Savo sprendimą slėpiau giliai širdyje. Juk buvau jos „auksinis vaikas“. Daugiau apie tai neužsiminiau, bet slapčia šokau ir dainavau, kol vieną dieną ji mane perspėjo, kad neprasidėčiau su mokytojo sūnumi Patriku O’Donelu. O aš buvau įsimylėjusi jo nuostabias žydras akis. Mama seniai buvo man nužiūrėjusi vieną iš viešbučio svečių, turtingų tėvų sūnų iš Velingtono. Bet jis man visiškai nepatiko. Jo akys nebuvo tokios mėlynos kaip Patriko. Ir jis nebuvo toks švelnus kaip anas. Vieną dieną viskas iškilo aikštėn. Aš atvirai išdėjau, kad apskritai nesiruošiu tekėti, o noriu šokti ir dainuoti teatre… Ji pagrasino, esą geriau laikys mane uždarytą nei leis traukti į svetimus kraštus. O likusią istorijos dalį tu jau žinai. Dar tą patį vakarą aš dingau iš namų.

Tariant paskutinius žodžius, Abigailės balsas darėsi vis tylesnis. Ji nunarino galvą. Vylėsi, kad šito Dunkanui visiškai pakaks ir jis daugiau nebeklausinės. Jam nereikia žinoti, kas iš tikrųjų įvyko tą lemtingą dieną.

Rotorua, 1888 m. vasaris

Diena buvo ypač karšta, gal net karščiausia tą vasarą. Oras, prisotintas sunkaus sieros dvoko, kabojo virš miestelio lyg varpas.

Vaitodama nuo karščio, Abigailė įsirito į irklinę valtį. Nuo kepinančių saulės spindulių skrybėlė ne ką tegelbėjo. Protingiausia būtų likti namie, bet jei nori įgyvendinti savo sumanymą, teks pasistengti. Kad mama nesužinotų apie pasimatymą, į Makojos salą reikia keliauti vienai. Kad tik ji nepastebėtų jos su Patriku O’Donelu vienoje valtyje. Tai sukeltų tikrą audrą. Pagalvojusi, kad mama, sumąsčiusi kokią nors dingstį, gali vėl išsiųsti ją apsipirkti su tuo pasibaisėtinu Džeimsu Morganu iš Velingtono, Abigailė pasijuto dar prasčiau. Ir tik todėl, kad jis – turtingo medienos pirklio sūnus. Abigailė net nusipurtė iš pasibjaurėjimo.

Aš neketinu tekėti už tokio, niršo ji. Jei iš viso tekėsiu, tai tik už Patriko. Jaunojo mokytojo akys kaip akvamarinai, tokios spalvos akių ji dar niekada nebuvo mačiusi. Ir jo šypsena pritrenkianti. Be to, jis labai išsilavinęs ir gerai išmano daugybę įdomių dalykų. Kai pasakoja istorijas apie didįjį pasaulį, ji jaučiasi maža kvailiukė. Jis ypač mėgsta pasakoti apie žalias savo tėvynės Airijos kalvas, nors į Naująją Zelandiją su tėvais atvyko dar vaikas. Jo pasakojimų Abigailė galėdavo klausytis valandų valandas. O smagiausia, kad Patrikas retkarčiais įkalbina ją padainuoti.

Irkluodama Abigailė prisiminė žiemos vakarus, kai jis savo tėvo namuose akompanuodavo jai fisharmonija. Patrikas mokėjo daugybę dainų ir išmokė ją. Labiausiai Abė mėgo senovinę airių dainą „Raudona rožė“. Dainuojant jai visuomet atrodydavo, kad ji parašyta specialiai jai. O Patrikas visad pagarbiai klausydavosi jos dainavimo. Ką jis pasakė paskutinį sykį? Tu galėtum dainuoti vienoje iš tų operų. Ir tada susižavėjęs papasakojo apie savo apsilankymą Oklando operoje.

Šitaip mintydama, Abigailė pasiekė Makojos salą. Nuo tada, kai vaikystėje prie pat salos įkrito į vandenį, ji dažnai nusiirdavo į seklią pakrantę, kur iš valties galėdavo nušokti į krantą. Net jei įkristų į vandenį, ne bėda, nes Patrikas neseniai išmokė ją plaukti. Kai iš senos savo valties išvydo salą, jos širdis suspurdėjo. Tačiau Patriko niekur nebuvo matyti.

– Patrikai! – pašaukė ji, bet jokio atsakymo neišgirdo.

Na, palauk! – pagalvojo. – Aš tave pričiupsiu! Nuo tada, kai pirmą sykį susitiko Makojos saloje, jie visuomet žaisdavo tą patį žaidimą. Kas pirmas pasiekdavo salą, tas pasislėpdavo tankiose džiunglėse, kurios prasidėjo čia pat, prie siauros kranto juostos. Kai rasdavo vienas kitą, imdavo grumtis kaip vaikai. Paskutinį sykį per karščiausias grumtynes Patrikas staiga sustojo, pažvelgė į ją rimtu žvilgsniu ir švelniai pabučiavo. Tai prisiminusi, Abigailė atsiduso. Buvo taip puiku ir kartu baugu. Bučinys jai patiko, o sieloje apsigyveno kažkoks dar nepatirtas jausmas; tą akimirką jos vaikystė negrįžtamai baigėsi. O juk ji visokiais būdais siekė kuo ilgiau išlikti vaiku, kad išsisuktų nuo motinos piršliavimo. Abigalei buvo atgrasu, kad Mariana jau kelis metus stumia ją į jaunų vyrų iš gerų namų glėbį.

– Patrikai! – sušuko ji dar sykį ir ieškodama vaikino apsisuko ratu.

Staiga iš vandens išniro jo galva, jis juokėsi ir prunkštė.

– O tu ankstyva. Nemaniau, kad atplauksi dabar! – sušuko Patrikas.

– Greičiau! Eikš pas mane!

– Gerai išauklėtą panelę vaizdas kompromituotų, – atkirto jis nelabai įtikinamai.

– Tada aš nusigręšiu, – pasiūlė Abigailė.

Ji nusigręžė. Bet kai išgirdo jį brendant iš vandens, nepajėgė sutramdyti smalsumo. Ir atsisuko. Iš pradžių išsigando, nes jis stovėjo prieš ją nuogas, toks, kokį sutvėrė Dievas. Mergina paraudo. Jis jai truputį priminė graikiškų skulptūrų piešinius, kuriuos jo tėvas rodė jiems per pamoką.

Patrikas sustojo ir mėgino prisidengti gėdą. Kiek sutrikęs parodė į savo valtį.

Tik dabar Abigailė pamatė jo drabužius, rūpestingai sudėtus ant valties krašto. Linkstančiais keliais ji nubėgo prie valties ir juos paėmė. Tačiau atsidūrusi priešais vaikiną akimirką delsė. Paskui veidas nušvito ir ji koketiškai sušnabždėjo:

– Ne, neduosiu. Kada gi dar gausiu progą apžiūrėti nuogą vyrą?

Tai tarusi, numetė drabužius ant karšto smėlio, o pati be jokios baimės prisiglaudė prie Patriko. Jo oda po šaltų maudynių buvo nuostabiai vėsi. Patrikas nebesidangstė, abiem rankom švelniai suėmė Abigailės galvą ir pabučiavo. Kai pajuto kylantį geismą, širdis ėmė spurdėti lyg pašėlusi.

Kai Abigailė pagaliau atgavo kalbos dovaną, sušnabždėjo: „Eikš!“, paėmė jį už rankos ir nusitempė kiek tolėliau, į pavėsingą aikštelę po milžinišku visžaliu puririu.

Įsimylėjėliai atsigulė ant minkštos žemės. Abigailė nebepajėgė valdytis. Ji geidė jį liesti, pajusti jo odą. Pirštų galiukais švelniai braukė Patrikui per rankas ir krūtinę. Toliau nesiryžo.

Jai liečiant, jis tyliai vaitojo.

– Ar iš tikrųjų to nori? – paklausė prikimusiu balsu.

Užuot atsakiusi, Abigailė vikriai pašoko ketindama nusivilkti drabužius. Ji džiaugėsi, kad jie iš dviejų dalių: rausvas švarkelis su klostuotais skvernais ir prie jo derantis sijonėlis.

– Dabar vaizdelis taip pat nelabai gražus, – sutrikusi sukikeno ji, stovėdama priešais vaikiną vien tik su pasijoniu, bet jis sukuždėjo:

– Tu žavinga, mylimoji!

Abigailė skubėdama nusimetė apatinius drabužėlius ir prisiglaudė prie Patriko. Mergina degė iš geismo, tad nuoširdžiai atsidavė tyrinėjančioms jo rankoms. Iš malonumo sunkiai šnopavo. Kai jis atsargiai įsiskverbė, ją užliejo galinga laimės banga. Laimės, kad likimas jai dovanojo vyrą, su kuriuo troško nugyventi likusį gyvenimą. Ji mylėjo jį visą ir džiaugėsi, kad nuo jo raumeningo kūno jos širdis spurda krūtinėje. Staiga pilve plykstelėjo ugnis ir nusirito kūnu, viską degindama pakeliui, kol karštis įsiskverbė į kiekvieną ląstelę. Ji suvirpėjo ir kimiai šūktelėjo.

Kai pagaliau jiedu išsekę, suprakaitavę ir it apkvaitę gulėjo vienas šalia kito, Patrikas keistai kimiu balsu paklausė:

– Ar žinai, kad Makoja yra įsimylėjėlių sala?

– Ne, – atsakė Abigailė ir dar labiau prisišliejo prie vaikino.

– Ar norėtum išgirsti Hinemojos ir Tutanekajaus istoriją?

Abigailė sužavėta linktelėjo.

Įtaigus Patriko balsas skambėjo prie pat ausies ir ją apgaubė ramybė, kokia apimdavo tik tėčiui skaitant pasakas prieš miegą. Ji jautėsi be galo lengva ir saugi.

– Hinemoja buvo tokia graži, kad jos gentis paskelbė mergaitę šventąja. Ji gyveno su savo šeima Ovhatoje, prie rytinio Rotorua ežero kranto. Jai subrendus, turėjo būti parinktas tinkamas vyras. Tuo metu Makojos saloje gyveno Tutanekajus. Jo motina pagimdė jį nuo kitos giminės vado, bet jos vyras, vadas, berniuką augino kaip nuosavą sūnų. Visi vyresnieji jo broliai norėjo laimėti Hinemojos ranką. O Tutanekajus nė nemėgino bandyti laimės, nes buvo žemesnio luomo augintinis, todėl nevertas nuostabiosios princesės meilės. Pirmą sykį pamatę vienas kitą, jie iš karto įsimylėjo. Vienas kitam nebuvo ištarę nė žodžio, bet uždrausta meilė juodu labai prislėgė. Hinemojos artimieji nujautė, kas nutiko princesei, todėl dėl visa ko ištraukė visas kanojas ant kranto, kad mergina viena negalėtų patekti į Makoją. Tačiau ji taip ilgėjosi Tutanekajaus, kad nusprendė nukeliauti į salą. Iš šešių tuščiavidurių ilgamoliūgių pasidarė plūdurą ir naktį išplaukė. Keliavo vedama melodijos, kurią Pano fleita grojo iš meilės sielvartaujantis Tutanekajus. Ji rado mylimąjį ir juodu praleido naktį; karingai nusiteikę Hinemojos artimieji atplaukė į Makoją, tačiau net ir jie buvo nuginkluoti tos meilės, todėl nekariavo, leido įsimylėjėliams gyventi drauge.

Patrikas pasilenkė virš Abigailės ir apibėrė jos veidą bučiniais.

– Aš myliu tave, – sumurkė Abigailė, ji jautėsi nuglostyta jo balso. Ir pusiau juokais pridūrė: – Ką manai, ar mano mama bus tokia pat įžvalgi kaip ir Hinemojos šeima?

– Jei būsi tokia pat drąsi kaip ir ji, – nusišypsojo vaikinas.

– Juk jau buvau. Nors atplaukiau pas tave į Makoją ne plaukte, o valtimi. Turėtum paklausyti, ką kalba mano sesuo Anabelė. Ji vienintelė žino, jog mudu slapčia susitikinėjam. Ji kaskart susirūpinusi mane perspėja: „Makoja pavojinga. Ten gyvena dvasios. Tai nėra geras ženklas. Susitikinėkit kur nors kitur!“ Nors pati nė karto nebuvo kojos įkėlusi į salą. Ir vis tiek prarado savo kūdikį. Vargšė mažoji Lizė! Dažnai ją prisimenu. Dabar jai jau būtų šešeri.

Patrikas švelniai glostė jai skruostą, paskui stabtelėjo.

– Žinai ką? Dar šiandien tavo mamos paprašysiu tavo rankos.

– Šiandien? – Išsigandusi Abigailė pašoko. – Šiandien nėra labai tinkama diena, nes…

– Tu nuolat tai kartoji, bet jei šiandien netinkama diena, tai kada bus tinkama? O jeigu mūsų mylėjimasis turės pasekmių…

– O varge, manai, aš galiu pastoti? – Iš siaubo Abigailė užsidengė rankomis burną.

Jis linktelėjo.

– Paklausiu dar šiandien! Aš nebijau tavo mamos, nors ji ir uždraudė artintis prie tavęs. Pagaliau tu turi ir tėvą, viliuosi, kad jis mus palaikys.

Abigailė atsiduso.

– Taip, mielasis, mano gerasis tėvelis mūsų santuokai pritartų, tik pastaruoju metu jis būna toks pavargęs. Nedažnai ginčijasi su mama, bet dabar ji jam visai nebenusileidžia. Nenorėčiau jo be reikalo varginti.

– Abe! – Patriko balsas buvo neįprastai griežtas. – Mes tuojau pat apsirengsim, nusiirsim atgal, nueisim pas tavo mamą ir aš paprašysiu tavo rankos, kitaip manysiu, kad tu manęs nemyli.

– Dar ir kaip myliu! Bet aš pažįstu savo mamą. Ji man nuolat priekaištaus. Kaip ir Anabelei, kad ištekėjo už Gordono. Jei nori paklausti šiandien, tada su viena sąlyga: mudu išvažiuosim iš Rotorua.

– Aš čia užsidirbu duonai, – mėgino prieštarauti Patrikas.

– Įsidėmėk! Aš būsiu tavo žmona, bet tik jei po vestuvių tuoj pat išsikelsim kitur. Kuo toliau nuo čia.

– Eisiu su tavim kur tik nori, mano mažyte mylimoji, bet tik kai sutvarkysiu savo reikalus, – švelniai tarė Patrikas. – Tačiau negaiškim veltui laiko, reikia gauti tėvų pritarimą! – Jis pašoko ir čiupo savo kelnes.

Abigailė nenorom pasekė jo pavyzdžiu. Susirinko drabužius ir pabrėžtinai lėtai ėmė rengtis.

Prieš lipant į valtį, Patrikas aistringai pabučiavo Abigailę, ir ši susitaikė su ryžtingu jo planu. Jis teisus. Dabar, kai jie nusprendė išvykti vos susituokę, Abigailė nebe taip labai bijojo motinos.

– Manai, galėsiu dainuoti ir šokti, kai išvažiuosim į miestą, kuriame yra teatras? Manai, aš turiu talentą ir galiu tapti aktore? – susijaudinusi paklausė ji.

– Žinoma, turi! – Taip taręs Patrikas ėmė energingai irkluoti, o Anabelė savo valtyje plaukė iš paskos. Taip šalia vienas kito jie perplaukė ežerą.

Kai abu įžengė į verandą, Abigailės širdis dunksėjo kaip pašėlusi. Aplinkui buvo mirtinai tylu. Abigailė tikėjosi, kad mama su svečiais išvykusi į Pohutu arba į maudykles Kauangos įduboje. Ji apgailestaudama gūžtelėjo pečiais ir ketino paaiškinti Patrikui, kad namie nieko nėra, bet pro duris įžengė Mariana. Ji kaip visuomet skubėjo, bet pamačiusi jaunąjį mokytoją staiga sustojo.

– Ak, ponas O’Donelas, juk aš jums ne sykį minėjau, kad nepageidauju jūsų matyti savo dukters draugijoje. O gal jūs čia kitu tikslu? Ar jau apsvarstėt? Ar galėsite rytoj vakare pakeisti savo sergantį tėvą ir pagroti fisharmonija per šokius?

Abigailė metė į vaikiną klausiamą žvilgsnį.

– Ne, ponia Bredli, aš čia ne dėl to. Bet galbūt jums pagrosiu. Tai priklausys nuo to, koks bus jūsų atsakymas. Atėjau visiškai kitu reikalu. Aš myliu jūsų dukterį ir noriu ją vesti.

Marianos akys virto siaurais plyšeliais.

– Ką? Ką? Norit vesti mano dukterį? Taip ir galvojau, kad ryšitės! Jau seniai sukat ratus aplinkui. Į jūsų sąžiningą klausimą galiu atsakyti lygiai taip pat sąžiningai: mano duktė jau pažadėta. Todėl patariu jums: laikykitės nuo jos kuo toliau! Jos sužadėtinis nebus itin patenkintas, jei sužinos, kad jai meilinasi kaimo berniokas.

– Bet mama! – įsiutusi sušuko Abigailė.

– Ar tu susižadėjusi? – sutrikęs paklausė Patrikas.

– Žinoma, ne! Ką tu sau manai?

– Kad tu galbūt sumanei su manimi beširdiškai pajuokauti.

– Negi ja tiki labiau nei manimi?

– Pone O’Donelai, man siaubingai gaila, bet mano dukterį ketina vesti jaunuolis iš Velingtono. Nežinau, ką ji jums pripasakojo, tačiau lengvabūdiškas jos elgesys ne sykį kėlė mums rūpesčių. Negi suabejosit susirūpinusios motinos žodžiu?

Patriko širdyje virė kova. Jis buvo išmuštas iš vėžių, bet kai pažvelgė į nusiminusią Abigailę, jausmai paėmė viršų. Jis ištiesė pečius ir tvirtai pareiškė:

– Atleiskite, ponia Bredli, bet aš tikiu, kad jūsų duktė sako tiesą. Numanau, jog tos santuokos su ponu iš Velingtono geidžiate tik jūs. Jūsų duktė ką tik padovanojo man savo širdį. Todėl siūlau: išsiaiškinkite abi, o aš ateisiu rytoj. Kaip ir pridera, jūsų dukters rankos prašysiu jūsų ir jūsų vyro.

Mariana Bredli sustingo it žaibo trenkta, bet Patrikas O’Donelas nekreipė į ją dėmesio, jis pasisuko į Abigailę ir meiliu balsu tarė:

– Rytoj vėl ateisiu, tada tu pagaliau tapsi mano žmona, mylimoji. Tikiu, kad tas ponas iš Velingtono tau nieko nereiškia.

Abigailė išsigando. Ji jautė: mama imsis bet kokių priemonių, kad tik priverstų Patriką O’Donelą pasitraukti, bet šį sykį ji persistengė. Mokytojas iš Rotorua perprato jos gudrybę. Abigailė pajuto jam dėkingumą. Prisiminė šią popietę saloje ir atleido Patrikui, kad palieka ją vieną su motina.

– Taip, mylimasis. Aš tapsiu tavo žmona ir niekas mūsų nebeišskirs.

Mariana drebėjo iš įtūžio. Šis aukštas, gražus airis jai regėjosi simpatiškas, bet jos „auksiniam vaikui“ gali pasiūlyti tik kuklų gyvenimą. Ji pagalvojo apie jo motiną – koks vargingas kaimo mokytojo žmonos gyvenimas. Tereikia pažvelgti į ponios O’Donel rankas – tai darbininkės rankos. Tokios kaip ir jos, Marianos! Jauniausia duktė šito nenusipelnė. Juk Abigailė grožiu nė kiek nenusileidžia Olivijai. Atvirkščiai. Jos auksu žvilgantys plaukai vyrus vedė iš proto. Kaip tik šiandien ponas Morganas pasiskundė, kad Abigailė jam abejinga, ir dar sykį užtikrino: vestų ją kad ir tuoj pat ir išsivežtų į Velingtoną. Jo šeimai ten priklausė medienos prekybos įmonė ir prabangus namas, kurį Džeimsas Morganas nupasakojo su visomis smulkmenomis. Ir dar žavingas sodas…

Kai jaunuoliai it skęsdami apsikabino, Mariana rūsčiai žvelgė į šalį. Jai buvo skaudu, nes turėjo pripažinti, kad Patrikas O’Donelas iš tikrųjų yra padorus vaikinas. Ir vis dėlto jis niekada negalės „auksiniam vaikui“ pasiūlyti tokio gyvenimo, kuris padarytų Abigailę laimingą.

– Ar galiu paprašyti kuo skubiau apleisti mano namus! – šaižiu balsu ištarė ji.

Patrikas O’Donelas nežiūrėjo į ją. Jis vėl apkabino Abigailę ir pasakė:

– Iki rytojaus!

Ir nė nežvilgtelėjęs į motiną išėjo iš Bredlių namų.

– Iki rytojaus! – sušuko Abigailė, ilgesingai žvelgdama jam pavymui.

– Vaikeli, noriu tau tik gero, – sukuždėjo motina.

– Liaukis pagaliau nustatinėti, kas man gerai! – visa gerkle suriko Abigailė ir išdūmė.

Žinojo, kas šią akimirką gali nuraminti sujauktą sielą. Greitu žingsniu kirto sodą ir pro brūzgynus nuskuodė į mažą medinę trobelę. Joje tėtis neva laikė įrankius, bet kai mama kartą pastebėjo ją išeinančią iš lūšnelės, griežtai uždraudė čia landžioti. Jos seserys būtų iškart paklususios. Bet ne Abigailė. Ji negalėjo suvokti, kodėl draudžiama eiti į įrankių prigrūstą trobelę. Taigi iš pradžių išūžė mamai ausis: kodėl? Mama bandė įtikinti, neva ten pavojinga, bet Abigailės tai nesulaikė. Atvirkščiai, nerišlūs paaiškinimai sukėlė jos susidomėjimą.

Todėl slapčia nusliūkino į trobelę ir pamatė, dėl ko buvo draudžiama čia lankytis. Tolimiausiame kampe ji kai ką aptiko. Tai buvo apdulkėjusi dėžė! Abigailė apstulbo supratusi, kad čia muzikos instrumentas, bet iš pradžių nenutuokė, kaip juo groti. Todėl išklausinėjo mokytoją poną O’Donelą, Patriko tėvą, koks instrumentas atrodo kaip dėžė su rankena, kurią sukant virpa stygos. Ryla, atsakė šis. Abigailė taip apsidžiaugė, kad jis netgi parodė mergaitei, kaip ja groti. Mokytojas turėjo seną rylą ir vis labiau žavėdamasis mokė stropiąją mokinę.

Patrikas tiek sykių sėdėjo greta, kai mokėmės groti, prisiminė Abigailė, uždarydama trobelės duris. Žinoma, ji niekam neišdavė pati turinti rylą, nes nujautė, kodėl mama uždraudė lankytis trobelėje: ji būtų ne tik neleidusi dukrai žaisti su instrumentu, bet ir jį paslėpusi. Mama bardavosi net tada, kai Abigailė siausdama namie imdavo dainuoti ir šokti.

Ryla tapo Abigailei slapta bičiule. Kai būdavo liūdna, mergina pasislėpdavo lūšnelėje ir grodavo. Nuo tada, kai ji atrado šį lobį, prabėgo šešeri metai. Per tą laiką Abigailė visai neblogai išmoko groti. Kai su Patriku išvažiuosim, pasiimsiu ir instrumentą, nusprendė ji ir atsargiai ėmė sukti rankeną. Grojo liūdną airišką melodiją, kuri atspindėjo jos širdies sopulį. Abigailė buvo tikra, kad mama ją myli iš visos širdies, tiktai kodėl ji tokia rūsti? Jos draugių mamos plyštų iš pasididžiavimo, jei jų dukterys ištekėtų už jaunojo mokytojo. Kodėl jos mama taip atkakliai stengiasi pripiršti ją tam „geram vyrui“? Kad turtai neatneša laimės, geriausiai įrodė Olivija, bet mamą taip sužavėjo jos santuoka su Alanu Hamiltonu, kad ji nieko nemato ir negirdi. Ką veikti pilname tarnų name, jei vyras nuolat išvykęs? Ir ką veikti su vyru, kurio iš tikrųjų nemyli?

Abigailė su įkarščiu suko rylos rankeną, bet nebedainavo, nes buvo pernelyg giliai panirusi į savo mintis. Ji dažnai svarstydavo, kam priklausė šis instrumentas. Po teisybei, atsakymą žinojo. Tėtis buvo visiškai nemuzikalus, taip pat ir Gordonas, vadinasi, ryla ne jų. Taigi greičiausiai mamos, nors Abigailė niekaip negalėjo suprasti, kodėl Mariana draudė groti. Neseniai, kai Abigailė sėdo prie fisharmonijos ir uždainavo, motina puolė ją kaip furija. Svečiams muzikavimas patiko, bet mama tuoj pat išvarė ją iš kambario. Nors jai rūpi, kad svečiai puikiai jaustųsi… Abigailė atsiduso. Mamos elgesys jai regėjosi nesuprantamas. Mintis, kad ji netrukus paliks namus, liūdino, bet sykiu pakvipo laisve. Vieninteliai žmonės, kurių siaubingai pasiilgs gyvendama toli, buvo tėvas, Anabelė ir Gordonas. Guodė tik mintis, kad vieną dieną ji su šeima grįš į Rotorua. Kai praeis nemažai laiko ir mama pradės gerbti jaunėlės sprendimą. Ji su Patriku ir jųdviejų vaikais įsikurs netoliese ir ramiai sau gyvens. Taip, ji nori vaikų. Ne mažiau kaip trijų, bet ne iš karto. Iš pradžių reikėtų truputį pakvėpuoti teatro oru, ir ji žinojo, kad Patrikas ją parems. Kad ir kaip begalvotum, vis tiek reikia išvykti – kad galėtum grįžti. Kitaip neįtikinsi mamos, jog pasirinkai teisingai.

Abigailė liovėsi grojusi. Mąstydama apie ateitį, ji nebesugebėjo išgauti deramų garsų. Jos žvilgsnis neramiai klaidžiojo po trobelę. Ant sienų greta plaktukų ir replių kabojo arklio pakinktai. Staiga kampe ji pastebėjo apdulkėjusį daiktą, kuris tuoj pat pažadino smalsumą. Tai buvo puošni dėžutė, visiškai nederanti prie visų tų įrankių. Abigailė pastūmė rylą į šalį ir paėmė tą daiktą. Nupūtus dulkes paaiškėjo, kad tai žaislinis laikrodis, grojantis melodiją, kurios Abigailė niekada nebuvo girdėjusi. Bet dėžutė slėpė daugiau staigmenų. Kai atvožė dangtelį, atsivėrė plyšys, kuriame galėjai ką nors paslėpti. Ten buvo kažkas įgrūsta, lyg ir laiškas. Abigailė ištraukė pageltusio popieriaus skiautę ir susidomėjusi ištiesino. Tai buvo 1875 metų sausio 11 dienos laikraščio Otago Daily Times iškarpa. Abigailės nugara perbėgo šiurpuliukai. Ji nenutuokė, ką netrukus perskaitys, bet prisiminė, kad tais metais jos šeima skubiai išvažiavo iš Danidino. Jai tada buvo penkeri, tačiau gerai prisiminė, kad jie galvotrūkčiais išsikraustė iš gražių savo namų ir gaubiami nakties tamsos jojo į trobelę kalnuose. Tąsyk ji liejo graudžias ašaras, nes nebuvo leista pasiimti lėlių. Kelias dienas šeima gyveno nuošalioje aukso ieškotojų trobelėje netoli Lorenso, paskui iškeliavo į Rotorua. Visų smulkmenų Abigailė neprisiminė, bet Anabelė dažnai apie tai pasakodavo.

Abigailė šifravo pageltusias raides ir nežinia kodėl drebėjo visu kūnu.

Nežinomo lavono, ištraukto iš Otago įlankos, paslaptis, matyt, bus atskleista. Remiantis liudytojo, škotų aukso ieškotojo Makeneno, parodymais, tas žmogus yra vokietis Valdemaras fon Klėbergas. Jie abu gyveno kalnakasių gyvenvietėje. Vieną dieną fon Klėbergas jam pasipasakojo, kad iš seno draugo, pažįstamo nuo aukso ieškotojų laikų, gyvenančio Danidine, ketina atsiimti skolą. Dar tą patį vakarą jis nuvažiavo tenai ir niekada nebegrįžo. „Draugas“ turbūt yra visų taip mylimas kolonijinių prekių pirklys Viljamas Č. Bredlis. Bet jis ir jo šeima dingo be pėdsako. Vienas liudytojas teigia matęs, kaip tą vakarą nuo Bredlių namų nuvažiavo vežimas su įtartinu kroviniu. Gal tai buvo lavonas?

Kad ir kaip Abigailė stengėsi, daugiau įskaityti jai nepavyko. Iš susijaudinimo širdis daužėsi krūtinėje. Negi jie taip skubiai išvažiavo iš namų dėl to, kad tėtis nužudė žmogų? Mintis atrodė tokia absurdiška, kad Abigailei pasidarė negera. Tik ne tėtis, jis nė musės nenuskriaustų! Ne, nesąmonė. Trokšdama numarinti siaubingą įtarimą, Abigailė čiupo rylos rankeną ir ėmė kaip pamišusi groti. Ji plėšė dainą taip garsiai, kad dainavimas netrukus virto riksmu. Kai ketino užtrauki dar vieną škotišką dainą, su trenksmu atsilapojo durys.

Abigailė nutilo, o mama prišoko prie jos, išplėšė rylą iš rankų, apsuko ore ir iš visų jėgų tėškė į trobelės sieną. Instrumentas garsiai pokštelėjęs subyrėjo, medis suskilo, bet mama atsivėdėjo ir tol trankė rylą į sieną, kol iš puikaus instrumento teliko lūženų krūva.

Siautėdama motina sunkiai šnopavo ir svaidėsi baisiais keiksmais.

– Aš išmušiu iš tavęs tą muzikavimą. Mano duktė nebus šokėja. Tik ne mano duktė! – Ir tarsi būtų negana, įėmė trypti ant grindų gulinčius šipulius.

Abigailė spoksojo it apsvaigusi. Pasibaisėjusi ji negalėjo pajudėti iš vietos. Tik kimiai sugargaliavo. Motinos veidas buvo persikreipęs ir virtęs siaubinga grimasa. Jei Abigailė nebūtų žinojusi, kad prieš ją motina, šios šėlstančios moters būtų nepažinusi. Marianos veide, vis dar savotiškai gražiame, atsispindėjo siaubinga neapykanta.

Ji dar sykį patrypė ant rylos likučių, tada pasilenkė ir pakėlė stygą. Šnopuodama čiupo nuo sienos reples ir perkirpo stygą pusiau. Mama neteko proto, pagalvojo Abigailė, ir tuo metu pajuto smūgį į skruostą. Jos mama savo „auksiniam vaikui“ trenkė į veidą.

Tas antausis išblaivė Abigailę.

– Mama! Gal išprotėjai? – sušnypštė ji.

Bet motina būtų vožusi dar vieną antausį, jei Abigailė nebūtų spėjusi sulaikyti jos rankos.

– Paleisk mane! – suklykė Mariana.

– Pažadėk, kad daugiau manęs nemuši.

– Nieko tau nežadėsiu, tu nedėkingas, užsispyręs vaike. Dabar eik, nusiprausk veidą ir nuvežk svečius į Pohutu. O to mokytojūkščio niekada nebepamatysi. Pažadu. Aš neleisiu, kad tu atsiduotum tokiam…

– Per vėlu, mama, aš jam jau atsidaviau, – drebančiu balsu atšovė Abigailė. Ji be jokios užuojautos žiūrėjo į motiną, kuri atsirėmė į trobelės sieną, nuslydo žemyn ir sudribo ant grindų. Jos žvilgsnis buvo it negyvas. – Mama, aš išvažiuoju į Danidiną, o ten teatre iš visos širdies dainuosiu ir šoksiu. Būsiu turtinga ir garsi. Man nereikia pasiturinčio vyro, galiu pati savimi pasirūpinti.

– Abigaile, prašau, nebekankink manęs! Prašau, būk protinga! Jei nori, tekėk už Patriko O’Donelo, bet išmesk tai iš galvos. Dainuoti ir šokti svetimiems žmonėms – nėra gyvenimas. Meldžiu, nedaryk šito! Juk tu nori likti padori mergina, tiesa? Negali skaudinti tėčio ir manęs. Juk mes visą gyvenimą plušėjom ir gyvenom Dievo baimėje, kad tu…

– Padori! Tik nejuokink manęs! – kandžiai atkirto Abigailė, stvėrė laikraščio iškarpą ir pakišo mamai po nosimi. – Todėl jūs ir išvažiavot iš Danidino. Nes nužudėt žmogų.

Išgirdusi šiuos žodžius, Mariana kaip žuvis sausumoje ėmė gaudyti orą.

– Duokš man! – sugargė ji ir išplėšė iškarpą Abigailei iš rankos. Toji nespėjo apsidairyti, kai iš popieriaus skiautės liko tūkstantis skutelių.

– Gali sudaužyti rylą, gali sunaikinti straipsnį, bet tiesos nenužudysi, – išrėkė Abigailė ir pašoko. Ji kovingai atsistojo priešais motiną, kuri vis dar sėdėjo ant grindų. – Nagi, pasakok! Kas anuomet atsitiko? Jei tu nepapasakosi, paklausiu tėčio, kas atsitiko su tuo vokiečiu, vardu Valdemaras!

Pamačiusi į ją atgręžtą veidą, Abigailė sudrebėjo. Šis senutėlis, susiraukšlėjęs veidas jokiu būdu negalėjo būti jos gražuolės mamos.

– Dink! – paliepė Mariana svetimu balsu. – Dink man iš akių! Nebenoriu tavęs matyti.

Abigailė gerai nesuprato, ką tai reiškia, bet mama tuos žodžius pakartojo šaltu širdį draskančiu balsu:

– Eik į miestą, šok ir dainuok už pinigus, bet niekada nedrįsk grįžti į šiuos namus. O jeigu paklausi tėvo apie Valdemarą, aš tave užmušiu.

Abigailė svirduliuodama atsitraukė kelis žingsnius, sustojo ir nusiminusi suvaitojo:

– Mama, prašau, aš…

Bet Mariana lediniu balsu pareiškė:

– Dink man iš akių, tuojau pat! Ir niekada daugiau čia nebesirodyk!

– Mama, juk aš esu tavo „auksinis vaikas“! – suriko Abigailė, stengdamasi nepravirkti.

– Aš nebeturiu „auksinio vaiko“ ir dukters, vardu Abigailė, – nukirto Mariana Bredli ir žvelgdama kažkur pro šalį pridūrė: – O dabar dink man iš akių! Dink, kol nepridarei didesnės žalos. Ir vargas tau, jei pasakysi tėvui bent žodį apie tai, kas čia įvyko!

Abigailė sutrikusi spoksojo į motiną. Ji negalėjo patikėti tuo, ką išgirdo; tik iš lėto, labai iš lėto jos sąmonę pasiekė mintis, kad mama iš tikrųjų ją atstūmė.

Kai Abigailė suvokė tą siaubingą tiesą, apsisuko ant kulno ir nukūrė į savo kambarį it nelabojo vejama. Dusdama čiupo būtiniausius daiktus ir sugrūdo į nedidelį kelioninį lagaminą. Ji troško tik vieno: kuo greičiau dingti. Kuo toliau nuo čia. Bet paskui stabtelėjo. Ji negali išvykti neatsisveikinusi su Anabele.

Netrukus, su lagaminu rankoje, ji įžengė į virtuvę. Jai pasisekė. Anabelė ruošė svečiams pietus ir, atrodė, jos nepastebėjo. Kokia ji liūdna, kai nežino, kad yra stebima, su užuojauta pagalvojo Abigailė apie seserį, kuriai teko likti šiuose namuose. Čia, kur toks nuodingas oras! Kur nuolat tenka kęsti nebylų motinos priekaištą dėl Lizės mirties. Nors kaltas buvo tas nelemtas ugnikalnis.

Abigailės akys pritvinko ašarų. Ar teisingai ji elgiasi palikdama šią vargšę moterį vieną? Taip, jeigu nori kitokio gyvenimo, privalo tai padaryti. Anabelė turi Gordoną, guodėsi Abigailė.

– Anabele? – Ji atsargiai pabarbeno seseriai į petį.

Anabelė išsigandusi krūptelėjo.

– Ketini iškeliauti? – ištarė dėbtelėjusi į Abigailės lagaminą.

Abigailė sutriko. Kiek palūkėjo ir tik tada išdrįso prabilti:

– Anabele, aš išeinu iš namų.

– Ką tai reiškia? – Anabelės veidas persimainė.

– Ketinu tekėti už Patriko O’Donelo, o mama nepritaria!

– Bet, mažyle, tai negali būti priežastis išeiti. Pažvelk į mane, aš ištekėjau už Gordono taip pat prieš jos valią.

– Teisybė, bet ginčas su mama nukamavo tėtį. Tik pažiūrėk į jį. Jis išvargęs. Daugiau nebeištvers. Negaliu užkrauti jam ant pečių tokios naštos.

– Manai, neužkrausi naštos, jei išeisi iš namų? – energingai atšovė Anabelė.

Abigailės širdyje virė kova. Ar pasakyti tiesą bent jau savo mylimiausiai seseriai? Prisipažinti, kad neturi pasirinkimo, kad išeina ne savo noru? Kad neturi teisės pasirodyti mamai akyse. Kad sužinojo baisią paslaptį, dėl ko jie pabėgo iš Danidino. Ir kad mama bijo, jog ji gali apie tai paklausti tėvo. Bet pažvelgusi Anabelei į akis, kurios įtartinai apsiblausė, Abigailė nusprendė tylėti.

– Yra dar kai kas. Aš noriu tapti aktore, o mama šito niekada nepakęstų. Patikėk, man reikia išvykti. Kitaip aš čia uždusiu. Noriu gyventi mieste, kuriame yra teatras.

– Betgi tu juk neišvažiuosi neatsisveikinusi su jais? – nusiminusi kalbėjo Anabelė.

– Mama žino, kad išvažiuoju, suprato, jog nesulaikys manęs. O tėčiui pasakyti neleidžia širdis.

Anabelė nebepajėgė tvardytis – kūkčiodama puolė Abigailei ant kaklo.

– Pažadėk man rašyti!

– Žinoma, o tu pasakosi man, kas čia vyksta, gerai?

Anabelė linktelėjo; ji tvirtai tebespaudė seserį glėbyje, tarsi nenorėtų paleisti. Abigailė kone per prievartą, bet švelniai išsivadavo iš glėbio ir neatsigręždama išėjo iš virtuvės. Nereikia, kad Anabelė matytų jos ašaras.

Abigailė tyliai sėlino svetaine, kad per terasą išeitų iš namų, bet staiga sustingo vietoje. Sename krėsle aukštu atlošu snaudė tėtis. Abigailė neištvėrė: pastatė lagaminą ir pirštų galais prisėlino prie jo. Švelniai paglostė veidą, kuris po vaikaitės žūties darėsi vis liesesnis. Mirtis stovi greta, dingtelėjo Abigailei ir ji krūptelėjo nuo šios minties. Jai glostant retučius tėvo plaukus, jis staiga čiupo ją už rankos. Vis dar užsimerkęs sušnabždėjo:

– Mėginsiu spėti, čia mano Abigailė. – Tada atsimerkė ir nusišypsojo. Nustebęs pažvelgė į kelioninį lagaminą. – Kur traukia jaunoji panelė? – nusijuokė.

Abigailė pamėgino sulaikyti plūstančias ašaras.

– Tėti, palieku jus, kad mieste rasčiau laimę.

– Jaučiau, kad taip ir bus. Tokio vėjo pamušalo kaip tu negalima uždaryti. Ir mamai nevalia tavęs apvesdinti su jaunuoliu, kuris tau nemielas.

– O, tėti, kaip aš tave myliu, – atsiduso Abigailė, o ašaros upeliais plūdo jos veidu.

Ji apkabino jį dar stipriau, pabučiavo į skruostą, čiupo lagaminą ir išbėgo iš namų. Verandoje sustojo atsikvėpti. Tada tyliai prisėlino prie durų. Tai, ką pamatė, draskė jai širdį. Tėvas sėdėjo užsimerkęs, o jo veidu riedėjo ašaros. Ji niekada dar nebuvo mačiusi jo verkiančio, net ir po nelaimės, kai ugnikalnis prarijo Elizabetę.

Abigailė troško papasakoti jam visą tiesą ir paprašyti apsaugoti ją nuo mamos beprotybės, bet staigiai apsisuko ir paliko tėvų namus.

Eidama per sodą, vos nesusidūrė su motina. Ji vylėsi, kad mama bus spėjusi apsiraminti ir ji galės jos atsiprašyti. Kupina vilties sustojo.

Bet mama tenorėjo sužinoti viena:

– Juk nesišnekėjai su tėvu apie straipsnį, tiesa?

Abigailė ryžtingai nusibraukė ašaras ir šaltai atkirto:

– Ne, mama, visi galvoja, kad išeinu savo noru. Niekas nesužinos, kas atsitiko trobelėje. Nesirūpink, aš nebegrįšiu! Jie manys, kad pabėgau, nes tu verti tekėti už nemylimo vyro, o aš svajoju tapti aktore dideliame mieste! Visi patikės, nes tai – dalis tiesos. Bet toli gražu ne visa!

Taip tarusi, Abigailė Bredli aukštai iškėlė galvą ir praėjo pro motiną. Mama, tavo „auksinis vaikas“ mirė. Mirė visiems laikams! – mintyse ištarė ji.

Kai Abigailė pabeldė į duris, Patrikas O’Donelas namie buvo vienas.

– Mylimoji, kas atsitiko? – susirūpinęs paklausė jis, pamatęs užverktas jos akis ir lagaminą rankoje.

– Važiuojam iš čia! Tuojau pat! – ėmė maldauti mergina.

– Dabar? – paklausė Patrikas.

– Taip, tuoj pat. Nebegaliu čia likti. Tu pažadėjai, kad iškeliausim kitur, tad kraukis daiktus ir eime. Aš jau žinau, kur vyksim. Į Danidiną. Į Pietų salą!

– Mylimoji, prašau, būk išmintinga. Nagi, užeik vidun. Aš negaliu tuoj pat išvažiuoti. Pagalvok apie mano vargšus tėvus!

– Tu man pažadėjai, – kaprizingai treptelėjo koja Abigailė. – Nagi, ko lauki? Einam ir susituokim! Ir aš dainuosiu ir šoksiu.

– Abigaile! Susituoksim čia, Rotorua, – griežtai atkirto Patrikas. – Kaip ir sutarėm. Rytoj eisiu pas tavo tėvus prašyti tavo rankos. Kai susituoksim, aš pasirūpinsiu tarnyba kur nors kitur. O kai ten turėsiu nuolatinį darbą, persikelsim, bet ne bėgsim. Aš nebijau tavo motinos. Jei tavo tėvai neduos sutikimo, aš tave pagrobsiu, pažadu, bet…

– Važiuoji dabar ar ne? – nutraukė jį Abigailė.

Patrikas žengė prie jos ir norėjo apkabinti, bet ji išsisuko nuo jo glėbio.

– Klausiu tavęs paskutinį sykį. Važiuoji su manimi ar ne? – rūsčiai pakartojo Abigailė.

Užuot jai atsakęs, jis tik papurtė galvą.

– Abigaile, aš myliu tave, tačiau baik tas kvailas kalbas! Dabar grįžk namo, pasimatysim rytoj. O tada, prisiekiu, mudu kuo greičiau susituoksim. Jei nedrįsti eiti viena, palydėsiu tave ir atvirai pasakysiu tavo mamai, ką galvoju apie jos pastangas sugriauti tavo laimę. O jeigu nenori grįžti pas tėvus, gali pernakvoti pas mus…

Bet Abigailė jo nebeklausė. Jos veidas tapo akmeninis. Mergina nusigręžė. Už nugaros girdėjo Patriką prašant: „Abigaile, meldžiu, būk išmintinga!“ – bet tai nebepakeitė jos nuomonės apie Patriką O’Donelą. Ji jautėsi išduota ir apleista. Saloje, apimtas meilės įkarščio, jis žadėjo eiti su ja į pasaulio kraštą. O dabar jai teks tuo keliu eiti vienai, nes tas, kurį iš visos širdies mylėjo, Patrikas O’Donelas, šią akimirką mirė!

Neatsigręždama ji patraukė dulkėtu keliu. Buvo pasiėmusi truputį pinigų, tik ar ilgam jų užteks? Ir kaip ji iš viso pateks į Pietų salą? Iš pradžių nusprendė keliauti į Velingtoną. Laimė, mokykloje atidžiai klausėsi ir neblogai žinojo šalies geografiją. Velingtonas buvo pietiniame Šiaurės salos iškyšulyje. Iš ten mėgins laivu patekti į Pietų salą. Kaip nors įveiks ir likusį kelią. O gal reikėtų gauti arklį ir joti į Taurangą arba prie rytinės salos pakrantės? Jai svarstant, kaip kuo greičiau išsigauti iš Rotorua, pasigirdo kanopų bildesys.

Akimirką ji manė, kad tai Patrikas skuba ją susigrąžinti. Jau buvo pasirengusi prisipažinti jam, kas iš tikrųjų įvyko, bet visos viltys sudužo, kai pamatė šalia sustojant karietą ir iš jos išlipantį ne ką kitą, o Džeimsą Morganą.

– Kur keliaujate, gražuole? – šypsodamasis paklausė jis.

– Į Velingtoną, – trumpai drūtai atsakė mergina.

– Koks sutapimas! Tai ir mano kelionės tikslas. Ar galiu jus pakviesti važiuoti kartu?

Abigailė akimirką delsė. Ji truputį baiminosi. Ko jam prireikė Velingtone?

– Tik nesakykit, kad susitikom atsitiktinai, – šiurkščiai atšovė ji.

Užuot sutrikęs, Džeimsas Morganas išsišiepė nuo ausies iki ausies.

– Jūsų neapgausi. Mačiau, kaip išėjote iš namų su lagaminu, ir saugiu atstumu leidausi iš paskos. Tad netyčia buvau pašnekesio su jūsų mylimu žmogumi liudininkas. O kai jis jums atsakė, pasinaudojau palankia proga ir skubiai parūpinau princesei karietą.

Abigailė neištvėrusi nusišypsojo. Jis bent jau buvo sąžiningas.

– Gerai, priimu jūsų pasiūlymą. Važiuosiu su jumis, bet leiskite ir man išsakyti sąžiningai. Nepuoselėju jokių planų susieti savo likimo su jumis. Ar vis tiek paimsite mane?

– Savaime suprantama! Juk aš garbingas žmogus! – Taip taręs Džeimsas Morganas pasilenkė ir mandagiai paėmė jos lagaminą.

Rotorua, 1899 m. kovas

Laukdama naujos tarnaitės, Anabelė pasinaudojo reta proga bent trumpai atsipūsti. Pavargusi susmuko ant vienos iš senų svetainės kėdžių. Toji įtartinai susiūbavo. Gordonas būtinai turėtų padirbdinti naujų kėdžių, pagalvojo Anabelė, šitos juk dar tėčio sumeistrautos. Kai Gordonas ėmė statyti maudyklą, niekam kitam laiko nebeliko. Nuosava maudykla turėjo privilioti į viešbutį dar daugiau lankytojų. Tik kaip man vienai susitvarkyti? – svarstė Anabelė, jausdama gėlą pavargusiose kojose. Laimė, šiuo metu padeda Dunkanas ir Abigailė, guodėsi ji. Jiedu noriai atsiraitojo rankoves, ir tai džiugina. Sūnėnas, jau beveik keturias savaites gyvenantis pas juos, vežiojo svečius prie geizerių ir, Olivijai taip staiga išvykus, pasiaukojamai rūpinosi senele. Nešė jai valgyti, sėdėdavo prie jos lovos; dukteriai motina leisdavo tik ją nuprausti. Gydytojas dar sykį patvirtino, kad mama greičiausiai niekada nevaikščios. Dunkanas vis tiek stengėsi ją išjudinti, bet Gordono sumeistrautas vežimėlis tebestovėjo nenaudojamas šalia lovos. Mama atkakliai priešinosi aprengiama ir pavežiojama.

Anabelė atsiduso – prisiminė, kad Dunkanas šiandien ketina išvažiuoti. Jo tėvas atsiuntė priekaištų kupiną laišką. Jei Dunkanas nori būti naudingas, gali paplušėti tėvo įmonėje, rašė jis ir primygtinai liepė sūnui grįžti namo.

Iš viešbučio svetainės sklido tyli muzika. Tai Abigailė grojo svečiams fisharmonija. Anabelė tikėjosi, kad bent ji dar paviešės. Bet Abigailė nerūpestingu tonu pareiškė būtinai turinti vaidinti kitame spektaklyje. Vis dėlto Anabelė įtarė, jog grįžti į Velingtoną ji nenori. Regis, viešbučio kambaryje jaučiasi kuo puikiausiai. Tą kambarį ji melste išmeldė:

– Suprask, Anabele. Nepageidauju grįžti į savo vaikystės kambarį. Jei mama nenori manęs matyti, juk negaliu gyventi šalia jos.

Anabelė daug sykių stengėsi pakeisti mamos nuomonę apie Abigailę. Tačiau veltui. Mama kietakaktiškai priešinosi – nė už ką nenorėjo pasimatyti su jaunėle. Tik piktai dėbtelėdavo į vyresnėlę ir sučiaupdavo lūpas.

Tikiuosi, naujoji tarnaitė bus stropi, pagalvojo Anabelė, kai kažkas pabeldė į duris. Ji timptelėjo žemyn suknelę ir garsiai sušuko:

– Įeikit!

Labai nustebo, kai į kambarį įžengė ne senoji Ruiha, turėjusi atvesti mergaitę, o augalotas, patrauklus, neįprastai šviesiaodis maoris. Paskui jį įtipeno aukšta tamsiaplaukė mergina, iš pirmo žvilgsnio buvo sunku nustatyti, ar ji baltaodė, ar maorė. Sprendžiant iš garbanotų plaukų ir jų spalvos, be abejonės, – maorė, tačiau veidas pailgas, oda nelabai tamsi, o nosis siaura. Tikriausiai europiečio ir maorės vaikas, spėliojo Anabelė; ji pakvietė abu prie stalo ir padavė nepažįstamajam ranką. Šis stipriai ir nuoširdžiai spustelėjo jai delną.

– Atleiskite, ponia Parker, kad įsiveržiau nepranešęs, bet mano teta Ruiha, na, aš vadinu ją teta, nors ji – mano mamos draugė, pasakė būtinai turinti bėgti į virtuvę. Esą name pilna svečių. Todėl apsiėmiau atvesti čia savo globotinę.

Jis nutilo, o mergaitė pasinaudojo pauze ir tūptelėjo pasisveikindama.

– Mano vardas Paika, aš labai norėčiau pas jus dirbti, ponia Parker.

Anabelė nustebo. Visi pas ją dirbantys maoriai vadino ją „mise“. Be to, ši jauna moteris, nors ir buvo labai mandagi, atrodė kažkokia nepasiekiama. Ji buvo maloni, bet balse – nė lašo pataikūniškumo. Atrodė rimta ir truputį pasipūtusi.

– Mano pavardė Rangitis. Ruiha sakė, kad viešbutyje reikia pagalbininkės. Aš iš karto pagalvojau apie Paiką… – Vyras nutilo ir kažko pasiteiravo mergaitės maorių kalba. Ši linktelėjo. Rangitis vėl pasisuko į Anabelę ir lyg atsiprašinėdamas pridūrė: – Paklausiau Paikos, ar ji neįsižeis, jeigu papasakosiu apie jos likimą. Ji sutiko. Pasiėmiau Paiką iš našlaičių prieglaudos, kur ji pateko maždaug prieš šešerius metus, po tėvo mirties. Jis buvo agatmedžių dervos kasėjas Dargavilyje, lenkė nugarą Hamiltonui.

– Alanui Hamiltonui?

– Taip, jis yra stambiausias agatmedžių dervos pirklys visoje Šiaurės saloje. Kodėl klausiate? Gal pažįstate jį asmeniškai? Gal jis yra jūsų viešbučio svečias?

Anabelė jau ketino pasakyti tiesą, kad tai jos svainis, bet, pamačiusi pavojingai žybtelint pono Rangičio akis, susilaikė. Meluoti nenorėjo, tad apsimetė neišgirdusi klausimo.

– Papasakokite dar apie mergaitę! Norėčiau žinoti, kas ji tokia, kad viena kitą geriau suprastume. Juk teks kartu praleisti nemažai laiko! – Anabelė padrąsinamai nusišypsojo, bet Paika nė nešyptelėjo.

Greičiausiai viena kitos nesuprasim, ji atrodo tokia uždara, dingtelėjo Anabelei.

– Girdėjau, esate maloni žmonėms, – kalbėjo ponas Rangitis, įdėmiai žvelgdamas į Anabelę. – Juk mano tetą pasamdėte prieš savo motinos valią. Už tai teta bus amžinai jums dėkinga. Ji nuolat kartoja, kad esate geroji pakeha!

Ar tik Anabelei nepasivaideno? Jo žodžiuose slypėjo pašaipa? Staiga ji pasijuto nejaukiai šalia šių maorių – nepažįstamo vyro, tokio išdidaus, ir šaltos, nesišypsančios, visai nepanašios į kitas maores merginos. Todėl nudžiugo, kai į kambarį įlėkė Dunkanas.

– Tetule, esu priverstas jus palikti. Traukinys į Oklandą nelauks ir… – Jis nutilo vidury sakinio, nes tik dabar pastebėjo svečius.

– Tai ponas Rangitis, o čia Paika, ji norėtų tapti mano naująja pagalbininke viešbutyje.

– Jūs, jaunuoli, dar turite gerą valandą laiko, – ramiu balsu tarė ponas Rangitis. – Aš važiuosiu tuo pačiu traukiniu, bet nebetrukdysiu jūsų, nes turbūt norit atsisveikinti.

Tačiau Dunkanas nesiklausė, ką kalba vyras, jis kaip apduotas spoksojo į merginą.

– Sveika atvykusi į šiuos namus, Paika, – pagaliau prabilo šypsodamasis, vis dar neatitraukdamas nuo jos akių.

– Dėkoju, pone, – nusišypsojo ši.

Iš nuostabos Anabelė net išsižiojo. Atrodė, kad Paikos veide patekėjo saulė. Jos šypsena nušvietė viską aplinkui. Kokia ji graži, kai šypsosi! – dingtelėjo Anabelei, bet pajuto, kad šis šiltas jaunuolių bendravimas ilgai netruks. Olivija nusuks jai galvą, jei tik sužinos, kad jos sūnus tetos namuose nusižiūrėjo maorę. Todėl ji skubiai apkabino sūnėną ir palinkėjo jam geros kloties. Bet atsisveikinęs su teta Dunkanas nė neketino išeiti iš kambario.

– Esu tikras, kad jums labai patiks „Pohutu viešbutyje“, – pataikūniškai ištarė jis.

– Tikiuosi, – atsakė Paika. Ir jiedu vėl vienas kitam nusišypsojo.

– Dunkanai, nepamiršk atsisveikinti su dėde Gordonu! Jis prie maudyklos. O teta Abigailė šiuo metu kalbasi su svečiais. O dar ir senelė laukia.

– Gerai jau, teta Anabele. Tuoj viską padarysiu!

Bet pirmiausia vaikinas paspaudė ranką Paikai. Jis palaikė ją savojoje truputį ilgėliau nei derėjo.

Akies kampučiu žvilgtelėjusi į poną Rangitį, Anabelė pastebėjo, kad ir šiam nepatinka ta scena. Jis niūriai žvelgė į jaunuolius.

– Na, tad viso gero, – prabilo jis pagaliau. – Mudu dar pasimatysime traukinyje, pone… pone…

– Hamiltonas, – geraširdiškai ištarė Dunkanas.

– Ar tik nesate Alano Hamiltono giminaitis? – apsimestinai draugiškai paklausė ponas Rangitis; Anabelė žengė prie sūnėno ir, mėgindama sutrukdyti atsakyti, metė perspėjantį žvilgsnį.

– Taip, tai mano tėvas! Taigi iki susitikimo traukinyje! – džiugiai nusišypsojo Dunkanas.

– Traukinys didelis. Gal mes ten ir nesusitiksim, pone Hamiltonai! – Pono Rangičio balse skimbtelėjo plieninė gaidelė, bet tai išgirdo tik Anabelė. Pastebėjo ir virptelint voką, kai Dunkanas prisipažino esąs Alano Hamiltono sūnus.

Dunkanas nenorom nusuko akis nuo merginos, dar sykį visiems nusišypsojo ir lėtai išėjo iš kambario.

– Gerai, ponia Parker, tada mudu skubiai tęskime pašnekesį, kad ir aš nepavėluočiau į traukinį, – tarė ponas Rangitis netikėtai dalykišku tonu. Jo veidas tapo bejausmis. – Ką norėtumėte sužinoti apie Paiką? Vaike, tu ir pati gali poniai Parker viską papasakoti. Žinokit, ji laisvai kalba jūsų kalba. Aš pats menkai pažįstu Paiką. Tik atlydėjau ją, nes esu vienintelis gyvas giminaitis, nors ir labai tolimas.

Bet Paika užsisvajojusi žvelgė į duris, pro kurias ką tik išėjo Dunkanas. Ji negirdėjo nė žodžio iš pono Rangičio kalbos.

Kaip gerai, kad berniukas šiandien išvyksta, pagalvojo Anabelė ir lengviau atsiduso.

– Jos mama Merė, maorė iš Te Vairoa, mirė prieš kelerius metus, – kalbėjo ponas Rangitis. – Jaunystėje ji išėjo iš genties, matyt, ten, šiaurėje, ištekėjo už Paikos tėvo pono Gradičio…

– Ponas Gradičis nebuvo mano tėvas, – nutraukė jo kalbą Paika ir neskubėdama ėmė pasakoti: – Mes jį sutikom, kai man buvo dešimt metų. Lig tol su mama gyvenom vienos. Mano senelės gentyje Taurangoje. Ten ji susipažino su mano patėviu. Jis kilęs iš Dalmatijos, kaip ir daugelis agatmedžių dervos kasėjų šiaurėje. Tada persikėlėm į Dargavilį. Mama pasakojo, kad mano tėvas buvo baltaodis, jis paliko ją prieš man gimstant. Ji net nenorėjo sakyti, kuo jis vardu.

Dabar ponas Rangitis susidomėjęs pažvelgė į Paiką.

– Aš šito nežinojau, – pasakė beveik atsiprašinėdamas. – Bet tavo mamos irgi nepažinojau. Nieko apie ją nežinau.

– Nesvarbu, pone Rangiti. Jūs buvote man malonus net manęs nepažinodamas. Už tai būsiu amžinai jums dėkinga.

Anabelė nustebusi pažvelgė į merginą. Kaip iškalbingai ji reiškia savo mintis! Ir koks sodrus, gilus balsas, labai panašus į Abigailės. Paika dabar jau neatrodė tokia užsisklendusi, ji šypsojosi, tarsi susitikimas su Dunkanu būtų atpalaidavęs ne tik jos liežuvį.

– Kodėl, mieloji ponia Parker, nepasakėte, kad ponas Hamiltonas yra jūsų svainis? – lyg tarp kitko pasiteiravo ponas Rangitis.

– Aš… aš pajutau jūsų nusistatymą prieš jį, o jei atvirai, negaliu tvirtinti, kad ypač didžiuojuosi ta giminyste, – sumikčiojo Anabelė ir tą pačią akimirką užsidengė ranka burną. Kas jai pasidarė, kad tam nepažįstamajam atskleidė savo tikruosius jausmus? Gal dėl to, kad jis žvelgė į ją be jokio priekaišto, netgi su simpatija. Nieko nebepadarysi, juk jo šypsena tokia įtikinama.

– Mano nusistatymas prieš poną Hamiltoną nėra asmeniškas, greičiau jau profesinis, – paaiškino ponas Rangitis ir pridūrė: – Aš, maoris, dirbu Oklando krašto teisme teisėjo patarėju. Rengiu atsiliepimus ir supažindinu teisėją su mūsų žmonių, gyvenančių žemėse, dėl kurių vyksta teisminiai ginčai tarp baltųjų ir maorių, papročiais. Ir man labai įdomu, kaip ponas Hamiltonas pateko į agatmedžių miškus. Kitokių reikalų su tuo ponu neturiu. Aš jo netgi nepažįstu asmeniškai. Bet dar pašnekėkim apie Paiką. Esu tik tolimas jos motinos Merės giminaitis. Sužinojau apie mergaitę tik todėl, kad našlaičių prieglauda man pranešė apie jų globotinę mergaitę iš mano motinos genties. Aš pasidomėjau, ir paaiškėjo, kad mano mama – Merės antros eilės teta. Tada pasiūliau mergaitei gyventi pas mane, bet ji pageidavo keliauti į Taurangos kaimą. Tačiau vadas man gana aiškiai davė suprasti, kad jos priimti nenori. Tada ji pageidavo grįžti į motinos gentį. Paskui iš Ruihos sužinojau, kad jums reikia padėjėjos. Paika džiaugiasi, jog galės pati užsidirbti pinigų. Sutinku, čia jai tikriausiai bus geriau nei pas mane, užkietėjusį viengungį. Tik norėčiau sužinoti, ar ji sutiks pas jus įsikurti. Kaip supratau, jai labiau patiktų gyventi Ohinemutu. Bet ko čia aš plepu? Paika ir pati puikiausiai moka kalbėti. Tiesa, Paika?

Jis šūktelėjo ją vardu, bet mergina buvo nugrimzdusi į svajones; Anabelė, regis, net žinojo, kuo vardu jos svajonių princas.

Kadangi Paika tylėjo, ponas Rangitis vėl kreipėsi į Anabelę.

– Ponia Parker, turiu dar vieną prašymą: būkit jai gera! Jos gyvenimas nebuvo labai lengvas.

– Pone Rangiti! Džeinė gyveno pas mus kaip duktė, – priekaištingai ištarė Anabelė.

– Džeinė – baltoji, kaip ir jūs! – šiurkščiai atšovė vyras, ir šiluma, kurią Anabelė ką tik juto, vėl dingo. Koks keistas žmogus! – pagalvojo ji. Jame tiek daug šilumos ir kartu didžiulė neapykanta baltiesiems.

– Pone Rangiti, juk jūs pats sakėte, kad Ruiha laiko mane gera pakeha. Jei nepasitikit manimi, paklauskite Ruihos, ar aš kada blogai su ja elgiausi, ar kada išskyriau ją iš kitų…

– Prašau atleisti, – atsiprašė vyras. – Aš tik girdėjau, kad jūsų motina – ne itin malonus žmogus, todėl man ir išsprūdo ši pastaba. – Jo balsas vėl buvo šiltas ir malonus, o iš akių buvo matyti, kad apgailestauja.

– Mano motina nesikelia iš lovos. Po nelaimingo atsitikimo ją paralyžiavo. Paikai nereikės ja rūpintis. Susitvarkysim patys. Neabejokit, mano mama elgtųsi su Paika padoriai, – pabrėžė Anabelė.

Kam nepažįstamajam žinoti, kad piktos mamos pastabos neaplenkia nė vieno? Juo labiau svetimos maorės. Anabelė niekada nepaliks merginos vienos su ta sena pagiežinga moterimi.

– Gerai, Paika, tada aš atsisveikinu. Jei turėsi kokių nors rūpesčių, pasipasakok Ruihai arba parašyk man. Mano adresą tu žinai. Bet aš esu tikras, – jis pasisuko į Anabelę, – kad pas ponią Parker tau patiks.

Mergina, regis, pabudo iš svajonių ir dabar klausėsi, ką kalba vyras. Jos veidas buvo rimtas ir keistai ramus. Anabelė įdėmiai ją stebėjo. Paikos žvilgsnyje nebuvo nei baimės dėl naujos vietos, nei liūdesio. Atvirkščiai, ji ištiesė pečius ir ramiai padavė savo geradariui ranką.

– Iki pasimatymo, pone Rangiti. Nesirūpinkit manimi. Aš irgi nekelsiu rūpesčių, galiu gyventi ne prosenelių kaime, o čia, šituose namuose, kaip ir kiti jūsų, ponia Parker, padėjėjai. Perduokite linkėjimus kitiems, kai juos pamatysite, pone Rangiti. Ir aplankykite mus.

Anabelė sutrikusi klausėsi merginos kalbos. Ne, tai buvo ne vaikiškas maldavimas, o jaunos moters prašymas. Išdidžios moters, dingtelėjo Anabelei. O kokia tiesi jos laikysena. Ir ji – aukšta mergina, stebėjosi Anabelė, beveik tokio pat ūgio kaip aš.

Ponas Rangitis žengė prie Paikos, apkabino ją ir sušnabždėjo:

– Vaikeli, vadink mane dėde Anaru. Girdi?

Tą akimirką trinktelėjo durys ir į kambarį įpuolė iškaitęs Dunkanas; jis vilkėjo kelioninius drabužius, rankoje laikė lagaminą.

– Ak, miela tetule, paskutinis atsisveikinimo bučinys! – Taip taręs jis suspaudė nustebusią Anabelę glėbyje ir pakštelėjo į skruostą, tada pasisuko į Paiką. – O jums linkiu jaustis čia kaip namie. Mano teta – geriausias žmogus pasaulyje. Jei ji jus pamils, gyvensite kaip rojuje. O aš pažadu greitai grįžti, kad įsitikinčiau, ar jums viskas gerai. – Jis šelmiškai mirktelėjo Anabelei.

Išdidžioji maorė netgi nenuraudo! – nustebo Anabelė. Atrodė, Paika nė kiek nesutriko dėl tokio akivaizdaus Dunkano susidomėjimo. Atvirkščiai, ji apdovanojo vaikiną žavinga šypsena.

Akimirką jaunuoliai žvelgė vienas kitam į akis, bet į kambarį įlėkė Abigailė ir išplėšė sūnėną iš svajų, jį audringai apkabindama.

– Ir perduok linkėjimus savo mamai. Nors manau, kad mielajai Olivijai prabangus ledi Hamilton gyvenimas tuoj išlįs pro gerklę.

– Olivija? – tylutėliai pakartojo ponas Rangitis, tačiau Anabelė jį išgirdo. Ir dar pastebėjo, kad jo veidu nuslinko tamsus šešėlis, o rankos ėmė virpėti.

Rotorua, 1899 m. balandis

Tą lietingą rudens dieną Anabelė su Paika šveitė svečių kambarius. Pasamdžiusi jaunąją maorę, Anabelė pirmomis savaitėmis visus darbus dirbo sykiu, kad pamokytų merginą.

Maorės įgūdžiai Anabelę sužavėjo. Abejonės, kad Paikai ne vieta dirbti viešbutyje, nes ji pernelyg išdidi, išsisklaidė. Mergina buvo ne tik stropi ir sumani, bet ir kasdien bendraujant darėsi vis atviresnė. Pirmą savaitę Anabelės duotus darbus dirbo tylėdama, tačiau antrą jau be jokios baimės ėmė visko klausinėti. Neseniai net prabilo asmeninėmis temomis.

Tas jųdviejų plepėjimas klojant lovas ir šveičiant grindis Anabelei patiko. Tokie pašnekesiai praskaidrindavo nuotaiką ir anksčiau, darbuojantis su Džeine. Anabelės palankumas Paikai augo su kiekviena diena, o merginos žodžiai dažnai pataikydavo į pačią širdį.

„Jūsų vyras myli jus labiau už viską pasaulyje, tiesa?“ – pasakė ji vakar. Anabelė nuo tų žodžių vos nepravirko. Gordono meilė jai buvo didžiausia dovana, ir ją sugraudino, kad mergina tai pastebėjo, nors Gordonas savo meilės niekada nedemonstruodavo. Iš šalies žvelgiant, vyras atrodė nerangus, nemokėjo gražbyliauti.

Ir vis dėlto Anabelei atrodė, kad mergina pagal amžių pernelyg rimta. Nuo tada, kai Paika nusišypsojo Dunkanui, saulė jos veide nebeužtekėjo nė sykio. Anabelė manė, kad kalta sunki vaikystė.

Dirbdama Paika pirmą kartą uždainavo. Anabelė sužavėta klausėsi nepažįstamos maorių dainos. Paikos balsas ir liūdna melodija taip ją sujaudino, kad iš akių pabiro ašaros. Iškilo pastarosios nakties prisiminimai. Ji ir vėl sapnavo Elizabetę ir jautėsi siaubingai bejėgė. Klykdama įsikniaubė Gordonui į krūtinę. Kai papasakojo sapną, jis taip pat pravirko. Jo ašaros draskė moteriai širdį. Ji retai pasakodavo vyrui tuos košmarus, nes žinojo, jog šis ir taip kankinasi. Bet vakar naktį buvo tokia nusiminusi, kad išdėstė sapną su visom smulkmenom. Net apie siaubo kupiną šauksmą: „Mama, mama!“ Baisiai sielodamasi, kad Gordonas verkia, Anablė išbėgo į naktį. Tik sode prie purvo duobės pagaliau nusiramino. Stovėjo nejudėdama blyškioje mėnesienoje ir žvelgė į burbuliuojančią masę.

Vargšas Gordonas! – mąstė Anabelė, viena ranka laikydama šluotą, kita nevalingai šluostydama ašaras. Staiga pajuto, kaip ją meiliai apkabina grakšti merginos ranka.

Anabelė pamėgino išspausti šypseną, bet Paika sumurkė žemu balsu:

– Jūs esat narsi moteris, ir jūsų širdžiai nepakenks, jei išverksit savo sielvartą. Taip visuomet sakydavau savo mamai, kai ši nesuturėdavo ašarų. Jei norit papasakoti, kas slegia širdį, mielai išklausysiu.

Nuo Paikos paguodos žodžių ašaros tuoj pat nudžiūvo. Ji jautė nepaaiškinamą trauką šiai merginai ir vos tramdė norą papasakoti apie Elizabetę. Apie dukterį kalbėti vengė, bet širdis sakė, kad Paika mokės užjausti.

Taigi nedrąsiai papasakojo maorei kažkada turėjusi dukterį, kuri žuvo dar visai mažutė. Išpasakojo ir tai, kad per sapnus mažylė dažnai graudžiai ją šaukia: „Mama!“

Paika tylėjo, tik apkabino ją. Anabelė jau buvo pasirengusi visiškai atverti širdį ir atskleisti, kaip mirė vaikelis ir kad ji jaučiasi dėl to kalta. Jai besidrąsinant, apačioje pasigirdo beldimas į duris.

Anabelė kone lengviau atsiduso – ir gerai, kad neapsunkino merginai širdies savąja istorija. Kam ją dar labiau liūdinti? Reikės paprašyti Abigailės, kad prajuokintų Paiką, nusprendė skubėdama laiptais žemyn.

– O tu, vaikeli, turi jautrią širdį, – dar spėjo sušnabždėti.

– Paveldėjau iš mamos, – susimąsčiusi atsakė Paika, bet Anabelė nebegirdėjo, nes beldimas darėsi vis garsesnis. Kažkas nekantriai prašėsi vidun.

Atidariusi duris, Anabelė išvydo nevalyvai atrodantį vyrą. Jis turbūt atvyko iš miesto. Rotorua niekas nevilkėjo tokių prastų drabužių: purvina apykaklė, matyt, buvo prikabinta prie nudrengtos liemenės, o ant galvos pūpsojo juokingas aptrintas cilindras.

– Ko pageidaujate? – paklausė Anabelė nelabai draugiškai, bent jau jai pačiai taip pasirodė.

Negi jis ketina apsistoti viešbutyje? Bet ne, jis nė kiek nepanėšėjo į pasiturintį keliautoją. Ir elgėsi visiškai kitaip. Nei prisistatė, nei mandagiai pasisveikino. Tik nepatenkintas suvambrijo:

– Noriu pamatyti panelę Abigailę Bredli. Tik nesakykit, kad jos nėra namie. Manęs neapmausit!

Anabelė negalėjo patikėti savo ausimis. Panašius žodžius ji jau kartą buvo girdėjusi, žodis žodin. Tiktai visiškai kitomis aplinkybėmis – anuomet, prieš daugelį metų, juos ištarė nusiminęs ir mielas vyras, ir tai buvo tikra muzika jos ausims. O šio nepažįstamojo balsas buvo šaltas, net grasinantis, ir nekėlė jokio pasitikėjimo. Tik nesakykit, kad jos nėra namie… Ir vis dėlto tas sakinys kaipmat sukėlė prisiminimus, tarsi tai būtų įvykę vakar.

Rotorua, 1879 m. gruodis

Tą nuostabią ankstyvos vasaros dieną Anabelė susikaupusi krovė daiktus – ruošėsi kelionei prie krioklių. Ji kaip tik svarstė, kiek antklodžių reikėtų. Visi aštuoni viešbučio svečiai, tarp jų ir keturi europiečiai, pageidavo dalyvauti išvykoje. Tai buvo bene svarbiausias jų atvykimo į Rotorua tikslas. Žmonės norėjo bent sykį gyvenime savo akimis pamatyti rožinės ir baltos spalvų terasas Taraveros kalno papėdėje, vadinamas aštuntuoju pasaulio stebuklu. Jos kasmet priviliodavo šimtus turistų ir Rotorua miestelį bei apylinkes pavertė žmonių iš viso pasaulio traukos vieta.

Iš skrynios svetainėje Anabelė išėmė vienuolika antklodžių. Aštuonias – svečiams, dar tris – tėvui, sau ir seseriai, kuri buvo prilipusi prie jos kaip varnalėša.

Dalyvauti išvykoje Anabelė neplanavo, bet staiga persigalvojo. Ją viliojo ne tik gamtos stebuklas, bet ir proga pasimatyti su savo drauge Mabele Veir. Prieš kelias dienas Rotorua lankėsi jos vyras Benjaminas ir skundėsi, kad žmona su kūdikiu Te Vairoa miestelyje jaučiasi vieniša. Ten iš tiesų beveik nebuvo Mabelės amžiaus baltaodžių moterų, o maorės turėjo savų rūpesčių ir buvo nenusiteikusios plepėti apie savo kūdikius prie puodelio arbatos. Visa tai Anabelei papasakojo Benjaminas ir dar pridūrė, kad daugelis maorių girtuokliauja ir šitaip griauna savo ir šeimos gyvenimą. Anabelė pažadėjo Benjaminui atvyksianti prie Taraveros kalno ir jo viešbutyje užsakysianti kambarius sau ir savo svečiams.

Te Vairoa gyvenvietėje, prie Rotomahanos ežero, Mabelė su Benjaminu turėjo mažutį viešbutuką „Mabelės namai“. Ten nakvodavo keleiviai, norintys pamatyti stebuklą, stūksantį kitame ežero krante. Iš „Taraveros kalno“ – taip 1879 metais vadinosi Bredlių viešbutis – iki krioklių per vieną dieną nusigauti niekaip negalėjai. Paprastai būdavo taip: dvi valandas važiuoji iki „Mabelės namų“, o paskui dvi valandas plauki per ežerą. Todėl svečiai visuomet nakvodavo pas Mabelę ir Benjaminą, o ryte maoriai kanojomis nuplukdydavo juos į kitą ežero pusę.

Anabelė džiaugėsi pasimatymu su drauge. Nuo tada, kai Mabelė iš Rotorua išsikraustė gyventi į Te Vairoa, jiedvi matydavosi nedažnai. Anabelės mama retai leisdavo dukteriai lydėti svečius, mat namie trūko darbo rankų. Tačiau dabar Mariana su Olivija lankėsi Oklande pas Hamiltonus, taigi Anabelei pasitaikė proga kelionėje patalkinti tėvui.

Iš svajų ją pažadino energingas beldimas į duris. Metusi darbus, ji nuskubėjo atidaryti, bet tėvas buvo greitesnis. Anabelė jau ketino grįžti prie darbo, kai išgirdo garsiai ir kovingai tariamus žodžius:

– Esu Gordonas Parkeris. O jūs tikriausiai ponas Bredlis. Noriu pamatyti jūsų dukterį Anabelę Bredli. Tik nesakykit, kad jos nėra namie. Manęs neapmausit!

Anabelė sustingo it statula. Tai, be jokios abejonės, buvo pono Parkerio, apie kurį ji dažnai ilgesingai galvodavo prieš miegą, balsas. Ji ilgėjosi jo gerus metus, bet tikrai nesitikėjo vieną dieną vėl pamatysianti. Anabelės širdis suspurdėjo krūtinėje, kai suvokė: prie durų iš tikrųjų stovi jis, o tėtis mandagiai kviečia užeiti.

Anabelė spruko į svetainę. Būtų nemalonu, jei būtų užklupta besiklausanti. Ji pažvelgė į tamsų indaujos stiklą ketindama pasitvarkyti plaukus ir nusibraukti prakaitą nuo įkaitusio veido, bet nespėjo – abu vyrai įžengė į svetainę. Iš susijaudinimo ji nesumojo, ką sakyti, tad plepėjo, kas užėjo ant seilės:

– Ak, pone Parkeri, puiku, kad apsilankėte! Taip netikėtai dingot per šventę, nelabai gražu, bet ačiū už tai, kad išgelbėjot mano seserį. Kokie reikalai jus čia atginė? Gal galėčiau pasiūlyti išgerti?

Ponas Parkeris ir tėvas sutartinai garsiai nusikvatojo.

– Anabele, kas tau pasidarė? – nusijuokė tėtis. – Kalbi įmantriai kaip Hamiltonai, kurių čiulbėjimo kasdien klausosi tavo motina.

Anabelė lengviau atsiduso ir taip pat nusikvatojo. Ir iškart naiviai – tokia ji anuomet buvo – atvėrė širdį.

– Norėjau nuslėpti, kad girdėjau jūsų balsą koridoriuje ir kad vos nenualpau, – ištarė ir išsigandusi nutilo. Gordonas Parkeris liovėsi juoktis ir maloniai jai nusišypsojo.

– Esu laimingas, kad likot tokia, kokią nešiojausi atmintyje. Kitaip ilga mano kelionė tikriausiai būtų beprasmė.

– Kas jus čia atvedė, jaunuoli? Turbūt ne vien noras pasimeilinti mano dukteriai, tiesa? – šelmiškai paklausė Viljamas.

– Atvykau čia norėdamas pareikšti, kad gavau tarnybą pas medienos pirklį Oklande ir galėsiu pasirūpinti būsima žmona. Tąsyk pabėgau kaip tik dėl to. Jūsų motina, mieloji Anabele, regis, yra nusprendusi priversti bėgti vyrus, kuriems patinka jos duktė. Praeitą savaitę jai beveik pavyko tai padaryti, – nuoširdžiai atsakė Gordonas.

Anabelė, kurios širdis iš džiaugsmo vertėsi kūlio, staiga sustingo.

– Praeitą savaitę buvote čia užsukęs?

Gordonas linktelėjo.

– Taip, keliavai į Hamiltoną aplankyti šeimos ir norėjau paklausti jūsų kai ko svarbaus. Tada iki man grįžtant būtumėte turėjusi savaitę laiko apsvarstyti…

– Norite pasakyti, kad prieš savaitę manęs teiravotės?

Gordonas sunkiai atsiduso.

– Taip, bet jūsų motina tvirtino, kad jūsų nėra. Paprašiau leidimo grįžtant vėl užsukti. Tačiau ji atšovė: „Mielas jaunuoli! Be reikalo varginatės. Mano duktė jau pažadėta!“

Jis taip tiksliai pamėgdžiojo Marianos kalbėjimo manierą, kad tėvas ir duktė plačiai nusišypsojo.

– Tėti, ką pasakysi? Ji tiesiog išgrūdo poną Parkerį lauk.

Viljamas Č. Bredlis nesmagiai krenkštelėjo.

– Ji man pasakojo apie tai, bet kiek vėliau, sakė supratusi, jog blogai pasielgė. Aš būčiau tau pranešęs apie pono Parkerio apsilankymą. Nežinau, patikėsi manim ar ne, bet ketinau tai padaryti keliaujant prie krioklių.

– Važiuojate prie krioklių? – sužavėtas paklausė Gordonas. Jo akys žybtelėjo. – Girdėjau, ten neįtikėtinai gražu, bet aš niekada nesu buvęs, – pridūrė. – Tai viena iš mano svajonių, kurią būtinai kada nors įgyvendinsiu.

Anabelė maldaujamai pažvelgė į tėvą. Viljamas padrąsinamai linktelėjo jai. Merginos skruostai plykstelėjo raudoniu, susijaudinusi ji paklausė svečio:

– Pone Gordonai, gal galėtume pakviesti jus keliauti sykiu? Ši išvyka – mūsų viešbučio svečiams. Vežime lyg tyčia liko viena laisva vieta. Žinoma, vykti karieta būtų patogiau, bet mūsų svečiams patinka keliauti per žaliuojančius miškus ir slėnius.

Gordonas Parkeris nustebęs pažvelgė į Anabelę.

– Ar aš jūsų neapsunkinsiu? – paklausė nedrąsiai.

– Tik su viena sąlyga! – griežtai tarė Viljamas.

Anabelė krūptelėjo, Gordonas sumišęs pakėlė akis.

– Jei reikalausi, kad mamai grįžus jis iš čia dingtų, tada geriau tegul visai nevažiuoja, – užsirūstino Anabelė.

– Vaikeli, leisk gi jam kalbėti! Pone Parkeri, manau, mano sąlygą jums bus nesunku įvykdyti. Turite atskleisti, ką iš tikrųjų norėjote pasakyti mano dukteriai.

Geraširdiškas Gordono veidas tuoj pat nukaito. Jis giliai įkvėpė ir tvirtu balsu pareiškė:

– Mano klausimas daugiau skirtas jums, pone Bredli. Ketinau, kaip ir pridera, prašyti jūsų dukters rankos.

Anabelė nebesusivaldė. Vienu šuoliu atsidūrė prie Gordono ir puolė jam ant kaklo.

– Taip, – sukrykštė ji. – Taip, aš noriu būti tavo žmona.

Viljamas šypsodamasis stebėjo šią sceną.

– Ką aš galiu pasakyti? Jei atsakyčiau neigiamai, sudaužyčiau savo dukteriai širdį. – Jis paspaudė Gordonui ranką. Tada iš indaujos išėmė viskio butelį, du stiklus ir pripylė gėrimo. Užuodusi viskio kvapą, Anabelė suraukė nosį.

– Dabar tu esi mūsų šeimos narys, mielas Gordonai. – Taip taręs, tėvas susidaužė su būsimu žentu ir abu vyrai narsiai nurijo velnio lašus.

Gordono akys žibėjo iš džiaugsmo, bet staiga šmėstelėjo susirūpinimas.

– O ką pasakys jūsų žmona? Nemanau, kad apsidžiaugs. Man… man pasirodė, kad aš… aš esu jai nelabai tinkamas… – sumikčiojo Gordonas.

– Jaunuoli! – Viljamo balsas nuskambėjo šiurkščiai. – Kaip manai, kas čia dėvi kelnes? Mano žmona ar aš?

Gordonas nieko neatsakė, bet, regis, lengviau atsiduso.

Anabelė prisiglaudė prie tėvo ir sušnabždėjo:

– Tai tavo kerštas už Alaną Hamiltoną. Tiesa?

– Nesąmonė! – atžariai sušnypštė tėvas, nors jo akys juokėsi. Tada kreipėsi į Gordoną: – Dabar esu tavo uošvis ir palaikau tave. Taigi gavai darbą pas medienos pirklį Oklande. Ir nori išsivežti mano dukterį?

Gordonas linktelėjo.

– Nieko nebus, – ištarė Viljamas. Pastebėjęs, kad Gordonas išblyško, skubiai pridūrė: – O ką tu sugebi, mano berniuk? Ar moki apdirbti medieną? Ar galėtum gaminti baldus, statyti namus? Ar tavo rankos miklios? Ar galėtum dirbti mūsų žemę, auginti daržoves, skinti vaisius? Žvejoti?

Gordonas nedrąsiai pažvelgė į būsimą uošvį, paskui atsakė:

– Esu kilęs iš fermos, išmanau ir apie galvijų auginimą, ir žemę moku dirbti. Galėčiau net auginti avis. Oklande pasistačiau nedidelį namuką su veranda. Ir sumeistravau visus baldus. Mano žmona Oklande turėtų gyventi patogiai.

Viljamas garsiai atsiduso.

– Negaliu tau jos atiduoti, berniuk. Šalia mano žmonos ir manęs, ji yra mūsų šeimos verslo širdis. Be jos mes žlugtume, be to, aš senstu ir man vis labiau reikia pagalbos. Pats vienas nebesusitvarkau. Stalčiuje laikau naujo viešbučio priestato planus, bet nebepajėgiu jų imtis. O kas bus, kai mudu su žmona apskritai nebegalėsim dirbti? Jauniausioji mūsų duktė tikrai nesiims vadovauti viešbučiui…

Tarsi pakviesta, į kambarį įpuolė Abigailė. Pamačiusi Gordoną, akimirką spoksojo nustebusi, paskui pragydo:

– Pone Parkeri, mano gelbėtojau! Kaip malonu, kad mane aplankėte.

Anabelė šypsodamasi paglostė mažylei garbanas.

– Ponas Parkeris atvyko pas mane. Mudu susituoksim. Todėl gali vadinti jį Gordonu.

– Nuostabu, Gordonai, ar tu visam laikui liksi čia?

Gordonas Parkeris giliai įkvėpė ir atsiduso.

– Taip, visam laikui! Grįžti į Oklandą jis man neleidžia, o palikti jos čia aš negaliu, – ištarė ir švelniai pažvelgė į Anabelę.

Te Vairoa / Taraveros kalnas, 1879 m. gruodis

Kai kitą dieną Anabelė priėjo prie kuklios užeigos ant Rotomahanos ežero kranto, jai pasirodė, kad grįžo mano. Mabelė Veir ją audringai pasveikino.

– Parodysiu svečiams kambarius, o tada turėsi palydėti mane į virtuvę ir papasakoti Rotorua naujienas, – šnipštelėjo draugė. Paskui pasveikino Anabelės tėtį ir seserį Abigailę, kuri tuoj pat susidomėjo kūdikiu. – Jei nori, gali truputėlį pavežioti jį vežimėlyje palei ežerą, – pasiūlė Abigailei.

Abigailei du sykius kartoti nereikėjo – garbanė jau kelionėje suprato, kad sesuo norės ilgėliau pabūti su Gordonu.

Dėkinga Anabelė mirktelėjo sesutei. Jai iš tikrųjų rūpėjo visiškai kiti dalykai, o ne šokinėjimas aplink mažąją Abigailę. Ji nekantravo papasakoti Mabelei apie savo laimę. Draugei jau buvo galvą išūžusi, kad norėtų ištekėti už vienintelio vyro pasaulyje, bet šis netikėtai dingo iš jos gyvenimo. Ji vadino jį Abigailės gelbėtoju. Ir štai jis yra čia, o jos širdis vis dar nerimsta kaip ir per pirmąjį susitikimą.

– Mabele, tik pagalvok… – susijaudinusi sušnabždėjo Anabelė, bet jos draugė negirdėjo, ji uoliai skirstė kambarius. Galų gale prieš ją liko stypsoti tik Gordonas Parkeris; jis nedrąsiai paprašė rakto.

Mabelė sutrikusi pasikrapštė smakrą.

– Jūs iš tikrųjų buvot užsiregistravęs šiai dienai? O gal aš apsiskaičiavau? – sukuždėjo pati sau.

Gordonui nespėjus atsakyti, įsikišo Anabelė:

– Ne, Mabele, jis nebuvo užsiregistravęs. Gordonas netikėtai aplankė mus šiandien. Jis mūsų svečias. Aš gi tau pasakojau. Jis – Abigailės gelbėtojas! Gal rastum jam kambarį?

Staiga Mabelės veide nušvito plati šypsena, ji pavartė storą oda įrištą knygą.

– Jums pasisekė! – pasakė ir nukabino nuo vagio raktą. – Antras kambarys dar laisvas. Jis visai šalia tavojo, Bela, – pridūrė ir mirktelėjo draugei. Mabelė vienintelė taip vadino Anabelę.

Anabelė vogčiomis spustelėjo Gordonui delną ir kikendama pasisiūlė parodyti kambarį.

– Tik neužtruk! Nekantrauju sužinoti Rotorua naujienas. Tuoj sprogsiu iš smalsumo! – Mabelė nusišypsojo ir padavė draugei raktą.

Vos Anabelė atrakino kambarį, Gordonas įsitempė ją vidun, užtrenkė paskui save duris ir apkabino sužadėtinę. Jis sugriebė ją per klubus ir pagautas įkarščio ketino apsukti ratu, bet kambarėlis buvo toks mažas, kad tik prisitraukė merginą ir droviai pabučiavo. Pirmiausia į kaktą, paskui į skruostą, galų gale – į lūpas.

Anabelė išsigando. Tokia aistra ją baugino. Bet Olivija jai vis suokdavo, kad bučiniai esą saldesni už kalėdinį pudingą. Ak, ta Olivija! – atsiduodama glamonėms pagalvojo Anabelė. – Jeigu ji vien tik galvos apie valgį, svorio nepriaugs. Ne, Gordono bučiniai kvepia gaiviu, daug žadančiu vasaros rytu Rotorua, tik be sieros prieskonio.

Tačiau Gordonas staiga atsitraukė – ir rytas baigėsi.

– Jei mes ir toliau taip elgsimės, neturėsim tokios vestuvių nakties, kokia priklauso doriems sutuoktiniams, – suvaitojo jis.

Anabelė paraudo. Ar ir jis galvoja, kaip būtų gerai, jeigu jie dabar sukristų į lovą? Vien nuo šios minties jos nugara perbėgo šiurpuliukai. Bet ji juk norėjo būti protinga ir, atėjus laikui, džiaugtis vestuvine naktim. Troško skaičiuoti dienas, valandas, minutes.

– Susituokim rytoj! – sušuko audringai.

– Teks kiek palūkėti. Pirmiau turiu nukeliauti į Oklandą ir sutvarkyti reikalus, – silpnai paprieštaravo Gordonas.

Anabelė atsiduso.

– Mama nuolat kartoja, kad padori mergina turėtų pabūti susižadėjusi bent devynis mėnesius, bet aš negaliu tiek laukti. Aš neištversiu. Be to, turiu priežastį taip greitai tekėti. Juk man jau dvidešimt vieneri.

Gordonas nusijuokė.

– Tu teisi. Devyni mėnesiai – per ilgai, bet dabar geriau jau eik. Nes tuoj vėl pradėsiu tave bučiuoti.

Anabelė atkišo lūpas paskutiniam bučiniui – ir jis pasidavė. Šį sykį malonias glamones nutraukė ji pati.

– Eisiu pas Mabelę į virtuvę. Ji labai nustebs sužinojusi, kad man pavyko rasti vyrą.

– Nori pasakyti, aš – paskutinė tavo viltis? – apsimetęs įsižeidusiu paklausė Gordonas.

– Noriu pasakyti, kad kai anuomet irklavai valtį, aš žiūrėjau į tavo nugarą ir geidžiau tik vieno: kad grįžtum ir niekada nedingtum iš mano gyvenimo.

Gordonas vėl prisitraukė ją ir pažvelgė giliai į akis.

– O aš tave pamilau, kai tas kvailas perukas nusmuko tau nuo galvos.

Anabelė nusijuokė. Jai buvo sunku išsiskirti su Gordonu, bet nugalėjo smalsumas – norėjo pamatyti, kaip reaguos Mabelė, išgirdusi džiugią naujieną.

Kai Anabelė įėjo į virtuvę, Abigailė jau pasakojo Mabelei, kad Gordonas Parkeris, jos gelbėtojas, taps jos svainiu.

– Ak tu, maža rupūžėle. Aš pati norėjau jai tai pasakyti! – atsiduso Anabelė ir apkabino Abigailę.

– Ar ateityje mane dar mylėsi? Ar tik savo Gordoną? – koketiškai paklausė mažylė.

– Jei padoriai elgsiesi, – nusijuokė Anabelė.

Kitą dieną jie atsikėlė rytui brėkštant ir patraukė prie ežero, kur laukė kanojos. Anabelė su Gordonu ėjo truputį atsilikę nuo visų. Staiga jiems kelią pastojo maoris. Vyras, regis, buvo girtas, nes vapėjo:

– Jūs dar verksit. Protėviai nenori, kad žmonės koptų į kalną. Ruo Moko, žemės drebėjimo dievas, atkeršys. Prisiekiu!

Anabelę sukaustė ledinis siaubas. Juk iš tikrųjų kalnas – maoriams šventa vieta, tapu, protėvių kapinės.

Gordonas senio žodžių neklausė, čiupęs Anabelę už rankos, nutempė šalin, o vyras niurnėdamas nusvirduliavo sau.

Bet baimė Anabelės širdyje liko. Mergina pamėgino nusiraminti. Juk Mahora, mūsų vedlys, irgi maoris, jis už jokius pinigus nevestų mūsų, baltųjų, prie krioklių, jei tai prieštarautų jo tikėjimui. O gal vis dėlto vestų?

Visiems sulipus į kanojas, Anabelė pasilenkė prie Mahoros ir susijaudinusi papasakojo apie susitikimą su maoriu. Bet Mahora tik nusijuokė, numojo ranka, ir jai kiek palengvėjo. Tai senis Tanė, jis pavydi, nes neturi kanojos, kuria galėtų užsidirbti pragyvenimui. Anabelė troško tuo tikėti, bet abejonė įsišaknijo širdy.

Artėjant prie kranto, keleiviai didžiojoje valtyje, kurią darniai irklavo Mahora ir tvirtai sudėtas jo brolis, vis labiau nekantravo. Jie seniai laukė šios akimirkos, tad tiesė kaklus, norėdami geriau įžiūrėti aštuntąjį pasaulio stebuklą, kuris vis artėjo ir masino paslaptingu švytėjimu. Gamtos kūrinys bolavo didingo Taraveros kalno papėdėje. Iš pradžių buvo matyti tik baltas švytėjimas, bet kai valtys pasuko kalno papėdės link, prieš akis atsivėrė nepakartojamo grožio vaizdas.

Prieš atvykėlius plytėjo švytinčios terasos. Jos panėšėjo į milžinišką krioklį, kurį sustingdė nežinia kokios magiškos jėgos, tai buvo lyg stebuklų sodas iš pasakos, slapčiausia gamtos paslaptis, kurios žmonėms nevalia atskleisti.

Bet Mahora ėmė ir nuplėšė paslapties šydą – paaiškino, kaip susidarė šis pasakiškas kūrinys: nuo kalno tekantis karštas druskingas vanduo sunešė baltas kalkakmenio ir klintinio tufo, panašaus į marmurą, nuosėdas, šios nusėdo ir suformavo terasas bei nedideles įdubas.

Gordonas neklausė pasakojimo. Spindinčiomis akimis jis lyg vaikas žvelgė į saulės šviesoje žėrinčias uolas ir susijaudinęs spaudė Anabelei ranką. Netgi nepanoro su visais keliauti prie rausvųjų terasų, ne tokių įspūdingų, užtai tinkamų maudytis.

Jis laimingas sėdėjo šalia Anabelės ant įdubos krašto ir susižavėjęs žvelgė žemyn.

– Atrodo, tarsi jos siektų dangų, – šnabždėjo susijaudinęs.

Šią puikią gruodžio dieną terasos Anabelei regėjosi visiškai kitokios nei anksčiau. Sėdint greta mylimo vyro, su kuriuo norėjo praleisti visą likusį gyvenimą, tas gamtos stebuklas atrodė dar nuostabesnis. Akimirka buvo tokia tobula, kad Anabelė net išsigando: ar tik nebus patekusi į nuostabų sapną, iš kurio netrukus pabus. Ji žvelgė ton pusėn, kur žiūrėjo Gordonas, girdėjo įduboje besimaudančių svečių juoką, bet staiga galvoje vėl suskambėjo maorio žodžiai ir persmelkė niūri nuojauta, kad jos laimės padangė nebus giedra. Jai pašiurpo oda. Argi tai ne šventa vieta, kurioje maorių protėviai geidė ilsėtis ramybėje? Galbūt čia – rojaus kampelis, iš kurio jie netrukus bus išstumti? O gal tai buvo vien kvaili plepalai girto žmogaus, pranašaujančio, kad žemės drebėjimo dievas vieną dieną atkeršys piktadariams, įkopusiems į šventąjį kalną.

– Ak, Anabele, šios dienos mes ilgai neužmiršim. – Palaimos kupini Gordono žodžiai atskriejo tarsi iš kito pasaulio. – Ji bus neatskiriama mūsų laimės dalis.

Tada Gordonas ją pabučiavo, ir nuo to bučinio, tą akimirką, kai jų lūpos susilietė, Anabelė pamiršo visas savo baimes.

Rotorua, 1899 m. balandis

– Ei, ponia, pabuskit! – paliepė nemalonus balsas.

Anabelė krūptelėjo. Jos mintys buvo nusklendusios į laimingus laikus. Iš tikrųjų esu pervargusi, jei sapnuoju atmerktomis akimis, pagalvojo ji, įdėmiai apžiūrinėdama nepažįstamąjį. Jos nugara nubėgo šiurpuliukai. To vyro žvilgsnis buvo klastingas, ir ji su malonumu būtų užtrenkusi duris jam prieš nosį.

– Kas čia dabar? Nuvesit mane pas panelę Abigailę ar reikės paskubinti? – suvambrijo šis.

Anabelė karštligiškai mąstė, kaip kuo greičiau atsikratyti šio nemalonaus žmogaus. Ji nė už ką nenorėjo įsileisti jo į namus, nors šis ir pabandė išspausti kreivą šypseną. Tas draugiškumas buvo apsimestinis ir ji tai juto. Kas sieja jaunesniąją seserį su tuo šlykštuku? – svarstė ji.

Tą akimirką vyras kyštelėjo koją tarpdurin.

– Manau, jūs mane ne itin gerai supratot, maloningoji ponia, aš norėčiau pasišnekėti su savo sužadėtine. Ir nemeluokit, kad ji prisiglaudė ne pas jus. Juk atsiuntėt jai telegramą, kad kuo greičiau atvažiuotų. Tiesą sakant, mano Abė širdies gilumoje labai myli savo šeimą. O jei tuoj pat neleisit pasimatyti su mylimąja, kuo greičiau palydėkit pas jūsų ponią motiną. Jai tikriausiai bus įdomu sužinoti, kur link jos dukters gyvenimas pakrypo Velingtone…

Anabelės širdis taip daužėsi, kad rodėsi, tuoj suduš. Šis vyras – Abigailės sužadėtinis? Ji negalėjo tuo patikėti.

– Leisk tą žmogų vidun! – pasigirdo šaižus sesers balsas iš kambario gilumos.

Anabelė išsigandusi atsisuko. Jai už nugaros stovėjo išblyškusi kaip negyvėlė Abigailė. Anabelė pasitraukė į šalį.

Vyras tuoj puolė prie Abigailės.

– Širdele mano, ar nesidžiaugi, jog ryžausi taip toli keliauti, kad būčiau su tavimi? – suburkavo jis, o balse buvo girdėti grasinimo gaidelė. Jis metė į Anabelę pergalingą žvilgsnį.

– Ko jums reikia? – užsipuolė Abigailė.

– Ak, mano mažoji bambekle, ar vis dar rūstauji? Norėčiau su tavimi pasišnekėti.

– Tada eime. Mūsų pokalbis ne kiekvieno ausims, – atžariai tarė Abigailė ir šiurkščiai stumtelėjo vyrą svetainės link.

Anabelė delsė. Negalima palikti sesers vienos su tuo atgrasiu žmogumi. Ne, ji jokiu būdu nerizikuos! Tad greitu žingsniu nusekė paskui anuodu, bet svetimšalis sušnypštė:

– Sakiau gi, akis į akį!

– Tai mano namai, ir aš sprendžiu, kur man būti, – ryžtingai atkirto Anabelė. Ji vylėsi, kad atvykėlis nepastebės, kaip virpa jos rankos.

Nepažįstamasis nusikvatojo.

– Dėl manęs… tik gal geriau atsisėskit. Aš vis dėlto abejoju, ar Abė…

– Nedrįskit manęs vadinti Abe! Jums aš vis dar esu panelė Bredli, – sukliko Abigailė ir sugniaužė kumščius.

– Kaip galėčiau pamiršti? – ironiškai vyptelėjo vyras ir vėl kreipėsi į Anabelę: – Taigi, maloningoji ponia, aš nežinau, ar panelė Abigailė Bredli džiaugsis, jeigu mūsų pašnekesio klausysis dar vienas žmogus. Numanau, kad ji turi daugiau ką slėpti nei aš. Todėl būtų geriau, jeigu išeitumėt iš kambario! – Jis pamosavo ranka, tarsi norėtų nuvyti įkyrią musę.

Anabelei pasidarė negera, jautė atslenkant kažkokią didelę negandą, tačiau liko sėdėti. Ji pažvelgė Abigailei į akis. Tai, ką jose perskaitė, draskė širdį. Vien liūdesys, neryžtingumas ir baimė.

Bet Anabelė jautė: dabar Abigailei ypač reikia jos paramos.

– Abe, mažyle, kad ir ką tas vyras pasakytų, prisiekiu, mano meilės tau nesumažės. Gerai pagalvok: jei nori, kad kažkas žinotų, kaip tau iš tikrųjų einasi, tada aš liksiu čia. O jei nenori, kad kas nors padėtų atsilaikyti prieš šį siaubingą žmogų, tada išeisiu.

– Oho, o jūs iš tikrųjų kilni. Norit bet kokia kaina padėti, tik kad nėra jokio reikalo. Bus kalbama apie panelę Bredli ir truputį apie mane. Ji tikrai nenorės iškloti jums smulkmenų apie savo prabangų gyvenimą Velingtone. Negi nepastebit, kad trukdot? Aš noriu pasišnekėti su savo sužadėtine akis į akį, supratot?

Anabelė sulaikiusi kvapą žvelgė į seserį.

– Prašau, lik! – sušnabždėjo Abigailė. Lig šios akimirkos ji stovėjo kaip apduota, paskui it furija šoko prie nepažįstamojo ir ėmė kumščiais daužyti jam į krūtinę. – Jūs nesat mano sužadėtinis. O dabar dinkit! Mudu neturim ko aiškintis! Ir kad niekada daugiau jūsų nematyčiau! – Išsekusi ji nuleido kumščius ir užsidengė delnais veidą.

– Ar girdėjot, ką pasakė mano sesuo? Dinkit iš čia! – Anabelė ryžtingai pašoko, atidarė svetainės duris ir parodė į laukujas.

Nepažįstamasis vėl garsiai nusikvatojo.

– Nors ji ir nenori su manimi šnekėtis, bet aš turiu jai kai ką pasakyti. – Jis pasisuko į Anabelę. – Vadinasi, jūs esate ta šventoji puolusios merginos sesuo? Vadinasi, jums priklauso šis viešbutis? Gerai, aš mielai apsistočiau viename iš kambarių!

– Jūs niekada nenakvosit šitame viešbutyje! – sušuko Abigailė.

Anabelė skubiai uždarė svetainės duris. Ji nenorėjo, kad mama išgirstų, kas čia vyksta. O, kad Gordonas būtų namie! – pagalvojo, bet jis buvo iškeliavęs į Oklandą pasitarti su inžinieriumi dėl maudyklos. Atsirado sunkumų statant siurblius, kurie turėjo pumpuoti gydomąjį vandenį iš baseino į maudyklą. Šiuo metu viešbutyje buvo apsistoję tik keli žmonės, taigi patogi proga imtis projektavimo darbų, todėl jis ketino likti mieste iki vakaro. Anabelė karštligiškai svarstė, ką šioje situacijoje darytų Gordonas? Žinoma, jis išmestų tą žmogų lauk. Jei reikėtų, prieš tai dar ir apkultų. Jai teks tai padaryti žodžiais.

Anabelė giliai įkvėpė, o paskui šiurkščiai paliepė:

– Tuoj pat palikit mano namus! Nieko čia nepametėt, taigi nėra ko ir ieškoti. Mano sesuo neketina su jumis kalbėtis. O dabar nešdinkitės! – Ji ranka parodė į duris.

Vyras atsakė plačia šypsena.

– Gerai, mano mieloji Abigaile, pati prisiprašei! Tebūnie tavo sesuo liudininkė to, ką aš noriu pasakyti. Tu man skolinga pinigų! Juk mudu gražiai susitarėm. Ir todėl aš lauksiu šitame viešbutyje tol, kol atiduosi skolą. Jei reikės, lauksiu visą savaitę. O jei vis dėlto neigsi, visiems šiose apylinkėse papasakosiu, kas esi iš tikrųjų!

Abigailė vėl prišoko prie vyriškio, tik šįkart vožė jam skambų antausį.

– Jei išdrįsit, jūs lavonas! – sukliko ji.

Šis piktai nusikvatojo, sučiupo ją už rankų ir sušnypštė:

– Nedrįsk daugiau manęs mušti! Nes pasigailėsi. Juk gerai žinai, kad aš veltui negrasinu, net maoriai yra apie tai sukūrę dainą.

Abigailė krūptelėjo ir staiga tapo panaši į pjudomą gyvūną.

Anabelė nebegalėjo ilgiau žiūrėti į tokią kančią. Ji niekada nemušė jokio žmogaus, bet tą akimirką tvirtai nusprendė: jei reikės, išmes šį nusikaltėlį jėga. Ką stebėdamasis kartodavo Gordonas? Jėgos tu turi už du! Ji iškėlė rankas ir žengė prie atvykėlio, būtų nedvejodama smogusi jam, bet sulaikė Abigailė.

– Meldžiu, nereikia, jis stipresnis už mudvi abi. Ir patikėk, nepasigėdins tave sumušti, o gal net sugalvos ką nors blogesnio.

Tai tarusi Abigailė atraitojo suknelės rankovę ir parodė bjaurią žaizdą.

– Jis užgesino cigaretę man į ranką! – pasakė tyliai.

– Tu perdedi, tai buvo nelaimingas atsitikimas! – išsiviepė nepažįstamasis.

Anabelė išsigandusi žingtelėjo atgal. Drąsa kaipmat išgaravo. Ji virpėjo visu kūnu. Dar niekada nebuvo sutikusi tokio žiauraus žmogaus.

– Kiek pinigų jums reikia? – lediniu balsu paklausė Abigailė.

– Trijų šimtų svarų sterlingų.

– Bet puikiai žinot, kad atidaviau jums viską, ką turėjau, o likusius išleidau apmokėti kelionei namo, – nusiminė Abigailė.

– Taigi atidavei ne viską. Tu pasprukai. Po to, kai gerbiamas ponas deputatas atsisakė sumokėti man už tylėjimą, buvau priverstas parašyti laišką gerbiamai poniai. Ir ši paliko jį. Tu nė neįsivaizduoji, kas dabar darosi Velingtone. Dabar tu negali nė nosies kyštelėti į tą miestą. Liko tik viena vieta, kur gali pasislėpti – čia. Juk nenorėtum, kad žmonės viską apie tave sužinotų? Gal šeima tau padės? Juk jūs esat geras žmogus, panele Bredli. Jūs gi nenorit, kad dėl tos istorijos, kurią aš paskleisiu tarp žmonių, nukentėtų jūsų šeimos reputacija. Pagalvokit apie ligotą savo motiną!

Abigailė tylėjo. Jos keliai virpėjo taip, kad vos laikėsi ant kojų. Ji susmuko ant kėdės ir įbedė žvilgsnį į sieną.

Anabelės galvoje žaibiškai sukosi mintys. Mama neturėtų sužinoti, kas atsitiko Abigailei. Šis vyras akivaizdžiai šantažavo seserį ir tai nežadėjo nieko gero.

Staiga ji prisiminė skrynelę, kurioje Gordonas laikė pinigus maudyklos statybai. Ji tiksliai nežinojo, kiek ten atidėta, bet tikėjosi, kad bus keli šimtai svarų. Gal atiduoti tam žmogui Gordono santaupas, kad jis dingtų iš Abigailės gyvenimo? Ir kad Abigailė galėtų ramiai gyventi Rotorua. Bet į šį klausimą ji atsakys tik kai sužinos baisiąją sesers paslaptį. Galų gale, ji rengiasi rizikuoti – gerasis Gordonas tikriausiai niekada to neatleis. Ji juk ketina vienu mostu sužlugdyti jo svajonę įsirengti maudyklą. Negaliu ryžtis tokiam žingsniui nežinodama priežasties, nusprendė Anabelė ir atsiduso. Man reikia laiko apmąstyti.

– Pone, – tarė ji tvirtu balsu, – duokit garbės žodį, kad gavęs pinigus visiems laikams dingsit iš čia.

– Sutarta, – išsiviepė vyras ir ištiesė ranką, bet Anabelė apsimetė nepastebėjusi. Ji nenorėjo to vyro liesti. Net ir patvirtinant susitarimą.

– Gerai, tada duosiu jums kambarį viešbutyje. O jūs elgsitės kaip svečiui pridera ir, svarbiausia, dideliu lanku apeisit mano seserį ir mane. Ir gavęs pinigus skubiai išvyksit.

– Meldžiu, Anabele, nereikia, nenoriu, kad duotum jam pinigų. Geriau aš išvažiuosiu iš čia ir… – silpnai priešinosi Abigailė.

– Tylėk! – šiurkščiai nutraukė ją Anabelė. – Ar laikysitės šių sąlygų? – paklausė griežtai.

Vyras nusijuokė.

– Tai didžiausia mano svajonė, gerbiama ponia. Man nepatinka nei ši Dievo apleista dvokianti vieta, nei šitos paleistuvės draugija.

– Eime! – paliepė Anabelė.

Jis paklusniai nusekė paskui ją prie kuklios registratūros stalo, prieš tai metęs į Abigailę perspėjantį žvilgsnį.

Anabelė tyčia davė jam patį mažiausią kambarį su langu į sodą. Šis ponas neužsitarnavo kambario su vaizdu į ežerą.

– Norėčiau jūsų paprašyti, kad kuo dažniau liktumėte kambaryje, nes nepageidauju matyti jūsų šmirinėjančio po mano namus. Sakykit… – Anabelė įdėmiai pažvelgė į jį. – Tokie kaip jūs turbūt jau yra sėdėję kalėjime, tiesa?

Ji net nudžiugo pastebėjusi, kaip išbalo jo veidas, bet atsitokėjęs jis atkirto:

– Galimas daiktas, kad ir jūsų seseriai teks tai patirti!

Anabelė grįžo į svetainę, ji visa virpėjo iš susijaudinimo.

Abigailė sėdėjo susigūžusi, užsidengusi veidą rankomis ir garsiai kūkčiojo.

Sunkiai atsidususi, Anabelė atsisėdo šalia ir švelniai apkabino ją per pečius. Vieninteliai žmonės, mokėdavę paguosti Abigailę, visuomet buvo tėtis ir ji.

– Mažyle, viskas bus gerai, patikėk, – ramino seserį.

Abigailė pažvelgė į ją didelėmis užverktomis akimis ir sumikčiojo:

– Aš labai apgailestauju. Nesitikėjau, kad jis mane persekios net iki Rotorua. Maniau, esu saugi. Anabele, mano gyvenimas nebuvo toks nerūpestingas ir džiaugsmingas, kaip rašiau tau laiškuose. Už savo svajonę turėjau sumokėti didelę kainą. Aš… – Abigailė vėl ėmė kūkčioti.

Anabelė švelniai glostė jai plaukus ir šnabždėjo:

– Žinau, mažyle, aš iš karto tai supratau. Iš tavo akių išskaičiau, kad laiškuose rašei netiesą. Bet dabar papasakok, kas atsitiko, būk gera. Kad ir kas ten įvyko, tu visuomet liksi mano mylima maža sesutė!

Abigailę tie žodžiai sujaudino, tačiau jos neapleido baimė, kad sužinojusi tiesą Anabelė gali netesėti pažado.

Velingtonas, 1888 m. vasaris

Abigailė nervingai vaikštinėjo po savo mažą kambarėlį pensione. Ji vis svarstė, ar iš tikrųjų gali pasitikėti Džeimsu Morganu. Žinoma, keliaujant į sostinę jis pasirodė kaip tikras džentelmenas. Bet kad už dyką padės jai įsidarbinti teatre, ji abejojo. Kita vertus, jis, regis, iš tikrųjų turėjo ryšių, nes nuolat kalbėdavo apie žinomus aktorius: Luizą Pomeroj, Danielių Bendmaną ir Blendą Holt.

Tas pavardes Abigailė buvo girdėjusi, nes Olivija, retkarčiais apsilankanti Rotorua, iš Oklando atveždavo žurnalų, kuriuose buvo apstu paskalų apie scenos žvaigždes.

Ar man užteks talento, kad tapčiau garsia aktore? – vis svarstė Abigailė. – Ir ar Džeimsas Morganas truputį neperdeda? Vakar atsisveikindamas jis pažadėjo užtarti už ją žodelį ponui Mūrui, vietinio Šekspyro teatro vadovui. Gal Džeimsas – viso labo pagyrūnas, o gal iš tikrųjų gali padėti?

Apie Džeimso Morgano padorumą liudijo tai, kad jis elgėsi mandagiai ir nė sykio nemėgino prie jos lįsti. Netgi tada, kai jie nakvojo geležinkelio stotyje. Be to, jis švelniai įkalbinėjo ją pirmiau išbandyti laimę Velingtone, o ne traukti į Danidiną. Kai ji kelionėje padainavo jam dainelę, jis tikino, esą ji – talentinga. Abigailė nesupyko, kai vyras visa gerkle nusikvatojo ir pridūrė:

– Bent jau pralinksminti žmones tikrai mokate.

Esama ir blogesnių vietų, kur galėjau atsidurti, kad užsidirbčiau pinigų tolesnei kelionei, galvojo ji, atidarydama langą ir žvelgdama virš Torndono stogų (bent jau Džeimsas taip vadino šį Velingtono rajoną) iki pat uosto. Ji degė noru paklajoti žmonių pilnomis gatvėmis ir susipažinti su miesto gyvenimu. Net garsai, į jos kuklų kambarėlį prasiskverbę iš lauko, čia buvo visiškai kitokie nei Rotorua.

Rotorua! Nereikia apie tai galvoti, nes akys tuoj pat sudrėks. Kad ir koks gražus Velingtonas, ji būtų daug ką atidavusi, kad tik nebūtų reikėję viską metus išvykti iš Rotorua! Jau važiuodama karietoje ji labai gailėjosi neišsipasakojusi tėčiui. Viljamas Č. Bredlis niekada nebūtų leidęs, kad jo mylima mažoji dukrelė atsidurtų gatvėje. Galbūt netgi būtų ramiai kaip visada paaiškinęs, kas tąsyk įvyko Danidine.

Abigailė rankove skubiai nusišluostė akis. Tik neverk! – ragino save. – Ir nedrįsk galvoti apie Patriką! Kaskart, kai įsivaizduodavo savo rankas, glostančias vėsią jo odą, kai prisimindavo aistrą, kuria jie dalijosi baltame Makojos paplūdimyje, imdavo tirpti iš ilgesio. Negi ji niekada jo nebepamatys? Juk mylėjo jį. Kodėl gi, po galais, jis nevažiavo kartu? – laužė galvą.

Džeimsui Morganui ji nė žodeliu neužsiminė, kad buvo išvyta iš namų, nors šis įkyriai klausinėjo apie jos santykius su Patriku O’Donelu.

Ji, žinoma, svarstė, gal persėsti į kitą karietą, kuri parvežtų ją atgal, bet juk mama negailestingai išvarė iš namų. Be to, sulaikė dar kai kas: kirbantis jausmas, kad galbūt ras laimę didžiajame teatro pasaulyje.

Jos mintis nutraukė beldimas į duris. Tai buvo Džeimsas – kiek padelsęs, jis įžengė vidun. Kai Abigailė pradėjo žvelgti į jį ne kaip į nekenčiamą jaunuolį, su kuriuo motina ketino ją apvesdinti, o kaip į malonų pakeleivį, jis pasirodė visai neblogas vyrukas. Buvo vidutinio ūgio, tamsūs plaukai tankūs, veidas prakaulus. Jo drabužiai liudijo gerą skonį, elgėsi nepriekaištingai, vis labiau stebindamas Abigailę.

– Labą dieną, panele Bredli, tikiuosi, pailsėjote po sunkios kelionės. Atleiskit, kad skubėdamas apgyvendinau jus šiame kukliame kambaryje. Pasistengsiu tuojau pat parūpinti kitą, – atsiprašinėjo Džeimsas.

– Jei manote, kad turėčiau persikelti į jūsų namus, teks nusivilti. Aš to nedarysiu, – atžariai atkirto ji.

– Nesirūpinkit! Pažadu, kad taip nebus, – skubiai patikino jis, o Abigailė nustebo: tai sakydamas jis šypsojosi. – Turiu jums gerą naujieną. Man pavyko išrūpinti mudviem pono Mūro ir jo žmonos kvietimą apsilankyti jų namuose. Mano tėvas yra impresarijaus draugas. Ponas Mūras džiaugsis mūsų vizitu. Turime ten būti po valandos. Leiskite jūsų paklausti: ar pietausite vilkėdama kelioninius drabužius?

Abigailė nuraudo kaip ugnis.

– Žinoma, ne! – sušnypštė ir šiurkščiai išprašė jį iš kambario.

Jam išėjus, ji garsiai trinktelėjo durimis, atidarė kelioninį lagaminą iš išsiėmė dviejų dalių rožinę suknelę. Tuoj pat prieš akis iškilo vaizdas, kaip nusivilko ją prieš Patriką. Suknelė be garso nukrito ant šilto smėlio ir ji liko vien su apatiniais. Ji vėl pajuto meilės kupiną ir dievinantį jo žvilgsnį slystant oda. Abigailė troško jo taip, kad net pervėrė skausmas. Nieko nepadarysi, mąstė ji, kitos suknelės neturiu. Ji nusimetė drabužius ir apsivilko prisiminimus žadinančią suknią. Apžiūrėjo save sename patamsėjusiame veidrodyje, tada it kokią karūną užsidėjo priderintą skrybėlaitę, kuri labai tiko prie šviesių jos plaukų.

– Štai taip atrodo būsimoji aktorė, – išdainavo ji savo atvaizdui veidrodyje ir nusprendė pamiršti praeitį. Čia – naujo gyvenimo pradžia, gyvenimo didžiuliame mieste, apie kurį svajodavai naktimis atokiame Rotorua, tikino ji save. Ir vis dėlto jos akys ilgiau nei reikia žvelgė į suknelę, ir didžiulė ašara nuriedėjo skruostu. Ji taip ilgėjosi Patriko O’Donelo, kad net gėlė širdį. Jei prieš tris dienas būtų nujautusi, kaip jo stigs, tikrai nebūtų ryžusis tokiai sunkiai kelionei. Pirmiausia – karieta į Hamiltoną, paskui – traukiniu į pietus, tada vėl karietoje. Kodėl nelikau su juo? Jis tikrai būtų priėmęs po savo stogu, jei tik būčiau pasakiusi visą tiesą. Abigailė blaškėsi tarp savo skausmo ir šiokio tokio džiaugsmo, kurį vylėsi patirsianti. Gana sentimentų! – paliepė sau. Jei nori išbandyti laimę, juokis!

Plačiai šypsodamasi, ji žengė į tamsų prieškambarį, kur jos laukdamas nekantriai žingsniavo Džeimsas Morganas. Iš žvilgsnio ji suprato, kad jis girdėjo ją kūkčiojant.

– Panele Bredli, aš…

Bet Abigailė skubiai užspaudė delnu jam burną.

– Eime, pone Morganai, manau, dabar jau galite mane vestis drauge, – koketiškai šyptelėjo ji.

Impresarijaus namas buvo vienas iš tų prabangių medinių statinių, kurie kūrė Velingtono įvaizdį. Kai vidutinio amžiaus ponas atidarė duris ir pasveikino Džeimsą Morganą kaip seną draugą, Abigailės širdis ėmė plakti kiek greičiau. Iš karto matyti, kad ponas Mūras – teatro žmogus, šmėkštelėjo jos galvoje, kalba taip, tarsi stovėtų scenoje. Ant jos ėmė lietis žodžių lavina:

– Vadinasi, štai ji, žavingoji panelė, kurią vilioja teatras. Leiskit į jus pasižiūrėti! Labai patraukli. O kokie puikūs šviesūs plaukai. Ir tokia jauna. Taip, jau matau jus vaidinančią senmergę Aną Peidž „Šmaikštuolėse“. Taip, jumyse nekaltybė persipina su šelmiškumu…

Abigailė nusišypsojo ir linktelėjo, tarsi žinotų, apie ką jis šneka, nors nei apie spektaklį, nei apie vaidmenį nebuvo girdėjusi.

– Mielas pone Mūrai, panelė vis dar išsekusi po kelionės. Galbūt galėtume tai aptarti prie stalo, – impresarijaus tiradą nutraukė Džeimsas.

Dėkinga Abigailė apdovanojo Džeimsą šypsena.

Mūro žmona irgi jausmingai pasveikino svečius ir tuoj pakvietė prie stalo. Ten abu menininkai vienas per kitą ėmė pasakoti apie pastaruosius savo pasirodymus. Pagaliau ponas Mūras kreipėsi į Abigailę:

– Taigi kur mokėtės vaidybos?

Iš siaubo Abigailė vos nepaspringo ėrienos kepsniu.

– Aš… aš atvykau iš Rotorua, ten nebuvo sąlygų mokytis šios profesijos, bet aš dainuoju ir šoku, – sutrikusi sumikčiojo ji.

Ponia Mūr suraukė riestą nosytę, ir Abigailė suprato, kad jos atsakymas buvo neteisingas.

O ponas Mūras įrėmė griežtą žvilgsnį.

– Vadinasi, mokate dainuoti ir šokti? Taip, taip! Nežinau, ką jums apie mus pasakojo gerbiamasis ponas Morganas, bet operų mes nestatome. Mes statome spektaklius, vien tik Šekspyro pjeses. Jūs žinote Šekspyrą, tiesa?

Džeimsas Morganas jau ketino imtis Abigailės gynybos, bet ši atžariai atkirto:

– Taip, jo veikalai žinomi net pas mus, atokiame Didžiųjų geizerių slėnyje. Mūsų mokytojui ponui O’Donelui labai patinka Šekspyras. Jis man sykį net leido suvaidinti Džuljetą.

– Pagirtina, panele Bredli, – įsiterpė ponia Mūr. – Tačiau tokie vaidmenys mūsų teatre skiriami tiktai man.

Tą akimirką Abigailei kilo noras atsikelti nuo stalo ir išeiti pro duris, bet Džeimsas uždėjo delną jai ant rankos.

– Žinoma, panelė Bredli iš pradžių pasitenkintų kukliais vaidmenimis, bet ji talentinga. Prašyčiau patikėti manimi. Savo akimis mačiau, kaip ji vaidino Džuljetą. Nepaprastai įtaigiai. Labai aistringai. O Romeo manęs, deja, neįtikino. Jis man pasirodė bailys, nepasirengęs kovoti dėl didžiosios meilės.

Abigailė puikiai suprato perkeltinę tų melagingų žodžių prasmę ir net sudrebėjo iš pykčio.

– O aš esu kitos nuomonės. Nors Romeo ir ne tokios audringos prigimties kaip Džuljeta, bet jis mylėjo nuoširdžiai!

– Gerai jau. Mes čia neketiname vertinti mokyklinio spektaklio, – atsiduso nuobodžiauti pradėjęs ponas Mūras. – Turiu jums pasiūlymą, panele Bredli. Šiuo metu statome „Vasarvidžio nakties sapną“ ir liko laisvi keturių elfų vaidmenys. Galėtumėte pabandyti. Kokio vaidmens norėtumėte: žirnio žiedo, voratinklio, kandies, o gal garstyčios grūdelio?

Abigailė žvelgė į impresarijų net išsižiojusi iš nuostabos. Ji nežinojo, juoktis ar verkti. Šią akimirką gerai suprato tik viena: reikia iš čia nešdintis. Jeigu tai – didysis teatro pasaulis… O, kad ji dabar galėtų slampinėti po Anabelės virtuvę ir pasakoti jai apie šį beprotišką pašnekesį! Mielai pamėgdžiotų tuos poną ir ponią Mūrus.

– Panele Bredli, aš vis dar laukiu jūsų atsakymo. Ne kiekvienam siūlau pačiam pasirinkti vaidmenį. Tokią progą suteikiu tik pono Morgano pažįstamai, – maloningai pareiškė Mūras.

Abigailė gūžtelėjo pečiais.

– Man tai didelė garbė, bet spręsti palieku jums.

Tačiau atsakymas ponui Mūrui, regis, nepatiko. Jis rūsčiai suraukė kaktą.

– Jaunoms panelėms, kurios nežino, ko nori, teatre ne vieta, – vamptelėjo.

– Bet, pone Mūrai, jaunoji panelė labai gerai žino, ko nori. Juk ji ką tik ištrūko iš mylimų namų tik tam, kad vaidintų teatre. Dėl savo svajonės paliko viską, ką mylėjo ir brangino. Todėl duokit jai vieno iš elfų vaidmenį, ir prašyčiau suprasti, kad nepažįstamame pasaulyje mergina nesijaučia tvirtai. Jai reikia jūsų globos, pone Mūrai. Būkite jos gerasis mokytojas! – pataikaudamas ėmė kaulyti Džeimsas, paskui saldžiu balsu kreipėsi į šeimininkę: – To paties norėčiau paprašyti ir jūsų, maloningoji ponia. Ši mergaitė viena atkeliavo iš toli į didelį miestą. Čia neturi artimųjų. Ji dar jauna ir nepatyrusi.

Ponia Mūr slapčia nusibraukė ašarą.

– Prašau atleisti, pone Morganai, mudu su vyru galvojome, kad ji jums, žodžiu…

– Suprantu, manėte, kad panelė Bredli ir aš jaučiam vienas kitam ypatingą palankumą ir aš noriu surasti jai kokį nors užsiėmimą, bet taip nėra. Aš tik palydėjau panelę Bredli į Velingtoną. Teatras – jos gyvenimas. O aš būčiau dėkingas, jei niekam neprasitartumėte, ką manėte apie mūsų tarpusavio santykius. Mano sužadėtinė labai pasipiktintų, jei jos ausis pasiektų tokie gandai.

– Jūsų sužadėtinė? Kas gi ta laimingoji? – pasmalsavo ponas Mūras.

– Merė Valters.

– Ar tik ne deputato Klemenso Valterso duktė, turtingiausia nuotaka mieste? – išsprūdo poniai Mūr, bet ji tuoj pat atsiprašė: – Žinoma, tai ne mano reikalas.

Abigailė įtemptai sekė pašnekesį ir negalėjo patikėti tuo, ką girdi. Džeimsas susižadėjęs? Ir ką jai dabar galvoti? Vadinasi, ji gali būti rami – jos atžvilgiu jis neturi jokių ketinimų. Bet kodėl melavo mamai norįs vesti jauniausiąją dukterį? Juk negalėjo per naktį apsispręsti, kad ves turtingiausią miesto merginą. O gal visos šios šnekos laužtos iš piršto, kad sušvelnintų Mūrų nepasitikėjimą? Abigailė jautėsi sutrikusi. Jai sunkiai sekėsi sutelkti dėmesį į pokalbį. Mintimis ji vis grįždavo prie Džeimso Morgano. Gal ta Merė jam patinka labiau už ją?

Atsisveikindami ponas ir ponia Mūrai užtikrino, kad Abigailė visuomet laukiama jų namuose, o maždaug po savaitės tegu pasirodanti teatre – galėsianti pradėti repetuoti vaidmenį.

Grįžtant į Torndoną abu tylėjo. Džeimsas Morganas nė neketino smulkiau iškloti jai savo vedybų planų, o Abigailė buvo pernelyg išdidi, kad paklaustų.

Kai karieta sustojo prie namo, Džeimsas paprašė vežėjo palaukti ir palydėjo ją iki durų.

– Jums jų tikriausiai reikės, – tarė ir padavė kelis banknotus. Vidinis balsas Abigailę perspėjo, kad neimtų pinigų, bet negi ji turėjo kitą pasirinkimą? – Pasirūpinsiu, kad vėliau gautumėte geresnį kambarį. Be to, kiekvieną trečiadienį kviečiu jus pietauti, o kitą savaitę palydėsiu į teatrą ir parvešiu atgal, – pareiškė jis nė nepasidomėjęs, ką ji apie tai galvoja.

Po tos vakarienės Abigailė prarado bet kokį pasitikėjimą savimi, tad neprieštaravo. Ji jautėsi sutrikusi, todėl džiaugėsi, kad Džeimsas ja rūpinasi. Galbūt tai, ką patyrė šį vakarą, jos mintis sujaukė taip, kad šiąnakt neberaudos į pagalves ilgėdamasi namų. Kai Džeimsas mandagiai kaip visuomet atsisveikino, Abigailė vylėsi, jog taip ir bus.

Po to atmintino vakaro prabėgo dvi savaitės. Prasidėjusios repeticijos sužavėjo Abigailę. Kaskart įėjusi į pastatą, ji džiugiai uosdavo savitą, tik teatrui būdingą kvapą: seno grindų vaško, sumišusio su salsvu pudros, kvepalų ir senų kostiumų aromatu. Kai paskui save uždarydavo drabužinės duris, ketindama persirengti ir tapti žirnio žiedu, jos širdis kassyk suspurdėdavo. Labiausiai džiaugėsi, kad ponas Mūras ją iškart, nuo pat pirmos dienos, pavadino talentu iš prigimties. Jai patiko malonus aktorių elgesys. Daugelis buvo linksmi žmonės, linkę krėsti paikystes. Visi labai apgailestavo, kad Abigailė vakarais neina drauge pasilinksminti. Ji, aišku, labai norėjo, bet nedrįso įžeisti Džeimso Morgano. Vyras kas vakarą tuo pačiu laiku laukdavo jos karietoje priešais teatrą. Retkarčiais jis veždavosi ją vakarieniauti, bet dažniausiai tiesiog pargabendavo namo.

Šį vakarą Abigailė tvirtai nusprendė paprašyti, kad jis nuvežtų ją ne į pensioną, bet į nedidelį privatų kolegų vakarėlį. Jai teko prisiversti ištarti tokius žodžius, mat bijojo jį įžeisti, tačiau vyras abejingai pareiškė:

– Apgailestauju, bet šiandien negaliu!

Abigailė nežinojo, kaip elgtis, – supykti ant Džeimso ar ne. Privažiavus pensioną, jis paliepė jai:

– Susikraukite savo daiktus ir neškit čionai lagaminą. Ir prašyčiau paskubėti!

Abigailė nustebusi pažvelgė į jį, bet sukaupusi visą drąsą paklausė:

– Pone Morganai, esu be galo dėkinga už viską, ką dėl manęs padarėte, bet dėl to nevalia nurodinėti, kaip turėčiau gyventi.

– Norite gražesnio kambario ar ne? – šaltai atkirto jis.

Abigailė tik įkvėpė ir pakluso. Nieko netroško labiau už didesnį kambarį.

Kai grįžo su lagaminu, jis laukė jos nutaisęs nepatenkintą veidą.

– Atleiskite, panele Bredli, man, žinoma, nederėtų jums komanduoti. Tik maniau, kad bent truputį man simpatizuojate, ir jums malonu, jog kiek galėdamas padedu jums šiame mieste.

– Žinoma, malonu. Nenoriu būti nedėkinga, bet jūs manęs neklausiat, jūs tiesiog įsakinėjat.

– Gerai, kad pasakėte. Pasistengsiu elgtis kitaip. Todėl teiraujuosi jūsų: gal norėtumėte apžiūrėti naujus savo namus?

– Mielai, pone Morganai, – nusijuokė ji, žvelgdama į surukusį jo veidą, ir lengviau atsiduso, kai jis taip pat nusikvatojo.

Netrukus jie sustojo prie nediduko jaukaus medinio namelio Torndone.

– Nuostabu! – iššokusi iš karietos žavėjosi Abigailė. – Kambario nuomotojai turbūt malonūs žmonės.

Džeimsas Morganas paslaptingai šypsojosi. Prie durų jis išsitraukė iš kišenės raktą ir atsargiai jas atrakino.

– Gal tai jūsų namas? – atsikvošėjusi paklausė Abigailė.

– Ne, greičiau jūsų, – atsakė Džeimsas Morganas ir padavė jai raktą.

Abigailė ėmė gaudyti orą. Ji negalėjo patikėti. Ir ką tai galėtų reikšti? Jis gi negali dovanoti jai namo! Juk žino, kad ji neturi nė grašio, nes kuklios santaupos ištirpo patį pirmą mėnesį.

– Juk neketinate padovanoti man namo, tiesa? – karingai paklausė Abigailė.

– Į šį klausimą atsakysiu tik su viena sąlyga: pirmiausia apsižvalgykite ir nuspręskite, ar norite grįžti į tą nejaukų kambarėlį.

– Gerai, bet pažadėkite, kad apžiūrėjusi namą sulauksiu paaiškinimo. Noriu žinoti, ką visa tai reiškia!

Jis tylėdamas linktelėjo ir praleido ją į priekį.

Namukas buvo nedidelis. Svetainė įrengta labai skoningai, apstatyta brangiais angliškais baldais. Olivija labai apsidžiaugtų, dingtelėjo Abigailei. Židinyje liepsnojo ugnis.

– Ar čia gyvena gerosios dvasios, kurios užkuria židinius? – paklausė ji pabrėžtinai šiurkščiu balsu, kad paslėptų nuostabą.

– Ne, tai padariau aš, bet nuo rytdienos ateis Aroha, ji tvarkys namus ir gamins jums ir jūsų svečiams valgį.

– Aroha?

– Maorė, vos išprašiau tėvų, kad ją išleistų.

Abigailei darėsi vis nejaukiau. Kai atidarė miegamojo duris, neteko žado. Ten stovėjo dvigulė šeimyninė lova!

– Juk aš aiškiai pasakiau: neketinu už jūsų tekėti, – sušnypštė ji.

– O aš labai gerai prisimenu, kad dalyvavote pokalbyje, kai pranešiau apie savo būsimą santuoką su Mere Valters. Po kelių mėnesių ji taps mano žmona.

– O kam tada čia dvigulė lova?

Jis neatsakė, bet žengė prie Abigailės, suspaudė jos veidą abiem rankomis ir pabučiavo į lūpas. Tada skubiai atsitraukė ir įdėmiai pažvelgė į ją.

– Ar iš tikrųjų esi naivi, Abigaile, ar puikiai vaidini?

Abigailei prireikė kelių sekundžių, kad atgautų pusiausvyrą, bet kai suvokė, ką visa tai reiškia, trenkė jam skambų antausį.

– Nemanykit, kad jums priklausysiu! Aš jūsų nebijau ir patariu: nekiškit prie manęs nagų! Nebūsiu jūsų meilužė, patikėkit.

Džeimsas Morganas išsitiesė ant lovos ir provokuojamai pasirąžė.

– Dabar gal ir ne, mieloji, bet aš galiu palaukti. Man nebūtina tavęs spausti nei imti jėga. Vieną dieną pati savo noru atiduosi tai, ko geidžiu. Aš tai žinau. Lažinamės?

Abigailė ėmė žiopčioti.

– Jūs – bjaurybė! Nesulauksit. Aš išeinu!

Taip tarusi, ji nė sekundės nedvejodama išskuodė iš kambario ir nusileido laiptais į vėsią naktį. Ji vis bėgo ir bėgo, kol uždususi pasiekė vandenį. Smarkiai diegė krūtinę ir ji sustojo. Tik dabar pajuto žvarbų vakarų vėją. Su lengva suknele buvo šalta, tad nepaisydama skausmo vėl leidosi bėgti, atstačiusi veidą kvapą gniaužiančiam vėjui. Kai nuvargo, išsekusi atsisėdo ant akmens ir įbedė žvilgsnį į tamsią jūrą. Sopėjo visą kūną. Ji net nepajėgė verkti – buvo sustingusi kaip tas akmuo. Ir baisiai šalo, ir ne tik kūnas – šalo jos širdis. Kokia kvaila ji buvo! Kodėl pasitikėjo Džeimsu Morganu? Koks vyras rūpinasi vieniša mergina nereikalaudamas atlygio? Ir ką jai dabar daryti? Ji užsikosėjo, ir taip stipriai, kad purtėsi visu kūnu. Vanduo vis tamsėjo, kol prieš akis viskas pajuodo.

Kai Abigailė atsigavo, pirmiausia pamatė susirūpinusias Džeimso Morgano akis.

– Kas atsitiko? – sunkiai ištarė ji, nes liežuvis atrodė it apsivėlęs, o krūtinę siaubingai maudė.

– Tu susirgai, – atsakė jis.

Tą akimirką Abigailė viską prisiminė. Tamsią jūrą, šaltį, ledinį vėją, kuris įsisuko po suknele, ir perdėtai dosnią Džeimso dovaną. Ji atsargiai apsidairė. Nebuvo jokios abejonės. Ji gulėjo dvigulėje lovoje, kurią Džeimsas nupirko jai.

– Aš išeinu, – sušnabždėjo ji ir užmigo išsekusi, nuo karščiavimo degančiais skruostais.

Kitas dienas Džeimsas Morganas nesitraukė nuo Abigailės. Jis šluostė jai prakaitą, kvietė geriausius gydytojus ir klausėsi skausmo kupinų žodžių, kuriuos kalbėjo karščiuojanti ligonė. Dažnai ji šaukėsi mamos, bet dar dažniau Patriko. Ir vis kartojo:

– Aš išeinu!

Tačiau Abigailė neišėjo – nei tada, nei kai pasveiko. Vieną dieną, kai jau galėjo pastovėti ant kojų, Džeimsas atnešė Anabelės laišką ir Abigailę prislėgė siaubingas sielvartas. Tėvas prieš kelias savaites užmigo krėsle ir nebepabudo. Dienų dienas Abigailė verkė ir vaitojo. Naktimis negalėdavo užmigti – vis svarstė, ar tik ne ji kalta dėl tos mirties.

Vienintelė jos paguoda buvo Džeimsas, į kurio petį galėjo bet kada atsiremti. Jis stengėsi atspėti kiekvieną jos pageidavimą. Nė žodeliu nebeužsiminė apie santuoką su kita. Joks vyras nebūtų galėjęs geriau padėti bėdoje. Džeimso dėka ji vėl džiaugėsi gyvenimu. Tomis sunkiomis dienomis Abigailė vis susimąstydavo, gal reikėtų tapti jo žmona.

Kai visiškai pasveiko, ketino jam atskleisti, kad pasiryžo tekėti, bet tą vakarą jis kuo ramiausiai pranešė šią savaitę vedąs Meri Valters. Tad Abigailė taip ir neišdavė, ką norėjo jam pasakyti. Širdies gilumoje netgi pajuto palengvėjimą. Juk dėkingumas – tai vis dėlto ne meilė. Tačiau per tą laiką jie tapo artimesni, Abigailė žvelgė į jį kaip į tikrą draugą. Nei jis, nei ji nė žodeliu neužsiminė apie tai, kas įvyko tą šaltą naktį.

Abigailė ėmė gyventi ramiai. Po vestuvių Džeimsas aplankydavo ją tik ketvirtadieniais, bet ji nenuobodžiavo. Dėl ligos negalėjo vaidinti elfo, bet Mūras pažadėjo vaidmenį „Romeo ir Džuljetoje“. Nors ir ne Džuljetos, o tik auklės, bet vis dėlto… Mintis, kad jai teks vaidinti ponios Mūr, kuriai jau gerokai per trisdešimt, auklę, ją linksmino.

Pagaliau ir impresarijus pajuto, kad toks pasirinkimas nėra tinkamas, tad jo paliepimu Abigailė gavo Džuljetos vaidmenį. Mūro žmona liejo graudžias ašaras, bet impresarijus guodė ją ir žadėjo rimtą vaidmenį, be to, užsiminė, kad vaidindama Džuljetą ji atrodytų juokingai. Išdidžioji ponia pagaliau pati tai suprato.

Abigailė atsidavė darbui ir buvo laiminga, vakarais galėdama grįžti į nuosavus namus. Retkarčiais surengdavo nedidelį vakarėlį, nors jos pažįstamieji tebuvo teatro darbuotojai. Padedama Arohos, ji puikiai tvarkėsi namuose ir pripildė juos gyvybės. Ilgainiui priprato prie jaukių ketvirtadienio vakarų, nes jai patikdavo plepėti su Džeimsu. O jis visuomet elgėsi nepriekaištingai. Jei jo karieta bent vieną ketvirtadienio vakarą nebūtų laukusi prie teatro durų, ji tikriausiai būtų pajutusi ilgesį.

Premjeros dieną Abigailės persirengimo kambarys priminė atogrąžų rojų. Džeimsas atsiuntė jai nuostabiausių gėlių. Jos spindėjo sodria žaluma, saulės geltoniu, šviesiu raudoniu ir purpuru. Aromatai svaigino taip, kad net kvapą gniaužė. Ir vis dėlto ji džiaugėsi ta gėlių jūra.

Prieš pasirodymą Abigailei regėjosi, kad iš jaudulio širdis tuoj iššoks iš krūtinės. Ji baiminosi negalėsianti ištarti nė žodžio, bet vos atsidūrė scenoje, pamiršo viską pasaulyje ir pasinėrė į jaunosios Džuljetos Kapuleti meilę ir kančias.

Kai spektakliui pasibaigus sugriaudėjo plojimai, Abigailė negalėjo patikėti, kad jie skirti jai. Po spektaklio ji jautėsi visiškai išsekusi ir per nedidelį vakarėlį, kurį ponas Mūras surengė už scenos, lenkė vieną prancūziško putojančio vyno taurę po kitos. Ji dar nė sykio nebuvo ragavusi alkoholio, bet jo poveikis jai patiko. Pajuto, kaip su kiekviena taure darosi laimingesnė ir begaliniai laisva. Atrodė, kad išaugo sparnai.

Pagauta įkvėpimo, Abigailė jausmingai pabučiavo Džeimsą, kuris jai dabar regėjosi vis patrauklesnis. Per vakarėlį jis nė per žingsnį nesitraukė nuo jos. Todėl ji nenustebo, kad jis palydėjo ją į persirengimo kambarį, kai po šventės ji ketino persirengti. Vos uždaręs duris, Džeimsas karštai apkabino ją ir aistringai pabučiavo. Bet nepasitenkino tik prisilietęs lūpomis – skverbėsi vis gilyn ir gilyn, tačiau Abigailei – pati nusistebėjo – tai patiko.

Prieš nusirengdama Džuljetos suknelę, ji paprašė jo nusisukti, bet jis nė neketino paklusti, tik godžiai rijo ją akimis. Ir ji nepasijuto nejaukiai. Atvirkščiai, aistringi jo žvilgsniai glostė jos savimeilę. Kai važiuojant namo jis uždėjo ranką jai ant šlaunies, Abigailė nesipriešino – jai patiko būti garbinamai.

Prie namų jis netikėtai čiupo ją ant rankų ir pernešė per slenkstį. Ji kikeno ir nesipriešino.

– Norėčiau dar truputį prancūziško vyno, – paprašė, kai jis įnešė ją vidun.

Jis švelniai pasodino ją į krėslą ir dingo, bet netrukus pasirodė su šampano buteliu. Atnešė ir dvi taures, vieną padavė jai ir ketino susidaužti, bet staiga ji baisiai užsinorėjo miego.

– Ar nuneši mane į lovą? – sumurkė ir prigludo prie Džeimso, kai šis suspaudė ją glėbyje. Kai jis nuvilko jai apatinius drabužius, ji vis dar kikeno. Tyliai vaitodama mėgavosi jo glamonėmis. Patrikai, sudejavo širdies gilumoje, užsimerkė ir ėmė svajoti apie Makoją. Džeimsas elgėsi vis ryžtingiau ir pagaliau palietė nedidukes standžias jos krūtis. Ji vėl tyliai sudejavo. Visas jos kūnas pulsavo, bet tai nebuvo nemalonu. Atvirkščiai, kiekvienas prisilietimas kurstė Abigailės aistrą, ji geidė priklausyti tam, kuris kažkada mylėjo ją saloje. Tereikėjo neatsimerkti. Kai Džeimsas įsiskverbė į ją, jos mintyse skambėjo tik vienas vardas: Patrikas!

Išsekęs Džeimsas išsitiesė šalia. Geidulingu žvilgsniu glostė jos liekną, puikiai sudėtą kūną, paskui žvilgsnis nukrypo į užmerktas akis. Jis atsiduso. Aistringai glamonėjama, ji nė sykio neatsimerkė, tik leido jam elgtis kaip nori. Nors ir buvo lyg vaškas, jis jautė jos ugnį, jos aistrą. Džeimso kūnu perbėgo šiurpuliukai – kaip strėlė pervėrė iki pat širdies.

– Pamilau tave tą akimirką, kai pirmą kartą pamačiau, – sušnabždėjo jai į ausį. – Ir žinojau, kad vieną dieną tu norėsi šito.

Abigailę it kas perliejo kibiru šalto vandens. Ji akimirksniu atsitokėjo ir staigiai atsisėdo. Be abejo, ji žinojo, jog čia ne Patrikas, bet alkoholio veikiamam kūnui leido svajoti.

– O dabar turiu tave palikti, mylimoji! – apgailestaudamas sušnabždėjo Džeimsas.

– Gerai, – tyliai atsakė ji ir pajuto šaltuką pagalvojusi, kad šią naktį teks praleisti vienai. Nors nemylėjo šio vyro, nors geidė atsidurti kito glėbyje, šitą akimirką ilgėjosi bent trupučio artumo. Kai jis nenorom ropštėsi iš lovos, vienatvė lyg tamsi skepeta apgaubė jos sielą. Vienatvė, kuri nuo šiol visuomet ją lydės.

Rotorua, 1899 m. balandis

Abigailė nutraukė savo išpažintį vidury sakinio ir susimąstė.

Anabelė nedrįso raginti jos tęsti pasakojimo. Žinoma, ji degė nekantrumu sužinoti, kada jos gyvenime pasirodė tas nepažįstamasis. Juk reikėjo išsiaiškinti, dėl ko bus paaukota Gordono svajonė.

Atrodė, kad Abigailė kažkur toli, bet netikėtai ji paklausė:

– O ką, tiesą sakant, veikia Patrikas O’Donelas?

Anabelė visą laiką baiminosi, kad Abigailė vieną dieną ims ir pasiteiraus apie jį. Jo likimas rūpėjo visiems Rotorua.

– Jam sekasi gerai, – pamelavo ji.

– Ak, Anabele, aktorė mūsų šeimoje vis dar esu aš. Tu niekada nemokėdavai apsimetinėti. Iš tavo akių matau, kad meluoji, nori apsaugoti mane nuo nemalonios tiesos. Kas jam atsitiko? Ar jis?.. – Abigailė nedrįso užbaigti sakinio.

– Ne, jis gyvas. Bet jo žmona, ji… Žodžiu, ji mirė ir paliko jį vieną su vaiku.

– Jis turi vaiką?

– Taip, mergaitę. Nuostabų vaikelį. Ji yra visa jo paguoda, jei jau… – Anabelė staiga nutilo.

– Anabele, prašau, sakyk tiesą! Kas atsitiko jo žmonai? Tu vis kreipi kalbą kitur.

Anabelė sutrikusi žvelgė į grindis. Abigailė niekaip negalėjo jos išjudinti. Ji delsė. Po Džunės O’Donel mirties Rotorua sklido keisčiausi gandai. Vieną dieną Abigailė vis tiek sužinos tiesą.

– Jo žmona nusižudė! – pagaliau išklojo Anabelė.

– Dėl Dievo meilės. O kas tokia ji buvo?

– Džunė Fuler, mūsų gydytojo duktė. Jis vedė ją prabėgus metams po tavo išvykimo. Ji buvo mano draugė. Vestuvių išvakarėse Džunė atėjo pas mane prašyti patarimo. Ji atvėrė man širdį. Prisipažino mananti, jog jis tebemyli tave, bet negali atleisti, kad išėjai. Kita vertus, jis nori šeimos. Štai todėl ir ketina vesti ją, mieląją Džunę. Jei tik būčiau žinojusi, kad dėl tos meilės be atsako ji susirgs proto liga, niekada nebūčiau patarusi tekėti.

– Manai, jis jos nemylėjo?

– Jis niekada nesiliovė mylėjęs tavęs. Džunė iki paskutinės akimirkos vylėsi, kad vieną dieną jis tave pamirš, bet visos jos viltys buvo bergždžios. Patrikas visuomet buvo su ja malonus, tačiau Džunė jautė: nors jiedu ir susilaukė dukters, jo širdis visus jų santuokos metus nebuvo laisva. Su tuo ji negalėjo susitaikyti. Blogiausia, kad motiną rado mažoji Emilė. Džunė pasiskandino ten, priešais mūsų viešbutį.

– Dėl to kalta aš, – sunkiai atsiduso Abigailė.

– Ne, nesi kalta. Ji žinojo, kad jis anksčiau mylėjo kitą. Gailėtis turėtum tik dėl to, kad anuomet palikai mus ir jį. Tėtis dažnai kalbėdavo apie tave, o mama niekada. Ji net reikalavo, kad neminėtume tavo vardo. Bet mes jos neklausėm.

Ji išvijo mane iš namų kaip nusususį šunį, karčiai mąstė Abigailė. Vieną akimirką pajuto trokštanti papasakoti Abigailei apie tą nelaimingą dieną. Bet netrukus jos mintys nusklendė pas Patriką O’Donelą.

– Ar galėčiau kada nors jį aplankyti? – paklausė, bet tas klausimas veikiau buvo skirtas sau pačiai.

– Geriau nereikia. Dabar šeima rūpinasi Džunės sesuo Gvendolina. Ji našlė, ir mes visi tikimės, kad taps naująja mergaitės mama, tada viskas susitvarkys, – išpyškino Anabelė.

Abigailei buvo skaudu, nors širdies gilumoje jautė, kad Anabelė teisi. Aplankydama Patriką, ji tik išaitrintų jo žaizdą.

Anabelė pastebėjo skausmo kupiną sesers žvilgsnį.

– Abe, prašau, suprask. Patrikas O’Donelas nusipelnė naujos laimės. O Džunės sesuo žino, kas yra gyvenimas, ir yra labai praktiška. Jam toks požiūris – kaip tik. O jei tu įžengtum į jo gyvenimą, kas žino, ar jis pajėgtų…

– Žinau, kad sakai tiesą, – atsiduso Abigailė. – Nesu jam tinkama moteris, esu iš kito pasaulio ir padariau daugybę klaidų… – Ji vėl nutilo ir susimąstė.

Gal dabar jau reikėtų paklausti apie svetimšalį? – smilktelėjo Anabelei. Būtinai turiu sužinoti, dėl ko ji šantažuojama. Kitaip negalėsiu paimti Gordono pinigų. Tačiau ji kaipmat susigėdo dėl savo smulkmeniškumo. Kad ir ką Abigailė slėpė, ji vis tiek yra jos sesuo, patekusi į rimtą bėdą. Anabelė turi besąlygiškai jai padėti. Kaip darydavo nuo seno. Bet negalima išsiduoti, iš kur atsirado tie pinigai. Ji gerai pažinojo Abigailę – supratusi, toji pinigų neimtų.

– Klausyk, Abigaile, aš gausiu pinigų, kad galėtum grąžinti tam žmogui skolas.

– Bet aš jam nieko neskolinga, – audringai paprieštaravo Abigailė. – Jis yra šantažuotojas, nežinantis jokių skrupulų!

– Turiu truputį susitaupiusi, tuos pinigus jam ir atiduosim, – sumelavo Anabelė, iš indaujos imdama Gordono dėžutę. Ji išvertė pinigus ant stalo ir suskaičiavo. Buvo lygiai trys šimtai svarų. Tiek užtektų išvyti tą žmogėną iš Rotorua, kol jis nepridarė didesnių nemalonumų.

Abigailė liūdnai žvelgė į seserį.

– Ne, negaliu jų paimti, nes tik aš pati kalta dėl visos tos istorijos. Tu man ir anksčiau visuomet padėdavai ir išsukdavai nuo bausmių, kai prikrėsdavau kokių nors eibių. Bet tada buvau vaikas. Dabar esu suaugusi. Ir jei nori man padėti, geriau išklausyk, ką jis apie mane žino.

Anabelė karštai paprieštaravo:

– Kad ir ką būtum padariusi, esi mano sesuo, ir aš nenorėčiau, kad šis žmogus laikytų tave savo gniaužtuose.

– Geriau jau dingsiu iš čia, nei nunešiu jam tavo santaupas, – atsiduso Abigailė.

– Abe, žinau, esi geras žmogus. Kad ir ką tas žmogus ketina apie tave paskleisti, tau dėl nieko nereikia gėdytis.

– Geriau nekalbėk taip, sesute! Padariau kai ką, ko atleisti negalima, nors ir buvau priversta taip pasielgti. Aš tapau tuo, ką mama man nuolat pranašavo, – puolusia mergina!

Velingtonas, 1899 m. vasaris

Aroha griežtai pažvelgė į pustuštį viskio butelį ant naktinio staliuko, paskui pažadino Abigailę. Ši niurnėdama apsivertė ant kito šono.

– Panele, privalau jus išbudinti. Tikriausiai pamiršote, kad turit pasirodyti tame cirke. – Iš to, kaip Aroha tarė žodį „cirkas“, buvo galima suprasti, kad tokios rūšies teatrą ji laikė ne itin padoriu.

Pagyvenusi maorė visuomet stengėsi pabrėžti anksčiau dirbusi puikiuose namuose, o dabar štai šaiposi iš Abigailės, turtingo žmogaus meilužės, gyvenimo. Ji niekada nepraleisdavo progos pareikšti, kad kur kas mieliau dirbtų pono Džeimso ir jo žmonos Merės namuose.

Nors maorė griežtai peikė panelės Bredli gyvenimo būdą, vis dėlto turėjo auksinę širdį ir apgaubė Abigailę meile ir rūpesčiu. Ji įvedė griežtą dienotvarkę ir reikalavo, kad Abigailė kasdien tris kartus tinkamai pavalgytų. Tingine tapusiai Abigailei ji primindavo ir jos pareigas.

– Panele, jau laikas keltis! – pakartojo maorė ir nutraukė antklodę.

Abigailė pamažu atsipeikėjo ir susiėmė už galvos.

– Pati kalta! – barėsi Aroha. – Tie velnio lašai vieną dieną jus nužudys. Ko tik nesiėmė jūsų baltosios seserys, kad vyrai negirtuokliautų, o dabar pradeda gerti net moterys.

– Išgėriau viso labo vieną stiklinę, – paprieštaravo Abigailė, bet Aroha tik numojo ranka.

– Jūs visada taip kalbat. Bet aš pasakysiu viena: jei ponas Morganas pastebės, labai supyks.

– Tegul jis nurodinėja savo žmonai, o ne man. Aš, mieloji, esu laisvas žmogus, – atkakliai gynėsi Abigailė, iš lėto ropšdamasi iš lovos.

Aroha tik papurtė galvą.

– Per daug nesipūskit! Jūs priklausoma nuo jo, kaip ir vargšelė ponia Merė. Ji tokia nuoširdi moteris. Jei tik žinotų, kad kiekvieną ketvirtadienį jis praleidžia pas jus… Ak, vargšelė! Esu tikra, tai jis kaltas, kad jiedu neturi vaikų. Tai bausmė už jo apgavystes!

Kai nieko neįtardama Aroha prabilo apie vaikus, Abigailė nejučia krūptelėjo. Nors galvoje ir gaudė, ji puikiai prisiminė tą siaubą, tarsi tai būtų įvykę vakar. Anuomet, prieš penkerius metus, Džeimsas Morganas privertė ją atsikratyti kūdikio. Tada jis buvo tikras, kad geidžiamų palikuonių padovanos Merė. Pavainikio jis nepageidavo. Po to Abigailė nė sykio nepastojo. Kaip tik tada prarado darbą pas poną Mūrą, nes ištisas savaites sirgo.

– Taip, taip, geroji ponia Merė Morgan, – pasišaipė Abigailė. – Tikra ledi!

Ji siaubingai širsdavo, kai Aroha pagarbiai kalbėdavo apie Džeimso žmoną. Džeimsas niekada neužsimindavo apie ją. Šito reikalavo Abigailė – kad tos šnekos nežeistų ir taip sužeistos jos sielos. Ponia Morgan Abigailei tiesiog neegzistavo. Ir vis dėlto toji dama retkarčiais įsėlindavo į jos sapnus ir nebyliai stovėdavo, o jos žvilgsnyje galėdavai įskaityti klausimą: „Kodėl mane taip skaudini?“

Tą ponią Abigailė matė vienintelį kartą – nuo scenos. Tada ji atliko savo pirmąjį – Džuljetos – vaidmenį: kaip tik ketino išgerti migdomųjų, kuriuos padavė Lorencas. Laikydama rankoje buteliuką, ji dar sykį aistringai pažvelgė į publiką ir šalia Džeimso pastebėjo moterį. Toji nebuvo negraži, taip pat šviesiaplaukė, bet greičiau – pilka moterytė. Bent taip pagalvojo Abigailė, kai sukniubusi gulėjo scenoje apsimetusi negyva.

Abigailė atsiduso. Ji nenorėjo prisiminti to vakaro, nenorėjo galvoti apie prarastus metus, kuriuos iššvaistė būdama vedusio vyro meiluže. Ji nenorėjo, bet tokia buvo. Jos mintys ir jausmai sklandė toli, o pati rengėsi pasirodymui. Jau nebejautė neapykantos Džeimsui, kaip buvo prieš penkerius metus. Tapo jam abejinga. Nors sužinojusi, kad po širdimi nešioja kūdikį, šiam vyrui pajuto meilę. Jautė ligi pat tos dienos, kai jis privertė ją nueiti pas „angelų kūrėją“. Prisiminus tą dieną, Abigailei ėmė svaigti galva. Ji atsirėmė į praustuvę. Kad tik neapsivemčiau! – tramdė save. Tačiau vos pavyko susivaldyti, nes galvoje ėmė suktis košmariški prisiminimai: tepaluotas jūreivis, kuriam Džeimsas dosniai sumokėjo, kad nuvestų ją į tuos siaubingus namus, jo geležiniai gniaužtai, grasinimai iš dvokiančios burnos, siaubingas purvas pas tuos šlykščius senius, ūmus skausmas ir daugybė kraujo…

Abigailė iš lėto atsitiesė ir giliai įkvėpė. Tačiau atsiminimai vis tiek traukė į purviną gelmę. Jai dingojo, kad tai atsitiko vakar. Tą dieną ji norėjo nužudyti Džeimsą. Paskui drąsa išseko, ir ji atrado nusiraminimą – viskį. Šitaip vis dažniau keliaudavo į užsimiršimo šalį. Prabėgus keliems mėnesiams, Džeimsas vėl įslinko pas ją į lovą, tada ji priešinosi kiek galėdama. Ir jis paėmė ją jėga. Iš pradžių ji prisigerdavo tik ketvirtadieniais. Gerdavo nedaug, kad jis neįtartų, o ji galėtų ištverti jo artumą. Pamažu įprato gerti dieną ir jos nebejaudino, ar Džeimsas tai mato.

Po tos nakties, matyt, graužiamas sąžinės, jis pastatydino jai didesnius namus. Aukštai ant kalvos, nuo kurios buvo matyti visas uostas, su didžiuliu sodu. Tačiau kokia nauda iš turtų, jei nėra svečių, kuriuos galėtum pasikviesti? Aktoriai seniai pas ją nebesilankė, draugų ji neturėjo, nes Džeimsas Morganas nuolat bijojo, kad ji gali susidraugauti su kuo nors, kas pažįsta jį arba jo šeimą. Kai tapo parlamento deputatu, ypač stengėsi, kad apie jų ryšį nepasklistų kalbos. Ir jo pastangos, regis, buvo sėkmingos. Kalbos nutildavo netgi pas siuvėją, Velingtono paskalų centre, kai ji šiugždėdama sijonais įeidavo užsisakyti naujos suknelės. O tai šį tą reiškė. Madų salone Abigailė buvo vadinama „tyliąja aktore“ ir garsėjo kaip mėgstanti brangius drabužius, o ne kaip pono Džeimso meilužė. Jais vilkėdama ji vaikštinėdavo po savo svetainę arba sodą. Ir gėrė šampaną. O kai šis nusibosdavo, įsipildavo viskio.

– Ar jums dar ko nors reikia? – paklausė Aroha, grąžindama Abigailę į tikrovę. Pažvelgusi į pabrinkusį Abigailės veidą, maorė pridūrė: – Panele, panele, jei nesiliausit, sunaikinsit savo grožį!

Jos įspėjimą Abigailė praleido pro ausis ir grėsmingai sududeno:

– Taigi, iškvieskite karietą, o paskui nusiųskite ją prie parlamento pastato!

Aroha nustebusi pakėlė į ją akis.

– Jūs gi neketinate prie parlamento kompromituoti pono Morgano?

– Gera mintis! Nežiūrėkite pasibaisėjusi! Taip padarysiu kada nors vėliau. Pirmiausia ketinu per vežėją perduoti ponui deputatui Džeimsui Morganui laišką…

– Neturėtumėt šito daryti, – skubiai nutraukė ją Aroha.

– Turėčiau! Šiandien ketvirtadienis, – kaprizingai paprieštaravo Abigailė. – Laiške bus parašyta, kad jis atšauktų šiandieninį vizitą pas mane. Nenoriu matyti jokių svečių. Ypač tokių kaip jis. Kaip juokinga – aš nuo jo priklausoma. Tačiau aš nesu priklausoma. Pati sprendžiu, priimsiu jį ar ne! Ir dar, aš pernelyg blogai jaučiuosi, todėl nenoriu jo matyti. Man rodos, tuoj vemsiu!

– Panele, meldžiu! Suprasčiau, jei kitą sykį paprašytumėte jo daugiau niekada neatvažiuoti. Žinau, jis negarbingai su jumis elgiasi.

Abigailė nustebusi pažvelgė į Arohą. Maorė dar niekada nebuvo užsiminusi, kad supranta beviltišką jos padėtį.

– Vaike, jei norite išsigelbėti, išvažiuokit. Kuo toliau nuo jo. Jūs gi – geras žmogus. Jūsų didelė širdis, panele. Bet leidotės suviliojama ir esate laikoma auksiniame narvelyje. Negi neturite šeimos? Negi negalite grįžti? Eikit iš čia, kol jauna ir kol tie velnio lašai jūsų dar nepribaigė. Bet žaidimas su tuo laišku jums nepadės. Šito neturite teisės daryti! Jei laiškas pateks į netinkamas rankas, ponas Džeimsas nebebus deputatu.

– Aš jo nerinkau! – arogantiškai pareiškė Abigailė. Ji norėjo neišsiduoti, kad Aroha visiškai teisi, nenorėjo suprasti nepatogios tiesos.

– Reikėtų neleisti moterims dalyvauti rinkimuose, – pyko Aroha.

– Jūs padarysite tai, ką pasakiau! Nenoriu jo šiandien matyti. Supratote? – spyrėsi Abigailė, atsisėdo prie sekretero ir parašė žinutę, kurią, griežtai dėbtelėjusi, padavė Arohai. – Paliepkit vežėjui, kad įteiktų ponui Džeimsui Morganui asmeniškai!

– O aš jums pasakysiu štai ką: tai pati didžiausia kvailystė. Tuo jūs nieko nepakeisit! – suniurzgė Aroha ir nenoriai paėmė laišką.

– O man jūs, Aroha, užsakykit kitą karietą. Turiu skubėti į miuzikholą perklausai!

– O, o! – pasišaipė maorė ir pažvelgė į melsvą Abigailės suknelę, kadaise tokią puikią, o dabar gerokai veržiančią per klubus.

– Aš gi visuomet sakiau, kad valgymas triskart per dieną kenkia mano figūrai.

– O aš manau, jog čia greičiausiai kaltos tos trys papildomos taurės viskio, – tyliai suniurnėjo Aroha, bet Abigailė išgirdo.

– Jūs blogesnė už Džeimsą!

– O aš tikiuosi, kad jis netrukus sunaikins visus jūsų butelius!

Abigailė ryžtingai atkimšo jau pradėtą butelį, stovėjusį ant naktinio staliuko, ir gerokai trūktelėjo tiesiai iš kakliuko, tada nugėrė dar sykį, paskui paslėpė butelį po lova.

Kai Abigailė, vilkėdama į akis krintančią suknelę, įpleveno į miuzikholą, kad padainuotų ponui iš Amerikos, ten buvo pilna žmonių.

Ponas Mileris sėdėjo tamsioje žiūrovų salėje ir tuo metu kaip tik pakvietė į sceną vieną dainininkę. Kai ji pradėjo dainuoti, visi krūptelėjo. Ji visiškai nusidainavo. Abigailė pasinaudojo proga ir atsisėdo šalia pono Milerio.

– Esu Abigailė Bredli, atėjau į perklausą, – sučiauškėjo ir, kai vyras pasisuko į ją, iš karto suprato turinti šansą. Nors ji seniai nebegalėjo vaidinti žirnio žiedo, vyrai ja žavėjosi kaip ir anksčiau. Ji nusišypsojo, jis irgi atsakė jai šypsena.

– Ketinate išbandyti laimę? – sušnabždėjo jis ir it sąmokslininkas pridūrė: – Jei sudainuosite geriau už šią ponią, iš karto sudarysiu su jumis sutartį.

– Norite mane įžeisti? – koketiškai pasimaivė ji.

– Kita – panelė Bredli! – atsigręžęs į salę sušuko ponas Mileris.

Abigailė aukštai iškėlė galvą ir nužingsniavo į sceną. Žinojo, kad ponas Mileris ją stebi, tad klubais siūbavo truputį labiau nei būtina.

Ji pirmąkart ketino įsidarbinti vodevilių teatre. Lig šiol tik raukė nosį žvelgdama į pasilinksminimų šou, kuriuose viešpatavo baisi sumaištis: akrobatai, žvėrių tramdytojai, magai, dainininkai ir pilvakalbiai.

Kad ir nenorėdama, ryžosi pamėginti, mat vėl troško naujų potyrių, o ne sėdėti namie gyva palaidota. Ponas Mileris ir jo trupė atvyko iš Amerikos į didžiąją turnė. Lyg tyčia, Naujojoje Zelandijoje juos paliko dainininkė ir pilvakalbis. Nes tai rimtas darbas, o ne koks nuotykis! Taip Abigailė tramdė savo neigiamą nusistatymą, ruošdamasi dainuoti. Stovėdama scenoje, ji siaubingai susijaudino, mat nebuvo paruošusi jokios dainos, tinkamos dabar sudainuoti. Žinojo tik tas, kurias kadaise dainuodavo su Patriku. Jau senokai ji nebuvo jo prisiminusi. Visų akys buvo nukreiptos į ją. Tyliai ir aistringai ji užtraukė „Raudoną rožę“. Staiga pajuto dainuojanti vien jam.

Kai nutilo, salėje pasigirdo pono Milerio balsas:

– Dainuoti jūs mokate, panele Bredli, bet ši daina pernelyg liūdna mūsų programai. Ar negalėtumėte trinktelėti kokios nors dainelės, kad žiūrovai galėtų pritarti? Nagi, sudainuokite ką nors linksmesnio, panele!

Staiga Abigailė pasijuto it paralyžiuota. Pradėjo veikti rytinis viskis. Ji negalėjo net šypsotis, kur jau ten dainuosi. Ir niekaip neprisiminė tinkamos dainos, bet net jei ir būtų prisiminusi, būtų stovėjusi sutrikusi ir tyli, kaip ir dabar. Ji suglumusi krenkštelėjo, kad laimėtų laiko, bet ponas Mileris nekantriai šūktelėjo:

– Panele Makyn, prašom!

Abigailė pačiu laiku dingo nuo scenos – netrukus jauna rudaplaukė su užsidegimu užtraukė amerikietišką dainelę. Nuleidusi galvą, Abigailė išpėdino iš salės. Tik kai užkalbino nepažįstamas vyras, suprato, kad kažkas sekė jai įkandin.

– Palaukit, panele! Manęs jis taip pat nepriėmė, nors esu geriausias pilvakalbis visoje Naujojoje Zelandijoje. – Ir vyrukas tuoj pat pademonstravo savo sugebėjimus.

Abigailė nenorom nusišypsojo, bet tik todėl, kad jo pasirodymas išties buvo prastas.

– Ką šiandien veiksite? – pasiteiravo vyras.

Abigailė gūžtelėjo pečiais.

– Eisiu namo ir išgersiu viskio, – atsakė nusiminusi.

– Nuostabi mintis. Galėčiau jus palydėti.

– Ne, negalėtumėt, – atžariai atkirto Abigailė.

– O aš mielai su jumis paplepėčiau, – nenusileido jis.

Abigailė svarstė. Buvo šilta vasaros diena. Nurimo net paprastai nuolat pučiantis vėjas, dėl kurio kaltės ji sykį vos neatsisveikino su gyvybe. Ji net ilgėjosi jo ir juto, kaip nepakenčiamas irzlumas plinta kūne it iš lėto veikiantys nuodai. Abigailė nenorėjo likti viena. Nors šio vyro draugija nebuvo itin maloni, bet vis geriau, nei vienišai leipti nuo karščio. Be to, prisiminus Patriką, jai gėlė širdį. Jis įsėlino į jos mintis tada, kai dainavo per tą nepavykusią perklausą. Reikėjo prasiblaškyti, kitaip mintys ją sugniuždys. Paskutinį sykį išgersiu viskio ir pasistengsiu nusiraminti, teisino ji savo potraukį prie to rudo bjauriai dvokiančio gėrimo, tik vieną sykį, ir daugiau nebeimsiu į burną!

– Turiu pasiūlymą. Pasakykit man savo adresą, o aš parūpinsiu ko nors išgerti ir aplankysiu jus.

– Galiu palydėti jus iki namų.

– Ne, jūs turite tik vieną galimybę su manimi pabendrauti. Arba aš atvažiuoju pas jus, arba iš viso nieko nebus! – riktelėjo Abigailė.

Pilvakalbis nusišypsojo.

– Gerai jau, padarysiu kaip norit. Kad tik pas mane ateitumėt.

– Kad nepuoselėtumėt tuščių vilčių, pasakysiu: nesu iš tų, kurios eina su bet kuo. Tad patariu jums nė pirštu manęs neliesti!

Jis vėl nusišypsojo.

– Nesirūpinkit, panele! Jūs ne iš tų damų, kurias norėčiau suvedžioti.

Tada jis pasakė savo adresą ir švilpaudamas patraukė savais keliais. Bent jau taip manė Abigailė.

Abigailė buvo patenkinta, namie neradusi Arohos. Susiieškojo nugertą viskio butelį ir dar vieną pilną, paslėptą židinyje, susikrovė į krepšį ir patraukė uosto link. Priėjusi nurodytą namą, suabejojo. Pastatas neatrodė itin patraukliai. Nė nepalyginsi su puikiais mediniais namais ant kalvos. Abigailė jau ketino pėdinti šalin, bet greta išgirdo pataikūnišką pilvakalbio balsą:

– Prašom lipti aukštyn!

Jai pasirodė keista, kad jis dar nebuvo grįžęs į namus, bet apgirtusi netrukus pamiršo savo įtarimus, nepastebėjo ir kitų išdavikiškų ženklų.

Bijodama vienatvės, ji pamiršo atsargumą. Kitaip būtų pastebėjusi, kad skurdžiai apstatytame kambaryje nepažįstamasis nė nepalietė taurės, nors ir įsipylė gėrimo. Abigailė skubiai susivertė į gerklę pirmąją taurę. Ji norėjo pagaliau užmiršti vargingą Džeimso Morgano belaisvės dalią, paliktą Patriką ir neviltį. Svajonė apie turnė neišsipildė. Vienintelis jausmas, dar teberusenęs joje, buvo piktdžiuga, kad daugiau nebetarnaus Džeimsui Morganui. Šiandien jis negalės pasinaudoti ja kaip nuosavybe, negalės palikti gulėti suterštoje lovoje, o pats grįžti į savo švarų gyvenimą. Jis bent jau turi tą gyvenimą. Džeimsas Morganas dabar buvo vienas įtakingiausių miesto piliečių. Kartais Aroha pasakodavo apie prašmatnias šventes Morganų namuose. Abigailė ne sykį mėgino slapčia įsmukti į tokią puotą, apsivilkusi kurią nors iš savo puikiųjų suknelių.

– Kuo gi jūs vardu? – paklausė pilvakalbis. Jis pripylė jai trečią taurę, o ji maukė viskį kaip vandenį.

– Aš esu panelė… – Abigailė nutilo ir pati stvėrė butelį. Ketvirtąją taurę ji prisipylė iki kraštų. Negalima tiek daug gerti, antraip išsiduosiu, įspėjo vidinis balsas. Ji nė už ką nesakys jam savo vardo. – Panelė O’Donel. – Ji paraudo. Ne todėl, kad melavo, o kad ant liežuvio sukosi Patriko pavardė. – O jūs? – paklausė, kad nuslėptų sumišimą.

– Aš esu Herbertas Hantelis, – pareiškė vyras ir įdėmiai pažvelgė į ją. Tada prisimerkė ir akys virto siaurais plyšeliais. – Panele Bredli, kodėl meluojat?

Abigailė sustingo iš siaubo. Ji jau ketino pašokti nuo sutrešusio krėslo ir išeiti, bet negalėjo net išsitiesti. Sudribo krėsle ir jai staiga pasirodė, kad nebevaldo kūno.

– Ko įpylėt į viskį?

– Visiškai nieko. Jūs pasigėrėt, mano miela! Keturios taurės paguldo stipriausią vyrą, – vyptelėjo jis.

– Ko jums iš manęs reikia? – Abigailė pajuto, kaip ją sukausto lediniai baimės gniaužtai.

– Pinigų!

– Pinigų? Aš neturiu pinigų, – sumikčiojo ji vildamasi, kad pavyks jį apmulkinti.

– Panele Bredli, jūs turite gražiausią namą visoje Hilo gatvėje. Jus išlaikantis ponas tikriausiai jus lepina. Papuošalai, pinigai…

– Nėra jokio pono, kuris mane išlaiko, – nusiminusi melavo ji, o balsas iš baimės virpėjo.

– O jūsų tarnaitė pasakojo ką kita. Kai tik įėjot į namus, sutikau jūsų maorę. Ji išėjo į gatvę ir aš paklausiau jos, ar namo savininkas ponas Bredlis nenorėtų parduoti šio puikaus pastato. Beje, jūsų pavardę sužinojau teatre, ponas Mileris ją paminėjo. O maorė man atvirai išklojo, kad nėra jokio pono Bredlio. Tada paklausiau, ar galiu pasiderėti su ponia Bredli. Ji tik nusijuokė ir pasakė, kad ponios Bredli taip pat nesą, bet panelė Bredli jo niekada nepraduotų. Ar užteks to, ką pasakiau, ar ketinat ir toliau man meluoti?

– Aš iš tikrųjų neturiu pinigų.

Tą akimirką jis pašoko nuo kėdės laikydamas rankoje cigaretę ir grėsmingai pamosikavo ja Abigailei po nosimi.

– Nagi, sakykit pavardę!

– Kokią pavardę?

Jis teatrališkai atsiduso.

– Kokią gi dar? Aišku, kad ne jūsų tarnaitės. Kas tas vyras, kuris tave išlaiko? Kieno mergšė esi?

Abigailės nugara nubėgo šiurpuliukai, bet ji užsispyrusi tylėjo. Tylėjo net tada, kai vyras atsmaukė jos suknelės rankovę.

– Tuoj pat man atsakyk! – sušnypštė jis ir prikišo cigaretę prie pat rankos. Šlykštūs dūmai lindo į nosį, ir ji užsikosėjo. – Noriu išgirsti pavardę! – sušuko vyras, o jo veidas siaubingai persikreipė.

Abigailė tylėjo, bet kai pajuto pragarišką skausmą, sušvokštė:

– Džeimsas Morganas! – Paskui jos galva nusviro ir ji prarado sąmonę.

Atsigavusi pasijuto kaip pragare. Ranka degė it ugnyje, o piktdžiugiška žmogėno šypsena liudijo, kad ji pasakė Džeimso pavardę.

– Kokia stambi žuvis! – džiaugėsi jis.

– Atiduosiu jums viską, jei laikysit liežuvį už dantų! – dusliu balsu pažadėjo ji ir tyliai pridūrė: – Eime!

Ji nesugalvojo kito būdo išvilioti jo į Hilo gatvę. Čia, šioje skylėje, jis gali ją net nužudyti. Galbūt Džeimsas nepaisė prašymo neatvykti ir laukia manęs namie? – vylėsi ji, tada mudu abu apsvarstysim, kokia pinigų suma būtų galima užkimšti šiam žmogui gerklę.

– Jei neužmokėsit man, pirmiausia parašysiu laišką jo žmonai, paskui tėvams, uošviams ir deputatams, – pagrasino šantažuotojas, artindamas smilkstančią cigaretę jai prie veido.

– Gausit viską, ką turiu.

Tai tarusi, ji vaitodama atsistojo. Žvilgsnis užkliuvo už žarsteklio. Nedaug trūko, ir ji būtų čiupusi tą sunkų geležinį daiktą ir trenkusi jam per galvą. Tik baiminosi, kad geram smūgiui gali neužtekti jėgų.

Įsukusi į Hilo gatvę vylėsi, kad Džeimsas nekantriai laukia jos grįžtant. Kai jiedu įėjo į namus, Abigailei pakirto kojas.

– Sekit paskui mane! Ir nė garso! Darykit tik tai, ką liepsiu. Jei Aroha pamatys tokį žmogų kaip jūs, tuoj pat ims šauktis pagalbos. Ji geriau pažįsta žmones nei aš! – sviedė šantažuotojui.

Verdama svetainės duris ji sulaikė kvapą. Ak, jei tik Džeimsas sėdėtų krėsle! Tačiau teko nusivilti – ją pasitiko nebyli tuštuma.

– Likit čia! – paliepė.

Šantažuotojas elgėsi neįtikėtinai ramiai.

Jis užuodžia didelius pinigus ir neketina prarast grobio elgdamasis neprotingai, suprato ji. Tikriausiai jaučiasi saugus.

Abigailė nuskubėjo į virtuvę, genama vienintelės minties: Aroha privalo nulėkti pas Džeimsą ir bet kokia dingstimi atvilioti jį čia. Aš viena neišspręsiu šios problemos. Kai šantažuotojas gaus mano santaupas, jis nedelsdamas pradės griauti Džeimso Morgano gyvenimą.

Aroha sėdėjo prie virtuvės stalo, mąsliai parėmusi rankomis smakrą. Prieš ją gulėjo popieriaus lapas. Iš pradžių Abigailė pamanė, kad Aroha nepakluso ir neperdavė Džeimsui laiško, taigi jis galbūt pasirodys. Bet keistas Arohos žvilgsnis, kai ji atkišo popieriaus lapą, nežadėjo nieko gera.

Abigailė pasilenkė virš rašto ir murmėdama po nosimi perskaitė: Mama pargriuvo. Nuo to laiko prikaustyta prie lovos. Nekaip atrodo. Gal galėtum tuoj pat atvažiuoti! Ji išblyško. Galvoje viskas ėmė suktis. Ji niekada negrįš namo, tik ne dabar, kai iš jos gyvenimo liko vien purvo duobė, kokia burbuliuoja Rotorua sode.

– Vaike, kad ir kokia liūdna proga, pasinaudokite ta galimybe! Važiuokite namo. Palikite viską praeityje! Jūs, panele, mokate pernelyg didelę kainą!

Abigailė sulaikė kvapą. Juk Aroha teisi. Gal tas nelaimingas atsitikimas iš tikrųjų yra tinkamiausia proga grįžti į Rotorua? Tik dabar ji pagaliau suvokė, kas atsitiko. Jos mama susižeidė!

Abigailė pajuto, kad kojos ima linkti, ir sudribo ant kėdės. Šitiek metų ji negalvojo apie mamą! O jei ir prisimindavo, tai tik jos rūstybę. Sunkiausiomis gyvenimo valandomis ji kaltino mamą dėl to, kas atsitiko. Dažnai klausdavo savęs: o ką pasakytų mama sužinojusi, kuo šaunusis Džeimsas Morganas pavertė jos dukrą? Gal mama gailėtųsi atstūmusi jaunėlę ir prašytų atleidimo?..

Ant peties pajutusi šiltą maorės ranką, Abigailė apsisprendė. Tai – jos paskutinė galimybė!

– Išvažiuoju ryt anksti rytą. Būkit gera, praneškit apie tai ponui Morganui, kai atvyks į svečius.

Aroha supratingai pažvelgė į ją.

Tą akimirką abi suvokė, kad niekada daugiau nepasimatys. Žodžio netarusi, Abigailė pabučiavo nustebusiai Arohos į raukšlėtą skruostą.

– Dėkoju už viską! O dabar eik pasivaikščioti arba apsipirkti. Jei matysiu tave, pradėsiu verkti, – ištarė ir nuskubėjo į miegamąjį. Ten palūkėjo, kol išgirdo trinktelint lauko duris.

Dabar ji buvo viena su šantažuotoju, tad reikėjo puikiai atlikti savo vaidmenį. Tai bus rimčiausias kada nors jos vaidintas vaidmuo.

Santaupos buvo paslėptos po čiužiniu. Drebančiais pirštais ji čiupo didžiąją dalį banknotų, paliko maždaug tiek, kiek, jos nuomone, turėtų užtekti kelionei į Rotorua. Kai ji laikė pinigus suspaudusi saujoje, šantažuotojas tylutėliai įsėlino į miegamąjį, bet Abigailė išgirdo.

– Tai viskas, ką turiu! – sušnypštė ji ir įspraudė jam į saują pinigus, kurių skubėdama nė nesuskaičiavo. O jis tuojau puolė skaičiuoti, paskui išsiviepė.

– Panele Bredli, ketinate apdumti man akis? Su šitais pinigais gerklės man neužkimšit. Klausykit, aš išeisiu taip, kad manęs niekas nepamatys, o jūs rytoj iš savo meilužio gausit triskart tiek. Tris šimtus svarų! Ne vėliau kaip rytoj vakare atnešit juos į mano butą; jei ateisit ne viena arba sugalvosit kokią nors klastą, aš pasirūpinsiu, kad laiškas tuoj pat pasiektų ponią Morgan. Supratot?

– Gerai. O dabar eikit, rytoj pasirodysiu pas jus! Su trim šimtais svarų, – truputį per uoliai pažadėjo Abigailė. Ji vylėsi, kad neišsidavė. Iš baimės virpėjo keliai.

– Gerai! – suniurnėjo šantažuotojas ir, dar sykį pakartojęs grasinimą, išsliūkino lauk.

Abigailė lengviau atsiduso, bet atsipalaidavus ėmė plūsti ašaros. Ranką varstė skausmas ir spaudė širdį, nes suprato negalinti apsaugoti Džeimso Morgano, nors padarė viską, ką galėjo. Truputį guodė vienintelė mintis: kad pagaliau įgavo drąsos pasprukti iš auksinio narvelio. Kažin, kaip ją priims mama, mąstė ji. Tik kai ašaros išseko, pajuto džiaugsmą, kad pagaliau grįš namo. Miela, geroji Anabele, netrukus mudvi pasimatysim, galvojo ji. Man nebereikės rašyti tau laiškų.

Rotorua, 1899 m. balandis

Netarusi nė žodžio, Anabelė pastūmė per stalą pinigus. Jos akys buvo paraudusios nuo ašarų, išlietų klausantis sesers pasakojimo. Ji čiupo Abigailės ranką ir su užuojauta paspaudė.

– Ar kada primeni Džeimsą?

Abigailė atsiduso.

– Atvirai sakant, ne. Tikriausiai nepatikėsi, bet mano prisiminimai apie jį taip išblanko, kad sunkiai begaliu įsivaizduoti jo veidą. Ir vis dėlto, kad ir ką Džeimsas Morganas man padarė, gaila, jog tas nususęs velnias sugriovė jųdviejų su žmona gyvenimą. Vargšė moteris visą gyvenimėlį kentės sužinojusi, kad jų santuoka buvo suręsta ant melo pamatų. Dabar mes visi trys tapom šių nešvarių santykių aukomis.

Abigailė energingai pastūmė pinigų ryšelį.

– Važiuosiu į Danidiną ir kaip nors ten prasimušiu. Būtinai susirasiu vietą teatre. Nenoriu, kad dėl manęs sužlugdytum Gordono svajonę. Manai nežinau, kokie čia pinigai? Tu man rašei, kad taupot maudyklai. Man taip graudu, kad trokšdama padėti esi pasirengusi net apvogti jį. Bet aš pati turiu išsivaduoti nuo to šantažuotojo.

– Ne, aš tau neleisiu. Nė nemėgink vėl pabėgti!

Seserys buvo taip įsigilinusios į pokalbį, kad neišgirdo bilstelint durų. Išgirdusios Gordono balsą, abi sykiu krūptelėjo.

– Pabėgti? Nuo ko?

– Gordonai! – sušuko jiedvi vienu metu.

Jo žvilgsnis įsmigo į pinigus ant stalo ir nukrypo prie tuščios dėžutės.

– Ką tai reiškia? – sušnabždėjo jis.

– Visiškai nieko! – pasiskubino užbėgti už akių Abigailė. – Prieš man išvažiuojant, Anabelė tenorėjo parodyti, kiek tu sutaupei.

– Išvažiuoji?

Abigailė tylėdama linktelėjo.

– Netiesa! – energingai paprieštaravo Anabelė. – Abigailė yra šantažuojama to bjauraus žmogaus, ir jeigu ji neduos jam trijų šimtų svarų, jis pasakys mamai ir paskleis apylinkėse negražių dalykų apie jos gyvenimą Velingtone…

– Aš ten buvau vieno vedusio deputato išlaikytinė, o jo žmona… – pradėjo Abigailė.

Gordonas šiurkščiai ją nutraukė:

– Nenoriu nieko apie tai žinoti. Man nerūpi, dėl ko esi šantažuojama. Vadinasi, ketinot sukišti tam žmogėnui mano sunkiai uždirbtus pinigus?

– Gordonai, prašau, nepyk, bet aš negaliu leisti, kad Abė būtų šantažuojama, todėl, spaudžiama bėdos, paėmiau tavo santaupas. Žinau, negerai padariau, – nusiminusi aiškinosi Anabelė.

– Esi teisi. Tai buvo netikusi mintis.

– Gordonai, meldžiu, nepriekaištauk Anabelei! Ji tai darė dėl manęs, bet aš dingstu. Tas žmogus nespės susivokti, o manęs čia jau nebus. Vis tiek nebūčiau ėmusi jokių pinigų. Padėk juos atgal, Gordonai!

– Anabele, girdėjai, ką pasakė tavo sesuo! Prašau, padėk pinigus į dėžutę ir gerai uždaryk.

– Bet, Gordonai, mes negalim palikti jos likimo valiai, – ašarojo Anabelė.

– O kas sako, kad paliksim likimo valiai? Žinoma, reikia jai padėti, ir žinoma, ji liks čia. Ir įsidėmėkit pagrindinę taisyklę: jei šantažuotojui atkiši mažą pirštelį, jis čiups visą ranką ir sunaikins tave. Jei atsiduosi šantažuotojui – esi žuvęs, patikėkit manim.

– Tačiau ką man daryti? – išsigandusi paklausė Abigailė.

– Išvyti jį, ir taip, kad niekada negrįžtų.

– Gordonai, jis pavojingas! – Abigailė atsmaukė suknelės rankovę ir parodė žaizdą. – Tik pažiūrėk, ką jis man padarė. Užgesino cigaretę man į ranką.

– Už tai jis dar atsiims! Dabar aš nusiteikęs jį pamokyti taip, kad ilgai neužmirštų! – suriko Gordonas ir ryžtingai pridūrė: – Kur tas žmogus?

– Septintame kambaryje! – sušnabždėjo Anabelė.

– Prašau, Gordonai, nedaryk šito! – meldė Abigailė, bet jis jau žengė pro duris.

Abigailė išbalo kaip drobė ir pažvelgė į seserį, ieškodama pagalbos.

– Prašau, sulaikyk jį! – meldė ji.

– Bet, Abe, jis teisus. Jei kas nors gali priversti tą žmogų išsinešdinti, tai tik Gordonas.

– Tikrai. Jis stiprus kaip lokys, jis sumals tą kirminą į miltus. Visai kaip tėtis! Bijau, kad jis net galėtų… noriu pasakyti… kad jam gali atsitikti tas pats, kas tėčiui, ir jis bus kaltas…

Iš viršaus pasigirdo motinos balsas:

– Kiek galiu jus šaukti? Mirštu iš troškulio! Ir koks ten riksmas apačioje?

Bet Anabelė nė nekrustelėjo. Ji įdėmiai žvelgė į seserį.

– Ką norėjai pasakyti?

– Nieko.

– Abigaile, ką tu norėjai pasakyti?

– Gal galėtų kas nors ateiti? – vėl suriko motina.

– Tuoj, mama! – Anabelė vėl pasisuko į seserį ir sušnabždėjo: – Dėl ko tėtis nusikalto?

Tą akimirką į prieškambarį droviai nusileido Paika. Pastebėjusi, kad dabar netinkamas laikas prašyti kitos užduoties, pasisuko išeiti. Bet reiklus balsas iš viršaus privertė ją krūptelėti.

– Negi niekas neateis? Po galais!

Anabelė paprašė Paikos skubiai nunešti motinai stiklinę vandens. Vos tik mergina pasuko virtuvės pusėn, Anabelė vėl ėmė reikalauti sesers pasiaiškinti. Ji suprato, kad Abigailė kažką slepia.

Abigailė giliai įkvėpė, nusitempė seserį atgal į svetainę ir nenorom prisipažino:

– Tėtis Danidine buvo įveltas į muštynes ir jo priešininkas, matyt, mirė. Todėl ir buvom priversti viską metę bėgti iš miesto.

– O Dieve, tai įvyko tą dieną, kai pakeliui į namus mane užkalbino tas baisus žmogus. Iš kur žinai, kad tėtis jį nužudė?

Abigailė papasakojo apie rylą ir laikraščio iškarpą. Ir apie baisius motinos žodžius. Ji maldavo Anabelės prisiekti, kad apie tai, ką jiedvi dabar žino apie tėvus, ji nė žodeliu neužsimins net Gordonui, juo labiau motinai. Tada skubėdama ir mikčiodama pasakė:

– Turim neleisti, kad Gordonas sutrintų jį kaip blakę.

Abi nedelsdamos nudūmė į šantažuotojo kambarį. Jau koridoriuje išgirdo bildesį ir riksmus.

Anabelė atplėšė duris ir tai, ką išvydo, užgniaužė gerklę. Ji dar spėjo pamatyti, kaip Gordonas į šantažuotojo galvą sutrupino seną kėdę. Nupiepęs žmogelis susverdėjo, it miltų maišas susmuko ant grindų ir liko gulėti paslikas. Gordonas juokdamasis pasitrynė rankas.

– Ar jis negyvas? – pralemeno Abigailė.

– Dar ir kaip gyvas! Tik truputį prisnūdo. – Gordonas pergalingai nusišypsojo.

– O jei vis dėlto mirė? – baimingai paklausė Anabelė.

Tą akimirką šantažuotojas sustenėjo ir susiėmė už galvos. Gordonas atsistojo prieš jį plačiai išskėtęs kojas ir sugriaudėjo:

– Ar užteko, bandite, ar norėtum, kad dar sykį iškarščiau kailį? – Jis iškėlė kumštį.

– Ne, užteks! – Vyras užsidengė veidą rankomis. – Įvyko apmaudus nesusipratimas. Aš nenorėjau panelei Bredli padaryti nieko bloga, aš…

– Ak ne!? – sušnypštė Gordonas. – O ranką ji pati sau nusidegino, ką?

Seserys bailiai susikibo rankomis, o šantažuotojas netaręs nė žodžio sunkiai atsistojo. Jis svyravo ir atrodė, kad bet kurią akimirką gali sudribti ant žemės, bet įsitvėrė į lovos stulpelį. Viena jo akis buvo užtinusi, aplink juodavo mėlynė.

– O dabar lauk iš mano namų! – suurzgė Gordonas ir stipriai spyrė žmogėnui į užpakalį.

Šantažuotojas trenkėsi į sieną, suvaitojo ir kiek įkabindamas leidosi bėgti.

Gordonas nusekė jį ligi pat gatvės.

– Dink! Ir nedrįsk pasirodyti Geizerių slėnyje! O jei išgirsiu, kad tu kur nors šiose apylinkėse paleidai liežuvį, surasiu tave greičiau, nei tau norėtųsi! – plūdosi jis, paskui patenkintas atsisuko į seseris. – Ir tokiam valkatai norėjot paaukoti mano maudyklą? Niekada! Esu tikras, kad mes jo daugiau nepamatysim. Tiesa, o kuo jis vardu?

– Herbertas Hanteris, bet aš manau, kad tai netikras vardas, – atsakė Abigailė, ji beprotiškai stebėjosi, kad tas košmaras baigėsi. – Gordonai, kaip galėčiau tau atsilyginti?

Šis susimąstęs pasikasė barzdą.

– Ar moki darbuotis plaktuku ir kalti vinis?

Abigailė linktelėjo, nors lig šiol niekada nebuvo laikiusi rankose plaktuko. Gordonas nusišypsojo.

– Geriau nereikia, tai vyriškas darbas. Bet galbūt galėsi per maudyklos atidarymą su Patriku O’Donelu pagroti fisharmonija?

Anabelė tuoj pat griežtai dėbtelėjo į vyrą, bet šis nieko nepastebėjo. Jam pro akis praslydo ir nukaitę Abigailės skruostai, nes visi nustebę pakelė galvas – pro atvirą langą atsklido nuostabi melodija.

– Dėl Dievo meilės, reikia pažiūrėti, kaip einasi mamai! – sušuko Anabelė, pajutusi kaltę. – Nusiunčiau pas ją Paiką. Mama pradės terorizuoti vargšą vaiką. Ji negali pakęsti svetimų, o ką jau kalbėti apie maorius. Ir kodėl ji dainuoja? Mama nekenčia dainavimo. Tai nežada nieko gero. – Anabelė pasisuko ant kulnų ir nuskuodė į namą.

Paika giedojo tokią liūdną dainą, kad Anabelė staiga pajuto gniaužiant gerklę. Ji negalėjo lyg niekur nieko įsiveržti į kambarį ir nutraukti nuoširdaus dainavimo. Kiekvienas garsas vis labiau žavėjo, kol Anabelė staiga pasijuto nešama erelio sparnų virš Rotorua ežero. Viskas apačioje pasirodė menka ir nesvarbu. Liko tik balsas, kuris pripildė Anabelės širdį. Tyliai, labai tyliai ji pritarė. Tik kai nuskambėjo paskutinė gaida, Anabelė pabudo iš kerų. Ji stovėjo prie mamos kambario durų ir klausėsi, nors širdies gilumoje gėdijosi savo poelgio. Juk atėjo, kad apsaugotų jaunąją maorę!

Nedelsdama žengė vidun – ir neteko žado. Paika švelniai glostė miegančiai Marianai plaukus. Anabelę sukaustė siaubas. Jei mama pabus, kils baisus triukšmas. Be dainavimo, ji labiausiai nekentė svetimų žmonių prisilietimo.

Kai Paika pamatė Anabelę, nusišypsojo, bet Anabelė rankos mostu paliepė jai tuoj pat eiti iš kambario. Paika atsargiai patraukė rankas nuo senutės galvos ir jau norėjo atsistoti, bet Mariana sušnabždėjo:

– Būk gera, neišeik! Turi likti su manimi. Esi toks gražus vaikas! Ir toks švelnus. Tikra fėja tarp visų tų šiurkščių žmonių. Pasakyk mano dukteriai, kad nuo šiol tu rūpinsiesi manimi! Tu skaitysi man istorijas ir dainuosi prieš miegą. – Ji atsimerkė ir apdovanojo maorę Paiką žavinga šypsena.

Anabelė apstulbo. Visa tai – ne sapnas. Motinos nepastebėta, ji tyliai išsėlino iš kambario. Tiesą sakant, reikėjo bėgti į virtuvę, bet jai niekaip nesisekė imtis įprastų dienos darbų. Per pastarąsias valandas užgriuvo per daug įvykių. Viskas atrodė taip neįtikėtina. Jos tėtis – žudikas? Jos sesuo ilgus metus buvo vedusio vyro meilužė? Vyro, kuris atėmė iš jos kūdikį? Anabelė buvo sukrėsta. Tad svarstė, kiek laiko dar saugos savo pačios paslaptį. Jos rankos virpėjo. Atsigauti galėjo tik nusiyrusi į ežerą, iki atkampaus paplūdimio, kur pabus viena su savo mintimis.

Imdama iš sandėliuko meškerę su storoku valu, ji krimtosi, kad gyvenimas toks neteisingas. Kodėl nei Abigailei, nei jai nebuvo lemta išsaugoti savo vaikų? Ir kodėl Olivija, besirūpinanti tik savimi, turi net du? Tačiau Anabelė tuoj pat susigėdo dėl tokių pagiežingų minčių.

Apačioje, ant lieptelio, ji sutiko Abigailę.

– Ar galiu tave lydėti? – paprašė sesuo.

– Jei nori, tik neišbaidyk man upėtakių!

– Gerai, tylėsiu kaip žuvis, – pažadėjo Abigailė ir nevalingai nusijuokė.

– Ar gali pasukti prie salos? – paprašė Abigailė.

Jos balse buvo girdėti maldavimas, todėl Anabelė netardama nė žodžio nusiyrė ne į paplūdimį, bet tolyn į ežerą, Makojos salos link.

– Ar bent sykį buvai išlipusi saloje? – paklausė Abigailė.

Anabelė papurtė galvą.

– Vis dar bijai mirusiųjų sielų?

– Galbūt.

Jiedvi tylėjo visą kelią, kol tolumoje pasirodė sala.

Netikėtai išvydusi nedidelę smėlėtą pakrantę ir atpažinusi visad žaliuojantį puriri medį, Abigailė krūptelėjo. Po medžiu ant smėlio sėdėjo vienišas vyras ir žvelgė į vandenį.

– Patrikai! – sušnabždėjo ji. – O, Patrikai!

Abigailė nespėjo atsikvošėti, o Anabelė energingai irkluodama jau nuplaukė šalin; Patrikas išnyko tolumoje ir pasimatyti jiedviem nepavyko.

2 dalis

Paikos ir Dunkano meilė

Rotorua, l899 m. gruodžio 31 d.

Prabangi „Pohutu viešbučio“ maudykla, kurią Gordonas pastatė kaip Tiudorų stiliaus paviljoną, buvo baigta laiku, iki Naujųjų metų. Moterys ėmėsi įrengti abu maudymosi kambarius ir masažo patalpą, ir Abigailė leido pasireikšti fantazijai: štai čia – dar vienas paveikslas ant sienos, ten, kampe, vaizdą pagyvinanti skulptūra, o ana ten reikėtų pastatyti vazą. Anabelė su Paika linksminosi matydamos, kad maudymosi patalpas Abigailė mėgina įrengti kaip gyvenamuosius kambarius, bet visos dirbdamos kartu išgyveno daug malonių valandų.

Prisiminusi nerūpestingą vakar dieną, Paika vis dar šypsojosi. Panelė Abigailė juokino jas pasakodama komiškas istorijas iš Velingtono teatro gyvenimo. Ponas Parkeris taip pat neiškentęs iš visos širdies nusikvatojo. Būtų smagu, jei seserų motina galėtų dalyvauti atidarymo šventėje, mąstė Paika. Net trečioji sesuo, ponia Olivija, kurią Paika pažinojo tik iš kalbų, visų nuostabai, pranešė atvyksianti su šeima. Paikos širdis jau kelias dienas neramiai dunksėjo krūtinėje, nes mergina tikėjosi pasimatyti su Dunkanu.

– Vaikeli, ar užsisvajojai? – švelniai paklausė Mariana.

– Taip, svajojau, kad jūs per šventę pakylat iš lovos ir švenčiat kartu su mumis.

– Vežimėlyje, – įgėlė Mariana.

Paika atsiduso.

– Vis geriau, nei sėdėti čia, viršuje, čiužinių laidojimo rūsyje, – išsprūdo jai. – Oi! – Išsigandusi ji užsidegė delnais burną.

– Kas taip sako? Tai juk ne tavo sumanymas, vaikeli. Ar taip sako mano dukterys?

Paika nusprendė geriau tylėti, ji neketino griauti gerų santykių su Mariana Bredli. Mergina iš visos širdies mylėjo senąją ponią, tik liūdino jos požiūris į dukteris. Geraširdė Anabelė niekaip negalėjo įtikti motinai. Nežinia kodėl Mariana vienuolika metų vengė apkabinti jauniausiąją dukterį. Abigailė jau dešimt mėnesių gyveno čia, viešbutyje, ir buvo linksmiausias ir maloniausias žmogus, kokį Paika kada nors pažinojo. Virtuvėje senoji Ruiha puse lūpų užsiminė, kad Abigailė būdama jauna pabėgo iš namų, bet kodėl motina nenori su ja susitaikyti?

– Apie ką galvoji, vaikeli? – gręždama merginą akimis, paklausė Mariana.

– Ak, nieko.

– Jaučiu, kad kažkas tave slegia. Gal galėčiau padėti, jei atvertum širdį.

Paika delsė, pagaliau sukaupė visą drąsą ir tarė:

– Galvoju apie jus, Mariana! – Jai vis dar buvo nejauku į senąją ponią kreiptis vardu, bet ši to primygtinai prašė: Mesk tą kvailą „ponia Bredli“ iš galvos! Labiausiai man patiktų, jei vadintum senele, bet šito negaliu iš tavęs reikalauti. Tad vadink bent jau Mariana.

– Jautiesi nejaukiai pas senutę, kuri niekam tikusi? – nedrąsiai pasiteiravo Mariana.

– Ak, ne, Mariana, man jūs patinkat. Tai tik dėl to, kad vis klausiu savęs: kaip jūs, toks malonus žmogus, galite atstumti savą kūdikį. Kalbu apie tą, kurios vardo neleidžiat man ištarti. Nors ji tokios šviesios sielos ir, esu tikra, kenčia…

– Kalbi apie Abigailę? – staiga nutraukė ją Mariana.

Paika baimingai linktelėjo.

– Ji tau patinka? – mygo Mariana.

Paika vėl linktelėjo.

– Kaip ji atrodo?

Paika nurijo seiles.

– Ji labai graži, o nuo tada, kai čia atvažiavo, pasidarė skaistesnė ir lieknesnė. Jos tokie auksiniai plaukai, kokių dar niekada nesu mačiusi.

– Mano „auksinis vaikas“! – nepiktai sukuždėjo Mariana, o pamačiusi klausiamą Paikos žvilgsnį, pridūrė: – Taip vadinau ją, kai buvo maža.

– Ir ką ji jums padarė, kad nenorit atleisti?

Marianos akys paplūdo ašaromis.

– Nieko ji nepadarė, ko nebūtų galima atleisti, tai aš jai padariau!

Paika pasijuto nejaukiai. Ji žengė pernelyg drąsų žingsnį. Dar nė sykio Marianos akyse nematė ašarų.

– Prašau atleisti, Mariana. Nenorėjau kištis į jūsų gyvenimą.

– Tu ir nesikiši, vaikeli. Seniai svajojau kam nors atverti širdį. Ir dabar atėjo laikas. Pasitikiu tavimi. Aš bijau su ja susitikti. Siaubingai bijau. Nes jeigu leisiu jai prieiti prie savo lovos, turėsiu prašyti atleidimo už visas skriaudas, kurias jai kažkada padariau. O jei atsiprašysiu, būsiu priversta atskleisti paslaptį, kurios pėdsakus ji anuomet susekė. Taip sulaužysiu priesaiką, kurią kažkada daviau savo vyrui… – Mariana išsekusi nutilo ir kančios kupinomis akimis žvelgė kažkur pro šalį. Jos akys blizgėjo nuo ašarų, bet nė viena nenuriedėjo. – Meldžiu, vaikeli, turi man pažadėti, kad niekada nė žodeliu neužsiminsi apie tai, ką tau pasakiau. Patikėk manimi, geriau tegul Abigailė laiko mane nesutaikoma, paniurusia ragana, nei ta priesaika bus sulaužyta.

Paika paglostė Marianai ranką ir nutylėjo, ką apie tai galvoja. Kokia tai priesaika, kuri neleidžia motinai apkabinti savo vaiko? Bet argi jos pačios mama nekartojo negalinti minėti tėvo vardo, nes prisiekė?

Geliančia širdim Paika prisiminė savo motiną. Iš jos ji su kaupu gavo paramos ir švelnumo. Motina prižiūrėjo ir lepino Paiką kaip princesę. Merė nuolat baiminosi, kad dukteriai kas neatsitiktų. Galbūt dėl siaubingų sapnų, kurie kartais kankindavo mergaitę. Kai ji rėkdama, šlapia nuo prakaito pabusdavo, mama visuomet švelniai glostydavo ranką ir šnabždėdavo raminančius žodžius.

Jos gyveno Taurangos kaime. Kaimynų vaikai ne sykį mergaitę erzino dėl to, kad ji kitokia. Ji ne kartą pastebėjo, kad, vos jai pasirodžius, suaugusieji staiga nuščiūdavo. Gal todėl, kad jos išvaizda kitokia? Oda šviesesnė, o nosis siauresnė nei kitų vaikų. Ir vis dėlto ji visuomet jausdavosi viena iš jų. Ji ten buvo laiminga, kol mama nesusipažino su tuo ponu Gradičiu. Paika mėgino negalvoti apie jų persikraustymą ir tuomet išlietas graudžias ašaras, bet veltui. Viena ašara nusirito per skruostą.

Mariana tuoj pat apkaltino save, ji pamanė, kad Paika verkia dėl jos. Išsigandusi ėmė įtikinėti jaunąją maorę:

– Paika, šventai tau pažadu, kad vieną dieną įsidrąsinsiu ir savo dukteriai Abigailei pasakysiu tiesą. Bent jau mirties akivaizdoje tai tikrai. Tačiau nuo tada, kai esi šalia, jaučiuosi velniškai gerai. Tad geriau neverk ir eik švęsti su kitais!

Paika ryžtingai nusibraukė ašaras ir pažadėjo su visais smagiai pasitikti kitą šimtmetį.

Mariana paspaudė jaunajai maorei grakščią ranką ir pridūrė:

– Linkiu, mielas vaikeli, kad išsipildytų visos tavo svajonės.

Svajonės? – susimąstė Paika. – O apie ką aš svajoju? Norėčiau sutikti dorą maorį, ištekėti ir gyventi jo kaime, pagalvojo ji ir staiga pajuto, kad ilgisi vaikystės, kai jautėsi saugi, paprastų savo tautos ritualų ir papročių, trupučio hangi – mėsos ir daržovių patiekalo, ruošiamo žemėje įrengtoje krosnyje. Ji ryžtingai nustūmė prisiminimus į šalį.

– Svajones paliksiu šiai nakčiai. Turiu nudirbti daugybę darbų. Bet aš dar kelis sykius užbėgsiu pas jus. Jei ko norėsit, paskambinkit. – Paika parodė į mažą varpelį ant naktinio staliuko.

– Tikiuosi, kad iki naujųjų metų pradžios dar aplankysi mane, – rimtai tarė Mariana. Tada pažvelgė Paikai pro petį, ir jos veidą nušvietė šypsena. – Dunkanai, mano berniuk! Kokia staigmena. Leisk tave apkabinti!

Paika žaibiškai atsisuko. Ji pajuto, kaip veidas akimirksniu nukaito. Dunkanas tapo dar vyriškesnis. Ar jai pasivaideno, ar iš tikrųjų jo skruostai taip pat truputį paraudo?

Vaikinas mandagiai pasilenkė prie senelės ir pabučiavo į abu skruostus.

– Mieloji senele, turi būtinai švęsti su mumis! – šūktelėjo jis.

– Paika man sakė tą patį, bet jaučiuosi nekaip.

Dunkanas pasisuko į Paiką.

– Džiaugiuosi vėl jus matydamas, panele Paika. Juk sakiau: žmonės čia labai mieli.

– Ji dabar rūpinasi manimi ir linksmina pasakodama maorių istorijas. O kaip ji dainuoja, nuo jos dainų man sušyla širdis, – išdidžiai pasakojo Mariana.

– Bet šiandien vakare ji bus laisva, tiesa, senele?

– Žinoma, berniuk. Jei tik pažadi, kad retkarčiais manimi pasirūpinsi, o dar geriau, kad pasirūpintumėt judu abu. Bet sakyk, kur tavo mama?

– Ji tvarkosi. Tu gi žinai, kokia ilga buvo kelionė, jai įkyrėjo iki gyvo kaulo.

– O tavo tėvas?

– Jis apžiūrinėja maudyklą, bet vėliau aplankys tave.

– O kaip tau patinka darbas?

Dunkano veidas kaipmat apsiniaukė.

– Negalėčiau tvirtinti, kad esu gimęs būti agatmedžių dervos pirkliu, – atsiduso jis.

– Agatmedžių dervos? – paklausė Paika.

– Taip, mano tėvas yra stambiausias Oklando pirklys. Alanas Hamiltonas. Didžioji vakarų miškų dalis priklauso jam, – paaiškino Dunkanas be kruopelytės pasididžiavimo balse.

– Gerai žinau agatmedžių dervos kasėjų gyvenvietes. Mano patėvis dirbo ponui Hamiltonui. Aš ten gyvenau, – sausai atsakė Paika. Staiga ji prisiminė, kad tą dieną, kai atvyko pas Parkerius, vyresnieji minėjo Alano Hamiltono pavardę. Bet ji matė vien tik Dunkaną ir nesiklausė, apie ką buvo kalbama.

Mariana nustebusi pažvelgė į Paiką, paskui pasisuko į vaikaitį.

– Berniuk, turėtum bent truputį žavėtis savo tėvo veikla. Juk vieną dieną tu viską paveldėsi!

Dunkanas tik pabalino akis.

Paika atsistojo.

– Aš jau eisiu. Manau, esu reikalinga poniai Parker virtuvėje.

– Iš anksto užsisakau šokį, – nusišypsojo jai Dunkanas.

Paikos veidelis nušvito. Ji atsakė jam šypsena. Tačiau atsisveikino nekoketuodama. Kad tik jis neišgirstų jos širdies plakimo.

Jei tik jis žinotų, kaip dažnai galvoju apie jį! – šmėkštelėjo Paikos galvoje, kai ji iš lėto leidosi laiptais. Ir vis dėlto ji buvo tvirtai nutarusi neįsimylėti. Neketino tekėti už baltojo vyro. Juk mamai šventai prisiekė nekartoti tos pačios klaidos. Neturiu teisės susižavėti to kraugerio sūnumi, mėgino įtikinėti save, tačiau neramus širdies plakimas išdavė, kad jau per vėlu.

– Ak, kaip gerai, kad šiuose namuose yra bent viena tarnaitė! – jos mintis nutraukė moteriškas balsas.

Priešais Paiką stovėjo tamsiaplaukė mergina ir stengėsi nupūsti nuo veido iš po skrybėlaitės išlindusią garbaną. Jos žvilgsnyje glūdėjo kažkokia panieka. Paikai pasirodė, kad nepažįstamoji buvo ne ką vyresnė už ją pačią. Greičiau netgi jaunesnė.

– Ko lauki? – paklausė prabangiai pasipuošusi panelė ir padavė Paikai lagaminą.

Ši delsė, nes toji išlepinta mergina tikrai buvo ne viešbučio viešnia. Svečio lagaminą ji būtų paėmusi, kad nereikėtų tampyti ponui Parkeriui. Bet naujojo šimtmečio pradžios šventės proga viešbutyje nebuvo laukiama svečių. Ponas Parkeris tarė svarų žodį ir buvo nuspręsta vienai savaitei uždaryti viešbutį, kad jo žmona galėtų švęsti su visais. Užtai buvo sukviesta visa šeima. Vadinasi, ta neišauklėta mergina yra viena iš šeimos narių, svarstė Paika.

– Na, ko delsi? – įžūliai prikibo tamsiaplaukė.

Paika užkišo rankas už nugaros ir maloniai, bet tvirtai pareiškė:

– Atleiskit, bet aš esu ponios Bredli slaugytoja, o ne viešbučio darbuotoja.

– Koks įžūlumas! Apskųsiu tave tetai Anabelei! – Gražus merginos veidas paraudo iš pykčio.

Prie jų priėjo graži vyresnio amžiaus ponia.

– Kas atsitiko, brangioji?

Paika susidomėjusi žvelgė į ją. Ši moteris – neabejotinai panelės Abigailės sesuo! – pagalvojo ji. Nes stulbinamai panaši į Abigailę, tik plaukų spalva kitokia.

– Šita nenori nešti mano lagamino, – pasiskundė mergina.

– Kas jūs tokia? – griežtu balsu paklausė vyresnioji.

– Aš rūpinuosi jūsų motina. – Paika pasistengė atsakyti maloniai.

– O kas trukdo jums užnešti mano dukters lagaminą į kambarį?

Paika pajuto, kaip raudonis užlieja skruostus. Ant liežuvio galo sukosi šiurkštūs žodžiai, bet ji prikando lūpą. Tik pasisuko ant kulnų, bet šiurkštus balsas už nugaros neleido jai pabėgti.

– Stokit! Juk jūs maorė?

Paika svarstė, ar nereikėtų praleisti šių žodžių pro ausis ir bėgti į virtuvę pas Ruihą ir ponią Parker, bet tuo metu sunki ranka nusileido jai ant peties.

– Teikitės atsakyti, kai su jumis kalbu! Aš noriu žinoti, ar jūs – maorė?

Paika staigiai atsisuko ir piktai sužaibavo akimis. Ji nesitikėjo, kad čia su ja bus taip elgiamasi. Šiuose namuose ligi šios dienos ji jautėsi saugi. Rotorua gyveno daugiau maorių nei pakeha, ir visi puikiai sutarė.

Vyresnioji moteris reikliai atkišo jai dukters lagaminą. Paika nė nepažvelgė į jį.

– Taip, aš esu maorė, bet nesuprantu, kodėl dėl to turėčiau nešti panelės lagaminą į kambarį. Aš nesu stipresnė už panelę, – išspjovė atsakymą Paika. O jos širdis, rodės, iššoks iš krūtinės.

– Ar žinot, kas esat? – paklausė vyresnioji ir su panieka nužvelgė Paiką. Ši tylėdama atlaikė jos žvilgsnį. – Jūs esat prakeikta melagė. Tik ir stengiatės išsisukti nuo darbo. Tai jums būdinga! Mano mama niekada nepakęstų, kad ja rūpintųsi maorė.

– Tikrai. Senelė nepakenčia šalia savęs maorių! – sušnypštė mergina.

– Helena! Mama! Ar jūs išprotėjot? Kaip jums šovė į galvą taip įžeidinėti Paiką? Ji jums nieko nepadarė! – suriko Dunkanas, per dvi laiptų pakopas šokinėdamas žemyn.

Paika stovėjo kaip apduota.

– Ji atsisakė nešti mano lagaminą, šita maorė, – spiegė Helena.

– Jūs tuoj pat jos atsiprašysit! – piktai suriko Dunkanas ir parodė į Paiką, kuri vis dar buvo sutrikusi. – Paika, neklausykit jų, aš paimsiu lagaminą.

Paika šovė pro duris lauk.

Nė neatsisukdama ji puolė iš namų. Prisiminimai, kuriuos taip stengėsi pamiršti, iškilo į paviršių lyg Pohutu, kai pradeda spjaudytis. Ji galvojo apie priesaiką, kurią davė prieš daugelį metų. Niekad jokia pakeha jos nežemins, vėl prisiekė sau, kaip apsėsta skuosdama dulkėtomis Rotorua gatvėmis.

Dargavilis, 1893 m. liepa

Buvo niūri žiemos diena, Paika Gradiči – taip ji vadinosi motinai susituokus su Zoltanu Gradičiu – kiek įkabindama skuto namo iš mažos Dargavilio mokyklos. Pasibaigus pamokoms, ji kaip visuomet pirmoji susikrovė daiktus – norėjo išvengti klasės draugų patyčių. Pirmaisiais mokslo metais klasėje ji netgi turėjo draugę, Liuciją, jos patėvio draugo dukterį. Bet nuo tada, kai Darkas, augalotas vyresnis berniukas, tapo klasės vadu, ji atstūmė Paiką, ir ne tiktai ji. Padėties nekeitė net tai, kad Paika buvo geriausia mokinė klasėje, be to, mokytojo numylėtinė. Atvirkščiai, tai dar labiau kurstė Darko ir jo draugų pyktį, nes šie vargo su anglų kalba, o Paika bėrė angliškus žodžius kaip žirnius. Pavydėdami sėkmės mokykloje, klasės draugai nepraleisdavo menkiausios progos pasišaipyti – persekiodavo Paiką pakeliui į namus ir įžeidinėdavo dėl odos spalvos. Nors tarp jų buvo keletas berniukų, kilusių iš Dalmatijos, kurių oda buvo tamsesnė už jos, tai negelbėjo.

– Maorė! Maorė! – rėkaudavo jie pavymui.

Iš pradžių dėl to kabinėjimosi Paika kaltino savo mamą.

– Kodėl tavo tokia tamsi oda? – priekaištavo ji.

Mama su angeliška kantrybe aiškino, kad būti maore jokia gėda. Bet tai Paikos neguodė. Ji pati tarp baltaodžių vaikų ne itin krisdavo į akis, bet visi pažinojo jos tamsiaodę motiną Merę.

Prispausta bėdos, Paika įtikino Darką, kad ji yra patėvio, o ne Merės duktė. Kurį laiką sekėsi gana gerai – kol Darkas nepapasakojo savo mamai, o ši – Merei. Merė viešai apkaltino Paiką melavus. Pirmą sykį gyvenime Paika regėjo savo švelniąją mamą drebančią iš pykčio.

– Kaip mane gyvą matai, tu esi mano kūnas ir kraujas! – garsiai sušuko Merė, kad kiekvienas ją išgirstų.

Paika lig šiol neatleido motinai, kad toji demaskavo ją prieš visus vaikus, nes po to dėl savo kilmės buvo dar labiau erzinama.

Kodėl esu vienintelis maorių vaikas šiame užkampyje? – suko galvą Paika, nuleidusi galvą kulniuodama į mažą medinį namelį, kuriame gyveno su mama ir patėviu.

Pastatas niekuo nesiskyrė nuo kitų tos vietovės namų. Visi buvo kuklūs, suręsti iš tvirtos agatmedžių medienos. Dargavilyje gyveno šimtai išeivių iš Dalmatijos ir visi tikėjosi praturtėti iš agatmedžių dervos. Bet paprasti dervos kasėjai, kęsdami nepriteklių ir rausdami iš žemės į gintarą panašią dervą, nepraturtėdavo. Jie sukraudavo turtus prekeiviams, brangiai parduodantiems geidžiamą žaliavą lakų, baldų politūros, linoleumo ir knygų klijų gamintojams. Geležinkelio bėgiais, kuriuos jie nutiesė per miškus, paskui – laivais Vairoa upe žaliava buvo gabenama iki Oklando ir net į Europą.

Paika pirštų galiukais įsėlino į tvankią belangę kamaraitę; čia jau kelias dienas gulėjo serganti mama. Ją išvydusi, mergaitė išsigando. Merė atrodė siaubingai. Smarkiai pasenusi. Paikai pasidarė truputį baugu. Mama staiga tapo kažin kokia svetima. Paika turėjo prisiversti paglostyti jai pašiurkštėjusią odą. Ir kur prašapo patėvis? – nusiminusi svarstė mergina. Bet į šį klausimą galėjo ir pati atsakyti. Tikriausiai lindi smuklėje. Jis jau kelias dienas nėjo į darbą agatmedžių miškuose. Jo darbo įrankiai dulkėjo sumesti į kampą.

Paika atsiduso. Patėvis, su kuriuo motina gyveno jau dvejus metus, dar nė sykio nebuvo jai šiurkštus, vis dėlto iš to neprognozuojamo vyro galėjai tikėtis visko. Jis plūsdavo mamą, kai valgis jam pasirodydavo neskanus, mušdavo ją, kai būdavo girtas, o Merė nedrįsdavo nė žodeliu pasipriešinti. Ir vis dėlto mergaitė troško, kad dabar, kai mama jaučiasi ypač prastai, jis būtų namie.

Stebėdama Merę, purtomą kosulio priepuolių, nuolat žiaukčiojančią ir gaudančią orą, Paika prarado viltį. Jai buvo skaudu matyti mamos kančias. Merės oda pagelto, ji keistai išversdavo akis.

– Kibirą! – sušvokštė Merė, ir Paika nuskuodė jo atnešti.

Vos pastatė prie lovos, mama atsikrenkštusi išspjovė gumulą gelsvų skreplių.

Nuo to vaizdo Paiką ėmė tąsyti. Jausdama čia užuojautą, čia pasibjaurėjimą, ji šūktelėjo:

– Eisiu, atvesiu tėvą.

Bet mama tik numojo ranka.

– Nereikia! Jis negali šito pakęsti, – sukuždėjo silpnu balsu.

Paika giliai įkvėpė. Ir pati jautėsi panašiai, bet neturėjo kitos išeities. Privalėjo sėdėti prie mamos lovos, nori to ar ne.

Jos taip pat niekas neklausė, ar nori išvykti iš Taurangos ir persikelti į Dargavilį. Mergaitė iš pradžių nesuprato, kodėl mama pasitiki tuo netikėliu dalmatu, kuris angliškai vos išvograuja vieną kitą žodį, o ką jau sakyti apie maorių kalbą, ir iškeliavo iš maorių kaimo. Ji lyg pro miglą prisiminė, kad naktį prieš išvykstant mama susiginčijo su genties vadu. Kitą dieną vos švintant jie išėjo drauge su tuo baltaodžiu žmogumi.

– Prašau, pabūk! – vos girdimu balsu paprašė mama, rudos jos akys liūdnai pažvelgė į dukterį ir ji tyliai pridūrė: – Brangus vaikeli, jaučiu, kad protėviai išsiveda mane. Ir jie liepia papasakoti tau visą tiesą apie dieną, kai Ruo Moko keršijo.

– Ruo Moko? – išsigandusi paklausė Paika. Mamos žodžiai ją išgąsdino.

– Ruo Moko, žemės drebėjimų dievas. Vieną dieną jis iš pykčio pakirdo, nes pakeha sudrumstė protėvių ramybę ir užtraukė žmonėms didžiulę nelaimę. – Motina sugargaliavo.

– Tau nebūtina kalbėti! – ramino ją Paika.

– Privalau. Protėviai reikalauja! Todėl ir pabėgau iš Taurangos, nes jie reikalavo, kad pasakyčiau teisybę, – iš paskutiniųjų šnabždėjo Merė. Ji norėjo pakelti ranką, bet nepajėgė. – Pakeha! – sušvogždė ji mirštančiosios balsu. Ir dar sykį: – Pakeha!

Tada nutilo, jos akys pasidarė stiklinės.

– Ne, mama. Parašau, nepalik manęs! – sukaustyta siaubo meldė Paika.

Tik po kiek laiko mergaitė suvokė, kas įvyko. Kai suprato, kad mylima mama visiems laikams ją paliko, kūkčiodama ėmė purtyti mirusiąją. Tačiau Merė nebejudėjo ir Paika klykdama išbėgo iš namų.

– Morių išpera! Maorių išpera! – sušuko kažkas jai už nugaros, bet pirmą sykį Darko ir jo pakalikų patyčios jos neužgavo. Ją varstė skausmas, didesnis už bet kokį kitą.

Paika ryžtingai įžengė į smuklę. Jos patėvis sėdėjo prie stalo su keliais vyrais ir lošė kortomis.

– Mama! – suklykė ji. – Mama!

Viską, kas buvo vėliau, Paika matė kaip pro rūką. Zoltanas atsikėlė nuo stalo, žodžio netaręs paėmė ją už rankos ir nusitempė prie durų. Pakeliui jie sutiko Darką ir jo bičiulius, šie tylėdami spoksojo į Paiką ir jos patėvį.

Prie motinos lovos Zoltanas pradėjo gailiai kūkčioti. Paika dar nė sykio nebuvo mačiusi jo verkiančio. Garsiai vaitodamas, jis krito ant žmonos ir nubėrė jos veidą bučiniais. Paika niekada nebuvo regėjusi, kad patėvis apkabintų mamą ar juo labiau bučiuotų.

Susitvardęs jis nusiuntė podukrą pas katalikų kunigą, gyvenantį gatvės gale.

– Bet mama norėjo grįžti pas protėvius, – nedrąsiai paprieštaravo Paika, tačiau patėvis nukirto:

– Daryk, ką sakau!

Kūkčiodama ji patraukė pas kunigą.

Praėjus kelioms dienoms po Merės laidotuvių, juos netikėtai aplankė tėvas Tomislavas. Kunigą labai jaudino našlaitės likimas ir jis įtikinėjo Zoltaną Gradičį atiduoti ją į našlaičių prieglaudą. Į gerus namus, kuriuose mergaitė galėtų daug ko išmokti. Bet Zoltanas griežtai atmetė pasiūlymą ir pažadėjo rūpintis mergaite kaip tėvas.

– O ko nori tu, vaikeli? – Paikos paklausė kunigas.

– Noriu grįžti į Taurangą pas savo gentį, – nedelsdama išpyškino ji.

Tokio atsakymo tėvas Tomislavas nesitikėjo. Geriau jau mergaitė tegu lieka pas patėvį, nei bus atiduota laukiniams, kaip kunigas slapčia vadino maorius.

Po motinos mirties mokykloje Paikos niekas nebeerzino. Net Darkas elgėsi padoriai. Tai nesumažino netekties skausmo, tačiau palengvino kasdienybę, kuri, mirus mamai, tapo dar sunkesnė. Mergaitė privalėjo tvarkyti namus ir sielvartaujančiam patėviui gaminti valgį. Visa namų ruošos našta gulė ant jos pečių.

Patėvis reikalavo pavyzdingos švaros ir tvarkos, skanaus valgio ir gėrimo, bet parnešdavo vis mažiau pinigų, nes, užuot darbavęsis agatmedžių miškuose, dažnai sėdėdavo smuklėje. Atėjo diena, kai kolonijinių prekių parduotuvėje prekių skolon jiems nebedavė. Teko sotintis vien tik batatais, ir tada patėvis ją išplūdo. O juk pati mergaitė nuolat badmiriavo ir vis labiau lyso.

Kurį laiką Dalmatijos darbininkai ir seni draugai dangstė patėvį, bet kartą jis girtas sudribo vienam iš Hamiltono žmonių prie kojų. Jau kitą dieną buvo pranešta: jam uždrausta rodytis agatmedžių miškuose. Paika, kuriai tuo metu buvo dvylika, gerai suprato, ką tai reiškia. Patėvis neteko darbo. Dabar jau nebus net batatų. Širdies gilumoje ji tikėjosi, kad patėvis pagaliau išsiųs ją į mamos gentį. Kartais svarstydavo, kas būtų, jei imtų ir pabėgtų. Vien užuojauta tam žmogui, iš kurio teliko šešėlis, neleido jai taip pasielgti. Regis, jam kai ką reiškė jos buvimas, nes kai būdavo blaivas, atnešdavo šio to pavalgyti ir reikalaudavo viską sušveisti, nes, kaip susirūpinęs kartodavo, iš jos teliko vien kaulai. Tačiau malonus elgesys kitą dieną galėdavo virsti įsiūčiu, jeigu ji neturėdavo ko padėti ant stalo.

Ir vis dėlto Paika nedrįso palikti Zoltano – juk jis neleido išgrūsti jos į vaikų namus. Už tai jautė jam dėkingumą, nors gyvenimas drauge buvo labai sunkus. Net negirtas patėvis beveik nešnekėdavo, tik abejingai žvelgdavo prieš save. Jis apsileido ir nebesiprausė. Paika degdavo iš gėdos, kai turėdavo su juo išeiti į gatvę. Ji vis labiau niro į savo pasaulį, skaitė knygas, kurių jai parūpindavo mokytojas. O patėvį paliko likimo valiai.

Taip buvo iki tos siaubingos nakties. Paika veltui laukė patėvio vakarienės, mat buvo išmeldusi iš kaimynų kelis batatus. Kai patėvis triukšmingai įgriuvo į namus, ji jau gulėjo lovoje ir įžiebusi žvakę skaitė. Manė, kad jis kaip visuomet nusvirduliuos į miegamąjį, bet staiga visai čia pat užuodė jo dvoką.

– Eikš su manim! – suvapėjo jis, išplėšė knygą, sviedė į kampą ir, čiupęs už rankos, ištempė ją iš lovos.

Drebėdama iš baimės, Paika nusekė paskui jį į miegamąjį. Nespėjo nė pagalvoti, kas dabar bus, kai jis šiurkščiai pastūmė ją ir ji nugriuvo ant kietos jo lovos. Išsigandusi mėgino stotis. Bet jis užstojo kelią.

– Liksi čia. Gulkis į lovą! – paliepė.

Nuo jo dvoko Paika ėmė žiaukčioti. Ko reikia tam girtuokliui? Kiekviena kūno ląstele ji jautė pavojų.

– Prašau, leisk man eiti! – maldavo ji. – Noriu į savo lovą!

Patėvis skėlė jai antausį. Mergaitei galva suūžė nuo smūgio, ji virpėjo visu kūnu.

– Dabar tavo lova bus čia. Tu būsi mano žmona, – sumurmėjo jis. Tada metė ją ant patalų ir perplėšė naktinius marškinius.

Paika sustingo iš baimės. Bet kai jis ėmė grabinėti jos kūną, pradėjo priešintis. Ji staigiai susirietė, sulenkė kojas ir iš visų jėgų spyrė jam į pilvą.

Patėvis susmuko ir ėmė garsiai inkšti.

Paika pašoko ir nuskuodė prie durų. Tarpduryje sustojo ir atsisuko į garsiai dejuojantį vyrą.

– Tegul Dievas tau atleidžia!

Jis atrodė apgailėtinai, bet Paikai terūpėjo viena: pasislėpti.

Ji nėrė iš kambario. Svetainėje apsidairė. Kur jis manęs nerastų? – karštligiškai svarstė ji. Žvilgsnis sustojo ties spinta, kurioje mama laikydavo skalbinius. Vienu šuoliu įsmuko į spintą, įsirausė į tolimiausią kampelį ir susigūžė. Virpančia širdimi įsiklausė, bet iš pradžių buvo visiškai tylu. Paskui išgirdo aidint žingsnius, jie vis artėjo, bet netrukus nutolo. Trinktelėjo lauko durys.

Paika lengviau atsiduso. Patėvis išėjo iš namų. Ir vis dėlto ji nedrįso išlįsti iš slėptuvės. Tūnojo spintoje, kol pavargusi užmigo. Ir vėl sapnavo tą patį sapną, kuris dažnai kankindavo. Nakties tyloje ji šaukėsi mamos, bet ši jos negirdėjo.

Paiką pabudino balsai kambaryje.

– Reikia papasakoti vaikui kuo atsargiau, – pasigirdo susirūpinęs tėvo Tomislavo balsas.

– O kur dingo mergaitė? – žemu bosu paklausė Darko tėvas.

Paika pastūmė spintos duris ir išlipo lauk. Ar jai pasivaideno, ar abu vyrai žvelgė į ją su užuojauta?

– Ką jūs norėtumėt man kuo atsargiau pasakyti?

Tėvas Tomislavas atsikrenkštė.

– Vaikeli, kraukis daiktus! Išvešiu tave į Oklandą!

Paika įdėmiai pažvelgė į kunigą.

– Važiuosi į Oklandą, – griežtu, prieštaravimų nepakenčiančiu balsu pareiškė jis.

– O kur mano patėvis?

– Jį… – Tėvas Tomislavas vėl atsikrenkštė, paskui tyliai pridūrė: – Jį… na, jį rado agatmedžių miške.

– Pasikorusį ant medžio, – skubiai pridūrė Darko tėvas.

Paika akimirksniu suprato, kas atsitiko.

– Ar galiu pagaliau grįžti į savo mamos gentį? – paklausė ji tyliai. Gedėti patėvio neprisivertė, nes pernelyg daug baimės patyrė šią naktį.

– Ne! – griežtai atkirto tėvas Tomislavas. Ir švelnesniu balsu pridūrė: – Nuvešiu tave į našlaičių prieglaudą. Viskas bus gerai.

Rotorua, 1899 m. gruodžio 31 d.

Pasipuošusi nauja mėlyna suknele su balta apykakle, Anabelė koketiškai gėrėjosi savimi veidrodyje. Ji nedėvėjo korseto ir labai patenkinta žiūrėjo į savo liemenį. Praeitas savaites daug plušėjo ir liemuo gerokai sulieknėjo.

Gordonas pritariamai švilptelėjo.

– Atrodai žavingai! – tarė ir pabučiavo jai į sprandą. Pažvelgusi į jį veidrodyje, Anabelė turėjo pripažinti, kad ir jis atrodo puikiai. Gordonas Oklande pasisiūdino tamsią eilutę.

– Tu puikiausiai gali varžytis su gražuoliu Alanu, – nusijuokė Anabelė.

– Kaip smagu, kad vėl juokiesi! – apsidžiaugė Gordonas ir pridūrė: – Deja, svainio man nepavyks įveikti. Ką tik sutikau jį – sunku rungtis su mezginiuota žalsvai mėlyno atlaso liemene, nusagstyta brangakmeniais.

– Nejau išsipuošė kaip povas?

– Na taip, galima ir taip sakyti, jis prisiderino prie žmonos. Tavo sesuo taip pat pasirengusi pademonstruoti visą žavesį. Ji vilki alyvinės spalvos ryškiai raštuotą suknelę, užsidėjusi milžinišką skrybėlę.

– Manai, ir man reikėtų skrybėlės? – nedrąsiai paklausė Anabelė.

Gordonas energingai papurtė galvą.

– Ne, iš po skrybėlės beveik nematyti šviesių tavo garbanėlių. O jos žavingos kaip ir per pirmąjį mūsų susitikimą, – nusijuokė, ir Anabelė taip pat nusišypsojo.

Kaskart prisiminusi, kaip jai tada nusmuko sunkus perukas, ji nusikvatodavo.

– Eime, maloningoji ponia! – Gordonas paėmė ją už parankės. Taip jie išdidžiai nužingsniavo iki miegamojo durų. Gerai nusiteikęs, Gordonas dar pridūrė: – Ką čia vis ketinau pasakyti? Regis, tu pamiršai pakviesti Patriką, taigi tai padariau aš. Jis pagros mums per šokius.

Anabelė staigiai paleido jo ranką. Pasipiktinusi pažvelgė į vyrą.

– Ką tu padarei? Pakvietei Patriką O’Donelą? – Jos balsas nuskambėjo šaižiai.

Dabar jau nustebo jis.

– Taip. Negi pasielgiau negerai? Juk toks buvo tavo pageidavimas, argi ne?

– Nebe, – atkirto ji atžariai.

– Kodėl? Ar jis padarė ką nors ne taip?

Anabelė sunkiai atsiduso. Nėra prasmės apsimetinėti prieš Gordoną. Reikėtų jam paaiškinti, kodėl „pamiršo“ pakviesti mokytoją.

– Tai ne dėl manęs. O todėl, kad jie su Abigaile kadaise mylėjo vienas kitą.

Gordonas nustebęs pažvelgė į ją.

– Na ir kas? Galbūt jie tik apsidžiaugs galėdami po ilgo laiko pasimatyti.

– Bet aš nenorėčiau, kad pasimatytų mūsų namuose, ir nenoriu, kad apsidžiaugtų tuo pasimatymu, – atkakliai tvirtino Anabelė.

Gordonas atsidusęs atsisėdo ant lovos ir nepatikliai pažvelgė į žmoną.

– Anabele, nebūk kvaila! Abu yra suaugę žmonės ir anksčiau ar vėliau jų keliai susikirs. Stebiuosi, kad jie dar nebuvo susitikę.

– Man vis pavykdavo užkirsti tam kelią.

– Bet Anabele, jei nori žinoti mano nuomonę, tavęs tai nė kiek neturėtų jaudinti.

– Aš tavęs neklausiu. Mes visi tikimės, kad jis ves Gvendoliną ir bus su ja laimingas. Dabar visiškai netinkamas laikas susitikti senąją meilę.

– Širdele, tu nuėjai pernelyg toli. Žinau, kad mėgsti atlikti likimo vaidmenį, bet nieko nepadarysi, jeigu jiedu tebemyli vienas kitą. Galiu tau štai ką patarti: mesk tai iš galvos! Jie juk nebe vaikai!

– Ak, ką tu supranti! – įžūliai atšovė Anabelė. – Abigailė visuomet liks vaiku. Be to, ji taip ilgisi didžiosios savo meilės, kad tikriausiai nekreips dėmesio į Gvenę.

– O kad ir taip. Galbūt jų jausmai abipusiai. Kodėl tau nepatinka, kad ji dar sykį laimingai įsimylės? Juk daugybę metų iššvaistė vėjais, kai buvo tapusi meiluže… – Gordonas nutilo.

– Iš kur žinai?

Gordonas atsiduso.

– Turėtum prisiminti, kad aš išmečiau tą šantažuotoją lauk. Abigailė būtinai norėjo papasakoti, dėl ko buvo šantažuojama. Nors stengiausi nesigilinti, bet žodžių apie vedusį vyrą pro ausis nepraleidau. Todėl geriau laikykis nuo viso šito reikalo kuo toliau!

– Gordonai, parašau, patikėk manimi, aš trokštu tik gero! Nenoriu, kad jai vėl tektų kentėti.

Vis dar rūstus Gordono žvilgsnis po šių žodžių sušvelnėjo.

– Anabele, žinau, kad trokšti gero. Ir tikiu, jog nori padėti, bet, mano galva, turi tai palikti išspręsti Abigailei su Patriku O’Donelu. Be to, man visiškai patiktų toks svainis.

– Gordonai, liaukis! O aš neįsivaizduoju Abigailės tos sutrikusios mergaitės, kuri po mamos mirties nenori netgi šnekėti, motinos vaidmeny! – pyko Anabelė.

Gordonas matė, kad nenugalės jos užsispyrimo. Jis atsistojo ir vėl ištiesė jai ranką.

– Maloningoji ponia, gal jau eikim?

– Esi nepakenčiamas, – šyptelėjo ji, įsikibdama į parankę.

Veranda ir didžioji svetainė buvo gausiai išpuoštos. Didysis stalas jau padengtas, ir Ruiha patenkina gėrėjosi savo darbu. Ji vos išprašė Anabelės, kad ruošti visus patiekalus būtų patikėta jai. Anabelė nusileido tik tada, kai virėja pagrasino: jei Anabelė nedings iš virtuvės, ji švęsianti Ohinemutu kaime su savo genties žmonėmis.

Vienintelis dalykas, kuris maorei kėlė susirūpinimą, buvo tai, kad jau kuris laikas ji niekur nematė Paikos. Prieš kelias valandas mergina pažadėjo padėti ir paprastai galėdavai ja pasitikėti. Kur ji dingo?

– Ar nematėt Paikos? – tą akimirką paklausė Dunkanas. Jo balse buvo girdėti susirūpinimas.

– Deja, nemačiau! Ji seniausiai turėjo ateiti pas mane į virtuvę. – Ruiha sunerimo.

– Ji susiginčijo su mano mama ir seserimi, – rūsčiai tarė vaikinas.

Jaunasis ponaitis, regis, labai nelaimingas, su gailesčiu pagalvojo Ruiha. Senutė mielai būtų jam padėjusi, bet nė nenumanė, kur galėtų būti mergina. Nors… ką ten neseniai pasakojo Paika? Jei nežinau, kaip pasielgti arba imu ilgėtis savo kaimo, visuomet einu prie Pohutu. Gal ji nuėjo prie geizerio? – pagalvojo senoji virėja. Jau ketino patarti jaunuoliui pasižvalgyti prie geizerio, bet pamatė ateinančią jo motiną. Ruiha ne itin mėgo Oliviją, tad nusprendė patylėti.

– Ar turit ko nors padoraus išgerti? – paklausė Olivija.

– Prieš valgį bus paduotas šampanas, – išsisukinėdama atsakė Ruiha.

– Tikrai, tai ko gi laukiat? Atneškit man taurę! – paliepė Olivija, atsigręžė į sūnų ir pažvelgė griežtu žvilgsniu. – Kaip gerai, kad sutikau tave prieš sėdant prie stalo. Gal gali man paaiškinti, ką visa tai reiškia? Savo seserį ir mane apjuokei begėdės namų tarnaitės akyse. Ji meluoja, vos tik atveria burną. Mano mama niekada nė artyn neprisileistų maorės!

– Mieloji mama, eik ir paklausk senelės! Paika yra jos slaugytoja! Ar galiu tavęs paprašyti, kad nekalbėtum taip nemandagiai apie merginą! – Dunkano balsas buvo griežtas.

– Tavo senelė miega. Maorė – gailestingoji sesuo? Kaip siaubinga!

– Mama! Kodėl esi nusistačiusi prieš maorius? Kalbi paniekinamai, nes taip elgiasi tėvas, o gal manai, kad mes geresni? Tu ir aš, nes mūsų gyslose neteka maorių kraujas.

Olivija akimirksniu nuraudo. Vienu mauku išlenkė taurę šampano, kurią Ruiha tylėdama jai padavė.

– Dar vieną! – paliepė.

– Mama, aš kai ko tavęs klausiau. Įsivaizduok, kas būtų, jei pamilčiau maorę. Tada tavo vaikaičiai būtų pusiau maoriai. Ar dėl to juos mažiau mylėtum?

Olivija ėmė gaudyti orą.

– Nutilk! – sušnypštė ji. – Ir nedrįsk šnekėti, kad gali pamilti maorę.

– Per vėlu! Aš pamilau tą merginą, patinka tau ar ne, – atšovė Dunkanas.

Tuo metu vedinas Helena į kambarį įėjo Alanas.

– Na, mielas sūnau, ar atsiprašysi motinos ir sesers už nederamą elgesį? – paklausė gręždamas vaikiną žvilgsniu.

– Iš kur visa tai žinai? – pasiteiravo Olivija. Ji vis dar negalėjo atsigauti po to, ką pasakė Dunkanas.

– Aš papasakojau tėčiui, – plačiai nusišypsojo Helena.

Dunkanas perliejo ją paniekos kupinu žvilgsniu. Nors jaunesnei seseriai jautė labiau užuojautą nei pyktį. Ji niekada nepraleisdavo progos jo apjuodinti, nes pavydėjo tėvo meilės.

Alanas švelniai uždėjo delną sūnui ant rankos.

– Tai, kad užstojai tą maorę, tikriausiai apmaudus nesusipratimas, tiesa, sūnau?

Helena staiga liovėsi šypsotis.

Matyt, tikėjosi, kad tėvas mane išbars, bet jai teks ilgai laukti, pagalvojo Dunkanas. Jis nusprendė elgtis atsargiai ir nenuteikti prieš save dar ir tėvo. Vaikinas krenkštelėjo.

– Tėti, juk negalim elgtis it kokie netašyti aukso ieškotojai. Ką apie mus pagalvos, jei mama su Helena pradės užsipuldinėti viešbučio tarnautojus.

– Esi visiškai teisus, berniuk, mums tai nenaudinga, – patvirtino Alanas ir griežtu žvilgsniu perliejo abi moteris.

Olivija, regis, šito nė nepastebėjo. Ji buvo paskendusi savo mintyse. O jos veide atsispindėjo toks siaubas, tarsi būtų pamačiusi vaiduoklį. Jos galvoje sukosi tik Dunkano žodžiai: „Tada tavo vaikaičiai būtų pusiau maoriai!“

Bet Helena neketino nusileisti.

– Tėti, jis įsimylėjo tą merginą. Todėl taip piktai mus užsipuolė.

Užuot įsiklausęs į dukters žodžius, Alanas Hamiltonas tik garsiai nusikvatojo.

– Juokauji, Helena. Tavo brolis niekada neįsimylės maorės, kai Oklande geriausių šeimų santuokinio amžiaus dukterys puola jam po kojų. Be to, jis žino, kad motina niekada nepakęstų tamsiaodės marčios. Tiesa, mano berniuk? – Jis draugiškai paplekšnojo sūnui per petį.

Bet Dunkano dėmesys seniai buvo nukrypęs kitur. Ruiha paslapčia rodė ženklus, matyt, norėjo kažką pasakyti, bet tik akis į akį.

Išbalusi kaip drobė, Olivija išlenkė antrą taurę šampano ir sumurmėjo:

– Pažiūrėsiu, kaip jaučiasi mama!

Kai Olivija nė nepasibeldusi įplazdeno į jos miegamąjį, Mariana buvo jau pabudusi.

– Vaikeli, nekaip atrodai! – pažvelgus į dukterį, išsprūdo senutei.

Olivija dūsaudama atsisėdo ant kėdės.

– Teisybė, mama. Kai kas slegia man širdį. Noriu, kad tuoj pat atleistum jaunąją tarnaitę.

– Kokią tarnaitę?

– Na, tą maorę, kuri tvirtina, jog tave prižiūri.

Mariana suraukė kaktą.

– Tai – tiesa. Ji mano perlas, už jokius pinigus jos neatsisakysiu.

– Bet, mama, gal tu visiškai susipykai su protu? Tave slaugo maorė? Tai negirdėta.

– Ak, vaikeli, ką aš galiu padaryti? Su Paika man taip gera. Ji labai graži mergaitė, labai šviesios odos ir, kas daug svarbiau, auksinės širdies. Aš iš karto pajutau, kad ji – ypatingas žmogus. Kad ir kaip keistai atrodytų, ėmiau ja pasitikėti vos tik pamačiusi. Jos balsas stebuklingas. Panašus į Abigailės. – Ji nutilo, paskui skubiai pridūrė: – Be to, ji pusiau maorė. Jos tėvas – baltasis.

– Mama, prašau, privalai išmesti ją lauk!

– Ne! Aš šito nedarysiu! – kaprizingai atkirto Mariana.

– O jeigu aš tau pasakysiu, kad mano sūnus įsimylėjo tą merginą ir kad bus tikra nelaimė, jei apie tai sužinos tėvas, kaip tada? – Olivijos balsas drebėjo iš susijaudinimo.

– Nusiramink! Aš rimtai pasikalbėsiu su Dunkanu ir mergina. Paaiškinsiu jiems, kad nieko iš to nebus. Vien dėl jų vaikų. Mišrūnai nesulaukia Dievo palaimos. Sunku net įsivaizduoti, kad Alano Hamiltono vaikaičiai būtų tamsiaodžiai.

Olivija su siaubu žvelgė į motiną.

– Tamsiaodžiai? Jei mišraus kraujo žmogus susituokia su baltaodžiu, ar vaikuose tikrai išryškėja maorių kraujas? Aš… Aš noriu pasakyti, juk būtų trys baltaodžiai seneliai? – sumikčiojo Olivija.

– Manau, galėtų išryškėti, nes tamsi spalva visuomet prasimuša. Tik pažvelk į mūsų plaukus! Vienintelė Abigailė paveldėjo šviesias tėvo garbanas! – ramiai atsakė Mariana, paskui, norėdama paguosti, pridūrė: – Tau neverta jaudintis, abu jaunuoliai bus protingi. Bet jei Paikos gyslose netekėtų maorių kraujas, patikėk, neturėčiau nieko prieš ir priimčiau ją į šeimą… – Ji nutilo ir susirūpinusi pažvelgė į dukterį. – Vaikeli, vaikeli, tu iš tikrųjų blogai atrodai.

– Tai dėl tų galvos skausmų, kurie nesiliauja mane kankinę. Aš dar ateisiu pasižiūrėti, kaip jautiesi, – sumurmėjo Olivija, pakilo nuo kėdės ir it apdujusi išsvirduliavo iš kambario. Prieškambaryje atsirėmė į sieną, jai virpėjo keliai. Ir vėl ausyse nuskambėjo motinos žodžiai: Manau, galėtų išryškėti, nes tamsi spalva visuomet prasimuša.

Širdis pašėlusiai blaškėsi krūtinėje. Tai viską keičia! Ji privalo palaikyti Dunkaną, jei nenori, kad išaiškėtų jos viso gyvenimo melas. Melas, kuriam iškilus viešumon, šeimą užgriūtų sielvartas. Kodėl visus tuos metus ji nė sykio apie tai nepagalvojo? Jei Dunkanas ves šviesiaodę merginą, jų vaikai gali atskleisti jos paslaptį. Jis turi vesti maorę, nori ji to ar ne. Taip būtų galima paaiškinti, kodėl vaikų oda tamsesnė! Kaip ji galėjo pamiršti tą Damoklo kardą, pakibusį virš jų nuo pat Dunkano gimimo akimirkos?

Šventės proga Abigailė užsivilko senąją rožinę suknelę, nes ši pagaliau buvo kaip tik. Tiesą sakant, buvo nusprendusi užmiršti ją, bet apsivilkusi pasijuto puikiai. Atrodė, tarsi būtų grįžusi į tą dieną, kai dar tikėjo tikra meile. Pažvelgusi į laikrodį pamatė, kad, jei nori laiku spėti prie stalo, turi paskubėti.

Įžengusi į vestibiulį, ji sustingo vietoje – priešais stovėjo ne kas kitas, o pats Patrikas O’Donelas. Jis visiškai nepasikeitė! – dingtelėjo jai. Abigailė norėjo pasisveikinti, bet nerado žodžių.

Regis, jis jautėsi panašiai. Stovėjo kaip įkaltas.

Tylėdami jiedu žiūrėjo vienas į kitą. Abigailę pylė tai karštis, tai šaltis. Nuo jausmų svaigo galva.

Tik spigus moteriškas balsas sugrąžino juos į realybę.

– Tu tikriausiai Abigailė! Ar neprisimeni manęs? Mudvi kartu lankėm mokyklą.

Abigailė krūptelėjo ir tik dabar šalia Patriko pastebėjo moterį. Ji buvo aukšta, liesa, tamsių plaukų. Siauros lūpos išsitempė ir virto šypsena, o žalios katės akys žybčiojo beveik agresyviai. Abigailė tuoj pajuto grėsmę, sklindančią iš tos moters. Ji it pro miglą prisiminė, kad dar mokyklos laikais nemėgo Gvendolinos.

O toji tarsi savininkė uždėjo delną Patrikui ant rankos ir pasalūniškai paklausė:

– Gal netekai amo?

– Ne, mieloji Gvene, esu tik truputį nustebęs, taip netikėtai sutikęs panelę Abigailę. Vienuolika metų – ilgas laiko tarpas, – atsakė jis, regis, susitvardęs, ir mandagiai atkišo Abigailei ranką. – Sklido gandai, kad tu grįžai į Geizerių slėnį. Malonu vėl tave matyti.

– Man taip pat malonu, – mandagiai atsakė Abigailė, spausdama jam ranką ir įdėmiai žvelgdama į akis. Ji vos prisivertė paleisti jo delną, tada atsisuko į palydovę.

– Labą dieną, Gvendolina, – tarė ir padavė jai ranką. Gvendolinos rankos paspaudimas buvo stiprus. Abigailei pasirodė, kad truputį per stiprus.

– Taip, taigi traukiam linksmintis, – suulbėjo Gvendolina, čiupo Patriką už rankos ir nusitempė.

Abigailė kelis sykius giliai įkvėpė. Ji visuomet žinojo, kad meilė Patrikui niekada nebuvo užgesusi, bet, kai jį pamačius širdis ėmė daužytis krūtinėje, o keliai linkti, apstulbo. Ir jei jausmai jos neapgauna, jis jaučiasi panašiai. Tai ką dabar daryti? Kai taip šėlsta jausmai, ji negali ramiai sėdėti prie stalo apsimesdama, tarsi nieko neatsitiko. Kita vertus, būtų negražu, jei nepasirodytų svetainėje, juk Anabelė su Gordonu šitaip stengėsi ruošdamiesi šventei.

Abigailė nusprendė atsigauti prie ežero, o paskui atlikti pareigą. Juk pažadėjo Gordonui sudainuoti kelias daineles.

Vien pažvelgus į ežerą, pasidarė ramiau. Ką gi ji veikė teatre, jei vienintelį vakarą nesugeba nuslėpti jausmų?

– Abe! – Tai buvo jo balsas. Taip švelniai jos nevadino niekas kitas. Paskutinį sykį girdėjo šį balsą prieš vienuolika ilgų metų!

Ji iš lėto atsisuko. Nespėjus suregzti kokios nors protingesnės minties, Patrikas apkabino ją ir pabučiavo.

– Patrikai, – sušnabždėjo ji vos girdimai, kai po visos amžinybės jų lūpos atsiplėšė. – Niekada tavęs nebepaliksiu!

Ar jai tik pasirodė, ar jo žvilgsnis iš tiesų apsiniaukė?

– Šiandien aš pasipiršau Gvendolinai, – niūriai tarė jis.

Abigailė priblokšta pakėlė į jį akis, paskui žodžio netarusi apsisuko ir nubėgo į namus. Šito negali būti! – dunksėjo jos galvoje.

Prieš įžengdama į svetainę, ji nusišluostė ašaras ir susitvarkė plaukus. Tarpduryje vos nesusidūrė su Gvendolina, kuri nutvilkė ją nuodingu žvilgsniu ir be užuolankų sušnypštė:

– Patrauk rankas nuo mano sužadėtinio! Aš – ne mano sesuo. Aš dėl jo kovosiu. Tau nepavyks atimti jo iš manęs.

Abigailė tylomis prasispraudė pro grėsmingai stypsančią Gvendoliną ir nuėjo.

Galvok ką nori, pamanė sau, greičiau pragaras užšals, nei aš dar sykį prasidėsiu su vedusiu vyru.

– Dėl ko susibarei su Gvene? – kuždomis paklausė Anabelė, sėdinti greta.

– Ta ponia liepė patraukti rankas nuo jos sužadėtinio.

– O Dieve, tu buvai lauke viena su Patriku? Judu juk ne…

– Mes bučiavomės.

– Ne! – išsprūdo Anabelei.

– Nesirūpink, daugiau to nebus, – sušnabždėjo Abigailė, akies krašteliu stebėdama, kaip Patrikas įeina į svetainę su Gvendolina už parankės; ši pergalingai pažvelgė į Abigailę.

– Ką manai apie šitą personą? – atsidususi paklausė Abigailė.

– Aš galvoju apie vaiką. Mergaitei skubiai reikia mamos. O Gvenė, nors ir neturi savų vaikų, yra nepriekaištingos reputacijos moteris.

– Norėjai pasakyti, ne tokia kaip aš? – sušnypštė Abigailė.

– Ne, ne tai turėjau omenyje, – skubiai pasiteisino Anabelė.

Seserų ginčą nutraukė kalbą sakyti atsistojęs Gordonas. Jis nebuvo talentingas oratorius, bet jo paprasta padėka žmonai svečius sujaudino. Net Abigailė slapčia nubraukė ašarą, kai Gordonas pavadino Anabelę „didžiausia laime, kokia jį apdovanojo gyvenimas“.

Kad Abigailės ašarų priežastis buvo dar ir kita, nežinojo niekas. Jai plyšo širdis matant Patriką šalia tos nemalonios moters. Buvo akivaizdu, kad jis stengiasi nežiūrėti Abigailės pusėn, o Gvendolina rijo jį susižavėjimo kupinu žvilgsniu.

Kad nukreiptų mintis kitur, Abigailė pamėgino užkalbinti seserį Oliviją, sėdinčią jai iš kairės, bet jos mintys, regis, buvo kažkur kitur, ir iš viso ji atrodė truputį įkaušusi.

O su Anabele Abigailė šį vakarą nebesišnekės. Gvendolina, „nepriekaištingos reputacijos moteris“! Kaip Anabelė drįso taip begėdiškai žerti tokį priekaištą į akis?

Abigailė dar sykį atsargiai pažvelgė per stalą. Tą pačią akimirką Patrikas nepastebimai žvilgtelėjo į ją. Jo akyse Abigailė matė tik ilgesį, ir jei bučinys neįtikino, tai dabar ji buvo tikra, kad jis lygiai taip pat karštai ją myli. Bet prisipažinti sutrukdė Gvendolina.

Ji šaižiu balsu užsipuolė per stalą:

– Panele Abigaile, argi jums negana, kad esat kalta dėl mano sesers mirties? Ketinat vėl privirti košės, susukti vyrui galvą ir dingti nakties tamsoje?

Abigailė apstulbo. Visų akys dabar nukrypo į ją. Ji norėjo suregzti šmaikštų atsakymą, bet nieko nesugalvojo. Jos galva buvo tuščia.

Niekas jos neužstojo. Patrikas raudonas kaip žarija žvelgė į šalį, o sumišusi Anabelė nudūrė akis į lėkštę.

Staiga atsistojo Olivija ir suvogravo:

– Gvendolina Fuler, ar kaip ten besivadintum, tu visuomet turėjai nuodingą liežuvį. Kuo nusikalto mano sesuo, kad tu geidi ištekėti už vyro, kuris tavęs nemyli? Palik ją ramybėje! Kitaip turėsi reikalų su manimi. O tai dar nė vienam gerai nesibaigė. Ar girdi, tu?..

Dabar visų akys nukrypo į Oliviją, kuri vaitodama sudribo ant kėdės, čiupo pusiau nugertą vyno taurę ir išlenkė vienu mauku.

– Šito aš nepakęsiu. Eikš, Patrikai, mudu paliekam šiuos namus. – Gvendolina atsistojo.

– Prašau, Gvene, mano sesuo nenorėjo nieko bloga pasakyti, – ramino ją Anabelė, bet Olivija pratrūko kikenti.

– Ir dar kaip norėjau!

Tada pašoko Abigailė.

– Dėkoju tau, Olivija, kad vienintelė prie šio stalo mane parėmei. Tikrai, aš niekada nesilioviau mylėjusi Patriko O’Donelo. Ir jei jis mane tebemyli, kaip aš viliuosi, niekas pasaulyje nesutrukdys mums būti laimingiems. Jis tebėra laisvas žmogus. – Ji nusišypsojo jam tikėdamasi, kad Patrikas atsakys šypsena.

Bet Patrikas išbalo kaip kreida, atrodė, jis jaučiasi nesmagiai ir visai nesidžiaugia. Aiškiai priblokštas, kelis kartus atsikrenkštė, paskui iš lėto pratarė:

– Ne, Abe, vieną kartą tu jau padarei mane nelaimingą. Gvenė teisi. Kas bus, jei ir vėl mane paliksi? Aš tavimi nebetikiu. Aš jau priėmiau sprendimą. Vesiu Gvenę. Kol tu nepasirodei, mums buvo gera. Prašau, palik mus ramybėje!

Taip taręs, jis drebėdamas pakilo nuo stalo. Staiga tapo panašus į seną palaužtą žmogų.

– Eikš, Gvene, mudu išeinam.

– Bet tu negali taip pasielgti! Juk žadėjai mums pagroti, – įsiterpė Gordonas, kuris lig šiol pasibaisėjęs stebėjo, kas čia vyksta.

– Atleisk, Gordonai. Tokiomis aplinkybėmis nenorėčiau su jumis švęsti.

– Gvene, būk gera, lik! – meldė Anabelė.

Negalėdama patikėti, Abigailė žvelgė tai į vieną, tai į kitą. Tada, priėjusi prie fisharmonijos, ėmė skambinti smagią airišką melodiją ir linksmu balsu užtraukė dainą. Ji nenorėjo ir negalėjo žiūrėti, kaip praranda savo gyvenimo meilę. Todėl grojo ir dainavo grumdamasi su skausmu, kuris, rodos, tuos sudraskys širdį. Jis – bailys! – dunksėjo jos galvoje, jis – apgailėtinas bailys! Pagaliau uždainavo „Raudoną rožę“. Plėšė piktai ir garsiai, lyg kokią airišką užstalės dainą.

– Ar proto netekai? – sušnypštė Alanas Hamiltonas, kuriam šiaip ne taip pavyko ištempti žmoną iš svetainės ir nusivesti į tamsiausią verandos kampą.

Bet ši kikeno kaip maža mergaitė, iškrėtusi išdaigą, ir liovėsi tik gavusi stiprų antausį.

– Ką kiti pagalvos? – širdo jis.

– Oi! Tu man sušėrei, – negalėjo patikėti Olivija, staiga prabilusi kaip visiškai blaivas žmogus.

– Ir mušiu tol, kol paaiškinsi, kodėl be proto geri ir prieš visus apsijuoki.

– Ak, vargšeli, bijai dėl savo reputacijos? O ką pasakytų miela šeimynėlė, jei aš jiems papasakočiau, kad garbingasis Alanas Hamiltonas išlaiko pigią kekšelę?

– Užsičiaupk! – šiurkščiai paliepė jis ir piktai pridūrė: – Tada nepamiršk visiems iškloti, kad gražioji Olivija iškart po sūnaus gimimo virto šalta žuvimi. Ir kad ištekėjo tik dėl mano pinigų!

Olivija paniekinamai sušnarpštė.

– Už pinigus, mano mielas, aš nebūčiau parsidavusi tokiam savanaudžiui kaip tu. Priežasties tu niekada nesužinosi.

– Ką visa tai reiškia? – grėsmingai paklausė Alanas.

– Visiškai neko! – atšovė moteris. Ji paraudo ir jau ketino sprukti, bet jis tvirtai suspaudė jai ranką.

– Aš tavęs kai ko klausiau. Ką visa tai reiškia?

– Nagi, trenk man! Vis tiek nepadės. Aš tiesiog šiaip pasakiau. Ko tik girti žmonės nepripliurpia.

– Taip, norėčiau tikėti, kad tauziji niekus. Bet jei jau esi tokia šneki, gal galėtum atskleisti, kodėl mūsų sūnus nepasirodė prie stalo.

Olivija gūžtelėjo pečiais.

– Tikriausiai jis pas tą merginą.

Alanas įdėmiai pažvelgė į ją.

– Pas kokią merginą?

– Na, pas maorę, kuri slaugo mamą, – ištarė ji pabrėžtinai abejingu balsu.

– Kaip gali taukšti tokias nesąmones? Mūsų duktė paskleidė tas paskalas, kad pasipuikuotų. Dunkanas – mano sūnus, jis supranta, jog skolingas savo šeimai. Ir žino mano požiūrį į baltųjų santuokas su maoriais. Ne, mano miela, taip tau nepavyks manęs išprovokuoti. Berniukas atsigimė į mane. Be to, jeigu taip būtų iš tikrųjų, tu pirmoji paleistum kakarinę. Gerai žinau, kad nepakęstum tokio ryšio. Tu pirmoji visomis įmanomomis priemonėmis mėgintum užkirsti kelią mūsų sūnaus ir maorės santuokai! Labai gerai žinau tavo požiūrį į mišrūnus!

– Aš ką tik pakeičiau savo požiūrį, – rimtai pareiškė Olivija, paliko vyrą ir nubėgo į sodą.

Ten rado suoliuką. Čia pirmoji meilė ją pabučiavo ir įplieskė geismą, kokio Alanui per visus tuos metus taip ir nepavyko sukelti.

Rotorua, 1879 m. lapkričio pabaiga

Olivija neramiai vaikštinėjo po kambarį pirmyn atgal. Jau kelias dienas ji nerado ramybės. Apie savo kūną žinojo ne itin daug, bet vis dėlto suvokė, kad mėnesinės dingsta tada, kai pastojama. Jau savaitę ji veltui laukė, ir jos susirūpinimas vis augo. Gal tai įvyko aną vakarą, kai jiedu su Anaru slapčia susitiko prie ežero? Tą naktį, kai jų kūnai ir vėl susijungė aistringame meilės glėbyje?

Vien pagalvojus apie puikiai sudėtą tamsiaodžio Anaro kūną, jos nugara nubėgdavo malonūs šiurpuliukai. Ji mylėjo jį kiekviena kūno ląstele ir kas akimirką be galo jo ilgėjosi. Šią naktį jie ir vėl ketino susitikti prie ežero. Visai kaip anąkart…

Praslinkus pusei metų nuo tada, kai mama užklupo juodu ant suoliuko, Anaras patykojo Oliviją prie kolonijinių prekių parduotuvės ir paliepė naktį ateiti prie ežero. Mergina įžūliai atšovė: „Nė nemanau su tavimi susitikinėti“, – tačiau nustatytą valandą pasirodė nurodytoje vietoje. Kai jis išdygo ant lieptelio, netaręs nė žodžio apkabino ir aistringai pabučiavo, ji pasijuto žuvusi. Ir nė akimirkos nesuabejojusi atsidavė jam ant pakrantės smėlio. Šitaip jiedu mylėjosi ilgiau nei metus, ir niekada nieko neatsitikdavo.

Būdama su Anaru, ji negalėjo įsivaizduoti savo gyvenimo be jo. O mama vis nesiliovė piršusi blyškiaveidžio Alano Hamiltono. Tai buvo malonus vaikinas, netgi patrauklus, bet Olivija jo nemylėjo. Ji negalėjo nė įsivaizduoti, kad kada nors galėtų atsiduoti ne Anarui, o kokiam nors kitam vyrui. Gulėdama jo glėbyje žinojo: jis – vienintelė jos meilė, ir svajojo drauge kur nors pabėgti.

Tačiau vos tik grįždavo namo, protas imdavo viršų. Jis įtikinėjo, esą būtų beprotybė nuvilti mamą ir duoti neigiamą atsakymą Alanui Hamiltonui. Priešingai nei Anaras, Alanas gyveno baltoje pilyje, kaip pats juokais vadino savo namus, ir saugioje aplinkoje. Prieš kelias savaites Alanas su tėvu svečiavosi viešbutyje ir pasipiršo iš karto po pasivažinėjimo karieta. Ji paprašė jo dar truputį palaukti.

Įsimylėjęs Alanas pažadėjo laukti.

Oliviją viliojo turtingųjų pasaulis. Gražūs namai, prabangūs baldai, puikūs pagal paskutinę madą pasiūti drabužiai, visuomenės pripažinimas…

Kai Anaras būdavo toli, gyvenimas su maoriu jai rodydavosi ypač skurdus. Gyveni kokioje nors trobelėje ir lauke įrengtoje krosnyje suplukusi ruoši ėrieną… Bet vos tik priglusdavo mylimajam prie krūtinės ir išgirsdavo melodingą jo balsą, norėdavo tikėti kiekvienu jo žodžiu ir sekti paskui į pasaulio kraštą. Ateis laikas ir jis daug ko pasieks, žadėjo vaikinas. Jis darbuosis savo tautos labui, susikraus turtą ir lepins savo baltaodę princesę.

Kartą, kai Olivija svajojo apie mylimojo glėbį ir jo rankas, ją supykino. Mergina pašiurpo iš baimės. Netrukus baimė virto tikrove. Ji gerai prisiminė, kaip prastai jautėsi mama, kai laukėsi Abigailės.

Išsivėmusi ir išsekusi krito ant savo lovos su baldakimu ir pamėgino sutelkti mintis. Tvirtai žinojo: Anaro vaiko negimdys! Tada svajonės apie gyvenimą baltoje pilyje visiems laikams būtų sudaužytos. Negi ji iš tikrųjų to nori? Kai rūkas galvoje išsisklaidė, sugalvojo vienintelį protingą sprendimą, kaip pagimdyti šį meilės kūdikį.

Greitai šoko iš lovos ir nedelsdama parašė jausmingą laišką Alanui į Oklandą. Nepasitenkino švelniomis užuominomis – gana aiškiai leido suprasti, kad jis kuo skubiau turėtų pakviesti ją su mama į Oklandą, mat Olivija norinti kai ką pasakyti. O laukti ilgiau negalinti. Olivija garsiai dūsavo po kiekvieno melagingo žodžio. Laišką užbaigė žodžiais: Su ilgesiu…

Skubiai užklijavo voką, kad neapsigalvotų.

Ar nereikėtų šį vakarą visko iškloti Anarui? Tikrai ne; žinodama, koks jis impulsyvus, baiminosi, kad ateis pas juos į namus. O to jokiu būdu negalima leisti. Jei mama sužinotų, kad jie mylėjosi, atsitiktų tikra nelaimė. Joks žmogus neturi suuosti, kad ji, Olivija Bredli, atsidavė maoriui.

Olivija pasiskundė negaluojanti – nenorėjo vakarieniauti su šeima. Kai namie užgeso žiburiai ir viskas nutilo, ji išsėlino į giedrą naktį.

Jos širdis spurdėjo krūtinėje. Koks išdidus jis stovi blyškioje mėnesienoje! – pagalvojo eidama artyn. Atrodė, kad širdis tuoj sprogs. Su kiekvienu žingsniu jos narsa tirpo. Kaip pasakyti jam į akis, kad jie niekada nepasimatys?

– Kua aroha au kia koe. Aš myliu tave! – švelniu balsu pasveikino ją Anaras.

Olivijos širdį pervėrė skausmas. Pasaulyje nebuvo gražesnio prisipažinimo už šį. Ji svarstė, gal apsisukti ir pabėgti, bet netrukus šią mintį nustūmė šalin. Dabar ne laikas graudintis! Kitaip kas gi jos laukia? Olivija virpančiais keliais priėjo prie jo.

Vos tik jis ranka apsivijo jos liemenį, ji pasidavė jo kerams, ir visas kitas pasaulis nublanko. Būk išmintinga, ragino ji save. Kai Anaras paglostė jai plaukus, nuo švelnaus prisilietimo ji krūptelėjo. Bet jis nieko nepastebėjo. Tarsi kerėdamas šnabždėjo žodžius savo kalba, prisispaudė ją ir pabučiavo.

– Eikš! – sukuždėjo atitraukęs lūpas ir paėmė ją už rankos.

Olivijos mintys susijaukė. Jos širdis ir siela geidė paklusniai sekti paskui jį neklausinėjant apie ateitį, tik atsiduodant buvimo sykiu stebuklui. Aš neturiu teisės, kitaip pražūsiu, kuždėjo vidinis balsas, bet jai buvo be galo sunku išsivaduoti iš jo glėbio. Ji nesugebėjo to padaryti.

Jie jau priėjo jų slaptą vietelę.

– Aš vesiu tave, Olivija Bredli. Nesvarbu, pritars tavo išpuikusi motina ar ne! – Sunkiai alsuodamas jis krito į aukštą žolę, kartu švelniai nusitempdamas ir ją.

Olivija atsisėdo tiesi ir giliai įkvėpė. Jo žodžiai ją išblaivė. Ne, jis neves jos, o kūdikis, augantis jai po širdimi, niekada negyvens skurdžioje trobelėje, jis gyvens Hamiltonų šeimos namuose. Ji nenorėjo pažeminta ir apjuodinta bėgti iš Rotorua. Ir neturėjo teisės pasmerkti savo vaikelio vargo kupinam gyvenimui. Neturėjo teisės galvoti apie save, dabar svarbus tik kūdikis.

– Anarai, – tarė ji tyliai. – Aš niekada už tavęs netekėsiu. Mes esam iš skirtingų pasaulių.

– Olivija, tu esi pakeha, o aš – maoris, bet mudu mylim vienas kitą, – švelniai sušnabždėjo jis.

– Anarai, aš tekėsiu už pakeha! – šiaip taip pavyko ištarti jai. Ją supykino.

Dabar ir maoris atsisėdo.

– Ką tai reiškia? – paklausė lediniu balsu ir niūriai pažvelgė į ją.

– Netrukus aš ištekėsiu už žmogaus iš Oklando, – pakartojo ji stengdamasi, kad žodžiai skambėtų kuo ryžtingiau.

– Ar tu jį myli?

Olivija virpėjo visu kūnu, bet melavo:

– Taip, myliu!

– Vadinasi, aš tau buvau tik nuotykis? – Anaro balse buvo girdėti ir pyktis, ir liūdesys.

Toks liūdesys, kad Olivija staiga suabejojo. Jokiu būdu nenorėjo įžeisti mylimojo. Tačiau netrukus susitvardė. Ir staiga į galvą šovė baisi mintis: jei įžeis Anarą, jis paliks ją visiems laikams.

– Norėjau kada nors pasimylėti su maoriu. Na, ir kas čia tokio? – paklausė pabrėžtinai abejingai, nors pačiai nuo šių žodžių plyšo širdis.

Ką gi jai daryti? Prisipažinti šiam išdidžiam žmogui, kad laukiasi jo kūdikio? Jis niekada neatsisakytų tėvystės. Priversti jį bėgti buvo galima vieninteliu būdu: įžeisti jo garbę. Olivijai toks būdas buvo šlykštus. Tačiau ji neturėjo pasirinkimo.

– Anarai, tu man nusibodai. Negi nesupranti? Aš norėjau pažinti tavo pasaulį, bet tik tam, kad pasilinksminčiau. O dabar išteku už žmogaus, kuris man gali pasiūlyti tai, ko esu verta. – Olivija virpėjo iš baimės. Ji meldėsi, kad jis ištvertų jos veidmainystę, kuri jai pačiai atrodė pasibaisėtina.

Šio išdidaus vyro akys verkė, nors nenulašėjo nė viena ašara. Ji jautė, koks skausmas plėšo jam krūtinę. Vaikinas pašoko.

– Tai ir tekėk už to turtingo pakeha! O manęs niekada nebepamatysi, tu, baltoji pabaisa!

Taręs tuos paniekos kupinus žodžius, jis nė neatsigręžęs nukūrė šalin.

Olivija lengviau atsiduso, kad rado tinkamus žodžius, privertusius Anarą pasitraukti. Tačiau tuo pat metu jautė begalinį liūdesį, nes prarado jį visiems laikams.

Rotorua, 1899 m. gruodžio 31 d.–1900 m. sausio 1 d.

Paika jau visą amžinybę sėdėjo ant baltos uolos saugiu atstumu nuo Pohutu. Geizeris dar nė sykio neištryško, bet jai buvo vis vien. Mergina norėjo tik ramybės. Pailsėti nuo baltųjų klastingumo ir nuosavų jausmų šėlsmo.

Šioje vietoje, kurioje dieną šurmuliuodavo žmonės, dabar buvo tylu, tik negarsiai burbuliavo vanduo. Bet merginai nepavyko išmesti iš galvos minčių apie Dunkaną, kuris ją taip suglumino. Tas vyras nedelsdamas stojo jos ginti ir seseriai bei motinai parodė jų vietą. Ir vis dėlto Paika pyko, kad mintys apie jį priverčia greičiau plakti širdį.

Užsisvajojusi ji žvelgė į geizerį tolėliau, kuris šią akimirką išspjovė didžiulę čiurkšlę. Tai buvo didžiojo Pohutu pranašas. Karštus garus vėjas nešė tiesiai į Paiką. Ji akimirksniu peršlapo iki paskutinio siūlelio, bet nekreipė dėmesio. Sukrykštė ir pašoko, nes nuo šilto dušo pasitaisė nuotaika.

Vos tik mažasis geizeris nurimo, didysis jo brolis sviedė į dangų milžinišką fontaną. Ir vėl drėgnas rūkas atlėkė iki Paikos ir apsupo ją kaip nuometu.

– Pažvelk tik, aplink tave vaivorykštė! – sušuko vyriškas balsas, ir Dunkanas vienu šuoliu atsidūrė šalia jos.

Paikai neprasprūdo pro ausis, kad jis kreipiasi į ją it artimas žmogus.

– Dunkanai, ką čia veiki? – nustebusi paklausė.

– Ieškojau tavęs ir radau, – gudriai nusišypsojo jis.

– Kad sušoktum savo šokį?

– Puiki mintis! – Jis nusijuokė, nė neįspėjęs čiupo ją į glėbį ir apsuko ratu. – Tik pažvelk, – sušuko džiaugdamasis, – tavo suknelė nuo geizerių vandens nusėta balsvomis dėmėmis.

Paika pasilenkė, čiupo sijono kraštą ir įdėmiai apžiūrėjo drabužį.

O Dunkanas atsistojo jai už nugaros beveik prisiglaudęs ir sužavėtas spoksojo į grakštų jos sprandą, ant kurio pastebėjo mažytį apgamą.

– Koks mielas apgamėlis, beveik širdies formos, – sukuždėjo jis labiau pats sau.

Išgirdusi jo žodžius, Paika žaibiškai atsisuko.

– Jei ir toliau taip spoksosi, pareikalausiu, kad lauktum čia tol, kol ir tu būsi apipurkštas, kad ir aš galėčiau tave apžiūrinėti. Tu matai vaiduoklius. Aš neturiu jokio apgamo.

Dunkanas nusijuokė ir parodė į jos kaklą.

– Aš gi ne aklas. O tu nugaroje neturi akių, todėl ir nežinai!

– Bet mama būtų man pasakiusi, tiesa?

Dunkanas gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau. Ir vis dėlto jis mielas. Labai panašus į širdį.

Dunkanas atsisėdo ant akmens.

– Eikim iš čia! – paprašė Paika. Jai buvo nemalonu, kad jis taip įdėmiai ją apžiūrinėja.

– Nė nemanau! – šypsodamasis paprieštaravo Dunkanas. – Sėdėsiu čia tol, kol ištrykš fontanas. O tada tu galėsi mane apžiūrinėti. Ir jei pastebėsi kur nors apgamą, galėsi ramiai pasakyti!

– O jei geizeris šios paslaugos mums nepadarys, kol sutems…

– Tada mudu čia ir pernakvosim, ir prie Pohutu atšvęsim naujojo šimtmečio pradžią, – vis dar juokdamasis pokštavo jis.

– Tu pamišęs! – sukikeno Paika ir atsisėdo šalia.

– Man labai nemalonu dėl nemandagaus mamos ir sesers elgesio, – vel prabilo Dunkanas.

Paika atsiduso.

– Gerai jau, aš, maorė, esu pripratusi būti erzinama.

Dunkanas nustebęs pažvelgė į ją.

– Kas dar nederamai elgėsi su tavimi? Tikiuosi, Rotorua tokių nėra?

Paika papurtė galvą ir pradėjo pasakoti apie savo gyvenimą Dargavilyje. Praleido tik siaubingą atsitikimą su patėviu, o pasakodama vis stebėjosi, kodėl taip pasitiki šiuo nepažįstamu vyru.

Dunkanas klausėsi jos išplėtęs akis. Merginos pasakojimas kėlė jam šiurpulį, o balso skambesys virpino širdį. Kol ji kalbėjo, jis žvelgė į ją iš šalies. Koks žavingas jos profilis! – galvojo, norėjo paguosti apkabindamas, bet bijojo išgąsdinti.

Staiga Paika nutilo ir pasisuko į jį. Jis pasijuto užkluptas.

– Tikriausiai visa tai, ką pasakoju, tau labai svetima? – paklausė gaudydama jo žvilgsnį. – Tokie kaip tu nežino rūpesčių. Ar tavo mamai kada nors teko sukti galvą dėl to, kuo jus pamaitinti?

Dunkanas atrodė sutrikęs.

– Ne, žinoma, kad ne. Ji pati net negamina, visus darbus atlieka tarnai. Aišku, nuo pat vaikystės buvo pildomas kiekvienas mano noras, ir man buvo pasakyta, kad turėsiu žengti tėvo pramintu taku. Bet, jei atvirai, aš nekenčiu prekybos agatmedžių derva. Tik niekas neleido man rinktis. Tėvas sprendžia, kokį darbą turėsiu dirbti ateityje, kokius žmones sutikti ir… – Jis staiga nutilo.

– Ir kokią merginą vesti.

Dunkanas linktelėjo.

– Taip, ir kur gyvensiu, ir ką turiu galvoti. Nors mudu labai skirtingi. Aš neinu iš proto dėl pinigų. Norėčiau ką nors nuveikti žmonių labui. Negaliu džiaugtis turtais, kurie sukrauti kažkieno sunkiu triūsu. Kai matau tavo tautiečius, jaučiu jiems keistą trauką. Nuo pat tada, kai buvau mažas berniukas. Aš praleisdavau atostogas čia, pas tetą. Kartą Ohinemutu stebėjau šeimą, jie visi sėdėjo aplink hangi krosnį ir valgė. Ir žinai, aš prisėdau prie jų. O kaip tik tą dieną tėvai atvažiavo manęs pasiimti. Kai mama pamatė mane sėdintį ant žemės, pamaniau, kad sumuš kaip obuolį, bet ji tik pravirko. „Niekada daugiau taip nedaryk!“ – kūkčiojo ji. Ir aš buvau priverstas pažadėti.

Tada klausėsi jo sulaikiusi kvėpavimą. Vaikino balsas buvo kaip švelnus vėjelio dvelksmas. Ji tylėdama pažvelgė į Pohutu, tarsi geizeris būtų galėjęs atsakyti į jos klausimus.

Paika tyliai uždainavo:

– E pā tō hau he vini raro, he hōmai aroha, kia tangi atu au i konei, He aroha ki te iwi, ka momotu ki tawhiti ki Paerau… – Ji nutilo, kad paaiškintų, ką reiškia šie žodžiai. – Tai taikiųjų Ngati Apakura žmonių daina. Jie gyveno netoli Te Avamutu ir augino persikus, obuolius ir migdolus, kuriuos parduodavo Oklando turguje. Nors jie nekariavo prieš baltuosius, po Vaikato karo juos ištrėmė į pietus, į Taupą. O dainos žodžiai reiškia: Šiaurės vėjas glosto mane ir atgaivina prisiminimus, todėl liūdžiu savo genties, kuri pasiklydo dvasių pasaulio prieblandoje.

Dunkano nugara nubėgo šiurpuliukai, jis priglaudė ranką prie krūtinės.

– Tavo daina mane labai sujaudino. Savo balsu tu galėtum užkerėti žmones, – tarė regimai sujaudintas ir pažvelgė į merginą susižavėjimo kupinu žvilgsniu. Jis svarstė, gal dabar galima ją apkabinti, bet ištryškęs mažasis geizeris išblaškė mintis. Jis čiupo Paiką už rankos ir sušuko: – Eime, atsistosim ten, kur vėjas pučia Pohutu purslus!

– Ne, ne, mane jis jau aptaškė, – juokdamasi atkirto Paika. – Dabar tavo eilė! – bet nė nesistengė ištrūkti.

Krykšdami kaip vaikai, jie artėjo prie karšto šaltinio. Jis burbuliavo ir šnypštė, o netrukus didysis geizeris išsiliejo fontanu.

– Tik pažvelk, jis kyla iki pat dangaus! – sužavėta sušuko Paika.

Drėgnas tumulas apsupo juodu. Tik kai įsivyravo mirtina tyla, jie pažvelgė vienas į kitą. Paika krizendama parodė į plonyčius nėrinius, kuriuos ant Dunkano eilutės paliko mineralų prisotintas vanduo.

– Dabar esi aptaškytas kaip ir aš.

– Na, palauk, piktdžiugiška mergiote! – paerzino Dunkanas ir ištiesė į ją rankas, bet Paika nėrė pro jį ir spruko šalin.

– Pagauk, jei gali! – paragino nubėgdama.

Vaikinui nereikėjo kartoti antrą sykį.

– Tuoj tave sučiupsiu! – valiūkiškai šūktelėjo jis ir pasileido paskui. Bet Paika bėgo greitai. Šito ji išmoko gyvendama Dargavilyje. Buvo daug vikresnė už jį, ir jis pavijo ją tik todėl, kad prie viešbučio mergina jo palaukė.

– O dabar aš reikalauju šokio, – apsimestinai griežtai pareiškė Dunkanas.

– O aš norėjai neiti į šventę, bet mes, maoriai, laikomės pažadų. Gerai, eisiu su tavimi, tačiau ką pasakys tavo šeima, jei su manimi šoksi?

– Man visiškai nesvarbu, miela Paika. Jei ir toliau leisiu tėvui reguliuoti savo gyvenimą, galiausiai tapsiu toks pat užsispyręs ir nelaimingas kaip jis. Kartais man atrodo, kad jis pasidarė kietaširdis. Nuostabaus agatmedžio galia ir grožis jam, regis, nerūpi, nes išsunkia iš medžių visą dervą. Jo žmona taip pat… – Dunkanas nutilo vidury sakinio. Ar jis turi teisę kritikuoti tėvą, kuris dėjo visas pastangas, kad sūnus būtų laimingas?

– Ar tavo tėvas ją myli?

Dunkanas gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau. Galbūt kadaise mylėjo, bet pastebėjau, kad jiedu seniai gyvena atskirus gyvenimus. Ir mama darosi vis liūdnesnė. Tai, ką tu matei, yra tik išorė, bet aš regėjau ją liūdesio akimirkomis, kai nebegalėdavo nuslėpti sielvarto. Tada ji būna labai švelni, kone melancholiška.

Jiedu buvo taip įsigilinę į pokalbį, kad viešbutį pastebėjo tik priėję prie pat durų. Senovinio stiliaus „Pohutu viešbučio“ iškaba siūbavo vėjyje.

– Eikim pro pagrindines duris, paskui – koridoriumi, – pasiūlė Dunkanas.

– Manai, tada niekas mūsų nepamatys? – Pastebėjusi paraudusias Dunkano ausis ir supratusi, kad atspėjo, Paika linksmai žybtelėjo akimis. Ir šelmiškai pridūrė: – O gal geriau įsmukim per sodą ir verandą?

– Puiki mintis! – nusišypsojo Dunkanas, paėmė ją už parankės ir kovingai pridūrė: – Kad šeima išsyk pamatytų, jog mes ne atsitiktinai esam kartu.

Kai jie susikabinę suko verandos link, iš sodo tamsos išniro kažkoks žmogus.

– Mama! – išsigando Dunkanas. – Ką čia veiki viena?

– Tavo tėvas norėjo mane paguldyti į lovą, bet aš pasprukau. Neketinu pramiegoti naujo šimtmečio pradžios.

Dunkanas sukluso. Jos balsas buvo truputį pasikeitęs.

– Ar tau ir vėl skauda galvą? – paklausė jis ir nustebo: mama vis dar neišrėžė savo nepasitenkinimo, kad sūnus laiko Paiką už rankos.

– Skauda, bet tavo tėvas tvirtina, kad aš pernelyg daug išgėriau. Ar ir judviem atrodo, kad esu girta?

Dunkanas gūžtelėjo pečiais. Negi ji ką tik pasakė „judviem“? Paika nustebusi irgi įsmeigė akis į Oliviją.

– Ne, ne, tu negirta, – ne itin įtikinamai sumikčiojo Dunkanas, nors iš tikrųjų motina sunkiai apvertė liežuvį. – Bet elgiesi gana keistai. Norėjau pasakyti… – Jis švelniai paleido Paikos delną.

Olivija nužvelgė Paiką nuo galvos iki kojų, klupinėdama priėjo arčiau ir, norėdama pasisveikinti, ištiesė mergaitei ranką, bet Paika jos nepaspaudė.

– Ak štai kaip, tu turbūt nori, kad atsiprašyčiau? Puikiai suprantu. Taigi, prašom. Kuo mandagiausiai atsiprašau už savo elgesį, miela… Gal galėtum pasakyti savo vardą?

Paika sutriko. Jai nekilo jokių abejonių. Dunkano mama buvo girtutėlė. Poniai Hamilton pynėsi liežuvis. Paikai pasidarė negera. Nejučia prisiminė savo patėvį.

– Aš – Paika, – išdidžiai atšovė ji. – Bet nereikia jokio atsiprašymo. Viskas seniai pamiršta.

Ponios Hamilton suvaidinta scena jai buvo itin nemaloni. Valdingoji ledi staiga ėmė nerangiai demonstruoti savo palankumą. Bet girtuoklio Paikos patėvio nuotaikos irgi neprognozuojamai svyruodavo.

– Mama, gal iš tikrųjų būtų geriau, jei palydėčiau tave į lovą? Tikrai atrodai lyg negaluotum, – bejėgiškai ištarė Dunkanas.

– Ne, nenoriu, nes turiu jums kai ką pasakyti. Mielas Dunkanai, miela Paika, žinokit… Žodžiu, mieli vaikai, jei judu mylit vienas kitą, tai aš ne… aš neprieštarausiu jūsų santuokai. Meilė, meilė…

– Santuokai? – paklausė abu vienu balsu ir nustebę susižvelgė.

– Taip, negi tu nenori, kad panelė Paika taptų tavo žmona? Aš tik pamaniau, jog Paika būtų laiminga… – sumekeno Olivija, nekreipdama dėmesio į nustebusius jaunuolius.

– Mama, atsitokėk, kaip tau šovė į galvą, kad… – sutrikęs ištarė Dunkanas.

– Geriau eisiu pasižiūrėti, kaip ten tavo senelė, – paraudusi kaip aguona sulemeno Paika. Ką sau galvoja ta moteris, statydama juodu į tokią nepatogią padėtį? Ir kaip jai šovė į galvą, kad Dunkanas nori ją vesti?

Paika troško kuo greičiau išsivaduoti iš šios nemalonios situacijos. Ji pasisuko eiti, bet priešais išdygo įsiutęs ponas Hamiltonas ir sušvokštė:

– Ką visa tai reiškia, kas jus sieja su mano sūnumi?

Paika tylėdama vėl pamėgino prasmukti į namus, bet jis čiupo ją už rankos ir stipriai suspaudė.

– Paleisk ją, tėti! – sušuko nevilties apimtas Dunkanas ir pabandė išvaduoti Paiką iš geležinių gniaužtų. Bet tėvas tempė merginą tolyn į sodą. Tik atsidūręs ten, kur svečiai negalėjo jų girdėti, paleido Paikos ranką ir suriaumojo:

– Kas čia vyksta? Jūs – mano sūnaus meilužė?

– Tėti, užsičiaupk! – sustugo Dunkanas, globėjiškai apkabino virpančią merginą ir tyliai pridūrė: – Aš neliečiau Paikos, mielas tėti, bet aš ją vesiu. Nesvarbu, gausiu tavo sutikimą ar ne. Aš myliu ją nuo tada, kai pirmą kartą pamačiau. Ir tu man šito neuždrausi.

Alanas Hamiltonas griebėsi už širdies ir maldaujamai pažvelgė į Oliviją.

– Sakyk gi ką nors! – sušvokštė jis.

– Palaimink juos! – suvogravo ši.

– Argi aš nesakiau? Dunkanas visada jautė silpnybę čiabuviams! – įsiterpė Helena, per atstumą sekusi paskui tėvą.

Dunkanas šėrė jai skambų antausį.

Mergina garsiai subliuvo, bet niekas nekreipė į ją dėmesio.

– Gal juokauji? Negi turėčiau palaiminti šią santuoką, o vėliau atiduoti savo įmonę maoriams į rankas? Aš pernelyg sunkiai plušėjau, kad taip pasielgčiau. Ne dėl to mano senelio brolis kapitonas Feinas Čarlzas Hamiltonas krito mūšyje prie Gate Pa nuo tų laukinių rankos. Ne tam paskyriau tave savo paveldėtoju! – iškošė Alanas Hamiltonas.

– Pratinkis prie šios minties, mielas Alanai! – pašaipiai atsiliepė Olivija.

Alanas išbalo kaip lavonas.

– Tėti! – Helena norėjo jį apkabinti ir paguosti, bet šis tik paniekinamai nustūmė ją ir grėsmingai žengė prie Dunkano.

– Anksti ryte mes išvažiuosim ir pamiršim šį apmaudų atsitikimą, – šaižiu balsu tarė jis. – Tu važiuosi kartu ir kelionėje apmąstysi, kiek dėl tavęs nuveikiau. Ir nedrįsk su manimi kalbėti tokiu nepagarbiu tonu! Maorė niekada negyvens Hamiltonų rūmuose ir nestatys manęs pajuokai Oklande. Jei nori nuzulinti ragiukus, tada galbūt galim ją pasamdyti virtuvės darbininke, bet, regis, ji pernelyg išdidi, kad būtų tavo meilužė.

Jis dar sykį nutvilkė Paiką paniekos kupinu žvilgsniu, iškelta galva pražygiavo pro merginą ir įėjo į verandą.

Kūkčiojanti Helena nusekė paskui.

Paika įstengė tik žiopčioti. Jos veide atsispindėjo pasibaisėjimas. Tai buvo siaubingiau nei visa, ką jai lig šiol teko patirti susidūrus su pakeha. Tai žeidė labiau nei Dargavilio vaikų pašaipos ir žeminantis patėvio elgesys… Ji pajuto, kaip ją globėjiškai apkabina Dunkano ranka. Aš noriu pabėgti iš čia, pabėgti! – dunksėjo galvoje, bet ji negalėjo pajudėti iš vietos. Jautėsi it suakmenėjusi.

Staiga Olivija suklykė taip, kad kraujas sustingo gyslose, ir sukniubo ant žemės.

Alanas tuoj pribėgo prie jos ir pasilenkė.

– Tai nuo gėrimo, – tarė su priekaištu.

Helena taip pat puolė prie mamos.

– Būk gera, atsipeikėk, – dejavo ji. – Prašau!

– Greičiau, pakviesk pagalbą, – paprašė Dunkanas Paikos, ir ši nulėkė ieškoti Gordono.

Rado jį įprastoje vietoje prie stalo.

Jiedu su Anabele išskubėjo į sodą, prieš tai pavedę Abigailei pakviesti gydytoją.

Per tą sambrūzdį Paikos galvoje tebesisuko vienintelė mintis: turiu bėgti iš čia! Kuo toliau! Tik greitai atsisveikinsiu su Mariana.

Gydytojo namuose degė šviesa. Abigailė iš visų jėgų trankė į duris. Kai niekas neatidarė, ji vėl ėmė belsti. Pagaliau durys girgždėdamos atsivėrė, ir Abigailė net suvirpėjo. Prieš ją stovėjo Patrikas O’Donelas.

Kelias akimirkas ji nesuprato, kodėl jis čia, paskui suvokė: jis – Fulerio žentas. Su Gvene palikę Parkerių namus, jie švenčia šeimos rate. Abigalė sutriko. Dabar netinkamas laikas aiškintis santykius.

– Prašau, paskubėk, mums reikia gydytojo, – pagaliau ištarė ji. – Olivija guli sode be sąmonės.

– Palauk!

Patrikas nuėjo vidun. Po kelių minučių grįžo lydimas senojo daktaro, vilkinčio prabangią eilutę.

– Kas atsitiko? – paklausė gydytojas Fuleris, vis dar energingas kaip jaunuolis. – Eime. – Rankoje jis jau laikė gydytojo lagaminėlį, tad greitu žingsniu leidosi į kelią.

– Gerai nė nežinau. Sėdėjau kambary prie fisharmonijos ir grojau. Olivija apalpo lauke, sode.

– Hm… – Gydytojas paspartino žingsnį.

Abigailė vos spėjo paskui. Nustebusi ji pastebėjo, kad Patrikas eina sykiu, nesitraukdamas nuo jos, bet dabar apie tai geriau negalvoti.

Parkerių namuose juos pasitiko susijaudinusi Anabelė.

– Ji atsigavo ir šneka nebūtus dalykus. Eime! Ji guli savo kambaryje.

Abigailė su Patriku liko prieškambaryje, toje pat vietoje, kur susitiko šią popietę. Jie nedrįso pakelti vienas į kitą akių. Abigailė įdėmiai apžiūrinėjo savo susegamų aulinukų galus, o Patrikas įrėmė žvilgsnį į didžiulį aliejumi tapytą paveikslą ant sienos, vaizduojantį Te Kočio ir jo pasekėjų pasitraukimą iš Ohinemutu 1870 metų vasario 7 dieną.

Sunki tyla, slepianti daugybę neištartų kaltinimų, slėgė. Pagaliau abu vienu metu nusprendė ką nors pasakyti.

– Abigaile…

– Negerai padariau, kad prisipažinau mylinti…

Jų žvilgsniai susitiko.

– Žaviuosi tavo drąsa, Abigaile. Nes aš esu bailys, nuslėpęs savo jausmus.

– Ne, tu tik bijojai, kad aš tave dar sykį nuvilsiu, – graudžiai ištarė Abigailė.

Užuot paprieštaravęs, jis prisitraukė ją ir pabučiavo.

– Aš taip pat tave myliu, – sušnabždėjo. – Visada tave mylėsiu.

Abigailė nenorėjo puoselėti jokių vilčių, ir vis dėlto jo žodžiai šildė širdį, vieną mirksnį ji įsivaizdavo, kad jiedu visiems laikams lieka kartu. Bet paskui jo žvilgsnis vėl tapo ryžtingas. Prie lūpų susimetė griežta raukšlelė. Jis stovėjo prieš ją suakmenėjęs, sukandęs dantis, suspaudęs kumščius.

– Tik nieko nesakyk! – meldė ji. – Žinau, kad vesi Gvendoliną. O aš išeisiu. Toli, nes jei likčiau Geizerių slėnyje, mes vienas kito nepaleistume. Aš ir vėl slapčia nusiirčiau į Mokojos salą ir atsiduočiau tau po puriri medžiu. Mes taptume uždraustos meilės aukomis, kol aš visai palūžčiau.

– Tai ne dėl Gvenės. Tikrai ne. Patikėk! Tai dėl mano dukters Emilės, kuri su niekuo nekalba, net su Gvendolina, bet pamažu ima prie jos priprasti. Ji labai sielotųsi, jei išsiųsčiau Gvenę…

Abigailė švelniai prispaudė pirštus jam prie lūpų.

Patrikas suprato. Jo krūtinė sunkiai kilnojosi, jis ūmiai prisiglaudė ją ir sušnabždėjo:

– Ilgiuosi tavęs, mano meile. Bet negaliu dar sykį leisti tau išvykti į svetimus kraštus. Daugybę kartų graužiau save, kad neišėjau kartu su tavimi!

Jie vėl pasibučiavo, paskui Abigailė energingai išsivadavo iš jo glėbio ir nė neatsigręžusi dingo savo kambaryje. Krito ant lovos ir prapliupo gailiai raudoti. Turiu kuo greičiau iš čia išvažiuoti, sukosi galvoje, ir ji nusprendė artimiausiu metu įgyvendinti šį planą. Ji išvažiuos į Pietų salą, į Danidiną, kaip ir planavo prieš vienuolika metų. Ir šį sykį niekas negalės jos sulaikyti.

Abigailė nusišluostė ašaras, išsišnypštė nosį, pasipudravo ir patraukė pas Oliviją, nes pažvelgusi į laikrodį pamatė, kad netrukus prasidės tūkstantis devynišimtieji metai. Galbūt ten, pietuose, aš susipažinsiu su vyriškiu, kurį pamilsiu ir kuris vėliau mane ves, mąstė ji. Tuo pat metu gerai žinojo, kad visam laikui atidavė širdį Patrikui. Jei jis net po vienuolikos metų ją taip jaudina, tai ir per kitus vienuolika ji jo nepamirš.

Nusiminusi Abigailė įžengė į kambarį, į kurį buvo atnešta Olivija. Tarpduryje ji sutiko gydytoją.

– Kaip jos sveikata? – susirūpinusi paklausė.

– Geriau! – atsakė jis ir skubiai ėmė ruoštis, kad dar spėtų namie sutikti Naujuosius metus.

Visi susirinko prie sesers lovos: Dunkanas, Helena, Alanas, Anabelė, Gordonas ir net Ruiha. Jie susirūpinę žvelgė į išblyškusį Olivijos veidą, kuris nedaug kuo skyrėsi nuo baltos lininės paklodės. Olivija mėgino šypsotis, bet šypsena virto kauke. Ruiha atnešė padėklą su šampano taurėmis ir jas išdalijo. Visi gavo šampano, išskyrus Oliviją.

– Laimingų Naujųjų metų! – smagiai ištarė Alanas. Jis susidaužė taurėmis su visais, tarsi nieko nebūtų atsitikę.

Tikėkimės, pažvelgusi į seserį pagalvojo Abigailė ir jai nugara perbėgo baimės šiurpuliukai.

Tuo metu Mariana pagaliau liovėsi atakuoti Paiką klausimais. Mergina neseniai kaip vaiduoklis įsmuko į miegamąjį ir dabar sėdėjo ant kėdės šalia lovos susigūžusi ir tyli.

– Kaip jis galėjo taip pasielgti? – pagaliau prabilo Paika, nutraukdama spengiančią tylą.

– Ką jis padarė? Kalbi apie mano vaikaitį, tiesa?

Paika linktelėjo.

Mariana vos suturėjo smalsumą.

– Vaikeli, kalbėk gi pagaliau! Ką padarė Dunkanas, kad tu kaip vaiduoklis sėdi čia ir negali ištarti žodžio?

– Jis pasakė savo tėvams, kad nori mane vesti. – Paika atsiduso.

– Dėl Dievo meilės! – išsprūdo Marianai. – O ką atsakė jo tėvai? Spėju, kad mano duktė neteko sąmonės, o žentas pagrasino atimsiąs paveldėjimo teisę.

Paika sunerimo. O, kad Mariana žinotų, kokios teisingos jos spėlionės! – pamanė ji, bet vis dėlto geriau patylėti. Ir tų šlykščių Dunkano tėvo žodžių ji taip pat nekartos. Vien dėl to, kad nori kuo greičiau pamiršti to žmogaus panieką.

– O dabar Olivija turbūt karšia kailį savo sūnui? – paklausė Mariana. Ji skvarbiai pažvelgė į Paiką. – Bet kodėl tu lyg nesava? Turėtum džiūgauti, kad Dunakanas nori tave vesti. Jis – puikus jaunikis ir nuostabus jaunuolis.

– Tik nesakykit, kad aš turėčiau jaustis laiminga. Kodėl nė vienas nepaklausė, ko noriu aš? Tada jiems nebūtų tekę taip jaudintis, nes aš netrokštu būti jo žmona, – atžariai atkirto Paika.

– Ar tu jo nemyli?

Paika sunkiai atsiduso.

– Myliu. Ne. O gal ir myliu, pati nesuprantu. Man tas pats. Tik viena žinau tiksliai: niekada netekėsiu už pakeha. Ir niekada gyvenime nebūsiu agatmedžių dervos pirklio marti. Aš būsiu maorio žmona. Vieną sykį prisiekiau ir niekada priesaikos nesulaužysiu, – kovingai ištarė.

Mariana nustebusi atsisėdo.

– Vadinasi, nenori už jo tekėti, nes jis baltasis? Žinai, pritariu tau, iš tokių santuokų nebūna nieko gero. O aš maniau, tavęs reikės maldauti, kad susiprastum. Tu taip nusistačiusi prieš baltuosius, kad man net baugu. Kodėl esi tokia tikra, jog nepakeisi nuomonės?

– Aš prisiekiau ir…

Tolumoje pasigirdo bažnyčios varpai.

– Vaikeli, – Paiką skubiai nutraukė Mariana. – Jau vidurnaktis. Prasideda naujas šimtmetis. Greičiau sakyk savo norus!

– Iš visos širdies trokštu sutikti vyrą maorį iš savo genties, kurį galėčiau mylėti ir gerbti… O jūs, Mariana? – paklausė mergina.

– Aš norėčiau, kad tu, mano vaikeli, pagaliau persikeltum į kambarį šalia manęs ir kad mano duktė man atleistų. Ir kad vieną dieną galėčiau ramiai atsisveikinti su vaikaitės dvasia. Norėčiau, kad mūsų norai išsipildytų! Eikš, leisk tave apkabinti!

Paika nenorom nusišypsojo ir pasilenkė prie senutės, bet kai atsitiesė, nutarė, jog metas dingti. Kas bus, jei netrukus čia pasirodys Dunkanas, ims kalbėti apie savo jausmus ir pirštis? Paika nenorėjo jaustis kalta, jeigu jo šeima jį atstumtų.

– Mariana, nepykit, bet aš turiu išvykti. Ir kuo skubiau. Dunkanas tikriausiai jau ieško manęs. Jis netrukus bus čia. O aš nesu tokia stipri, kad galėčiau jį atstumti. Neabejoju, kad jis pasipriešintų tėvo valiai ir pasirinktų mane. Šiandien, rytoj… tačiau kas paskui? Vieną dieną galbūt viskas žlugs, nes manęs nebus galima pristatyti aukštuomenei. Jis iš tikrųjų myli mane, ir aš… aš myliu jį… ar leistumėt man kelioms dienoms dingti iš čia? Tik tol, kol jis taps protingesnis ir iškeliaus su savo tėvais? Prašau!

– Ak, vaikeli, kodėl tu ne baltoji? – atsiduso Mariana ir pridūrė: – Žinoma. Tačiau kur tu keliausi?

– Apsistosiu pas Ruihą Ohinemutu, – tarė Paika, pašokdama nuo kėdės, ir dar sušnabždėjo: – Aš grįšiu, vos tik jis išvažiuos. Ir tuoj pat persikelsiu į kambarį šalia jūsų. Pažadu!

– Kokia nepaprasta mergina! – sukuždėjo Mariana, bet Paika jau šmurkštelėjo pro duris.

Rotorua, 1900 m. sausio 1 d.

Anabelė pašoko iš miego šlapia nuo prakaito. Ir vėl tas siaubingas sapnas! Aplink neįžvelgiama tamsa. Verksmas – iš pradžių tylus, paskui garsesnis. O tada nevilties kupinas šauksmas: „Mama! Mama!“

Anabelės širdis audringai daužėsi krūtinėje. Ji vylėsi, kad Gordonas nepabudo, bet netrukus išgirdo mieguistą jo balsą:

– Kas tau? Ir vėl sapnavai blogą sapną?

– Ne, ne. Nieko tokio, – skubiai nuramino ji. Nenorėjo, kad jis žinotų, nes tas sapnas jį nuliūdintų.

– Nepriekaištauk sau! Pyksti, nes mūsų didžioji diena praėjo visiškai ne taip, kaip norėjai?

Anabelė buvo dėkinga už pakištą mintį.

– Taip, siaubingai. – Ji lengviau atsiduso – vyras neatspėjo, dėl ko ji sielojasi. Galbūt todėl, kad nemato jos veido?

– Išskyrus Alaną, nė vienas neapsilankė maudykloje, – nusivylęs tarė Gordonas.

– Esu tikra, šiandien jie turės tam laiko.

– Ak, Anabele, šventė prasidėjo siaubingai jau tada, kai toji Gvendolina ėmė spjaudytis nuodais.

– Ką? Negi tu pritari Abei, kuri nori atimti iš jos vyrą?

– Pirma, jis jai ne vyras, antra, nebuvo būtina iš pavydo gadinti visiems vakaro. Olivija teisi. Kodėl ji siekia ištekėti už vyro, kuris aiškių aiškiausiai jos nemyli?

– Tik nesakyk, kad Olivijos elgesys prie stalo buvo garbingas.

– Sutinku, ji buvo girta, man tai nepatiko, bet žaviuosi, kad ji taip taikliai pasakė. Nesitikėjau, jog yra tokia drąsi. Išdrožė tai, ką galvojau ir aš, tebūnie ir išgėrusi viskio.

– Manai, Olivija geria?

– Nė nenutuokiu, aišku tik viena: tavo sesers vedybos su tuo, pasak tavo motinos, „neprilygstamu žentu“ nėra sėkmingos.

Anabelė atsiduso.

– Taip, ir aš manau, kad juodu nėra laimingi. Bet kas dėl Gvenės, aš su tavim nesutinku. Kaip Abė drįso visų akivaizdoje atskleisti savo jausmus? Ji jau nebe mažoji, žavingoji Abė, kuriai viskas leidžiama. Manau, ji norėjo svečių akivaizdoje paraginti Patriką palikti savo sužadėtinę. Taip elgtis nedera.

Tai išgirdęs, vyras griausmingai nusikvatojo.

– Kalbi visai kaip tavo motina. Jei gerai prisimenu, tu savo jausmų taip pat neslėpei – tada, kai užsukau pas jus.

– Ką tu čia lygini. Aš neatėmiau tavęs iš jokios merginos.

– Bet jeigu jie myli vienas kitą! Manau, tas vaikinas ilgai nedels ir pagaliau prisipažins Abei!

– Ne, jis puikiai laikosi. Mano sesuo jam nėra tinkama moteris. Pagalvok apie mažąją Emilę.

– Anabele, negi tu smerki savo seserį? Negi manai, kad ji nebūtų puiki mama – tik todėl, kad yra kitokia nei tavo pažįstamos moterys?

Anabelė džiaugėsi, jog tamsoje jis nemato po šių žodžių iš gėdos plykstelėjusio jos veido. Jis perkando ją. Slapčia ji smerkė palaidą Abigailės gyvenimą ir iš tikrųjų netikėjo, kad tam vaikui ji galėtų būti gera mama. Abigailė buvo pernelyg lengvabūdė ir trokštanti pramogų, kad taptų dora mokytojo žmona ir patikima sutrikusios mergaitės pamote. Anabelei buvo gėda dėl tokio požiūrio, bet ji nieko negalėjo sau padaryti. Tegul Abigailė patraukia rankas nuo Patriko O’Donelo, galvojo ji.

– Aš jos nesmerkiu! – atšovė pagaliau, perdėtai pasipiktinusi.

– Tavo žodžiai liudijo visai ką kita, – pabarė vyras ir švelnesniu balsu pridūrė: – Mes visi darom klaidų. Prašau, netapk tokia, kaip tavo motina, kuri kitiems nuolat priekaištauja, ypač tau, nes… – Jis išsigandęs nutilo.

– …nes aš palikau savo mažąją dukrytę vieną Te Vairoa, – dusliu balsu užbaigė sakinį Anabelė. – Būk sąžiningas! Širdies gilumoje tu irgi kaltini mane. Ir vis klausi savęs, kodėl palikau mūsų vaiką pas draugę vien dėl to, kad norėjau namie išsigydyti skrandžio skausmus. Prisipažink gi pagaliau!

– Anabele, liaukis apie tai kalbėjusi, prašau! Aš tau dėl nieko nepriekaištauju.

Moteris pašoko iš lovos ir, trokšdama pamatyti jo veidą, užžiebė dujinę lempą. Veide išvydo kančią. Jai regėjosi, kad mato tylų priekaištą.

– Gerai žinau, ką galvoji! Tavo akys išduoda. Manai: kaip ji galėjo? Iš tikrųjų tu kaltini mane, kad, nepaisydama perspėjančių maorio žodžių, palikau ten Eilzabetę! Tiesa?

– Būk gera, nebekankink manęs! Mūsų vaikas mirė, bet mudu dėl to nekalti, nei tu, nei aš. Tačiau abu jaučiam praradimo skausmą. Ir tik sykiu galim jį ištverti.

Ašaros ritosi jo skruostais. Anabelė išblyško. Ką aš sau manau? Juk tai aš jį apgavau, ne jis mane! Ir kas visus tuos metus gynė mane nuo mamos priekaištų? Gordonas, mano ištikimas, patikimas, mielas vyras! – šmėkštelėjo jai galvoje. Ji paėmė jo ranką ir paprašė atleidimo. Rodės, jos širdis tuoj iššoks iš krūtinės, nes visu kūnu pajuto: išmušė valanda, kurios ji taip bijojo.

Ji seniai norėjo atskleisti savo paslaptį, mat kiekviena tylėjimo diena vis labiau slėgė širdį.

Iš baimės ją net pykino. Ir vis dėlto sukaupė visą drąsą ir sušnabždėjo:

– Gordonai, turiu tau kai ką pasakyti!

Te Vairoa, 1886 m. birželio 9–10 d.

Terasos kitoje Rotomahanos ežero pusėje spindėjo mėnesienoje kaip tūkstančiai brangakmenių – neįtikėtinas vaizdas, nuo kurio Anabelė negalėjo atitraukti akių. Galų gale jai toptelėjo, kad elgiasi nemandagiai ir nežiūri į ją šnekinančią Mabelę.

– Atrodai išblyškusi ir išvargusi. Gal sergi? – susirūpinusi paklausė draugė.

– Ne, aš nėščia! – Iš tikrųjų Anabelė neketino niekam išsiduoti, bet žodžiai išsprūdo savaime.

– O Dieve, sakyk, kad pajuokavai! – nejučia ištarė Mabelė.

– Tai tiesa.

– Betgi tu žinai, ką pasakė gydytojas: tau negalima daugiau gimdyti. Gimdant Elizabetę jis tave išgelbėjo, tačiau griežtai perspėjo dėl antro vaiko.

– Žinau, – vos girdimai sušnabždėjo Anabelė. – Metu likimui iššūkį. Tačiau jeigu jau taip atsitiko, norėčiau pagimdyti sveiką kūdikį. Tik pažvelk, juk ir Elizabetės gimimas atrodė kaip stebuklas. Iš pradžių mes taip ilgai laukėm, kol pastojau, o paskui – sunkus gimdymas. Juk žinai, visi šnabždėjosi, kad aš iš viso neturėsiu vaikų.

– Anabele, aną sykį vos nenukraujavai. Negali nešioti šito kūdikio. Pažįstu vieną seną maorę, kuri…

– Ne, kūdikis – mano dalis.

– O ką apie tai mano Gordonas?

Anabelė kiek patylėjo, paskui atsakė:

– Pasakysiu jam tik tada, kai nebegalėsiu slėpti.

– Kad jis negalėtų atkalbėti tavęs nuo tos beprotybės? Kad nejaustų sąžinės graužimo, nes nepasisaugojo?

Anabelė papurtė galvą.

– Mabele, tai atsitiko ne netyčia. Aš pati taip norėjau. Meldžiu, tik nesakyk jam.

– Dėl Dievo meilės, tu labiau pamišusi, nei aš maniau.

– Mabele, myliu Elizabetę labiau už viską pasaulyje ir norėčiau jai…

– Vien tik dėl to neturėjai teisės rizikuoti. Gali pasmerkti vargšą vaiką augti be motinos.

– Bet aš taip norėjau, kad ji turėtų sesutę arba broliuką.

– Ir todėl rizikuoji savo gyvybe? Tai beprotybė, Anabele.

Anabelė tylėjo. Žinojo, kad draugė teisi. Gydytojas Fuleris ir senoji pribuvėja gimus Elizabetei paaiškino, kodėl toks pavojingas antrasis nėštumas. Elizabetė paskutinę akimirką buvo išgelbėta padarius cezario pjūvį, ir tai tik todėl, kad daktaras Fuleris neseniai buvo skaitęs apie tokią galimybę. Jis nė karto nebuvo to daręs, bet Gordonas maldavo gelbėti motiną ir kūdikį. Pagaliau Fuleris ėmėsi skalpelio. Jam pavyko, bet po to Anabelė pradėjo baisiai kraujuoti, ir gydytojas turėjo vargo, kol pjūvį užsiuvo.

Jai nevalia daugiau gimdyti! – šie žodžiai skambėjo Anabelei ausyse, lyg būtų pasakyti vakar. Didėjant pilvui, siūlė gali plyšti ir ji gali nukraujuoti. Anabelė turėjo šventai pažadėti, kad to nebus. O dabar sulaužė pažadą, bet nė kiek nesigailėjo.

Užsisvajojusi ji žvelgė į ežerą. Staiga vandeniu nuplaukė kanoja, maorių kanoja, tarsi išnirusi iš kito pasaulio.

– Pažvelk, kanoja… To negali būti, – sumikčiojo ji ir susijaudinusi parodė į ežerą.

Mabelė juokdamasi papurtė galvą.

– Jau ir tu pradedi regėti vaiduoklius? Vietiniai vien apie tai tik ir kalba. Jie tikina, kad gegužės trisdešimt pirmąją kalno šešėlyje matė vaiduoklių kanoją. Tą dieną ežere pakilo neįprastai didelė banga, tad pranašaujama, neva ateina pasaulio pabaiga. – Mabelė nusijuokė. – O kadangi keli sensacijų ištroškę „Makreso viešbučio“ svečiai tvirtino taip pat ją matę, dabar ir baltieji skleidžia gandus apie vaiduoklį. Prisiekiu, tai vėl kokia nors sena maorių legenda. Jų laki fantazija. Galbūt jie matė tik didelę bangą, kurioje kas nors atsispindėjo…

Anabelė nebesiklausė. Ji buvo pernelyg sutrikusi. Ten, kur ką tik regėjo žmonių pilną kanoją, teliūškavo vanduo. Mabelė teisi, pagalvojo ji. Aš apsirikau. Užsikrėčiau gandais apie vaiduoklių kanoją. Žinia apie ežero paviršiumi be garso šliuožiančią kanoją pasklido ir Rotorua. Kai Anabelė išgirdo apie tai kuždantis kolonijinių priekių parduotuvėje, pagalvojo: „Kokios kvailystės.“ O ar dabar galėtų pridėjusi ranką prie širdies pakartoti tuos savo žodžius?

– Anabele, nežiūrėk taip! Ten nebuvo jokios kanojos, – griežtai subarė Mabelė.

– Didžiulės nelaimės pranašas, – sugergždė balsas už nugaros.

Abi moterys išsigandusios atsisuko. Nors buvo dar labiau susiraukšlėjęs, o garbanoti plaukai balti kaip sniegas, Anabelė tuoj pažino tą žmogų, kuris taip išgąsdino prieš daugelį metų, kai jiedu su Gordonu pirmą sykį lankėsi prie terasų.

– Dvasių kanoja yra pranašė. Ją matė jau prieš dešimt dienų. Ir didžiulę bangą. Ateina baisios netektys pakeha ir maoriams. Protėviai bėga iš tapu. Jie pasipuošė paskutinei kelionei huia1 ir garnių plunksnomis…

– Eik šalin, seni! Nekalbėk nesąmonių! – sušnypštė Mabelė.

– Bėkit iš čia, greičiau, kuo toliau nuo čia! – sumurmėjo vyras ir nuklypavo.

Dabar Anabelė prisiminė jo žodžius. Ar tik jis neminėjo žemės drebėjimo dievo? Šiurpuliai perbėgo jos kūnu.

– Kanoja dingo it ežeras ją būtų prarijęs, – sušnabždėjo Anabelė ir mąsliai pridūrė: – Mabele, aš iš tikrųjų mačiau kanoją ir suku galvą, ką tai galėtų reikšti.

– Nesileisk kažkokio senio išmušama iš vėžių! Jis jau senokai paskandino protą alkoholyje. Tu tiesiog trauki tokius.

Anabelei pasidarė šalta. Ji skubiai atsistojo ir sumurmėjo:

– Einu, pažiūrėsiu, kaip ten Lizė. – Jai pasirodė, kad žemė po kojomis susiūbavo. Nesmarkiai. Tik truputį. – Mabele, ar tu taip pat jauti? Žemė dreba, – susirūpinusi paklausė.

– Ne, tu tik įsikalbi, – kuo ramiausiai atsakė draugė. – Tau galvą susuko senio kalbos. Nekreipk dėmesio į jo plepalus! Jis jau beveik metus slankioja po kaimą bandydamas įbauginti.

Anabelė mielai būtų patikėjusi, bet jos neapleido nemalonus jausmas. Net linksmos Mabelės istorijos apie vaikus, kurias ji pasakojo pakeliui į viešbutį, neišsklaidė nerimo. Vyriausia jų duktė Mari jau buvo septynerių, tikra pokštininkė, nepailsdama žaisdavo su mažylėmis. Jauniausioji duktė Rebeka buvo pusmečiu jaunesnė už Elizabetę, bet tai nė kiek netrukdė mažylėms draugauti. Abi buvo neišskiriamos draugės ir viskuo dalydavosi. Net mylimiausia Elizabetės lėle Lile, kurios dukrelė paprastai nepaleisdavo iš rankų.

– Lizė yra Lilės mama, o Bekė – Lilės tėtis, – kuo rimčiausiai tvirtindavo Elizabetė.

Kai Anabelė su Mabele ėjo pro ryškiai apšviestą „Makreso viešbutį“, Mabelė atsiduso.

– Tik pažvelk, koks gražus jų namas! Daug patrauklesnis už mūsų lūšną. Nenuostabu, kad klientai jį taip mėgsta. Galbūt gandai paskleisti siekiant privilioti dar daugiau keliautojų?

– Bet mes savo svečius ir toliau apgyvendinsim pas tave, – draugei pažadėjo Anabelė.

Prie „Mabelės namų“ durų abi atsisveikindamos apsikabino, paskui Anabelė pirštų galiukais nusėlino į nedidelį kambariuką, kuriame apsistojo su dukrele. Šį sykį Te Vairoa pasiliko jiedvi su dukrele, o Gordonas su svečiais grįžo namo.

– Tu tokia išblyškusi. Norėčiau, kad kelias dienas pailsėtum, – pasakė jis, ir Anabelė veltui priešinosi. Gordonas nesileido į kalbas. Įtikinėjamas, esą ji reikalinga viešbutyje, atšovė: – Brangioji, tavo mama su malonumu paplušės už tave, kad tik tavo skruostai vėl parausvėtų.

Anabelei buvo sunku su juo išsiskirti, bet Elizabetė krykštavo iš džiaugsmo, kad galės kelias dienas pažaisti su Rebeka.

Anabelė atsiduso. Jei tik šeima žinotų, kas atsitiko! Abė džiaugtųsi būsima dukterėčia ar sūnėnu ir pavojaus neįžvelgtų. Gordonas su tėvu maldautų nerizikuoti. O Olivija atkišusi lūpas priekaištautų pritardama motinai.

Anabelė atsargiai pasilenkė virš miegančio vaiko. Pro mažą langelį ant veidelio krito mėnulio šviesa. Ji atrodo kaip angelas! – susigraudinusi pagalvojo Anabelė. Angeliukas šviesiomis garbanomis. Lygiai kaip Abigailės. Ar jos plaukai kada nors bus tokie tamsūs kaip Olivijos, ar liks šviesūs kaip Abigailės? Kokia ji graži! Odelė lygi ir kiek tamsoka, visai kaip Marianos, kai buvo jauna. Ir dar putlios širdelės formos lūpytės. Galbūt Mariana taip dievina Elizabetę todėl, kad vaikaitė labai panaši į ją? Mama tikriausiai džiaugiasi, jog mergaitė visiškai nepanaši į mane. Gal todėl stengiasi išpildyti kiekvieną mažylės norą ir nuolat rūpinasi, kad tik jos numylėtinei nieko neatsitiktų? Tada Anabelė nukreipė žvilgsnį į Rebeką, miegančią su Elizabete vienoje lovoje, prisispaudusią prie krūtinės mylimiausią dukrelės lėlę Lilę. Anabelę tai sugraudino – juk jiedvi turėjo ir gražesnių lėlių už šią, kurią ji su meile pasiuvo dukrytei.

– Mano mielosios, – sukuždėjo ji ir švelniai paglostė mergaitėms skruostelius; jos buvo tokios nepanašios – Rebekos veidelį supo juodos kaip derva garbanėlės.

Paskui Anabelė nusirengė ir atsigulė. Bet užmigti negalėjo. Senojo maorio žodžiai nedavė ramybės. Nors nenorėjo tikėti tomis nesąmonėmis, jo kalbos ją įbaugino. O dar tas Mabelės priekaištas, kurio negalėjo nepaisyti. Ar ji iš tikrųjų gerai elgiasi ryždamasi išnešioti antrą kūdikį? Kas bus, jei gimdydama mirs? Kas bus su jos vaikais, Lize ir naujagimiu, jei taip nutiks?

Anabelė pabudo nuo savo pačios riksmo. Velniškas skausmas pervėrė pilvo apačią, atrodė, kad iš visų pusių bado adatomis. Ji pažvelgė į mergaites ir nusiramino, kad nė vienos nepažadino. Šlapia nuo prakaito atsisėdo lovoje, apsikabino pilvą, bet skausmas nesiliovė. Jis kilo iš pačių gelmių, ir dar kaip pašėlęs pradėjo tvinkčioti randas. Vaikas! – šmėkštelėjo galvoje. – Aš prarandu vaiką! Ji pašoko iš lovos ir varstoma skausmų apsirengė. Išeidama iš kambario įsitikino, kad Eizabetė ir Rebeka saldžiai pučia į akį. Tik daktaras Fuleris gali išgelbėti mano kūdikį, vylėsi ji, belsdama į Mabelės miegamojo duris ir šaukdama draugę.

Netrukus tarpduryje pasirodė užsimiegojusi Mabelė.

Anabelė nusitempė ją į koridorių. Nenorėjo, kad pabustų Benjaminas.

– Mabele, man prasidėjo skausmai. Vaikas! – vaitojo ji, abiem rankom spausdama pilvą, kad ne taip skaudėtų.

– Ar kraujuoji?

Anabelė papurtė galvą ir tvirčiau suspaudė lūpas. Norėjosi rėkti, bet buvo įmanoma tverti.

– Nuvešim tave pas pribuvėją, – pasiūlė Mabelė, tačiau Anabelė tik numojo ranka.

– Ne, turiu važiuoti pas daktarą Fulerį. Jis – vienintelis gydytojas apylinkėje, kuris bent šį tą supranta apie pagalbą gimdyvėms ir… – Ji nebepajėgė ištarti nė žodžio. Atrodė, kad skausmas tuoj ją įveiks. Prispaudė prie burnos kumštį, kad garsiai nesuriktų, ir sukūkčiojo.

– Tu teisi. Ir žinau, kas tave nuveš. Mahora turi ne tik geriausias kanojas, plukdančias prie terasų, bet ir patogiausią vežimą. Nuvesiu tave pas jį.

– Gerai, tada žadink Lizę ir…

– Ar tau Dievas visai atėmė protą? Negi budinsi vaiką? Tik įsivaizduok, kas bus, jei pakeliui neteksi kūdikio… Ne, mes atvešim ją rytoj. Eikš, duok ranką! Padėsiu nulipti laiptais.

Mabelė apkabino draugę per liemenį ir nuvedė prie kėdės verandoje. Tada skubiai nubėgo ir netrukus grįžo lydima Mahoros su vežimu.

Mabelė su jaunuoliu įkėlė ją į karietą, tada atnešė užklotus, sutaisė draugei patogų guolį, apklostė ir susirūpinusi paglostė išblyškusius skruostus.

– Mahora, važiuok atsargiai! Pasistenk, kad jos smarkiai nekratytų. Netrukus vidurnaktis. Manau, apie antrą valandą būsit Rotorua.

– Dėkoju, – vos girdimai sukuždėjo Anabelė. Ji nė nenujautė, kad savo draugės Mabelės niekada daugiau nepamatys.

Vežimas iš lėto pajudėjo. Kad nurimtų sujaukti jausmai, Anabelė kurį laiką žvelgė į giedrą žvaigždėtą dangų. Skausmas buvo nebe toks aštrus. Nusikamavusi netrukus užsnūdo.

Pabudo nuo ausis plėšiančio triukšmo. Karieta sustojo, Mahora nulipo nuo vežėjo sėdynės.

– Ar girdėjot, ponia? Žemė visą laiką drebėjo. Jūs užmigot. Kas tai galėtų būti? – išsigandęs paklausė jis.

Anabelė pamėgino atsistoti, bet nepavyko. Jiedviem tebespėliojant, iš kur tas griausmas, vėl sudundėjo. Dabar žemė ėmė smarkiai siūbuoti. Prasidėjo audra, prapliupo lyti.

– Iš tikrųjų, kas čia vyksta? – sušuko išsigandusi Anabelė.

Mahora tik gūžtelėjo pečiais, bet kai atsigręžė į pietus, sustingo it pamatęs vaiduoklį. Sunkiai stenėdama, Anabelė šiaip taip pasisuko, kad pažiūrėtų į tą pusę. Dangus žioravo raudonais ir geltonais gaisais kaip pragaro ugnis. Kaip apduota ji spoksojo į degantį dangų.

– Ruho Moko, – sušnabždėjo Mahora.

Anabelė kaipmat atsipeikėjo.

– Turim grįžti! – sukliko ji. – Mes turim grįžti! – Ji pamėgino atsistoti, bet baisus skausmas pervėrė kūną ir ji pajuto, kaip kraujas ėmė tekėti kojomis. Akyse aptemo.

Atgavusi sąmonę, Anabelė išvydo susirūpinusį daktaro Fulerio veidą, bet negalvojo nei apie savo sveikatą, nei apie kūdikį, o tik apie pragarą, kurį matė pietų pusėje.

– Kas atsitiko? – paklausė ji. Jai buvo sunku kalbėti. Burna sausa, o liežuvis, atrodė, prilipo prie gomurio.

– Jūs praradot kūdikį! – atsakė daktaras Fuleris.

– Klausiu, kas atsitiko ten, lauke? – Anabelė pamėgino kalbėti ramiai ir negalvoti apie baisiausia.

Gydytojas Fuleris gūžtelėjo pečiais.

– Mes nežinom. Ten vis dar nesiliauja dundėti. Jaunasis maoris, atgabenęs jus čia, tuoj pat grįžo į Te Vairoa.

– Elizabetė. Ji ten. Lizė! Man reikia pas ją! – suvaitojo Anabelė. Jos balsas virpėjo.

– Nesirūpinkit. Te Vairoa saugu, – tarė gydytojas. Jis nusisuko ir pažvelgė savo dukteriai į akis.

Tik dabar Anabelė pastebėjo Gvendoliną, jaunesniąją gydytojo dukterį, Abigailės vienmetę. Ją apėmė siaubas.

– Ar žinai, kodėl aš čia?

Gvendolina susigėdusi linktelėjo.

– Mano duktė atidarė maoriui duris ir talkino man. Anksčiau padėdavo žmona, bet jai mirus vis dažniau talkina dukterys, – kone atsiprašinėdamas paaiškino gydytojas.

– Daktare, – sušnabždėjo Anabelė. – Nieko nesakykit mano vyrui.

– Tiesą sakant, jis turėtų žinoti, kad rizikavo savo žmonos gyvybe.

– Daktare, prašau, mano vyras nieko apie tai nežino! Tai aš bet kokia kaina norėjau to vaikelio. – Anabelė apsidairė. Ji buvo apvilkta ne savo drabužiais. Pagalvojusi, kad gydytojas ir jo duktė ją nurengė, iš gėdos nukaito.

– Aš neišduosiu, bet privalau pasakyti atvirai: ateityje nebebus progos žaisti su likimu. Daugiau vaikų jūs neturėsit.

– Prašau, nesakykit jam nieko! Ir tu taip pat!

Anabelė maldaujamai žiūrėjo į gydytoją ir jo dukterį, kuri droviai suko akis į šalį.

– Prisiekiu giliai širdyje paslėpti, ką čia mačiau ir girdėjau, – pažadėjo Gvendolina.

– Nesijaudinkit, tai bus mūsų paslaptis, – užtikrino gydytojas.

– Manot, mano vaikas iš tikrųjų saugus Te Vairoa?

Gydytojas sunkiai atsiduso ir metė į dukterį nevilties kupiną žvilgsnį.

– Anabele, dabar jums negalima jaudintis. Turit gulėti ramiai. Kitaip negarantuoju, kad apkabinsit dukterį, kai ji rytoj grįš. Tad būkit protinga ir leiskit man užbaigti savo darbą.

Anabelė neatsiliepė, tik vos linktelėjo. Netrukus išgirdo gydytoją sakant:

– Gvene, paduok, prašau, chloroformo!

1 Paukštis – pietinis jojikas (vert. past.).

Rotorua, 1900 m. sausio 1 d.

Kai Anabelė baigė savo išpažintį, rytuose jau švito.

Gordonas ilgai ir įdėmiai žiūrėjo į ją.

Anabelė nė nenutuokė, ką jis jaučia. Jo žvilgsnis buvo tuščias. Moterį sukaustė baimė. Ar jis kada nors jai atleis?

Iš lėto, labai iš lėto Gordonas grįžo į dabartį. Jis kelis kartus krenkštelėjo, bet neištarė nė žodžio.

Anabelė sulaikė kvapą. Kad tik jis ką nors pasakytų! Šauktų, plūstųsi, verktų, bet Gordonas tylėjo. Ji tuoj nebeištvers.

– Žinai ką, Anabele? – pagaliau prabilo jis, nutraukdamas kankinančią tylą. – Neprotingas tavo poelgis išgelbėjo tau gyvybę. Ir aš už tai dėkoju Dievui!

– Bet aš palikau mūsų mylimą dukrytę, palikau Lizę likimo valiai.

– Anabele, prašau! Po to, kai atvėrei širdį, liaukis pagaliau sau priekaištavusi. Nes tiesa tokia: kitu atveju būtum buvusi negyva. Patikėk manimi, aš mačiau tą namą arba tai, kas iš jo liko. Jis buvo visas susmukęs, iš purvo kyšojo tik stogas. Nelaimė užklupo žmones miegančius. Patikėk, nė vienam nebūtų pavykę išsigelbėti.

Anabelė suvaitojo.

– Ak, aš vis prisimenu Elizabetę. O juk žuvo ir Mabelė, Benjaminas ir jųdviejų mažosios dukrelės. – Ji ryžtingai pažvelgė į vyrą. – Pažadu, pamėginsiu nesikankinti. Galbūt tada išnyks ir tie sapnai.

– Pabudai nuo baisaus sapno, tiesa?

Anabelė linktelėjo ir įsikniaubė Gordonui į pažastį.

– Turim keltis, – po kiek laiko sumurmėjo jis. – Mudu pavertėm naktį diena. O juk laukia daugybė darbų.

Anabelė vėl atsiduso.

– Gordonai, ačiū, kad man atleidai.

– Tu man esi viskas, ką turiu, – sukuždėjo Gordonas.

– Turi dar ir maudyklą, – pajuokavo Anabelė, pabučiavo jį į kaktą ir iššoko iš lovos. Jai labai palengvėjo, kad Gordonas sužinojo tiesą ir kad jos nepasmerkė. Jautėsi išsivadavusi, tarsi nusimetusi sunkią naštą. Lengvu žingsniu ji priėjo prie drabužių spintos geisdama apsivilkti kokį nors šviesų ir linksmą drabužį. Pagaliau pasirinko žalsvą suknelę, kuri gerokai pabrėžė sulieknėjusį jos liemenį.

– Anabele, sakyk, ar tik ne todėl tu palaikai Gvendoliną Fuler?

Anabelė nuraudo kaip aguona. Vyro neapgausi. Jis ją permatė kiaurai. Ir iš tiesų, baimė, kad Gvendolina gali išplepėti jos paslaptį, trukdė pažvelgti į sesers ir Patriko santykius be išankstinio nusistatymo. Tačiau kaip pasakyti Gordonui, kad prieš kelias savaites Gvendolina iš tikrųjų jai grasino? Ausyse tebeskambėjo pabrėžtinai malonūs žodžiai: „Girdėjau, tavo sesuo vėl namie. Tikiuosi, ji nesikabinės prie Patriko O’Donelo? Juk aš galiu tavimi pasitikėti, tiesa?“

– Nemanau, kad ji tokia nedora. Ne, mane jaudina tai, jog Abigailė vaikiška ir ne pats tinkamiausias žmogus, vargšei našlaitei galintis atstoti mamą.

Tai buvo tik pusė tiesos, laimė, Gordonui dabar tai nerūpėjo – jis susikaupęs rengėsi.

Pakeliui į virtuvę Anabelė svarstė, ar vis dar reikia sielotis dėl to, kad Gvendolina išplepės paslaptį. Dabar, kai Gordonas viską žino.

Atsakymas šovė į galvą tuo metu, kai išgirdo skambant varpelį – tai mama ją kvietė. Moteris sunkiai atsiduso. Štai kur grėsmė: mama gali sužinoti, kad ji paliko Elizabetę gelbėdama dar negimusį kūdikį, kuriam buvo užginta augti joje. Anabelė paplūdo ašaromis. Pirmą sykį per visus tuos metus ji apraudojo vaikelį, kurį prarado tą naktį. Paskui skubiai nusišluostė akis rankove. Marianai nevalia matyti jos ašarų.

Nešina dubeniu šilto vandens ir skudurėliu, ji netrukus įėjo į Marianos kambarį.

– Labas rytas, mama, linkiu tau laimingų metų ir viso geriausio!

– O aš nežinau, kas man galėtų atnešti ką nors gero, – suniurzgė Mariana.

Anabelė tik sužiopčiojo. To ir reikėjo tikėtis – net geri linkėjimai, jos ištarti, pykdo motiną. Ji pasistengė nuleisti negirdom kandžią repliką.

– Kuo galėčiau tau padėti? Turiu omeny – ne tik nuprausti.

Kad ir kaip Mariana mylėjo Paiką, rūpintis motinos kūno švara teko Anabelei, mat Mariana tik vyriausiajai dukteriai leisdavo save nurengti.

– Ko gi aš dar galiu trokšti? Noriu, kad mane nupraustum, atneštum pavalgyti ir kad Olivija man ką nors paskaitytų.

Anabelė neištvėrė nepasmalsavusi:

– O kur dingo Paika? Gal ką nors žinai? Jos nebuvo virtuvėje.

– Neklausk! Ji pasiėmė kelias dienas atostogų. Būčiau tau pasakiusi vakar, bet, be vargšo vaiko, nė vienas manęs vakar neaplankė. Nei Olivija, nei Dunkanas.

– Olivijai vakar prieš pat vidurnaktį… – Anbelė nutilo ieškodama tinkamų žodžių, – buvo silpnumo priepuolis.

– Dėl Dievo meilės! Ir kodėl man niekas nieko nesakė? Ar Paika žinojo?

– Taip, bet ji nenorėjo tavęs be reikalo jaudinti.

– Kaip jaučiasi mano vargšė mergaitė?

– Manau, kita tavo mergaitė praleido naktį prie jos lovos.

Mariana sukando dantis – apsimetė neišgirdusi užuominos apie Abigailę.

– O kur Alanas? – pagaliau paklausė.

– Olivija pareikalavo paguldyti ją Abės kambaryje.

Mariana nepatikliai pažvelgė į Anabelę.

– Kodėl ji nepasiliko su savo vyru? Tu kažką nutyli?

– Ne, bet atsiųsiu pas tave Oliviją, kai tik ji atsistos ant kojų. Tegul pati pasako, kaip jaučiasi. Aš jos šiandien dar nemačiau.

Taip tarusi, Anabelė ištraukė naktipuodį.

– O tu atrodai siaubingai. Labai sulysai. Ar tik nesusirgai?

Anabelė atsiduso.

– Ne, mama, tik pastaruoju metu neturiu laiko normaliai pavalgyti. Bet tau juk patinka lieknas liemuo. Argi ne pati nuolat svaidei užuominas, kad aš pernelyg stora?

– Aš taip kalbėjau? – įžūliai atšovė Mariana, paskui gaižiai pridūrė: – Kai vilki tokius drabužius, tai visiškai nesvarbu.

Anabelė giliai įkvėpė. Ji jau ketino paraginti mamą atidžiau pažvelgti į gražiąją suknelę, kurią šiandien vilkėjo, bet persigalvojo, tik nurijo nuoskaudą.

Nėra prasmės. Kad ir ką daryčiau, niekada jai neįtiksiu, galvojo Anabelė, prausdama motiną ir pervilkdama švariais naktiniais marškiniais. Kai užbaigė darbą, į duris kažkas pabeldė.

Įėjo Dunkanas ir apsidairė it ko ieškotų.

– Labas rytas, senele, – mandagiai pasisveikino ir palinkėjo gerų metų. – Mes vakar pas tave neužėjom, nes mamai pasidarė bloga. Tu gi žinai, tie jos galvos skausmai.

Mariana pasipiktinusi žvalgėsi tai į vieną, tai į kitą. Jos akys spindėjo smalsumu: ką naujo šis lankytojas pasakys apie Olivijos sveikatą? Ji jau žiojosi kažko klausti, bet Dunkanas ją aplenkė:

– Senele, teta Anabele, ar šiandien matėt Paiką?

– Ji pasiprašė kelių laisvadienių, – atsakė senelė.

– Tada veikiausiai sėdi savo kambaryje, – nieko neįtardama pareiškė Anabelė. Tik pamačiusi, kaip motina pabalino akis, suprato, kad reikėjo patylėti.

Mariana sumišusi krenkštelėjo.

– Mano berniuk, ji išvyko. Ketino kelias dienas praleisti kaime, savo šeimoj, ir aš neprieštaravau.

Anabelė nustebusi pažvelgė į motiną. Visų pirma, mama nebuvo atsakinga už personalą ir neturėjo teisės taip paprastai išleisti Paikos. Jai derėjo pirmiausia aptarti tai su Anabele. Moteris atsiduso.

– Bet… Kur tas kaimas? Turiu ją rasti. Privalau! Ji taps mano žmona, patinka jums ar ne!

Anabelė pamanė, kad blogai nugirdo. Dunkanas ketina vesti maorę?

– Ne, berniuk. Mesk iš galvos šią mintį! Ji tvirtai nusprendė tekėti už kito, – griežtai paprieštaravo Mariana. – O aš turiu tau pranešti, kad nėra prasmės jos ieškoti. Jos sprendimas tvirtas. Paika už jokius pinigus netekės už baltojo!

Augalotas Dunkanas staiga tapo panašus į primuštą vaiką.

– Tu kalbi šitaip ne todėl, kad mano tėvas nepritartų šiai santuokai?

– Ne, berniuk, tikrai ne todėl. Tai Paikos žodžiai. – Tokio švelnaus Marianos balso jau seniai niekas nebuvo girdėjęs.

– Negi aš apsirikau? Negi jai visiškai nepatinku? Senele, pasakyk man tiesą! Ar ji kalbėjo, kad mane myli?

– Ne, tik pasakojo, kad tu su savo piršlybomis užklupai ją pernelyg netikėtai, – sukdama akis į šalį melavo Mariana.

– Senele, pažiūrėk į mane. Kodėl ji pati man šito nepasakė? Jei nieko man nejaučia, galėjo atvirai iškloti. Nagi, pažvelk į mane! – Senutė nenoriai pakėlė akis, bet atkakliai netarė nė žodžio. – Ji bėgo nuo savo pačios jausmų. Ne nuo manęs, – pašnibždom spėliojo Dunkanas. – Bet aš rasiu ją. Prisiekiu. Neleisiu griauti mano meilės. Niekam. Girdit?

– Dunkanai, mano berniuk, būk išmintingas! – įsiterpė Anabelė. – Tavo tėvas nepalaimins šios santuokos. Turėtum būti dėkingas Paikai, kad ji klauso proto balso ir vengia to ryšio.

Dunkanas piktai sužaibavo akimis.

– Niekada nebūčiau patikėjęs, kad tu palaikysi tokias pažiūras. Juk aš – ne pirmas vyras, vedantis maorę.

– Bet pirmasis iš Hamiltonų, – rūsčiu balsu paprieštaravo Mariana.

– O aš maniau, kad ji tau patinka, senele. Kodėl tu mums nepritari?

– Aš nuoširdžiai myliu tą merginą ir iš visos širdies linkėčiau tau tokios žmonos, bet ji, berniuk, kilusi iš visiškai kitokio pasaulio. Jos motina buvo vargšė maorė, jos tėvas – nuo atsakomybės pabėgęs baltasis, palikęs moterį vieną su vaiku, o jos patėvis, tas agatmedžių dervos kasėjas…

– Po galais, o mano tėvas verčiasi agatmedžių dervos prekyba! Liaukis vaidinusi šį farsą. Ką reiškia tas „kitas pasaulis“? Kas buvo senelis, tavo vyras? Ogi paprastas aukso ieškotojas. Mano tėvo motina taip pat kilusi iš „kito pasaulio“, bet jiems buvo leista susituokti! – atžariai suriko Dunkanas.

Išgirdusi tuos žodžius, Mariana paraudo. Berniukas visiškai teisus! Jei tik jis žinotų, iš kokios šeimos ji pati kilusi… nėra jokios prasmės protingai kalbėti su įsimylėjusiu jaunuoliu. Jis įsikalė sau į galvą vesiąs Paiką. Čia galėtų padėti tik diplomatiškas apsukrumas.

– Dunkanai, vaikeli, turiu tau pasiūlymą: grįžk su tėvais į Oklandą. Jei po šešių mėnesių vis dar ilgėsiesi Paikos, atvažiuok ir pasišnekėk su ja. Bet jei ji laikysis savo ir ištekės už maorio, tada pažadėk jos nebespausti. Tada teks ją gerbti ir pamiršti savo meilės priesaikas!

Anabelė įdėmiai žvelgė į motiną. Nė nenumanė, kad mama galėtų būti tokia atlaidi. O gal ji mėgina laimėti laiko? Gal tikisi, kad Dunkanas tolimame Oklande susižavės kita moterimi? O gal viliasi, jog Paika laikysis savo nusistatymo ir po šešių mėnesių jau bus pasižadėjusi kitam?

Dunkanas giliai įkvėpė ir gudriai paklausė:

– Ir tada tu mus palaikysi?

Mariana linktelėjo.

Regis, ji neabejoja savo sėkme, dingtelėjo Anabelei; kad ir kaip mama mylėtų Paiką, su savo brangiuoju žentu Alanu niekada nesigalynės.

Dunkanas neryžtingai pažvelgė į Anabelę. Jo akyse teta išvydo vilties kibirkštėlę.

Ji krenkštelėjo.

– Žinoma, aš tave palaikau. Atleisk, kad puoliau prieštarauti. Paika – žavi jauna moteris, bet aš galvojau apie tavo tėvus ir apie atsakomybę, kurią judu prisiimtumėt eidami akmenuotu santuokos keliu. Todėl, manau, senelės pasiūlymas išmintingas. Jei po pusmečio vis dar mylėsi ją, grįši ir paprašysi jos rankos. Jei Paika sutiks, aš jus, žinoma, remsiu.

– O jei per tą laiką ji susiras maorį? – karčiai ištarė Dunkanas.

– Tada, mielas berniuk, reikš, kad ji nori tekėti už savo genties žmogaus. O kai taip, aš reikalausiu, kad ateityje jos vengtum, – ramiai pasakė Mariana.

Tai Dunkanui visiškai nepatiko. Jis piktai sušnopavo ir jau ketino atsikirsti, bet Anabelė buvo greitesnė.

– Dunkanai, tu negali spręsti už ją. Žinau, jūs, Hamiltonai, bet kokia kaina siekiat to, ką įsikalėt į galvą. Bet nepamiršk: Paika išdidi. – Pamačiusi, kad Dunkanas vos neverkia, kaipmat pasigailėjo ištarusi tokius griežtus žodžius ir kaltai pažvelgė į jį.

– Aš myliu ją, – sukuždėjo jis ir atkakliai pridūrė: – Ir ji myli mane. Tai man sako ne nepalaužiama Hamiltonų valia, raginanti bet kokia kaina siekti tikslo, o jaučiu širdimi. – Jis nutilo ir bakstelėjo sau į krūtinę. – Juk jūs irgi tikite, kad mudu susituoksim, tiesa?

Užuot atsakiusi, Anabelė apkabino jį. Jai plyšo širdis matant sielvartą šio jauno vyro, kurį mylėjo beveik kaip savą vaiką.

– Bus matyti, bet nepuoselėk pernelyg didelių vilčių, – nuo tiesaus atsakymo išsisuko Mariana.

– Aš grįšiu, – iškošė jis pagaliau. – Grįšiu! Ne vėliau kaip po šešių mėnesių atvažiuosiu čionai! – Tai taręs ištrūko tetai iš glėbio ir kovingai pareiškė: – Žinau, ką galvojat. Reikia išsiųsti tą vaikiną kuo toliau, ir problema išsispręs savaime. Ji ištekės už maorio, jis ves baltąją, bet jūs apsirinkat. Mano ketinimai velnioniškai rimti. Nesu toks nesusitupėjęs, kaip jūs manot. Aš grįšiu, kad vesčiau ją. Pažadu!

Anabelė ir Mariana apstulbusios spoksojo į jį. Jos dar nė sykio nebuvo mačiusios Dunkano taip ryžtingai nusiteikusio.

Anabelė paruošė Olivijai sočius pusryčius ir nunešė į Abigailės kambarį. Išgirdusi šiurkštų Abigailės: „Prašau!“, kiek padelsusi įžengė vidun. Tada apsidairė, bet Olivijos nebuvo nė pėdsako. Jos jauniausioji sesutė kambaryje sėdėjo viena. Kiūtojo ant kėdės susikūprinusi, veidą užsidengusi rankomis.

– Abe, kas atsitiko? – susirūpino Anabelė, jai suspaudė širdį prisiminus savo vakarykštę pagiriamąją kalbą Gvendolinai.

Abigailė kiek padelsusi patraukė nuo veido rankas, užverktomis akimis pažvelgė į seserį ir sušnypštė:

– Gali nebesibaiminti, kad puolusi mergina kabinėsis prie Patriko O’Donelo. Padoriosios Gvenės ir jos Patriko šviesiai laimei niekas nebegresia. Aš rytoj pat išvažiuoju iš Rotorua. Tada čia viskas susitvarkys.

Anabelė žengė žingsnį atatupsta.

– Bet aš ne tai turėjau omeny. Aš tik rūpinausi vargšu vaiku…

– Būtent, tik ir lauk bėdos, jei tokia kaip aš prisilies prie mergaitės. O dabar palik mane vieną! Niekada nebūčiau patikėjusi, kad tu taip apie mane galvoji. Geriau būčiau nieko nepasakojusi! Moteris, kuri eina darytis aborto, turėtų laikytis kuo toliau nuo vaikų. Prisipažink, juk tu taip galvoji!

– Ne, Abe, ne, aš tik… – nedrąsiai mekeno Anabelė. Ji priėjo prie sesers ir, norėdama paguosti, uždėjo ranką jai ant peties.

Abigaitė tik sušnypštė:

– Visuomet norėjai visiems būti gera, tiesa? Ir tai Gvenei, ir man, bet taip nebūna. Šį sykį tu buvai šališka, palaikei Gvendoliną Fuler. Tu vos nenumirei iš baimės, kad aš galiu gauti vyrą, kurį myliu ir kuris myli mane. Ak, Anabele, aš negaliu ant tavęs pykti, ir vis dėlto dabar palik mane ramybėje. – Taip tarusi, ji nustūmė Anabelės ranką ir šoko krautis daiktų į savo mažytį lagaminą, gulintį ant lovos.

Anabelė kaip apdujusi žengė iš sesers kambario, tarpduryje atsisuko ir paklausė:

– Gal gali man pasakyti, kur dingo Olivija?

– Galiu pasakyti tik tiek: ji ir vėl virto senąja Olivija. Šį rytą vėl niurzgėjo: „Koks dvokas, Abigaile, kaip siaubingai dvokia supuvusiais kiaušiniais. Negaliu suprasti, kaip žmonės savo noru gali gyventi šioje nejaukioje vietoje.“

Anabelė nejučia nusišypsojo. Abigailė puikiai pamėgdžiojo sesers intonaciją, tarsi būtų kalbėjusi pati Olivija.

Abigailė vėl surimtėjo.

– Seras Alanas pakvietė žmoną pasikalbėti. Ir ponas buvo gana įsiutęs. Olivija nusekė paskui jį į jų kambarį.

Anabelė dar kiek pastovėjo tarpduryje tikėdamasi, kad Abigailė bent judesiu parodys norą susitaikyti, tačiau ir jai pačiai nedingtelėjo jokia mintis, kaip galėtų užglaistyti vakarykštį kartėlį. Nuo minties, kad Abigailė ją vėl palieka, plyšo širdis, bet gal iš tikrųjų mažajai sesutei būtų protingiausia toli nuo čia pradėti naują gyvenimą? Jei ji pasiliks, viskas, be jokios abejonės, baigsis katastrofa.

– Gal norėtum pusryčių? – pagaliau paklausė nevilties sklidinu balsu. – Suvalgyk štai šitą. Olivijai paskui paruošiu.

Bet Abigailė, regis, neketino taikytis, nes nė nežvilgtelėjo į seserį, tik tylėdama papurtė galvą.

Prie Olivijos durų Anabelė staiga sustojo. Už jų buvo girdėti garsus ginčas.

– Kaip tu galėjai taip nusiristi ir šitaip siaubingai pasielgti? O kur dar absurdiškos kalbos, kad turiu duoti leidimą tai nelemtai santuokai! Taip gali pliurpti tik visiška girtuoklė. Negi tau nerūpi geras mūsų vardas? – plyšavo Alanas.

– Geras vardas? Nejuokink! Tu griauni mūsų reputaciją, Oklande lankydamasis pas tą paleistuvę!

– Paleistuvę? Nevadink jos taip! Ji – mano gero draugo našlė ir padori moteris.

– Tada vesk ją!

Anabelė svarstė, ar nereikėtų kuo greičiau pasitraukti šalin, bet liko stovėti prie durų kaip įkasta, rankose laikydama padėklą su pusryčiais; ji ištempė ausis.

– Reikėjo man tada paklausyti savo mamos ir vesti mūsų aplinkos merginą, bet aš lyg tyčia įsimylėjau tave. Buvai saldus pažadas, kol nepamačiau, kokia esi bejausmė. Prisimenu, kaip tu mane suviliojai tomis savo apgaulingomis meilės priesaikomis ir apsimestiniu atsidavimu! Dabar jau žinau, kad tavo meilė buvo skirta mano pinigams. Bet apie skyrybas, po kurių tu, miela Olivija, atrodysi kaip auka, nė negalvok. O jeigu ateityje darysi man gėdą girtuokliaudama, visi supras, kad esu priverstas tave palikti, štai tada ir išeisiu pas aną moterį. O tu negausi nė grašio!

– Vadinasi, tavo brangiajai reputacijai nekenkia, kad lankaisi pas tą savo našlę?

– Ne, nė kiek! Esu ne vienintelis vyras Oklande, priverstas ieškoti meilės iš šalies. Dėl to kenčia visi vyrai, kurių žmonos godžios kaip tu. O tu, mieloji, negali sau leisti įsitaisyti meilužio. Saugokis, kad žmonės nepradėtų plakti liežuviais apie tave ir tavo šunadvokatį! Aš, kvailys, anuomet maniau, kad tu mane myli, o pasirodo, mus visus apvyniojai apie pirštą. Tik mano mama mirties patale mane perspėjo: „Vaikeli, ji tavęs nemyli!“ – Jo balse buvo girdėti begalinė panieka.

Anabelę čia pylė prakaitas, čia purtė šaltis. Štai kaip yra toje šeimoje, kurią mama visiems giria kaip pavyzdingą; o Gordonas, jos nuomone, vaikščioja kaip fermeris, kalba kaip fermeris ir valgo kaip fermeris. Dėl Hamiltono tau nereikėtų rausti iš gėdos, mėgdavo kartoti ji. Pasirodo, viskas – vien melas.

– Jei tau meilė tokia svarbi, tada įrodyk! – suklykė Olivija. – Palaimink savo sūnaus ir tos merginos santuoką! Iššok aukščiau bambos! Tegul Oklando aukštuomenė liežuvauja apie tavo marčią.

Anabelė sulaikė kvėpavimą. Ar tik jai nepasigirdo? Negi jos išlepinta, pasipūtusi sesuo Olivija, kuri visuomet vertino tik tai, kas geriausia, iš tikrųjų palaiko Dunkaną ir Paiką?

– Ar alkoholis tau visiškai atėmė protą? Aš, mieloji, tyčia to nedarysiu. Jei mūsų sūnus būtų toks įžūlus ir išdrįstų vesti tą maorę prieš mano valią, atimčiau iš jo paveldėjimo teisę. Girdi? Atimčiau paveldėjimo teisę ir atstumčiau. Tada jis gal susimąstytų, kaip išmaitinti tą čiabuvę. O dabar kraukis daiktus! Ketinu dar šiandien išvažiuoti. Drauge su sūnumi.

Anabelė išgirdo energingus žingsnius. Metas dingti. Ji pačiu laiku spėjo nubėgti koridoriumi – dar neatsidarius durims ir neužklupta pasiklausant. Visiškai sutrikusi įėjo į virtuvę.

– Ponia, ar blogai jaučiatės? – su užuojauta paklausė Ruiha.

– Nieko, nieko, tik prastai miegojau, – atsakė Anabelė ir ėmė visiems ruošti pusryčius.

Kai svetainėje padengė stalą, pasirodė Olivija. Ją pamačiusi, Anabelė išsigando. Olivija atrodė labai papilnėjusi, gražus jos veidas paburkęs, po akimis tamsūs ratilai, o visada nepriekaištingai sušukuoti plaukai netvarkingomis garbanomis krito ant veido.

– Labas rytas, kaip jautiesi? – pasiteiravo Anabelė. Ji nenorėjo išsiduoti, kad sesers išvaizda ją neramina.

– Gerai! – abejingai atšovė Olivija. Ir lyg tarp kitko pridūrė: – O kur Paika?

– Išvyko kelioms dienoms į kaimą. – Anabelei magėjo paklausti, nuo kada Olivija tapo maorių drauge, bet laiku prikando liežuvį.

– Ką? Jos nėra? O aš maniau, kad jiedu su Dunkanu pora. Kaip ji galėjo imti ir lyg niekur nieko dingti? – Iš pasipiktinimo Olivijos balsas virpėjo.

Anabelė tik gūžtelėjo pečiais.

Olivija staiga garsiai suvaitojo ir suspaudė smilkinius.

– Ak, prakeikta galva! Aš daugiau neišlaikysiu. Tai kur ta mergina? Turiu skubiai su ja pasikalbėti!

Padėtis darėsi vis įdomesnė. Anabelė labai norėjo sužinoti, ką visa tai reiškia. Ko Olivijai reikia iš Paikos? Ir kodėl ji staiga ėmė siekti apvesdinti sūnų su maore? Olivija, kuri dar vaikystėje raukydavo nosį, pamačiusi purvinus maorių vaikus iš Ohinemutu.

– Tikrai nežinai, kur iškeliavo mergaitė? – Olivijos balse aiškiai buvo girdėti priekaištas. Ji nejučia atsiduso. – Gerai, tada turėsiu likti, kol ji pasirodys.

Kad ir kaip stengėsi, Anabelė nesugebėjo suvaldyti savo smalsumo.

– Ko gi tau reikia iš Paikos?

– Noriu padėti savo sūnui rasti laimę! – arogantiškai atšovė Olivija.

– Tu? Padėsi rasti laimę sūnui su maore?

– Taip, aš!

– O jei Paika nenori už jo tekėti? – atkirto Anabelė.

Olivija kandžiai nusikvatojo.

– Tuo, mieloji, sunku patikėti. Kokia maorė turi galimybę ištekėti už jaunuolio, kilusio iš vienos geriausių Oklando šeimų?

Anabelei baisiai knietėjo įgelti. Ar tikrai geriausių? Greičiau – turtingiausių!

– Taigi, sutvarkyk mano kambarį. Aš pasilieku! – paliepė Olivija.

– Kadangi Paikos nėra, o man teks rūpintis dar ir motina, prašyčiau tavęs pasirūpinti pačiai, – šiurkščiai atšovė Anabelė. Jai buvo apmaudu, kad Olivija ir vėl elgiasi su ja kaip su tarnaite.

– Mama pasirūpinsiu aš. Jei nori žinoti, lieku dėl jos. Dabar, kai jos mažosios numylėtinės maorės nebėra, ją slaugyti teks man.

– Bet… – Tačiau Anabelei nebuvo leista kalbėti.

– Juk tau pačiai bus geriau, mieloji. Judvi su motina ne itin gerai sutariate. Ji niekada neatleis tau, kad jos mažąją brangenybę palikai Te Vairoa. Ir aš ją suprantu…

– Tai niekšinga! – išsprūdo Anabelei.

– Nenorėjau tavęs įžeisti, o tik paaiškinti, kodėl judviem būtų geriau, jei kelias dienas pabūčiau prie mamos. Žinoma, prausti ją bei visus panašius reikalus atlikti ir toliau galėsi tu…

Anabelė nebesiklausė Olivijos šnekų. Akis užtemdė ašaros.

Ji apsigręžė ir nuskuodė į naująją maudyklą. Ten susmuko ant vonios krašto ir sugniaužė kumščius. Vylėsi, kad prisipažinusi Gordonui nebebus tokia skystablauzdė. Bet argi ji papasakojo jam visą tiesą?

Rotorua, 1886 m. birželio 10 d.

– Meldžiu, man reikia į Te Vairoa! – atsigaudama kimiu balsu sudejavo Anabelė. Jai vis vaidenosi danguje žioruojanti pragaro liepsna.

Gydytojas Fuleris atsikrenkštė.

– Dabar jums negalima namo, ponia Parker. Net vežti jus pernelyg pavojinga. Aš vos sustabdžiau kraujavimą, o jūsų kūdikis… – Jis nutilo.

Tik dabar Anabelė suvokė savo būseną. Ir vis dėlto jai reikėjo grįžti namo, kad ir kaip būtų pavojinga. Ji nekantravo nusiųsti Gordoną į Te Vairoa.

– Žinau, jūs išgelbėjot man gyvybę, – silpnu balsu sušnabždėjo ji ir pridūrė: – Jau antrą kartą. Aš tenoriu į savo lovą, ir dar – paprašyti vyro, kad kuo greičiau jotų į Te Vairoa. Net jei niekas nežino, kas ten dunda ir spjaudo ugnimi, aš noriu būti tikra. Noriu, kad Gordonas parvežtų mūsų vaikelį namo. Prašau, daktare! Negaliu čia likti. Kaip aš paaiškinsiu savo šeimai, kur buvau naktį? Prašau, parvežkit mane namo! Prisiekiu, nekelsiu kojos iš lovos.

Gydytojas suraukė kaktą. Galų gale paniuręs paprašė Gvendolinos paruošti karietą.

– Visada laikiau jus protinga moterimi, bet tai, kad, norėdama išsaugoti kūdikį, rizikavot savo gyvybe… – Jis nutilo, o Anabelė laukė, kada jis pradės bartis. – Tai labai neatsakinga, tačiau rodo, kad po jūsų, išmintingos moters, luobu teka aistringas Bredlių moterų kraujas.

Anabelė kreivai šyptelėjo.

Trumpa kelionė namo praėjo sėkmingai. Daktaras Fuleris norėjo lydėti savo pacientę, bet padėkojusi Anabelė atsisakė.

– Jei jūs, daktare, mane prilaikysit, argi tai bus panašu į skrandžio sutrikimą?

Jis pritarė. Ir vis dėlto pažadėjo užsukti vėliau ir pasižiūrėti, kaip jai einasi.

– Kokią nors priežastį tikrai rasiu, – nuramino, kai ji audringai paprieštaravo. O tada griežtai pridūrė: – Jei jūsų iki galo neišgydysiu, mieloji, pavojus tebegrės. Tada jūs mirsit savo vyrui ant rankų. Juk tai nėra paprastas skrandžio sutrikimas, neprotinga moterie! – barės braukdamas ašarą.

Anabelė buvo taip sujaudinta, kad stipriai prispaudė daktarą prie krūtinės, o paskui nusvirduliavo į namus, stengdamasi eiti kuo tiesiau.

Pamačiusi laiptais lipančią motiną, išsigando.

Mariana žiūrėjo į dukterį tarsi regėtų vaiduoklį.

– Ką čia veiki? – paklausė piktai. – Kur Elizabetė?

Anabelei nespėjus atsakyti, pilvo apačią pervėrė toks baisus dieglys, kad nuo skausmo ją ėmė pykinti.

– Palikau pas Mabelę.

– Ką tu padarei? – sukliko motina.

– Man labai skauda skrandį, todėl ryt iš pat ryto ketinau važiuoti pas daktarą Fulerį ir…

Anabelė susverdėjo. Ilgai ji neištvers. Jei tuojau pat nepasieks lovos, ims rėkti iš skausmo. Prieš akis viskas ėmė plaukti. Pykčio iškreiptas motinos veidas regėjosi it per rūką.

Anabelė ketino pakviesti vyrą, kad padėtų, bet iš gerklės pasigirdo tik kimus karkimas.

– Gordonas išjojo gelbėti judviejų.

– Mama, kas atsitiko? – iš paskutiniųjų išstenėjo Anabelė.

– Išsiveržė Taraveros ugnikalnis!

– Ne! Gerasis Dieve, ne, – sušvokštė Anabelė, užvertė akis ir krito be sąmonės.

Kai atsigavo, visa užgožianti baimė vėl ją prislėgė. O dar tas deginantis skausmas. Iš sąmonės gelmių pamažu ėmė kilti prisiminimai. Jos išvykimas iš Te Vairoa, kelionė naktį per audrą, pragariškos liepsnos danguje, pabudimas, daktaro Fulerio pagalba ir rūpestis, motinos žodžiai…

Ji pakėlė galvą ir pamatė kančios kupinas tėvo akis.

– Tėti! Mielas tėti! Ar tiesa, ką sako mama? – Iš susijaudinimo jos balsas trūkinėjo.

Viljamas Bredlis giliai įkvėpė ir kiek padelsęs tarė:

– Mes visko dar nežinom, aišku tik viena: ugnikalnis iš tikrųjų išsiveržė. Gandai labai prieštaringi.

– Bet juk Lizė buvo kitame ežero krante. Ugnikalnis negalėjo perspjauti lavos per ežerą. Te Vairoa jai negalėjo nieko atsitikti, tiesa? Prašau, tėti, prisiek, kad ji ten saugi!

– Taip, vaikeli, neabejoju, kad Gordonas ras ją gyvą ir sveiką. Tu labai prastai atrodai!

– Tai dėl skrandžio sutrikimo, – nuramino jį Anabelė.

Jis pervėrė ją skvarbiu žvilgsniu, tarsi žvelgtų į sielos gelmes.

– Skrandžio sutrikimas, – pakartojo tyliai. – Nežinau. Tikriausiai reikėtų pakviesti daktarą. Gal norėtum pasimatyti su Abe? Ji jau tyko, kada galės tave apkabinti.

Anabelė vos linktelėjo. Ji jautėsi tokia pavargusi.

Kai pajuto sesers delną, pamėgino šyptelėti, bet vokai buvo sunkūs lyg švinas, todėl akys pačios užsimerkė.

Po kelių valandų Anabelę pažadino kraupus klyksmas. Moteris sustingo. Kas galėtų rėkti tokiu nežmonišku balsu? Ir vėl siaubingas riksmas. Tai jos motina! Anabelė norėjo atsisėsti, bet ir tam neužteko jėgų. Jautėsi visiškai išsekusi. Burna buvo sausa, liežuvis lipo prie gomurio. Kai namus trečią sykį sudrebino klyksmas, jos kūnu vėl nuvilnijo deginantis skausmas. Ji tyliai vaitojo jausdamasi visiška bejėgė. Kai staiga viską suprato, širdis krūtinėje ėmė daužytis taip, kad net tirtėjo kūnas. Ją supykino.

– Ne! – nusiminusi vaitojo. – Meldžiu, gerasis Dieve, ne!

Atsivėrė durys ir į kambarį įgriuvo Gordonas, išblyškęs kaip mirtis, nuo galvos iki kojų apėjęs purvais. Jis žvelgė tuščiomis akimis kažkur pro šalį, pakėlė rankas ir suriko:

– Viešpatie, kodėl taip padarei? – Paskui nuleido rankas ir pažvelgė į Anabelę, tarsi matytų vaiduoklį. Staiga jo veidą nutvieskė šypsena. – Tu čia, tu saugi! Tada ir mūsų mažylė saugi. Dėkoju tau, dangau! Kur ji? Noriu ją priglausti ir pabučiuoti. Viešpats išgirdo mano maldas. – Ir jis pasileido tekinas į vaikų kambarį.

Kai grįžo, jo akys atrodė kaip pamišėlio.

– Anabele, kur ji? Kur mūsų duktė?

– Kai pasijutau blogai, palikau ją pas Mabelę. Nenorėjau naktį žadinti. Mabelė ketino atvežti ją ryte. Būk geras, pasakyk pagaliau, kas atsitiko! – sušnabždėjo Anabelė ir nusvarino galvą.

Gordonas kaip senis sudribo ant lovos krašto ir žvelgė priešais save it sapnuodamas.

Anabelė jautė, jog nėra prasmės jo raginti. Ji nenorėjo išgirsti atsakymo, nes giliai širdyje jau žinojo, kas atsitiko. Bet kol Gordonas neįvardijo, tol neįvyko nieko. Stačiai neįvyko!

Po akimirkos tas didelis ir stiprus vyras pradėjo nesivaržydamas kūkčioti.

Anabelę tai sukrėtė. Ji dar nė sykio nebuvo mačiusi savo vyro verkiančio. Skaudus ir neįprastas vaizdas. Maldauju, Gordonai, liaukis verkęs! Ir, prašau, nieko nesakyk! – meldė ji mintyse. Nieko neįvyko. Visiškai nieko! Prašau, nieko nesakyk! Nusiramink, viskas bus gerai!

Bet Gordonas garsiai kūkčiojo ir vapėjo nesuprantamų žodžių nuotrupas. Anabelė gulėjo sustingusi. Pamažu dingo paskutinis vilties trupinėlis, į kurį laikėsi įsikibusi it skęstantysis į šiaudą, ir užgriuvo siaubinga tikrovė, nors Gordonas dar nieko neįvardijo. Ji geidė amžinojo miego – jis apsaugotų ją nuo to, kas dabar bus. Jei užmigtų ir niekada nepabustų, nieko ir nesužinotų. Bet daktaras Fuleris gerai atliko savo darbą. Jis ją išgelbėjo. Mirtis maloningai jos neišvaduos.

Į kambarį lyg keršto deivė įžengė motina. Anabelė žinojo, kad dabar jau nebepabėgs nuo tiesos. Mariana pažvelgė į dukterį su begaline panieka.

– Kaip tu galėjai palikti mažylę tame pragare? Tu kalta, kad ji žuvo. Na, kaip pasiteisinsi? – sušuko Mariana, apimta įtūžio.

Anabelė neturėjo jėgų net kilstelėti, tad tikėjosi, kad Gordonas išmes motiną iš kambario, bet stiprus kaip meškinas jos vyras vis dar verkė tarsi bejėgis vaikas. Jo kūkčiojimas virto ritmingu vaitojimu.

– Tu kalta! – griaudėjo Mariana, pirštu rodydama į Anabelę.

Tą akimirką į kambarį įpuolė Viljamas. Viena ranka jis apkabino žmoną ir paprašė jos apsiraminti; nelaimės nebuvo galima išvengti, tad nedera savo rūstybės nukreipti į Anabelę – bet jo maldavimai, regis, atsimušė į sieną. Mariana kaip furija šoko ant dukters, tačiau paskutinę akimirką Viljamas ją sustabdė. Jis čiupo klykiančią žmoną į glėbį ir ištempė iš kambario, nors ši iš visų jėgų priešinosi ir spardėsi.

Anabelė su Gordonu liko vienu du. Jai ausyse ošė, tarsi galvoje būtų siautėjusi jūra, o skrandį tampė spazmai.

Po visos amžinybės, per kurią Anabelė, panirusi į tylią neviltį, sugebėjo vien tik melstis, Gordonas iš lėto prabilo:

– Mus pažadino griausmas. Pradėjo drebėti žemė. Išbėgom į lauką ir pietų pusėj pamatėm žioruojant dangų. Niekas nežinojo, ką tai reiškia. Apie pusę keturių aš nebeištvėriau ir išjojau ugnies link. Taraveros kalnas atnešė mirtį ir sunaikinimą. Mačiau tai savo akimis…

Išsekęs jis nutilo ir nudūrė akis į grindis, tarsi stengtųsi išstumti iš atminties vaizdus, kurie liko joje kaip įdagas.

– Reikėjo man paklausyti to vyro prie ežero, – kimiu balsu prabilo Anabelė. – Ir ta kanoja… Aš mačiau dvasių kanoją. Senukas perspėjo Mabelę ir mane kaip ir anuomet, kai pirmą sykį kartu buvom prie terasų. Jis mus perspėjo ir patarė bėgti, bet aš nenorėjau jo klausyti. Ir palikau savo vaiką bėdoje… – Anabelė norėjo pasiteirauti apie Elizabetę, bet tik kažką sumykė. Kaip sužeistas žvėris, kuris pasitraukia tolyn mirti.

Gordonas spoksojo į ją tuščiu žvilgsniu. Atrodė, kad jos nė negirdi. Netrukus tarsi abejingas stebėtojas užkimusiu balsu pasakojo toliau:

– Kai atjojau į kaimą, norėjau patekti prie Mabelės namų, bet aplinkui plaukė purvo upės. Jos pramušdavo stogus ir parblokšdavo bėgančius žmones. Man dar pavyko išsigelbėti Makreso namuose. Purvas ir pelenų lietus sugriovė stogą, bet mūrinės sienos išlaikė. Čia pamačiau verkiančius ir vaitojančius žmones, visiškai atsidavusius likimui. Palaukiau su jais, kada tas prakeiktas ugnikalnis liausis sproginėjęs. Staiga virš mūsų pasigirdo girgždėjimas. Išbėgom į lauką, ir pačiu laiku, nes mums už nugarų pastatas sugriuvo kaip kortų namelis. Pradėjo kristi pelenų lietus, vyrui šalia manęs įkaitęs akmuo suskaldė galvą. Aš norėjau nusigauti prie „Mabelės namų“, bet du vyrai nutempė mane į tvartą. „Tai būtų savižudybė“, – sušuko vienas ir čiupo mane už rankos. Aš priešinausi, bet jie buvo stipresni. Pagaliau sutūpėm tvarte ant žemės ir kaskart sudrebėdavom, kai kažkas atsitrenkdavo į stogą. Tai buvo siaubingas garsas…

Gordonas nutilo, jis vis dar žvelgė į tuštumą.

Pagaliau Anabelė ryžosi paklausti apie Elizabetę, bet Gordonas atrodė toks susimąstęs, kad ji neišdrįso.

Kai iš lėto ir vis užsikirsdamas jis ėmė pasakoti toliau, jai pasirodė, kad kalba vien stengdamasis numaldyti skausmą. Negaliu jo pertraukti, galvojo ji ir sulaikiusi kvapą laukė, kada vyras prabils apie Elizabetę.

– Paryčiui, kai viskas pamažu ėmė rimti, pamėginau nusigauti iki „Mabelės namų“, bet kaimas skendėjo purve, visur buvo pilna akmenų nuolaužų ir pelenų. Te Vairoa buvo panirusi į niūrų dulkių debesį. Pagaliau man pavyko per tąsų purvą nuklampoti iki jų ir aš pamačiau Banjamino vėliavą, it kruvinas kardas kyšančią iš po purvo. Pamačiau dalį stogo ir plikomis rankomis puoliau kasti. Galų gale aš… – Jis nutilo, kūnas sukrūpčiojo nuo verksmo. – Aš radau Mabelę ir Merę, susikibusias priešmirtiniame glėbyje. Vėliau aptikau ir Benjaminą.

Iš siaubo Anabelė buvo it paralyžiuota. Ji negalėjo net verkti.

– Kasiausi vis gilyn, bet jūsų neradau. Neradau ir mažosios Rebekos. Rausiau, kol atvyko gelbėjimo būrys ir išsiuntė mane namo. Nes mano rankos buvo sužalotos, o aš pats – ant išprotėjimo slenksčio. Už kaimelio prie medžio radau savo arklį ir… – Iš švarko kišenės jis ištraukė medžiaginę lėlę ir virpančiomis rankomis ištiesė Anabelei.

Lilė! Anabelė žiūrėjo į lėlytę tarsi pirmą sykį regėtų. O juk pati ją pasiuvo iš medžiagos atraižų. Didelės rudos sagos – akys – per tą pragarą liko sveikutėlės. Tik lėlytė buvo nebe balta, o aplipusi storu purvo sluoksniu. Jei Gordonas iš purvo iškasė Lilę, vadinasi, Elizabetė…

Neužbaigusi minties, Anabelė ėmė klykti nežmonišku balsu, ir tai galų gale išbudino Gordoną. Jis norėjo ją apkabinti, bet moteris tik daužė jį kumščiais ir rėkė:

– Tai mano kaltė, mano prakeikta kaltė!

Galų gale Gordonui pavyko suspausti ją glėbyje, jis guodė ją tol, kol ji liovėsi priešintis ir vaitodama įsikniaubė jam į krūtinę.

Stipriai apsikabinę, jiedu sykiu verkė prarasto vaikelio. Praėjo visa amžinybė, kol Gordonas nurimo ir atsargiai išsivadavo iš glėbio.

– Nenorėčiau, kad ją iškastų kas nors kitas. Noriu tai padaryti pats. Todėl josiu atgal.

– Prašau, nepalik manęs vienos! – kūkčiojo Anabelė ir įsikibo į jį, bet Gordonas buvo tvirtai nusprendęs pats rasti savo vaiką.

– Paprašysiu motinos, kad ateitų.

– Ne! – sukūkčiojo Anabelė. – Tik ne motina! Tegul ateina tėtis!

Netrukus Viljamas atsisėdo ant jos lovos krašto ir suspaudė ranką. Jis neverkė, bet per kelias valandas paseno. Menkučiai šviesūs jo plaukai per šią naktį pražilo, o akys atrodė pavargusios.

– Tėti, tai mano kaltė. Nederėjo palikti jos vienos, – verkė Anabelė.

– Ak, mieloji, tu nebūtum sulaikiusi ugnikalnio. Su visagale gamta nepasigalynėsi. – Viljamas stipriau suspaudė jai delną.

Jis visą naktį budėjo prie dukters lovos. Galų gale Anabelė taip išseko, kad nebepajėgė net verkti. Tėvas patarė jai truputį pamiegoti, bet ji neketino jo klausyti. Tik snūduriavo, retkarčiais vis sudrebėdama ir tyliai sudejuodama.

Pavakary kažkas pabeldė į duris ir nelaukęs kvietimo vidun įžengė susirūpinęs daktaras Fuleris. Jis su užuojauta ir liūdnai pažvelgė į Anabelę.

– Girdėjau, kas atsitiko, ir norėjau pažiūrėti, kaip jaučiatės, – tarė, prieš tai mandagiai paprašęs Viljamo palikti juodu vienus.

– Anabele, kad žinotumėt, kaip jus užjaučiu. Per vieną naktį…

– Gerai jau, daktare, – sušvokštė ji ir vėl paplūdo ašaromis.

– Ir vis dėlto turiu jus apžiūrėti, – nedrąsiai pasakė gydytojas.

Anabelė tyliai kūkčiojo, bet leidosi apžiūrima. Skausmas, veriantis pilvo apačią, buvo niekis, palyginti su visa naikinančiu širdies skausmu.

– Pavojus jau praėjo, – pagaliau pasakė gydytojas ir rūpestingai ją užklojo.

Anabelė tik gūžtelėjo pečiais.

– Ir kas iš to? Kad niekada nebeturėčiau šeimos? Dėl ko man gyventi?

Tą akimirką į kambarį nepasibeldęs įėjo Gordonas. Purvinas, išsekęs, skausmo perkreiptu veidu. Gydytojas Fuleris įdėmiai pažvelgė į Anabelę. Ji suprato, ką jis norėjo tuo žvilgsniu pasakyti, ir vos linktelėjo jam. Ne, ji negali palikti savo vyro vieno skęsti skausme. Dabar jam reikia jos.

Gordonas – visas purvinas – krito ant lovos ir garsiai suvaitojo. Paskui užsidengė delnais veidą ir pravirko.

– Ar parvežei mūsų mažylę? – virpančiu balsu paklausė Anabelė.

Gordonas papurtė galvą.

– Nagi, parodykit! – paliepė gydytojas Fuleris ir paėmė Gordoną už rankų. Jo pirštai buvo sužaloti iki kaulo, o nagų vietoj – kraujo krešuliai. – Jums reikia suteikti pagalbą, Gordonai, eime su manimi. Aprišiu žaizdas. Kitaip prasidės uždegimas.

Bet Gordonas jo negirdėjo.

– Mes atkasėm visus, net ir poilsiautojus, tik neradom nei Lizės, nei Rebekos.

– Jei neradai, vadinasi, ji gyva. Kol nepamatysiu jos savo akimis, neprarasiu vilties! – trūkčiojančiu balsu sušuko Anabelė. – Gordonai, mūsų mažylė gyva!

– Anabele, niekas iš buvusiųjų name neišsigelbėjo, – švelniai paprieštaravo jis, – Mabelės namą užgriuvo kone pirmoji purvo nuošliauža ir kaipmat jį sutraiškė. Jie neturėjo galimybės pabėgti – kaip ir daugelis kitų. Juos užklupo miegančius. – Taip taręs, Gordonas sunkiai atsistojo. – Eime, daktare.

– Ar galėtume jus kuriam laikui palikti vieną? – Anabelės paklausė gydytojas Fuleris.

Ši linktelėjo.

– Tuoj grįšiu, – pažadėjo Gordonas.

Vos tik durys užsivėrė, Anabelė paniro į prisiminimus. Prisiminė save su mažąja Lize ant rankų. Ji buvo tokia laiminga, kad, nepaisant visų nelemtų pranašysčių, pagimdė sveiką kūdikį. „Na, pagaliau, – išgirdo sakant motiną. – Pats laikas. Juk Dunkanui jau dveji metukai!“ Prisiminė, kad tą laimingąją dieną jos nežeidė netgi motinos įgėlimai.

„Eilzabete! – anuomet sukuždėjo ji naujagimei į ausį. – Aš tave mylėsiu ir saugosiu. Visą gyvenimą!“

Tą akimirką Anabelė išgirdo keikiantis ir rėkiant Gordoną:

– Prakeiktas kalnas, – kriokė jis. – Prakeiktas kalnas!

Kai išgirdo skylant medį, suprato, kas atsitiko: Gordonas nuplėšė medinę iškabą „Taraveros viešbutis“, nutėškė žemėn ir trypė kojomis…

Rotorua, 1900 m. sausio 1 d.

Visą pirmosios naujų metų dienos popietę Abigailė sėdėjo savo kambaryje. Nenorėjo rodytis netgi Anabelei. Ji prakeikė tą dieną, kai grįžo į Geizerių slėnį. Nei su motina susitaikė, nei nusiraminimą rado.

Geriau važiuos į Danidiną ir niekada nebegrįš į šią prakeiktą vietą. Pinigų kelionei ji pasiskolino iš Olivijos. Sesuo iš pradžių pasimaivė ir patarė, užuot išvažiavus, likti namie ir parodyti Gvenei, kad Abigailė – ne iš kelmo spirta. Bet kai toji užsiminė, kad Danidine laukia turtingas gerbėjas, kuris ją paguos geriau, Olivija mirktelėjo ir sušelpė nedidele pinigų suma.

– Tu esi ir liksi berniukas stoviniukas, sesute, – pajuokavo Olivija. – Tu moki gyventi!

Ar tik jos balse negirdėti pavydo gaidelės? – svarstė Abigailė, kišdama pinigus į kelioninį krepšį. Jei tik Olivija žinotų, kaip yra iš tikrųjų! – liūdnai mintijo ji. Kai Olivija paprašė Alano tų pinigų, jis neatrodė itin sužavėtas. Bet žmonai negalėjo atsakyti.

Prisiminusi skubotą Hamiltonų išvykimą ryte ir nemalonų Olivijos su Alanu ginčą visos šeimos akivaizdoje, Abigailė šyptelėjo. Iš pradžių Olivija nenorėjo grįžti į Oklandą.

– Turiu slaugyti mamą, – tvirtino ji.

– Tu – slaugyti? Tik nejuokink manęs. Tu lanku aplenki mūsų miegamąjį vos man suslogavus, – prikaišiojo Alanas.

Iš pradžių Olivija trypė kojomis ir užsispyrusi tvirtino liksianti Rotorua. Bet paskutinę akimirką, kai Alanas pasiūlė apsispręsti: arba ji visam laikui lieka Rotorua, arba tuoj pat važiuoja sykiu, ji nuolankiai nusileido.

– Kitu atveju jums tektų ateityje rūpintis dar ir mano girtuokle žmona! – prikišo jis Anabelei ir Gordonui, kurie tylėdami ir pasibaisėję stebėjo, kas vyksta. Užsirūstinęs gerasis Alanas net neatsisveikino su uošve.

Abigailė atsiduso. Ji manė, kad sesuo gyvena nerūpestingą gyvenimą, ir buvo priblokšta išvydusi, koks despotas slypi po subtiliojo Alano Hamiltono kauke. Ir kad Helena labai atsidavusi tėvui. Šešiolikmetė nedviprasmiškai pritarė tėvui, o Dunkanas atvirai demonstravo, kad tas ginčas jam nemalonus ir kad jis nenori išvažiuoti. Buvo išblyškęs, atrodė kaip ligonis ir tylėjo. Tik atsisveikindamas, kai įtūžęs tėvas pasuko prie karietos, turėjusios nuvežti juos iki Oklando, pažvelgė Anabelei į akis ir pareiškė:

– Mes dar pasimatysim, teta. Po šešių mėnesių! Prisiekiu, kaip mane gyvą matot!

– Judu su mano sūnum turit paslapčių? – Anabelę užsipuolė Olivija.

– Galiu ir tau išduoti, mama: po šešių mėnesių aš grįšiu ir paprašysiu Paikos tapti mano žmona. Ir netgi tu man neuždrausi! – kovingai atšovė Dunkanas.

Abigailės nuostabai, Olivija į jo grasinimą atsakė šypsena.

Keista šeima, mąstė Abigailė, nervingai vaikštinėdama po kambarį. Taip ji blaškėsi jau kelias valandas. Pagaliau nebeištvėrė ir nusprendė paskutinį sykį pasivaikščioti – atsisveikinti su ežeru. Tik nevalia galvoti apie meilės salą!

Pirštų galais ji nutykino laiptais žemyn; visur buvo tuščia. Moteris lengviau atsiduso ir niekieno nepastebėta žengė į vakaro sutemas.

Abigailė giliai įkvėpė gaivaus oro, tvyrančio po lengvo vasaros lietučio, ir nubėgo prie lieptelio. Užsisvajojusi pažvelgė į irklinę valtį. Gal reikėtų paskutinį sykį nuplaukti į Makoją? Nuo tada, kai parvažiavo į Rotorua, į salą nebuvo nė sykio nuplaukusi. Anabelė vis dar bijo mirusių vaikų sielų, galvojo Abigailė. Staiga ji išgirdo pliuškenimą, o netrukus ir pagalbos šauksmą.

Abigailė apsidairė, bet vandenyje nieko nebuvo matyti. Ji nuskuodė į liepto galą. Čia plūduriavo tuščia valtis, o šalia jos kažkas kapanojosi vandenyje.

– Gelbėkit! Gelbėkit!

Į ežerą buvo įkritusi maža mergaitė. Jos sijonai plūduriavo vandens paviršiuje.

– Nebijok, tuoj tau padėsiu! – mažylei sušuko Abigailė ir skubiai nusimetė suknelę. Kaip gerai, kad Patrikas išmokė ją plaukti! Ji meldėsi, kad tik nebūtų pamiršusi, mat paskutinį sykį plaukiojo jaunystėje su mylimuoju. Ji šoko į vandenį. Tik pamanyk, plaukti nepamiršo, tarsi būtų tik vakar išmokusi. Du stiprūs yriai – ir ji atsidūrė prie šaukiančios ir besiblaškančios mergaitės. Tačiau kaip ištempti ją į krantą?

– Gulkis ant nugaros! – sušuko Abigailė, bet mergaitė spoksojo didžiulėmis baimės kupinomis akimis ir rankutėmis plakė vandenį. Abigailė čiupo ją ir šiurkščiai paguldė ant nugaros. Mažylė suklykė kaip pjaunama, tačiau Abigailė nekreipė dėmesio. Apkabino ją per pažastis ir iš visų jėgų nusiyrė į krantą. Buvo nelengva, bet, regis, tik taip pavyks ištempti vaiką į sausumą, neleidus jam prisiryti vandens. Abigailė sunkiai pūškavo nuo naštos, kol pagaliau pajuto dugną po kojomis. Lengviau atsidususi, ištempė mergaitę į krantą. Tebelaikydama mažylę ant rankų, išsekusi krito ant smėlio.

Tik išgirdusi tylų kūkčiojimą atsisėdo ir pažvelgė į mergaitę. Ji buvo gal kokių šešerių, šviesiaplaukė ir liesutė.

– Eikš, apkabinsiu tave. Dabar jau viskas gerai, – paguodė Abigailė.

Mažylei nereikėjo kartoti antrą sykį. Ji prisislinko prie savo gelbėtojos ir virpėdama prisiglaudė. Abigailė viena ranka tvirtai apkabino vaiką, o kita glostė nugarą, kad mažylė nesušaltų.

– Kai buvau ne ką vyresnė už tave, kartą taip pat įkritau į ežerą, nes nenorėjau ramiai sėdėti valtyje. O tu? Kaip tau pavyko? – paklausė Abigailė, kai mergaitė liovėsi kūkčioti.

– Aš norėjau nusiirti į salą, – sušnarpštė mažylė.

– O ką ten būtum veikusi viena, ir dar vakare?

– Norėjau pas mamą.

– Negi ji ten gyvena?

– Taip man pašnabždėjo maorių vaikai. Tik jokiu būdu nepasakok tėčiui. Jis visuomet tvirtina, kad mama danguje. Bet tėtis meluoja. Maorių vaikai sako, kad ji gyvena ten.

Abigailei suspaudė širdį.

– Tavo mama mirusi? – švelniai paklausė ji.

Mergaitė linktelėjo.

– Aš ją radau gulinčią paplūdimyje, maždaug šioje vietoje. Mama įkrito į vandenį kaip ir aš, bet tavęs nebuvo, todėl niekas jos neišgelbėjo.

Mergaitė dar stipriau prisiglaudė prie Abigailės, kuri pati pradėjo drebėti, bet kalta buvo ne drėgmė – ji virpėjo nuo to, ką staiga suprato.

– Ir tu norėjai aplankyti mamą? – stengdamasi suvaldyti virpantį balsą, paklausė Abigailė.

– Taip, norėjau nuvežti jai truputį valgio, bet irklas išsprūdo, aš atsistojau jo paimti, tada pintinė įkrito į vandenį, paskui ir pati įkritau. Ir dabar ji neturės ko valgyti. – Mergaitė vėl pradėjo kūkčioti. Abigailė dar stipriau prispaudė ją prie savęs.

– Eikš, mes greitai nubėgsim namo ir persirengsim sausais drabužiais. – Abigailė pašoko. Ir lyg tarp kitko paklausė: – O kuo tu vardu?

– Emilė O’Donel.

Nors Abigailė tai nujautė, vis tiek krūptelėjo.

– O kuo tu vardu? – pasmalsavo Emilė.

– Aš esu Abigailė Bredli.

Taip besišnekučiuodamos, jos priėjo namus. Verandos durys buvo užrakintos, tad iki pagrindinių durų reikėjo eiti per sodą. Jiedvi turseno takeliu, retkarčiais pabėgėdamos lenkčių.

Prieškambaryje sutiko Anabelę – pamačiusi jiedvi, toji net suspigo, bet kaipmat susitvardė.

– Eikit į svetainę. Tuoj atnešiu sausų drabužių.

Abigailė su Emile sėdėjo susiglaudusios. Abigailė delnu trynė Emilei nugarą, kad sušildytų. Netrukus atskubėjo Anabelė, nešina drabužių kalnu.

– Greičiau nusirenk! Viską, – paliepė Abigailė ir paragino mergaitę lenktyniauti. – Kuri pirma persirengs, ta laimės!

Nuo tada, kai Abigailė išžvejojo mergaitę iš ežero, mažylė visą laiką juokėsi. Jos juokas buvo kerintis. Abigailė su Emile prunkšdamos traukė nuo savęs šlapius drabužius ir metė ant grindų. Kai stovėjo nuogutėlės, netikėtai atsidarė durys, ir vidun galvą kyštelėjo Gordonas; jį pamačiusios, jiedvi sutartinai ėmė klykti.

Išsigandęs Gordonas sumikčiojo: „Atsiprašau!“ ir skubiai užtrenkė duris.

Kikendamos abi puolė vilktis tai, kas pasitaikė po ranka. Svarbiausia dabar – sušilti. Paskui apžiūrinėdamos viena kitą džiaugėsi, kad atrodo labai juokingai.

Anabelė nustebusi stebėjo tą šurmulį.

Abigailė nekreipė dėmesio į klausiamą sesers žvilgsnį, tik sukuždėjo:

– Mieloji, aš jos neįstūmiau į vandenį, kad paskui išgelbėčiau. – Tada garsiai pridūrė: – Papasakok tetai Anabelei, kas atsitiko!

Mažylės nereikėjo raginti antrą sykį. Ji vaizdingai papasakojo Anabelei, kaip valtis apsivertė, o maloni teta ją išgelbėjo. Kalbėdama ji vogčiom čiupo Abigailę už rankos ir stipriai suspaudė.

Anabelei buvo sunku sutelkti dėmesį į mergaitės pasakojimą. Ji gėrėjosi darniu paveikslu: jos sesuo susikibusi rankomis su sutrikusia nebyliąja Patriko O’Donelo dukrele, kuri dabar linksmai bėrė žodžius kaip žirnius. Aš buvau negera Abei, pervėrė ją mintis. Jos širdis – auksinė, ji būtų puiki motina!

– O dabar tau reikia grįžti namo, – griežtai tarė Abigailė. Manau, turėtume paprašyti dėdės Gordono, kad pakviestų tavo tėtį ir tetą Gvenę.

– Nenoriu, kad ateitų teta Gvenė! Ir kad būtų mano mama, nenoriu! – griežtai pasipriešino mergaitė.

Seserys pažvelgė viena į kitą.

Anabelė garsiai pašaukė Gordoną. Šis nustebęs įlėkė į kambarį ir dar sykį išklausė pasakojimą, paskui išskubėjo atvesti Patriko O’Donelo.

Abigailė gėrėjosi žavinga mergaite, kuri čiauškėjo nesustodama. Tarsi ilgai tylėjusi dabar norėtų atsigriebti, mąstė Abigailė, stengdamasi atidžiai klausytis. Tai buvo nelengva, nes mintys vis sukosi apie Patriką O’Donelą. Ji karštligiškai svarstė, kaip dingti jam dar nespėjus pasirodyti ir kad nepastebėtų Emilė.

Kai trinktelėjo namo durys, Emilė susijaudinusi stryktelėjo nuo kėdės ir nubėgo pasitikti tėčio. Abigailė pašoko ir jau ketino sprukti iš namų per verandą.

– Abe, kur tu? – griežtai paklausė Anabelė jai už nugaros.

– Norėčiau pabūti viena! – Abigailė nė neatsigręžė į seserį.

– Abigaile, meldžiu, atleisk man. Turėjau kvailų nusistatymų ir dėl to labai apgailestauju. Po to, kai išgelbėjai jo dukterį, negali taip imti ir dingti. Jis norės tau padėkoti ir…

– Man nereikia jokios padėkos! – atžariai atšovė Abigailė ir nė neatsigręždama smuko pro duris.

Lauke kelis kartus giliai įkvėpė ir kiek pasvarstė, ar nereikėtų užsibarikaduoti kambaryje. Regis, tai nebūtų itin saugu. Ji nenorėjo, kad kas nors persekiotų ją su padėkom.

Turiu pasislėpti ten, kur jis manęs nerastų, tarė ji sau ir nusprendė keliauti prie Pohutu. Prie geizerio jos tikrai niekas neieškos.

Abigailė sėdėjo ant vienos iš terasų ir žvelgė į trykštantį Pohutu, o skruostais riedėjo ašaros. Ji raudojo dėl prarastos meilės ir graudinosi prisiminusi, kaip gera buvo su ta mergaite. Apkabinus ją apėmė nuostabus jausmas. Gaila, kad tai patirti buvo leista šitaip trumpai. Toje begalinio liūdesio jūroje šiokia tokia paguoda buvo Anabelės atsiprašymas. Gerai, kad prieš visam laikui išvykdama iš Rotorua ji bent jau susitaikė su mylimiausia seserimi.

Ohinemutu, 1900 m. sausio 1 d.

Pirmąją naktį maorių kaime Paika negalėjo užmigti. O juk Ruiha ir jos šeima priėmė nuoširdžiai, jos garbei paruošė hangi ir net davė atskirą kambarį. Ir vis dėlto mergina neramiai vartėsi nuo vieno šono ant kito, tai jai buvo tvanku, tai vėsu. Ir visą laiką kankino klausimas, ar teisingai pasielgė pabėgdama nuo Dunkano.

Ji regėjo spindinčias rudas akis, šelmišką šypseną, girdėjo jo balsą, atrodė, kad oda jaučia jo prisilietimą, tarsi vis dar sėdėtų prie Pohutu. Galų gale ji pašoko iš lovos ir apsirengė. Nebuvo prasmės versti save užmigti. Dabar padėti galėjo tik grynas oras. Paika kuo tyliau išsėlino į lauką. Tikėjosi, kad vėjas išpūs iš galvos prisiminimus apie jaunąjį poną Hamiltoną, bet taip nenutiko. Atvirkščiai, jos širdis tik dar labiau troško jį pamatyti. Ir kuo labiau jo ilgėjosi, tuo atkakliau piršosi mintis: mamai ji prisiekė tik todėl, kad toji kentėjo nuo Zoltano Gradičio, o ją pačią, kaip vienintelę maorę tarp baltųjų, nuolat erzindavo bendramoksliai. Bet Dunkanas Hamiltonas visiškai kitoks nei jos patėvis. Jis niekada jos nenuskriaustų. Dėl to galima galvą guldyti.

Paika priėjo vharenui – maorių susirinkimų namą. Gal reikėtų paklausti protėvių, ką jie apie tai mano, dingtelėjo jai. Mama dažnai taip elgdavosi, kai ją apnikdavo rūpesčiai.

Ji atsargiai paspaudė gausiais drožiniais išpuoštų durų rankeną. Tik pamanyk, durys tarsi pačios atsivėrė.

Apimta pagarbios baimės, Paika įėjo į didžiulę patalpą, taip pat išdabintą drožiniais. Išvydus prabangą, jai pasidarė nejauku. Regis, visos kaukės žvelgia į ją! Širdis neramiai suspurdėjo krūtinėje. Ir visgi ryžosi eiti tolyn. Tiesą sakant, nepasijuto saugi kaip kadaise vaikystėje, kai mama ją atsivesdavo į Taurangos susirinkimų namą.

Vis dėlto atsisėdo ant žemės ir užsimerkė. Prieš akis kaipmat išvydo Dunkano veidą. Jai besišypsantį Dunkaną.

Paika atsiduso. Ji pamėgino sutelkti dėmesį į klausimą, dėl kurio atėjo į susirinkimų namą. Ar ji, sutikusi jauną baltaodį, kuris toks nepanašus į kitus baltuosius iš Dargavilio, turi teisę sulaužyti pažadą? Ir vėl prieš akis iškilo jis. Šį sykį jo veidas buvo iškilmingas ir rimtas, o lūpos tarė: „Aš jos nepaliečiau, bet aš ją vesiu.“

Paika nusišypsojo, tačiau staiga iš atminties iškilo jo tėvo žodžiai, nuo kurių jos veidas tuoj pat apsiniaukė. Tas agatmedžių dervos pirklys ją skaudžiai įžeidė. Jis uždraudė sūnui ją vesti, bet viešai davė leidimą paversti savo sugulove.

Akimirksniu švelnias mintis apie Dunkaną it kas šluote nušlavė. Paika suirzusi atsimerkė. Jai nebereikia protėvių patarimo. Atsakymas aiškus kaip dieną. Ji nenori dar sykį patirti tokio pažeminimo. Be to, ją apėmė nesmagus jausmas, kad protėviai vis tiek neatsakys. Šioje patalpoje ji kažkodėl jautėsi svetima.

Taip, sprendimas aiškus ir be protėvių patarimo. Ji privalo laikytis duoto žodžio. Dunkanas – savo tėvo sūnus. O jeigu ji krito jam į širdį vien dėl išvaizdos? Kas bus, jeigu jis iš tikrųjų garbina tik jos kūną? Ir net jei jis mylėtų ją ir vestų, kas bus, jeigu senelis į savo vaikaičius žvelgs su panieka, kaip žvelgia į ją?

– Ne, taip nieko nebus, – suniurnėjo Paika ir nutarė kuo greičiau sprukti iš šitos vietos. Ji pakilo eiti ir staiga krūptelėjo: į ją spygsojo dvi tamsiai rudos svetimos akys.

– Kia ora, – ištarė jaunuolis, tų akių savininkas.

Jis buvo ne aukštesnis už ją, raumeningas, tamsiaodis, garbanoti plaukai surišti į mazgą. Vaikinas buvo apsigaubęs tradiciniu maorių apsiaustu, basnirčia įsispyręs į sandalus. Po pažastimi laikė plunksnų skraistę.

– Labą vakarą! – niūrai atsakė Paika tikėdamasi, kad jis ją supranta.

– Ką tokiu metu veiki susirinkimų name? – paklausė jis nepriekaištinga anglų kalba.

– Atėjau pas protėvius, norėjau kai ko jų pasiteirauti, – sumikčiojo Paika; jai pasidarė nejauku.

Jaunuolis nusišypsojo.

– Tada gerai. – Regis, jis lengviau atsiduso.

– Ką nori tuo pasakyti?

Dabar ir ji aprimo. Jo draugiška laikysena padėjo atsipalaiduoti.

– Tave pamatęs svarsčiau, ar tu maorė, ar pakeha.

– Mano tėvas buvo baltasis, – paaiškino Paika, lyg atsiprašinėtų.

– Ak, tai todėl tavo tokia mažutė nosytė, šviesi oda ir pailgas veidelis, – ramiai samprotavo vaikinas.

Paikai buvo nemalonu, kad jis ją taip įdėmiai apžiūrinėja.

– O tu, ką tu čia veiki tokiu metu?

Jis parodė plunksnų skraistę.

– Radau skrynioje. Tikriausiai priklausė mano tėvui, kuris jau seniai pas protėvius, todėl norėjau paprašyti, kad, gavęs protėvių sutikimą, jis perduotų šią skraistę man. Pažvelk, ji visa iš kivių plunksnų.

Jaunuolis žengė žingsnį prie Paikos, parodė skraistę ir paprašė paglostyti minkštas plunksnas.

Kiek paabejojusi, ji perbraukė per jas delnu.

– Ar dabar pasakysi, ko norėjai iš protėvių?

Paika skaisčiai nuraudo.

– Norėjau sužinoti, reikia laikytis priesaikos ar ne, – paaiškino išsisukinėdama, vildamasi, kad toks atsakymas vaikiną tenkins.

– O kokia tai priesaika?

– Kažkada prisiekiau, jog tekėsiu tiktai už maorio. Norėjau sužinoti, ar teisingai pasielgiau.

– Manau, taip! – nusijuokė vaikinas. – Matyt, protėviai turi kažkokių tikslų, jei tokią nuostabią būtybę kaip tu čia suvedė su manimi. Aš dairausi nuotakos, o tu ieškai vyro maorio.

Paika nejučia nusijuokė.

– O tu, regis, netiki lemtimi? – paklausė jis ir juokais pagrūmojo. Tada atkišo ranką ir linksmai prisistatė: – Aš esu Maaka, kilęs iš išdidžios Aravos genties.

– Mano mama taip pat! – nustebo Paika. Visa įtampa akimirksniu nuslūgo.

– Matai, tada mums būtinai reikia sykiu nuplaukti į Makojos salą. Ar girdėjai Hinemojos ir Tutanekajaus istoriją? – Bet Paikai nespėjus atsakyti, Maaka ėmė pasakoti: – Princesė taip pamilo princą, gyvenusį Makojos saloje, kad vos išgirdusi jo fleitos garsus perplaukė ežerą.

Paika nusijuokė.

– Žinau tą istoriją. Mama man dažnai pasakodavo, bet tu pamiršai kai ką svarbaus. Moliūgus, kuriuos ji prisirišo prieš plaukdama, o svarbiausia – kad jos šeima baisiai priešinosi šiai meilei.

– Tai buvo tik santrauka svetimšaliams, kuriuos plukdau į salą.

– Kokiems svetimšaliams?

– Dabar esu svetimšalių vadovas, o paskui vyksiu į Oklandą ir mokysiuos eksperto amato, kad galėčiau teisme ginti savo tėvynainių interesus. Arba tapsiu regbio žaidėju. Kad ir koks kvailas mano dabartinis darbas, juo užsidirbu pinigų. Ir linksminu turistus maorių dainomis. O kai kada ir pats kuriu. Arba sutrumpinu istorijas, kai nusibosta valtimi plukdyti išpuikusius pienaveidžius anglus. – Jis nusišypsojo, paskui rimtai pridūrė: – Ar plauksi kada nors su manimi į salą?

Paika nusišypsojo.

– Su pienaveidžiais anglais?

– Dėl Dievo meilės. Tik mudu!

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Nė nežinau.

– Tada man teks tave įtikinti. O kur galiu tave rasti?

– Šiomis dienomis būsiu Ruihos name Ohinemutu. Aš svečiuojuosi pas ją. O gyvenu pas Bredlius. „Pohutu viešbutyje“. Ten aš dirbu.

Atsisveikindama ji ištarė kelias mandagias frazes ir ryžtingai pasuko link durų. Vaikinas, be abejonės, jai patiko. Bet jis, deja, niekada nebus tas, su kuriuo ji norėtų plaukti į meilės salą. Ne, ta vieta jos širdyje jau užimta, nors protas ir patarė su jaunuoju maoriu dar truputį paplepėti.

– Tada artimiausiu metu pasimatysim! – nusijuokė Maaka.

Paika sustojo tarpduryje ir arogantiškai atkirto:

– Kitą savaitę aš neturėsiu laiko. Todėl geriau nė nebandyk! – Ir žengė laukan.

– Tada atidėkim išvyką. Juk man priklauso visas pasaulio laikas. Patikėk! – sušuko vaikinas jai pavymui, bet ji neišgirdo.

Rotorua, 1900 m. sausio 2 d.

Abigailė įdėmiai apsižvalgė kambary. Norėjo įsitikinti, ar ko nepamiršo, bet nieko nepasigedusi ryžtingai čiupo lagaminą ir stenėdama nutempė laiptais žemyn. Prie registratūros stabtelėjo. Ar tikrai dera išeiti neatsisveikinus su šeima? Ne, vėliau dėl to ims gailėtis. Todėl ryžtingai pastatė lagaminą ir patraukė į šeimininkų kambarius. Kai atidarė duris į fojė, tuoj prisiminė, kaip vos prieš dvi dienas čia pirmą sykį pasimatė su Patriku. Negi iš tikrųjų tai buvo užvakar? – stebėdamasi pagalvojo ji ir pabeldė į svetainės duris. Tačiau niekas neatsakė. Ji tyliai atidarė duris ir žvilgtelėjo vidun. Nusivylusi įsitikino, kad čia nėra nė gyvos dvasios. Abigailė nustebo. Juk Gordonas tokiu metu visada pusryčiauja.

Abigailė svarstė, ką daryti. Į miegamąjį antrame aukšte ji neis. Galbūt jie nenori manęs matyti, mąstė ji, juk žino, kad šiandien išvažiuoju. Paskui užsuko į virtuvę. Ten darbavosi viena Ruiha. Kai maorė tarpduryje pastebėjo kelioniniu kostiumu vilkinčią Abigailę, jos akys sudrėko.

– Negi iš tikrųjų ketinat išvažiuoti? – paklausė ir, nespėjus Abigailei susigaudyti, prispaudė ją prie putlios krūtinės.

Kai Abigailė pagaliau įkvėpė oro, norėjo pasiteirauti apie Anabelę, bet netarusi žodžio iškūrė iš virtuvės. Prieškambaryje pasvarstė, ar nereikėtų atsisveikinti su mama, bet kiek pagalvojusi ryžtingai atsisakė tos minties. Aš seniai nebeturiu mamos! Štai kokia yra tiesa, karčiai mąstė Abigailė. Ir akimirksniu pasijuto tokia pat apgailėtina kaip ir anuomet, prieš vienuolika metų. Neteisingai apkaltinta ir neturinti kur eiti.

Vaitodama ji pakėlė lagaminą ir dulkėtomis gatvėmis nutempė į geležinkelio stotį; ją pasiekė suplukusi ir išvargusi. Žinoma, galėjo paprašyti karietos, bet, jei atvirai, norėjo truputį pasikankinti. Kūno nuovargis šiek tiek prablaškė, kitaip išvykstant iš Rotorua būtų plyšusi širdis. Ypač pagalvojus, kad niekada čia nebegrįš.

Sunkiai alsuodama ji pastatė lagaminą. Laukdama traukinio svarstė, kaip reikės gyventi toliau. Gal kaip nors pavyks įsidarbinti Danidino teatre, žinoma, greičiausiai ne aktore. Tam darbui yra į valias jaunesnių, svajojančių padaryti karjerą. Galbūt ji galėtų pardavinėti bilietus arba tvarkyti namus. Ypač kai per šiuos mėnesius Rotorua tiek daug išmoko iš Anabelės! O gal galėtų dainuoti užstalės dainas vodevilyje, akompanuodama fisharmonija. Kaip nors pasistengs nenugrimzti į dugną.

Staiga Abigailė pajuto, kad kažkas švelniai palietė petį. Išsigandusi krūptelėjo. Tai buvo Emilė O’Donel. Rankoje ji laikė gėlių puokštę.

– Ką tu čia veiki, Emile? – akivaizdžiai sutrikusi paklausė Abigailė.

– Norėjau padėkoti, kad mane išgelbėjai. Be to, norėjau paprašyti, kad pasiliktum.

Iš susijaudinimo Abigailei akyse pasirodė ašaros.

– Eikš pas mane, mažyte! – sukuždėjo ji dusliu balsu ir pasisodino mergaitę ant kelių. – Mielai pasilikčiau, bet, deja, negaliu. Juk žinai, turiu vaidinti teatre. Jie jau manęs laukia. Negaliu jų nuvilti.

– Bet mes labai norim, kad liktum, – maldaujamai sulemeno mergaitė.

– Apie ką tu kalbi, mieloji? Kas tie mes?

– Tėtis ir… – Emilė grįžtelėjo kairėn.

Abigailė pasuko galvą ir iš netikėtumo jai vos nesustojo širdis – link jos visas švytėdamas žingsniavo Patrikas. Jam už nugaros stovėjo Gordonas ir Anabelė. Jie taip pat šypsojosi.

– Ką tai reiškia? – kimiai paklausė Abigailė džiaugdamasi, kad apskritai gali prašnekėti.

Patrikas pasilenkė ir sukuždėjo jai į ausį:

– Prašau, nepalik manęs antrą sykį! Net jeigu buvau kvailys. Jei aš tau vis dėlto reikalingas, pasakyk. Prašau, Abigaile! Negaliu įsivaizduoti geresnės mamos savo dukrelei. O kada nors, pasitaikius progai, galėsim vieni, be Emilės, nuplaukti į Makojos salą…

Abigailę čia pylė karštis, čia krėtė drebulys. Argi ne tokių žodžių ji giliai širdyje troško nuo tada, kai jiedu vėl susitiko?

– Aš myliu tave! – švelniu balsu pridūrė Patrikas.

– Tėti, negalima šnabždėtis! – įspėjo Emilė. – Kas kužda, tas meluoja.

– Nesirūpink, mažyle! – tyliai ištarė Abigailė. – Jis tik paprašė manęs pasilikti su jumis.

– Todėl mes čia ir atėjom! Mes tavęs neketinam išleisti! – apsimestinai griežtu balsu pranešė Anabelė.

– Manei, gali lyg niekur nieko imti ir pasprukti? O kas gros svečiams fisharmonija su mūsų muzikos mokytoju, keturiomis rankomis? – šypsodamasis pridūrė Gordonas.

– Bet… Bet aš… Aš negaliu… – mikčiojo Abigailė, tačiau jos žodžius užgožė kurtinamas „Aravos“ ekspreso garvežio pūškavimas.

Oklandas, 1900 m. gegužė

Dunkanas Hamiltonas nepatenkintas įžengė į Oklando krašto teismo pastatą. Ligi šiol Hamiltonams dar nebuvo tekę lankytis teisme, kurio užduotis buvo tikrinti visus pareiškimus, susijusius su maorių žemių nuosavybe.

Tėvas nuolat gyrėsi, kad maoriai niekada negalės užginčyti jo teisės į žemę, bet šiandien turėjo būti paskelbtas sprendimas dėl vieno reikalavimo, liečiančio nedidelį, bet reikšmingą agatmedžių miško plotą. Dunkanas nedegė noru dalyvauti teisme kaip tėvo atstovas, bet Alanas Hamiltonas, skubiai turėjęs išvažiuoti į Dargavilį, sūnui rinktis neleido.

Dunkanas atsiduso. Ši byla jam neteikė jokio malonumo. Iš pateiktų dokumentų paaiškėjo, kad jo senelis kaltinamas tą miško dalį įsigijęs klasta, nugirdęs Kuriki genties, Nga Puhi atšakos, vadą ir pakišęs jam pasirašyti sutartį. Dunkanas įtarė, kad senelis išties galėjo imtis tokios klastos. Vaikinas jį prisiminė kaip valdingą despotą ir per jo laidotuves prieš devynerius metus neišliejo nė ašarėlės. Todėl Dunkanui visai nepatiko, kad senojo vado vaikaitį teks kaltinti melavus.

„Tai maorių gaujai neturi atitekti nė vienas medis! – kalė į galvą tėvas. – Mes užmokėjom, kaip numatyta įstatyme.“ Tokios nuostatos turėjo laikytis ir Dunkanas. Bet už tą žemę sumokėta suma jam atrodė juokinga. Buvo aišku kaip dieną: jo senelis maorių vadui apdūmė akis. Tad kaip jis gali tvirtinti priešingai?

Dunkanas buvo taip paskendęs mintyse, kad vos nesusidūrė su kažkokiu žmogumi.

– Ar nematot, kur einat? – supyko šis.

Paraudęs Dunkanas atsiprašė nepažįstamojo, paskui jo veidas nušvito.

– Ar tik jūs nebūsit ponas Rangitis, Paikos dėdė? – Jis atkišo nustebusiam ponui Rangičiui delną. – Gaila, kad mudu nesusitikom traukinyje.

– Ak, dabar prisimenu. Jūs esat jaunasis ponaitis Hamiltonas! – Regis, šis susitikimas poną Rangitį ne itin nudžiugino.

– Jus man atsiuntė pats dangus! – labai apsidžiaugęs sušuko Dunkanas. – Gal galėtume šnektelėti?

– Nežinau, apie ką galėtume kalbėtis dėl bylos. O gal ketinat geranoriškai patenkinti mūsų reikalavimą? – šiurkščiai atšovė ponas Rangitis.

Tačiau Dunkanas jo beveik negirdėjo. Jis buvo susijaudinęs nuo minties, kad teismo fojė teks prašyti Paikos rankos.

Kol vaikinas ieškojo tinkamų žodžių, prie jų priėjo europietiškai vilkintis maoris ir mandagiai pasisveikino su ponu Rangičiu.

– Atleiskit, jaunuoli, bet man reikia dirbti, – atsiprašė Paikos dėdė, kuris taip pat vilkėjo prašmatnią eilutę; jis elgėsi mandagiai, bet ryžtingai žengė šalin, palikdamas jaunuolį vieną.

Dunkanas giliai įkvėpė ir pagalvojo, ar nereikėtų pasivyti pono Rangičio, bet žvilgtelėjęs į kišeninį laikrodį apgailestaudamas suprato: per vėlu. Laikas keliauti į liūto narvą.

Kai šiek tiek vėliau įžengė į salę, labai nustebo. Prie teisėjų stalo sėdėjo ne tik trys teisėjai, bet ir ponas Rangitis ir dar tas maoris. Dunkanas mostelėjo Paikos dėdei, bet šis pabrėžtinai žvelgė priešais save.

Teismo pirmininkas ėmė pristatinėti teismo dalyvius. Kai priėjo prie pono Rangičio, Dunkanas sulaikė kvapą. Ką čia veikia Paikos dėdė? Ir kodėl jis draugiškai neatsako į mano šypseną? – karštligiškai spėliojo vaikinas.

– Tai ponas Anaras Rangitis, mano asistentas ir ekspertas, – paaiškino teisėjas.

– O ką tokioje byloje veikia ekspertas? – pasiteiravo Dunkanas. Kai teisėjas nustebęs pažvelgė į jį, pridūrė: – Atleiskit, kad jus pertraukiau, bet šįkart aš atstovauju tėvą ir nežinau teismo tvarkos.

– Ponas Rangitis bus mūsų vertėjas ir supažindins su maorių papročiais, kuriuos pamynė baltieji žemių savininkai. – Teisėjas pasisuko į poną Rangitį. – Ar aš teisingai paaiškinau?

Ekspertas linktelėjo. Maoris atidžiai pažvelgė į Dunkaną ir kažką sušnabždėjo Rangičiui į ausį. Šis vėl linktelėjo.

Dunkano ausys nukaito. Kuo ilgiau jis čia buvo, tuo nesmagiau jautėsi. Būrelis susigyvenusių žmonių kaipmat suprato, kad jis visiškai nepatyręs.

– Pone Orote, gal galėtumėte perskaityti pareiškimą? – maorio maloniai paprašė pirmininkas.

Ponas Orotė pakilo iš vietos ir pakartojo tai, ką Dunkanas jau buvo skaitęs dokumentuose. 1858 metais senasis Hamiltonas susitiko su vadu per ceremoniją, kurios metu Kuraki genties maoriai pagerbė miško dievą. Šio susitikimo proga jis nugirdė vadą ir jo palydovus, genties vyresniuosius, tada pakišo jiems pasirašyti dokumentą. Jis tikino, neva tai dokumentas, draudžiantis jam kirsti agatmedžius genčiai priklausančioje teritorijoje. Iš tikrųjų tai buvo dalies genties miško pardavimo sutartis. Vidury to miško augo milžiniškas agatmedis, vadinamas Miško Dievo Vaiku, kurį gentis garbino kaip šventenybę.

Teisėjas atidžiai išklausė maorio pasakojimo ir ramiai kreipėsi į Dunkaną.

– Ar turite prieštaravimų, pone Hamiltonai? – paklausė oficialiu balsu.

– Aš? Taip, taigi mes pareiškiame, kad mano senelis vado nenugirdė. Mes nepritariame tokiems pramanams, nes mano senelis buvo garbingas žmogus, turėjęs daug dalykinių reikalų su maoriais. Niekas niekada nesuabejojo jo teisingumu…

Dunkanas nutilo, nes ponas Orotė vėl kažką sukuždėjo ponui Rangičiui į ausį ir šis nusijuokė.

– Taip, na ir? – nekantriai paklausė teisėjas.

Dunkano skruostai plykstelėjo, jis pradėjo mikčioti.

– Taip, kur… kur aš sustojau? Ak taip… Mano senelis sumokėjo sutartą sumą pagal pirkimo sutartį, taigi miškas priklauso mums. – Visas suprakaitavęs jis nutilo ir kelis sykius giliai įkvėpė. Paskui kovingu balsu kalbėjo toliau: – Argi mes kalti, kad vadas pardavė žemę, kurioje auga šventasis medis? Ir kad pasirašė dokumentą, kurio nemokėjo perskaityti.

Iš susijaudinimo Dunkaną tai pylė karštis, tai krėtė šaltis. Tikra kančia veikti prieš savo įsitikinimus! Bet argi kiekviena diena, praleista tėvo prekybos namuose, taip pat nėra kančia? Jis nekentė verslo! Ir dabar jautėsi bjauriai.

– Pone Hamiltonai, ar jūs baigėte savo pasisakymą? – griežtai paklausė teisėjas.

– Taip, šis atvejis aiškus ir sprendimas turėtų būti priimtas mūsų naudai, – pareiškė Dunkanas stengdamasis, kad balsas skambėtų kuo įtikimiau.

– O aš visiškai kitokios nuomonės, – audringai paprieštaravo ponas Rangitis. – Agatmedis mūsų tikėjime – labai reikšmingas. O Miško Dievo Vaikas Kuriki genčiai – ypač svarbus. Kuriki genties įsitikinimu, šis medis yra miško dievo Tanės vaikas. Kai Tanė, norėdamas, kad atsirastų šviesa, išskyrė savo tėvus, dangaus dievą Rangi ir žemės motiną Papa, susijungusius meilės glėbyje, pradėjo augti jų vaikai: žmonės, žvėrys ir augalai. Šitas medis užgimė vienas pirmųjų. Todėl Kuriki gentis garbina jį kaip meilės ir vaisingumo simbolį. Daugelis Kuriki vaisingumo ritualų vyksta po šiuo medžiu. Todėl jie niekada nebūtų sudarę pardavimo sutarties po Miško Dievo Vaiku. Vieta po tuo medžiu – Kuriki genčiai šventa. Ponas Hamiltonas, be jokios abejonės, įsiteikė vadui ir jį apgavo pareiškęs, neva nori dalyvauti vienoje iš ceremonijų. O tada visus gausiai pavaišino viskiu ir melavo norįs pasirašyti raštą, garantuojantį, kad medžiai nebus kertami. Mano nuomone, šis žemės sklypas neabejotinai priklauso Kuriki genčiai. Ponas Orotė mielai grąžins tuos kelis svarus, kuriuos Hamiltonas anuomet sumokėjo, nes ta kainai neatitinka tikrosios miško vertės.

Ponas Orotė pritariamai linktelėjo ponui Rangičiui.

Dunkanui staiga pasidarė negera. Jis nežinojo, ar ilgai pavyks tvardytis ir vaidinti įpėdinį, vertą senelio ir tėvo, tų plačiapečių naujakurių mentaliteto vyrukų, trokštančių prasimušti ir besidedančių pranašesniais už senuosius gyventojus, tvirtai pasiryžusių bet kokia kaina gausinti savo turtus.

Teisėjas pasisuko į jį. Dunkanas geidė, kad atsivertų žemė ir jis galėtų be garso išnykti. Ką man dabar sakyti? – svarstė apimtas nevilties. Juk jie teisūs.

– Pone Hamiltonai, aš tikrai mielai išklausyčiau jūsų nuomonę dėl šių kaltinimų. Greičiausiai turit kokių nors argumentų, kurie atremtų pono Orotės pretenzijas. Juk jūsų tėvas raštu pateikė visą šūsnį įrodymų, kad jūsų senelis, sudarydamas tą sutartį, vado neapmulkino. Taigi mes klausom! Kalbėkite! – Jo balse buvo girdėti nekantravimas.

Visų akys nukrypo į Dunkaną. Sutrikęs jis nusuko akis ir įsispoksojo į aliejiniais dažais nutapytą paveikslą, kabantį teisėjui Delmorui už nugaros. Paveiksle buvo pavaizduotas, amžiną atilsį, Čarlzas Hefis, vienas pirmųjų teisėjų maorių krašto teisme.

– Pone Hamiltonai, mes laukiam! – paragino pirmininkas.

– Taip, ponai, tuoj išgirsit, kaip aš atremiu šiuos kaltinimus. – Dunkanas nutilo, paskui suniurnėjo: – Ogi štai: niekaip!

Orotė ir Rangitis nustebę susižvelgė. Teisėjas taip pat susiraukė, tarsi būtų nenugirdęs.

– Pone Hamiltonai, vertinu jūsų pokštus, bet pateikit gi pagaliau argumentus. Mes neturim begalės laiko. Kitaip man teks priimti sprendimą Kuriki genties naudai.

– Kaip tik tai ir norėjau pasakyti. Nėra įrodymų, kad mano senelis neapgavo vado. O istorija apie medį mane įtikino. Jei tas medis taip garbinamas, kaip ponas Rangitis tvirtina, sunku patikėti, kad po savo šventenybe sėdėdami maoriai būtų pardavę ją baltiesiems, nebent būtų buvę nepilno proto.

– Pone Hamiltonai, ar suprantat, ką kalbat? – šiurkščiai paklausė teisėjas.

– Taip, jūsų kilnybe. Esu už tai, kad mūsų prekybos įmonė grąžintų Kuriki genčiai tą miško sklypą. Mes dėl to nebankrutuosim. Priešingu atveju kils pavojus, kad mano tėvo darbininkai iš Miško Dievo Vaiko išspaus paskutinius syvus.

Ką padaręs, Dunkanas suprato tik tada, kai pažvelgė suglumusiam teisėjui į veidą. Dėl šventojo medžio jis išdavė savo tėvą ir jo interesus. Spręsdamas dalykinius reikalus, paklausė savo širdies. O tai Hamiltonai vertino kaip sunkų nusižengimą. Be to, jis apkaltino tėvą gobšumu – ir dar senų jo priešų akivaizdoje. Dunkanas suprato, kad pasielgė neatleistinai, bet nė kiek nesigailėjo.

– Puikiai žinote, kad jūsų tėvas šioje byloje ketino kautis iki paskutinio. „Aš kausiuosi dėl kiekvieno medžio, jūsų kilnybe“, – neseniai girdėjau jį sakant, – pareiškė teisėjas Delmoras, purtydamas galvą.

– Jūsų kilnybe, šiame teisme dalyvauju aš, ne mano tėvas. Ir aš vadovaujuosi savo sąžine. Čia kalbama apie teisybę ir neteisybę. Senelio padarytos skriaudos aš neneigsiu vien tam, kad laimėčiau teisme. Todėl maloniai jūsų prašau patenkinti pono Orotės prašymą.

Tik dabar Dunkanas išdrįso pažvelgti į poną Rangitį. Paikos dėdė atrodė sutrikęs. Jo veide atsispindėjo nuostaba ir abejonė.

– Gerai, pone Hamiltonai, tada taip ir surašysime protokole: Hamiltonų šeima sutinka su pono Orotės, Kuriki genties vado, reikalavimu grąžinti ginčytiną miško sklypą. Nuosavybės dokumentai bus atitinkamai perrašyti. Tuo bylą skelbiu baigtą. Dėkoju jums, ponai… – Pirmininkas pritariamai pažvelgė į Dunkaną. Tada kreipėsi į poną Rangitį: – Padarysim ilgesnę pertrauką, nes šiai bylai buvau skyręs gerokai daugiau laiko. Tad, jei norite, galite eiti papietauti.

Ponas Rangitis pakilo, Dunkanas pasekė jo pavyzdžiu. Jis neketino paleisti Paikos dėdės. Būtinai turėjo išdėstyti savo reikalą.

– Pone Rangiti, norėčiau skubiai su jumis pasikalbėti, – fojė pašaukė jį Dunkanas.

Maoris sustojo laukdamas, ką pasakys vaikinas. Šį sykį jis, regis, buvo pasirengęs išklausyti jaunuolį.

– Jūs mane nustebinot, pone Hamiltonai. Maloniai nustebinote, – pratarė jis.

Dunkanas nusistebėjo, kad pono Rangičio balsas buvo panašus į jo paties. Kodėl jis neatkreipė į tai dėmesio per pirmąjį jų susitikimą Rotorua? Vaikinas nusišypsojo pagalvojęs, kad jiedu kažkuo panašūs.

– Dėkoju, pone Rangiti, malonu girdėti, bet aš negaliu veikti prieš savo sąžinę. Esu tikras, kad tėvas mano nuomonei nepritars. Teks kuo atsargiau jam pranešti. Taip, regis, atsigimiau ne į jį, bet tokių dalykų pasitaiko net geriausiose šeimose. – Dunkanas nusišypsojo.

– Esate puikus žmogus, Hamiltonai. Žinot ką, būtumėt puikus teisėjas!

– Jūs taip manot? – Dunkanas sutriko.

– Ar niekada negalvojot studijuoti teisės?

Dunkanas atsiduso.

– Tiesą sakant, svajoju studijuoti mediciną, bet nenoriu skaudinti tėvo. Jis nori, kad tapčiau agatmedžių dervos karaliumi. Negaliu jo nuvilti.

– Jūs jau nuvylėt. Kai jūsų tėvas sužinos, ką padarėt Kuriki genties labui, tai, ką aš vadinu stiprybe, jis palaikys silpnumu.

– Taip, tikriausiai taip ir bus. Ir vis dėlto prisieis eiti jo pėdomis, kad bent kiek pateisinčiau lūkesčius.

– O kur nepateisinat jo lūkesčių? Juk elgiatės taip, kad bet kuris tėvas jumis didžiuotųsi, – švelniu balsu ištarė maoris.

– Pone Rangiti, nenoriu ilgai sukti aplink. Mano tėvui nepatinka būsima mano žmona.

– Ir kodėl gi?

– Ji maorė!

Pono Rangičio žvilgsnis akimirksniu užgeso. Jis prisimerkė, akys virto siaurais plyšiukais.

– Pone Hamiltonai, šiuo atveju aš pritariu jūsų tėvui. Mišrios šeimos niekam neatneša laimės. Dviejų visiškai skirtingų pasaulių net meilė negali sujungti. Patikėkit, žinau, ką kalbu. Nekiškit nagų! Jūs padarysit nelaimingą ne tik save ir savo šeimą, bet ir vargšę merginą.

– Bet aš ją myliu! – atkakliai paprieštaravo Dunkanas.

– Maorės ir pakeha meilė – tai gražus sapnas, iš kurio neišvengiamai pabusi. Nes apsižvalgęs pamatysi, kad tai, ką laikei meile, virto griuvėsiais. Ir daugiau niekada nepajėgsi tikėti meile. Tokia meilė reiškia kančią. Patikėkit manimi!

Dunkanas sulaikė kvapą. Akivaizdu, kad taip aistringai ponas Rangitis gali kalbėti tik remdamasis sava patirtim.

– Pone Rangiti, galbūt jūs pats tai išgyvenot, bet aš neabejoju, jog tai atneš man laimę, o ne nusivylimą, – atsargiai prabilo Dunkanas.

– Iš ko sprendžiat, kad patyriau ką nors panašaus? – sušnypštė Rangitis. – Esu tikras: tie jausmai taps jums našta, nors ir trokštat, kad būtų kitaip.

Dunkanas suprato, jog pokalbis nukrypo neplanuota linkme. Bet iš kur jis galėjo žinoti, kad ponas Rangitis taip nusistatęs prieš maorės ir baltojo meilę? Ir kad toks dalykiškas ponas pasirodys šitoks jausmingas? Ir vis dėlto reikėjo ryžtis. Dunkanas sutelkė visą drąsą.

– Pone Rangiti, gerbiu jūsų nuomonę, bet užtikrinu, kad man bus kitaip. Aš myliu Paiką. Artimiausiu metu ketinu jai pasipiršti ir paprašyti tapti mano žmona. Kadangi mano tėvas grasina atimti teisę į palikimą, jei vesiu maorę, norėčiau, kad bent jūs palaimintumėt mudu, nes esat artimiausias jos giminaitis.

– Pone Hamiltonai, nors esu tik labai tolimas tos merginos giminaitis, bet užtikrinu: dėsiu visas pastangas, kad atkalbėčiau Paiką nuo tos beprotybės.

– Pone Rangiti, prašau, aš nesuprantu, niekada nebūčiau pagalvojęs, kad jūs mane atstumsit…

– Jaunuoli, atvirkščiai. Jūs esate turtingas pakeha, turintis širdį ir protą, iš tikrųjų, tokių šioje šalyje labai mažai. Jūsų likimas man rūpi labiau nei derėtų. Bet mano dukterėčiai jūs nesugadinsit gyvenimo! Jūs, baltieji, prisiekinėjat didžią meilę, o kai ateina laikas, tuokiatės su savo rato žmonėmis. Esu tikras, kad jūsų motina, mielasis, seniai yra suradusi jums tinkamą baltąją moterį!

Dunkanas nusiminė. Jo motina iš tikrųjų neseniai supažindino jį su būriu merginų. Bet grįžusi iš Rotorua nedviprasmiškai davė suprasti, kad palaiko jį ir Paiką.

– Apsirinkat, pone Rangiti, bent jau dėl mano motinos. Ji ne prieš šią santuoką. Atvirkščiai, ji tvirtina, kad reikia būti pasirengusiam kovoti už savo meilę.

Ponas Rangitis nusikvatojo.

– Ledi Olivija tikriausiai žino, ką kalba. Jaunuoli, ji tik žavisi egzotika. Jei visa tai taps tikrove, pats nustebsit, kaip greitai toji subtili ponia pakeis savo nuomonę. Prieš vedant pakeha, truputis rudos odos nepakenks. Štai ko ji jums linki. Trupučio malonumo, nieko daugiau.

Dunkanas apstulbęs žvelgė į pašnekovą.

– Pone Rangiti, tuoj pat atsiimkit savo žodžius! Juk jūs visiškai nepažįstat mano mamos. Kodėl ją smerkiat? – piktai riktelėjo vaikinas.

– Jei pažįsti vieną, vadinasi, pažįsti visas, – kandžiai atkirto ponas Rangitis. Pamatęs, jog Dunkanas sutriko, jau taikiau pridūrė: – Jūs esat puikus vaikinas, mano berniuk, nors tokius žodžius retai kada sakau pakeha, bet padarysiu viską, kas nuo manęs priklauso, kad neleisčiau įvykti tai kvailystei. Žinau, kuo viskas baigsis. Po didelės meilės ateina pagirios. Aš netgi tikiu, kad mylit Paiką, bet jūs jos nevesit. Net ir jūs pritrūksit narsos. Todėl patariu: veskit vieną iš saviškių ir laikykitės kuo toliau nuo mano dukterėčios!

– Ar čia grasinimas, pone Rangiti?

– Tik norėjau pasakyti, kad nesėdėsiu sudėjęs rankų, kai jūs daužot širdį mano dukterėčiai!

– Apsieisiu ir be jūsų palaiminimo, bet nesitikėjau, kad jūs, pone Rangiti, esat toks užkietėjęs pesimistas! Ir savo išankstinių nusistatymų vergas, – sušvokštė Dunkanas, tylėdamas nusisuko ir neatsigręždamas išspūdino iš teismo rūmų.

Rotorua, 1900 m. gegužė

Kai Paika įžengė į kambarį, Mariana išsyk pastebėjo, kad mergaitė pasikeitusi. Ji smalsiai paklausė:

– Tu visa spindi. Turi gerų naujienų?

Paika nusišypsojo ir gūžtelėjo pečiais.

– Galbūt. Prieš kelias savaites susipažinau su jaunu maoriu. Jis mane ką tik aplankė ir paprašė rytoj plaukti su juo į Makojos salą.

– Į Makojos salą? Tik judu? Būk atsargi! Visi vyrai – tiek baltieji, tiek maoriai – vienodi, kai plukdo moterį į meilės salą. Be to, manau, ežeras dabar labai audringas. Net gulėdama šiltoje lovoje girdžiu, kaip aplink namus švilpauja rudens vėjas.

– Tiktai nežinau, ar jam tinku. Jau tris kartus atsakiau. Galbūt šį sykį, kai rytoj eisim pasivaikščioti prie ežero, reikėtų nusileisti?

– Ar tu jį įsimylėjai?

Paika nuraudo kaip uoga.

– Jis linksmas, gražus vyras, ir tiek.

– Ar jis – ne toks maoris, kokio sau linkėjai?

– Nežinau! – atsakė Paika. Ji suprato tik viena: geresnio vyro už Maaką neras nei Ohinemutu, nei Taurangoje. Ji mielai skirtų jam vietelę savo širdyje, tik kad ta vietelė jau užimta. Kuo toliau, tuo labiau ji ilgėjosi Dunkano.

– Gali nieko nesakyti, – sukuždėjo Mariana. – Nujaučiu, kas tau yra. Vis dar galvoji apie mano vaikaitį, tiesa?

Paika smarkiai papurtė galvą.

– Ne, tikrai ne.

– Gerai, – pasakė Mariana. Buvo matyti, kad ji netiki nė vienu Paikos žodžiu. Paskui pagudravo: – Tada kuo greičiau supažindink mus su savo gerbėju.

Paika apsimetė neišgirdusi Marianos žodžių ir nusuko kalbą.

– Mariana, ar padarytumėt man didžiulę paslaugą?

– Jei tik pasakysi, kaip galėčiau tave pradžiuginti!

Šiek tiek padelsusi, Paika išdėstė savo pageidavimą:

– Kelkitės iš lovos ir sėskit į Gordono sumeistrautą vežimėlį, kad būtumėt kartu su mumis, o ne trūnytumėt lovoje.

– Paika, negražu taip kalbėti!

– O aš manau, negražu tai, kad visam gyvenimui užsidarėt čiužinių laidojimo rūsyje, – atkirto Paika.

– Gal turi kokį nors kitą pageidavimą, kurį būtų lengviau išpildyti? Gal norėtum kokio papuošalo ar pinigų?

Paika suraukė nosį.

– Aš laikausi to, ką pasakiau. Norėčiau, kad jūs pagaliau atsistotumėt ir dalyvautumėt šventėje… – ištarė ir išsigandusi užsidengė delnais burną.

– Kokioje šventėje?

– Neturėjau jums išduoti. Nežinau, ar Abigailė nesupyks.

– Nagi, sakyk! Juk ji mano duktė. Na, dėl ko ji galėtų supykti?

– Kad sužinosit apie jos vestuves. Bet aš manau, jog taip negerai. Jūs turit dalyvauti. Judvi privalot pagaliau susitaikyti.

– Tai kada gi ta šventė? – pasalūniškai paklausė Mariana.

– Po savaitės, – atsiduso Paika.

– O kas tas laimingasis?

– Patrikas. Patrikas O’Donelas.

– Mokytojas! Ką gi, nieko nepadarysi. Ji galėjo turėti visiškai kitokių vyrų. Turtingas medienos pirklys labai norėjo ją vesti. Džeimsas Morganas…

Į kambarį nepastebėta įėjo Anabelė. Vos išgirdusi tą pavardę, ji piktai paklausė:

– Mama, ką čia pasakoji apie tą žmogų?

–Tiesą! Kad Abė atsakė tam turtingam ir išsilavinusiam Morganui, nors jis nešiojo ją ant rankų ir…

– Mama, prašau, liaukis alpėjusi dėl to šikniaus!

Mariana ir Paika nustebusios pažvelgė į Anabelę. Ši niekada taip nesiplūsdavo. Ir nė vieno vyro nebuvo pavadinusi šiknium.

– Ką turi prieš tą poną? Ir kaip apskritai su manim kalbi? Ar ir vėl visiškai nusiplūkei? – įgėlė Mariana.

– Jei nori sužinoti teisybę apie poną Morganą, turėtum įveikti savo užsispyrimą ir pasikalbėti su Abigaile. Neįmanoma tverti, kaip kietakaktiškai tu ją ignoruoji. O aš iš viso turėčiau jaustis devintame danguje, nes tu su manimi bent jau šneki, nors ir aš niekada tau neįtinku.

Marianos akyse plykstelėjo ir nuostaba, ir pyktis. Ji įdėmiai pažvelgė į vyriausiąją dukterį. Ją stebino vidinė Anabelės ugnelė, kurios jai pačiai taip stigo. Ak, jeigu tik galėčiau mylėti ją taip kaip Oliviją arba savo „auksinį vaiką“! – pagalvojo Mariana ir akimirksniu padarė svarbų sprendimą. Taip, ji nugalės savo užsispyrimą ir priims „auksinį vaiką“. Pagalvojus, kad netrukus pamatys Abigailę, jos širdis ėmė greičiau plakti krūtinėje. Kad tik duktė neimtų klausinėti, kas atsitiko Danidine, širdyje meldėsi Mariana. Aš neturiu teisės išduoti! Net dabar! Net dabar! Niekada, kol būsiu gyva.

Jos mintis nutraukė Anabelė.

– Mama, gal galėtum kurį laiką apsieiti be Paikos? Mums jos labai reikia virtuvėje. Atvyko visa grupė keliautojų, pietaus pas mus.

Mariana vos linktelėjo ir sušnabždėjo Paikai:

– Žinai, vaikeli, įvykdysiu tavo prašymą, tik ša! – Ji prispaudė pirštą prie lūpų. Tada pasisuko į Anabelę. – Gal galėtum paprašyti Abigailės, kad mane aplankytų? – paklausė lyg tarp kitko.

Anabelė dėbtelėjo į motiną, negalėdama patikėti savo ausimis.

– Tu nori pasimatyti su Abigaile?

– Jei būsiu tokia nepakanti, negalėsiu ramiai numirti, – sunkiai atsiduso Mariana.

Rotorua, 1900 m. gegužė

Kai Abigailė galų gale pamėgino įveikti save, lauke jau temo. Pirmiausia reikėjo atsikratyti savo baimių. Mama pasakė norinti ją pamatyti. Pagaliau! Ir vis dėlto ji neryžtingai mindžikavo prie motinos kambario durų. Virpančia širdimi klausinėjo savęs, kas jos laukia. Prieš akis vėl iškilo toji siaubinga popietė, tarsi viskas būtų įvykę vakar, kai mama išvijo ją iš namų it nusususį šunį. Argi ne ji kalta, kad Abigailė pateko į blogas rankas? Argi ne mama piršo jai Džeimsą Morganą? Nuo tos minties Abigailei dilgtelėjo širdį. Kaip dažnai ji geidė, kad atsirastų proga atleisti motinai. O kai taip įvyko, suprato negalinti to padaryti. Neišeis taip paprastai įeiti į kambarį ir apsimesti, tarsi tie metai, praleisti toli nuo namų, jai buvo vienas malonumas. Abigailė jautė nesuvaldomą norą sviesti mamai į veidą, kad tapo puolusia mergina, kokia ją Mariana vis vaizduodavo.

Abigailei užspaudė gerklę. Ji vėl prisiminė rylą, daužomą į sieną. Vienas, du, trys smūgiai.

Ji pačiu laiku išbėgo į lauką – išsivėmė netoli burbuliuojančios purvo duobės. Nusilpusi prisėdo sode ant suolelio. Vidinis balsas patarė atleisti Marianai ir visiems laikams pamiršti praeitį. O kitas balsas vis kartojo: aš negaliu! Negaliu! O kas, jei tas susitikimas bus siaubingas? Kaip bus, jei mama nė neketina atsiprašyti, o tik nori kištis į mano gyvenimą? Kas, jeigu ji mėgins sugriauti vestuvių planus ir įkalbinės netekėti už mokytojo, kaip paniekinamai vadino Patriką?

Abigailė ilgai suko galvą ir pagaliau nusprendė: prieš vestuves mamos neaplankys. Galbūt nueis po visko. Galbūt kada nors vėliau, kai ilgiau pagyvens su Patriku. Ligi tol verčiau ruošis vestuvėms. Tegul mama palaukia. Abigailė labai baiminosi, kad motina ims ir sugadins vestuves.

Prieškambaryje ji sutiko Anabelę; toji klausiamai pažvelgė į ją.

– Na, kaip ten, pas mamą? Pasakok! – nekantriai paragino.

– Aš negaliu. Pirmiausia norėčiau ištekėti. O tada nueisiu pas ją. Nežinia, ar ji iš tikrųjų nori manęs atsiprašyti, – atsiduso Abigailė.

Anabelė apkabino ją.

– Puikiai suprantu tave, – paguodė. – Mama kartais būna netaktiška ir neprognozuojama. Kas žino, galbūt ji seniai pamiršo anuomet pati išmetusi tave į gatvę ir kad tu pasprukai ne į teatrą, kaip ji tada pasakojo visiems aplinkiniams.

– Manai, nebus blogai, jeigu kiek luktelėsiu?

– Žinoma, ne, mažyle. Ramiai sau tekėk ir neleisk, kad ji dar sykį sutrukdytų tau likti su mylimu vyru. Nors dabar jau jai tikrai tai nebepavyktų.

– Anabele, ar aš tau kada sakiau, kad myliu tave?

– Anksčiau dažnai sakydavai, bet pastaruoju metu rečiau.

– Esu tokia laiminga, kad gyvensiu netoliese ir pagaliau būsiu nebe Bredli.

– Taip, ponia O’Donel.

– O labiausiai džiaugiuosi, kad nuo šiol niekas nebevadins manęs panele. Su slepiama pašaipa: „Tai ką, panelė negavo jokio vyro?“ – ji nusikvatojo, bet tuoj vėl surimtėjo. – Tikras stebuklas, kad visus tuos metus tu ištvėrei gyvendama po vienu stogu su motina. Sakyk atvirai! Argi ne siaubinga, kai niekada negali įtikti?

Anabelė atsiduso.

– Pripratau. Juk kitokios jos nė nepažįstu. Be to, turiu Gordoną, kuris mane saugo kaip kadaise tėtis.

Vos tik paminėjus tėtį, abi seserys paplūdo ašaromis.

– Jis buvo nuostabus žmogus, – sukūkčiojo Anabelė.

– Ir vis dėlto aš kartais susimąstau, kodėl mama už jo tekėjo. Ji, kuri nuolat nėrėsi iš kailio, kad mes gautume gerus vyrus, – svarstė Abigailė.

– Jis ją beprotiškai mylėjo, – svajingai nusišypsojo Anabelė.

– O ji taip pat mylėjo jį? – abejodama pasiteiravo Abigailė.

Anabelė gūžtelėjo pečiais. Jos mintys jau buvo visai kitur.

– Manai, ji mums niekada nepapasakos, ką reiškia tas laikraščio straipsnis, kurį anuomet radai?

– Apie tai aš jos niekada neklausinėsiu, – kaprizingai atšovė Abigailė. – Tegul nešasi tą prakeiktą paslaptį į kapus.

Oklandas, 1900 m. gegužė

Alanas Hamiltonas akmeniniu veidu žingsniavo didžiojoje svetainėje pirmyn atgal ir po nosimi murmėjo baisius prakeiksmus. Jis vis dar negalėjo patikėti tuo, ką gatvėje jam ką tik pranešė teisėjas Delmoras. Esą Dunkanas visoje toje maorių istorijoje palaikęs priešininkų pusę. Teisėjas apie Dunkaną kalbėjo pagarbiai. Pavadino jį „įžvalgiu jaunuoliu“. Greičiau jau naivus kvailys! – įsiutęs mintijo Alanas. Jis sugniaužė kumščius. Ne, šito negali būti, jis vis dar negalėjo patikėti. Iki šiol joks Hamiltonas nedrebėjo iš baimės prieš varžovą. O dabar vaikis kapituliavo kovai dar nė neprasidėjus. Alanas Hamiltonas tai apibūdino vieninteliu žodžiu: išdavystė!

– Tėve, pageidavai su manimi pasikalbėti, – mandagiai tarė Dunkanas ir neskubėdamas įžengė į svetainę.

– Taip, mielasis. Mano ausis pasiekė siaubinga žinia. Tu, mano sūnus, čiabuviams į gerkles įmetei mūsų mišką. Tikiuosi, kad paneigsi šį baisų dalyką!

– Ne mūsų mišką, tėve; tas miško sklypas priklauso maoriams, ir aš nemečiau jo jiems į gerkles. Aš tik atitaisiau seną skriaudą.

– Seną skriaudą? – sušvokštė Alanas Hamiltonas. – Kokias nesąmones čia paistai? Prie visų žmonių prisipažinai, kad tavo senelis apmulkino maorius juos nugirdęs. Ar tu viso proto? Kaip manai, kiek medienos pirklių anuomet griebdavosi panašių gudrybių? Aš nepažįstu nė vieno, kuris taip nesielgė. O mano sūnus staiga ima vaidinti apgautųjų gynėją! Ar žinai, kaip tai vadinu? Išdavyste! – Iš susijaudinimo Alano Hamiltono balsas drebėjo.

Dunkanas tylėdamas išklausė pamokslą. Jis tikėjosi, kad tėvas plūsis, tad laukė, kada jis pagaliau išsidūks.

– Dunkanai, bent jau prisipažink, kad padarei klaidą ir netrukus ją ištaisysi. Parašysi teismui pareiškimą – prisieksi, kad priešingoji pusė, tas ponas Rangas, ar kuo jis ten vardu, tave įbaugino. Jis garsėja nepalaužiamu charakteriu. O tu esi jaunas, nepatyręs ir jauteisi netikėtai užpultas. Manau, teismą tai įtikintų. – Alanas Hamiltonas stovėjo priešais Dunkaną ir piktai spigino akimis. – Ar supratai mane, sūnau? – paklausė griežtai, pasisuko ir vėl ėmė žingsniuoti po kambarį.

– Ne, tėve! – tvirtu balsu atšovė Dunkanas. – Aš niekada neisiu į teismą tam, kad meluočiau. Be to, šiandien išvažiuoju į Rotorua.

– Ką pasakei? Gal blogai nugirdau? Mes visi kitą savaitę važiuojam į Abigailės vestuves!

– Ten reikia mano pagalbos. Teta Anabelė prašė manęs atvažiuoti anksčiau ir padėti, – skubiai pridūrė vaikinas džiaugdamasis, kad sugalvojo pasiteisinimą. Už jokius pinigus jis neišduos tėvui, kas po susitikimo su ponu Rangičiu jį taip gena į Rotorua. Jis turi pirmas ten nusigauti, kol dėdė nesugalvojo išsivežti Paikos. Tiesą sakant, pasipiršti jis ketino per Abigailės vestuves, bet dabar nevalia gaišti laiko. Regis, ponas Rangitis ne iš tų, kurie tuščiai svaidosi grasinimais.

Alanas priblokštas žiūrėjo į jį.

– Po galais, kur tavo protas? Aš sakau: ne. Tu reikalingas čia.

– Aš jau pažadėjau ir laikysiuosi žodžio, – ryžtingai atkirto vaikinas.

Alanas delnu persibraukė per kaktą.

– O Dieve, jei nežinočiau, kad tu – mano kūnas ir kraujas, suabejočiau, ar iš tikrųjų esi Hamiltonas. Ar tavo senelis būtų kada nors apleidęs reikalus vien dėl to, kad padėtų savo senai tetai? Ne, niekada! Ar tu gyventum tokioje prabangoje, jei aš kiekvieną minutę negalvočiau apie reikalus?

– Ne, tėve! – pripažino Dunkanas ir skubiai pridūrė: – Kai grįšim iš Rotorua, kaipmat imsiuosi verslo reikalų. Pažadu. O dabar prašau leisti man išvažiuoti.

– Na, gerai, – taikiai suniurzgė tėvas. – Tu pažadėjai. Grįžęs tuoj pat keliausi į Dargavilį ir pamėginsi atvesti į protą agatmedžių dervos kasėjus. Jie bruzda, kad aš per mažai moku. Tu jiems parodysi, kas čia šeimininkas.

– Sutinku! – pažadėjo Dunkanas, nors jo mintys jau skriejo kitur ir tėvo reikalai nerūpėjo.

Dunkanas nedelsdamas atsisveikino – nenorėjo prarasti nė minutės. Jei rytoj anksti ryte sės į traukinį, tikrai bus greitesnis už poną Rangitį; vaikinas neabejojo, kad tas žmogus nepasitenkins vien laišku perspėdamas Paiką dėl santuokos – jis aplankys ją asmeniškai.

Pagalvojus, kad jau rytoj bus pas Paiką, Dunkano širdis ėmė smarkiau plakti krūtinėje. Ką ji pasakys jam pasipiršus? Kas bus, jeigu atsisakys? Apie tokią baigtį Dunkanas nenorėjo nė galvoti. Jis buvo pasirengęs susiimti su tėvu ir su visa Oklando visuomene, bet ką reikės daryti, jeigu ji jo nemyli? Tada jis – bejėgis.

Bent jau mama palaiko ketinimą vesti Paiką, džiaugėsi Dunkanas, bet sykiu ir stebėjosi. Ir jai nelengva su tėvu, mąstė jis. Tarsi lietus iš giedro dangaus pasipylė prisiminimai apie vaikystę. Iš pradžių miglotai, paskui ryškiau prisiminė naktį, kai jis, nerūpestingas išleptintas vaikas, tapo nepatikliu berniuku.

Oklandas, 1888 m. vasaris

Tą naktį Dunkanas pabudo nuo baisaus dundėjimo. Berniukas pašoko iš lovos ir apimtas smalsumo nutapsėjo prie lango. Sužavėtas stebėjo, kaip žaibai čaižo Hobsono įlanką. Artėjo audra. Tėvas buvo sakęs, kad reikia skaičiuoti nuo žaibo iki griaustinio, kad audra yra už tiek mylių, kiek sekundžių praėjo nuo žaibo iki griaustinio.

Tarsi užburtas jis stebėjo gamtos spektaklį. Tik kai dangų perskrodė žaibas, o iš karto po to pasigirdo kurtinamas griausmas, bailiai krūptelėjo. Žaibas trenkė į didelį medį sodo gale. Tarsi perkirstas galingo kardo, kamienas skilo pusiau. Tada trumpam pasidarė tylu, vaiduokliškai tylu, tarsi audra išsikvėpė, paskui kitas žaibas nušvietė dangų. Kurtinamas griausmas sudrebino Hamiltonų rūmus.

Tik kai paskutinis dundesys nutilo, Dunkanas vėl įsiropštė į lovą. Tą akimirką atsivėrė kambario durys – tarpduryje stovėjo verkianti sesuo, su baltais lininiais marškiniais ji buvo panaši į vaiduoklį.

– Norėjau į mamos lovą, bet durys užrakintos, – kūkčiojo mažoji Helena.

Dunkanas pasislinko į šoną.

– Gali likti pas mane. Aš apsaugosiu tave, – pažadėjo.

– Bet aš noriu pas mamą! – inkštė mažylė.

– Gerai, pažiūrėsiu, gal pasiseks ją pažadinti, – pažadėjo Dunkanas. – O tu kol kas lik čia!

Jis žinojo, kad bus geriau pakviesti mamą. Kitaip Helena zys visą naktį.

Dunkanas įsispyrė į šlepetes ir nušlepsėjo į koridorių. Artėdamas prie motinos miegamojo, išgirdo garsius šauksmus. Pirštų galiukais sėlino toliau ir, pasislėpęs už kampo, iškišo galvą. Tai, ką pamatė, buvo baisiau už baisiausią audrą. Koridoriuje stovėjo tėvas, jo veidas buvo iškreiptas pykčio. Jis tebevilkėjo vakarinę eilutę ir kumščiais daužė į žmonos kambario duris. Ir bjauriai plūdosi.

– Tuoj pat atidaryk arba išspirsiu duris! Ir paskubėk! Sakau tau, leisk mane vidun. Skaičiuoju iki trijų! – Garsiai kriokdamas jis pradėjo skaičiuoti. – Vienas, du, trys. – Bet nieko neįvyko. – Ak tu, ragana, ar ilgai čia stypsosiu?!

Dunkanas nustebęs pasitrynė akis. Vos prieš kelias valandas tėvai priiminėjo svečius. Jiedu su Helena apsivilko išeiginius drabužėlius ir atėjo pasisveikinti su svečiais. Dunkanas nusilenkė bent dvidešimt kartų, o Helena mandagiai tūpčiojo.

Dunkanui pasidarė baisu. Tėvas trankė kumščiais duris ir baubė:

– Mano kantrybė baigiasi!

Staiga koridoriuje įsivyravo tyla. Dunkanas dar labiau iškišo galvą. Jo tėvas buvo dingęs. Berniukas norėjo pasinaudoti proga ir išgelbėti mamą, bet tuo metu tėvas grįžo, jo veidas buvo it akmeninis, rankoje jis laikė kūjį. Iš baimės, kad pradės rėkti, vaikas užsidengė rankomis burną ir įsispraudė į kampą.

– Tu, šaltas mėsos gabale! – šaukė tėvas. – Tu neatimsi mano teisės. Tik ne tu!

Išgirdęs skylant medį ir mamos klyksmą, Dunkanas sustingo iš siaubo. Jis prisiglaudė nugara prie sienos ir nuslydo ant grindų. Taip tupėjo visą amžinybę. Ir klausėsi, kaip netoliese vaidijasi tėvai. Jie šiurkščiai plūdo vienas kitą, paskui mamos riksmas virto prašymu, galų gale – maldavimu:

– Maldauju, nereikia, meldžiu, nedaryk šito!

Dunkanas tyliai atsistojo ir nusverdėjo į savo kambarį. Ką pasakyti Helenai? Pamatęs, kad ši ramiausiai parpia, lengviau atsiduso. Tada tyliai atsigulė šalia.

Kai išaušo rytas, Dunkanas nebetikėjo, kad jo tėvai myli vienas kitą.

Rotorua, 1900 m. gegužė

Lijo. Bangos dužo į ežero krantą, stiprus pietų vėjas siautėjo Didžiųjų geizerių slėnyje. Makojos sala slėpėsi už rūko sienos, ir tik retkarčiais, vėjo gūsiui perplėšus uždangą, išnirdavo sodri žaluma.

Toks audringas oras Paikai visai patiko. Per audrą Maaka neragins drauge keliauti į meilės salą.

Mergina dar sykį įdėmiai pažvelgė į veidrodį ir liko patenkinta. Čia, Rotorua, ji truputį papilnėjo, ir tai jai labai tiko. O dar tas tamsių akių spindesys. Visi mano, kad ji įsimylėjo Maaką. Ir tegul! Jai irgi patiktų, jei tas malonus maoris gebėtų įžiebti jausmą, koks apimdavo pagalvojus apie Dunkaną. Nebuvo nė vieno vakaro, kad prieš užmigdama apie jį nesvajotų.

– Paika, pas tave svečias! – iš apačios sušuko Anabelė, ir Paika skubiai apsivilko tamsų paltą.

Laiptų apačioje nekantraudamas laukė Maaka. Jis nervingai mindžikavo. Mergina tuoj pastebėjo, kad vaikinas vilki tamsią eilutę ir atrodo labai iškilmingai. Paikos kūnu nuvilnijo baimės virpuliukai. Negi jis ketina pirštis? Juk jie pažįstami mažiau nei penkis mėnesius.

Nors Paika jautėsi keistai, pasistengė atrodyti kuo nerūpestingesnė.

– Labą dieną, Maaka, – tarė šypsodamasi.

– Kia ara, princese! – Maoris ją taip vadino nuo pat pirmo susitikimo, esą ji – jo svajonių princesė.

– Eime, pasiirstysim ežere, – pasiūlė ji.

Vaikinas atsiduso.

– Deja, šiandien negaliu pakviesti tavęs pasiirstyti kanoja. Audra vis stiprėja. Bet prisiekiu: kai tik audra nurims, pagrobsiu tave ir nuplukdysiu į salą.

Paika išspaudė šypseną. Ji jautė, kad tarp jų atsirado įtampa, Maaka varstė ją įdėmiu žvilgsniu. Aš tik išsigalvoju, tikino save mergina, bet įtampa nedingo. Nors tam nebuvo jokios regimos priežasties. Atvirkščiai, eilutė Maakai labai tiko. Buvo nesunku jį įsivaizduoti kaip laime spindintį jaunikį.

– Na, eime! – tarė jis ir mandagiai padavė ranką. Kai abu žengė pro duris, į veidus dvelktelėjo ledinis pietų vėjas.

Važiuodamas traukiniu Dunkanas nerado ramybės. Jis nervingai vaikštinėjo po kupė. Sėdosi į savo vietą, bet tuoj pat vėl pašokdavo ir imdavo žingsniuoti. Staiga jam pasirodė, kad jo planas labai drąsus. Gal vis dėlto reikėjo tada, sausio pirmąją, susirasti Paiką? O jis ėmė ir išbildėjo į Oklandą. Iš kur Paikai žinoti, kad jis nuolat galvoja apie ją ir norėtų vesti?

Laikas slinko be galo lėtai. Kad nusiramintų, Dunkanas žiūrėjo pro langą ir grožėjosi pro šalį bėgančiu gamtovaizdžiu. Jam prieš akis lėkė tankūs miškai, gilios daubos su milžiniškais kriokliais ir platūs slėniai, vaikinas negalėjo atsigėrėti žalių ir pilkų pustonių paparčiais, it vėduoklės sidabru tviskančiais tankmėje. Jam atrodė, kad girdi paukščių, gyvenančių toje neįtikėtinai nuostabioje gamtoje, čiulbėjimą, buvo laimingas, jog netrukus pasieks tikslą.

Kai traukinys atvyko į Rotorua geležinkelio stotį, Dunkano širdis šokinėjo iš džiaugsmo. Jis svarstė, gal važiuoti karieta, bet nusprendė iki „Pohutu viešbučio“ eiti pėsčiomis. Spėliojo, kaip Paika elgsis jį pamačiusi, ir taip nervinosi, kad net silpna darėsi, todėl norėjo įkvėpti gryno oro. Taigi bus neprošal prasieiti pėsčiomis per Rotorua, o dar ir vėjas sieros kvapą šiandien buvo išsklaidęs. Jį užklupo stiprus lietus, bet Dunkanui tai buvo nė motais. Kai vaikinas pagaliau pasiekė viešbutį, buvo peršlapęs iki paskutinio siūlo.

Registratūroje sėdėjo Anabelė; ji negalėjo patikėti savo akimis.

Džiūgaudama pašoko nuo kėdės ir puolė sūnėnui ant kaklo.

– Mano berniuk, kaip smagu tave matyti!

– Gerai, kad bent vienas žmogus džiaugiasi, – pagaliau išsivadavęs iš glėbio, nusišypsojo Dunkanas.

– Kodėl taip sakai? Neabejok, džiaugsis ir Gordonas, ir Abigailė. – Anabelė nutilo ir įdėmiai pažvelgė į vaikiną. – O gal turi omeny kokį nors konkretų žmogų? – pasiteiravo pasalūniškai.

– Jei jau klausi… taip. Noriu padaryti staigmeną Paikai, kol neprasidėjo šurmulys ir neatvažiavo mano šeima.

Ar jis apsiriko, ar iš tikrųjų Anabelės vedu nuslinko šešėlis?

– Gal norėtum persirengti sausais drabužiais? – paklausė ji.

Motinišką tetos klausimą Dunkanas nuleido negirdom.

– Ji pas senelę ar savo kambaryje? – nekantriai paklausė.

– Nei ten, nei ten. Ji išėjo pasivaikščioti.

– Tokiu oru? Kur? Gal prie ežero?

– Taip, matyt, prie ežero, bet…

– Tu tikras lobis! – apsidžiaugė Dunkanas, pakštelėjo tetai į skruostą ir išbėgo, lagaminą palikęs ten, kur buvo pastatęs.

– Dunkanai, ji ne viena! – pavymui sušuko Anabelė, bet sūnėnas jau buvo už durų.

Prie ežero jis susimąstė, į kurią pusę Paika galėjo patraukti. Pagaliau nusprendė eiti kairėn, tolyn nuo miestelio. Greitu žingsniu nuskubėjo šlapiu pakrantės smėliu. Ėjo palenkęs galvą, prausiamas lietaus ir košiamas ledinio vėjo. Pasistatė palto apykaklę. Paėjėjęs pakrante, sustojo ir apsidairė. Aplinkui – nė gyvos dvasios. Temo. Dunkanas sunkiai atsiduso. Veikiausiai ėjau ne į tą pusę, tarė sau piktai, ji gi nevaikštinės viena tamsoje. Vaikinas apsigręžė ir nuskubėjo atgal. Beveik pasiekęs viešbutį kiek pasvarstė, ar nereikėtų viduje paieškoti Paikos. Tačiau vidinis balsas pakuždėjo traukti Ohinemutu pusėn. Jis pakluso nuojautai ir pavargęs pagaliau priėjo maorių susirinkimų namą.

Tikriausiai ji seniai grįžo į viešbutį, mąstė jis ir nutarė nebeklaidžioti tokiu audringu oru. Tą akimirką pamatė Paiką.

Ji išėjo iš susirinkimų namo. Tačiau kas ten? Paskui ją žengė jaunuolis. Jis jausmingai uždėjo ranką merginai ant peties. Dunkanas spoksojo it apdujęs. Kai juodu žengė tiesiai link jo, jis nė nekrustelėjo. Pamačius netikėtai priešais išdygusį Dunkaną, Paikos skruostai nukaito.

– Labą dieną, Paika, – tvardydamasis ištarė Dunkanas.

– Labą dieną, Dunkanai. – Jos balsas virpėjo.

Maaka žvelgė tai į vieną, tai į kitą.

– Gal pristatytum mane šiam jaunuoliui, – pagaliau paprašė Paikos.

– Taip, žinoma, – sumikčiojo Paika, tačiau nė nesirengė to padaryti.

Pastebėjęs jos neryžtingumą, Dunkanas sukaupė visą drąsą.

– Paika, atvažiavau dėl tavęs. Iš visos širdies prašau: tapk mano žmona!

– Bet… ne… tai neįmanoma, aš nenoriu… – užsikirsdama lemeno Paika.

Maaka pažvelgė į Dunkaną ir piktai žybtelėjo akimis.

– Ne, žmogau, tai neįmanoma. O gal ne taip nugirdau? Protėvių akivaizdoje aš ką tik paklausiau Paikos, ar ji tekės už manęs, ir ji sutiko. Tu atėjai per vėlai.

Išgirdęs šiuos maorio žodžius, Dunkanas išblyško.

– Paika, pasakyk, kad tai netiesa! Pasakyk jam, kad myli mane, – ragino merginą.

– Suprask, dabar negaliu. Esu pernelyg sutrikusi, nes tu atvažiavai…

Dunkanas metė į priešininką triumfuojantį žvilgsnį.

– Girdi, mielasis, ji visiškai sutrikusi! Dėl manęs! Štai ką tau patarsiu: eik namo! Palik mus vienus!

Užuot pasitraukęs, maoris grėsmingai atsistojo priešais; nors jis buvo puse galvos žemesnis už Dunkaną, bet tvirtesnis ir raumeningesnis.

– Manau, tu klaidingai vertini situaciją. Mes abu siekiam šios moters. Tad turim kautis kaip vyrai.

Paika stovėjo šalia ir virpėjo.

– Gerai, kaukimės! – Dunkanas numetė paltą ant purvinos žemės ir pasirengė boksuotis.

Maoris piktdžiugiškai nusikvatojo.

– Ei, žmogau, negi manai, kad kovosim kaip du pakeha? Susigrumkim kaip liepia protėvių tradicijos. Eikš!

Dunkanas krūptelėjo. Ką tai reiškia? Negi anas laiko jį maoriu?

– Ne, prašau, nereikia! Nesikaukit lazdomis! – išsigandusi sušuko Paika.

– Tai vyrų reikalas! – pamokomai tarė Maaka ir nuskubėjo prie susirinkimų namo.

Dunkanas nusekė paskui, nors iš baimės užgniaužė gerklę. Regis, maoris iš tikrųjų laiko ji saviškiu. Ką jis sumanė?

Dunkanas atsisuko. Paika pėdino iš paskos ir susijaudinusi mosavo rankomis. Dunkanas norėjo palaukti jos, bet priešininkas jau čiupo jį už rankos ir atvirai pagrasino:

– Nedrįsk jai daryti poveikio, žmogau. Mūsiškiai taip nesielgia. Moteris atiteks laimėjusiam kovą.

Dunkanas pašiurpo. Jis nedrįso prieštarauti priešininkui ir siūlyti, kad mergina turėtų tapti žmona to, kurį pati pasirinks. Dunkanas leido Maakai nusitempti jį į susirinkimų namą. Maoris čiupo drožinėtą lazdą, stovėjusią kampe.

– Tai mano taiaha. O kur tavo?

Dunkanas bejėgiškai gūžtelėjo pečiais. Negi tas vaikinas iš tikrųjų mano, kad jis turi kovos lazdą? Privalau jam pagaliau pasakyti, kad esu baltasis ir noriu kovoti žodžiais, o ne ginklais kaip maoris, mąstė Dunkanas, bet Maaka įspraudė jam į ranką kitą lazdą.

– Mes kausimės lauke ant marae, – pareiškė maoris ir pirmas išbėgo į aptvertą susirinkimų kiemą.

Tuo metu lietus liovėsi.

Paika puolė prie vaikinų.

– Nereikia, nedarykit šito!

Maaka tik nusijuokė.

– Nesirūpink, mano mažoji gulbele, aš jį nugalėsiu! – išdidžiai šūktelėjo. Atrodė, kad jam tai teikia didžiulį malonumą.

O Dunkanas staiga pradėjo tirtėti iš baimės. Bet jis nenorėjo pasirodyti bailys.

– Prašau, mesk tą taiaha! – Dunkano meldė Paika. – Tu gi niekada nelaikei jos rankoje…

Bet Dunkanas ženklu paliepė jai nutilti. Nenorėjo, kad mergina gelbėtų jį kaip baltąjį. Jeigu jau taip nutiko, turiu pats save padrąsinti, galvojo jis. Kažin, kaip tas vaikinas sureaguos sužinojęs, kad jo konkurentas yra pakeha? – rengdamasis kovai svarstė Dunkanas.

Jis stengėsi mėgdžioti Maakos judesius, bet buvo ne taip paprasta. Maoris atsiklaupė ant kelių, it žaisdamas mėtė lazdą iš vienos rankos į kitą ir nutaisė bauginamą veido išraišką.

Dunkanas kelis sykius giliai įkvėpė ir pamėgino parodyti, ką gali. Maakai iš gerklės išsiveržė nesuprantamų žodžių lavina, paskui jis pradėjo puolimą. Tarkšt – tai Dunkanas lazda atrėmė smūgį. Ir vėl – tarkšt, tada dar kartą – tarkšt.

Vieną akimirką Dunkanui pasirodė, kad Maaka tuoj išmuš lazdą jam iš rankų, todėl stipriau suspaudė ginklą. Tarkšt, tarkšt, tarkšt, – pasipylė smūgiai. Nors jie buvo stiprūs, Dunkanui pavyko išlaikyti lazdą. Priešininkas vėl pamėgino jį nuginkluoti, bet vaikinas ir šįsyk atrėmė puolimą. Tarkšt, tarkšt, tarkšt.

Maaka stenėjo nuo įtampos.

– Koks nususęs kovotojas. Negi ji tau nieko nereiškia? – šaipėsi jis, o Dunkanas tik tvirčiau sukando dantis.

Tarkšt, tarkšt, tarkšt.

Jam vis dar pavykdavo atmušti smūgius, bet ar ilgai šitaip atsilaikys? Maaka teisus. Liko vienintelė galimybė: reikia būti narsesniam. Pirmas bandymas nepavyko. Lazda iškrito jam iš rankos ir, padariusi didelį lanką, nulėkė ant žemės, tačiau Dunkanas mikliai pasilenkė ir čiupo ją taip greitai, kad pasinaudoti jo nesėkme Maaka nespėjo. Dunkanas tuoj pat pradėjo puolimą.

Paika stebėjo sceną apimta prieštaringų jausmų: ir žavėjosi, ir baisėjosi. Ji nuogąstavo dėl Dunkano. Žinojo, kad anksčiau ar vėliau jis pralaimės, juk niekada nesimokė mau taiaha kovos. Ir vis dėlto kaip įspūdingai jis kaunasi su kovos lazdomis meistru! Tarkšt, tarkšt, tarkšt. Smūgiai vis greitėjo, vaikinai puldinėjo taip vikriai, kad Paika vos spėjo sekti akimis. Atrodė, Maaka tuoj nugalės Dunkaną.

– Dunkanai, saugokis! – sušuko Paika.

Maaka nuleido lazdą ir nustebęs pažvelgė į ją. Tada pasisuko į narsųjį priešininką, stovintį su iškelta lazda rankoje ir pasirengusį gintis.

– Dunkanai? Tu esi pakeha? – negalėjo patikėti Maaka.

Dunkanas vos linktelėjo.

– Tu gerai koveisi, net labai gerai. Gaila, kad esi pakeha. Kitaip galėčiau tau rekomenduoti meistrą, kuris iš tavęs padarytų didį kovotoją.

– Vis tiek pasakyk, susirasiu pats, – paprašė Dunkanas; jis atrodė it apdujęs. Kovodamas nesvarstė, ką daryti su lazda, – kovėsi instinktyviai.

Maaka karčiai nusijuokė.

– Jis tavęs nemokytų mau taiaha. Nes nesi maoris! Ir vis dėlto, kad ir nenoriai, turiu pripažinti, jog kova lazdomis tau įaugusi į kraują. – Tada Maaka atsisuko į Paiką. Ši stovėjo nuleidusi rankas, išbalusi ir virpanti. – Dabar spręsti tau. Pakeha kovoje buvo man lygus priešininkas. Rinkis, kieno žmona tapsi.

Paika neištarė nė žodžio. Tik giliai įkvėpė. Paskui prikimusiu balsu sumurmėjo:

– Eisiu su tavimi, Maaka. Aš prisiekiau ištekėti už maorio. – Ji nusuko akis nuo Dunkano, kad nematytų jo sielvarto ir neskaudėtų širdies.

Maaka priėjo prie merginos, apkabino per pečius, paskui atsisuko į Dunkaną.

– Jaučiuosi pagerbtas, kad ji nori priimti mano pasiūlymą. Būčiau laimingas, jei princesė taptų mano žmona, tačiau ji myli tave. Ji baiminosi dėl tavęs, o ne dėl manęs. Ji sušuko tavo vardą. Kokia nauda iš priesaikos, jei ji neša nelaimę? Ta priesaika visus mus padarytų nelaimingus. Protėviai ir dievai jos nelaimins. Linkiu jums laimės.

Jis švelniai pakštelėjo nustebusiai Paikai į nosį, draugiškai paplojo Dunkanui per petį ir paėmė abi lazdas. Kiek paabejojęs, vieną įspraudė apstulbusiam Dunkanui į ranką ir dingo nakties tamsoje.

Iš pradžių Dunkanas nejudėjo, bet netrukus pabudo iš sąstingio ir tvirtai apkabino vis dar virpančią Paiką.

– Ar nori būti mano žmona, Paika? – paklausė po akimirkos, tebelaikydamas ją glėbyje.

– Aš… Aš… aš nežinau, aš… – mikčiojo ji.

Dunkanas užspaudė jai burną bučiniu. Kai pagaliau atitraukė lūpas, ji vos girdimai sukuždėjo:

– Prašau, duok man truputį laiko, aš siaubingai sutrikusi!

Dunkanas švelniai žvelgė į ją.

– Atleisk, kad spaudžiu tave. Tik pasakyk, ar tai, ką sakė maoris, – teisybė? Ar myli mane?

Paika vos linktelėjo.

– Tada galiu laukti kiek tik nori, – iškilmingai ištarė Dunkanas.

Rotorua, 1900 m. gegužė

Diena prieš vestuves buvo kupina rūpesčių. Anabelė kaip visuomet apsikrovė darbais. Ji net pasiuvo Abigailei nuotakos suknelę, tikrą svajonę iš šilko, kurią užbaigė paskutinę naktį, be to, buvo atsakinga ir už valgiaraštį, ir už stalo papuošimą.

Kad ir nuvargusi, Anabelė nuolat rasdavo neatidėliotinų darbų. Juk tai turės būti šauni šventė, į kurią pakviesti beveik visi Rotorua žmonės, kad pagaliau būtų padarytas galas apkalboms. Gvendolina visur skleidė gandus, esą Abigailė, toji nesuvaldoma moteris, vargšą Patriką suvedžiojusi ir tokiu būdu atsikovojusi. Ir vis dėlto miestelyje jau visi žinojo, kad Abigailė išgelbėjo skęstančią Emilę ir kad mergaitė vėl pradėjo kalbėti. Todėl Rotorua gyventojai susiskirstė į dvi stovyklas. Vieniems Abigailė buvo velnio išpera, kiti gerbė ją kaip angelą, padariusį stebuklą.

O Abigailė tetroško būti laiminga mylimo Patriko nuotaka ir vylėsi, kad iškėlus dideles vestuves kaimynų smalsumas bus patenkintas ir ji pagaliau taps viena iš jų.

Gordonas jau kelias dienas tempė baldus iš svetainės – ruošė vietą puotai. Lyg tyčia įsilijo, ir jis abejojo, ar bus patogu švęsti verandoje.

Dunkanas padėjo kiek galėjo. Ir džiaugėsi kiekviena minute, praleista greta Paikos. Nuo tada, kai mergina paprašė jo leisti pagalvoti, abu dažnai kvatodavo ir elgėsi nerūpestingai. Jis, žinoma, tikėjosi šventinį vakarą pagaliau sulauksiąs trokštamo atsakymo. Žvelgė į Paiką, kabinančią girliandas, ir širdis džiūgavo. Jis neabejojo – ji sutiks. Paika atrodė laiminga ir nerūpestinga.

Anabelė su Abigaile taip pat akies kampučiu stebėjo jaunuolius.

– Graži pora, – seseriai į ausį svajingai sušnabždėjo Abigailė.

Anabelė atsiduso. Taip, iš tikrųjų, bet ar tas švelnus ryšys padės ištverti visus sunkumus, kurie pasipils ant jųdviejų galvų? Ar galingasis Alanas Hamiltonas palaimins šį ryšį?

– Nežiūrėk taip niūriai! – juokdamasi Abigailė paragino vyresnėlę. – Tavo nosies galiukas išduoda, kas tau kelia rūpesčių. Svarstai, ar tiedu balandėliai atsilaikys, tiesa? Patikėk, jeigu jie iš tikrųjų myli vienas kitą, nutiesti kelią į laimę jiems pavyks. Ir žavingasis mūsų svainis nieko negalės padaryti. Kartais susimąstau, jog obuolys gali tolokai nuriedėti nuo obels.

Ji sukikeno ir linksmai apkabino Emilę, kuri irgi padėjo puošti svetainę.

– Sakyk, kaip man tave vadinti? – netikėtai paklausė mažylė ir palenkė galvelę į šoną.

Abigailė susimąstė.

– Vadink mane teta Abigaile!

Emilės veidelį nušvietė plati šypsena.

– Taip, teta Abigaile!

Tai išgirdęs Patrikas, regis, neapsidžiaugė.

– Emile, dabar Abigailė bus tavo mama. Taip ir turėtum ją vadinti.

Emilės veidelis akimirksniu apsiniaukė, ir Abigailė skubiai paprieštaravo:

– Ne, Emilė jau turi mamą. Ir taip bus visada. Ji negali vadinti manęs mama. Noriu pasakyti, kad mudvi šėliosim ir darysim tai, kas daroma tik su teta. Tiesa, Emile?

Mergaitė dėkinga nušvito.

Patrikas mėgino griežtai pažvelgti į nuotaką, bet nieko iš to neišėjo.

– Abigaile Bredli, ar tau kas nors jau sakė, kad turi auksinę širdį?

– Ne, pone O’Donelai, tokie pagyrimai lig šiol buvo skiriami vien mano seseriai Anabelei. Šitokių malonių žodžių dar niekada nesu girdėjusi.

Abigailė juokdamasi puolė Patrikui ant kaklo; tai pamačiusi, Emilė apsimetė supykusi ir pabalino akis.

– Ar jūs taip elgsitės ir kai būsit susituokę?

– Ne, tik kai nuplauksim į Makojos salą.

– O mane irgi kada nors pasiimsi, tiesa, teta Abe? Tu gi žinai, turim kai ką tenai nugabenti. Pintinę!

Patrikas klausiamai pažvelgė į dukterį, tada – į nuotaką.

– Gal ir man paaiškintumėt?

– Ne, mums, moterims, reikia savų mažų paslapčių, – skubiai atkirto Abigailė, o kai jai delną spustelėjo dėkingo vaiko rankutė, širdį užliejo šiluma.

Stebėdama tą jau nebejauną porą, Anabelė susijaudino. Kaip puiku, kad jiedu rado vienas kitą! – galvojo ji ir lengviau atsiduso.

– O Dieve, koks siaubingas oras, o dar ta kelionė, – pasigirdo niurzgus Olivijos balsas.

Visi krūptelėjo. Nerūpestinga Parkerių šeimos nuotaika akimirksniu pasikeitė, nes iš Oklando atkako Hamiltonai. Dar nėra buvę, kad Olivija nesiskųstų oru. O Helena niurzgėjo dėl kambario, kurį jai skyrė Gordonas. Alanas priešiškai dėbtelėjo į Paiką.

Tačiau vėliau, kai visi kartu pietavo, atvirų ginčų pavyko išvengti.

Bet Abigailė visu kūnu jautė įtampą ir galvojo: geriau tegul audra išsišėlsta šiandien, o ne rytoj. Bet jos viltys žlugo. Alanas mandagiai nesikišo, nors Paika sėdėjo šalia jo sūnaus ir tarp jaunuolių šokinėjo žiežirbos. Olivija maukė vyną kaip vandenį, bet girta neatrodė.

– Kad tik rytoj viskas praeitų sklandžiai! – sušnabždėjo Abigailė savo sužadėtiniui į ausį.

– Svarbiausia, kad rytoj tu pasakytum man taip, – pajuokavo Patrikas ir švelniai paglostė jai skruostą.

Vestuvių rytą danguje skaisčiai švietė saulė, it norėdama asmeniškai pasveikinti jaunuosius. Kai sutuoktinių pora po iškilmingos santuokos ceremonijos žengė iš bažnyčios, abiejose tako pusėse buvo išsirikiavusi visa šeima ir pusė miestelio. Žmonių minioje nuvilnijo šnabždesys, nes Abigailė vilkėjo balta vestuvine suknele su baltu nuometu. Tokio drabužio Rotorua dar niekas nebuvo regėjęs. Paprastai nuotaka vilkėdavo tamsią suknelę, o ne baltą. Abigailė madų žurnale rado, kad balta vestuvinė suknelė – paskutinis mados klyksmas Europoje. Nors Anabelei atrodė, kad vilktis baltą drabužį pernelyg drąsu, Abigailei galų gale pavyko ją perkalbėti.

– Siaubinga! – sušnypštė Olivija, ir ne pirmą sykį šią dieną.

O Anabelė švytinčiomis akimis žavėjosi Abigaile. Jai atrodė, kad sesuo žavinga, ir iš laimės akyse vėl pasirodė ašaros. Slėpdama graudulį, brūkštelėjo per akis razetų spalvos suknelės rankove. Gordonas paėmė ją už rankos ir sušnabždėjo:

– Ji dar niekada neatrodė taip gražiai.

Alanas Hamiltonas perkreipęs kaklą akimis ieškojo sūnaus. Pamatęs, kad jis stovi greta sesers Helenos, lengviau atsiduso. Tos „maorės“, kaip jis vadino Paiką, niekur nebuvo matyti. Dabar palankus metas pagaliau pasikalbėti kaip vyras su vyru, dingtelėjo jam.

Vos tik Abigailė, Patrikas ir mažoji Emilė susėdo į karietą, kuri nuo bažnyčios turėjo pervežti juos per visą miestelį ir nugabenti į viešbutį, Alanas prasispraudė pro minią ir primygtinai paprašė Dunkano drauge paėjėti pėsčiomis.

Sūnus, žinoma, ne itin susižavėjo laukiančiu pokalbiu su tėvu akis į akį, bet atsidusęs pakluso.

Kai Helena, it tai būtų savaime suprantama, prisijungė prie jų, Alanas šiurkščiai pareikalavo, kad dukra paliktų juodu vienus.

Mergina sustojo lyg žaibo trenkta. Ašaros pabiro iš akių, bet nei brolis, nei tėvas nekreipė dėmesio.

Į viešbutį Helena patraukė viena, kiek atsilikusi nuo vyrų. Kai ašaros išseko, jos įžeistoje sieloje gimė naujas jausmas. Ji kietai suspaudė lūpas, sugniaužė kumščius ir ėmė kurti keršto planą.

Dunkanui nepatiko, kad susikaupusias mintis tėvas sumanė iškloti pakeliui namo. Vaikinas, žinoma, pastebėjo priešiškus jo žvilgsnius, laidomus į Paiką. Bet tikėjosi, kad jiedu pasikalbės po šventės. Abu jautėsi įsitempę.

– Na, sūnau, nekalbėsiu užuolankom. Juk turiu teisę sužinoti, kaip tu įsivaizduoji savo ateitį. Pasakyk man, prašau, kodėl ta maorė nuolat sukasi aplink tave? Tu miegi su ja? Jeigu taip, tebūnie, bet pamažu reikėtų mažinti apsukas. Nori ar nenori, bet pradėk pratintis prie minties, kad ir tau teks kurti šeimą!

– Apie tai aš ir galvoju, tėve! – lediniu balsu atsakė Dunkanas.

– Gerai, tada liaukis tampęsis su ta maore!

– Tu nesupratai manęs, tėve. Aš ketinu vesti Paiką, jokios kitos moters man nereikia!

Alanas šnopuodamas sustojo ir šiurkščiai čiupo sūnų už rankos.

– Tada aš atimsiu iš tavęs paveldėjimo teisę! – pagrasino.

– Atimk, tėve, – ištarė Dunkanas ir ryžtingai pridūrė: – Už jokius pasaulio pinigus nesutikčiau atsisakyti vesti Paiką.

Alanas suirzęs ėmė gaudyti orą.

– Vadinasi, dėl tos merginos viską mestum?

– Jei reikės.

Alanas apstulbęs žvelgė į sūnų. Energingasis agatmedžių dervos pirklys staiga paseno keleriais metais. Jo oda tapo balta kaip vaškas, o akyse buvo matyti nuovargis. Tik balsas dar tebeturėjo galios.

– Tu laimėjai. Vesk ją, bet nesiskųsk man, kai mūsų rato žmonės jos vengs! Turėsi su tuo susitaikyti. Po galais, vesk ją, bet tik su viena sąlyga.

Dunkanas įdėmiai pažvelgė į tėvą.

– Ko tu nori?

– Reikalauju, kad ateityje mūsų verslo interesai būtų aukščiau tavo sąžinės. Kad tęstum Hamiltonų tradicijas ir kovotum už mūsų gerovę. Norėčiau, kad grįžęs susirastum teisėją Delmorą ir bent jau pamėgintum pasukti mūsų naudai bylą dėl miško.

Dunkanas sunkiai atsiduso.

– Gerai, tėti! – pagaliau atsakė ne itin tvirtai.

– Ne, ne. Taip nieko nebus. Norėčiau, kad tvirtai pažadėtum!

– Pažadu! – Tai sakydamas Dunkanas nudelbė akis – abejojo, ar laikysis šio pažado. Dabar jam labiausiai rūpėjo, kad tėvas jį palaimintų. Mat buvo tvirtai įsitikinęs, jog sužinojusi, kad šeima ją priima, Paika nebedels ir sutiks tekėti.

– Tačiau nemanyk, mano berniuk, kad dėl to pamilsiu šią moterį! Aš taikstausi tik todėl, kad nenoriu prarasti tavęs.

– Tėve, aš taip pat turėsiu pageidavimą, kai mudu apsigyvensim Hamiltonų rūmuose.

– Ir kokį gi?

– Kad Paikai rodytum deramą pagarbą.

– Sutinku – jei tik nereikalausi, kad mylėčiau ją kaip savą dukterį. Ir vis dėlto kai ką būtinai turiu pridurti: esi kvailys. Vieną dieną tu pasigailėsi, bet tada man nesiskųsk. Aš tave įspėjau! – suniurnėjo Alanas.

Likusį kelią jiedu ėjo tylėdami; nė nepastebėjo, kad Helena seniai juos pasivijo ir nunarinusi galvą praskuodė pro šalį.

Kai, jaunųjų porai grįžus į viešbutį, karietos pasitikti išlėkė Paika, Abigailei staiga dingtelėjo, kad mergina nebuvo bažnyčioje.

– Ir kurgi tu prapuolei? – pasmalsavo ji.

– Ruošiau jums staigmeną, – nusišypsojo Paika. – Būtų puiku, jei iš karto eitumėt į salę, kol visi kiti nesusirinko.

Abigailė ir Patrikas susižvelgė, bet nusekė paskui Paiką. Jaunoji maorė atsargiai atidarė duris ir įleido juodu vidun. Salė buvo šventiškai išpuošta. O stalo gale sėdėjo žmogus, kurio pamatyti Abigailė visiškai nesitikėjo. Ji negalėjo patikėti savo akimis, bet toji žila moteris, kuri laukė jos sėdėdama neįgaliojo vežimėlyje, be jokios abejonės, buvo jos motina.

Abigailė išsivadavo iš Patriko glėbio ir su ašaromis akyse pasileido prie motinos.

– Mama! Mama! – sukūkčiojo ji.

– Auksinis vaike! Mano auksinis vaike! – šnirpščiojo Mariana.

Abigailė pasilenkė prie vežimėlyje sėdinčios mamos ir apkabino jai kaklą.

– Nuoširdžiausiai sveikinu tave, mažyle, – tyliai ištarė Mariana ir sukuždėjo į ausį: – Atleisk man, prašau, atleisk man!

Garsiai kūkčiodama, Abigailė spaudė motiną glėbyje.

Mariana susitvardė greičiau už dukterį. Ji smalsiai pažvelgė į Patriką.

– Ką gi, norėčiau apkabinti ir savo žentą. Jūs vis dar velniškai patrauklus vaikinas, kaip ir anksčiau.

Patrikas iš lėto priėjo prie uošvės ir atsargiai ją apkabino. Jam šis susitaikymas pasirodė kažkoks įtartinas.

– Tai laimingiausia mano gyvenimo diena, – tarė Abigailė ir su dėkingumu apkabino Paiką.

Vidun įžengę Anabelė ir Gordonas irgi negalėjo patikėti savo akimis. Prie stalo lyg niekur nieko sėdėjo mama. Tarsi nė nebūtų ištisus mėnesius kiūtojusi savo kambaryje. Ji vilkėjo gražiausią suknelę, plaukai buvo sugarbanoti, o akys spindėjo džiaugsmu, lyg norėtų pašokti ir leistis trypti.

Pirmasis kalbos dovaną atgavo Gordonas.

– Mama, kas buvo tas stebukladarys, kuris išviliojo tave iš čiužinių laidojimo rūsio? – mirktelėjęs paklausė.

– Na, judu tai jau tikrai ne. Judviem stinga talento mane sužavėti, – senu papratimu įgėlė senutė.

Anabelė pamėgino nuleisti jos žodžius negirdom.

– Mane čia atgabeno Paika, – išdidžiai pasigyrė Mariana.

Gordonas pritariamai pažvelgė į merginą.

– Ji – mūsų angelas. Ką be jos darytume? – atsiduso Anabelė.

Jai pasirodė, kad Paika dar niekada nebuvo tokia graži. Jos skruostų raudonis rungėsi su puošnios raudonos suknelės skaistumu. Tai – iš meilės, pagalvojo Anabelė, ir tą akimirką pajuto Paikai dar didesnį palankumą.

Pamažu ėmė rinktis svečiai. Jie linkėjo jauniesiems sėkmės ir sveikino senąją namų šeimininkę, kuri, išdidi it karalienė, palaikė pokalbį kaip senais gerais laikais.

Mariana pareikalavo būti pasodinta tarp dukters Olivijos ir jos mylimo žento Alano. Šiedu taip pat gerokai stebėjosi Marianos dalyvavimu. Kai Mariana pavadino Paiką stebukladare, Alanas susiraukė, bet greitai susitvardė ir vėl nutaisė mandagią miną. Jis kaip įmanydamas stengėsi įtikti uošvei ir apibėrė ją komplimentais.

Tačiau vyrą akylai stebinčiai Olivijai neprasprūdo, kad jis vis karštligiškai dėbteli į sūnų ir šalia jo sėdinčią Paiką. Baimė sugniaužė jai gerklę. Kad tik Alanas pritartų šiam ryšiui!

Per pertraukėlę Paika pakilo nuo stalo ir išėjo į lauką įkvėpti oro; Alanas nusekė paskui. Olivija sunkiai atsiduso. Ji svarstė, gal bėgti įkandin, bet tuoj atsisakė šios minties. Kuo labiau ji pritarė tai santuokai, tuo priešiškiau elgėsi Alanas. Olivija matė, kaip švelniai sūnus žvelgia į merginą, ir suprato: nuo santuokos jo neatkalbėsi. Ne, jos pritarimas tik dar labiau pakurstytų nesantaiką. Per vestuves Alanas tikriausiai nesiryš aiškintis su Paika… Olivija energingai įsipylė dar vieną taurę vyno ir išlenkė vienu mauku.

Paika giliai įkvėpė. Salėje jai buvo truputį per triukšminga. Triukšmas iš laimės, pagalvojo mergina. Šventėje sėdėdama greta Dunkano ji jautėsi laiminga. Šiandien pat galėtų duoti sutikimą. Taip, kito pasirinkimo nėra. Ji nepaisys savo priesaikos – tekės. Dabar pat, juk netgi Dunkano tėvas pritarė santuokai – apie tai laimingas vaikinas šnipštelėjo jai į ausį. Ji nebesipriešins likimui. Dėl meilės kovojantis Dunkanas palenkė savo pusėn netgi tą užsispyrusį žmogų.

Merginos veidą glostė šilti saulės spinduliai, ji užsimerkė, laiminga kelis sykius apsisuko ratu ir ėmė niūniuoti maorių meilės dainą, bet staiga iš svajų ją išplėšė piktas balsas:

– Per daug nedžiūgaukit, mieloji!

Paika krūptelėjusi atsimerkė ir pamatė įniršio perkreiptą Alano Hamiltono veidą.

– Ko jums iš manęs reikia? – tyliai paklausė ji.

– Ko jums reikia iš mūsų? – grėsmingai sududeno jis.

– Aš myliu jūsų sūnų ir sutiksiu tapti jo žmona; juk ir jūs pats palaiminot santuoką, taip man sakė Dunkanas, – šiurkščiai atkirto ji. Jos baimė kaipmat dingo, užleisdama vietą nevaldomai rūstybei.

– Kiek kainuotų, jeigu atsisakytumėt savo ketinimo?

– Ką turite omeny?

– Nevaidinkit naivuolės! Aš klausiu, kiek pinigų jums duoti, kad paliktumėt mano sūnų ramybėje ir negundytumėt padaryti didžiausios gyvenime klaidos. Ar žinot, kokią žalą jis sau padarytų? Oklando bendruomenė, kurioje jis yra savas žmogus, imtų jo vengti, šnabždėtųsi jam už nugaros, o jūsų vaikai neišvengtų patyčių… – Tai tardamas Alanas iš liemenės kišenės išsitraukė saują banknotų ir jau ketino įsprausti merginai į ranką. – Sumokėsiu kiek tik norit, – pridūrė įsakmiu balsu.

– Pasilaikykit savo purvinus pinigus! – sušnypštė Paika ir trenkė per pinigų gniužulą; banknotai pasklido į visas puses. Tada nusigręžė ir tekina pasileido į sodą. Nusiminusi krito ant suolelio.

Mano laimė – lyg vėjo dvelksmas, akimirką paliečia mane ir vėl nuplevena, liūdnai mąstė ji. Meilė – viena, o gyvenimas su mylimu vyru – visiškai kas kita. Tėvas iš dalies teisus. Jei Dunkanas mane vestų, tai reikštų, kad jam visą gyvenimą būtų primenama: įsimylėjęs užsimiršo, jog per mane jam nuolat kaišomi pagaliai į ratus.

Paika būtų su malonumu pravirkusi, bet negalėjo. Tylėdama spoksojo į rudo purvo duobę, burbuliuojančią priešais. Jautėsi kaip ta tiršta masė, kliuksinti, leidžianti burbulus ir vėl nurimstanti.

Reikia bėgti iš čia. Ir kuo greičiau, kol Dunkanas neėmė jos ieškoti. Sprendimas buvo tvirtas: šiandien pat ji slapčia dings ir niekada nebegrįš. Vienas iš jų turi būti išmintingas. Ir tas žmogus gali būti tik ji. Nes Dunkanas nepasiduos. Galbūt jai pavyktų nusigauti į Taurangą ir ten prisiglausti?

Staiga ant peties ji pajuto kažkieno ranką. Išsigandusi atsigręžė ir pamatė rimtą Anaro Rangičio veidą.

– Ką jūs čia veikiat? – paklausė nustebusi.

– Atėjo laikas, kai gali į mane kreiptis „tu“, – atsakė jis. – Atvažiavau tavęs pasiimti.

Paika sutrikusi žvelgė į vyrą. Negi jis moka skaityti mintis? Gal jį atsiuntė pats dangus? Ji taip troško išvažiuoti kuo toliau. O Oklandas išties buvo gana toli. Bet argi Dunkanas ne tenai gyvena? Jai ir vėl pasidarė negera, tačiau šį sykį iš baimės.

– Kodėl nori mane išsivežti? – kimiai paklausė.

– Noriu užkirsti kelią nelaimei. Santuoka su Dunkanu Hamiltonu laimės neatneš. Tu kasdien jausi, kad nepriklausai turtingiesiems pakeha. Ir, patikėk manimi, nesu prieš tą vaikiną, atvirkščiai, jis – narsus žmogus, bet, nepaisant meilės, vieną dieną problemos, kilusios iš jūsų nelygiaverčio ryšio, jį nukamuos.

– Dėde Anarai, tau nėra reikalo manęs įtikinėti. Esu tos pačios nuomonės. Aš išvažiuosiu iš Rotorua, ir nedelsdama! Atvykai pačiu laiku.

– Tada kraukis daiktus, vaikeli. Traukinys išvyksta po valandos. Palauksiu tavęs čia.

Paika nedrąsiai jį apkabino. Prieš bėgdama krautis daiktų, dar sušnabždėjo:

– Jei jis manęs ieškotų, sugalvok ką nors, kad jis nieko nesuprastų, antraip vargu ar rasiu jėgų išeiti, jei jis dar sykį mane apkabins. Juk aš taip jį myliu!

Anaras Rangitis sukrėstas susmuko ant suolo. Jam buvo gaila mergaitės. Juk ir pats kažkada kentėjo lygiai kaip Paika. Jis prisiminė pirmąjį susitikimą su klastingąja ir velniškai žavinga Olivija ir pajuto, kaip širdis ėmė greičiau plakti krūtinėje. O juk buvo prisiekęs niekada apie ją negalvoti. Ji sudaužė jam širdį. Ir vis dėlto mintys užpuolė jį kaip vabzdžių spiečius, o sykiu grįžo ir skausmas.

Jam buvo nelengva ryžtis atvažiuoti į Rotorua, kad Paiką ir Dunkaną apsaugotų nuo didžiulės kvailystės. Pats savo kailiu patyrė, kaip gelia širdį, kai nevalia mylėti. Per visus tuos metus jis mėgino ištrinti iš atminties prisiminimus apie Oliviją ir drauge praleistą laiką, bet nepavyko. Olivija buvo ir liko jo gyvenimo meilė, nors šaltakraujiškai jį atstūmė. Jos viską naikinantys žodžiai iki šiol skambėjo ausyse. Jis vis primindavo sau jų atsisveikinimo minutes, kad skausmo neužgožtų prisiminimai apie nuostabias valandas, praleistas sykiu.

Kelis kartus jis mėgino užmegzti ryšius su moterimis, bet nė vienai nejautė tokios aistros kaip Olivijai. Nė vienas ryšys netapo santuoka. Jis sunkiai atsiduso. Nors viengungio dalia nežavėjo, bet širdies nepergudrausi. Ten, kur anksčiau gyveno tyra meilė, dabar įsikūrė kartėlis.

Taip jam bemąstant, sode pasirodė moteris. Lieknas kūnas, daili suknelė. Tamsiaplaukė ir nuostabiai graži! Ji sustojo priešais jį, o akyse buvo matyti nuostaba. Moteris krenkštelėjo.

– Ką tu čia veiki? – pasiteiravo.

Anaras ėmė sunkiai kvėpuoti.

– Įsėlinau per sodą, – atžariai atšovė. – Ruiha pasakojo, kad švenčiat vestuves. Nenorėjau trukdyti. O labiausiai nenorėjau susitikti tavęs. Atvykau pasikalbėti su Paika. Ir jei reikalas nebūtų neatidėliotinas, niekada nebūčiau rizikavęs susitikti su maloningąja ledi.

– Paiką? Kokių reikalų turi su Paika? – Ji jau spėjo susitvardyti. Tik plačiai išplėstos akys liudijo, kokia yra sutrikusi.

Anarui ant liežuvio sukosi kartus priekaištas. Bet jis suėmė save į rankas ir šaltai atkirto:

– Ji – tolima mano giminaitė, ketinu išsivežti į Oklandą, kad šeimininkautų pas mane. Bet nežinojau, jog tau tai rūpi. Būtų geriausia, jei grįžtum į namą ir pamirštum, jog aš čia laukiu jos, kad kuo greičiau išvyktume.

– Nedrįsk šitaip elgtis! – energingai paprieštaravo Olivija. – Neturi teisės jos išsivežti. Mano sūnus Dunkanas ketina ją vesti!

– Esu tikras, kad šito jis nepadarys! – šiurkščiai atšovė Anaras. Jis nedrįso pažvelgti į Oliviją. Gerklę gniaužė baimė, kad ji iš akių supras, jog jis niekada nesiliovė jos mylėjęs. Kodėl negaliu jos tiesiog nekęsti, kankindamasis svarstė jis, kodėl negaliu?

– Kodėl lendi į tuos reikalus? Kodėl ir tau parūpo Paika? – amtelėjo Olivija.

– Manau, tu puikiai supranti. Kartą aš jau mylėjau pakeha, o kai nusibodau, buvau išmestas kaip virtuvės šiukšlė. Nenorėčiau, kad ir Paikai taip atsitiktų. – Jis nutilo ir įdėmiai pažvelgė į ją. – Juk jums, maloningoji ponia, turėtų labai nepatikti, kad jūsų sūnus užmezgė rimtus santykius su maore. O gal pakeitėt savo nuomonę apie trumpą malonumą su rudaodžiu meilužiu, ledi Hamilton?

Staiga Olivija ėmė virpėti visu kūnu.

– Aš noriu, kad jiedu susituoktų. Supratai? – sušvokštė ji.

Jos akyse sužibo ašaros, bet Anaro tai nesujaudino. Galų gale jam pavyko suvaldyti savo jausmus, ko taip troško. Jis niekino jos pasipūtimą! Kaip jai šovė į galvą reikalauti, kad jis leistų Paikai patekti į tokią pat bėdą?

– Taip, tavo įsakymas pasiekė čia, – šiurkščiai atšovė jis ir parodė sau į galvą. Paskui bakstelėjo į širdį. – Bet čia jis nepateko. Be to, aš skaudžiai nusvilau dėl tavo požiūrio į mišrias santuokas. O ką apie tai sako tavo vyras? Man sunku patikėti, kad Alanas Hamiltonas pritartų šiai santuokai.

Ji sutrikusi žvelgė į jį.

– Iš kur pažįsti mano vyrą? Gal šnipinėji mane? – Ji abiem rankom suspaudė galvą ir suvaitojo.

– Tikrai ne. Aš mielai atsisakyčiau tos pažinties. Bet dirbu krašto teisme. O ten jis žinomas kaip margas šuo. Pirmiausia dėl to, kad jo tėvas apgaule užgrobė maorių žemes. Beje, teisme sutikau tavo sūnų ir turiu pasakyti, jis puikus žmogus, gaila, kad yra pakeha!

Išgirdusi šiuos žodžius, Olivija susverdėjo. Sukaupusi paskutines jėgas, sudribo ant suolo.

– Tu pažįsti mano sūnų?

– Ne itin gerai. Mes su juo audringai pasišnekėjom, ir jis mane įtikinėjo, kad jo ketinimas vesti Paiką prieš tėvų valią yra rimtas. Vis dėlto jis gerokai protingesnis už savo motiną. Bet aš netikiu, kad pajėgtų apsaugoti maorę žmoną nuo Oklando visuomenės pašaipų. Be to, nenoriu, kad mano dukterėčia tekėtų už tavo sūnaus. Trumpai tariant, Paika važiuos su manimi! Tos santuokos nebus. Ir pati Paika pritaria mano nuomonei!

– Anarai, paklausyk, aš negaliu tau paaiškinti, bet tu turi… būk geras, pasitikėk manimi! – sumikčiojo Olivija.

– Pasitikėti tavimi? Tikriausiai pokštauji. Ar tik nepuoselėji slapto noro, kad sūnus pasimėgautų uždraustu vaisiumi, kaip ir jo motina? Nereikia manęs mulkinti! Juk tu nenori, kad jiedu susituoktų.

– Anarai, prašau! Suprantu, jog nekenti manęs, bet palik ramybėje tą seną istoriją. Palaimink šį ryšį. Aš nieko taip negeidžiu, kaip jų santuokos. Jie turi susituokti, suprask pagaliau!

Anaras išblyško.

– Tik nesakyk, kad Paika nuo jo nėščia!

– Ne, ne! Bet prašau, patikėk manimi, taip mums visiems bus geriau. Prašau, prašau, išvažiuok leidęs Paikai pasilikti ir tekėti už mano sūnaus. O jei ji bijo, padrąsink! Meldžiu!

Anaras suglumęs žvelgė į Oliviją. Jis dar niekada nematė jos taip besižeminančios. Įdomu, ko ji siekia?

– Nė nemanau. Neleisiu jai žengti kančios keliu. Be to, ji jau kraunasi daiktus. Paika ne tik žavi mergina, bet ir protinga, tad teisingai įvertino padėtį. Mes išvažiuosim artimiausiu traukiniu. Ir čia jau nieko nepakeisi. Net tavo užsispyrimas nepadės. Sėkmės tau, Olivija Bredli! – Taip taręs, jis skubiai atsistojo, bet Olivija įsikibo į jo švarką ir pradėjo kūkčioti.

– Meldžiu, nereikia, palik ją čia! Dunkanas toks laimingas. Prašau, grįžk vienas. Tu esi man skolingas! – maldavo ji.

Jis ištraukė švarko skverną ir sušnypštė:

– Ar tau galvoj negerai? Aš nieko tau neskolingas.

– Tada padaryk tai ne dėl manęs, o dėl savo sūnaus! Nes jei jis ves Paiką, niekada neišaiškės jo kilmės paslaptis, – nevilties apimta sušuko Olivija ir išsigandusi kaipmat užsidengė delnu burną. Ir kodėl ji išsidavė? Juk buvo pažadėjusi sau neatskleisti jam šitos paslapties!

Dar vienas žmogus užsidengė delnu burną, kad garsiai nesuriktų. Tas kažkas stovėjo pasislėpęs už medžio ir visu kūnu virpėjo.

3 dalis

Mariana – motina

Oklandas, 1900 m. rugsėjis

Tą apsiniaukusią dieną Anaras Rangitis iš darbo grįžo labai išvargęs. Teisme buvo nagrinėjama didžiulė byla dėl gatvės, kuri neturėtų būti tiesiama pagal numatytą planą, nes kirstų tapu, šventą maoriams vietovę. Po ilgų įrodinėjimų jam pagaliau pavyko įtikinti teisėją Delmorą patenkinti genties prašymą. Gatvė bus nutiesta kitur.

Anaras gyveno nedideliame mediniame Viktorijos stiliaus name Stefenso gatvėje. Namą jis mylėjo taip pat kaip ir vaizdingą Oklando priemiestį Parnelį, kurio gyventojai buvo maoriai. Vienintelis baltasis jo draugas Artūras Hensenas, jaunas mokytojas, buvo įsikūręs kaimynystėje. Jis dėstė maorių mergaičių mokykloje. Anaras paprašė jo mokyti Paiką privačiai namie. Jis manė, kad ji protinga mergaitė, tik mokykloje gavo per mažai žinių.

Jaunasis mokytojas uoliai ėmėsi darbo ir kas antrą popietę lavino smalsiąją mokinę, o ją tai žavėjo. Jai ypač patiko anglų ir prancūzų literatūra. Mergina godžiai skaitė Šekspyro dramas, Balzako romanus, bet buvo vis negana.

Kai tik galėdavo, Anaras parnešdavo jai naujų knygų, nes skaitymas buvo mėgstamiausias merginos užsiėmimas. Maoris ėmė nerimauti dėl Paikos. Nors naujoje vietoje ji gyveno jau beveik keturis mėnesius, aplinkinis pasaulis jos nedomino. Įkalbama leisdavosi dėl vienintelio dalyko – pasivaikščiojimų po Parnelio kvartalą iki uosto.

Anaras dūsaudamas atidarė duris ir nustebo. Namie buvo tylu kaip kapuose. O juk šiandien trečiadienis – tą dieną jį visuomet pasitikdavo smagūs Artūro ir jo mokinės balsai, nes mokytojas pasakodavo ką nors įdomaus, o mergina užversdavo jį klausimais.

Bet šįkart Paika buvo viena. Ji sėdėjo krėsle ir buvo taip įsigilinusi į romaną, kad net krūptelėjo, kai jis krenkštelėjo.

– Atleisk, neišgirdau, kai parėjai, – kaltai pasiteisino ji, užvertė knygą ir pašoko. – Artūras šiandien negalėjo ateiti. Jis perspėjo, kad pamokos nebus. Todėl sutvarkiusi namus čiupau knygą. – Ji nusišypsojo laukdama, ką jis pasakys.

Anaras tik dabar pastebėjo, kad jo svetainėje Paika padarė nedidelį stebuklą. Kambarys atrodė daug šviesesnis, nes grindys švytėjo ir kvepėjo šveičiamuoju smėliu.

– Dėkoju, vaikeli! Tačiau tai visai nebūtina. Juk tu – ne namų tvarkytoja, bet vis tiek gražu. – Jis dar sykį patenkintas apžiūrėjo švarias grindis. Tada sutrikęs pakėlė akis. – Nepasitaręs su tavimi pakviečiau svečią…

Paika gūžtelėjo pečiais.

– Nesirūpink, aš paruošiau valgyti, be to, galiu užsidaryti savo kambaryje. Truputį paskaitysiu.

– O, ne! Aš kaip tik galvojau, kad galėtume papietauti trise. Kai ko nupirkau. – Vyras skubiai padėjo ant stalo ryšulį, kurį laikė po pažastimi. – Čia ėrienos kepsnys, nieko ypatinga, – sumurmėjo ir skubiai pridūrė: – Kaip tik trims.

Paikos veidas apsiniaukė. Juk dėdė žino: ji nepageidauja matyti jokių žmonių, išskyrus Artūrą ir jį patį.

– Aš nenoriu, – atžariai atkirto mergina.

– Tau reikia bendrauti! O jis – labai malonus jaunuolis. Jis – mano mokinys. Atėjus laikui, taps patarėju, paskui dirbs teisme, kaip ir aš, – nenusileido Anaras.

– Kaip nori! – suniurzgė Paika. – Žinau, kad linki man gero. Aš pasistengsiu nebūti tokia uždara. Esi teisus. Negaliu visą gyvenimą sėdėti užsisklendusi. Kitaip vieną dieną tapsiu tokia kaip Mariana Bredli. Tai kada ateina tas jaunuolis?

Paika nepastebėjo, kad, jai ištarus „Bredli“, Anarno veidas tapo rūstesnis. Kadangi buvo jo eilė atsakyti, ji klausiamai pažvelgė į dėdę. Tačiau jo mintys, regis, buvo kažkur toli. Gyvendama pas jį, Paika ne kartą pastebėjo tokį keistą elgesį ir ėmė nerimauti dėl jo sveikatos.

– Dėde Anarai, ar užsisvajojai?

Išsigandęs jis krūptelėjo.

– Ne, ne, užsigalvojau apie šios dienos bylą. Labai sudėtingas atvejis. Ko tu klausei?

– Kada ateis svečias?

– Apie septintą. – Anaras pabandė išspausti šypseną, bet nepavyko.

Paika būtų daug ką paaukojusi, kad tik galėtų skaityti jo mintis! Paprastai dėdė – labai atviras ir kalbus, bet retkarčiais taip panyra į mintis, kad nebepasieksi. Išeidama iš svetainės mergina dar sykį susirūpinusi pažvelgė į dėdę, bet šis, regis, jos nematė.

Anarui taip nutikdavo dažnai. Beveik kasdien jis mintimis grįždavo į tą gegužės vakarą Rotorua. Teberegėjo sutrikusį Olivijos veidą, girdėjo jos maldavimą, paskui – sviestus žodžius: „Tada padaryk tai dėl savo sūnaus!“ Matė save bėgantį nuo jos kaip užpjudytą žvėrį.

Nuo gegužės jį kankino klausimas, ar Olivija jį apgavo, ar pasakė tiesą. Jis buvo linkęs patikėti, kad tiesa jai išsprūdo netyčia.

Retkarčiais Anarą apimdavo begalinis noras aplankyti maloninguosius ponus jų namuose ir pareikalauti, kad Olivija prisipažintų vyro akivaizdoje. Jį sulaikė tik simpatija jaunuoliui. Ne, jis niekada neimtų jam kenkti. Jei vaikinas sužinotų, kad motina šaltakraujiškai apgavo jo tikrąjį tėvą nutylėdama tėvystę, paskui lygiai taip pat apmulkino kitą vyrą sakydama, kad Dunkanas – jo sūnus, sugriūtų visas jaunuolio pasaulis. Senajam Hamiltonui buvo galima daug ką prikišti, bet visi žinojo, kad jis be galo myli sūnų.

Tiesą sakant, reikėjo neapkęsti Olivijos, bet Anarui tai ne itin sekėsi. Juk Olivija stengiasi dėl sūnaus.

Kaskart, kai jis paskęsdavo mintyse, kurios neduodavo jokių rezultatų, galų gale iškildavo klausimas: gal vis dėlto reikėtų pritarti Paikos ir Dunkano santuokai? Tai atneštų laimę abiem jaunuoliams. Dėl to jis buvo tikras. Bet ar jis, Anaras, ištvertų, jeigu Paika, pastaruoju metu tapusi jam artima kaip dukra, susituoktų su jo sūnumi, kuriam jis neturi teisės prisipažinti esąs tėvas? Ne, taip būtų neteisinga. Tik pamanyk, jie susilauktų vaikų, bet jis niekada negalėtų pasakyti, kad tai ne Alano Hamiltono, o jo vaikaičiai.

Todėl visas savo viltis Anaras dėjo į patrauklųjį jaunuolį, kurį šiandien pakvietė vakarienės.

Skambutis pažadino Anarą iš minčių, ir jis nuskubėjo atidaryti durų.

– Įeikit, Maaka! – pakvietė jaunuolį.

Tą akimirką į prieškambarį įžengė Paika.

– Kada patiekti valgį? – žvaliai paklausė, tačiau staiga sustingo. – Tu? – Ir nutilo nežinodama, ką dar pasakyti.

Maaka irgi atrodė sutrikęs.

– Paika? – Regis, jis taip pat nepajėgė šnekėti.

Anaras nustebęs žvelgė tai į vieną, tai į kitą.

– Judu pažįstami? – paklausė.

Maaka atsitokėjo pirmas. Pamėgino nusišypsoti, ir tai jam beveik pavyko.

– Išties, mudu jau ne sykį buvom susitikę. Aš net ketinau ją vesti, bet tada pasirodė konkurentas, kurį aš iškviečiau į dvikovą lazdomis. Jis laikėsi puikiai. Nors yra pakeha. Kur tavo vyras, Paika? Mielai su juo vėl pasimatyčiau.

Paika nuraudo.

Anaras sulaikė kvėpavimą. Negi Maaka kalba apie Dunkaną? Jis giliai įkvėpė.

– Ką gi, mieloji Paika, jau gali patiekti kepsnį. Taigi man nėra reikalo judviejų pristatinėti. Juo geriau, – mėgino juokauti Anaras ir mirktelėjo dukterėčiai.

Nepaisant gardaus Paikos paruošto valgio, prie stalo tvyrojo šiokia tokia įtampa. Maaka visą laiką stebėjo merginą tarsi klausdamas, kas atsitiko tam pakeha? Kodėl jo čia nėra?

O Paika sėdėjo nudelbusi akis į lėkštę ir baiminosi, kad jis anksčiau ar vėliau pakartos tą klausimą. Anaras nuoširdžiai stengėsi palaikyti pokalbį.

Mergina dar nebuvo sukramčiusi paskutinio kąsnio, kai Maaka suskubo išeiti. Jis tikino, neva reikia į treniruotę. Vis dėlto vaikinas nuoširdžiai atsisveikino su Anaru ir padėkojo, kad šis davė jam kelias laisvas savaites. Jaunasis maoris buvo Oklando regbio komandos narys, tad dabar galės su komanda leistis į kelionę po Naująją Zelandiją.

– Viliuosi, kad grįžęs būsit galutinai atsikratęs noro grumtis dėl kamuolio ir kad jūsų viltys patekti į nacionalinę komandą neišsipildys. Nes regiu jus savo įpėdiniu, – šyptelėjo Anaras.

– Kai tik grįšiu į Oklandą, tuoj pat jus aplankysiu. Tada su malonumu kur nors išeičiau su šia tyliąja ponia, bet tik jeigu jos gyvenime nebus to narsaus pakeha. Ar jis tebėra, Paika?

Ši vėl nuraudo kaip aguona.

– Mes nesituoksim, jei tai turi omeny, – atžariai atšovė ji.

Jis rimtai pažvelgė į ją.

– Žinau, kad nedera du sykius užduoti moteriai tą patį klausimą, bet tokiu atveju aš tikriausiai pamėginčiau, – santūriai pasakė jis ir išėjo.

Vos tik vaikinas uždarė duris, Paika piktai užsipuolė Anarą.

– Vadinasi, ieškai man vyro? – sušnypštė ji. – Tau pasisekė, kad radai tokį, kuris netrukus žada man pasipiršti. Puikų, stiprų maorį. Po galais, kodėl jūs visi nepaliekat manęs ramybėje ir neleidžiat netrukdomai skaityti knygų?

Ji ėmė kūkčioti ir nubildėjo laiptais aukštyn į savo kambarį.

Anaras nusiminęs liko stovėti. Jis nujautė, ką reiškia šis išpuolis.

Jį apėmė negeras jausmas, kad pakvietęs vaikiną padarė nedovanotiną kvailystę. Negi jis iš tikrųjų aklas ir nemato, koks brangus Paikai Dunkanas? Negi jis tėra negailestingas egoistas, iš visų jėgų siekiantis užkirsti kelią tai santuokai? Dunkanas atsigimė ne į motiną. Jis niekada nepaliktų Paikos. Ne, Dunkanas panašus į jį. Giliai širdyje Anaras net truputį didžiavosi, kad jo sūnus dvikovoje lazdomis prilygo maoriui Maakai. Bet Anarui niekada nebus leidžiama paploti sūnui per petį ir pasakyti: „Tau puikiai sekėsi, mano berniuk!“

Rotorua, 1900 m. lapkritis

Abigailė O’Donel rankoje laikė voką, ant kurio gražiu raitytu šriftu buvo užrašyta Marianos Bredli pavardė ir adresas. Tikiuosi, mama apsidžiaugs, mąstė ji.

Nuo tada, kai Paika išvyko, Mariana nė karto nebuvo išėjusi iš savo čiužinių laidojimo rūsio. Abigailė visokiais būdais mėgino įtraukti ją į šeimos gyvenimą, bet veltui. Mariana ilgėjosi mergaitės. Todėl Abigailė pyko ant Paikos, kad toji neatsisveikino bent jau su Mariana ir nepaaiškino, kodėl taip staiga nutarė palikti Rotorua.

Bet dabar jau nieko nepadarysi, taikiai galvojo Abigailė, žengdama į apytamsį kambarį. Ji atitraukė užuolaidas ir įleido šilto pavasario oro, paskui priėjo prie mamos lovos ir susirūpinusi pažvelgė į ją.

– Ak, mama, tik pažiūrėk, kaip gražu lauke! Paukščiai čiulba, saulė šypsosi danguje, ir vėjas toks gaivus…

– Dvokia siera, – suniurnėjo Mariana. – Viskas dvokia ta nelemta siera.

– Bet, mama, tu gi niekada nesiskundei kvapu! Nuolat niurzgančiai Olivijai visuomet sakydavai, kad oras čia naudingas sveikatai.

– Kaip supuvusių kiaušinių dvokas gali būti naudingas sveikatai? – pro dantis iškošė Mariana. – Aš nekenčiu jo nuo pirmos dienos… – Ji staiga nutilo.

– Bet mums, vaikams, niekada to nesakei, – nustebo Abigailė.

– Norėjau, kad pamiltumėt šitą vietą, kad pamirštumėt, kaip gražu buvo…

– Turi galvoje Danidiną? – iš lėto tarė Abigailė.

Bejausmis mamos veidas kaipmat atgijo. Įtūžusi ji pažvelgė į Abigailę.

– Maniau, kad sutarėm, jog niekada neminėsim Danidino, – sušnypštė ji.

– Taigi aš ir neketinau apie jį kalbėti, pati pradėjai.

– Nekreipk dėmesio į senos moteriškės plepalus!

Abigailė pamėgino susivaldyti. Jeigu mama net su ja elgiasi taip nepakenčiamai, galima įsivaizduoti, kaip ji kankina Anabelę.

– Mama, pažvelk čionai. Ką tik atnešė. – Anabelė pamojavo laišku.

– Kas ten? – rūsčiai paklausė Mariana.

– Laiškas tau!

– Perskaityk! Tikiuosi, kad jis iš Olivijos ir kad ji pagaliau jaučiasi geriau. Kai susiruošė išvažiuoti po tavo vestuvių, atrodė siaubingai.

Abigailė vėl atsiduso. Taip, vestuvės išties buvo keistos. Pirmiausia, Olivija dėl siaubingų galvos skausmų kiūtojo savo kambary, paskui Dunkanas it galvą pametęs klaidžiojo ieškodamas Paikos. Bet ji dingo, ir niekas nenutuokė, kur. Tik buvo aišku, kad pasiėmė savo daiktus. Tai sužinojusi Mariana visiškai sukrito ir pareikalavo nunešti ją į lovą. Ne taip paprasta smagiai švęsti vestuves, kai beveik visi giminaičiai nukabinę nosis.

Abigailei tai atrodė negeras ženklas, bet, laimė, Patrikas turi gerą humoro jausmą.

– Tai nėra blogas ženklas, brangioji, – pasakė jis, kai ji ir vėl prakalbo apie vestuves. – Tai tik įrodo, kad tu – ne pati kaprizingiausia iš visos Bredlių šeimos, kaip kad plaka pikti liežuviai.

Ak, kaip ji myli šį vyrą! Ir gyvenimas su juo toks taikus! – džiaugėsi Abigailė. Ir visiškai nenuobodus. Ji prisiminė vakarus, kai jiedu kartu muzikuodavo arba pabėgdavo į Makojos salą. O kai šalia dar ir Emilė, bus ir daugiau malonių staigmenų.

– Auksinis vaike, ar užsisvajojai? Norėčiau išgirsti, kaip einasi Olivijai. Nagi, nekankink manęs! Greičiau skaityk!

– Mama, šis laiškas ne nuo Olivijos. Jis nuo Paikos.

Mariana staigiai atsisėdo.

– Nuo Paikos? Greičiau! Skaityk! Ko dar lauki?! Aš gi žinojau, kad ji manęs nepaliks bėdoje. Esu tikra, kad tai dėl Anabelės vargšelei teko sprukti kaip nusikaltėlei.

– Mama, užteks. Kokias kvailystes čia kalbi? Anabelė neturi su tuo nieko bendra. Mes visi gerai žinom, kad ji pabėgo dėl Dunkano. Kodėl tu nepalieki Anabelės ramybėje? Ji nieko blogo tau nepadarė! Jeigu ieškai atpirkimo ožio, gali dėl įvairovės retkarčiais pasirinkti mane.

Tarusi tuos žodžius, Abigailė pašoko nuo kėdės ir kovingai žengė prie mamos lovos. Jos akys svaidė piktus žaibus į senutę, kuri pasipūtusi susiraukė.

– Ką tu apie tai nutuoki? Juk neturi vaikų…

Abigailė krūptelėjo.

Tačiau Mariana, regis, nė nepastebėjo, kad peržengė ribą.

– Žinau tai, ką žinau. Tavo sesuo – tikra nelaimėlė. Ji paliko savo dukterį bėdoje, kai tas ugnikalnis…

– Mama! Maldauju, liaukis pagaliau traukusi seną giesmę! Anabelė nekalta, kad tas kalnas sprogo, – griežtai paprieštaravo Abigailė, bet motina, regis, jos negirdėjo.

– Aš nujaučiau, kad Lizė mirs, jei Anabelė ją paliks.

Abigailės nugara nubėgo šiurpuliukai.

– Anuomet, kai per Olivijos sužadėtuves buvom Hamiltonų rūmuose, staiga pro mane pralėkė šikšnosparnis, ir man pasirodė, kad pajutau mirties dvelksmą. Tada išgirdau vaiką šaukiant mamą. Tuo metu Elizabetė dar nebuvo gimusi. Bet jos gimimo dieną aš supratau, kad ji ir yra tas vaikas, kuriam gresia pavojus. Nuo tada ėmiau ją saugoti ir nuolat pamokslaudavau Anabelei, kad niekada nepaliktų mergaitės vienos. Ir vis dėlto ji nepaklausė, o dabar mažoji siela klaidžioja mano sapnuose ir rodo ženklus, kurių aš nesuprantu…

Pamačiusi, kad mama tuoj pravirks, Abigailė nutarė, jog bartis dėl tų klejonių – beprasmiška.

– Mama, padaryk man paslaugą, tik nieko nesakyk Anabelei! Girdi? Taigi, dabar perskaitysiu Paikos laišką, – pasakė ji, pasistengusi nutaisyti kuo švelnesnį balsą. – Pati įsitikinsi, kad dėl Paikos pabėgimo Anabelė nekalta. Ir dukters nelaimėje ji taip pat nepaliko. Anuomet, tą naktį, ji blogai jautėsi, o vaiko žadinti nenorėjo. Jos draugė Mabelė pažadėjo kitą dieną atvežti mergaitę į Rotorua.

– Bet neatvežė.

– Mama! – pyktelėjo Abigailė ir pradėjo skaityti.

Miela Mariana,

man be galo gaila, kad neįspėjusi pabėgau iš Rotorua. Jūs šito neužsitarnavot. Niekas neužsitarnavo. Ypač nuoširdžioji ponia Parker, kuri su manimi elgėsi kaip su dukra.

Abigailė tyčia padarė pertraukėlę ir įdėmiai pažvelgė į motiną.

Tačiau ši tik numojo ranka ir sušnypštė:

– Skaityk toliau!

Negražu, kad pasprukau per pačią šventę. Tikiuosi, jog ponios Abigailės vestuvės dėl to nenukentėjo. Bet aš negalėjau kitaip. Tą vakarą supratau: mano meilė Dunkanui neturi ateities, kad ir kokia tikra ji būtų. Mes būtume niekinami, vieną dieną jis imtų manęs nekęsti, kad per mane užsitraukė tokią gėdą. Tą vakarą man pasitaikė galimybė išvažiuoti iš Rotorua ir aš ja pasinaudojau. Aš puikiai įsikūriau. Man einasi gerai. Stropiai mokausi ir daug skaitau. Tikriausiai suprantat, kad nenoriu jums atskleisti, kur esu, – kad jums netektų apgaudinėti Dunkano. Nenoriu, kad jis žinotų, kur gyvenu. Nuoširdžiai linkiu jam Oklande sutikti tinkamą moterį.

Ilgiuosi jūsų, ponia Parker, ir jūsų vyro bei panelės Abigailės, turiu omenyje ponią O’Donel. Taip pat ir Ruihos, kuriai irgi nepranešiau, kur esu, bet prašau Jūsų perduoti visiems nuoširdžiausius linkėjimus ir pasakyti, jog laikas, kurį praleidau Rotorua, buvo laimingiausias mano gyvenime. Pas jus jaučiausi kaip namie.

Paika

Baigusi skaityti, Abigailė skubiai nusibraukė ašarą. Žvilgtelėjusi į mamą suprato, kad ji jaučiasi panašiai.

– Matai, mama, – tyliai tarė Abigailė. – Tai dėl meilės Dunkanui ji slepiasi. Vargšas vaikas! Ir ji ypač dėkoja Anabelei. Nedrįsk daugiau piktai kalbėti apie mano seserį. Pažadėk.

Abigailė maldaujamai žiūrėjo į motiną.

Mariana vos linktelėjo.

– Ar tu man pažadi? – neatstojo Abigailė.

Mariana vėl linktelėjo.

– Daugiau nekaltinsi Anabelės, kad išvijo Paiką iš namų arba kad anuomet paliko dukterį bėdoje?

Mariana atkakliai sučiaupė lūpas.

– Ar pažadi man?

– Jei taip nori!

Abigailė daugiau nebespaudė. Be to, jai jau buvo metas eiti. Netrukus iš mokyklos grįš Emilė, reikės patiekti jai pietus.

– Mama, nuo šiol lankysiu tave po pietų, nes mokykla ieško žmogaus, kuris galėtų organizuoti vaikų teatrą, ir Patrikas pasiūlė mane.

– Tu nori dirbti? Ištekėjusi moteris? – šiurkščiai paklausė Mariana.

– O tu argi nedirbai? – atšovė Abigailė.

– Neturėjau kito pasirinkimo, bet tavo mokytojas uždirba pakankamai, kad išlaikytų šeimą, tiesa?

– Uždirba, bet, mama, man bus labai smagu su mažyliais statyti spektakliukus. Gerai, o dabar truputį pamiegok. Ir nepamiršk, ką man pažadėjai! Nesunkink Anabelei gyvenimo, girdi?

Mariana niršdama apsivertė ant šono ir atsuko Abigailei nugarą. Vos duktė uždarė duris, ji niūriai pagalvojo: kas palieka savo vaikus nelaimėje, tas visada kaltas!

Be to, niekas neprivers jos mylėti Anabelę taip, kaip kitas dukteris. Tik ji viena žino, kodėl jos širdis tam priešinasi.

Ir tarsi iš rūko iškilo prisiminimai, kuriuos ji slėpė visą gyvenimą. Užmaršties uždanga plyšo ir ji prisiminė viską, tarytum tai būtų įvykę vakar.

Espa, Hesenas-Nasau, 1855 m. gegužė

Mariana Heinrici sėdėjo susigūžusi priešais nušiurusią pirkelę kaimo pakraštyje. Jos dešinė ranka kraujavo. Susižeidė į medžio atplaišą, bet dėl to liautis dirbusi negalėjo. Ji mielai būtų susisukusi lovoje į kamuoliuką ir atsikeltų tik tada, kai grįš mama. Tačiau žinojo: mama niekada negrįš. Mergaitė suvaitojo. Nevalia apie tai galvoti, barė save. Kitaip nespėsiu surišti visų musių šluotelių ir šluotų iki Zengerio žmonės atvažiuos jų paimti.

Jakobas Zengeris pats asmeniškai lankė „musių šluotelių mergaites“ – taip vadino moteris, plušėdavusias jam kiaurą žiemą, – ir surinkdavo jų pagamintą produkciją, kurią paskui parduodavo Anglijoje. Jakobas nebesitrankė po turgus. Tuo užsiimdavo jo žmonės. Prekiaudamas jis susikrovė šiokio tokio turto ir dabar jam dirbo klajojantys prekeiviai. Nors pats Zengeris buvo kilęs iš vargingos šeimos, kitus spaudė be gailesčio. Jei mergaitės nesurišdavo užsakyto šluotelių kiekio, jis nesumokėdavo nė grašio ir ieškodavo kitų, galinčių atlikti tą darbą. Šeimoms, tokiu būdu netekdavusioms pajamų, nelikdavo kitos išeities, kaip parduoti jam savo dukteris – pigią darbo jėgą.

Mariana jau kelias paras nebuvo sudėjusi bluosto, nes nuo tada, kai mama ir jaunesnioji sesuo jai nebetalkino, plušėjo už tris.

Pašnairavusi į beržo šakeles, kurias teks surišti, mergaitė vėl tyliai suvaitojo. Kaip jai suspėti? Širdyje vylėsi, kad šiais metais Zengeris prekių atvažiuos kiek vėliau.

Mariana žinojo, jog reikia skubėti, bet šiandien darbas krito iš rankų. Ji labai ilgėjosi šeimos. Tas ilgesys plito kūne it nuodai ir kiekvienas rankų mostas tapo kančia. Mariana ir vėl keikė tą šaltą sausio dieną, kai mama pasiėmė keturis vaikus, jos brolius ir sesę, ir išėjo. Jakobas Zengeris pranešė Hildegardai Heinrici, kad turtingas ūkis, esantis netoli Frankfurto, ieško tarnaitės. Ramios, kuklios našlės. Vaikystėje Jakobas ir Marianos mama lankė tą pačią mokyklą.

Taip, mama jam patinka, liūdnai mąstė Mariana, bet manęs jis nekenčia, nes kiek įmanydama priešinausi, kai liepė vieną jo klajojantį keliautoją lydėti į Anglijos turgus. Tam žmogui reikėjo merginos, kuri grotų ryla ir viliotų klientus. Bet juk kaime visi žino: daugelis su juo susidėjusių merginų dingo kaip į vandenį.

Mariana pamėgino išmesti tą mintį iš galvos, bet nepavyko. Diena regėjosi užkeikta. Akyse tvenkėsi ašaros ir temdė žvilgsnį. Mergaitė sukliko. Ir vėl įsidūrė pirštą. Jei taip bus ir toliau, iš viso nebegalės dirbti. Bet geriau apie tai negalvoti.

Ir vis dėlto ji vis prisimindavo savo džiaugsmą, kai Zengeris pasiūlė motinai pagaliau palikti šią skurdžią trobelę! Turtingame ūkyje jos tikrai turės ko valgyti, taigi nebereikės kęsti alkio. Bent jau Mariana nuoširdžiai tuo tikėjo.

Ji niekada nepamirš akimirkos, kai visi, susikrovę skurdžią mantą, lūkuriavo prie trobelės, o Zengeris dėbsojo į juos nuo arklio. Su kokia panieka jis įbedė akis į Marianą! Tada parodė į ją pirštu. Kai Mariana išgirdo jį sniaukrojant baisius lyg nuosprendis žodžius, skirtus mamai, merginai pakirto kojas.

– Tik ne šitą! Šitos negali pasiimti, Hildegarda.

– Gal galėtum padaryti išimtį?

– Džiaukis, kad tau leidžiama pasiimti mažylius! O šita – jau per didelė.

– Negaliu jos palikti čia vienos, – vaitojo Hildegarda.

– Privalai. Juk sakiau tau: vyresnėlė lieka, ir tu sumušei rankomis, – šaltai amtelėjo Zengeris.

Mariana priblokšta klausėsi jo kalbos, bet vis dar jautėsi saugi. Buvo tikra, kad mama be jos neišvyks.

– Tačiau ką ji veiks Espoje viena? Iš ko gyvens?

– Jei sutiks vasarą keliauti su pardavėjais ir gros ryla, aš pasirūpinsiu, kad būtų gerai šeriama. Mums gi nereikia liesų vištyčių. Kitaip pirkėjai išsibėgios. Tai ką? Laikysiesi žodžio? Suderėjom?

Mariana pajuto godų jo žvilgsnį, paskui pasisuko į mamą. Tos dienos įvykiai vėl iškilo jai prieš akis, tarsi viskas būtų buvę vakar.

Sėdėdamas ant arklio, Zengeris pasilenkė ir ištiesė Hildegardai ranką.

– Ne, Jakobai, aš negaliu. Nenoriu jos parduoti. Tiesiog leisk jai rišti šluoteles ir šluotas, prašau! Ji tokia vikri, – maldavo motina.

Vyras suraukė kaktą.

– Gerai, bet darau tai tik dėl tavęs. Ir tik su viena sąlyga: ji turi surišti tiek, kiek surišdavot jūs trys. – Jis metė į Marianą paniekos kupiną žvilgsnį.

Virpėdama iš baimės, ji stebeilijo į kiaurų savo batų galus. Galvoje buvo visiška maišatis, ji stovėjo ir tylėjo.

– Sutinku!

Šis žodis įsirėžė Marianai į sielą. Jos nuosava motina derasi dėl jos kaip dėl šluotelių partijos? Ir, regis, buvo tvirtai nusprendusi keliauti be vyresnėlės.

Negalėdama patikėti tuo, ką išgirdo, Mariana pakėlė akis į mamą. Bet ši tik apgailestaudama gūžtelėjo pečiais.

– Mama, nepalik manęs! – kūkčiodama maldavo Mariana.

Tačiau Hildegarda staigiai atsuko jai nugarą ir nuklampojo tolyn. Trys maži berniukai ir mergaitė nuleidę galvas nukinkavo paskui.

– Mama, neišeik! – nusiminusi sušuko Mariana, bet nė viena iš tų susigūžusių žmogystų neatsisuko.

Ji svarstė, gal bėgti paskui ir įsikibti mamai į sijonus, bet išgirdo šaižų Zengerio balsą:

– Na, imkis darbo! Pasimatysim pavasarį. Tada ir bus aišku, ar padarei normą, ar teks tave atiduoti vienam iš mano žmonių ir siųsti groti ryla.

Mariana nė nepažvelgė į jį – aukštai iškėlusi galvą nužingsniavo į skurdžią trobelę. Ten krito ant lovos, kurioje paprastai miegodavo su vienu iš brolių. Bent jau lova liko man vienai, mąstė ji ir nusprendė neišlieti nė ašarėlės. Bet nepavyko. Kai pagaliau suvokė, kad niekada nebepamatys nei mamos, nei brolių ir sesers, ašaros ėmė plūsti upeliais. Virpėdama visu kūnu atsisėdo, nusišluostė ašaras ir kietai sučiaupė lūpas. Aš sugebėsiu, tvirtai nusprendė ir puolė prie darbo.

Jau keturis mėnesius Mariana laikėsi pažado. Buvo be galo sunku, bet ji uždraudė sau ašaroti ilgintis šeimos. Bet šiandien, lyg tyčia, ją vėl užgriuvo prisiminimai.

Kai pažvelgė į sužalotas savo rankas, narsa kaipmat išgaravo. Ji niekaip nespės surišti reikalaujamo šluotų ir musių šluotelių kiekio. Tuščias skrandis garsiai sugurgė. Kad retkarčiais gaudavo šio to užkrimsti, turėjo būti dėkinga geriausios savo draugės Fridos mamai Gertrūdai Raiman. Jų šeima taip pat gyveno labai skurdžiai. Ir vis dėlto geroji moteris sušelpdavo merginą, kad toji nemirtų iš bado. Ji tai darydavo slapčia nuo savo vyro. Jei šis būtų sužinojęs, kad jam už nugaros šeriama dar viena netikėlė, būtų sumušęs žmoną kaip obuolį.

Kai pasirodė draugė Frida, Mariana kaip tik įsivaizdavo ant lėkštės garuojantį didžiulį gabalą mėsos.

– Štai, imk! Mamai šiandien pavyko nuslėpti bulvių likučių, vis geriau negu nieko, – šyptelėjo draugė ir padavė Marianai mažą dubenėlį.

Mariana buvo tokia alkana, kad akimirksniu prarijo bulvių likučius.

Frida susimąsčiusi stebėjo ją. Tada čiupo neužbaigtą šluotelę ir ėmėsi darbo. Jos šeima žiemomis irgi rišo šluotas ir šluoteles ir taip pat vargo, kaip ir Heinriciai.

– Mariana? – paslaptingu balsu sušnabždėjo Frida ir padėjo šluotelę į šalį. Ji įdėmiai pažiūrėjo į draugę. – Aš su kai kuo susipažinau, jis nori mane iš čia išsivežti.

– Ką turi omenyje?

– Jis yra klajojantis prekeivis, atrodo žavingai ir sako, kad turėčiau eiti su juo.

– Kaip jo žmona? – nepatikliai paklausė Mariana.

– Ne, dar ne, galbūt vėliau. Aš turguose šokdama viliočiau pirkėjus, o jis pardavinėtų šluotas.

– Ar tu proto netekai? Gal negirdėjai, ką kalba žmonės? Prisimink, kiek merginų niekada negrįžo į Espą. Pikti liežuviai plaka, esą jos buvo nužudytos.

Frida atsiduso.

– Ak, ką jau čia! Tai tik kvailos dykaduonių senučių kalbos. Kad ir kas būtų, aš nebenoriu badauti. Prašau, eikim drauge!

– Ne, nė nemanau. Aš ir be tavo kvietimo galėčiau keliauti – su Zengerio žmonėmis. Jis to tik ir laukia.

– Zengeris yra kailialupys. O Valdemaras visiškai kitoks.

– Valdemaras? Judu jau tokie artimi? Gal tu jam jau padovanojai savo nekaltybę?

– Mariana! Kaip gali šitaip kalbėti? Aš niekada taip nepasielgčiau. Ją pasaugosiu pirmajai vestuvių nakčiai, – pasipiktino Frida, paskui pataikaudama sumurkė: – Būk gera, eikim sykiu!

– Nenoriu. Ir kodėl apskritai siūlai, galbūt jis manęs neims? Juk tektų maitinti dvi papildomas burnas.

– Jis man pats sakė: „Jei pažįsti dar vieną gražią mergaitę, įkalbėk ją keliauti. Man reikia bent dviejų.“ O tu visoje apylinkėje – gražiausia. Būtų gaila, jei per tą kvailą darbą visiškai sužalotum pirštus. Be to, jis ieško rylininkės, o juk tau nė viena neprilygsta.

– Vadinasi, turėčiau akompanuoti, kai tu šoksi klientams? Frida, aš tikrai nelenksiu nugaros tam Valdemarui. Būk išmintinga, neik su juo!

– Tačiau ką aš veiksiu šiame prakeiktame užkampyje, kur nėra netgi duonos ir jokios ateities?

– Ar tavo tėvai žino?

– Ne, mama už jokius pinigus neleistų, o tėvas mane sulygtų. Tas tik apsidžiaugtų, jei viena burna būtų mažiau. Mariana, tau pasitaikė puiki proga!

– Būk gera, nepalik manęs! – ėmė prašyti Mariana. – Tada aš nebeturėsiu jokio artimo žmogaus.

– Taigi. Suprask pagaliau: tu niekada nepamatysi savo šeimos! Čia plušėsi iki pat mirties. Bent jau susipažink su juo.

– Ne! O dabar nebegaišink manęs, iki birželio turiu surišti galybę šluotelių.

– Tai ir lik su tom kvailom šluotelėm! Aš ir viena rasiu laimę.

– Cha! Laimę? Tavim dėta, taip nekalbėčiau.

– Ak, elkis, kaip nori, gali čia ir supūti.

Draugių ginčą nutraukė garsus arklių kanopų trypimas. Mariana išsigandusi atsigręžė – jų pusėn jojo trys raiteliai. Priekyje išvydusi Jakobą Zengerį, mergina suvirpėjo visu kūnu. Negi jie atvyksta pasiimti prekių? – išsigando ji. Juk paprastai pasirodo tik birželio pradžioje.

Iš pašaipios Zengerio minos Mariana suprato, kad jos nuogąstavimai pasitvirtino.

– Susiradai pagalbininkę? – paklausė pirklys, žvelgdamas į Fridą. Tada jo veidu nuslinko šypsena. – Ji gali vykti sykiu. Mes ieškom šokėjos. Nors ji ne tokia graži kaip tu, bet mūsų tikslams tiks. – Taip taręs, jis nušoko nuo arklio ir paliepė Fridai: – Apsisuk!

Frida buvo pernelyg išsigandusi, tad kaipmat pakluso. Ji atsistojo priešais pirklį ir iš lėto, lyg šokanti lėlė, žengė kelis žingsnelius.

– Aha, tiksi ir tu. Judvi – neblogas kinkinys. Žmonėms patiktų: juodaplaukė velnio merga ir žavi šviesiaplaukė, truputį išblyškusi mergužėlė.

– Nebūsiu jūsų rylininkė, – sušnypštė Mariana, purtydama juodas garbanas. Ji žybtelėjo tamsiomis akimis į Jakobą Zengerį ir iššiepė dantis, tarsi norėtų pulti.

– O tu galėtum įbauginti, Mariana Heinrici, – nusišiepė pirklys. – Jeigu tik nežinočiau, kad esi viso labo čigono išpera.

Mariana nuraudo kaip ugnis.

– Mano tėvas gimė čia, čia dirbo ir guli palaidotas vietos kapinėse, nes jūs, pone, išsiurbėt jam kraują.

– Tu teisi. Gerasis Fricas Heinricis guli kapinėse, tačiau kas tau sakė, kad jis – tavo tėvas? Jei nori žinoti, man labai patiko tavo motina, bet kartą pro čia traukė tie valkatos, ir Hildegarda iškrėtė kvailystę. Su vienu iš jų nuėjo į mišką, o tas ilgai nedelsė ir netgi nepaklausė, ar jai patiks, jeigu jis paims tai, ką moteris gali duoti…

Mariana atsikrenkštusi spjovė jam po kojom ir sušuko:

– Dink iš čia, kraujasiurby! Atvažiuok birželį, kai būsiu baigusi rišti šluoteles, o tada užmokėk man. O jei dar sykį išsižiosi apie mano mamą, užmušiu tave!

Vyras nusikvatojo.

– Ne, aš pasiimsiu prekes šiandien. Arba visai neimsiu. – Jis žvilgtelėjo į surištas šluoteles. – O kur likusios?

Mariana sutriko. Jos pasipriešinimas buvo palaužtas. Mergina nebegalėjo atlaikyti šalto vyro žvilgsnio, tad pažvelgė į akis draugei, sustingusiai iš baimės, lyg toji būtų galėjusi padėti, bet Frida tik bejėgiškai kilstelėjo rankas. Mariana gailėjosi susirėmusi su pirkliu. Betgi jis pats ją suerzino.

– Meldžiu, duokit man dar dvi savaites. Prisiekiu, viskas bus užbaigta laiku… – saldžiu balsu pragydo ji. Išdidumo neliko nė pėdsako.

– Ne, mažoji rupūžėle, tu keliausi su vienu iš mano pardavėjų į Angliją. Tai paskutinis mano žodis.

– O jei atsisakysiu? – nusiminusi paklausė Mariana.

– Tada mano palydovai padegs tavo pirkelę, o tave privers padaryti, ką sakau, nes nesilaikei sutarties sąlygų.

Marianos širdis daužėsi kaip pašėlusi. Ieškodama pagalbos, ji vėl atsigręžė į draugę.

Frida linktelėjo. Mariana tuoj pat suprato ženklą. Reikia parodyti, kad pasiduoda likimui, ir suvaidinti nusiminusią. O kai Jakobas Zengeris išeis, tada žiūrėsim, ką galima padaryti.

Mariana nuolankiai nudelbė akis.

– Gerai, aš pasiduodu. Bet gal leistumėt susikrauti drabužius?

Zengeris garsiai nusikvatojo.

– Drabužius? Aš ir nežinojau, kad tu turi drabužių, išskyrus tuos, kuriuos dėvi. Bet nesu pabaisa. Rytoj vėl pasirodysiu. Ir nepamiršk rylos! O drabužius gali palikti čia. Duosiu naujus. Fridai Raiman taip pat! Juk jūs – ne kokios nuskurėlės, turit gražiai atrodyti ir vilioti klientus.

Mariana tylėdama linktelėjo.

– Gerai, pone! – sumurmėjo Frida.

Tik nutilus kanopų bildesiui, Mariana išdrįso vėl praverti burną.

– Aš tuoj pat kraunuosi daiktus. Kaip manai, ar Valdemarui pavyks išsivesti mus iki tamsos?

Frida nusišypsojo.

– Nesirūpink, jau rytoj mes laivu plauksim į Angliją. O iš ten grįšim turtingos. Prisiekiu!

Kad taip tavo žodžiai – Dievui į ausį! – pagalvojo Mariana ir puolė krautis mantą.

Oklandas, 1900 m. gruodžio 25 d.

Hamiltonams Kalėdų šventė šįmet nebuvo džiugi. Bent jau taip atrodė Dunkanui, kuris įdėmiai nužvelgė nedidelį susirinkusiųjų būrelį, apspitusį fortepijoną ir pasiruošusį traukti kalėdines giesmes. Mamą kankino baisūs galvos skausmai, bet ji stengėsi nuslėpti tai nuo svečių. Jos veidas buvo sustingęs it kaukė ir ji nepratarė nė žodžio. Tėvui primygtinai pareikalavus, alkoholio negėrė nė lašo. O kai buvo atneštas pagrindinis patiekalas, staiga atsistojo nuo stalo ir išsvirduliavo prigulti, taip visiškai sugadindama šventinius pietus.

Helena susiraukusi atsisėdo prie fortepijono. Dunkanas stebėjosi, kad net jo sesuo šį vakarą nešvyti iš laimės. Juk per vakarienę buvo paskelbta apie jos ir Piterio sužadėtuves. Dunkanas negalėjo pakęsti to pasipūtusio plepio, bet tėvui vyrukas regėjosi tinkamiausias jaunikis. Piterio tėvas, senasis Smitas, buvo turtingiausias medienos pirklys. Šiandien tėvas turbūt didžiuojasi Helena, mąstė Dunkanas.

Olivija suakmenėjusiu veidu užgrojo „Tyli naktis“, ir visi kiti, turėjo balsą ar ne, ėmė giedoti.

Dunkanas sugiedojo pirmą posmelį, bet staiga jo balsas prikimo. Jis prisiminė dainuojančią Paiką, ir akis užtemdė ašaros. Kiek sykių jis laužė galvą, kodėl mergina pabėgo. Kiek daug jis atiduotų, kad tik ji stovėtų prie šitos eglutės! Gerai jau, galbūt kelios iš šių maloningųjų ponių ir šnibždėtųsi sukišusios galvas, bet argi tai rimta priežastis išsižadėti meilės?

Dunkanas atsitokėjo tik tada, kai tėvas pakvietė svečius sėstis prie stalo ir vaišintis kalėdiniais kepiniais. Vaikinas atsisėdo ant sofos ir vėl mintimis grįžo pas Paiką. Kaskart, kai galvodavo apie ją, imdavo kankinti klausimas: gal jos gyvenime atsirado kitas vyras? Ar tik ji nepasirinko to maorio?

– Dunkanai, gal galėtum paduoti sausainių, – mintis nutraukė šaižus stalo kaimynės balsas.

Dunkanas krūptelėjo ir nepatenkintas dėbtelėjo į Rozą Smit. Po teisybei, mergina buvo labai graži. Veidas taisyklingai pailgas, daili nosytė, širdutės formos lūpytės ir didelės žalios akys. Bet jos balsas ir manieros jį nervino.

Vaikinas tylėdamas padavė merginai dubenį su šokoladiniais sausainiais ir vėl pajuto, kad ilgisi žemo ir švelnaus Paikos balso. Negi jis iš tikrųjų galėtų ją pamiršti?

Pasak tėvo, ateis laikas ir jis išmes Paiką iš galvos. Anuomet, kai pabėgo sūnaus nuotaka, Alanas apsimetė užjaučiąs. Bet pastaruoju metu išūžė ausis ragindamas vesti Rozą, tą įspūdingą merginą, kuri vis dar spokso į jį.

Dunkanas neturėjo jokio noro plepėti, tad nusuko akis. Jis pažvelgė į Heleną ir nusišypsojo jai. Tačiau Helena nė nevyptelėjo. Kodėl ji nesidžiaugia savo sužadėtuvėmis? – stebėjosi Dunkanas. Gal kad Piteris, jo stalo kaimynės brolis ir sesers sužadėtinis, Helena domėjosi taip pat menkai, kaip ir Dunkanas – Roza? Užuot plepėjęs su Helena, Piteris įsispraudė greta Dunkano ir mėgino megzti vyrišką pokalbį. Kalbėdamas pūtė cigaro dūmus Dunkanui į veidą.

– Mums būtų labai pelninga sykiu statyti kelis laivus. Taip sutaupytume daug pinigų…

Dunkanas jo nesiklausė. Dabar jį domino tikrai ne laivų statyba ir agatmedžių dervos gabenimas į Oklandą. Nors jis ir dirbo tėvui, bet be įkvėpimo. Ir kaskart, kai tėvas norėdavo nusiųsti jį į teismą, susigalvodavo reikalų buhalterijoje, kuriuos esą reikia skubiai išspręsti. Kita vertus, kelis kartus teisme jis pamėgino pasigauti poną Rangitį. Tas vyras tikrai turėtų žinoti, kur gyvena Paika ir kodėl pabėgo. Kartą Dunkanas laukė pono Rangičio prie teismo rūmų, bet paskui išsigando, kad ponas Rangitis patvirtins tai, ko jis taip bijojo: jog laimėjo tas stipruolis maoris!

– Dunkanai, ką Kalėdoms gavai dovanų? – paklausė Roza, nors tuo pat metu jį kalbino ir Piteris.

Vaikinas tik pabalino akis. Kodėl jie nepalieka jo ramybėje?

– O taip, Dunkanai, papasakok mums! – paragino ir Rozos motina.

Roza ir jos motina kalbėjo su juo kaip su mažu berniuku, kuris susijaudinęs kicena prie židinio pažiūrėti, ką Kalėdų Senelis įdėjo į kojinę.

Vaikinas norėjo apsimesti neišgirdęs klausimo, bet prabilo Helena, kuri ką tik atėjo ir atsisėdo prie jų stalo.

– Nagi, pasigirk, ką gerasis tėvelis Kalėdų Senelis tau padovanojo! – Jos balse buvo girdėti pyktis ir pavydas. Nelaukdama atsakymo, ji garsiai, kad visi išgirstų, paskelbė: – Tėtis jam padovanojo naujamadišką karietą. Iš Anglijos užsakė vieną sau ir vieną sūnui. Argi ne nuostabu?

– Helena, juk tai nelabai svarbu, – pamėgino nukreipti kalbą Dunkanas, bet savo trigrašį įkišo Piteris:

– Tėve, ką pasakysi? Aš irgi norėčiau tokios karietos. – Jis griausmingai nusikvatojo.

– Mielas Piteri, netgi aš neturiu tokios savaeigės transporto priemonės. Palūkėkim truputį, pažiūrėsim, ar vežėjai sugebės išlikti gyvi. – Senasis Smitas nusikvatojo griausmingai kaip ir Piteris.

– Jei Piteris, tapęs mano vyru, užsiims mūsų verslo reikalais, mano tėvas galbūt padovanos tokią vestuvėms, – išrėžė Helena.

– Piteris jau ir taip užsiėmęs – savo verslu. Kam jam kištis į manąjį? Be to, aš turiu paveldėtoją, mieląjį Dunkaną! – tvirtu balsu pareiškė Alanas.

– Taip, sūnui visuomet atitenka visa, kas geriausia, – įgėlė Helena, o jos akyse plykstelėjo neapykanta.

Dunkanas išsigando. Kas jai pasidarė?

Kai svečiai išsiskirstė, Alanas paprašė šeimos narių dar truputį pasėdėti prie židinio ir palydėti šią džiaugsmingą, kaip jis pasakė, dieną. Jis tiesiog švytėjo iš laimės.

– Mano mielas Dunkanai, turėtum rimtai apgalvoti, gal vertėtų Naujųjų metų išvakarėse pasipiršti Rozai.

– Taip, tėti!

– Vesi ją? – apsidžiaugė Alanas.

– Ne, aš to nesakiau!

– Bet ji graži ir turtinga. Nagi, pasvarstyk! Ji – geriausia nuotaka visame Oklande. Vesk ją, mano berniuk! Ji tave dievina. Ir yra puikiai sudėta, tad netrukus padovanotų man vaikaičių.

Tą akimirką iš sąstingio pabudo Olivija.

– Tu juk neketini vesti Rozos? – pasiteiravo neslėpdama pasibaisėjimo.

– Ne, mama, taip. Aš nežinau. Aš norėčiau, ak, nežinau… noriu pasakyti, kad ji… – Dunkanas nutilo. – Helena, tu vis geriau groji fortepijonu.

Olivija įdėmiai žiūrėjo į sūnų. Ji neketino nusileisti.

– Mano berniuk, bet tu gi ją myli. Tavo širdis vis dar priklauso Paikai. Negali taip imti ir iškeisti jos į šitą baltą žąsytę.

Alanas metė į žmoną įspėjamą žvilgsnį.

– Gal nutiltum? Jau ir taip aiškiai pasakei, kad palaikai tą pajuodėlę, bet esi vienintelė, įsitvėrusi šios minties. Tavo sūnus pagaliau atėjo į protą, nes jis – mano sūnus. Supranti? Jis atsigimė į mane! Jis – tikras Hamiltonas. – Alano balse nuskambėjo pasididžiavimas.

Helena pašoko ir nervingai ėmė vaikščioti po kambarį. Buvo taip susijaudinusi, kad net pradėjo kramtyti nagus.

– Bet, Alanai, suprask gi, jis myli tą merginą! – nevilties kupinu balsu tarė Olivija.

Alanas pabaksnojo sau į kaktą.

– Mano brangioji, bijau, kad alkoholis sumaišė tau protą. Ta nedėkinga mergiotė jį paliko. – Jis atsisuko į sūnų. – Dunkanai, pasakyk, kad ji fantazuoja. Pasakyk jai, kad nebegalvoji apie tą maorę!

Dunkanas giliai įkvėpė.

– Mama, po viso to, kas įvyko… Kaip aš galėčiau vesti Paiką? Neabejoju, kad ji seniai išsirinko kitą vyrą.

– Girdėjai? – džiūgavo Alanas Hamiltonas. – Jis – tikras mano sūnus. Žinojau, kad nenuvils. Jis gyvens su Roza Hamiltonų rūmuose, ir man bus suteikta teisė auklėti pirmąjį vaikaitį. – Jis patenkintas atsilošė krėsle.

– Tavo sūnus? – sukvykė šaižus balsas. Priešais tėvą stovėjo Helena. – Aš esu tavo duktė ir padarysiu viską, kad būtum laimingas, bet tu matai vien tik jį, savo kilmingąjį princą, nors jis – visai ne tas, kuo manai jį esant…

– Ką tai reiškia? – rūsčiai paklausė tėvas.

Helena pirštu parodė į Oliviją, kuri dar labiau išbalo.

– Paklausk mamos, kodėl ji iš visų jėgų siekia, kad mano mielasis broliukas vestų maorę. Mano mama, kuri apie čiabuvius kalbėdavo su panieka. Ir staiga mano mama pageidauja turėti juodaodę marčią? Paklausk jos, kodėl taip elgiasi…

Olivija sunkiai pakilo ir svirduliuodama žengė prie dukters.

– Nutilk, vaikeli! – kančios kupinu balsu paprašė Helenos. – Nutilk pagaliau!

Dunkanas sutrikęs žvelgė tai į vieną, tai į kitą. Jį apėmė keista baimė, pradėjo krėsti šaltis.

– Helena, sakyk, ką norėjai pasakyti, bet tik jei turi rimtą priežastį. Jei ketini ir vėl iš pavydo skleisti pramanus, dink man iš akių! – paniekinamai sviedė Alanas.

– Tėti, paklausyk! – Helena puolė prieš jį ant kelių. – Tai ne melas. Aną vakarą pati girdėjau, kaip mama vienam maoriui sakė… – Ji nutilo ir ėmė garsiai kūkčioti.

Alanas čiupo dukterį už pečių, papurtė ir subliuvo:

– Ką, po galais, tu girdėjai?

– Mama sode maldavo maorio, kad jis palaimintų Paikos ir Dunkano santuoką. Bet jis nelaimino. Tada ji pasakė: „Padaryk tai ne dėl manęs, o dėl savo sūnaus!“

Akimirką įsivyravo kapų tyla. Nebylus siaubas pasklido kambaryje. Pirmas kalbos dovaną atgavo Dunkanas.

– Koks maoris, mama?

Dabar atsikvošėjo ir Alanas. Jis šiurkščiai nustūmė dukterį, kuri tarsi skęstančioji buvo įsikibusi į jį. Jam buvo nė motais, kad Helena susmuko ant grindų ir ėmė aimanuoti:

– Aš nenorėjau!

Alanas it druskos stulpas sustingo vidury kambario ir paklaikusiomis akimis žiūrėjo į Oliviją.

Ši iš lėto žengė prie jo, norėjo kažką pasakyti, čiupo jį už rankos, bet vyras pastūmė ją. Olivija suklupo, krito aukštielninka, galva trenkėsi į židinio atbrailą ir be gyvybės ženklų susmuko ant grindų. Iš nosies ir burnos pliūptelėjo kraujas.

– Aš nenorėjau! – suaimanavo Helena. – Aš nenorėjau!

Sandherstas /Australija, 1858 m. sausis

Mariana liūdnai žvelgė į veidrodį. Daili Valdemaro pirkta suknelė jos nepradžiugino. Drabužis lipo prie kūno, nes buvo karšta kaip krosnyje. Mergina prisiminė atšiaurių Vokietijos žiemų šaltį ir ėmė dar labiau ilgėtis namų. Pro plačiai atidarytą langą nedvelkė joks vėjelis. Kambarėlyje, kuriame Mariana gyveno su Frida, buvo drėgna ir karšta, todėl Marianos kakta ritosi prakaito lašai. Vaitodama nuo karščio, ji godojo apie vaikystę Espoje. Mergina ilgėjosi gyvenimo kaimo trobelėje, bet staiga prisiminė nuolat kankinusį siaubingą alkį. Prisiminė, kaip žvarbdavo rankos, ir tuoj pat atsikvošėjo. Čia maisto buvo į valias, todėl iš kaulėtos, perkarusios paauglės ji tapo dailia mergina.

Jau beveik dvejus metu jiedvi su Frida klajojo su Valdemaru. Jis turguose pardavinėdavo prekes, o mergaitės šokdamos viliodavo klientus. Pastaruoju metu jis „perleido“ jas aludei, ir dabar Frida kas vakarą trypdavo su vyrais, o Mariana suko rylą. Tačiau toks darbo pasidalijimas Valdemarui nepatiko, mat daugelis vyrų būtų mieliau šokę su „juodąja velniūkšte“. Bet Mariana atkakliai tam priešinosi.

– Jei bent vienas iš tų girtų vyrukų mane palies, aš pabėgsiu, – grasindavo ji.

Valdemaras puikiai žinojo: tuščiai žodžių ji nešvaisto.

O Frida buvo nieko prieš pašokti. Jei vyrai imdavo grabinėtis, ji mandagiai juos atstumdavo. Tačiau Mariana širdies gilumoje nerimavo dėl vis labiau koketuojančios draugės.

Nuo pernykštės vasaros jie gyveno Sandherste, kitame pasaulio krašte. Valdemaras įkalbėjo mergaites traukti ieškoti laimės į tolimąją Australiją. Jis buvo girdėjęs apie pasakiškus, ranka pasiekiamus to krašto lobius. Sklido gandai, esą laimę ten galima rasti daugybėje aukso kasyklų.

Smuklėse stigo herdy-gerdy-mergužėlių – taip ten buvo vadinamos šokėjos ir ryla grojančios merginos. Mariana sutiko leistis į varginančią kelionę laivu tik su sąlygą, kad nebus verčiama šokti, o tik gros. Valdemaras grieždamas dantimis nusileido. Kelis sykius mėgino ją perkalbėti tikindamas, esą šokdama ji uždirbtų daugiau, bet įkalbėti nepavyko. Mariana žinojo: Fridai pinigų jis nepridėjo.

Vis dėlto atlyginimu merginos negalėjo skųstis. Smuklėje užsidirbdavo gerokai daugiau nei Anglijos turguose, o ir Valdemaras fon Klėbergas, kaip jis prisistatydavo Sandhersto merginoms (nors iš tikrųjų jo pavardė buvo Šikendancas), buvo nešykštus darbdavys. Jis mokėjo tiek, kad merginos prisipirko drabužių ir blizgučių, o kartais ir pats nupirkdavo joms daiktų, tad Mariana taupė kiekvieną grašį. O Frida švaistė pinigus į kairę ir į dešinę.

– Kaip tu grįši į Vokietiją, kai nusibos dirbti smuklėse? – klausinėjo draugės Mariana ir vis ragino taupyti. Bet Frida buvo įsitikinusi, kad vieną dieną Valdemaras ją ves.

Mariana kasdien skaičiavo nedidelį savo turtelį, kuris nuolat augo. Tereikia iškęsti dar vienus metus ir tada jau užteks pinigų kelionei laivu į Vokietiją, o už likusius ji nusipirks namuką, kuriame gyvens su mama, broliais ir seserimi. Jai dar liks į valias pinigų, tad galės pati užsiimti šluotelių prekyba ir visus išmaitinti.

Tada mama mane pamils, mąstė Mariana, į juodus plaukus segdamasi gėlę. Netrukus prasidės darbas smuklėje. Bet kurgi dingo Frida? Prieš dvi valandas ji išėjo į miestelį vilkėdama šokių suknelę ir iki šiol negrįžo.

Į duris kažkas pasibeldė ir, nelaukęs leidimo, vidun įsmuko „gražusis Valdemaras“ – taip jį slapčia vadino jiedvi su Frida, nes buvo aukštas, išvaizdus vyras, stypčiojantis kaip gaidys. Marianos manymu, jis atrodė pernelyg pasipūtęs su ta savo balta liemene ir prabangia laikrodžio grandinėle – jo kokybės ženklu.

– Na, mano gražioji Mariana, – sukuždėjo Valdemaras ir priėjo visiškai arti. Merginai pasirodė, kad pernelyg arti. Tada paglostė jai garbanas ir suvaitojo: – Ar žinai, kad vedi vyrus iš proto?

Mariana sustingo iš baimės. Ji nedrįso atsisukti ir sušerti tam begėdžiui per nagus.

Veidrodyje atsispindėjo velniška jo šypsena.

– O, atleisk, panele Neliečiamoji, bet aš kraustausi dėl tavęs iš proto. Tik neapsimesk, tarsi nežinotum. Klausyk, šiandien smuklėje sėdi keli aukso kasyklų savininkai, ir vienas iš tų ponų pageidauja pašokti su tavimi ir… – Valdemaras nusikvatojo. – Jis taip pat eina dėl tavęs iš proto.

– Niekada! O tau aš vis dar esu Mariana!

– Ir aš manau, kad tas ponas tegul linksminasi su Frida. Bet suprask, vaikeli, tu jau nebe maža mergaitė. Esi moteris. Ir dar kokia! Tikra gražuolė! Ponai ten, apačioje, pamažu netenka kantrybės, net jei tu ir gerai atlieki savo vaidmenį. Nuo tada, kai pradėjai dar ir dainuoti, vyrai krenta tau po kojom.

Jis uždėjo delnus Marianai ant nuogų pečių; mergina kaipmat atsitokėjo ir įtūžo. Nustūmė jo rankas šalin ir skėlė skambų antausį.

– Oi! Ar išprotėjai? – išsigandęs sušuko jis.

Mariana perliejo jį nuožmiu žvilgsniu.

– Tu davei garbės žodį!

Jis pasitrynė skruostą ir nusišypsojo.

– Tu gi žinai, aš nesu kiaulė. Su jumis visada elgiausi gerai, bet kai jie taip mosuoja banknotais, tai… Šiame miestelyje gyvena beveik vieni vyrai.

– Ką nori tuo pasakyti? – Marianai vos nesustojo širdis, ji įdėmiai pažvelgė į jį.

– Meilute, aš tau tik siūlau. Nė vienas neprieis prie tavęs per arti, jei turėsi asmens sargybinį.

Mariana nustebusi dėbtelėjo į jį. Valdemaras krenkštelėjo.

– Jei nori, pirmiausia nueisim pas taikos teisėją ir gausim dokumentą.

– Apie ką tu šneki?

– Jei būsi mano žmona, nė vienas vyras tavęs nepalies. Jie linksminsis tik su Frida.

– Bet tada tu mane liesi. Tiesa? – apsimestinai draugiškai paklausė Mariana.

Jis nusikvatojo.

– Tada tai bus, taip sakant, mano santuokinė pareiga.

Mariana nuraudo kaip uoga – iš pykčio ir iš gėdos. Vienu šuoliu ji pranėrė pro jį, pagraibė po lova ir prispaudė prie krūtinės savo santaupas.

– Kas čia dabar? – griežtai paklausė Valdemaras.

Mariana neatsakė. Čiupo lagaminą ir sumetė savo mantą. Paliko tik suknelę, kurią Valdemaras jai padovanojo.

– Ką tai reiškia? – Jo balse buvo girdėti grėsminga gaidelė.

– O tau kaip atrodo? – šiurkščiai atšovė ji ir toliau ryžtingai krovėsi daiktus.

Tik kai jis geležiniais gniaužtais suspaudė jai riešus, mergina suprato nepagalvojusi apie užgautą vyrišką savigarbą.

– Ak tu, mažas mėšlo gabale, geriau jau pabėgsi, negu tekėsi už manęs? Dar nė sykio nė vienai moteriai nesiūliau tuoktis. O tu netgi drįsti mano pasiūlymą trypti kojomis?

Jai nespėjus susigaudyti, jis išplėšė pinigus iš rankų.

– Tu visiškai nenusipelnei šitos gerovės. Ir aš neketinu tavęs maldauti. Tu priklausai man, nori šito ar ne. Be pinigų iš čia nepaspruksi. Aplink mus – vien neįžengiami miškai. Jei pavyks nepasiklysti, tapsi gyvačių grobiu. Tai štai: duodu tau šiek tiek laiko pagalvoti. Vyrai šoks tik su tavimi…

– Ne…

Daugiau Mariana nespėjo nieko pasakyti, nes Valdemaras taip smarkiai timptelėjo už plaukų, kad iš skausmo ji sukliko.

– Džiaukis, kad nemušu! Nagi, judinkis. Lipk žemyn į smuklę, Mariana, ir nepamiršk šypsotis!

– O jei aš šoksiu su vyrais, ar išleisi mane?

– Dar pažiūrėsim. Galbūt vis dėlto panorėsi tapti mano žmona, – pridūrė jis lyg tarp kitko.

Valdemaras, regis, vėl buvo puikios nuotaikos ir neabejojo sėkme. Kai Mariana kažkur užsižiūrėjo, jis atlenkė jos galvą ir įsisiurbė į lūpas. Bet tuoj pat paleido ir nusišypsojo.

– Juk tu nekrėsi kvailysčių, tiesa?

Valdemaras nebeišleido Marianos iš akių. Prirūkytoje smuklėje buvo šurmulinga kaip visuomet. Sukdama rylą, ji užtraukė dainą. Subildėjo kėdės, ir vyrai apspito merginą. Tada vienas pakvietė šokti Fridą, kuri ką tik pasirodė. Tiesą sakant, draugės dar neturėjo progos pasišnekėti. Bet Mariana pastebėjo, kad Fridos akys spindi, o veido oda rausvesnė nei paprastai.

Mariana tikėjosi, kad šį vakarą šokti jai nereikės, bet tada prie jos žengė Valdemaras.

– Ponai! – sušuko jis lyg koks turgaus prekeivis. – Daugelio prašymu nuo šiol su jumis šoks ir Mariana, juodoji velnio nuotaka. O mūsų Frida gros ryla.

Frida nustebusi pakėlė į jį akis.

Jis parodė į nuraudusią merginą ir garsiai nusikvatojo.

– Ponai, jums rinktis. Bloga muzika, bet nuostabi moteris pašonėj, arba atvirkščiai.

Minia suūžė. Mariana susigėdusi pažvelgė į Fridą – toji, regis, nė nesuprato, kad Valdemaras iš jos pasišaipė. Ji klusniai paėmė rylą. Garsai, kuriuos skleidė instrumentas, buvo daugiau nei pasigailėtini, bet lankytojams tai netrukdė. Pasigirdo vyrų šūksniai, vokiečių ir anglų kalbų mišinys:

– Mariana, šokim! Marian, dance with us!

Stiprus kaip jautis kasyklos savininkas čiupo Marianą, pakėlė aukštyn ir miniai džiūgaujant apsuko ratu sušukdamas:

– Frida, grok ką nors linksmo!

Mariana ėmė nenorom trypti priešais jį šokių aikštelėje. Jos galvoje pynėsi daugybė minčių, bet galų gale liko vienintelė: kaip kuo greičiau pasprukti iš Sandhersto ir nepastebėtai patekti į Melburną? Ir dar – be grašio kišenėje.

Kasyklos savininkas glaudė ją prie savęs vis stipriau ir kuždėjo į ausį:

– Esi žavinga moteris. Ar pastebi, kaip tavęs geidžiu? – Ir apkūnią apatinę kūno dalį kartu su aiškiai juntamu vyriškumu prispaudė prie liauno jos kūno.

Marianai pasidarė negera. Ji net žiauktelėjo, kai jis sušnabždėjo: „Noriu tavęs!“ Jam iš burnos dvokė pigia namine degtine. Tokio pažeminimo ji ilgai neištvers. Skubiai reikėjo įkvėpti gryno oro.

Per žiūrovų gretas kelią skynėsi tvirtas jaunuolis; jis mandagiai pasiteiravo kasyklos savininko, ar šis leistų jam sušokti vieną šokį su panele.

Įkyrusis šokėjas truputį pamąstė, tada sududeno:

– Gerai, bet tik kol išlenksiu bokalą. Nepaleisk jos, vaikine!

Jaunuolis atsistojo šokio poza, tačiau neprispaudė Marianos prie savęs, o laikėsi deramo atstumo.

Mergina lengviau atsiduso.

– Panele, ar suprantat mano kalbą? – maloniai paklausė jis.

Mariana linktelėjo. Rytais ji tobulino anglų kalbą, kurios išmoko Anglijoje.

– Truputį kalbu, o suprantu beveik viską, – ištarė ji.

– Puiku. O kaip jūs čia patekot? – pasiteiravo vyras. Jis nusivedė ją į šokių aikštelės pakraštį ir sustojo kampe. – Aš nemoku šokti, – atsiprašė sutrikęs. – Tiesiog mačiau, kokia buvot nelaiminga to netašyto draugužio glėbyje. Norėjau jums padėti.

Mariana šyptelėjo. Tokio malonaus vaikino Sandherste ji dar nebuvo sutikusi. Ir vis dėlto nenorėjo pasakoti jam savo gyvenimo istorijos. Mergina vogčiomis nužvelgė vyruką nuo galvos iki kojų. Jis buvo labai aukštas ir plačiapetis. Plaukai plonyčiai, garbanėlės it vaiko. Nors veidas nebuvo gražus, bet bruožai švelnūs, o akys skleidė tokią šilumą, kad net sušildė širdį.

– Man tik buvo truputį karšta, – netvirtai pasakė ji.

Jis įdėmiai pažvelgė į ją.

– Bet jūs juk niekada nešokat. Žinot, jau kelis mėnesius klausausi jūsų dainavimo. Nė nesitikėjau, kad šioje atkampioje vietovėje gali būti tokių nuostabių dalykų.

– Ačiū, – tarė Mariana ir pasiteiravo, kuo jis vardu.

– Aš – Viljamas…

Daugiau jis nespėjo nieko pasakyti, nes kasyklos savininkas šiurkščiai sugriebė Marianą ir nusitempė. Suko ratu, kol jai apsvaigo galva. Tada nesivaržydamas čiupo už sėdynės ir stipriai įžnybo.

Mariana sukliko ir išsigandusi sustojo. Bet atsivėdėti, kad trenktų antausį, nespėjo – šalia išdygo Valdemaras.

– Juk perspėjau. Leidžiama tik šokti. Daugiau nieko, – piktai subarė kasyklos savininką. Pašnairavęs į sukrėstą Marianą, tyliau pridūrė: – Kol kas neleidžiama! – Jis paėmė merginą už parankės ir pasivėdėjo į šalį. – Tai štai, mieloji, nesimaivyk. Ką jis blogo padarė, kad taip spyriojiesi? Dar išbaidysi man klientus. Na, ką tas vyrukas iškrėtė?

Mariana tvirtai sučiaupė lūpas. Ji neprasitars apie tas baisybes, nes bus išjuokta.

– Gerai klausyk: bučiuotis draudžiama. Krūtinės jiems taip pat neleidžiama grabinėti. Leidžiu tik prisispausti tave, kad vyrukai įrodytų, kaip tu juos kaitini, jiems leidžiama ir tapšnoti per sėdynę.

– Neleidžiama! – su panieka sušnypštė Mariana.

– Esi tikra laukinė kumelė, bet aš tave pažabosiu, – nusišypsojo Valdemaras. – O dabar grįžk! Vyrukai jau stovi eilėje. Pažvelk!

Pamačius godžius visų tų apsileidusių vyrų veidus, Marianai ėmė svaigti galva. Ji akimis ieškojo vienintelio švariai nusiskutusio žmogaus, bet Viljamas buvo dingęs.

Likusią vakaro dalį Mariana praleido tarytum rūke. Vyrai suko ją ratu, jų rankos slydo jos sėdyne, šliejosi prakaituoti kūnai. O ji tik karštligiškai svarstė, kaip pabėgti nuo Valdemaro.

Išvargusi Mariana su drabužiais gulėjo lovoje, kai į kambarį įslinko Frida.

– Ak, Mariana, jis buvo nuostabus, – patenkinta atsiduso draugė.

– Kas?

– Valdemaras!

Mariana sukluso. Negi draugė nesupyko ant to vyruko, kad jis visų akivaizdoje iš jos šaipėsi? Ir kad vyrai ją, grojančią ryla, be gailesčio nušvilpė? Jei papasakosiu, kaip šlykščiai Valdemaras su manim elgėsi, ji pagaliau supras, koks yra kiaulė, tarė sau Mariana. Bet pirmiausia norėjo sužinoti, kodėl draugė tokia laiminga.

– Frida, dėl ko džiaugiasi tavo širdis? – paklausė apsimestinai draugiškai.

Bičiulės veidą nušvietė šypsena. Ji dar niekada nebuvo tokia graži, dingtelėjo Marianai.

– Jis mane ves, – sučiulbėjo mergina.

– Dėl Dievo meilės, kas tas „jis“?

Frida nepatenkinta pažiūrėjo į ją.

– Na, kas gi kitas? Valdemaras!

– Valdemaras… vadinasi, Valdemaras… ketina… ketina tave vesti? – sumikčiojo Mariana.

– O kodėl stebiesi?

Tą akimirką Mariana geidė, kad atslinktų debesis, uždengtų mėnulį ir paslėptų šešėlyje mirtinai išblyškusį jos veidą.

– Negi visiškai nesidžiaugi? Tu taip susiraukei, – papriekaištavo Frida.

Mariana pajuto artėjančią nelaimę.

– Džiaugiuosi. Nors tai labai netikėta. Kada jis tau pasipiršo? – skubiai paklausė.

– Dar nepasipiršo, bet tikrai netrukus pasipirš. Kitaip ir būti negali, nes… – Ji nutilo ir droviai sukikeno: – Nuo šiandien aš priklausau jam!

– Tu priklausai… kam?

– Teisingai supratai. Aš amžinai priklausau Valdemarui.

– Vadinasi, tu jam… savo?.. – Mariana užsikirto. Nedrįso užbaigti minties.

– Tik nevaidink, lyg tai būtų nusikaltimas! Mes gi ne maži vaikai. Tai įvyko iš meilės. Supranti? – Frida atsisėdo ant lovos krašto ir paėmė Marianą už rankos. – Buvo dieviška. Jis mane bučiavo ir glamonėjo. Ir tik labai trumpai skaudėjo, bet šiaip, ak, aš tokia laiminga.

– Kodėl manai, kad jis dabar tave ves? – Marianos balsas nuskambėjo griežčiau nei ji norėjo.

– Kvailute! Nes nė vienas vyras taip neglamonėja moters, jei neketina jos vesti. Jis pats sakė: jeigu aš jį baisiai myliu, turėsiu padaryti vieną kitą paslaugą. O tada jis išpildys kiekvieną mano pageidavimą.

Mariana staigiai atsisėdo ir pasibaisėjusi pažvelgė į draugę. Apsimetinėti nebėra kada. Nuo tos kvailystės Fridą galima išgydyti tik atskleidus negailestingą tiesą. Ji giliai įkvėpė.

– Negi nesupranti, ko jis iš tavęs nori? Gali laukti jo piršlybų, kol pajuosi. Jis nori apdumti tau akis, kad atsiduotum aukso ieškotojams. Jis ketina pardavinėti tavo kūną tiems vyrukams. Ir tikisi, jog tu paklusi, jei jis apsimetinės, kad myli tave.

– Tu stačiai pavydi! – sušvokštė Frida ir įsirausė į patalus.

Mariana dar ilgai negalėjo užmigti, nors Frida ramiai sau pūtė į akį. Ji laužė galvą, kaip išgelbėti draugę nuo prostitucijos. Jei papasakosiu apie Valdemaro piršlybas, ji išvadins mane melage, mąstė ji. Taip ir užmigo galvodama apie šią siaubingą tiesą.

Praslinko dvi savaitės. Nuo to karto Frida netarė draugei nė žodžio. Mariana vis dažniau pastebėdavo ją išeinančią iš smuklės su vienu ar kitu vyriškiu, o nakčiai mergina į kambarį negrįždavo. Diena iš dienos Frida atrodė vis nelaimingesnė.

Valdemarui leidus, Mariana vėl grojo ryla. Tačiau kiek laiko jis bus toks paslaugus? Kada vėl ims versti ją šokti su vyrais? Mariana vis dairėsi to mandagaus milžino, kuris galbūt galėtų ją išgelbėti, bet smuklėje jis nesirodė.

Sykį, vėlų vakarą, kai ji po darbo traukė namo su instrumentu po pažastimi, kažkas sulaikė ją už rankos. Mariana išsigandusi staigiai pasisuko.

– Neliečiamybės laikas praėjo, panele. Dabar rinkis: vyrai arba aš! – suvogravo Valdemaras.

Jo pirštai skaudžiai įsikibo Marianai į žastą, padvokė viskiu.

– Atsakyk, tu, mažoji velnio nuotaka! Aš ar jie?

Mariana giliai įkvėpė.

– Apie tai pakalbėsim, kai išsiblaivysi, – tarė ji tvirtu balsu, išsivadavo iš gniaužtų ir nubėgo.

Kai grįžo į savo kambarėlį, Frida jau gulėjo lovoje; pamačiusi Marianą, skubiai užsimerkė.

– Ak, Frida, neapsimetinėk! Vis tiek žinau, kad nemiegi. Jei nenori kalbėtis, bent jau paklausyk! Tavo puikusis kavalierius ką tik įrėmė man į krūtinę ginklą: jei netekėsiu už jo, privers tapti prostitute ir pardavinės vyrams. Žinau, tu atsiduodi jam manydama, kad jis myli tave, bet labai apsirinki. Jis geidžia manęs! Todėl siūlau sukurti planą, kaip galėtume pabėgti. Nes aš nenoriu tapti nei jo žmona, nei paleistuve. Patikėk, esu tavo draugė ir nepaliksiu tavęs vienos šitam pragare.

Bičiulė paniekinamai sušnypštė:

– Kaip tik tai jis man ir pranašavo: kad tu organizuosi pabėgimą. Kad pasiimtum jį sau, kai aš dingsiu iš akių.

Mariana vienu šuoliu atsidūrė prie draugės lovos.

– Po galais, suvok gi pagaliau: jis nori mudvi sukiršinti. Meluoja tau, kad eitum su vyrais…

– Manai, man malonu, kai tie girti nesiprausę vyrai gulasi ant manęs ir skaudina? Jei jis kas naktį nenubučiuotų ašarų man nuo skruostų ir švelniai neglostytų, aš tikrai neištverčiau. Tačiau mums reikia pinigų, kad grįžę į Vokietiją galėtume kurti bendrą gyvenimą. Gali į valias laidyti liežuvį, bet aš tapsiu jo žmona! O dabar liaukis! Aš noriu miego.

Mariana susigūžė lovoje it primuštas šuo. Jai gėlė širdį, kad taip ir nesugebėjo įtikinti draugės.

Marianą iš miego pažadino bildesys. Šalia jos lovos stovėjo tamsus šešėlis. Jai nespėjus surikti, milžiniška ranka užspaudė burną taip, kad ji vos neužduso.

– Kad negirdėčiau nė garso! – sušnypštė nemalonus balsas.

Iš viskio dvoko, trenkiančio į nosį, Mariana tuoj suprato, kas tas neprašytas svečias, kuris kita ranka plėšė nuo jos antklodę. Mergina tvirtai įsikibo į antklodę ir spyrė įsibrovėliui. Šis atitraukė ranką nuo burnos ir skėlė jai antausį. Mariana sukliko.

– Paleisk ją! Valdemarai, tuoj pat paleisk ją! – sukvykė Frida.

Vyras nekreipė į ją dėmesio, tik savo šiurkščią leteną, kuria ką tik mušė per veidą, įgrūdo Marianai po naktiniais marškiniais.

– Privalai ją paleisti! – spiegė Frida. Ji vienu šuoliu prišoko prie jo ir ėmė kumščiais daužyti per nugarą.

Akimirką Valdemaras paleido Marianą, apsisuko ir iš visų jėgų smogė Fridai. Ši vaitodama sukniubo ant grindų.

– Ko tu iš jos nori? Maniau, kad myli mane!

Valdemaras nė nepažvelgė jos pusėn. Šnopuodamas plėšė nuo Marianos naktinius marškinius ir netrukus jie garsiai drykstelėjo. Jam buvo nė motais, kad Mariana bejėgiškai stengiasi pridengti savo nuogumą. Jis abiem rankom praskėtė jos šlaunis.

– Valdemarai, ką darai? Eikš pas mane! Aš savo noru duosiu tai, ko trokšti. Eikš! – Frida pakėlė naktinius marškinius, siūlydama nuogą kūną.

Vyras pasibjaurėjęs nusisuko.

– Kvaila višta, gal pagaliau užsičiaupsi?! Turiu išjodyti ją, kad tiktų klientams. Kažkas juk turi ją paimti pirmas, kad panelė Neliečiamoji amžinai nemanytų esanti geresnė už kitas, – paniekinamai vogravo jis.

Frida pradėjo kūkčioti.

– Vadinasi, tai tiesa. Tau reikia jos, o ne manęs.

– Taip, tu man jau seniai nusibodai. O šita velnio merga kaitina man kraują! O dabar dink iš čia! Marš už durų!

Mariana gulėjo sustingusi iš baimės.

Frida iš lėto pakilo nuo grindų. Jos kūkčiojimas pamažu virto vaitojimu, ir Mariana išsigando, kad draugė paliks ją likimo valiai. Tačiau nusliūkinusi prie durų, Frida staiga apsisuko ir baisiai plūsdamasi puolė Valdemarą.

Abu ėmė įnirtingai grumtis. Mariana šoko iš lovos, bet Valdemaras stryktelėjo prie jos ir parvertė. Tada iš visų jėgų užsimojęs trenkė per veidą. Iš burnos jai kliūstelėjo kraujas, bet pasigailėjimo Valdemaras nežinojo. Jis čiupo Fridą už plaukų, išstūmė į koridorių, tada užtrenkė duris. Šypsodamasis užšovė skląstį.

Paskui parvertė Marianą ant medinių grindų ir pūkšdamas užgulė. Marianai aptemo akyse.

Oklandas, 1900 m. gruodžio 27 d.

Daktaras Grynas, Hamiltonų šeimos gydytojas, išėjo iš Olivijos miegamojo į koridorių ir apgailestaudamas papurtė galvą. Čia jo išvadų laukė Helena, Alanas ir Dunkanas. Apie praeitą vakarą išgirstą žinią jie nesikalbėjo. Rūpestis dėl Olivijos sveikatos nustūmė tai į antrą planą. Ir vis dėlto Dunkanas jautė įdėmų tėvo žvilgsnį. Vaikinas mintyse svarstė, ar iš viso gali vadinti Alaną tėvu.

Kol mama atsigaus, lieka vien spėliojimai, mąstė Dunkanas; užversti seserį klausimais jis nenorėjo. Begalinio pavydo scena jam vis dar kėlė pasibjaurėjimą.

– Kaip jai einasi, daktare? Ar ji pasveiks? Ką mes galim dėl jos padaryti? – Alano balse buvo girdėti didžiulis rūpestis.

Gydytojas atsiduso.

– Pone Hamiltonai, nekalbėkim taip garsiai. Jūsų žmona ką tik atsigavo ir… – sušnabždėjo jis.

Alanas jau norėjo pulti į ligonės kambarį, bet gydytojas jį sulaikė.

– Būkit išmintingas, pone Hamiltonai, – sukuždėjo ir nusivedė Alaną į svetainę.

Helena ir Dunkanas tylėdami nusekė paskui. Kaip yra iš tikrųjų, išdavė susirūpinęs gydytojo žvilgsnis, bėgiojantis nuo vieno prie kito.

– Nagi, kalbėkit! – sušuko Alanas.

– Jūsų žmona miršta.

– Tai neįmanoma! – atšovė Alanas, jo akyse pasirodė ašaros. – Taip nukritusi negalėjo mirtinai susižaloti.

– Tai ne vien dėl to, kad nukrito. Manau, trinktelėjus galvą, kažkas trūko smegenyse, o tai anksčiau ar vėliau baigsis mirtimi. Ar ji kartais nesiskundė galvos skausmais?

– Taip, labai dažnai, – prabilo Dunkanas.

Gydytojas kažką mąstydamas suraukė kaktą, paskui sumurmėjo:

– Tai patvirtina diagnozę. Ir dar štai kas: ji negali kalbėti. Man baisiai apmaudu, bet būtų stebuklas, jei po tokio vidinio kraujavimo ji išgyventų. Atsisveikinkit su ja! Ši naktis jai – paskutinė. Labai apgailestauju, bet nenoriu jūsų apgaudinėti.

Alanas užsidengė rankomis veidą ir stovėjo kaip suakmenėjęs. Helena įsitvėrė į židinio atbrailą ir ėmė kūkčioti. Dunkanas pirmas pajudėjo iš vietos. Kaip apdujęs nusvirduliavo į mamos miegamąjį.

Pamatęs ją išblyškusią ir, regis, keliais metais pasenusią, išsigando. Olivija gulėjo plačiai atmerkusi akis ir maldaujamai žiūrėjo į jį. Gal ji nori jam kažką pasakyti, tačiau ką? Gal Dunkanas ir būtų sužinojęs, bet į kambarį įsiveržė tėvas.

Alanas nustūmė Dunkaną ir čiupo žmoną už rankos.

– Olivija, mano mieloji Olivija, duok ženklą, jei supranti mane!

Olivija užsimerkė ir vėl atsimerkė.

– Prašau, neišeik nepasakiusi tiesos. Juk Helena pamelavo, taip?

Olivija žvelgė jį kančios kupinu žvilgsniu.

Vyras glostė jai ranką ir bejėgiškai kartojo:

– Olivija, ar Helena melavo?

Dunkanui pasirodė, kad motinos akyse išskaito prisipažinimą, bet į kambarį įpuolė Helena, jos veidas buvo paburkęs nuo ašarų.

– Tėti, mama, atleiskit man, – vapėjo ji. – Tai aš dėl visko kalta. Aš… aš melavau, aš negirdėjau, dėl ko mama ginčijosi su tuo vyru sode. Aš tiesiog pavydėjau Dunkanui. Aš pamelavau! – Ir ji vėl paplūdo ašaromis.

Dunkanas matė, kad mama beviltiškai stengiasi pasijudinti. Ir staiga suprato: taip, Helena melavo, bet ne užvakar – ji meluoja dabar. Staiga jis suvokė, kas buvo tas maoris. Ponas Rangitis! Tą naktį jis buvo Rotorua, kad sutrukdytų Paikos santuokai su pakeha…

Dunkanas pašiurpo. O jeigu tai tiesa… – Jis vos drįso toliau austi šią mintį. – Vadinasi, patarėjas – jo tėvas!

Puse ausies Dunkanas girdėjo, kaip pamišęs iš skausmo Alanas kalba žmonai:

– Olivija, mylimoji, prašau, atleisk man už visą kada nors tau padarytą blogį. Niekada nesilioviau tavęs mylėjęs. Viską atiduočiau, kad tai nebūtų įvykę! Patikėk, aš toks laimingas, kad tu padovanojai man sūnų.

Dunkanas vogčia žvilgtelėjo į Heleną. Sesuo stovėjo nuleidusi rankas ir sustingusi it druskos stulpas. Jam buvo jos gaila. Iš meilės tėvams ji sviedė paskutinį kozirį, iš kurio tiek daug tikėjosi. Dunkano mintys vėl nukrypo į poną Rangitį. Argi nuo pirmo susitikimo su maoriu nejautė jam simpatijos? Argi jų balsai ne panašūs? Argi jis, Dunkanas, nesikovė maorių lazdomis užtikrintai ir tarsi koks lunatikas?

Staiga pasigirdo kraupus riksmas, o po sekundės Alanas prapliuto raudoti. Jis šaukėsi Dievo, keikė jį, krito ant trapaus Olivijos kūno ir apibėrė veidą bučiniais. Ledi Olivija Hamilton visiems laikams užmerkė akis.

Dunkanas stovėjo sustingęs. Jis negalėjo pajudėti. Tarsi paralyžiuotas, it iš tolo stebėjo, kas vyksta. Jis net nepajėgė verkti. Žinoma, suprato, kad jo mama mirė, netgi giliai širdyje jautė liūdesį, bet buvo pernelyg priblokštas. Juodu skyrė tas siaubingas melas. Gyvenimas reikalavo iš jo nežmoniškų pastangų. Ir vis dėlto turiu jai atleisti, dunksėjo galvoje, ir čia pat, prie mirštančiosios lovos. O ne tada, kai ji visiems laikams išeis. Tada bus per vėlu. Besidaužančia širdimi jis laukė, kada tėvas truputį apsiramins. Paskui iš lėto priėjo prie mamos, pasilenkė ir švelniai pabučiavo jai į kaktą. Jis buvo tvirtai nusprendęs ramiai įsižiūrėti motinai į veidą, bet negalėjo.

– Atleidžiu tau, – sušnabždėjo taip tyliai, kad neišgirstų nei tėvas, nei sesuo, tada skubiai išėjo iš kambario. Jis nuoširdžiai tikėjo, kad vieną dieną iš tikrųjų liausis pykęs ant mamos. Jeigu negalima pareikalauti iš jos pasiaiškinimo, vadinasi, savo rūstybę reikia išlieti kitur; ir jis jau žinojo, kur tai padarys.

Sandherstas, 1859 m. sausis

Mariana tysojo sujauktoje lovoje. Ją kaustė siaubas dėl to, kas įvyko, ir pasibjaurėjimas, kad tebejaučia niekintojo smarvę, kuri įsiėdė į patalynę lyg purvo sluoksnis. Tik širdies gilumoje niekaip negalėjo nusiraminti, ten šėlo jausmai: pasišlykštėjimo, neapykantos ir baimės mišinys.

Valandų valandas ji gulėjo pusiau apdujusi, bet baimė nė kiek nemažėjo. Kas toliau? Kas bus, jei nuo jo pastosiu? Pagalvojus apie nesantuokinį kūdikį, atmintyje atgijo siaubinga scena su Jakobu Zengeriu Espoje. Ar tik mamai neatsitiko panašiai? Galbūt Zengeris teisus, gal mano tėvas – iš tikrųjų svetimšalis, mano mamą paėmęs taip, kaip mane – Valdemaras? Galbūt todėl mama niekada nemylėjo manęs taip, kaip brolių ir sesers? Aš viską padaryčiau, kad tik toks prievartos kūdikis neišvystų dienos šviesos, mąstė Mariana.

Tik kai kažkas nepasibeldęs atidarė duris, mergina atsitokėjo. Kas čia galėtų būti? Ji pakėlė galvą ir lengviau atsiduso pamačiusi Joaną, vieną iš šokėjų, dirbančių smuklėje pakaitom su Frida.

– Kaip jautiesi? – paklausė Joana ir tarsi ko ieškodama apsidairė kamaraitėje. – Norėjau tik sužinoti, ar judvi namie, – pasakė susijaudinusi. – Jie rado negyvą merginą, miestelyje sklinda gandai, kad tai šokėja…

Mariana staiga atsisėdo. Jai pasirodė, kad širdis iššoks iš krūtinės. Frida, mieloji, geroji Frida! Prašau, brangusis Dieve, tegul tai bus ne Frida, mintyse meldė ji.

– Kas jai atsitiko? – paklausė tyliai.

– Niekas nežino. Girdėjom tik todėl, kad ją radęs vaikinas paskleidė kalbas po visą miestelį. Ten yra keli vyrai…

– Kur? – Mariana pašoko, nusiplėšė naktinių marškinių draiskanas ir numetė žemėn, skubiai užsitempė apatinius ir šokių suknelę, gulėjusią po ranka, ant kėdės.

– Sakyk, kur! – paklausė ji. Joana nustebusi žiūrėjo į ją. – Būk gera, šnekėk, Joana! Kur ją rado?

– Prie aukso ieškotojų palapinių.

Mariana basa išbėgo į dulkėtą gatvę. Ji nejautė nei akmenų, žeidžiančių padus, nematė praeivių, kurie ją išvydę sustodavo ir imdavo kuždėtis.

Netrukus miestelis liko už nugaros ir Mariana leidosi keliu per brūzgynus. Aukso ieškotojai buvo iškirtę plačią proskyną vežimams, kuriais iš Sandhersto gabeno maisto produktus į savo stovyklą. Karštis buvo nepakeliamas. Marianos veidu tekėjo sūrus prakaitas, bet ji jo nesišluostė. Kai priėjo aukso ieškotojų palapines, pagreitino žingsnį. Frida, dunksėjo jai galvoje, kad tik ne Frida!

Ji pamatė grupelę žmonių, kurie sukišę galvas stovėjo prie tankių krūmynų.

Mariana kaip apduota puolė bėgti jų link.

– Kur ji? – sušuko lėkdama.

Vyrai pasitraukė į šalį. Dulkėse gulėjo Frida. Graži kaip niekada. Atrodė, kad ji taikiai miega.

Mariana kūkčiodama krito ant žemės ir mėgino ją pažadinti, nors ir žinojo, kad tai beviltiška. Ir vis dėlto purtė draugę maldaudama:

– Frida, nagi! Mes išvažiuosim iš čia, grįšim į Espą.

Staiga kažkas švelniai paėmė ją už rankos ir sušnabždėjo:

– Panele, prašau, stokitės! Aš palydėsiu jus namo.

Mariana sutrikusi pakėlė akis ir pamatė pažįstamą veidą. Tai buvo tas vyras iš smuklės, gerų manierų ponas Viljamas. Jam nereikėjo ilgai prašyti – ji tuojau pat įsikibo jam į ranką. Akies kampučiu matė nustebusius kitų vyrų žvilgsnius.

– Ar galit eiti, ar paimti vežimą? – paklausė vyras susirūpinusiu balsu.

Mariana dėkinga pažvelgė į jį. Dar niekada jokiam vyrui nerūpėjo jos savijauta.

– Kaip nors paeisiu. Būkit geras, pasakykit, kas atsitiko.

Viljamas atsiduso.

– Tikriausiai jai įgėlė gyvatė. Čia pilna tų bjaurybių. Galbūt ji tyčia čia atsigulė, nes norėjo mirti.

Mariana sustojo, ištraukė ranką ir iš siaubo delnu prisidengė burną. Ji negalėjo patikėti, ir vis dėlto tai buvo visai įmanoma. Kiekvienas žinojo, kad brūzgynuose slypi mirtinas pavojus. Smuklėje aukso ieškotojai nuolat pasakodavo apie nuodingas gyvates, kurios įšliauždavo į palapines. Frida visada bijojo tų pabaisų. Mariana gerai prisiminė, kaip draugė puolė į paniką, kai sykį į kambarį užklydo gyvatė. Smuklės savininkas ją sugavo ir užmušė.

Kokia nusiminusi turėjo būti Frida! Aš užmušiu tą prakeiktą vyrą, galvojo Mariana, gniauždama kumščius.

Švelnus Viljamo balsas pažadino ją iš minčių.

– Sakykit, kur man jus palydėti?

– Aš gyvenu virš smuklės.

Tylėdami jie ėjo vienas šalia kito. Marianai norėjosi verkti, bet nebuvo ašarų. Nors išsiverkus tikrai palengvėtų. Todėl mergina tik iki skausmo sukando dantis.

– Gal nuvesti jus į viršų? – nedrąsiai paklausė Viljamas.

Mariana papurtė galvą.

– Dėkoju, kad palydėjot. Jūs labai malonus. – Ji pažvelgė į jį.

Vaikinas paraudo.

– Tikiuosi, netrukus susitiksim, – sumurmėjo jis.

Mariana atsisveikindama ištiesė ranką. Viljamo rankos paspaudimas buvo tvirtas, bet jis tuoj paleido jos ranką, it būtų nudegęs.

Mariana krito ant Fridos lovos. Jos pačios lova bjauriai dvokė! Bet prieš tai užšovė skląstį. Ji tikėjosi, kad šitaip Valdemaras neįeis į kambarėlį. Bet netrukus išgirdo nekenčiamą balsą.

– Žinau, kad tu viduje. Tuoj pat išeik! Kitaip pats ateisiu pas tave.

Priešintis nebuvo prasmės! Visa virpėdama Mariana padarė kas liepta. Durys buvo tokios plonos, kad net ji būtų sugebėjusi jas išlaužti. Pamačiusi išsižergusį ir triumfuojantį Valdemarą, ji vos nesusivėmė.

– Apsivilk ką nors gražaus! – paliepė jis. – Kad tu žinotum, kaip džiaugiuosi, jog atsisakei gyventi kaip padori moteris. Ką gi aš šiandiena pasiūlyčiau, kai ta kvailė leidosi įkandama gyvatės?

– Ką nori tuo pasakyti? – drebančiu balsu paklausė Mariana. Nors puikiai suprato, ką jis turi omeny.

– Neuždavinėk kvailų klausimų! – užriko jis. – Geriau pasiskubink! Aš laukiu tavęs.

Jis įžūliai sustojo tarpduryje ir stebėjo, kaip ji nusivelka nelemtą šokių suknelę ir persirengia švaria. Audamasi batus pajuto deginantį skausmą paduose. Skaudėjo ne tik kojas, netikėtai ji pajuto tempimą pilvo apačioje, lyg prieš mėnesines.

– Galim eiti! – ištarė negyvu balsu.

Valdemaras nuvedė ją gatve iki ne itin patrauklaus paprasto medinio namo. Koridoriuje sėdėjo vyras, kuriam Valdemaras netaręs nė žodžio įspraudė į delną pinigą. Tada užtempė Marianą siaurais laiptais aukštyn ir įstūmė į kambarį. Ten stovėjo lova ir komoda su prausimosi dubeniu.

– Galiu tau tik viena patarti: būk maloni su klientais! Nesielk taip aikštingai, kaip su manimi. Supratai? Ir jokių pokštų! Žmogus apačioje prižiūrės, kad nepabėgtum. – Taip taręs, jis prisispaudė prie sustingusios Marianos ir paglostė jai skruostą. Ji norėjo nustumti jo ranką, bet jis čiupo ją už riešo. – Ei tu, mažoji velniūkšte. Mudu dar turėsim reikalų, – nusišaipė ir kita ranka brūkštelėjo jai tarp šlaunų, paskui nustūmė ant lovos ir piktai kvatodamas išėjo.

Mariana išsiropštė iš lovos. Jos galvoje buvo tikra maišatis. Jei dabar nesutelks visos drąsos, niekada nepabėgs iš šio pragaro. Ji atsargiai nusėlino prie durų ir truputį jas pravėrė. Koridoriuje buvo tuščia. Ji tyliai nusileido laiptais žemyn. Apačioje giliai įkvėpė ir tarsi niekur nieko pražingsniavo pro registratūrą. Štai ir lauko durys. Tuojau bus laisvėje! Staiga ant peties pajuto sunkią leteną. Drebėdama iš baimės atsisuko. Į ją, pašaipiai išsiviepęs, spoksojo vyras, kuriam Valdemaras davė pinigų.

Mariana buvo užtempta laiptais aukštyn ir įstumta į kambarėlį. Kai verkdama krito ant lovos, išgirdo spynoje pasisukant raktą.

Nežinodama, ką daryti, ji užsidengė veidą delnais. Buvo tikra tik dėl vieno: vyrą, kuris prieš jos valią drįs prie jos priartėti, ji nužudys.

Pakėlusi akis, Mariana pamatė ąsotį su vandeniu. Atsistojo, nusirengė ir kaip apduota puolė praustis. Sukandusi dantis taip šveitė kūną šiurkščios medžiagos skiaute, kad net pilvas ir šlaunys paraudo. Tada skubiai apsivilko, kad į kambarį įėjęs aukso ieškotojas nepamanytų ko blogo.

Vos tik apsirengė, durys atsidarė ir vidun įžengė vyras. Mariana spoksojo į jį, negalėdama patikėti.

Atvykėlis irgi suglumo.

– Jei būčiau žinojusi, kad jūs būsit pirmas mano klientas… – Ji paniekinamai nužvelgė vyrą nuo galvos iki kojų ir karčiai sukuždėjo: – Nagi, apsitarnaukit! Esu jums skolinga. Nenujaučiau, kad teks mokėti tokią didelę kainą, bet malonėkit! – Ir ji pradėjo knebinėti suknelę, ketindama nusivilkti.

– Prašau, Mariana, nereikia! – dusliai išspaudė Viljamas. – Aš gi nežinojau, kad… kad jūs…

– Tikrai? Tai kas gi jus čionai atvedė? Manėt, čia dainuojamos lopšinės? Nepasakokit nesąmonių. Jūs ketinat padaryti mane kekše. Taigi prašom!

– Liaukitės! – truputį per garsiai ištarė Viljamas. Tada tyliau pridūrė: – Taip, ir dar sykį taip, norėjau kelioms valandoms nusipirkti moterį. Jūs nepatikėsit, bet aš pirmą kartą moku pinigus už tokį dalyką. Ir galiu pasakyti kodėl! Aš pamilau jus. Negaliu išmesti jūsų iš galvos, bet žinau, kad niekada negausiu tokios moters kaip jūs. Tad norėjau permiegoti su bet kokia moterimi, kad neišvažiuočiau visiškai pametęs galvos.

– Jūs išvažiuojat? – sunerimo ji.

– Taip, po savaitės plauksiu laivu į Melburną Naujojoje Zelandijoje. Girdėjau gandus, kad Otage taip pat randama aukso. Netrukus visi aukso ieškotojai ims ten plūsti. Bet aš nebenoriu ieškoti aukso telkinių – atidarysiu kolonijinių prekių parduotuvę ir pardavinėsiu tai, ko reikia aukso ieškotojams. – Jis nutilo, tarsi būtų pavargęs. Akivaizdu, kad buvo ne iš kalbiųjų.

– Tai kodėl prieš kelionę neapsitarnaujat? Juk jau užmokėjot, tiesa? – Mariana įdėmiai pažvelgė į jį.

– Aš niekada jūsų neįskaudinčiau, manęs neįtikinsit, kad darot tai savo noru.

– Nesunku atspėti, ypač kai esi užrakinamas! – Ji nutilo. – Atleiskit, kad puolu, nors jūs nesat netašytas kelmas, kaip kiti. Nekenčiu tokio gyvenimo ir su malonumu iš čia dingčiau! – Jos akyse pasirodė ašaros.

– Jei norit, galėčiau jus pasiimti drauge, nusivežčiau į Naująją Zelandiją, – tyliai pasiūlė jis.

– Pasiimtumėt? Pasiimtumėt kaip… ką?

– Labiausiai norėčiau kaip savo žmoną. – Viljamas nusiminęs žvelgė į šoną.

– Jūs mane vestumėt? – negalėdama patikėti paklausė ji ir nuliūdusi pridūrė: – Jūs negalit manęs vesti. Tas bjaurybė vakar mane išniekino.

– Mariana, jūs man patinkat. – Viljamas vis dar nedrįso pakelti į ją akių.

– Vadinasi, nepaisant nieko, mane vestumėt?

Viljamas linktelėjo.

– O kas bus, jei aš nuo jo pagimdysiu kūdikį?

– Aš jį auginsiu kaip savą vaiką.

Mariana žiūrėjo į jį priblokšta; staiga jos žvilgsnis apsiniaukė.

– Aš nenoriu to benkarto! – sušvokštė ji.

Viljamas atsistojo, apkabino ją ir pažvelgė į akis.

– Mariana, aš mylėsiu jūsų kūdikį. Jei ištekėsit už manęs, tapsiu laimingiausiu žmogumi pasaulyje.

Marianos akys paplūdo ašaromis. Dar niekas nėra kalbėjęs su ja taip švelniai. Ji prisiminė, kaip begėdiškai jai piršosi Valdemaras. O šis didelis ir stiprus vyras, švelnių veido bruožų, menkučiais šviesiais plaukeliais, gerbia ją. Viljamas niekada jos neįžeistų.

– Tai kokia gi jūsų pavardė? – paklausė Mariana.

Jis mandagiai nusilenkė.

– Bredlis. Viljamas Čarlzas Bredlis iš Svonsio, o jūs?

Mariana nejučia nusišypsojo.

– Aš esu Mariana Heirici iš Espos.

– Ar neprieštarausit, jei vadinsiu Mariana?

– Vadinkit, tačiau kaip ketinat išsivesti mane iš viešnamio, kad tas kiaulė nesukeltų triukšmo? – Jos akys apsiblausė.

– Tebūnie tai mano rūpestis, – tvirtai tarė jis ir dar paklausė: – Vadinasi, važiuosit drauge ir tekėsit už manęs?

Mariana vos linktelėjo. Tikiuosi, jis nepaklaus manęs, ar myliu jį. Nenorėčiau apgaudinėti, galvoje šmėkštelėjo mintis. Bet Viljamas nereikalavo jokių meilės priesaikų.

Jo veidas nušvito. Bet tuoj surimtėjo; jis ištiesė jai ranką.

– Eime, leiskit man kalbėti, o jūs tiesiog eikit paskui! – paliepė ir pasuko prie durų.

Mariana visa virpėdama leidosi laiptais.

Prie registratūros Viljamas kyštelėjo vyrukui banknotą.

– Regis, jai tai pirmas kartas. Maivosi kaip nekalta mergelė. Bet aš galiu ir palūkėti. Nusivesiu pas save, paskui parvesiu atgal. – Jis linksmai mirktelėjo budėtojui.

Šis plačiai nusišypsojo, linktelėjo ir išleido juos.

Melburno taikos teisėjas buvo geraširdis pagyvenęs ponas.

– Na, panele, nežiūrėkit taip liūdnai! Šiandien laimingiausia jūsų diena.

Mariana šyptelėjo. Kai Viljamas po ceremonijos apkabino nuotaką pabučiuoti, ji krūptelėjo, bet leido jam švelniai prisiliesti lūpomis.

Naktį viešbutyje jis nepuolė su ja suartėti.

– Kai pagaliau norėsi su manimi miegoti, duok ženklą, – maloniai pasakė ir pasiklojo sau ant grindų.

Mariana buvo jam dėkinga, po ilgo laiko pagaliau vėl pasijuto saugi. Ir vis dėlto negalėjo užmigti. O Viljamas parpė ramiai it kūdikis ir patenkintas šypsojosi per miegus. Būtų nesunku išeiti iš kambario ir pasislėpti kur nors Melburne, mąstė ji. Galbūt ir būtų taip pasielgusi, jeigu ne nerimą keliantys ženklai, kad po širdimi auga kūdikis. Krūtys papilnėjo, šiek tiek pykino.

Mergina tyliai pakilo iš patalo – staiga prisiminė, ką sykį sušuko mama, kai jiedvi ginčijosi: „Reikėjo man stipriau šokti nuo stalo!“ Anuomet Mariana nesuprato baisios šių žodžių prasmės.

Virpančia širdimi ji užsikorė ant kėdės, paskui ant praustuvės. Kiek palūkėjusi šoko žemyn. Akies krašteliu matė, kad Viljamas nepabudo, ir lengviau atsiduso. Todėl šoko dar sykį, paskui dar, šokinėjo tol, kol galų gale visiškai nusiplūkusi atsidūrė stipriame Viljamo glėbyje.

Jis rimtai pažvelgė į ją.

– Mariana, aš tiek nedaug reikalauju iš tavęs, nes negaliu priversti mylėti. Prašau tik vieno: prisiek, kad niekada daugiau taip nedarysi!

– Prisiekiu! – susigėdusi sušnabždėjo Mariana.

Oklandas, 1901 m. sausis

Maaka paskambino į Anaro Rangičio namo duris; vaikinas vilkėjo elegantišką anglišką eilutę ir buvo pasirišęs priderintą kaklaraištį.

Šitaip pasipuošęs turbūt todėl, kad ketina manęs prašyti Paikos rankos, dingtelėjo Anarui. Grįžęs iš kelionės po Naująją Zelandiją, Maaka dažnokai užsukdavo pas Paiką. Jiedu puikiai sutarė, tad santuokai kliūčių lyg ir nebuvo, tik Paikai reikėjo to panorėti.

Anaras pakvietė jaunąjį maorį į svetainę ir, paprašęs palūkėti, nuėjo pas Paiką.

– Ką tik atėjo Maaka, – tarė tyliai.

Mergina truputį paraudo, o gal jam tik pasirodė?

– Paika, aš neketinu slėpti: Maaka šiandien prašys tavo rankos. Tačiau jeigu tu nenori už jo tekėti, sutikimo neduosiu.

– Kodėl turėčiau nenorėti? Jis – puikus vyras! – ryžtingai pareiškė Paika. Truputį per ryžtingai, negu Anaras tikėjosi.

– Aš tik norėjau pasakyti, kad savo ruožtu apmąsčiau, ar įmanoma tavo ir Dunkano santuoka. – Anaras nutilo ir giliai įkvėpė. Tai, ką dabar ketino pasakyti, jam buvo nepriimtina, bet visą gyvenimą priekaištautų sau, jei sugriautų jaunuolių laimę. Geriau negalvoti apie tai, kaip skaudu būtų savo sūnaus vestuvėse dalyvauti kaip jaunosios dėdė, bet pasirinkimo nebuvo. – Aš elgiausi nederamai. Turėjau tau leisti tekėti už vyro, kurį myli. Jei tavo mylimasis yra Dunkanas Hamiltonas, tada aš judu palaiminsiu. Norėjau tau tai pasakyti šiandien, prieš tau apsisprendžiant.

Paika nustebusi žiūrėjo į dėdę.

– Ne, ne, jūs buvot teisūs, kai tikinot, kad ši santuoka neturi ateities, – susimąsčiusi sumurmėjo ji.

– Kas tokie „jūs“?

Mergina atsiduso.

– Tą vakarą aš sutikau tekėti už Dunkano. Vieną akimirką buvau laimingiausias žmogus pasaulyje – kol jo tėvas, sūnui nežinant, pasiūlė man pinigų, kad dingčiau. Jis man gana įžūliai paaiškino, ką reikštų santuoka su Dunkanu. Todėl ir pabėgau. Jei tie žodžiai nebūtų buvę ištarti, niekada nebūčiau išėjusi su tavimi. O slapčia pabėgau todėl, kad Dunkanas būtų mėginęs paneigti tėvo žodžius. Dunkanas greičiau būtų susikivirčijęs su tėvu, nei palikęs mane. Todėl privalėjau būti išmintingesnė, nes vieną dieną jis būtų pradėjęs manęs nekęsti už tai, kad gimdau jam tamsiaodžius vaikus. – Jos akys blizgėjo nuo besikaupiančių ašarų.

Anaro Rangičio širdis krūptelėjo. Vyras taip norėjo pasakyti mergaitei, kad jis yra Dunkano tėvas ir kad iš visos širdies linki jiedviem laimės. Mielai prisipažintų, jog Dunkanas – ne pakeha! Todėl teko susiimti, kad nutylėtų ant liežuvio galo besisukančius žodžius. Širdies gilumoje prakeikė Oliviją ir niekšingą apgavystę, juk ji apmulkino ne tik jį, savo mylimąjį, bet ir Dunkaną, ir poną Hamiltoną. Ir vis dėlto Anarui nevalia iškloti sūnui teisybės. Tai turi padaryti pati Olivija – arba Dunkanas visiems laikams liks pakeha!

– Bet visiškai nesvarbu, ką sako jo tėvas. Svarbu, ką manai tu pati! – bandė įtikinti jis.

– Esu tikra, kad Maaka yra man tinkamiausias vyras. – Paika atsistojo ir apkabino Anarą. – Tu toks malonus, dėde Anarai, bet patikėk: viskas bus gerai. Aš būsiu laiminga su Maaka, o Dunkanas – su baltąja moterimi. – Ji nuleido rankas ir paėmė dėdę už parankės. – Nekankinkim Maakos. Vieną sykį aš jį jau nuvyliau. Antro karto nereikia.

Kai Anaras, nė nepasikalbėjęs apie piršlybas, iškilmingai sujungė Maakos ir Paikos rankas, vaikinas iš džiaugsmo prarado amą.

– Būkit laimingi! – dusliai sumurmėjo Anaras.

Maaka greitai susitvardė ir džiugiai sušuko:

– Aš myliu tave, Paika! – Tada surimtėjo. – Be to, kai ką norėjau pasakyti. – Jis kaltai pažvelgė į Anarą ir prisipažino: – Mane priėmė į nacionalinę regbio rinktinę. Tai reiškia, kad dažnai būsiu išvykęs. Vadinasi, pas jus, gerbiamas meistre, nebesimokysiu.

– Na, kai būsi išvykęs, aš pasirūpinsiu Paika, – pasiūlė Anaras.

Maaka sutriko.

– Aš norėčiau, kad Paika iki mūsų vestuvių pagyventų Ohinemutu. Aš jus labai gerbiu, pone Rangiti…

– Dėde Anarai, – šypsodamasis pertraukė jį šis.

– Aš labai tave gerbiu, dėde Anarai, bet tu gyveni kaip pakeha, o aš noriu, kad Paika grįžtų prie protėvių tradicijų. Ji labai ilgai gyveno kaip pakeha. Aš būčiau laimingas, jei ji kuo greičiau persikeltų į Ohinemutu. Man liko dar dvejos svarbios rungtynės. Po jų atvažiuosiu pas ją, ir mes atšoksim vestuves.

Paika narsiai šypsojosi. Ji visiškai netroško grįžti į Rotorua, bet neišsidavė.

– Gerai. Artimiausiu metu išvažiuosiu, jei taip nori.

Anaras liūdnai atsiduso.

– O ką aš darysiu be tavęs, vaikeli? Ir kur tu gausi tokių puikių pasaulinės literatūros knygų?

Šiuos žodžius jis pasakė greičiau sau, bet Maaka išgirdo. Pašnairavo į romaną „Oliveris Tvistas“, gulintį ant sofos, ir susierzinęs ištarė:

– Mes turim tiek daug savų legendų. Pas maniškius Paika nenuobodžiaus.

Pas jo namiškius? Paikos kūnu nubėgo šiurpuliukai. Prisiminus Rotorua, ją apimdavo keistas jausmas – lyg ilgėtųsi namų, nors tai nebuvo jos namai. O štai Maakos namiškių ji visiškai nesiilgėjo. Ji ilgėjosi Marianos, Anabelės, Gordono ir savo kambario viešbutyje. Skausmas sugniaužė širdį pagalvojus, kad gyvens ne pas juos, o teks apsistoti Ohinemutu. Visai netoli tų žmonių – ir vis dėlto be galo toli. Ji pamėgino nebegalvoti apie kamuojantį ilgesį, bet veltui. Net įsivaizduojant, kaip su Maakos šeima ruošia hangi, užplūdo prisiminimai apie mylimą pakeha šeimą.

– Dėde Anarai, o ką tu žinai apie mano baltąjį tėvą? – staiga paklausė Paika. Ji nenorėjo šito klausti, tiesiog išsprūdo savaime.

Iš Maakos veido buvo matyti, kad jam nepatiko žodžiai „baltasis tėvas“.

– Tu gi jo visiškai nepažįsti. Kam sukti galvą? – atžariai pasakė jis.

Anaras apgailestaudamas gūžtelėjo pečiais.

– Nieko apie jį nežinau, vaikeli. Aš tavo mamos asmeniškai nepažinojau. Ją pažinojo mano mama, bet ji jau seniai mirusi. Iš prieglaudos tave norėjo nuvežti į Taurangą, bet ten, matyt, nerado jokių tavo giminių. Todėl genties vyresnysis kreipėsi į mane, nes žinojo, kad tavo mama buvo mano mamos antros eilės dukterėčia.

– Kodėl jie nenorėjo išsiųsti manęs į Taurangą? Aš galėjau gyveni kaime ir be giminių, – svarstė Paika.

Anaras vėl gūžtelėjo pečiais.

– Tai neturi reikšmės. Svarbu tik viena: mano šeima džiaugsis, kad mano nuotaka gyvens pas juos. Kai tu atvyksi, jie surengs didelę šventę, – nekantriai įsiterpė Maaka. Paskui taikesniu tonu pridūrė: – Ruiha pasitiks tave stotyje. Aš tuo pasirūpinsiu. Ar tu džiaugiesi?

Paika smagiai linktelėjo. Ir šįkart ji neapsimetinėjo. Iš tikrųjų troško pamatyti senąją Ruihą.

Oklandas, 1901 m. sausis

Kapinės buvo prie pat jūros. Pūtė lengvas brizas, oras atsidavė druska ir dumbliais. Plieno melsvumo danguje nebuvo matyti nė debesėlio, tik klykavo žuvėdros. Anabelė stebėjo šią sceną tarsi per ploną rūko uždangą. Ji dar nė sykio nebuvo Oklande ir kaipmat ėmė ilgėtis gerai pažįstamo sieros kvapo. Moteris atsiduso. Ašaros buvo jau išsekusios. Dėl sesers išliejo jų tiek, kad akys degė kaip ugnyje. Ji nebegalvojo apie tai, kad kadaise prisikentėjo dėl aštraus Olivijos liežuvio. Ji vien tik liūdėjo. Anglikonų pastoriui giriant per anksti išėjusią anapilin ledi Hamilton, Gordonas laikė ją už rankos.

Anabelė išsiblaškiusi apžvelgė susirinkusiuosius. Alanas atrodė visiškai palūžęs, susimetęs į kuprą, paakiai paburkę, oda sudribusi. Verksmo purtoma Helena buvo įsikibusi į jį. Šalia abejingu veidu stovėjo Piteris, jos sužadėtinis.

Dunkanas stirksojo vienas nuošalėje, tarsi nepriklausytų šeimai. Jis neišliejo nė ašarėlės, bent jau tuo metu, kai Anabelė jį stebėjo. Vaikinas atrodė labai sutrikęs.

Anabelė atvyko vakar ir norėjo su juo pasikalbėti, bet jis paspruko į savo kambarį. Pasisveikinimas taip pat buvo šaltesnis nei paprastai. Kažkas tam vaikinui pasidarė. Ir kaltas ne tik liūdesys dėl motinos. Anabelė tuo neabejojo. Juk pažinojo jį kaip savą vaiką. Nusivylusi patraukė į svetainę, didžiulę, beveik kaip visas viršutinis jų namo Rotorua aukštas. Taip, Hamiltonai turėjo prabangius namus, bet pasikeisti su jais vietomis Anabelė nebūtų norėjusi. Ji ilgėjosi Rotorua – taip, kad net gniaužė gerklę. Ar senajai Ruihai pavyks sutarti su motina? – jaudinosi ji.

Sužinojusi apie Olivijos mirtį, Mariana visiškai palūžo. Ji klykė ir verkė, paskui nutilo ir užsisklendė savo skausme. Abigailė nesitraukė nuo jos lovos.

Anabelė mėgino sutelkti dėmesį į dvasininko žodžius. Tačiau ką jis gali žinoti apie seserį? Mirusioji jam buvo viso labo ledi Hamilton, turtingojo agatmedžių dervos pirklio Alano Hamiltono žmona, Hamiltonų rūmų šeimininkė.

Anabelės žvilgsnis sustojo ties Abigaile. Geroji Abigailė. Ji nesivaržydama leido lietis ašaroms. Patrikas laikė ją tvirtai apkabinęs. Jiedu atsivežė net mažąją Emilę.

– Laidotuvėse mažoms mergaitėms ne vieta, – užsiminė Anabelė, bet Emilė tik nusišypsojo.

– Nieko ten blogo, juk Olivija jau pas angelus, kaip ir mano mama, – paaiškino mergaitė. Dabar mažylė sustingusi žvelgė į karstą, leidžiamą į duobę; ji buvo įsikibusi Abigailei į ranką.

Anabelę užplūdo jųdviejų su Olivija vaikystės prisiminimai. Prieš akis ji matė žavingąją seserį, ir staiga vėl paplūdo ašaromis. Gordonas uždėjo ranką jai ant peties ir stipriai priglaudė prie savęs.

Nors iš Alano buvo telikęs šešėlis, jis surengė šermenis Hamiltonų name. Bet pats vos bepajėgė pasisveikinti su atvykusiaisiais į laidotuves.

– Puiku, kad tokią sunkią valandą visi susirinkot prie šio stalo, – ištarė kimiu balsu. – Norėčiau pasinaudoti galimybe ir pasakyti, kad dabar, po Olivijos mirties, ketinu pasitraukti iš verslo. Taip, dar šiais metais perduosiu jį mylimam sūnui Dunkanui… – Tą akimirką jam užgniaužė gerklę, kūną supurtė rauda.

Helena, kuri klausėsi it suakmenėjusi, pašoko nuo kėdės ir apkabino tėvą.

– Jis iš tikrųjų ją mylėjo, – Gordonui sušnabždėjo Anabelė.

Tada ji pamatė, kad stojasi Dunkanas. Jis buvo išbalęs kaip kreida.

– Norėčiau pasinaudoti šia liūdna proga ir jums visiems štai ką pranešti. Mielas tėve, man didelė garbė, kad pasirinkai mane savo įpėdiniu, nors verslininkas aš nekoks. Manau, Hamiltonų tradicijos būtų daug geriau išsaugotos, jei savo verslą perduotum ne man, o Helenos sužadėtiniui Piteriui. – Jis nusiminęs nutilo ir nužvelgė šermenų dalyvius.

Helena žiūrėjo į jį labai nustebusi.

Dunkanas pajuto, kaip jį užplūsta pasitenkinimo banga. Visą naktį jis nesudėjo bluosto ir svarstė, gal ligšiolinį gyvenimą reikėtų staigiai pasukti kita vaga, gal vis dėlto išdrįsti pasirinkti kitą kelią. O dabar jau trauktis nebuvo kaip.

– Aš mylėjau mamą. Manau, jūs visi tai žinot, bet prieš kelias dienas sužinojau kai ką tokio, dėl ko negalėjau užmigti.

– Dunkanai, tylėk! – sugergždė Alanas.

Bet Dunkanas ryžtingai kalbėjo toliau:

– Ta teisybė padėjo man suvokti, kad turiu eiti savo keliu. Šiandien pat išvykstu iš Oklando ir ketinu Danidine studijuoti teisę. Vienas protingas žmogus man pasakė, kad būčiau geras teisininkas. Tikėkimės, taip ir bus. O jei norit išsiaiškinti visą tiesą, klauskit Helenios. Ji žino, kas aš esu iš tikrųjų. – Taip taręs, jis pasilenkė prie tėvo, stipriai apkabino ir pasakė: – Dėkoju tau už viską! – Tada aukštai iškėlė galvą ir išėjo iš valgomojo. Jam reikėjo dar daug ką nuveikti.

– Helena, tuoj pat atvesk jį čionai! Prisiek, kad viską išsigalvojai, nes norėjai pakenkti broliui, – sukaupęs paskutines jėgas paprašė Alanas.

Helena nuleido galvą, paskui įžūliai pažvelgė į tėvą.

– Ne, tėti, aš nemelavau. Tą vakarą Rotorua savo ausimis girdėjau, kaip mama pasakė maoriui, kad Dunkanas – jo sūnus. Aš tai paneigiau iš baimės, kad tau neaptemtų protas; bet dabar nebenoriu, kad tavo verslą paveldėtų tavo kraujo neturintis žmogus. Dunkanas teisus. Piteris tam tinkamiausias. Ir labai gerai, kad Dunkanas mus pagaliau palieka.

Tai išgirdęs, Alanas dar labiau susigūžė.

Anabelė sulaikė kvapą ir nustebusi pažvelgė į Gordoną. Ji retai kada regėdavo savo vyrą šitaip sutrikusį. Abigailė taip pat klausėsi pravira burna, bet pirmoji atgavo kalbos dovaną.

– Helena, ar supranti, ką kalbi? Ir kas gi, tavo manymu, yra Dunkano tėvas? Mano sesuo visuomet vengė maorių. Patikėk. Tai aš su jais siaučiau ir žaidžiau. O mano sesuo – niekada. Taigi, ką reiškia visa ši nesąmonė?

Helena gūžtelėjo pečiais.

– Gali būti, kad ji nežaidė su maorių vaikais, bet vis dėlto jūsų maorės, tos slaugės, dėdei pasakė, kad Dunkanas – jo sūnus.

– Ponui Rangičiui? – tyliai aiktelėjo Anabelė.

– Taip, manau, tokia jo pavardė, – ramiai atsakė Helena.

Alanas liūdnai sušnarpštė, paskui sau po nosimi suniurnėjo:

– Tegul Piteris pasiima tą prakeiktą verslą, bet Dunkanas, kol aš gyvas, liks mano sūnumi.

Oklandas, 1901 m. sausis

Kai kažkas paskambino į duris, Anaras Rangitis paskendęs mintyse sėdėjo prie rašomojo stalo. Jis ilgėjosi Paikos. Tik prieš valandą nuvežė ją į stotį.

– Jūs? – išsprūdo jam, kai pažino lankytoją.

– Ar galiu įeiti? – paklausė Dunkanas.

– Žinoma, prašom. Savaime suprantama, – sumikčiojo maoris, paprastai toks pasitikintis savimi, įleido jaunuolį vidun ir paėmė jo paltą. Tada tylėdamas nusivedė vaikiną į svetainę ir pasiūlė taurę portveino.

Jaunuolis dėkingas priėmė pasiūlymą ir kone vienu mauku išlenkė taurę. Abu vyrai tebetylėjo.

Lygiai taip pat greitai Dunkanas ištuštino antrą taurę ir tik tada įdėmiai pažvelgė į Anarą Rangitį.

– Vadinasi, jūs – mano tėvas? Kada apie tai sužinojot – mano tetos sode ar anksčiau? – smalsiai paklausė vaikinas.

Anaras gūžtelėjo pečiais.

– O jūs iš kur sužinojot?

– Sesuo nugirdo jūsų ir mano mamos pokalbį sode.

– O varge! Tikiuosi, ji nepapasakojo tėvui?

– Papasakojo, jis jau žino.

– O… o jūsų mama? Ką ji sako?

Dunkanas sučiaupė lūpas ir giliai įkvėpė. Kol kas jis neketino šiam žmogui atskleisti, kas įvyko. Pirmiausia pats norėjo išgirsti, kas siejo jį ir mamą.

– Klausykit, pone Rangiti. Būtų gerai, jei atsakytumėt į mano klausimus. Ar žinojot, kad aš – jūsų sūnus?

Anaras energingai papurtė galvą.

– Ne, jūsų mama vieną dieną paliko mane, kad ištekėtų už jūsų tėvo. Anuomet pasijutau kaip žaibo trenktas, nes ketinau ją vesti…

– Jūs norėjot ją vesti? Jūs iš tikrųjų ją mylėjot? – nustebo Dunkanas. Tada prisminė, kaip vaikystėje matė tėvą, besiveržiantį į mamos miegamąjį. Negi mama mylėjo šį maorį ir todėl neprisileisdavo savo vyro? Dunkaną čia mušė karštis, čia krėtė šaltis. Bet vis dėlto išdrįso paklausti: – Pone Rangiti, prašau, papasakokit man apie judu su mama!

– Ar tikrai norit išgirsti? – nedrąsiai paklausė Anaras.

Dunkanas linktelėjo.

– Ji buvo mano didžioji meilė! Kai taip netikėtai mane paliko, jaučiausi įžeistas. Aš ėmiau nebesuprasti pasaulio. Daugiau nepamilau jokios moters. Kai sužinojau, kad jūs – mano sūnus, iš karto pajutau užmirštą neapykantą. Bet pamažu pradedu suvokti, kad Olivija su manimi išsiskyrė tik todėl, kad manė, jog taip bus geriausia jos vaikui, tai yra jums. – Anaras nutilo, paskui netverdamas smalsumu pasiteiravo: – Sakykit, kaip jūsų mama sureagavo, kai sesuo paviešino paslaptį?

Dunkanas sutriko. Nuslėpti, kas atsitiko, vis dėlto nepavyks.

– Mano tėvas taip įsiuto, kad pastūmė mamą. Ji nukrito ir…

– Berniuk, kalbėk gi! – Anaras išbalo.

– Ji suklupo ir…

– Jis ją nužudė! – suvaitojo Anaras.

– Ne! – energingai paprieštaravo Dunkanas. – Jos galvoje buvo auglys ir bet kurią akimirką galėjo trūkti. Anksčiau ar vėliau ji būtų mirusi. Mano tėvas nekaltas.

Tą akimirką Anaras garsiai sukūkčiojo. Paplūdęs ašaromis susverdėjęs žengė prie Dunkano ir ėmė raudoti jam ant peties.

Dunkanas irgi nebesivaldė. Pagaliau ir jis ėmė gedėti savo mamos.

– Tėve! – kūkčiojo jis. – Tėve!

Anaras pakėlė galvą ir pažvelgė į vaikiną it regėtų stebuklą.

– Mano sūnau! Aš turėjau tai numanyti. Jau teismo salėje pamilau tave ir niekaip negalėjau suprasti, kodėl man taip patinka tas Hamiltonas.

Abu vyrai apsikabino ir ilgai laikė vienas kitą glėbyje.

Pagaliau susėdo ant sofos. Staiga Anaras beveik baimingai pažvelgė į sūnų.

– O tavo tėvas, tai yra ponas Hamiltonas, ką jis sako?

– Manau, tik apsidžiaugė, kad išėjau.

– Ką reiškia „išėjau“? – nustebo Anaras.

– Ligi šiandien tėvas manė, kad sesuo melavo. Bet dabar jis žino tiesą. Todėl aš pasakiau jam, kad su Hamiltonais nebenoriu turėti nieko bendra. Tada nuėjau pas teisėją Delmorą ir paklausiau tavo adreso.

– Ir kas toliau? – neryžtingai pasiteiravo Anaras.

– Danidine studijuosiu teisę. Ar prisimeni, ką sakei teismo koridoriuje?

– Kad būtum geras teisėjas?

– Teisingai. Iš Hamiltonų rūmų pasiėmiau tik asmeninius daiktus ir susitaupytus pinigus. To, ką turiu, užteks nuvažiuoti į pietus. Galbūt kada nors tu didžiuosiesi manimi.

– Aš jau dabar didžiuojuosi, – ryžtingai tarė Anaras, atsistojo ir nuėjo prie rašomojo stalo. Iš stalčiaus išėmė ryšulėlį banknotų ir padėjo priešais Dunakaną ant stalo. Paskui nusišypsojo. – Kai buvau jaunas, turėjau tik vieną norą: kad tapčiau toks turtingas kaip pakeha. Vėliau, po mamos mirties, paveldėjau tėvo palikimą, apie kurį nė nenutuokiau. Jis buvo pardavęs pakeha savo žemę. Tų pinigų nenorėjau liesti, nes buvau įsitikinęs, kad jie purvini, tačiau dabar jau matau prasmę. Jie pasitarnaus, kad mano sūnus gautų padorų mokslą. Dunkanai, prašau, paimk! Neabejoju, kad protėviai nori šito.

Dunkanas apstulbęs žvelgė į banknotus.

– Bet… bet čia visas turtas, – sumikčiojo jis. – Jokiu būdu neimsiu, – silpnai paprieštaravo.

– Aš liepiu tau, sūnau! – Anaras drąsinamai nusišypsojo.

– Gerai, paimsiu, – sujaudintas ištarė Dunkanas. Jis kiek patylėjo, tada pagaliau išdrįso užduoti klausimą, dėl kurio čia ir atėjo: – Tėve, o kur Paika?

Anaras buvo užkluptas taip netikėtai, kad net paraudo.

– Ji tekės už Maakos, – atsakė negarsiai.

– Vadinasi, tai dėl jo ji slapčia pabėgo nuo manęs! – iškošė pro dantis Dunkanas.

Anaras grūmėsi pats su savimi. Ar papasakoti vaikinui, kad ponas Hamiltonas labai įžeidė Paiką ir kodėl ji pabėgo į Oklandą? Tačiau kokia prasmė? Dunkanas ir Paika vis tiek nebus kartu.

– Ne, ji manė, kad judviem nieko neišeis. Su Maaka ji susitiko gerokai vėliau, čia, Oklande, ir tik todėl, kad aš jį pakviečiau. Jis dirbo su manimi, paskui buvo priimtas į nacionalinę regbio komandą.

– Bet kodėl ji nepasikalbėjo su manimi? Tiesiog ėmė ir dingo, tai žiauru, – nusiminęs ištarė Dunkanas.

– Ji – šauni mergina. Manau, norėjo padaryti kaip geriau. Apsaugoti tave ir save nuo didžiulės klaidos.

– O tu priešinaisi tai santuokai todėl, kad tave paliko mano mama. O, koks žiaurus sutapimas! – sunkiai atsiduso Dunkanas.

– Labai norėčiau atitaisyti visas klaidas, – nusiminęs ištarė Anaras.

Rotorua, 1901 m. sausis

Kai Paika išlipo iš traukinio, jos širdis šokinėjo iš susijaudinimo. Kelionė iš Oklando iki Rotorua buvo ilga, tad mergina turėjo užtektinai laiko pagalvoti. Ir ji apsisprendė: Ohinemutu pradės viską iš naujo ir pamėgins pamiršti „Pohutu viešbučio“ gyventojus. Blaškymasis tarp abiejų pasaulių laimės tikrai neatneš. Reikia apsispręsti. Jos ateitis – Maaka ir Te Arava genties žmonės. Juk mama kilusi iš šių vietų. Tokį sprendimą jai siūlė protas. Tačiau širdis vis tiek ilgėjosi Parkerių šeimos.

Kas gi atsitiko, kad mane taip magiškai traukia tie žmonės, nors anksčiau, Dargavilyje, buvau tiesiog apsėsta minties, kad noriu gyventi maorių kaime? – svarstė Paika, keldama lagaminą iš traukinio.

– Gal galėčiau padėti? – pasiteiravo gerai pažįstamas balsas. Ji atsigręžė ir pamatė nustebusias pono Parkerio akis.

– Paika, tu?

– Pone Gordonai? Ar jūs taip pat važiavote šiuo traukiniu?

– Taip, gaila, kad anksčiau nesusitikome. Tai būtų sutrumpinę siaubingai ilgą kelionę. Na, bet tavo atvykimas bus staigmena! Tai apsidžiaugs senoji drakonė išgirdusi, jog grįžai! Ji labai išsiilgo tavęs. Ak, gaila, Anabelė pasiliko Oklande! Vos įkalbėjau dar pabūti drauge su Abigaile ir Patriku. Ji veržėsi šiandien pat važiuoti namo, bet įtikinau, kad vertėtų truputį pailsėti ir apsipirkti mieste. – Gordonas taip džiūgavo, kad neleido Paikai nė žodžio ištarti. Visi buvo išsiilgę Paikos. Jis sukrovė lagaminus į vieną iš vežimaičių, stotyje lūkuriavusių atvykstančių keleivių, ir tauškėjo toliau: – Ak, vaikeli, paskiau, namie, viską papasakosiu smulkiau. Tu galėsi apsigyventi savo kambaryje šalia motinos. Anabelė nieko ten nepakeitė. Ji nuolat kartodavo: „Na jau ne, kur gi dėsis Paika, kai grįš?“ – Ir tik kai jiedu įsitaisė vežimaityje, Gordonas pastebėjo, kad Paikos veidas drėgnas nuo ašarų. Jis atsisėdo šalia merginos ir guosdamas apkabino per pečius. – Tai džiaugsmo ar liūdesio ašaros? – paklausė sutrikęs.

– Paika! Pone Gordonai! – pasigirdo uždusęs balsas. Tai buvo Ruiha, pasipuošusi gražiausia savo suknele.

Ji atėjo manęs pasitikti, o aš visiškai pamiršau, pagalvojo Paika, bet Gordonas jau prišoko prie gerosios Ruihos ir padėjo įlipti į vežimaitį.

– Ką tu veiki sekmadienį stotyje? – geraširdiškai paklausė Gordonas, prieš tai nurodęs vežėjui, kur juos nuvežti.

Ruiha maldaujamai pažvelgė į Paiką – norėjo, kad mergina pati viską paaiškintų ponui Parkeriui, bet toji tik vos vos papurtė galvą ir ryžtingai tarė:

– Esu laiminga grįžusi namo.

– Namo? – nustebusi pakartojo Ruiha.

– Taip, žinoma, jos namai pas mus. Esam tokie laimingi, kad vaikas pagaliau sugrįžo, – juokdamasis tarė Gordonas ir nuoširdžiai prispaudė Paiką prie krūtinės.

Ruiha griežtai pažiūrėjo į Paiką.

Paika atsiduso. Ji apsisprendė. Jos protas galutinai pralošė. Likimas jai atsiuntė Gordoną, todėl ji eis su juo ten, kur linko ir pačios širdis.

Mergina laiminga nusišypsojo. Viskas čia tebebuvo taip, kaip prieš jai išvykstant: susirinkimų namas, meilės sala ežere ir sieros kvapas, apgaubęs visą miestelį. Paika atsiduso. Ji iš tikrųjų pasijuto esanti namie.

Nekantraudama laukė, kada galės aplankyti ir nustebinti Marianą, bet Gordonas paprašė būti atsargiai. Jis papasakojo apie Olivijos mirtį ir kad grįžta iš jos laidotuvių.

– O kaip sekasi Dunkanui? – susirūpino Paika.

– Ak, kaip jau ten jam gali sektis? Baisu, kai prarandi mamą, – išsisukinėdamas tarė Gordonas.

Jis tikėjosi, kad grįžusi viską papasakos Anabelė, nes buvo sunku nuspėti, kaip elgsis Paika sužinojusi, kas yra tikrasis vaikino tėvas ir kad Dunkanas iš karto po laidotuvių paliko tėvų namus. Taip, Anabelė tikriausiai papasakos geriau už jį.

Truputį vėliau Paika tyliai įsėlino į Marianos miegamąjį ir sustingo iš siaubo. Mieganti Mariana atrodė visiška senutė. Jos grožio nebuvo likę nė ženklo. Mergina sukrėsta susmuko ant kėdės šalia lovos.

Kai Mariana atsimerkė ir pamatė viešnią, jos veidas pasikeitė. Akys ėmė spindėti, sielvarto iškreiptos lūpos plačiai nusišypsojo, atrodė, kad net raukšlėta oda kažkokių burtų galia išsilygino.

– Paika, vaikeli, ar čia tikrai tu? Mano maldos buvo išgirstos. Žinojau, kad po Olivijos mirties mane tik vienas dalykas priverstų likti šioje žemėje – tavo sugrįžimas. Eikš pas mane!

Paika pasilenkė prie Marianos ir leidosi apkabinama. Apkabinimas buvo stipresnis, nei galėjai tikėtis iš tokios išsekusios žmogystos.

– Negi jūs ir vėl užsidarėt savo čiužinių laidojimo rūsy? – nusijuokė Paika.

– Nuo tos dienos, kai tu pabėgai, guliu čia ir trūniju.

– Negi negavot mano laiško?

– Gavau, bet laiškas neatstos tavo dainų, tavo šilumos ir tavo griežtumo, kai man būtina susiimti.

Paika perdėtai griežtai pagrasė Marianai pirštu.

– Gerai, liksiu pas jus, bet tik su viena sąlyga: kad nuo rytdienos čia bus kitokia tvarka. Jūs skubiai paliksit čiužinių laidojimo rūsį, – paliepė juokaudama, bet paskui surimtėjo: – Labai apgailestauju dėl jūsų dukters.

Mariana atsiduso.

– Taip, tas alinantis galvos skausmas. Olivija mirtinai sirgo. Patikėk manimi, motinai plyšta širdis, kai duktė išeina anksčiau už ją.

– Kaip gerai, kad dar turit Abigailę ir Anabelę!

– Taip, taip, mano gerasis auksinis vaikas, laimė, ji man dar liko, – sumurmėjo senutė.

Išgirdusi tokius žodžius, Paika krūptelėjo. Negi Mariana nebesuvokia, ką sako?

– Nepamirškit geraširdės Anabelės! – primygtinai pridūrė Paika.

– Taip, Anabelė, toji geraširdė, – kaip kalbanti papūga pakartojo Mariana.

Marianos nusistatymas visiškai nepasikeitė, niūriai pagalvojo Paika. Kaip Anabelė gali ją vis dar nuoširdžiai mylėti?

– Dabar aš jus, Mariana, paliksiu vieną, – tarė ji tyliai. – Man dar reikia parašyti laišką. Tada atnešiu jums vakarienę.

– Aš nealkana…

– Argi neaiškiai pasakiau, kad dabar viskas bus kitaip? – pabrėžtinai griežtai paklausė mergina.

– Sakei, nuo rytdienos, – juokais paprieštaravo Mariana.

– Tai dėl judėjimo, bet valgyti turit jau šiandien, kad nebūtumėt per silpna, kai sėsitės į vežimėlį. Be to, liesumas jums visiškai netinka. Jis jus sendina.

– Manai, atrodau per sena? – nuoširdžiai išsigando Mariana, ir Paika tyliai sau nusišypsojo. Kaip gerai, kad Marianą galima išjudinti pasitelkus jos tuštybę.

Vos Paika atsidūrė savo kambaryje, šypsena veide išnyko. Ką ji padarė? Nusekė paskui Gordoną, jų susitikime įžvelgusi likimo pirštą. Bet gerąjį Maaką tai menkai paguos.

Mergina sėdo rašyti laišką, bet, vos pradėjusi, kaskart suglamžydavo lapą. Ji niekaip nerado tinkamų žodžių. Ar tik jis neims priekaištauti, esą ji pasislėpė pas Parkerius tikėdamasi vieną dieną pasimatyti su Dunkanu? Bet galbūt taip ir yra… Iš tikrųjų, prisipažino ji sau. Aš ilgiuosi Dunkano labiau už viską pasaulyje.

Kai taip susijaudinusi, rašyti Maakai nevalia. Reikia atgauti pusiausvyrą – pabūti gamtoje. Paika ketino nueiti prie Pohutu, bet paskui ją suviliojo šelmiški saulės spinduliai, žaidžiantys ramaus it veidrodis ežero paviršiuje, ir lyg žalias kupstas pūpsanti Makoja.

Paika nuskubėjo prie tiltelio ir įsėdo į valtį. Ritmiškai irdamasi nuplaukė į ežerą. Kuo labiau tolo nuo kranto, tuo lengviau darėsi širdyje. Ji mėgavosi saule, kuri šildė mieste spėjusią pablykšti odą, ir pajuto naują impulsą gyventi. „Pohutu viešbutis“, jos namai, vis labiau tolo.

Mergina pasiekė Makoją ir sustojo toje vietoje, kur galėjo lengvai ištraukti valtį į krantą. Ji iš lėto nusirengė, tada nuogutėlė krykšdama šoko į vandenį ir nuplaukė it žuvis. Šito ją kadaise išmokė mažas berniukas iš Taurangos. Turi mokėti plaukti, aiškino jis, kad galėtum nardyti su banginiais. Na, banginių jos gyvenime kol kas nepasitaikė. Ir berniuko vardo neprisiminė. Atmintyje įstrigo tik balsai. Be veidų.

Plaukdama kranto link, mergina staiga prisiminė kitus praeities balsus. Paskui – ir vaizdus: ji, Paika, nejudėdama sėdi prie trobelės ir klausosi barnio viduje, kuris puikiai girdisi ir lauke. Genties senoliai įtikinėja jos motiną: „Mere, jei tu jai nepasakysi, tada mes tai padarysim. Nebėk su tuo vyru! Gali bėgti į pasaulio kraštą, bet ta neteisybė visuomet tave lydės. Susiimk gi pagaliau. Ji mums nepriklauso!“ Paikos motina nusiminusi suriko: „Ji – mano duktė! Jūs to nepakeisit!“ Merė išbėga iš vyrų pirkelės, čiumpa Paiką už rankos ir liepia susirinkti daiktus. Vadas seka paskui. Išdidus, tiesus žmogus, kurio Paika labai bijo ir kurio kalbos nesupranta. Jis įdėmiai žvelgia į ją. Tada nueina. Mama dreba visu kūnu. Nakties tamsoje jie su ponu Gradičiu iškeliauja į Dargavilį.

Paika priplaukė krantą, papurtė garbanas ir atsigulė ant šilto balto smėlio. Negerumas prislėgė širdį. Staiga užplūdę prisiminimai skaudino.

Ji patraukė į puriri medžio šešėlį. Ten norėjo truputį pailsėti. Juk tik šiandien išvažiavo iš Oklando ir jautėsi pavargusi po kelionės.

Po kiek laiko ji pabudo nuo savo pačios riksmo ir iš pradžių nesusigaudė, kur esanti. Teberegėjo niūrius sapno vaizdus, tarsi tai būtų tikrovė. Širdis plakė taip, kad, rodės, tuoj suduš. Tas ugnį spjaudantis slibinas išties buvo labai tikroviškas. Kaip ir ranka, kuri tempė ją paskui save. Jai buvo smagu žiūrėti į slibiną, kuris staiga virto saule. Paskui gera nuotaika išblėso. Liko tik baimė, nežmoniška baimė, kuria ją užkrėtė mama. Bet kai pažvelgė mamai į veidą, šis pavirto svetima, tamsia, baimės iškreipta grimasa. Tai buvo ne jos mama! Paika sukliko.

Rotorua, 1901 m. gegužė

Po Olivijos laidotuvių praėjo daugiau negu keturi mėnesiai, tačiau Parkerių namuose apie Dunkaną niekas nieko nežinojo. Abigailė su Anabelė nusprendė nesakyti Marianai ir Paikai, kas tikrasis Dunkano tėvas. Kas gi pasikeistų, jei Mariana sužinotų, jog karštai mylimas jos vaikaitis – pusiau maoris? Ir argi Paikai palengvėtų sužinojus, kad kliūties didžiajai jos meilei iš tikrųjų niekada nebuvo? Anabelė slapčia tikėjosi, kad Dunkanas vieną dieną pasirodys ir išsives savo princesę.

Gordonas į visa tai žvelgė skeptiškai. Jam būtų labiau patikęs aiškumas, bet kai seserų nuomonę palaikė dar ir Patrikas, jis nebesipriešino. Jam buvo svarbiausia, kad Paikai gerai sektųsi, nes mergina juk taip nuoširdžiai padėdavo Anabelei.

Visą dieną Paika rūpinosi Mariana ir padarė tikrą stebuklą. Mariana leidosi pasodinama į vežimėlį, jame pasirodydavo net per pietus. Ji tapo truputį pakantesnė Anabelei, pagalvojo Gordonas, kai jųdviejų su Mariana žvilgsniai susitiko. Tačiau „senoji drakonė“ – taip jis vadindavo uošvę jai negirdint, – dabar spoksojo į jį toli gražu ne draugiškai.

– Kokių siaubingų prieskonių pridėjai į ėrienos kepsnį? – prie stalo ėmė bartis ji.

Anabelė nukaito.

– Man labai skanu, kai Ruiha pagardina kepsnį.

– Tu leidi jai pačiai pasirinkti prieskonius? Mano laikais to nebuvo!

Motinos kritika Anabelę išgąsdino.

Negelbėjo net tai, kad visi prie stalo patikino, jog ėrienos kepsnys labai gardus. Netgi mažoji Emilė nuoširdžiai pareiškė:

– O man patinka, ką pagamina teta Anabelė ir Ruiha.

– Bet šį sykį tai šlykštu! – savo nuomonės laikėsi Mariana.

Paika piktai pažvelgė į ją.

– Valdyk liežuvį, mama! – suniurzgė Gordonas, supratęs, kad per gerai galvojo apie uošvę. Mariana kaip ir anksčiau puolė Anabelę.

Vienintelė Abigailė nedalyvavo pokalbyje. Ji bukai dėbsojo į lėkštę, paskui staiga pašoko ir atsiprašiusi skubiai išskuodė į lauką.

– Matai, jai taip pat neskanu, – triumfuodama pranešė Mariana.

– Klystat! – skubiai paprieštaravo Patrikas. – Jos blogos savijautos priežastis visai kita.

– Dėl Dievo meilės, kas jai pasidarė? – regimai išsigandusi paklausė Mariana.

– Ji turėtų pati pasakyti, – išsisukinėdamas atsakė Patrikas ir nuraudo.

Kai Abigailė grįžo, jos veidas buvo ne baltos, o žalsvos spalvos. Mariana išsigandusi pažvelgė į ją.

– Aukseli, negi sergi? Aš neišgyvensiu, jei ir tu mirsi. Girdi?

Patrikas griežtai pažvelgė į ją.

Abigailė sutrikusi apsidairė ir pagaliau paaiškino:

– Aš laukiuosi vaikelio!

– Betgi jau per vėlu. Tau jau per trisdešimt. Tokio amžiaus moterys nebegimdo, – išsprūdo Marianai.

– Mama! – iš visų pusių pasigirdo priekaišto kupini balsai.

– Aš tik norėjau pasakyti, kad tai neįprasta. Kai laukiausi tavęs, buvau jaunesnė nei tu dabar, o tu – mano pagrandukė.

Abigailė atsiduso.

– Džiaugiuosi dėl tavęs, – pašoko Anabelė ir apkabino seserį.

– O tu, ar tu nesidžiaugi? – Mariana gudraudama paklausė Emilės, nes mergaitė nepuolė sveikinti pamotės.

– Dar kaip! Tikiuosi, kad bus sesutė. – Visa švytėdama mergaitė išdidžiai pažvelgė į Abigailę ir Patriką.

– Tai reikėtų atšvęsti, – aistroms truputį nurimus pasiūlė Gordonas. – Rūsyje turiu butelį šampano, likusį nuo Naujųjų metų, – pridūrė ir nuskubėjo jo atnešti.

Išgėrus šampaną, Paika su Gordonu nugabeno Marianą į jos kambarį. Ją reikėdavo nuolat tampyti laiptais aukštyn žemyn, ir Gordonas neniurnėdamas atlikdavo tą darbą du kartus per dieną. Nuo tada, kai Marianos gyvenimas ėmė priklausyti nuo žento, ji elgėsi su juo itin meiliai. O jis išliko abejingas. Anksčiau nekreipdavo dėmesio į uošvės patyčias, dabar pro ausis praleisdavo jos pagyrimus.

Tik dėl vieno dalyko jis niršo ant Marianos – kad toji tyčiojasi iš Anabelės. Jis būtų su malonumu išklojęs jai savo nuomonę, bet Anabelė griežtai uždraudė taip elgtis.

Mariana tvirtai apkabino jį už kaklo ir leidosi nunešama į kambarį. Gerai, kad ji tokia lengva, galvojo jis. Atsargiai paguldė ją ant lovos ir pasuko prie durų.

– Ačiū, mielas Gordonai, tu toks stiprus, ypač pagalvojus apie tavo amžių, – pragydo Mariana, jam išeinant.

Paika vos sulaikė šypseną. Ji nurengė Marianą, kuri ketino popiet numigti, paskaitė ir apklojo. Paika seniai nebepasakojo jai maorių istorijų, o skaitė knygas, kurias pati mielai ryte rydavo. Patrikas turėjo didelę biblioteką ir leido kiek nori ja naudotis.

Šiandien Paika skaitė iš „Daktaro Džekilo ir pono Haido“ romano, kuris, jos nuomone, nelabai tinkamas skaitalas prieš miegą, bet Mariana mėgo tą istoriją. Truputį paskaičiusi ir pamačiusi, kad Mariana nė neketina užmigti, Paika ryžtingai užvertė knygą.

– Miegok, Mariana. Pavakary aš ateisiu, o tada mudvi trauksim prie ežero, – pasakė griežtai.

Mariana suniurzgė duodama suprasti, kad mielai dar truputį pasiklausytų.

– Manai, normalu, kad Abigalė dabar laukiasi? – staiga paklausė ji.

Paika nusišypsojo.

– Taip, žinoma, tai stebuklas. Ji bus nuostabi mama! O dabar miegok!

Paika skubiai šmurkštelėjo iš kambario. Kad ir kaip ji džiaugėsi vėlyva Abigailės laime, bet per visus pietus tyliai svarstė, ar pati kada nors susilauks vaikelio. O svarbiausia – nuo ko? Iš pradžių ji nenorėjo tekėti už pakeha, o dabar nenori maorio. Gerasis Maaka! Pamėgino įsivaizduoti jo veidą, bet nepavyko, nes nevalingai prieš akis išnirdavo Dunkano bruožai. Ji nusišypsojo. Na taip, ji puikiai žino, nuo ko nori susilaukti vaikų…

Apačioje, svetainėje, Paika sutiko Anabelę. Rankoje ji kažką laikė. Jos skruostai buvo paraudę iš susijaudinimo.

– Kaip gerai, kad tave sutikau, – sušnabždėjo Anabelė. – Svarsčiau, gal reikėtų Abigailės vaikui ką nors padovanoti. – Susigėdusi ji atkišo mažą skudurinę lėlytę.

Paika apstulbusi pažvelgė į žaislą.

– Žinau, ji sena ir apiplyšusi. Neketinu jos dovanoti, tik noriu pasiūti panašią, – teisinosi Anabelė.

Bet Paikos mintys jau buvo kitur. Iškilo neryškūs ankstyvos vaikystės prisiminimai. Ji atsargiai ištiesė rankas, svajingai paglostė skudurinę lėlę ir sumurmėjo:

– Aš irgi turėjau tokią lėlę. Lygiai tokią pat.

Anabelė suakmenėjo.

– Ne, Paika, ši lėlė – vienintelė, nes aš pati ir eskizą nupiešiau, ir pasiuvau. Be jokio pavyzdžio. Norėjau, kad būtų panaši į Elizabetę. Su didelėmis akimis. Pažiūrėk, kokias didžiules sagas prisiuvau. Ir plačią šypseną… – Anabelė staiga nutilo.

– Galbūt aš kažką painioju, – skubiai tarė Paika. – Vienintelis dalykas, kurį prisimenu, – kad turėjau skudurinę lėlę, kurią mylėjau labiau už gražiai aprengtas porcelianines lėles; jų negalėdavau pasiimti į lovą, nes buvo šaltos ir kietos.

– Tu turėjai porcelianinių lėlių? – nepatikliai paklausė Anabelė.

Paika gūžtelėjo pečiais.

– Man regis, taip, bet tų kitų lėlių neprisimenu. Tik skudurinę su rudomis sagomis vietoj akių. Ji buvo graži ir minkšta.

– Rudos sagos? – Anabelė apstulbusi žvelgė į Paiką. – Rudos sagos? – pakartojo griežtai. – Ar tikrai?

Paika tuo neabejojo, bet ją išgąsdino Anabelės tonas.

– Mano lėlė tikriausiai buvo visiškai kitokia, – netvirtai sumurmėjo ji, nors galvojo priešingai. Ši lėlė buvo tokia panaši į jos turėtąją, kad mergina galėjo prisiekti, jog tai – toji pati.

– Ir tu esi tikra, kad turėjai tokią lėlę? – dar atkakliau klausinėjo Anabelė. Ji įdėmiai žvelgė į Paiką.

Mergina atlaikė jos žvilgsnį.

– Manai, pasakoju nesąmones, tiesa? Bet aš neketinu tavęs apgaudinėti. Žinau, kad būdama maža turėjau tokią lėlę. Ir kad ji vieną dieną staiga dingo. Tik nepamenu, kodėl ją pamečiau, apskritai neprisimenu, kas vyko iki sulaukiau šešerių. Ir apie lėles buvau pamiršusi. Tik kai pamačiau taviškę, prisiminiau savo Lilę.

– Tavo lėlės vardas buvo Lilė? – Anabelės balsas virpėjo.

– Manau, taip. Taip, ji buvo vardu Lilė, dabar gerai prisimenu.

Anabelė garsiai sukūkčiojo.

– Aš nenorėjau tavęs pravirkdyti, – puolė atsiprašinėti Paika, apkabindama Anabelę.

– Tai aš turiu atsiprašyti tavęs, – kūkčiojo Anabelė. – Tu nieko bloga nepadarei. Turbūt esu ne vienintelė mama, kuri savo dukteriai pasiuvo skudurinę lėlę. Aš verkiu, nes prisiminiau savo dukrytę.

Paika užjausdama apkabino Anabelę.

Mariana niekaip negalėjo užmigti. Netikėtas jos auksinio vaiko nėštumas sužadino prisiminimus. Ji vylėsi, kad gims mergaitė. Tokia, kaip Elizabetė. Ir panaši į ją, Marianą. Moteris išsigando supratusi, kad senokai nebegalvoja apie vaikaitę. Tad dabar mintys ėmė suktis vien apie ją. Mariana prisiminė akimirką, kai paėmė kūdikį ant rankų ir lengviau atsiduso – vaikaitės akys buvo ne žalios kaip Anabelės. Ir apskritai, ta miela mergytė buvo visiškai nepanaši į Anabelę ir į tą kiaulę, kuris išniekino ją, Marianą. Ne, Elizabetė buvo panaši į ją, senelę. Maža nekalta Mariana.

Marianos rankos ėmė virpėti – ji prisiminė, kaip prieš daugelį metų jai pačiai padavė jos kūdikį. Šlykštų kūdikį. Kai iš arti pamatė savo niekintojo akis, ji nusisuko. Tąsyk jai atrodė, jog tai Valdemaras šaiposi: „Pažvelk, tu niekada manęs neatsikratysi!“ Gal dėl to ji pasidarė bloga motina, kad nenorėjo mylėti niekintojo akis turinčios dukters, o tik Viljamo vaikus? Gal todėl širdo, kad negalėdavo pakęsti Anabelės žvilgsnio? Arba kad kartais trokšdavo sviesti jai į veidą: Tu mums nepriklausai. Vyras, kuris tave lepino labiau nei kitas dukteris ir mylėjo labiau už viską pasaulyje, nėra tavo tėvas.

Mariana tyliai verkė. O, Viljamai! Tu privertei mane duoti garbės žodį, kad niekada nepasakysiu Anabelei, kieno ji duktė. Bet ar Viljamas būtų vertęs ją prisiekti, jei būtų žinojęs, kokią kainą teks sumokėti visai šeimai? Juk visa tai įvyko vien trokštant apsaugoti Anabelę nuo siaubingos tiesos.

Šiurpdama Mariana prisiminė tą dieną, kai jaukus gyvenimas su aukso ieškotoju Viljamu Bredliu baigėsi šitaip liūdnai.

Danidinas, 1875 m. sausis

Savo gyvenimu Mariana buvo patenkinta. Laimė, jos nuomone, – tai visai kas kita. Kažkas, kas skirta vien turtingiesiems, nežinantiems, kur dėti pinigus. Laimė – ne mergaitei iš Espos.

Ramybės valandėlėmis ji retkarčiais prisimindavo, kaip kadaise Espoje badavo. O kai pagalvodavo, kokiame pertekliuje gyvena dabar, pajusdavo dėkingumą. Ypač pažvelgusi į abi gražutes savo dukteris. Joms niekada neteks taip plūktis kaip jai. Tuo ji buvo tikra. Joms galioja kiti įstatymai. Jos mėgausis tikra laime.

Mariana ir Viljamas turėjo gražų namą miesto centre. Jie gyveno antrame aukšte, o apačioje buvo parduotuvė. Pirmiausia jie atidarė krautuvėlę aukso ieškotojams, nes Viljamo spėlionės pasitvirtino: neprabėgus nė metams, Danidinas tapo aukso ieškotojų miestu. Pagaliau ir Naujosios Zelandijos Pietų saloje prasidėjo aukso karštligė. Dabar jų krautuvėje apsiperka garbingi miesto piliečiai. Pas Bredlius galėjai gauti visko: bulvių, vaisių, daržovių, žvejybos kabliukų, darbinių švarkų, skustukų ir kitų įrankių.

Aptarnaujant klientą, Marianos mintys vis imdavo suktis apie vyriausiąją dukterį. Netrukus reikės ją ištekinti, bet tai ne taip paprasta. Nė vienas jaunuolis ja nesidomėjo. Ir ji nesidomėjo jais. Anabelei beveik septyniolika, o ji dar nė sykio nebuvo įsimylėjusi. Paskui Oliviją kavalieriai sekiojo būriais, bet jiedu su Viljamu susitikinėti su vaikinais jai neleido. Penkiolikos metų mergaitė buvo per jauna tekėti. Be to, viduriniosios dukters atžvilgiu Mariana turėjo didesnių planų. Jos būsimas vyras privalo būti kilęs iš geriausios šeimos mieste. Anabelei tokie griežti reikalavimai nebuvo taikomi.

Pagalvojusi apie vyresnėlę, ji sunkiai atsiduso. Mergina nebuvo tokia žavi kaip Olivija.

– Ji atsigimė į mane, – juokaudavo Viljamas, ir būdavo graudu žiūrėti, kaip jiedu su Anabele prisirišę vienas prie kito.

Anabelė skubėjo namo. Ji buvo užėjusi pas draugę, tad dabar vėlavo grįžti. Reikėjo paruošti pietus šeimai, tai buvo jos darbas. Mama nespėdavo išvirti valgyti, nes plušėdavo parduotuvėje. Anabelei patiko gaminti, be to, buvo nuolat giriama kaip talentinga kulinarė. Tai bene vienintelė sritis, kur ji buvo nepranokstama.

Anabelė atsargiai tykino pro parduotuvę, kad mama nepastebėtų jos vėluojant ir neužsipultų.

Ji jau stovėjo prie buto durų ir ieškojo rakto, kai už nugaros išgirdo vyrišką balsą:

– Palaukit, gražuole, noriu jūsų kai ko paklausti.

Ji nustebusi atsisuko. Iš kalbos buvo galima spėti, kad vyras – ne iš šių kraštų. Vienintelis Anabelei žinomas žmogus, lygiai taip pat kietai tardavęs anglų kalbos žodžius, buvo jos mama!

Anabelė pažvelgė į žalias šviesiaplaukio, aukšto vidutinio amžiaus vyro akis. Jo lūpų kampučiuose susimetė pašaipios raukšlelės. Jis vilkėjo baltą liemenę, buvo matyti ir įspūdinga laikrodžio grandinėlė.

– Ko norėtumėt? – mandagiai pasiteiravo ji, nors ir išsigando, kad vyras atsekė ją iki pat laiptinės.

– Aš ieškau Bredlių. Man sakė, kad jie gyvena šiame name.

– Tiesa. Aš esu Anabelė Bredli, vyriausia duktė. Jūs ieškot mano tėvo, taip?

Nepažįstamasis mįslingai šyptelėjo.

– Ak, mieliau pasišnekėčiau su tavo mama.

– Ją rasit parduotuvėje, bet ar galiu ir aš jūsų kai ko paklausti? Ar jūs – mūsų klientas? Iš kur pažįstat mano tėvus? – Anabelė įdėmiai pažvelgė į jį. Vyras jai pasirodė kažkoks keistas.

– Tai ilga istorija. Mes pažįstami iš tų laikų, kai tavo tėvas buvo aukso ieškotojas Australijoje, o tavo mama… – Nepažįstamasis nutilo, žengė žingsnį jos link ir neklausęs perbraukė ranka per šviesias garbanėles, kyšančias iš po skrybėlaitės. Anabelė išsigandusi krūptelėjo. Bet vyras nekreipė į ją dėmesio, tik sumurmėjo: – Mano mamos buvo lygiai tokie pat švelnūs plaukai. Ir tokios pat žalios akys. Tik pamanyk! – švilptelėjo pro dantis.

Anabelė žengė žingsnį į šalį. Šis nepažįstamasis jai labai nepatiko.

– Paveldėjau plaukus iš savo tėvo, – skubiai atkirto ji.

– Taigi, taigi, iš tėvo. Kalbi apie poną Bredlį, tiesa? – pasalūniškai paklausė vyras.

Anabelei staiga pasidarė baisu. Kodėl jis taip begėdiškai spokso? Ji tetroško vieno: kuo greičiau šmurkštelėti į butą ir užtrenkti duris nepažįstamajam prieš nosį!

– Kiek tau metų, mergaite?

– Septyniolika!

– Puikus amžius. Ar moki šokti arba groti ryla?

Anabelė tylėdama papurtė galvą, tada atsuko vyrui nugarą, atrakino duris ir virpančia širdimi įsmuko į namus. Išgirdo, kaip nepažįstamasis nusikvatojo. Mergina tvirtai nusprendė paprašyti tėčio, kad sutaisytų apatinę durų spyną.

Aptarnavusi pirkėjus, Mariana tvarkė lentynas. Jos visuomet turi atrodyti patraukliai, toks buvo jos nusistatymas, kurio ji griežtai laikėsi. Bredlių kolonijinių prekių parduotuvė buvo tvarkingiausia visame Danidine.

Marianos mintis nutraukė durų varpelio skambėjimas – vidun įėjo pirkėjas. Moteris prabėgomis žvilgtelėjo į žmogų ir toliau sau tvarkė lentynas. Kartais pirkėjams patikdavo netrukdomiems apsižvalgyti.

– Jei jums ko nors reikia, prašyčiau pasakyti!

– Norėčiau apvalučio vaikučio, kuris man priklauso!

Mariana išsigandusi atsisuko. Ji neteko žado, bet abejonių nebuvo: šitas žalias akis ji būtų atpažinusi iš tūkstančio. Be to, jis tebevilkėjo dabitišką liemenę.

– Valdemarai, ką… ką tu čia veiki? – paklausė ji drebančiu balsu.

– Ponas Bredlis liko man skolingas. Jis paėmė tai, kas priklauso man: mano kekšę!

Vyras grėsmingai žengė artyn ir įžūliai atsirėmė rankomis į prekystalį.

Marianai pasidarė silpna. Iš arti jis atrodė senas ir suvargęs. Pagyvenęs pagyrūnas. Tik neišsiduok, kad miršti iš baimės! – ragino ji save.

– O ko nori iš tikrųjų? – paklausė dusliu balsu.

– Juk sakiau. Noriu pasiimti mergaitę, kuri priklauso man, tą, su kuria ką tik maloniai paplepėjom.

– Ar pakvaišai? Tai mūsų duktė. Viljamo Bredlio ir mano! Tau neturėtų rūpėti mano vaikai. Dink iš čia! Jei mano vyras tave pamatys, gausi į kailį!

– Oho, vis dar alsuoji karščiu, mano mažoji juodoji velniūkšte, – pašaipiai sušnypštė atvykėlis. – Bet grįžkim prie verslo! Užuot sumušęs tavo vyrą kaip obuolį, mielai atsisakyčiau susitikimo su juo, jei atiduotum mano dukterį!

– Po galais, nė nedrįsk apie tai galvoti, niekada neatiduosiu tau mūsų vaiko. Gal tau pasimaišė? Mes gyvenam ne Espoje, kur motinos parduoda vaikus, kad šeima nemirtų iš bado.

– Pažvelk man į akis! – šiurkščiai paliepė jis. – Na, ką ten matai? Mergaitės akis! Be to, ji kaip du vandens lašai panaši į mano motiną.

Mariana sutrikusi nusisuko.

– Kaip… Kaip tu mane radai? – paklausė virpančiu balsu.

– Sandherste beveik nieko neliko. Daugelis vyrų iškeliavo į Naująją Zelandiją, tad ir aš nusprendžiau čia ieškoti laimės. Na, vieną dieną eidamas pro šalį pastebėjau užrašą Bredliai. Tada patykojau. Ir įsitikinau, kad tai tas pats vyrukas, su kuriuo tu dingai; panūdau išmalti jam snukį už man padarytą žalą. Bet dabar sugalvojau šį tą geresnio.

– Prašau, eik iš čia! Gal tau reikia pinigų? Atiduosiu visus, kiek turiu kasoje.

– Negi ketini neteisėtai atimti mano mylimą vaiką? – nusišaipė Valdemaras.

– Liaukis šlykščiai maivęsis! Tu nė nežinojai, kad turi dukterį! Nori ją pasiimti tik todėl, kad iš jos… – Išsigandusi Mariana užsidengė delnu burną.

– Dėkoju! Taigi prisipažinai. Aš maniau, ji tikrai panaši į mane, bet tai galėjo būti ir kvailas sutapimas…

Gaudydama orą, Mariana iššoko iš už prekystalio ir puolė jį.

– Tu, šlykšti kiaule! – švokštė, iš visų jėgų kumščiuodama jam į krūtinę.

Bet vyras tik juokėsi ir stipriai suspaudė jai rankas.

– Ak, mano maža juodoji velniūkšte! Šitaip gali sukelti nepadorių minčių, nors ir nesi tokia žavi jauniklė kaip anuomet. Atidžiai klausyk, ką tau pasakysiu: ateisiu šiandien vakare. Ir paimsiu savo vaiką, supratai? Kaip kompensaciją už tai, kad jis pasiėmė tave.

– Tu gi jos ne… – sukaupusi paskutines jėgas ištarė Mariana.

– Ką tu sau manai? Aš neketinu atiduoti savo kūno ir kraujo tiems bjauriems šikniams. Be to, ji ne tokia žavi kaip jos motina. Tačiau aš irgi neinu jaunyn, taigi norėčiau turėti mylimą dukterį, kuri virtų man valgyti ir tvarkytųsi namie. Juk ji moka gaminti, tiesa?

Mariana stovėjo kaip apdujusi. Ji neištarė nė žodžio.

– Iki vakaro! – nusišypsojo Valdemaras ir atsisveikindamas stipriai įgnybo jai į sėdynę.

Mariana sustugo – ir iš pykčio, ir iš nevilties. Kai jis išėjo, ji taip pat spruko iš parduotuvės. Ant durų pakabino lapelį, kuriame gražia rašysena buvo parašyta: „Tuoj grįšiu!“

Jei Mariana Bredli tą akimirką būtų žinojusi, kad niekada daugiau nestovės už šio prekystalio, jai būtų plyšusi širdis.

Ji užbėgo laiptais į viršų ir įpuolė į virtuvę.

– Mama, čia, koridoriuje, buvo toks keistas vyras…

Mariana netarusi žodžio priėjo prie dukters ir stipriai ją apkabino.

– Jis niekada daugiau nepasirodys, – sumurmėjo ji.

Anabelė žvelgė į motiną apimta džiaugsmo ir nuostabos. Ir Mariana žinojo kodėl. Ji retai kada apkabindavo Anabelę. Labai retai! Kad tik greičiau grįžtų apsipirkęs Viljamas! – mąstė moteris, padėdama dukrai skusti bulves.

Iš karto po pietų Mariana paėmė už rankos Viljamą ir, vaikų nuostabai, pareiškė:

– Mes šiandien gulsim pietų pogulio. – Ir nusitempė vyrą į miegamąjį.

Bredlių namuose buvo ilsimasi tik pietaujant. Kitu laiku jie aptarnaudavo klientus.

Viljamas pakluso. Vos tik uždarė duris, nekantraudamas pasiteiravo:

– Mariana, kas pasidarė? Tu išblyškusi kaip lavonas. Sakyk, kas slegia tau širdį.

Mariana garsiai pravirko. Tačiau netrukus susitvardė ir viską papasakojo Viljamui.

Šis rūsčiai sugniaužė kumščius ir piktai sušvokštė:

– Tas kiaulė negaus mano dukters. Nė neabejok. Tegul tik jis ateina.

Mariana atsiduso.

– Manai, susidorosi su juo?

– Žinoma, bet jūs turit dingti. Visos keturios. Bus geriausia, jeigu važiuosi su vaikais į kalnus, į apleistą Tomo trobelę. Žinai gi. Į tą, kur pernai vasarą ilsėjomės savaitę.

– Bet kaip mes ten nusigausim be tavęs? Mūsų vežimas toks didelis, aš nesugebėsiu važiuoti juo per kalnus…

– Juk Olivija moka joti, tiesa?

– Taip, geriau už mane!

– Puiku, tada parūpinsiu jums stiprius arklius, kurie galėtų panešti po du žmones. Tu josi su Anabele, o Olivija su Abe.

Viljamas nuskubėjo prie durų.

– Kur tu leki?

– Arklių. Kuo greičiau išvyksit, tuo bus geriau. Norėčiau, kad būtumėt kuo toliau nuo to žmogaus. Žodžiu, aš atvesiu arklius, o tu pasakyk vaikams, kad jojat į kalnus.

Buvo matyti, jog Viljamas stengiasi kalbėti ramiai, bet Marianos neapgausi. Ji jautė, kad iš įsiūčio jis net verda.

Mintis viską metus joti į kalnus Marianos dukterų nesužavėjo. Joms buvo atostogos, bet mergaitės turėjo savų planų. Anabelė ketino po pietų aplankyti draugę, Olivija nekentė Tomo, tėčio draugo, kalnų trobelės. O Abigailė norėjo žaisti su kaimynų vaikais.

Mariana buvo griežta.

– Imkit tik būtiniausius daiktus. Po valandos išjojam!

Po valandos jos su daiktais jau stovėjo prie namų. Jei padėtis nebūtų buvusi tokia rimta, išvydusi mergaites Mariana būtų skambiai nusijuokusi. Seserys buvo labai skirtingos, tad ir kelionei pasiruošė skirtingai. Olivija laikė lagaminą, kuriame tikriausiai buvo sugrūstos visos suknelės, Anabelė spaudė rankoje nedidelį krepšį – matyt, su būtiniausiais daiktais, o Abigailė, be dviejų lėlių, kurias laikė po pažastimi, neturėjo nieko.

Mariana svarstė, kaip įtikinti Oliviją, kad gražiąsias sukneles paliktų namie, bet iš už kampo pasirodė Viljamas, sėdintis nedidukame vežime, kuris tiko ir kelionei po kalnus. Vadinasi, tilps ir Olivijos lagaminas.

Viljamas padrąsinamai nusišypsojo žmonai ir padėjo mergaitėms susikrauti daiktus.

Prieš įsitaisydama vežėjo vietoje, Mariana stipriai apkabino vyrą; ji stengėsi nepravirkti. Dukterys neturi pamatyti jos raudančios. Regis, mergaitės ir taip nujautė, kad virš jų pakibo nelaimė, nes buvo neįprastai tylios. Šiaip jau seserys be perstojo plepėdavo ir ginčydavosi, bet šiandien atrodė sutrikusios. Net mažoji Abigailė buvo ne tokia linksma kaip paprastai.

– Pasisaugok! – Viljamui į ausį sušnabždėjo Mariana.

– Aš viską sutvarkysiu, – narsiai atsakė jis.

– Labai tave myliu, – sukuždėjo Mariana.

Viljamas apkabino ją dar stipriau. Visu kūnu pajuto šilumą. Mariana dar nė sykio taip nuoširdžiai neištarė šių žodžių! Daug metų jis to laukė – ir štai, negandos valandą, ji švelniai kaip niekada prisipažino mylinti. Tai suteikė jėgų. Viljamas ilgai mojo savo šeimai.

Valandos iki vakaro slinko be galo lėtai. Viljamas vis labiau nervinosi. Jis buvo taikus žmogus ir niekada nieko nebuvo sumušęs. Todėl troško, kad tas vyras apskritai nepasirodytų, bet, regis, taip nebus.

Vos sutemus, prie buto durų kažkas paskambino. Varpelio aidėjimas dar niekada nebuvo taip išgąsdinęs Viljamo Č. Bredlio. Lyg laidotuvių varpas! – pagalvojo atidarydamas duris, ir jį nupurtė šaltis.

– Ir kas gi čia? Mano meilužės pagrobėjas. Tik pamanyk!

Viljamas tvardėsi, kad tik nepaleistų į darbą kumščių. Troško tuojau pat užkimšti tam šmeižikui gerklę.

– Ar neketini pakviesti manęs vidun? – šypsodamasis paklausė Valdemaras.

– Jūs neperžengsit mano namų slenksčio! – šiurkščiai atkirto Viljamas, žengė į koridorių ir uždarė paskui save duris. – Nagi, dabar jau dinkit! O gal paraginti?

Valdemaras nebesišypsojo.

– Tik kai atiduosi mergaitę!

– Mano dukters jūs negausit!

– Tavo dukters? – Valdemaras nusikvatojo. – Ta mažoji kekšė tau apdūmė akis.

Viljamas norėjo trenkti tam niekšui į veidą, bet vis dar valdėsi. Nors kantrybė seko.

– Jūs negausit mano dukters. Nešdinkitės!

– Vadinasi, neketini man jos atiduoti? Gerai, tada mes leisim jaunajai panelei pačiai apsispręsti. Tu neuždrausi man pasakyti jai, kad esu jos tėvas. Nagi, pakviesk ją!

– Jos nėra. Reikalauju paskutinį sykį: palikit mūsų šeimą ramybėj.

Valdemaras nusikvatojo.

– Laiko turiu į valias. Aš ją vis tiek sučiupsiu ir pasakysiu. Tau nepavyks man sukliudyti…

Valdemaras nespėjo užbaigti sakinio – įniršęs Viljamas sugriebė jį už peties.

– Šito jūs nepadarysit. Kitaip…

– Drįsti man grasint? – Valdemaras pastūmė Viljamą.

Šis suklupo, bet paskutinę akimirką įsitvėrė laiptų turėklo. O tada nebegaišo – užsimojo ir trenkė priešininkui kumščiu į nosį. Pasigirdo trakštelėjimas, Valdemaras akimirką sutriko, paskui puolė Viljamą. Ir tvojo jam teisiai į kaktą. Pasipylė kraujas, Viljamui aptemo akyse. Apakintas ir įtūžęs, šis spyrė priešininkui. Tas siaubingai sukliko, pasigirdo baisus bildesys. Viljamas nusišluostė akis. Tik tada pamatė, kas atsitiko. Valdemaras atbulas nusirito nuo laiptų. Gulėjo apačioje keistai išsikėtojęs. Viljamas nubėgo žemyn ir atsiklaupė prie Valdemaro. Šis gulėjo ant nugaros, negyvos akys plačiai atmerktos. Kraujo nebuvo. Jam lūžo sprandas! – su siaubu pagalvojo Viljamas.

Rotorua, 1901 m. gegužė

Anabelė įžengė į motinos kambarį – ketino ją nuprausti – ir išsigando. Mariana per miegus verkė.

– Mama? – susirūpinusi pašaukė ji.

Mariana sukūkčiojo.

– Ne, tu jos negausi. Ne! Niekada! – sušuko.

Anabelė nežinojo, ką daryti. Gal reikėtų mamą papurtyti ir išvaduoti iš košmaro?

Jai besvarstant, Marinana staiga atsisėdo lovoje ir krūptelėjusi atsimerkė.

– Anabele! – suvaitojo ji. – Mano Anabele! – Ir, šiai nespėjus susivokti, tvirtai apkabinusi priglaudė dukrą prie krūtinės. – Sapnavau, kad tave norėjo atimti, – beveik atsiprašinėdama ištarė nuo ašarų prikimusiu balsu.

– Gal nori papasakoti man savo sapną? – neryžtingai paklausė Anabelė.

Mariana energingai papurtė galvą. Ne, ji nė už ką to nepadarys! Sapne Valdemaras išplėšė Anabelę jai iš rankų. Tai buvo siaubinga. Jis įsiveržė į kalnų trobelę ir pasiėmė dukrą. Marianos sapne Viljamo šalia nebuvo, tad jis negalėjo išplėšti Anabelės nusikaltėliui iš letenų.

Mariana kelis kartus giliai įkvėpė, kad visai pabustų. Ak, kaip ji bijojo, kaip siaubingai bijojo prarasti savo vaiką! Jautė baimę kiekviena kūno ląstele. Ji įsikibo į Anabelę. Tada šnirpštelėjo. Anabelė. Ji verkė dėl Anabelės. Švelnumo banga užliejo jai širdį. Dar niekada ji nejautė tokios meilės savo vyriausiajai dukteriai. Mariana čiupo Anabelės ranką ir švelniai suspaudė.

– Aš taip siaubingai bijojau tave prarasti, – suvaitojo ir įsižiūrėjo į dukterį. Pastaruoju metu ji pagražėjo ir sulieknėjo, pagalvojo. Nenoriu jos prarasti! Staiga jai pasidarė gėda dėl skriaudų, padarytų šiai mergaitei. Argi ne Anabelė visuomet būdavo šalia? Argi ne ji prausė, rūpinosi ir neniurnėdama kentė visas Marianos niekšybes? – Atleisk man, – sukūkčiojo Mariana. – Prašau, Anabele, atleisk man!

Anabelė sumišo.

– Tau nėra reikalo atsiprašinėti.

– Dar ir kaip yra! – ryžtingai paprieštaravo Mariana. – Aš ne visuomet buvau tau maloni. – Pamačiusi sutrikusį Anabelės žvilgsnį, pridūrė: – Vaike, aš nuoširdžiai apgailestauju. Sapnas atvėrė man akis. Aš taip siaubingai bijojau tave prarasti. Prašau, patikėk. Aš teturiu Abigailę ir tave. Ir myliu tave lygiai taip pat, kaip ir Abigailę. Tik tu visą laiką buvai kitokia nei tavo seserys, lyg ir ne mano dalis, bet nuolat – mano atrama. Prisimeni, kaip tu, dar visiškai nedidukė mergaitė, ruošdavai mums valgyti, nes mes turėdavom dirbti parduotuvėje?.. Ak, kaip aš būčiau išsivertusi be tavęs? Anabele, aš labai atsiprašau. Aš…

– Ak, mama, nereikia! – Anabelė sunkiai atsiduso ir neryžtingai paglostė Marianai skruostą. Jautėsi nesmagiai, motinai netikėtai pratrūkus nuoširdžiais jausmais, be to, buvo siaubingai sutrikusi. Gal reikėtų apie tai papasakoti Marianai?

– Mama! Ką tik nutiko keistas dalykas. Kai kas, kas mane labai sujaudino. Gal norėtum, kad papasakočiau? – nedrąsiai paklausė.

Marianos veide šmėkštelėjo šypsena.

– Norėčiau sužinoti, kas tave sujaudino.

– Neseniai susiradau Lilę – ketinau Abigailės kūdikiui pasiūti panašią lėlę… – Ji atsiduso ir nutilo. Nebebuvo tikra, ar derėtų atskleisti tai mamai.

– Pasakok, kad ir kas ten nutiko!

Ir Anabelė neskubėdama pradėjo pasakoti.

– Paika pamatė lėlę ir ėmė tvirtinti kažkada turėjusi lygiai tokią pat skudurinę. Ji pasakė, kad skudurinė lėlė buvo mielesnė už porcelianines.

– Paika žaidė su porcelianinėm lėlėm?

– Aš irgi nustebau, bet kai kas mane sukrėtė. Kalbėdama apie savo lėlę, Paika pavadino ją Lile.

Mariana staiga atsisėdo.

– Ji tikrai pasakė Lilė?

Anabelė linktelėjo.

– Ir ji tvirtina, kad tą lėlę pametė. Labai keista, tiesa?

– Bet… bet tai gali reikšti, kad ji yra… Manau, tai gali žinoti tik Elizabetė, taip?

Anabelė vėl linktelėjo.

– Jei nebūčiau tikra, kad Paika kilusi iš maorių šeimos, pamanyčiau, jog…

Mariana švelniai paėmė Anabelę už rankos.

– Žinau, ką nori pasakyti. Aš pagalvojau apie tą patį. O jeigu ji – mūsų Elizabetė?..

– Elizabetė buvo šviesiaplaukė.

– Tokia pat kaip Abė! Ir kaip Olivija kadaise, kol jos plaukai dar nebuvo juodi kaip varno sparnas…

– Mama, to negali būti. Jos motina buvo maorė. Čia turėtų būti kitas paaiškinimas.

– Todėl aš ją iš karto pamilau. Todėl, pasirodžius Paikai, daugiau nesapnavau Elizabetės.

– Mama, to negali būti. Tik pagalvok, aš taip pat nebesapnuoju tų košmarų, bet tik todėl, kad viską prisipažinau Gordonui… – Ji išsigandusi prisidengė delnu burną.

– Ką tu jam prisipažinai?

– Anuomet namo grįžau be jos todėl, kad tą naktį man įvyko persileidimas.

– O Dieve! O aš užverčiau tave siaubingais kaltinimais! Atleisk man. Atleisk man, – mikčiojo Mariana.

– Ak, mama, viskas buvo taip seniai. Man teko susitaikyti su tuo, kad tą naktį praradau abu vaikus.

– O jei Lizė išsigelbėjo? Juk niekas nerado jos kūnelio. Tu gi tikrai žinai: karstelis buvo tuščias.

Anabelė sunkiai atsiduso.

– Žinau. Bet jei ji būtų išsigelbėjusi, kas nors būtų parvedęs namo, nes buvo akivaizdu, kad yra baltoji! Be to, visi aplinkui žinojo, kad išsiveržus ugnikalniui mes pasigedom dukters.

– Paklausiu Paikos, ar ji prisimena ankstyvą vaikystę. – Iš susijaudinimo Marianos skruostai paraudo.

– Nereikia, mama, jokiu būdu. Mes negalim pradėti tikėti šita nesąmone. O gal Paikos mama atsitiktinai pasiuvo panašią skudurinę lėlę?

– Ir taip pat atsitiktinai pavadino ją Lile? Tu pati šituo netiki!

Anabelė suvaitojo.

– Be to, mes neturim teisės jos kamantinėti vien todėl, kad… – Ji nutilo. – Reikia nuvažiuoti su Paika į Te Vairoa, į tą vietą, kur įvyko nelaimė… – Ji ir vėl nutilo. – Nesąmonė! Ten gi nieko nebeliko, nei ežero, nei terasų, nei kaimo…

– Tada važiuosim į Pohutu. Ten aš sykį mačiau Elizabetės dvasią.

– Tu tikrai važiuotum į Pohutu? – negalėjo patikėti Anabelė.

– Taip, Paikai patinka geizeriai. Kol lauksim ištrykštančios srovės, nejučia užvesim kalbą apie ugnikalnio išsiveržimą ir Elizabetę. Kas žino, gal ji ką nors prisimins.

Anabelė abejodama pažvelgė į mamą.

– Nejučia? Manau, mudvi nesugebėsim. Vos išgirdusi jos vardą, aš iš karto pradedu verkti.

Mariana įdėmiai pažvelgė į dukterį.

– Tai neišvengiama. Ir mums visiems bus tik į naudą, jei drauge apraudosim mūsų mažylę… – Ji atsiduso. – Žinau, viltis, jog Paika – dingęs mūsų kūdikis, labai menka. Vis dėlto prašau, palik man šį šiaudą, į kurį galėčiau įsikibti. Ir net jeigu Paika nieko neprisimintų, nes tai ne ta skudurinė lėlė, mes pagaliau nusiraminsim. Rasim ramybę, kurios lig šiol neturėjom todėl, kad dėl visko aš kaltinau tave.

– Juk tai aš palikau Elizabetę, nes antrasis kūdikis buvo toks svarbus… – suvaitojo Anabelė.

– Ne, tu nekalta. Tą vakarą tiesiog negalėjai kitaip pasielgti…

– Galėjau, reikėjo patikėti tuo maoriu! – nusiminusi tarė Anabelė.

– Vaikeli, aš padariau daug klaidų, bet meldžiu: nebesikankink dėl to, dėl ko aš tave kankinau! Prašau, įkalbėk važiuoti savo vyrą. Gordonas, aišku, nelabai apsidžiaugs, juk paskutinį kelio ruožą turės nešti mane ant rankų.

– O kaip Gordonas? Gal ir jam pasakyti tiesą?

– Palauk, kol nuvyksim tenai. Šiek tiek pažįstu tavo vyrą, jis žiūrės į mus su užuojauta ir tvirtins, kad išėjom iš proto. Jau dabar girdžiu jį niurnant: „O gal ir Paika turėjo lėlę vardu Lilė, kodėl gi ne?“

– Tu teisi.

Staiga Marianos veidas nušvito.

– Tada ir Dunkanas pagaliau galėtų vesti Paiką. Na, ji nebebūtų maorė.

– Mama, klausyk, Dunkanas pats yra…

– O kas Dunkanui? – griežtai paklausė Mariana.

Anabelė kiek padelsė, bet vis dėlto papasakojo mamai, kas iš tikrųjų įvyko per Olivijos laidotuves Oklande.

Mariana ramiai išklausė, paskui sumurmėjo:

– Tik pamanyk! Olivija pakišo gerajam Alanui gegužiuką… Dabar aš kai ką suprantu…

Į duris kažkas tyliai pabeldė. Mariana ir Anabelė baugščiai susižvelgė.

Durys atsargiai atsivėrė ir į kambarį nedrąsiai įsėlino Paika.

– Nenorėjau trukdyti, – atsiprašinėdama ištarė ji.

– Tu netrukdai! – vienu balsu ištarė Anabelė ir Mariana.

Mariana pirmoji atgavo savitvardą.

– Paika, o jeigu surengtume išvyką į Pohutu, ką manai?

– Aš mielai, bet nenorėčiau judviem trukdyti. Atėjau tik pasakyti, kad atvyko mano dėdė Anaras Rangitis. Jis kelias dienas pailsės viešbutyje, o aš mielai su juo paplepėčiau. Todėl norėjau jūsų paklausti, ar reikia aprengti ir nuvežti prie ežero…

– Ne, ne, nereikia, šiandien tai padarys Anabelė. Eik pas savo dėdę, vaikeli! – skubiai pertraukė ją Mariana, nors žodį dėdę ištarė kiek spigesniu balsu.

Vos tik Paika uždarė duris, Anabelė paklausė:

– Mama, o gal pakvieskim keliauti ir poną Rangitį?

– Tą maorį, kuris mano dukterį… Niekada!

Anabelė nekreipė dėmesio į Marianos kandumą.

– Aš tik pamaniau, kad jis galbūt ką nors žino apie Paikos vaikystę… nors… Gal ir ne. Bent jau taip tvirtino anuomet, kai atvedė pas mus Paiką, bet galbūt galėtų paklausinėti kaime, kuriame gyveno Paika su motina.

– Ne! Jokiu būdu. Nenorėčiau būti skolinga tam žmogui. Jis atėmė tavo seseriai garbę.

– Mama, jis tai padarė ne prieš jos valią. Galbūt jiedu iš tikrųjų mylėjo vienas kitą!

Mariana piktai nusikvatojo.

– Tavo sesuo Olivija ir maoris? Neįsivaizduojama. Tas vaikėzas ją suvedžiojo, o gal dar blogiau. Tokie jau tie vyrai!

Anabelei rengiant Marianą, ši pirmą sykį gyvenime be kartėlio galvojo apie dieną, kai teko visko atsisakyti. Ir pirmą sykį tų prisiminimų nenuodijo priekaištas, kad dėl visko kalta Anabelė.

Danidinas, 1875 m. sausis

Viljamas sukrėstas žvelgė į negyvėlį. Iš pradžių jis buvo it apdujęs, tačiau paskui nusprendė pasikviesti pagalbą. Nubėgo kelis žingsnius, bet staiga sustojo. Jį juk gali apkaltinti žmogžudyste. Pagalvojęs apie šeimą, pasuko atgal.

Tačiau ką daryti su lavonu? Nuo minties, kad reikia juo atsikratyti, jo širdis daužėsi kaip pašėlusi. Iš pradžių gerai viską apgalvok, ragino save. Įkelsiu jį į vežimą ir išvešiu.

Viljamas ilgai nedelsė, iškart pradėjo įgyvendinti savo planą. Suvyniojo negyvėlį į maišinį audinį, ištempė iš namų ir įmetė į vežimą. Tada nuvežė prie jūros. Iš pradžių norėjo palikti paplūdimyje. Bet mėnesienoje pastebėjęs nedidelę valtelę, sugalvojo geriau. Pūkšdamas ir stenėdamas įvertė kūną į valtį ir išplaukė į jūrą. Buvo rami vasaros naktis. Oras švelnus, pūtė lengvas brizas.

Nusiyręs gana toli, Viljamas išmetė kūną į vandenį ir skubiai nuirklavo paplūdimio link. Tik kai atsisėdo ant vežėjo pasostės, jį apėmė siaubas. Vyras virpėjo visu kūnu ir kamuojamas nevilties murmėjo:

– Aš nužudžiau žmogų! Aš nužudžiau žmogų!

Bet paskui dingtelėjo, jog apsaugojo Anabelę ir šeimą, ir kaipmat nurimo. Ryžtingai pasuko vežimą į žvaigždėtą naktį.

Tik kai atidarė namų duris, suprato: Valdemaro lavonas anksčiau ar vėliau bus rastas. Kad jį gali uždaryti į kalėjimą, Viljamo nebaugino, tačiau kas bus su Anabele? Tokiu atveju ji kaipmat sužinotų, kas yra tikrasis jos tėvas. Viljamas nenorėjo ir negalėjo rizikuoti. Virpančiom rankom susikrovė būtiniausius daiktus. Paskui iš Marianos spintos ištraukė gražiausias sukneles ir sumetė į kelioninę dėžę. Paėmė nemažai ir dukterų drabužių. Kai atidarė Olivijos spintą, jo veide šmėstelėjo šypsena. Prieš iškeliaudama į tą atkampią vietą, dukra pasiėmė beveik visas sukneles.

Sukrovęs daiktus į vežimą, Viljamas nusėlino į parduotuvę ir prisirinko kuo daugiau maisto produktų. Niekas žino, kiek laiko jie turės sėdėti trobelėje. O paskui? Kaip gyventi paskui?

Šis klausimas kankino jį visą ilgą kelionę ligi pat Lorenso. Jis važiavo nesustodamas visą naktį, vildamasis, kad nenustekens arklio. Jei paskubės, tokiu oru atstumą įveiks per septynias valandas.

Kai privažiavo trobelę, jau buvo rytas. Aplink – mirtinai tylu, tik čiulbėjo paukščiai. Pirštų galais jis įsėlino vidun. Nenorėjo pažadinti šeimos, nes mažoje trobelėje tebuvo du kambariukai. Bet tuoj pat išgirdo užsimiegojusios Marianos balsą:

– Viljamai, čia tu?

– Taip, miegok, brangioji! Viską papasakosiu vėliau.

– Ne, eikim į lauką, kad mergaitės nepabustų. – Mariana vienu šuoliu iššoko iš lovos. Ji vis dar buvo su suknele, kurią vilkėjo kelionėje.

Vos jiedviem išėjus į lauką, Mariana pažvelgė į vyrą ryto šviesoje ir sukliko.

– Dėl Dievo meilės, Viljamai, kas atsitiko? Jis tave sumušė, o Dievuli! Tavo akis užtinusi. Eikš, atnešiu vandens iš upės.

Bet Viljamas čiupo ją už sijono.

– Mariana, jis negyvas!

– Kas negyvas?

– Valdemaras. Mes susimušėm, ir jis nukrito nuo laiptų. Nusilaužė sprandą.

– O dangau, kas dabar bus?

– Dabar turim ramiai apmąstyti, kur keliausim.

– Bet kodėl negalim grįžti namo? Juk tas žmogus nieko mums nebepadarys.

– Nes vieną dieną suras jo lavoną. Ir jei pėdsakai atves pas mane, vyks tyrimas, ir tada Anabelė sužinos, kad tas kiaulė buvo jos tėvas.

– Bet vien dėl to negalim taip imti ir viską palikti… Galbūt jie jo neras…

– Privalom! Mariana, prašau, prisiek, kad niekada jokiam žmogui apie tai neprasitarsi! Vargšelei tai sudaužytų širdį. Ar supratai?

Mariana vangiai linktelėjo.

– Prašau, prisiek!

– Prisiekiu: joks žmogus iš mano lūpų neišgirs, kad Anabelė – ne tavo duktė.

– Dėkoju tau, Mariana. O dabar pagalvokim apie ateitį. Sukroviau į vežimą būtiniausius daiktus, esam susitaupę nemažą sumą pinigų, taigi galėsim kur nors kitur atidaryti parduotuvę… – Jis staiga nutilo ir užsidengė veidą rankomis. – Aš pamiršau pasiimti pinigus, – tyliai prisipažino.

Jau keturias dienas jie gyveno trobelėje; antrą naktį Viljamas išvažiavo pinigų. Mariana nerimavo, kodėl jis vis negrįžta.

Per tą laiką mergaitės susitaikė su mintim, kad gyvens trobelėje. Visos trys bėgdavo prie upės gaudyti upėtakių. Anabelė buvo beprotiškai laiminga radusi seną meškerę, mat Viljamas buvo išmokęs ją žvejoti. Nuo pat vaikystės jiedu dažnai važiuodavo prie upės.

Mariana sėdėjo ant žolės ir stebėjo dukteris. Žvejojant vadovavo Anabelė. Net Olivija pakluso jos įsakymams, nors, vilkėdama puošnią miestietišką suknelę, laikėsi truputį nuošaliau. O Anabelė su Abigaile visą dieną bėgiodavo užsimetusios tik baltus lininius apatinius marškinius.

Ir šįkart Marianai krito į akis, kokia vaikiška tebėra Anabelė. Išrinkti jai gerą vyrą bus ne taip paprasta. Ir apskritai, kas jų laukia ateityje? Ar ji sugebės surasti tinkamus vyrus savo dukterims, jei šeima bus priversta bėgti į kokį nors šalies užkampį? Viljamas minėjo vietovę, kurios pavadinimas buvo Rotorua, jis tvirtino, esą tokioje atkampioje vietoje niekas jų neras. Esą ten galima užsidirbti iš keliautojų, nes netoliese plyti garsiosios terasos. Viljamui apie tai neseniai papasakojęs vienas klientas. Toje vietovėje maoriai neblogai pelnosi iš žmonių, geidžiančių pamatyti tą gamtos stebuklą.

Širdyje Mariana vis dar tikėjo, kad gyvenimas grįš į įprastas vėžes. Ji atsiduso. Kur taip ilgai užtruko Viljamas?

Tai negeras ženklas, dingtelėjo Marianai, kai Anabelė pagavo retai pasitaikantį rudąjį upėtakį. Mergaitė spindėjo iš laimės, bet kai nuėmė spurdančią žuvį nuo kabliuko ir įmetė į kibirą, Olivija sukliko.

– Mūsų vakarienė! – išdidžiai sušuko Anabelė.

Net jei Marianai atrodė, kad žvejyba – panelėms netinkamas užsiėmimas, dukteriai pavykus pagauti žuvį apsidžiaugė, kitaip būtų tekę pasitenkinti vien batatais.

– Puikus darbas! – pagyrė Mariana. – Galbūt pagausi dar vieną, kad užtektų visiems.

– Aš nė kąsnelio neimsiu į burną, – maivėsi Olivija.

– Tu bambeklė! – įsiterpė Abigailė.

Anabelei seserų kivirčas nerūpėjo. Įgudusiu judesiu ji vėl užmetė meškerę ir po kelių minučių ištraukė dar du spurdančius upėtakius.

Po vakarienės visos kiek pasėdėjo verandoje ir sužavėtos stebėjo, kaip už kalno leidžiasi saulė, bet kuo labiau temo, tuo labiau augo Marianos nerimas.

– O kur tėvelis? – klausinėjo Abigailė.

– Vienas iš mūsų turi dirbti parduotuvėje, – išsisukinėdama paaiškino Mariana ir nuvarė dukteris miegoti. Laukimas tampė nervus. Ji taip jaudinosi, kad liko laukti terasoje net tada, kai danguje sužibo žvaigždės.

Staiga išgirdo kanopų dunksėjimą. Viljamas. Pagaliau!

– Kur taip ilgai užtrukai? – pašnibždom paklausė ji.

– Turim kuo greičiau iš čia išvažiuoti. Jie rado jį.

Virš jų ryškiai spindėjo žvaigždės, ir Mariana gerai matė Viljamo veidą; ji išsigando. Vyras buvo išblyškęs, plaukai susitaršę. Akys atrodė senos ir pavargusios.

– Dėl Dievo meilės, kas atsitiko?

Iš siaubo negalėdamas ištarti nė žodžio, jis padavė žmonai žaislinę dėžutę iš parduotuvės.

Nustebusi Mariana pavartė žaislą rankose.

– Atidaryk! – tyliai paprašė jis.

Mariana atidarė. Dėžutėje rado laikraščio iškarpą. Skaitydama vis labiau balo.

– Išvykstam iš pat ryto! – ryžtingai nusprendė ji.

– Aš myliu tave! – sušnabždėjo Viljamas ir padavė jai didelę dėžę.

Negalėdama patikėti, Mariana spoksojo į savo rylą.

Danidinas, 1901 m. birželis

Dunkanas nuomojo kambarį pas seną škotę, netoli Otago universiteto. Iš pradžių lankė teisės paskaitas, bet paskui nutarė studijuoti mediciną. Jis visuomet šito troško, tad pagaliau nusprendė eiti savo keliu. Tikrasis tėvas nori, kad jis būtų teisininkas, o jį užauginęs tėvas – kad taptų agatmedžių dervos pirkliu. O dabar jis bus tuo, kuo pats svajojo tapti.

Pasirinkęs mediciną, Dunkanas pasijuto truputį geriau. Bent jau dėl savo profesinės ateities. O šiaip vaikinas vis dažniau tyliai sau mąstydavo. Kai nesėdėdavo prie vadovėlių, ilgai vaikštinėdavo toli nusitęsusiais miesto paplūdimiais. Sūrus jūros kvapas ir gaivus vėjas padėdavo surikiuoti mintis. Dunkanas ilgai abejojo, bet pagaliau prisivertė parašyti Alanui Hamiltonui laišką. Oficialiai jis vis dar buvo Alano sūnus, tad norėjo žinoti, ar viskas taip ir liks. Laišką jis išsiuntė prieš kelias savaites ir dabar svarstė, ar gaus atsakymą.

Stiprus brizas išjudino jūrą ir bangos ošdamos dužo į krantą. Įdomu, kur gyvena Paika su Maaka? – galvojo Dunkanas. Paskutiniame laiške tėvui, su kuriuo jis nuolat susirašinėjo, pagaliau išdrįso paklausti apie merginą, bet atsakymo dar negavo. Ar Klara padės jam ilgainiui užmiršti Paiką?

Su bendramoksliais jis bendravo mažai – pirmiausia reikėjo susigaudyti savyje. Tik su gražuole Klara praleisdavo daugiau laiko. Mergina, kaip ir jis, studijavo mediciną. Nors moterims Otago universitete buvo prieinamos visos studijų programos, tik nedaugelis ketino dirbti šį darbą, o ne tapti vien žmonomis ir mamomis. Klara buvo išimtis. Ją rėmė tėvas, nes buvo vienturtė. O šiandien daktaras Makmarėjus ir jo duktė pakvietė Dunkaną vakarienės.

Dunkanas nežinojo, ar džiaugtis kvietimu, – baiminosi, kad jo apsilankymą Klara gali išsiaiškinti neteisingai. Lig šiol jųdviejų santykiai buvo tiesiog draugiški, bet jis jautė, kad mergina tikisi iš jo šio to daugiau. Dunkanas pats nesuprato, kodėl ją pabučiavo. Ji buvo graži mergina ir negalėjo atsiginti gerbėjų. Danidine nebuvo medicinos studento, kuris nebūtų jos įsimylėjęs.

Dunkanas staiga sustojo. Jį sustabdė ne atšiaurus vėjas, bet mintys. Negaliu mylėti moters, kuri tyliai dingo iš mano gyvenimo, pasakė jis sau ir priėmė sprendimą. Pasistatė palto apykaklę ir tuščiu Sen Klero paplūdimiu patraukė namo.

Daktaras Makmarėjus su dukra gyveno puikiame mediniame name. Daktaro žmona buvo neseniai mirusi. Dunkanas ir Klara pasijuto artimesni, nes abu gedėjo mirusių mamų.

Duris atidarė Klara; pamačius Dunkaną, žydros jos akys nušvito. Prieškambaryje pasirodė merginos tėvas ir džiugiai pasisveikino su atvykėliu. Šiuose namuose viešpatavo ne formalus mandagumas, o tikras nuoširdumas. Todėl Dunkanas iš karto pasijuto puikiai.

Tokia proga Klara paruošė ėrienos kepsnį, tik vis atsiprašinėjo, kad nėra gera virėja. Jos tėvas nusijuokė ir pokštaudamas paaiškino, esą duktė prašosi pagyrimo.

– O kuo užsiimsit ateityje, turiu omeny, kai baigsit mokslus? – pasiteiravo daktaras Makmarėjus.

– Ten, kur iš tikrųjų būsiu reikalingas žmonėms, atidarysiu nedidelį kabinetą, – išpyškino Dunkanas.

Daktaras patenkintas linktelėjo dukteriai ir pagyrė Dunkaną priėmus išmintingą sprendimą.

Klara žiūrėjo į savo bendramokslį ir šypsojosi. Iš jos veido Dunkanas suprato, ką ji galvoja: kad jis – tas žmogus, su kuriuo drauge, ateityje, ji galėtų tęsti savo tėvo veiklą ir perimti jo kabinetą.

Jei dabar jai nepasipiršiu, būsiu paskutinis kvailys, dingtelėjo Dunkanui. Prieš mane sėdi žavingiausia mergina, apie kokią galima tik svajoti, man po kojų dedama ateitis gražiausiame mieste, o aš tebegalvoju apie moterį, kuri sudaužė man širdį…

– Gal dar gabalėlį kepsnio? – mandagiai paklausė daktaras ir ištiesė vaikinui lėkštę su mėsa.

Dunkanas mandagiai atsisakė. Jam pyko širdis. Ne nuo maisto, bet nuo minties, kad yra kvailys. Jis jautėsi lyg ne savo vietoje. Mieliausiai būtų išėjęs namo.

Klara pajuto, kad vaikinui kažkas negerai. Ji įdėmiai pažvelgė į jį. Dunkanas vis labiau nervinosi.

Iš karto po vakarienės daktaras pareiškė:

– Eisiu į savo kambarį, o jūs, jaunuoli, ramiai paplepėkit su Klara. Galit neapsimetinėti. Iš jūsų nosies galiuko matau, kad norit jai kažką pasakyti. Manau, aš tik trukdyčiau, – nusišypsojo jis.

– Ne, tikrai netrukdot, – paskubėjo užtikrinti Dunkanas, bet daktaras buvo neperkalbamas.

– Neabejoju, kad turit vienas kitam ką papasakoti. Tarkim, medicininės problemos… – pajuokavo, o eidamas pro duris mirktelėjo dukteriai.

Kai jo žingsniai prieškambaryje nutilo, Klara staiga pratrūko:

– Tikriausiai tau nemalonu, turbūt jautiesi lyg lankydamasis pas būsimą uošvį. Labai apgailestauju…

Dunkanas žengė prie Klaros, apkabino ją ir švelniai prisiglaudė.

– O argi ne taip? – nusijuokė.

Klara nusišypsojo.

– Taip, bet tu neturėjai šito pastebėti.

– Užtai dabar galiu tave pabučiuoti, tiesa? – nusišypsojo jis.

– Būk geras, pabučiuok! – nudžiugo Klara.

Dunkanas švelniai suėmė delnais jai veidą ir pabučiavo. Klara atsakė tokia aistra, kad net įkaitino ir Dunkaną. Trumputę akimirką jis pasijuto laisvas rinktis patinkančią moterį.

Galbūt gerai, kad Klara visiškai kitokia nei Paika, šmėstelėjo galvoje, kai atitraukė lūpas nuo josios. Ji smulkutė, plaukai šviesūs ir lygūs, o žydrose kaip vanduo akyse bet koks vyras gali paskęsti.

Klara – ji tiesiog švyti iš laimės! Ir vis dėlto vos pagalvojęs apie Paiką, Dunkanas vėl ėmė abejoti. Pasipiršiu jai tik tada, kai būsiu visiškai apsisprendęs, dingtelėjo jam, nė už ką nenoriu jos įžeisti. Ji taip patikliai žvelgia į mane! Negaliu jos nuvilti. Staiga jam toptelėjo viena mintis.

– Klara, – prabilo jis švelniu balsu, – prieš prašydamas tavo rankos, turiu pasakyti kai ką svarbaus.

Ji krūptelėjo ar jam tik pasirodė?

– Tu myli kitą? – išsigando ji.

– Ne… taip… Tai tik… Kartą mylėjau merginą, – sutrikęs sulemeno jis.

Klara žengė žingsnį atgal. Jam pasirodė, kad ji ketina jį atstumti.

– Papasakok man viską! – paprašė mergina, atkakliai stengdamasi šypsotis.

– Ji vardu Paika, ji – maorė, – tyliai prabilo vaikinas. – Man neleido jos vesti, nes, pasak mano tėvo, ji ne mūsiškė. Galų gale tėvas sutiko palaiminti tą santuoką, bet tą pačią naktį ji dingo…

Dunkanas nunarino galvą. Jis nenorėjo, kad Klara matytų, kaip jis kenčia, ir įžvelgtų tikruosius jausmus.

– Tu ją vis dar myli, tiesa?

Tai jo balsas jį išdavė.

Dunkanas giliai įkvėpė.

– Nuolat apie ją galvoju, bet tai beprasmiška, nes ji veikiausiai seniai ištekėjo. Kažkada prisiekė tekėsianti tik už maorio. Taigi… o juk viskas galėjo būti taip paprasta; anuomet aš dar nežinojau, kad pats esu pusiau maoris. – Jis liūdnai pažvelgė į Klarą.

– Visa tai pasakoji man norėdamas pasakyti, kad mudu negalim būti kartu?.. – Ji staiga nutilo.

– Ne, žinoma, ne. Nenorėjau tau pasipiršti neprisipažinęs, kad sykį gyvenime jau buvau sutikęs didžiąją meilę ir…

– Ar tu peršiesi? – staiga nušvito ji.

Pamačius jos akis, Dunkano širdis sušilo. Vieną dieną aš ją iš visos širdies pamilsiu, o Paiką pamiršiu, galvojo jis, švelniai apkabindamas merginą.

– Ne, aš tai padarysiu kaip ir pridera. Bet ką pasakys tavo tėvas, sužinojęs, kieno kraujas teka mano gyslomis?

Klara nusijuokė.

– Jis išmes tave lauk! – Bet pamačiusi apstulbusį jo žvilgsnį, tuoj surimtėjo. – Tėtis nėra nusistatęs prieš maorius, be to, man jis niekada nieko nedraudžia. O aš labiausiai trokštu tapti tavo žmona.

Jie ir vėl pasibučiavo, o išeidamas Dunkanas pažadėjo ateisiąs rytoj ir oficialiai paprašysiąs jos rankos. Tada švilpaudamas patraukė namo. Žingsniuodamas šypsojosi sau. Jo ateitis dabar vadinasi šauniai: Klara Makmarėj.

Kitą rytą Dunkanas gavo iš karto du laiškus – vieną nuo Anaro, kitą nuo Alano Hamiltono. Iš pradžių vaikinas sutriko: kurį skaityti pirmą? Tada nusprendė atplėšti Anaro laišką. Vos jį išskleidė, žvilgsnis užkliuvo už Paikos vardo. Jis garsiai perskaitė:

Paika neištekėjo už Maakos. Ji vėl gyvena tavo tetos, ponios Parker, name Rotorua. Ji pati man parašė. Vaikeli, ar supranti, ką tai reiškia? Ji myli tave. Dabar važiuoju kelioms dienoms į „Pohutu viešbutį“, nes senasis vadas iš kaimo, kuriame gyveno Paika su savo mama, norėtų skubiai su ja pasikalbėti. Jis paprašė manęs, kad dalyvaučiau pokalbyje. Kai grįšiu, iš karto tau parašysiu.

– Ji laisva, – džiūgavo Dunkanas, – ji laisva! – Jis pašoko aukštyn, bet, vos nusileidęs ant žemės, prisiminė Klarą. Kelio atgal nebėra, perspėjo vidinis balsas. Neturi teisės skaudinti Klaros. Juk tu apsisprendei! Paika tave paliko. Po galais, netrukus tu vesi žavingiausią Danidino moterį, visi tau pavydės. Šalin sentimentus!

Kad prasiblaškytų, čiupo kitą laišką. Alanas Hamiltonas patikino liksiąs jo tėvu, didžiuodamasis pasigyrė agatmedžių dervos prekybos verslą perdavęs Helenai ir jos sužadėtiniui. Jis rašė ketinąs vesti našlę, bet didžioji meilė Olivija visada liksianti jo širdyje.

Tėvo žodžiai sugraudino Dunkaną ir privertė pagalvoti apie save. Ar teisingai elgiuosi vesdamas vieną moterį, nors tebemyliu kitą? – svarstė jis. Tada ėmė skaityti toliau.

Nuo to, ką perskaitė, vos nesustojo širdis.

Turiu tau kai ką prisipažinti ir meldžiu atleidimo. Ta mergina, maorė, aną naktį pabėgo neatsitiktinai. Tai mano kaltė. Aš pasiūliau jai pinigų, kad paliktų tave ramybėje. Mėginau ją įtikinti šiurkščiais žodžiais, sakydamas, kad čiabuvės ir baltojo meilė neturi jokios ateities ir padarys tave nelaimingą. Pranašavau, kad vieną dieną tu imsi jos nekęsti, nes tai santuokai ryžaisi iš meilės jai.

Dunkano akys prisipildė ašarų, jis padėjo laišką į šalį ir užsidengė veidą rankomis. Štai viskas ir paaiškėjo. Tačiau ką jam dabar daryti? Ši išpažintis atėjo viena diena per vėlai. Jis negali palikti Klaros bėdoje. Ji šito nenusipelnė. Privalu laikytis pažado. Kitaip jis niekada nedrįs pažvelgti į save veidrodyje. Todėl dar šiandien daktaro Makmarėjaus paprašys jo dukters rankos.

Rotorua, 1901 m. birželis

Gordonas buvo blogai nusiteikęs. Jau kelias dienas jam gėlė juosmenį, tad niekaip negalėjo suprasti, kodėl moterys tokiu bjauriu oru sumanė važiuoti prie geizerio. Šėlo audra, pūtė smarkus vėjas.

Šeimos išvyka prie Pohutu žiemą! Kokia kvaila mintis! – galvojo jis, sunkiai šnopuodamas, mat kaip tik kėlė uošvę į karietą, nuoširdžiai stengdamasis padaryti tai kuo švelniau. Juk ji jau ilgokai pavyzdingai elgiasi su Anabele. Taip, mama ir duktė tapo beveik neišskiriamos.

Mariana buvo puikiai nusiteikusi, o skrandžio skausmų suriesta Anabelė laukė karietoje.

Stigo tik Paikos, bet jos niekur nebuvo matyti.

Prie viešbučio artėjo senukas maoris su plunksnų apsiaustu ant pečių. Nors tatuiruotas jo veidas buvo raukšlėtas, o galva nuplikusi, ėjo labai išdidžiai.

Gordonas nustebęs pažvelgė į Anabelę ir į uošvę.

– Gal žinot, ko jam čia reikia?

Abi moterys papurtė galvas ir smalsiai stebėjo, kas vyksta.

Tą akimirką pro duris išėjo Paika su Anaru. Pamačiusi senuką, Paika išsigandusi čiupo Anarą už rankos. Tai buvo vadas, kurio ji anksčiau taip bijodavo; o jis ramiu balsu kreipėsi į Anarą. Jo kalbos Paika nesuprato. Kaip ir anksčiau. O Anaras įdėmiai klausėsi vado žodžių, paskui perdavė jo žinią Paikai.

– Jis nori skubiai su tavimi pasikalbėti.

– Dabar? – paklausė mergina ir žvilgtelėjo į karietą.

Mariana ženklais rodė, kad ji greičiau liptų.

Paika spoksojo tai į vadą, tai į Anarą. Dėdė pažvelgė į ją maldaujamu žvilgsniu.

– Gerai, aš tik perspėsiu kitus, – atsiduso mergina ir nuėjo prie karietos. – Labai apgailestauju! – tarė atsiprašinėdama. – Vadas nori man pranešti kažką itin svarbaus. Dėdė sako, kad nevalia versti jo laukti.

– Ką jau ten, tas tavo dėdė! – piktai sušnypštė Mariana. – Mes taip džiaugėmės išvyka. Jeigu tu nevažiuosi drauge, mes ją atidėsim!

– Iš tikrųjų, pasikalbėk su senuku, į Pohutu galim nuvažiuoti ir rytoj. Galbūt mums pasiseks ir pasirodys saulė, – pasakė Anabelė.

– Paika, tu eik, o mes važiuojam! – tarė Gordonas ir pasisuko į Anabelę su Mariana. – Ar jums visiškai aptemo protas? Nuolat zyzėt, kad šiandien žūtbūt reikia į Pohutu. Jūsų nedomino nei kad man skauda pusiaują, jums netrukdė lietus. Jūs nė už ką neketinot man nusileisti. Aš ištempiau mamą iš lovos, pasodinau į karietą, o dabar išeina, kad viskas veltui? Ne, reikėjo anksčiau galvoti! – Jo balsas net drebėjo iš pykčio.

Moterims nespėjus atsitokėti, mat Gordonas niekada taip nekalbėdavo, karieta pajudėjo.

Paika kurį laiką mojo jiems pavymui.

Pagaliau ji pakvietė senuką vidun. Bet šis pareikalavo kalbėtis lauke ir parodė į ežero krantą.

Apačioje, prie vandens, vadas davė ženklą sėstis šalia jo ant smėlio. Atrodė, šaltis jam nė motais. Paika pasikėlė palto apykaklę. Skvarbios vado akys įsmigo į merginą. Jos skrandis kone susitraukė. Dabar jau ji nebijojo jo kaip kadaise, bet susijaudinusi laukė, ką pasakys. Nors giliai širdyje nujautė, apie ką bus šneka. Veikiausiai jis ketina jai pasakyti tai, ko Merė nespėjo perduoti prieš mirtį.

Vadas kreipėsi į Anarą monotoniška daininga kalba, o kalbėdamas energingai mosavo rankomis. Merė, išgirdo Paika tariant jį kelis kartus, Merė. Ir dar: Pakeha! Pakeha! Tokie buvo ir paskutiniai jos motinos žodžiai.

Paika stebėjo dėdės veido išraišką vildamasi išskaityti, gera ar bloga naujiena jam pranešama. Staiga dėdės veidas paniuro.

Baigęs kalbėti, vadas įdėmiai pasižiūrėjo į Paiką. Jo akyse atsispindėjo meilė ir gerumas.

– Ką jis sako, dėde Anarai? – susijaudinusi sukuždėjo Paika.

Anaras giliai įkvėpė.

– Paika, vadas netrukus išeis pas protėvius. Prieš tai jis norėjo atskleisti paslaptį ir palengvinti savo sielos naštą. Kalbama apie tikrąją tavo kilmę. Kai tavo mama Merė tavimi vedina atėjo į kaimą, ji tvirtino, esą tu – jos vaikas. Ji tikino, kad tavo tėvas yra pakeha. Tai dėl to esą tavo oda šviesi, o veidas pailgas. Tavo juodi plaukai garbanojosi kaip ir jos. Vadas ja nepatikėjo, mat Merės mama kažkada buvo prasitarusi moterims, kad duktė negali turėti vaikų. Galų gale Merė kaimo senoliams prisipažino, kad tą siaubingą naktį, kai išsiveržė Taraveros ugnikalnis, ant ežero kranto netoli Te Vairoa ji rado ir išgelbėjo mažą mergaitę. Ar jos tėvai po katastrofos liko gyvi, niekas nežinojo.

Anaras nutilo.

– Pasakokit! – tylutėliai paprašė Paika.

– Tau augant, kaimo senoliai vis aiškiau matė, kad tu nesi viena iš jų, todėl vadas paliepė Merei keliauti į Rotorua ir paklausinėti, ar kurioje nors šeimoje nedingo vaikas. Merė atsisakė ir su vyru pabėgo į šiaurę. Su Zoltanu Gradičiu, tavo patėviu.

Paika nudūrė akis. Jos kūnu perbėgo ledinis šiurpas.

– Vadinasi, mes su Dunkanu galėtume be kliūčių susituokti! – Ji isteriškai nusikvatojo.

Senukas sumurmėjo kažkokį užkeikimą, bet Paika nenusiramino. Ar tik ne todėl ji nenorėjo keliauti į Ohinemutu pas Maakos gimines? Gal todėl jai tokie artimi atrodo Parkeriai? Nes yra viena iš jų? Pakeha!

Anaras Rangitis susirūpinęs žiūrėjo į merginą.

– Paika, labai apgailestauju, bet aš nė nenumaniau. Patikėk. Vadas tikina, kad kaime apie tai žinojo tik keli senukai. Bet jis nenorėjo mirti nepasakęs tiesos.

Vadas vikriai kaip žebenkštis atsistojo. Atsisveikino sakydamas, kad skuba į Taurangą, nes nori būti ten palaidotas.

Paika padėkojo maoriui; ji stengėsi nepravirkti. Kai senukas dingo už posūkio, jau ramesniu balsu pakartojo:

– Dabar mudu su Dunkanu galim susituokti, ir niekas nepriekaištaus, kad mūsų vaikai bus maoriai, ir niekas iš mūsų nesišaipys, ir… Ak, dėde Anarai… – Ji nutilo ir išsigandusi pažvelgė į jį.

– Bet tu gi liksi mano dėdė, tiesa?

Jis linktelėjo ir sumurmėjo:

– Dėdė gal ir ne, bet…

– Ką nori tuo pasakyti? Ir kodėl taip keistai žiūri į mane? Jei yra dar kokių nors paslapčių, kuo greičiau klok!

– Negi tau niekas nieko nepasakojo? – nustebo jis.

– Apie ką?

Anaras krenkštelėjo.

– Mano didžioji meilė buvo pakeha. Bet vieną dieną ji nelauktai netikėtai pareiškė, kad ketina ištekėti už turtingo pakeha. Paskui aš ilgus metus maniau, kad ji niekada manęs nemylėjo. O dabar žinau: jai tiesiog pristigo drąsos kūdikį, kurį nešiojo po širdimi, auginti kaip maorį. Todėl susirado pakeha ir įtikino jį, kad tas vaikas – jo sūnus.

Paika išplėtė akis.

– Vadinasi, Dunkanas…

– Taip, jis mano sūnus!

Danidinas, 1901 m. birželis

Klarai atidarius duris, Dunkanas jau žinojo: negalės nuo jos nuslėpti, kad didžioji jo meilė neištekėjo. Jis privalo būti atviras. Juk Klara visuomet tokia nuoširdi ir teisinga.

– Eikš vidun, tėtis pasirodys po kelių minučių, – nusišypsojo mergina, imdama jo paltą.

Dunkanas pastebėjo, kad šiandien Klara ypač žavinga. Mergina vilkėjo šventinę suknelę, tarsi ketintų eiti į puotą. Apskrita iškirptė pabrėžė liauną baltą jos kaklą, baltas šilkinis tiulis išryškino figūrą, o perlai, kuriais buvo išsiuvinėta suknelė, žėrėjo kaip ir jos akys.

Klara paėmė Dunkaną už rankos ir nusivedė į svetainę; čia ant stalo stovėjo vyno butelis ir trys taurės.

Dunkanas pamėgino nusiraminti, ir jam pavyko. Jis net nerūpestingai paplepėjo su mergina apie mediciną. O temų pokalbiui buvo apsčiai. Dunkanas svarstė, ar verta geisti dar geresnės žmonos, juk mergina ne tik graži, protinga ir tvirto charakterio, bet ir, lygiai kaip ir jis, aistringai domisi medicina.

– Ar galiu pasiūlyti taurę vyno?

– Dėkoju, mielai, – mandagiai atsakė jis ir pažvelgė į liekną jos figūrą. Bet aistros nepajuto. Jis nekantriai laukė, kada pagaliau pasirodys tėvas ir nebereikės būti dviese.

Kaip didžiuotųsi Alanas Hamiltonas, jei mane čia pamatytų! – pagalvojo vaikinas ir tuo metu išgirdo: „Labas vakaras.“

Daktaras Makmarėjus buvo apsivilkęs kaip ir dera tokiai progai, nes juk bus prašoma jo dukters rankos. Ir vis dėlto jis nešvytėjo gerumu, kaip praeitą vakarą. Buvo truputį santūresnis.

Tarnaitė atnešė užkandžių prie vyno. Pažvelgus į maorę, Dunkano veidu nuslinko šešėlis. Ar daktaras jau žino, kas toks ketina tapti jo žentu? Gal tai ir yra jo šaltumo priežastis?

Vos tarnaitė uždarė kambario duris, Dunkanas provokuojamai paklausė:

– Mielas daktare, ar jūs žinot apie mano kilmę?

Daktaro Makmarėjaus veidas suakmenėjo.

– Duktė man viską pasipasakojo, jei tai turite omenyje. Kad jūsų motina kadaise mylėjo maorį. Tai, mielasis, man nerūpi, aš noriu tik vieno: kad niekada neįskaudintumėt mano vaiko. Jei taip nutiks, aš išmesiu jus, jaunuoli, iš namų, kad ir kas būtumėt, baltasis ar maoris!

Daktaro balse buvo girdėti grasinimo gaidelė, o veidas virto kauke.

Vadinasi, Klara papasakojo jam apie Paiką, dingtelėjo vaikinui, ir tai buvo nemalonu.

– Neketinu skaudinti jūsų dukters, – šaltai atšovė jis.

– Po to, kai išsiaiškinot svarbiausius klausimus, gal galėtume susidaužti? – pamėgino juokauti Klara.

Kambaryje tvyrojo įtampa. Negelbėjo netgi Klaros pastangos užmegzti pokalbį.

Daktaras grėsmingai šnopavo, o Dunkanas Klaros ir jos tėvo draugijoje jautėsi vis nesmagiau. Kad ir kaip jį žavėjo merginos ir tėvo santykiai, šį sykį buvo nueita per toli. Jis įsivaizdavo Klarą po kiekvieno ginčo šeimoje bėgančią pas tėvelį.

Išgėrus po taurę, daktaras kaipmat atsistojo ir sumurmėjo:

– Eisiu į savo kambarį. Jei jums manęs prireiktų, kvieskit, bet nemanau, kad prireiks. – Jis metė į dukterį įspėjamą žvilgsnį, tarsi sakytų: netekėk už jo!

– Kas šiandien pasidarė tavo tėvui? – šiurkščiai paklausė Dunkanas, kai daktaras uždarė duris.

Klara pažvelgė į vaikiną ir atsiduso.

– O gal tu man pasakytum, kas pasidarė tau? Nereikia būti aiškiaregiu, kad pastebėtum, jog kažkas aptemdė mūsų santykius. Kur tavo jaunatviškas žavesys, tavo humoras? Kur šiltas žvilgsnis, kai žiūri į mane savo rudomis akimis? Negi per vieną naktį viskas dingo?

– Bet kodėl tavo tėvas kišasi? – įsižeidęs burbtelėjo Dunkanas.

– Nuo tada, kai tėvas žino apie kitą…

– Ak, tu jam vis dėlto papasakojai, – sušnypštė Dunkanas, bet tuoj pat susigėdo dėl savo elgesio.

– Aš tik užsiminiau, kad tu jau sykį labai mylėjai moterį, – teisinosi Klara valdydamasi, kad tik nepravirktų.

Liūdnos jos akys sugraudino Dunkaną. Rūpestingas tėvas juk turi teisę apsaugoti dukterį nuo nelaimių. Vaikinas nurijo seilių gumulą, užspaudusį gerklę.

Pagaliau jis susivaldė ir dusliu balsu ištarė:

– Klara, nenoriu tavęs skaudinti. Patikėk. Aš vesiu tave, bet pirmiausia turiu kai ką pasakyti.

– Tu vis dar myli ją? – baugščiai paklausė Klara.

Dunkanas taip sutriko, kad nežinojo, kur sukti akis. Jo žvilgsnis klaidžiojo po kambarį, paskui jis prabilo:

– Šiandien gavau du laiškus. Vieną – nuo savo tikrojo tėvo, kitą – nuo Alano Hamiltono. Ir dabar jau žinau, kodėl Paika anuomet mane paliko… – Jis nutilo.

– Kodėl?

– Mano tėvas, na, Alanas Hamiltonas, jai pasiūlė pinigų, kad tik mane paliktų. Jis įtikinėjo, esą vieną dieną aš imsiu jos nekęsti.

Dabar Dunkanas įrėmė žvilgsnį į Klarą.

– Ar esi tikra, kad nesielvartausi, jei tavo vaikai bus visiškai nepanašūs į mane? Mano tėvas nėra labai tamsios odos, bet galbūt jo protėviai…

– Dunkanai, liaukis! Jei turi abejonių dėl mūsų santuokos, tai ir kalbėk apie jas, o ne paistyk nesąmones! – piktai žybtelėjo akimis Klara.

– Atleisk, aš visiškai sutrikęs. Žinoma, suprantu, tu viską gerai apsvarstei. Na, tada pasakysiu visą tiesą. Paika neištekėjo už to maorio, o gyvena pas mano tetą ir senelę Rotorua. – Jis pamėgino Klaros akyje išskaityti, kokius jausmus sukėlė jo žodžiai, bet merginos veidas liko ramus. – Klara, tai nekeičia mūsų planų. Aš vesiu tave. Aš… aš myliu tave. Tu esi moteris, su kuria noriu būti laimingas. Aš tik truputį išsimušęs iš vėžių, nes taip netikėtai buvau priverstas mintimis grįžti į praeitį, ir, patikėk manimi, Paika man jau nebe…

Tačiau atsižadėti savo gyvenimo meilės jis nespėjo – Klara prispaudė smilių jam prie lūpų.

– Tai ko gi tu lauki?

Dunkanas klausiamai pažvelgė į merginą.

– Ji neištekėjo už kito vyro, nes myli tave. Ir tu neturi teisės vesti kitos moters, nes myli ją. Nedelsk, Dunkanai. Kuo greičiau važiuok į Rotorua, grįžk pas savo moterį!

– Bet aš… ne… aš vesiu tave, – silpnai prieštaravo jis.

– Dunkanai, nesunkink padėties! Klausyk savo širdies. Ar ji vis dar spurda pagalvojus apie Paiką?

Dunkanas nuleido akis. Jis tikėjosi, kad ji negirdi jo širdies plakimo.

– Ak, Klara! Aš myliu… aš vis dar ją myliu. Ir vis dėlto… Tu esu nuostabi moteris… Kaip galėčiau atsidėkoti tau už supratimą?

– Dunkanai, patylėk! Aš linkiu tau didžiausios laimės, bet dabar jau eik. Ir kuo greičiau. Noriu pabūti viena!

Dunkanas skubiai atsistojo – galbūt kiek per skubiai.

– Manau, rasi duris ir vienas! – dusliu balsu tarė Klara ir neatsisveikinusi nušiugždėjo pro šalį.

Rotorua, 1901 m. birželis

Privažiavus geizerį, lietus liovėsi. Gordonas pasodino uošvę ant uolos ir juokaudamas paliepė niekur nelaipioti kaip aną sykį. Mariana nesupyko.

Visi laukė, kada geizeris išsiverš, bet jis neskubėjo. Taigi tylėdami sėdėjo vienas šalia kito, kiekvienas paskendęs savo mintyse. Anabelė prisiminė, kaip šioje vietoje nukrito mama, Mariana spėliojo, ar vėl pasirodys Elizabetės dvasia, o Gordonas svarstė, gal dėl nugaros skausmų reikėtų kreiptis į daktarą Fulerį.

Anabelė ir Gordonas įtemptai žvelgė į priekį, o Mariana akies kampučiu šnairavo į uolą. Kaip tik tenai ji anuomet regėjo Elizabetės dvasią. Staiga jai pasirodė, kad vėl ją mato. Lizė, apsidžiaugė ji. Bet tai buvo ne Elizabetė, o Viljamas.

Mariana užsimerkė. Dabar Viljamas stovėjo visai greta. Ir ji ėmė kalbėtis su juo mintyse.

Kaip norėčiau ateiti pas tave, mylimasis! Pas tave ir Oliviją!

Jis nusišypsojo. Pakartok dar sykį. Taip gražiai skamba!

Mylimasis!

Netrukus būsi pas mus, bet tu dar reikalinga čia. Abigailei, kai gims kūdikis. Dukterys juk turi tūkstančius klausimų motinoms. Netrukus sulauksi trokštamo vaikaičio.

Viljamai, pasakyk, ar Elizabetė pas jus, ar vis dar pas mus?

Bet Viljamas jau buvo dingęs.

– Mama, užsisvajojai? – paklausė Anabelė. – Geizeris – pažvelk, jis kyla aukštyn.

Kai Pohutu ėmė spjaudyti fontanus, Anabelė ir Mariana susikibo už rankų.

Paika sėdėjo svetainėje delnais parėmusi galvą. Ji buvo taip paskendusi mintyse, kad nieko aplinkui nematė.

Tik kai Anabelė paglostė jai pečius, pakėlė galvą.

– Vaikeli, kas atsitiko? Atrodai siaubingai nuvargusi. Ką tas senis tau padarė?

– Iš jo sužinojau, kad visas mano gyvenimas buvo melas. Mano mama buvo visai ne… – Paika nutilo.

– Pasakok! – Marianos akys smalsiai žybtelėjo.

– Mama, leisk jai atsigauti, – įsiterpė Anabelė ir priekaištingai pažiūrėjo į Marianą.

– Iš tikrųjų aš esu pakeha, mano mama, na, Merė, išgelbėjo mane, kai buvau maža mergaitė. Buvo naktis…

– …naktis, kai išsiveržė Taraveros ugnikalnis, – susijaudinusi užbaigė sakinį Mariana. Jos skruostai plykstelėjo raudoniu.

Dabar susijaudino ir Gordonas.

– Naktį, kai išsiveržė ugnikalnis, tave išgelbėjo maorė? Ar prisimeni ką nors daugiau? Galbūt savo vardą?

– Ne, aš visiškai nieko neprisimenu. Galiu tik atpasakoti, ką pasakojo vadas Ara Ava. Jis sakė, kad aš esu baltųjų vaikas. Visą laiką stengiuosi ką nors prisiminti, bet nepavyksta. Kai imu galvoti apie ankstyvąją vaikystę, žioji vien tik juoda skylė.

– Atleisk, nenorėjau tavęs trikdyti, bet vieną akimirką maniau… – Gordonas prikando liežuvį ir susimąstė.

– Ar aš kada nors sužinosiu, kas iš tikrųjų esu?

– Bet juk aišku kaip dieną, – energingai įsiterpė Mariana. – Kai Anabelė vakar papasakojo, kad turėjai skudurinę lėlę vardu Lilė, mes spėliojam, ar tik nesi mūsų mažylė, juk tai – akivaizdus įrodymas. Eikš, priglausk savo seną močiutę, Lize! – susijaudinusi sušuko Mariana ir išskėtė rankas.

– Lizė? – paklausė Gordonas tyliai.

– Lizė? – pakartojo Paika ir suakmenėjo.

Tą akimirką į kambarį įėjo Abigailė.

– Abe, mano vaikeli, ji sugrįžo. Tai mūsų Elizabetė! – Bet Abigailė dėbtelėjo į motiną taip, tarsi abejotų jos sveiku protu. – O dabar tu galėsi tekėti už mūsų Dunkano ir… – tarškėjo Mariana, tačiau staiga nutilo. – Nors ne, jiedu negali tuoktis. Pastorius Elesteris visuomet kartoja, kad tuoktis pusseserei su pusbroliu – nuodėmė. Kaip tau nepasisekė!

– Mama, liaukis gi pagaliau! Negi nematai, kad Paika visiškai sutrikusi? – energingai nutraukė ją Anabelė.

Dabar visų žvilgsniai nukrypo į Paiką, kuri kaip apdujusi spygsojo į vieną tašką.

– Lizė yra Lilės mama, o Bekė yra Lilės tėtis, – sumurmėjo ji netikėtai.

Mergina užsimerkė. Ją užgriuvo seniai praėjusių laikų vaizdai: lova mažame kambarėlyje, apšviestame blyškios mėnesienos, mergaitė, šalia kurios ji guli užsiklojusi viena antklode…

– Lizė? Manau, aš turėjau draugę, ji buvo vardu Lizė. Šviesiaplaukis angelas, truputį vyresnė už mane. Ji buvo Lilės mama, o aš buvau Lilės tėtis. Naktį išgirdau balsus ir ėmiau šaukti mamą, bet niekas manęs negirdėjo. Lizė taip pat nepabudo. Aš pirštų galiukais nusėlinau prie ežero. Mačiau kanoją, paskui mane nutvėrė ta ranka. Mes bėgom į kalną. O kitame krante švietė saulė ir tryško žiežirbos.

Nuvargusi ji nutilo, atsimerkė ir nužvelgė susirinkusiuosius. Pamatė suakmenėjusius veidus. Tik Anabelės veidas pamažu švito.

– Tu esi Rebeka, Mabelės duktė, – kimiu balsu sušnabždėjo ji.

– Negali būti! – nusiminusi sukliko Mariana. – Ji Elizabetė!

– Ne, Mariana, – atsiliepė Paika. – Manau, Elizabetė buvo mano draugė. Aš esu Rebeka. Aš girdžiu mamą šaukiant: „Rebeka, nežaiskit su purvu! Išsipurvinsit!“ Aš turėjau sesutę… – Ji nutilo.

– Sakyk, ar turi ant sprando apgamą? – tyliai paklausė Anabelė.

Paika paraudo. Dunkanas sykį atkreipė dėmesį į apgamą. Ji linktelėjo.

– Širdies formos, – pasakė nusiminusi.

– Jį tu paveldėjai iš Mabelės, savo mamos.

Mariana, negalėdama patikėti, šaudė akimis tai į Anabelę, tai į Paiką.

Anabelė ašarodama sušnabždėjo:

– Tavo mamai, mano geriausiai draugei, aš kartą pažadėjau, kad auginsiu tave kaip dukterį, jeigu jai kas nors atsitiktų. Rebeka, aš myliu tave iš visos širdies kaip savą vaiką!

– Tada tu būsi mano vaikaitė! – ėmė kūkčioti ir Mariana.

Tik Abigailė liko rami. Šelmiškai šypsodamasi ji pareiškė:

– Dabar tavo santuokai su Dunkanu niekas netrukdo…

– O aš taip nesakyčiau. Kyla klausimas, ar prasminga tau, baltajai merginai, tekėti už maorio… – prakalbo Mariana, bet garsus protestas ją nutraukė.

Anabelė, Abigailė ir Gordonas vienu balsu sušnypštė:

– Mama!

Į duris kažkas pasibeldė ir, nelaukęs leidimo, į kambarį įėjo Anaras Rangitis.

– O, nenorėjau trukdyti, – išsprūdo jam, pamačius visą šeimą iškilmingai sėdinčią aplink stalą. – Maniau, Paika viena.

– Tada eikit iš čia! – purkštelėjo Mariana, bet Anabelė mandagiai pakvietė jį sėstis.

– Aš neilgam, – atsiprašinėdamas teisinosi vyras ir pasisuko į Paiką.

Tačiau nespėjo nieko pasakyti, nes Mariana vėl ėmė šnypšti:

– Ko jums reikia, vargingas suvedžiotojau!

– Bet mama…

– Ponia Parker, žinau, kad norit man padėti, bet šįkart nesileisiu jūsų mamos išplūstamas ir išvejamas. Esu tikras: jei jūsų, ponia Bredli, anuomet nebūtų apsėdusi mintis pripiršti dukterims geresnius pakeha, jūsų duktė galbūt būtų turėjusi drąsos pakovoti už mūsų meilę.

– Meilę? Tik nejuokinkit manęs! Tikriausiai jūs paėmėt Oliviją jėga. Ir ji netikėtai pastojo nuo žmogaus, kurio nemylėjo. Jei būčiau žinojusi, būčiau patarusi padaryti taip, kaip pasielgiau pati: surasti savo vaikui kitą tėvą, padorų kaip Viljamas… – Išsigandusi ji užsidengė rankomis burną.

Keturios poros akių įsmigo į ją.

– Norėjau tik pasakyti, kad mano duktė Olivija, e… – sumikčiojo Mariana.

Anabelė išbalo kaip kreida.

– Manau, suprantu, ką norėjai pasakyti, – tyliai ištarė ji.

– Atleisk, Anabele, man netyčia išsprūdo! Prisiekiau Viljamui, kad tu niekada nesužinosi. Jis darė viską, kad tik apsaugotų tave nuo tiesos. Tas kiaulė mus susekė, norėdamas išvaryti jį iš miesto, Viljamas su juo susimušė. Ir žmogėnas nusisuko sprandą. Vis dėlto tu pagaliau turi žinoti tiesą. Teatleidžia man Viljamas. Anabele, tavo tėvo vardas…

– Nereikia, mama! – sušuko Anabelė. – Aš turiu tik vieną tėvą – Viljamą Bredlį! Visa kita manęs nedomina. – Ji nužvelgė susirinkusiuosius ir lyg niekur nieko pasiūlė: – Papietaukim visi sykiu. – Tada pasisuko į Anarą. – Ir jūs liksit pietų, tiesa? Prašau, būkit toks malonus! Esu tikra, kad mano mama jūsų atsiprašys. Taip, mama? – Anabelė griežtai pažvelgė į motiną.

Mariana kietai sučiaupė lūpas.

– Atleiskit jai už tokį elgesį, bet per pastarąsias kelias valandas atsitiko tiek daug įvairių dalykų. Senajai poniai sunku su visu tuo susidoroti. Pirmiausia – istorija su Paika.

– Kaip tik dėl to aš čia ir atėjau! – nutraukė ją Anaras ir skubiai pridūrė: – Ohinemutu kalbėjausi su keliomis senomis moterimis, kilusiomis iš Te Vairoa ir išsigelbėjusiomis išsiveržus ugnikalniui. Jos man papasakojo, kad dviejų mergaičių lavonai taip ir nebuvo rasti. Rebekos Veir ir jūsų duktės, ponia Anabele ir pone Gordonai. Gali būti, kad Paika…

– Dėde Anarai, aš esu Rebeka. Aš prisiminiau tą naktį. Lizė buvo mano draugė. – Mergina krenkštelėjo ir skubiai pridūrė: – Aš manau, kad tetos Anabelės pasiūlymas papietauti visiems drauge nuostabus.

– Vadinasi, tu esi Rebeka? – nustebęs perklausė Anaras.

– Taip, ir tai dar geriau. Dabar Viešpaties akivaizdoje ji galės susituokti su jūsų sūnumi ir gimdyti mažuosius mišrūnus, – kandžiai ištarė Mariana.

– Mama, dar vienas žodis, ir nunešiu tave į viršų, ir iki dienų pabaigos paliksiu čiužinių laidojimo rūsyje! – rūsčiai įspėjo ją Gordonas.

– Gerai jau, tyliu, – sumurmėjo Mariana.

– Norėčiau visų paprašyti, kad ir toliau vadintumėt mane Paika! – paprašė Rebeka Veir.

Rotorua, 1901 m. birželis

Kai traukinys pagaliau sustojo Rotorua, danguje ryškiai švietė saulė. Dunkanas visą kelią nekantravo – troško kuo greičiau pamatyti tą, dėl kurios išsiruošė į kelionę. Į viešbutį eiti nusprendė pėsčiomis – norėjo apgalvoti žodžius, kuriuos tars merginai. O ką darys, jeigu Paika seniai turi kitą gerbėją? Kaip bus, jei ji išvyko? Kaip elgtis, jeigu mergina jį paprasčiausiai išvarys?

Pasiekęs kalvelę, kur stovėjo susirinkimų namas, Dunkanas sulėtino žingsnį. Medžio drožiniais išdabintos durys magiškai viliojo. Sužinojęs apie savo kilmę, vaikinas dar nė karto nebuvo užsukęs į jokią maoriams šventą vietą. Ir štai atsirado tinkama proga. Jis nedrąsiai įėjo į susirinkimų namą ir apsidairė. Į jį žvelgė drožinėtų kaukių akys. Keista, pagalvojo jis, čia svetima, bet kartu taip artima.

Dunkanas susimąstęs atsisėdo ant žemės. Staiga jį užplūdo ramybė ir pasirodė, kad girdi vidinį balsą: Dunkanai, jei eisi savo keliu, tau nieko bloga neatsitiks! Tik eik savo keliu! Paskui stojo tyla.

Vaikinas pakilo – ketino išsėlinti lauk, nes nenorėjo trikdyti šventos tylos.

Staiga atsidarė durys ir prieš jį išdygo vyras; jis grėsmingai žvelgė į Dunkaną.

– Ką tu veiki mūsų vharenui? – Maakos balsas virpėjo iš pykčio.

– Atsitiktinai ėjau pro šalį ir panorau užsukti į susirinkimų namą, – taikiai atsakė Dunkanas.

– Mums nepatinka, kai čia šliaužioja pakeha, ypač tokie kaip tu. – Taip taręs, Maaka čiupo Dunkaną už apykaklės ir ištempė lauk. – Tu antrą sykį atėmei iš manęs nuotaką, tad dabar jums, pakeha, priimtu būdu sužinosi, ką apie tave manau. – Jis užsimojo ir smogė Dunkanui į veidą.

– Kuo aš dėtas, kad Paika nusprendė už tavęs netekėti? – riktelėjo Dunkanas, trindamas užgautą smakrą. Jo širdyje užvirė įsiūtis. Ne, daugiau nebesileis Maakos mušamas.

– Tik nevaidink, kad esi niekuo dėtas. Mudu su Paika buvom viską aptarę. Aš net įsodinau ją į traukinį. Ji ketino laukti manęs sugrįžtant Ohinemutu, pas mano gimines. O ką padarė? Pabėgo pas tavo šeimą ir parašė man kvailą laišką, esą neturinti teisės už manęs tekėti. Visa tai – vien tavo kaltė.

Maaka norėjo dar sykį trenkti Dunkanui, bet šis buvo greitesnis, sulaikė priešininko kumštį, šiam nespėjus dorai užsimoti.

– Jei būtinai nori su manimi kautis, tada laikykimės mūsų protėvių tradicijų, – sušvokštė Dunkanas.

– Mūsų protėvių? Žmogau, tavo ir mano protėviai – ne tie patys! Jeigu turi omenyje kovą lazdomis, su pakeha jomis aš nesikausiu. Ir anuomet nebūčiau su tavimi kovęsis, jei būčiau žinojęs, kad esi pakeha. – Patvirtindamas savo žodžius, jis energingai ištrūko iš geležinių Dunkano gniaužtų.

– O jei aš tau pasakysiu, kad mano gyslomis teka maorių kraujas?

– Tada aš išvadinsiu tave begėdžiu ir melagiu.

– Prisiekiu: mano tikrasis tėvas – maoris.

– Nesąmonė! Juk kiekvienas žino, kad tavo tėvas – agatmedžių dervos pirklys.

– Tu klysti. Mano tėvas yra maoris, kaip ir tu. Anaras Rangitis.

Maaka ėmė gaudyti orą.

– Nesišaipyk iš mano mokytojo! Tai jis mane išmokė kautis lazdomis. Nėra geresnio kovotojo už jį. Todėl traukis man iš kelio, dvokiantis žmogėne! Net kumščiu neverta tau trenkti. – Maaka pasisuko ant kulno ir nušlubavo.

Negi visa taip ir paliksiu? – neryžtingai svarstė Dunkanas. Ir kodėl tas maoris šlubuoja?

Jis bėgte pavijo vaikiną.

– Kodėl tu velki koją? Anksčiau taip nebuvo.

Maaka kaip vėjas atsisuko į jį ir sušvokštė:

– Nes Paikos laiškas atėjo svarbių regbio varžybų išvakarėse ir išmušė mane iš vėžių. Buvau sužeistas taip stipriai, kad net teko palikti komandą. Per vieną dieną žlugo ne tik svajonė susituokti, ir todėl aš tavęs nekenčiu. Dink man iš akių! Kitaip sumušiu.

– Ar tu kurčias, žmogau! Aš gi pasakiau: mudu kausimės garbingai. O garbingai reiškia, kad savo ginčą spręsim kaudamiesi lazdomis, kaip ir priklauso. Jeigu aš laimėsiu, tau teks pripažinti, kad Paikos iš tavęs neatėmiau. Aš jos nemačiau daugiau nei metus. Ir nerašiau jai.

– Sakai, turiu tavimi patikėti? Prisiek!

– Prisiekiu!

– Ir dar prisiek, kad esi Anaro Rangičio sūnus!

– Nė nemanau. Kodėl turėčiau tau meluoti?

Maaka prisimerkė ir akys virto siaurais plyšeliais.

– Įspėju tave. Prisiek! Tada negausi į kailį.

– Žmogau, argi tu dar nesupratai? Aš noriu su tavimi kautis.

– Kaip pageidauji. Jei dvikovoje tave nugalėsiu – o aš užtikrinu: šį sykį į nieką neatsižvegsiu, – tada tu prisieksi, kad esi Rangičio sūnus.

– Pirmiausia susikaukim, žmogau! – išsisukinėdamas atsakė Dunkanas.

Kai jie vienmarškiniai ir su lazdomis rankose stovėjo vienas priešais kitą, Dunkanas pasigailėjo savo žodžių, nes Maaka nutaisė baisią veido išraišką, kad jį įbaugintų. Jis netgi iškišo liežuvį iki smakro ir gerkliniu balsu subaubė.

Bet pirmą ir antrą puolimą Dunkanui pavyko atmušti. Taukšt, taukšt, taukšt! Trečias puolimas buvo sunkesnis. Ar tik nepervertinau savęs? – su baime pagalvojo vaikinas ir ryžosi keisti taktiką. Ne gintis, o pulti. Ir jam pavyko. Dabar jis pirmavo. Taukšt, taukšt, taukšt! Viršų ėmė tai vienas, tai kitas. Nors pūtė šaltas vėjas, jaunuoliai prakaitavo ir sunkiai šnopavo.

Nuo tada, kai Paika ir Anabelė sužinojo tiesą apie merginos kilmę, praėjo daugiau nei savaitė.

Su namiškiais Anabelė apie tai nekalbėjo. O su Gordonu šnektelėjo tik sykį.

– Nenorėčiau, kad blogai galvotum apie tėtį, – pasakė ji.

Gordonas garsiai nusikvatojo.

– Blogai galvoti apie Viljamą Č. Bredlį? Ne, tavo tėvas buvo tikras didvyris, nes išsiuntė tą kiaulę į aną pasaulį. Aš būčiau pasmaugęs nuosavom rankom!

Taip ši tema buvo išsemta. Į „Pohutu viešbutį“ grįžo įprasta kasdienybė.

Marianą graužė sąžinė, kad išdavė paslaptį. Senutė pasidarė meili kaip katė su visais, išskyrus Anarą Rangitį. Jam ji neištarė nė vieno gero žodžio. Net pagrasino geriau supūsianti čiužinių laidojimo rūsyje, nei dar sykį susitiksianti su tuo begėdžiu. Ji iš kailio nėrėsi, kad tik jis nepietautų drauge. Bet motinos atakos Anabelei buvo nė motais.

Tą rytą Mariana džiūgavo, mat tas „ištvirkėlis“, kaip ji atkakliai vadino Paikos dėdę, šiandien pagaliau susiruošė grįžti į Oklandą.

Su Mariana Anaras atsisveikino pagal visas mandagumo taisykles.

– Ponia Bredli, man buvo ypač malonu geriau su jumis susipažinti, tad pakeičiau nuomonę, kurią buvau susidaręs per pirmąjį mūsų susitikimą. Šį sykį man buvo leista atsisėsti su jumis prie vieno stalo. Kas žino, galbūt per mano sūnaus vestuves jūs būsit mano stalo kaimynė!

Mariana tyliai niršo ir tylėjo, tik varstė jį nuodingais žvilgsniais.

Paika vos nepradėjo kikenti.

– Eime, dėde! – tarė ji, įsikibo jam į parankę ir palydėjo į prieškambarį. Ten ji garsiai prunkštelėjo.

Paskui atskubėjo Anabelė su Gordonu, jiedu taip pat smagiai pasijuokė, tada atsisveikino su Anaru.

– O aš vis stebėjausi, iš ko berniukas paveldėjo tokį malonų būdą, – savo vyrui į ausį šnipštelėjo Anabelė.

– Pritariu savo žmonai, – nusišypsojo Gordonas, uždėjo ranką Anabelei ant peties ir švelniai spustelėjo.

Ruiha taip pat atbėgo iš virtuvės atsisveikinti su Anaru.

– Ak, mano berniuk! – susijaudinusi dūsavo ji. – Ar prisimeni, kaip anuomet plūdai tuos siaubingus pakeha? O dabar esi šeimos narys!

Tą akimirką trinktelėjo durys ir pasirodė Abigailė. Ji buvo uždususi.

– Nuo mokyklos bėgau visą kelią, būtinai norėjau su jumis atsisveikinti. Privalot Dunkanui kai ką perduoti. Aš ką tik sutikau senąjį daktarą Fulerį. Jis ieško medicinos studento, kuris per atostogas galėtų jam talkinti ir galbūt taptų jo įpėdiniu, nes po trejų metų senukas ketina išeiti poilsio.

– Po trejų metų jam tikriausiai bus visas šimtas, – nusijuokė Ruiha.

– Tikrai, regis, judu vienmečiai, – sukrizeno Anabelė.

– Aš jam tuoj pat parašysiu, – pažadėjo Anaras.

Susikibę už parankių, jiedu su Paika išėjo pro duris. Paika ketino palydėti dėdę į stotį. Vėjas nurimo, pro debesis žvilgtelėjo saulė.

– Ar aš kada nors plauksiu su vyru į meilės salą? – susimąsčiusi ištarė Paika, pamačiusi smalsaus saulės spindulio nutviekstą Makojos salą.

– Paika, tu esi labai graži, miela mergina. Žinoma, kad atsiras tas tikrasis. Aš iš visos širdies linkiu, jog tai būtų tas, kuris tau labai labai brangus.

– Tikiuosi! – atsiduso mergina.

Jie artėjo prie susirinkimų namo, kai staiga išgirdo taukšint lazdas. Taukš, taukšt, taukšt! Ir tikrai, marae kovėsi du vyrai.

Anaras sustojo.

– Tai Maaka su Dunkanu!

Paikai pasirodė, kad širdis tuoj iššoks iš krūtinės. Tokį vaizdą ji jau sykį matė! Bet dabar kova buvo gerokai nuožmesnė, tarsi būtų sprendžiamas gyvenimo ir mirties klausimas.

– Prašau, pasakykit jiems, kad liautųsi! – meldė ji.

– Gerai, bet tu lik čia. Arba, žinai, pasislėpk už medžio. Manau, bus geriausia, jeigu Maaka tavęs nepamatys. Nes dėl ko gi jie kaunasi, jeigu ne dėl tavęs?

Anaras nuskubėjo prie jaunuolių ir griežtai subarė:

– Judviem reikia dar pasimokyti. Esat pernelyg įtūžę. Mums teks gerokai paplušėti, kol kova atrodys elegantiška!

Maaka ir Dunkanas nuleido lazdas ir įsispoksojo į vyrą, tarsi tas būtų vaiduoklis.

– Ar tikrai būtina kautis dėl moters?

– Mes kaunamės ne dėl moters, pone Rangiti, mes kaunamės dėl jūsų. Tas kvailas pakeha tvirtina, esą jūs – jo tėvas…

Anaras svajingai nusišypsojo.

– Maaka, gal palydėtum mane į stotį? Papasakočiau tau, kaip yra iš tikrųjų. O tu, Dunkanai, turėtum eiti kita kryptimi. Tavęs jau kai kas ilgesingai laukia!

– Bet…

– Jokių prieštaravimų, sūnau! – Taip taręs, jis apkabino nustebusį Dunkaną, tada nutempė tolyn ne mažiau apstulbusį jo priešininką. – Eime, Maaka, papasakok apie save! Girdėjau, aplinkybės susiklostė taip, kad tu vėl mokysies pas mane. O aš tau papasakosiu, kaip gavau tokį puikų sūnų.

Apstulbęs Dunkanas liko stovėti. Įdėmiai žvelgė į tą pusę, kurią nurodė Anaras. Jo širdis daužėsi it pašėlusi. Ar ji iš tikrųjų jo laukia? Kai Paika iškišo galvą iš už medžio, Dunkanas neištvėręs leidosi bėgti. Ji taip pat skuodė kiek įkabindama ir puolė jam į glėbį. Dunkanas pakėlė Paiką ir apsuko ratu.

– Paleisk mane, stipruoli! – nusikvatojo mergina.

Kai ji vėl pajuto žemę po kojom, jaunuoliai pažvelgė vienas kitam į akis. Paskui susitiko jų lūpos – ir bučinys buvo be galo ilgas.

– Jei būtų vasara, norėčiau, kad nuplukdytum mane į Makoją… – sušnabždėjo Paika, kai pagaliau įkvėpė oro.

– Tai ko laukiam? Mums nebaisus nei vėjas, nei dargana! Ateityje pildysiu kiekvieną tavo norą, kad ir koks beprotiškas jis būtų, – nusijuokė Dunkanas ir vėl ją pabučiavo.

Abu susikibo už rankų ir nubėgo ant liepto. Dunkanas atsargiai įkėlė Paiką į valtį.

Anabalė iš tolo stebėjo jaunuolius ir jos širdis džiaugėsi. Paskui neskubėdama grįžo į viešbutį. Veide švietė svajinga šypsena. Kai tik oras pasitaisys, ji sukaups visą drąsą, nuplauks į Makoją ir pagaliau išlips į krantą, o kol kas… kol kas tegul sala dar truputį palaukia!

Paaiškinimai

Hangi

maorių valgis iš mėsos ir daržovių, ruošiamas žemėje įkastoje krosnyje

Ivi

maorių gentis

Kia ora

„Labą dieną“ maorių kalba

Kua aroha au kia koe

„Aš tave myliu“ maorių kalba

Marae

maorių susirinkimų aikštė

Mau taiaha

tradicinė maorių kova lazdomis

Pakeha

taip maoriai vadina baltuosius

Taiaha

drožinėta maorių kovos lazda

Tapu

šventa maoriams vieta

Vharenui

maorių susirinkimų namas

Content

Вальден Лора Didžiųjų geizerių slėnyje