Вергезе Абрахам

Vienuolės paslaptis

Annotation

Jaudinanti šeimos saga, aprėpianti kelis dešimtmečius, kelias kartas ir kultūras. Blaškomiems po skirtingus žemynus – Indiją, Afriką, Ameriką – knygos veikėjams lemta patirti meilę, išdavystę, aukos ir atleidimo gydančią jėgą… Tai knyga visiems, pasiilgusiems nebanalios istorijos, turtingo, įtraukiančio, meistriškai parašyto pasakojimo. Abrahamas Verghese turi retą talentą vaizduoti personažus įvairiapusiškai, keičiantis aplinkybėms iš tragiškų į komiškas ir melodramiškas. Šis romanas – daugiau nei šeimos saga. Chirurgas Verghese rašo apie spindulingą gydytojo pašaukimo grožį, menininkas Verghese pripažįsta, kad būna neužgydomų žaizdų. „Kur šilkas ir plienas bejėgiai, turi pavykti žodžiui“, – mąsto knygos herojus. Šiuo atveju žodžiui tikrai pavyko. Entertainment Weekly

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

ABRAHAM VERGHESE

VIENUOLĖS PASLAPTIS

Romanas

Iš anglų kalbos vertė Danguolė Žalytė

Versta iš:

Abraham Verghese, CUTTING FOR STONE

Alfred A. Knopf, a division of Random House, Inc., New York, 2009

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autoriaus vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

ISBN 9786090108765

Copyright © 2009 by Abraham Verghese

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Gavin Hellier / „Getty Images“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Danguolė Žalytė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Danguolė Žalytė

Redaktorė Danutė Gadeikienė

Korektorė Gražina Stankevičienė

Viršelį lietuviškam leidimui pritaikė Edvardas Jazgevičius

Maketavo (ePub) Albertas Rinkevičius

Skiriu Džordžui ir Miriamai Vergyzams

Scribere jussit amor1

1 Meilė įsakė rašyti (lot.).

Ir kadangi myliu šį gyvenimą,

Žinau, kad mylėsiu ir mirtį.

Vaikas pravirksta, kai motina

Jį atitraukia nuo dešinės krūties, o po akimirkos

Jis randa paguodą

Prie kairiosios.2

Rabindranath Tagore

„Gytandžali“

2 Vertė Zigmantas Ardickas.

ĮŽANGA

Atėjimas

Vėlyvą 1954 Dievo malonės metų rugsėjo dvidešimtosios popietę po aštuonių mėnesių motinos įsčių nežinomybėje mudu su broliu Šiva išvydome pasaulį. Aštuonių tūkstančių pėdų aukštyje pirmą kartą įkvėpėme reto Adis Abebos, Etiopijos sostinės, oro.

Šis gimimo stebuklas įvyko trečiojoje Misingo operacinėje: kaip tik joje beveik visada ir su didžiausiu džiaugsmu dirbdavo mūsų motina sesuo Gyrius Marijai ir Juozapui3.

Kai tą rugsėjo rytą mūsų motinai, Madraso vyskupijos karmeličių ordino vienuolei, netikėtai prasidėjo sąrėmiai, Etiopijoje pasibaigė liūtys, staiga it plepiai, nutraukti vidury sakinio, į ligoninės rievėtos skardos stogus liovėsi belsti vandens lašai. Nuščiuvo, ir tyloje per naktį pražydo lakišiai, nuauksindami Adis Abebos kalvų šlaitus. Pievose aplink Misingą viksvos laimėjo kovą su purvynu, ir dabar iki pat grįsto ligoninės slenksčio plytėjo puikus kilimas, žadėdamas svarbesnių dalykų nei kriketas, kroketas ar badmintonas.

Misingas, iškrikas baltintų vienaukščių ir dviaukščių pastatų pulkas, regis, iškeltas iš žemės to paties geologinių plokščių lūžio, kuris sukūrė Entoto kalnus, stovėjo ant žalios aukštumos. Žemus namukus it grioviai juosė lovio pavidalo gėlynai, laistomi iš stogo laštakų tekančiu vandeniu. Vyresniosios Herst rožės gožė sienas, tamsiai raudoni žiedai įrėmino kiekvieną langą ir driekėsi iki stogo. Priemolis buvo toks derlingas, jog Vyresnioji, išmintinga ir sumani Misingo ligoninės vedėja, perspėdavo, kad nevaikščiotume basi, nes gali išdygti naujų pirštų.

Nuo pagrindinių ligoninės pastatų it rato stipinai tįso penki takai, apsodinti krūmais sulig pečiais. Jie vedė prie palmių lapais dengtų penkių trobelių, beveik paslėptų miško, gyvatvorių, eukaliptų ir pušų. Vyresnioji siekė, kad Misingas primintų botanikos sodą, kampelį Kensingtono sodų (kur būdama jauna vienuolė ji vaikščiodavo prieš atvykdama į Afriką,) ar rojų prieš nuopuolį.

Iš tikrųjų Misingo ligoninė vadinosi Misijų – šį žodį etiopai tardavo savotiškai, ir išgirsti galėjai visaip. Sveikatos apsaugos ministerijos valdininkas, ką tik baigęs vidurinę mokyklą, leidime išspausdino MISINGO LIGONINĖ, nes taip nuklausė. Klaidą įamžino „The Ethiopian Herald“ reporteris. Kai vyresnioji sesuo Herst paprašė ministerijos valdininko ištaisyti pavadinimą, šis ištraukė mašinraštį.

– Pažiūrėkit pati, ponia. Misingas, quod erat demonstrandum4, – pareiškė, lyg būtų įrodęs Pitagoro teoremą, kad Saulė – Saulės sistemos ašis, Žemė yra apvali ir kur yra tiksli Misingo ligoninės vieta įsivaizduojamame plote. Taip ir liko.

Sesuo Marija, gimdydama kančiose, nė karto nesuriko ir nesuaimanavo. Bet už dvivėrių švaistinių trečiosios operacinės durų gretimame kambarėlyje baubdamas raudojo didžiulis mano motinos autoklavas (Ciuricho liuteronų bažnyčios dovana), deginančiais garais sterilizuodamas chirurginius instrumentus ir rankšluosčius, kurių prireiks jai pačiai. Mat autoklavinės kertėje, prie pat nerūdijančio plieno pabaisos, septynerius metus, iki įžūlaus mūsų atsiradimo, buvo motinos kampelis. Čia stovi į sieną atsuktas su kėde sujungtas rašomasis stalas iš uždarytos misijų mokyklos, o jame išskaptuota daugybės mokinių neviltis. Ant kėdės atlošo pakabintas baltas megztinis, kurį, anot pasakojimų, ji dažnai užsimesdavusi ant pečių tarp operacijų.

Prie tinkuotos sienos virš stalo motina prismeigė garsiosios Berninio skulptūros „Šventosios Teresės ekstazė“ nuotrauką iš kalendoriaus. Šventoji Teresė suglebusi, lyg salpėtų, lūpos pražiotos, akys tuščios, vokai primerkti. Abipus iš klauptų spokso žioplių būrys. Šalia geidulingos šventosios švelniai šypsodamasis stovi raumeningo kūno, nelabai derančio prie jaunatviško veido, angelas. Kairės rankos pirštų galiukais jis pakėlęs šventosios krūtinę dengiančio drabužio kraštą. Dešinėje rankoje atsargiai it smuikininkas stryką laiko strėlę.

Kodėl šis paveikslas? Kodėl šventoji Teresė, mama?

Kai man buvo ketveri, įslinkdavau į šį belangį kambarėlį pažiūrėti į nuotrauką. Atidaryti sunkioms durims vien drąsos nebūtų pakakę, bet jėgų man teikdavo jausmas, kad ji ten, ir troškimas pažinti vienuolę, kuri buvo mano motina. Sėdėdavau prie autoklavo, gaudžiančio ir šnypščiančio it bundantis slibinas, lyg jį daužydamasi būtų pažadinusi mano širdis. Sėdint prie motinos stalo mane pamažu apgaubdavo ramybė, lyg būčiau su ja.

Vėliau sužinojau, kad niekas nedrįso paimti jos megztinio nuo kėdės atlošo. Tai buvo šventas daiktas. Bet ketverių metų vaikui viskas šventa ir kasdieniška. Aš užsimesdavau antibakteriniu muilu kvepiantį drabužį ant pečių. Nagu apvesdavau išdžiūvusią rašalinę, kurią kadaise lietė jos pirštai. Įsmeigdavau akis į nuotrauką iš kalendoriaus, kaip tikriausiai darydavo motina, sėdėdama šiame belangiame kambarėlyje, ir nustėrdavau. Po daugelio metų sužinojau, kad šventajai Teresei nuolat pasirodantis angelo regėjimas vadinamas ekstaze, žodynas aiškino, kad tai sielos, degančios meile Dievui, širdies, pervertos meile Dievui, išgyvenimas; tikėjimo metaforos sykiu buvo ir medicinos terminai. Man, keturmečiui, tas vaizdas kėlė pagarbą, net nežinant tokių žodžių kaip „ekstazė“. Neturėjau motinos nuotraukų, todėl tariausi, kad moteris paveikslėlyje yra mano motina, o jai grasina ir ją tuoj išprievartaus angelas su ietimi rankoje. „Kada ateisi, mama?“ – klausdavau, ir mano vaikiškas balsas atsimušdavo į šaltas plyteles.

Sušnibždėdavau atsakymą: „Kaip Dievą myliu!“ Neturėjau jokio kito atsakymo, išskyrus šiuos daktaro Ghošo žodžius, ištartus, kai pirmą kartą čia atklydau, o jis atėjo manęs ieškoti ir man per petį nustebęs spoksojo į šventosios Teresės paveikslą; paėmė mane ant stiprių rankų ir pasakė balsu, griausmingu kaip autoklavas: „Ji ATEINA5, kaip Dievą myliu!“

Nuo mano gimimo praėjo ketveri… ir keturiasdešimt šešeri metai, ir stebuklingai pasitaikė proga grįžti į tą kambarį. Paaiškėjo, kad kėdė man jau per maža, o megztinis ant pečių primena nėrinių antpetę, dėvimą kunigų. Bet kėdė, megztinis ir ekstazę keliantis paveikslas tebėra. Pasikeičiau aš, Marijonas Stounas, bet daugiau beveik niekas. Kambarys, kuris liko toks pat, skatina keliauti atgal laiku ir atmintyje. Lyg to reikalautų neblunkanti Berninio šventosios Teresės skulptūros nuotrauka (jau įrėminta ir įstiklinta saugant atvaizdą, kurį prismeigė mano motina). Esu priverstas surikiuoti savo gyvenimo įvykius, pasakyti, kad viskas prasidėjo šioje vietoje, kad dėl šito atsitiko anas, kad pabaiga siejasi su pradžia, todėl aš čia.

Mes ateiname į šį pasaulį nekviesti ir, jei pasiseka, pro badą, kančią ir ankstyvą mirtį, kurie, nepamirškime, yra daugumos dalia, įžvelgiame tikslą. Aš užaugau ir supratau, kad mano paskirtis – tapti gydytoju. Siekiau ne tiek išgelbėti pasaulį, kiek išsigydyti pats. Nedaugelis gydytojų, o iš jaunų – nė vienas, ryšis tai pripažinti, bet rinkdamiesi šią profesiją mes nesąmoningai tikime, kad tarnaudami kitiems aptversime savo žaizdas. Taip būna. Bet žaizda gali ir užbjurti.

Chirurgiją pasirinkau paskatintas Vyresniosios, vaikystėje ir paauglystėje buvusio šalia patikimo žmogaus.

– Koks sunkiausias dalykas, kurį įstengtum padaryti? – paklausė ji, kai nuėjau prašyti patarimo pirmą juodžiausią savo gyvenimo dieną.

Susigūžiau. Kaip lengvai ji atskleidė, koks didelis atotrūkis tarp garbėtroškos ir naudingumo.

– Kodėl turiu daryti tai, kas sunkiausia?

– Todėl, Marijonai, kad tu – Dievo instrumentas. Nepalik jo gulėti dėžėje, sūnau. Grok! Perprask savo instrumentą. Kam tenkintis „Dviem varlytėmis lankoje“, jei gali skambinti „Gloria“?

Vyresnioji elgėsi nesąžiningai, primindama įstabųjį choralą. Jo klausantis atrodydavo, kad su visomis gyvomis būtybėmis žvelgiu į dangų netekęs žado iš nuostabos. Ji perprato nesusiformavusį mano charakterį.

– Bet, Vyresnioji, aš nė svajoti nedrįstu, kad grosiu Bachą, „Gloria“… – sušnibždėjau. Juk nebuvau grojęs nei styginiais, nei pučiamaisiais instrumentais. Nepažinau natų.

– Ne, Marijonai, – atsiliepė ji, švelniai glamonėdama mane žvilgsniu, šiurkščiais susukiotais pirštais liesdama skruostus. – Ne, ne Bacho „Gloria“. Savo „Gloria“. Ji gyva tavyje. Didžiausia nuodėmė – jos nerasti, nepanaudoti Dievo duoto talento.

Temperamentu aš tinkamesnis pažintinei disciplinai, sričiai, susijusiai su savistaba, vidaus ligoms, galbūt psichiatrijai. Išvydus operacinę, mane išpildavo prakaitas. Įsivaizdavus, kad rankoje skalpelis, man nudiegdavo per paširdžius. (Nudiegia iki šiol.) Man atrodė, kad chirurgija – pats sunkiausias dalykas.

Todėl tapau chirurgu.

Po trisdešimties metų negarsėju nei sparta, nei drąsa, nei meistriškumu. Vadinkite mane patikima darbo pele; sakykite, kad renkuosi techniką atsižvelgdamas į ligonį ir aplinkybes, ir man tai bus didžiausia liaupsė. Man įkvepia drąsos gydytojai, kurie kreipiasi į mane, kai patys turi gulti ant operacinės stalo. Jie žino, kad Marijonui Stounui ligonis rūpės ne tik prieš ir per operaciją, bet ir po jos. Jie žino, kad chirurgų posakiai „Jei abejoji, pjauk“ arba „Kam laukti, jei gali operuoti“ man viso labo atskleidžia, kokių lėkštų žmonių pasitaiko šioje medicinos srityje. Mano tėvas, kurį didžiai gerbiu kaip chirurgą, sakydavo: „Labiausiai vykusi operacija yra ta, kurios nusprendi nedaryti.“ Talentas, genijus suvokti, kada nereikia operuoti, kada darbas ne mano nosiai, kada kviesti į pagalbą tėvo lygio chirurgą, nevertinamas.

Kartą, kai ligoniui grėsė didžiulis pavojus, maldavau tėvą operuoti. Jis stovėjo prie lovos ir tylėjo, neatitraukdamas pirštų nuo paciento riešo, nors seniai nustatė pulso dažnį, lyg liečiant odą, čiuopiant siūlinius tvinksnius stipininėje arterijoje jam būtų lengviau apsispręsti. Iš įtampos veide supratau, kaip jis susikaupęs. Taip ir mačiau, kaip jo galvoje sukasi minčių krumpliaračiai; man pasirodė, kad jo akyse sublizgo ašaros. Tėvas be galo rūpestingai pasvėrė abi galimybes. Pagaliau papurtė galvą ir nusisuko.

Aš išėjau įkandin.

– Daktare Stounai, – prabilau, nors troškau surikti: „Tėve!“ – be operacijos jis numirs. – Širdies gilumoje supratau, kad vilties nėra, kad ligonis gali mirti vos įkvėpęs anestetiko.

Tėvas uždėjo ranką man ant peties.

– Marijonai, prisimink vienuoliktą įsakymą, – tarė švelniai, lyg kalbėtų su jaunesniu bendradarbiu, o ne su sūnumi. – Neoperuok ligonio jo mirties dieną.

Prisimenu jo žodžius pilnaties naktimis Adis Abeboje žybčiojant peiliams, švilpiant akmenims ir kulkoms, kai atrodo, kad stoviu skerdykloje, o ne trečiojoje operacinėje, apsibarstęs svetimų kaulų nuotrupomis ir apsitaškęs krauju. Prisimenu. Bet prieš operaciją ne visada žinai atsakymą. O turi operuoti. Gudrūs po laiko šmaikštuoliai ir mokslo vyrai vėliau mitriai suvaidins farsą, sušauks konferenciją sergamumo ir mirštamumo tema ir paskelbs, ar tavo sprendimas buvo teisingas, ar klaidingas. Gyvenimas irgi toks. Gyveni žvelgdamas į ateitį, o supranti praeitį. Tik sustojęs ir atsigręžęs pamatai lavoną, pakliuvusį po tavo ratais.

Dabar, eidamas penkiasdešimtuosius, aš gerbiu atvertos pilvo ertmės ar krūtinės ląstos vaizdą. Gėdijuosi žmogaus gebėjimo žeisti ir luošinti, darkyti kūną. Tačiau tai teikia progų išvysti paslaptingai darnų širdies, kyšančios iš už plaučio, kepenų ir blužnies susikalbėjimą po diafragmos kupolu – nuo tokių dalykų man užkanda žadą. Mano pirštai naršo tarp žarnų, ieškodami skylių, paliktų geležtės ar kulkos, ringė po žvilgios ringės, dvidešimt trys pėdos, sugrūstos tokioje mažoje ertmėje. Žarnos, praslydusios man pro pirštus Afrikos naktį, dabar siektų Gerosios Vilties ragą, o iki gyvatės galvos dar toli. Bet aš matau stebuklus po oda, šonkauliais ir raumenimis, reginius, paslėptus nuo savininko. Ar gali būti didesnė garbė žemėje?

Tokiomis akimirkomis neužmirštu padėkoti savo dvyniui Šivai, daktarui Šivai Stounui – surandu jo atspindį stiklo lakšte, skiriančiame dvi operacines, ir dėkingas linkteliu, nes jis leidžia man būti tuo, kas dabar esu – chirurgu.

Pasak Šivos, gyvenimas iš esmės tėra skylių lopymas. Tai ne metafora. Jis iš tikrųjų lopo skyles. Ir vis dėlto tai tinkama mūsų profesijos metafora. Bet būna ir kitokių skylių, žaizdų, perskiriančių šeimą. Kartais atsirandančių gimstant, kartais vėliau. Mes visi lipdome šukes. Visą gyvenimą. Ir paliekame daugybę nebaigtų darbų kitai kartai.

Gimęs Afrikoje, gyvenęs tremtyje Amerikoje, pagaliau grįžęs į Afriką, aš esu įrodymas, kad geografija lemia likimą. Likimas parvedė mane atgal į tą pačią vietą, kurioje gimiau, į tą pačią operacinę, kurioje atėjau į pasaulį. Mano pirštinėtos rankos virš trečiosios operacinės stalo juda erdvėje, kadaise priklausiusioje motinos ir tėvo rankoms.

Būna naktų, kai svirpt svirpt čirpia svirpliai, tūkstančiai svirplių, nustelbdami hienų kikenimą ir niurnėjimą kalvose. Staiga gamta nutyla. Lyg patikrinimas pagal vardinį sąrašą būtų baigtas ir laikas tamsoje susiradus porą dingti. Tylos tuštumoje klausausi negirdimo žvaigždžių gausmo ir džiūgauju, dėkingas už savo nereikšmingą vietą galaktikoje. Tokiu metu jaučiu, koks esu skolingas Šivai.

Mudu, dvyniai broliai, miegodavome vienoje lovoje iki paauglystės, suglaudę galvas, pasukę į šalį liemenis ir kojas. Išaugome iš tokio artumo, bet tebesiilgiu jo, tebesiilgiu brolio kaukolės šalia. Priimdamas kiekvieną saulėtekio dovaną, pirmiausia pamanau, kad reikia pažadinti Šivą ir pasakyti: „Aš tau skolingas ryto vaizdą.“

Tačiau labiausiai esu Šivai skolingas šią istoriją. Mano motina, sesuo Marija, jos neatskleidė, mano bebaimis tėvas, Tomas Stounas, nuo jos pabėgo, o man teko ją atkurti iš gabalėlių. Tik pasakojimas gali išlyginti plyšį, skiriantį brolį nuo manęs. Taip, mano tikėjimas chirurgija beribis, bet nė vienas chirurgas neužgydys žaizdos, atsivėrusios tarp dviejų brolių. Kur šilkas ir plienas bejėgiai, turi pavykti žodžiui. Pradedu nuo pradžių pradžios…

3 Originale Sister Mary Jozeph Praise (angl.) – Gyrius (Garbė, Liaupsė, Šlovė) Marijai ir Juozapui.

4 Tai ir reikėjo įrodyti (lot.).

5 Come angliškai reiškia ne tik „ateiti“, bet ir „patirti orgazmą“.

PIRMA DALIS

…nes sėkmingos ligonio slaugos paslaptis

yra rūpinimasis ligoniu.

Fransis V. Pibodi, 1925 metų spalio 21 diena

I SKYRIUS

Dar kartą apie vidurių šiltinę

Sesuo Marija atvyko į Misingą iš Indijos prieš septynerius metus iki mūsų gimimo. Ji ir sesuo Andžali buvo pirmos Madraso karmeličių ordino novicės, baigusios gailestingųjų seserų kursus valstybinėje Madraso bendrojoje ligoninėje. Diplomo įteikimo dieną motina su Andžali gavo po seselės ženkliuką, o vakare davė amžinuosius neturto, skaistybės ir klusnumo įžadus. Iki šiol ligoninėje vadintos praktikantėmis, o vienuolyne – novicėmis, dabar jos ir ten, ir ten bus vadinamos seserimis. Nusenusi vienuolyno viršininkė, Šesi Givarugezė, meiliai vadinama šventąja motinėle, negaišdama palaimino dvi jaunas vienuoles ir netikėtai išsiuntė jas į Afriką.

Tą dieną, kai gailestingosios seserys turėjo išplaukti, jų palydėti į uostą rikšų karavanu iš vienuolyno atvažiavo visos novicės. Jos iškyla man prieš akis krantinėje čiauškančios, virpančios iš susijaudinimo, vėjyje plevėsuoja balti abitai, aplink sandalais apautas kojas šokinėja kirai.

Dažnai spėliodavau, ką mąstė devyniolikmetė mano motina, su bendraamže seserimi Andžali žengdama paskutinius žingsnius Indijos žeme į laivą „Kalangutas“. Tikriausiai, lipdama laiptais, girdėjo slopinamą kūkčiojimą ir „Telydi tave Dievas“. Ar jai buvo baisu? Ar ji dvejojo? Aną kartą, stodama į vienuolyną, ji visam laikui išsiskyrė su Kočyje gyvenančia šeima ir persikėlė į Madrasą, iki jo nuo namų kiaurą parą reikėjo važiuoti traukiniu. Tėvų nuomone, galėjo iškeliauti ir į kitą pasaulio kraštą, vis tiek daugiau niekada jos nepamatys. O dabar, po trejų metų Madrase, ji skiriasi su tikėjimo seserimis, kad šį kartą keliautų už vandenyno. Ir vėl kelio atgal nebus.

Prieš kelerius metus, dar tik ruošdamasis rašyti šią istoriją, nuvykau į Madrasą ieškoti motinos pėdsakų. Karmeličių archyve apie ją neradau nieko, bet radau šventosios motinėlės dienoraščius, kuriuose vienuolyno viršininkė aprašė bėgančias dienas. Kai „Kalangutas“ atsišvartavo, šventoji motinėlė it eismo reguliuotoja pakėlė ranką ir „pamokslininkės balsu, kuris, man sakė, buvęs ne pagal amžių skambus“, ištarė: „Eik iš savo gimtojo krašto“, nes labiausiai ji vertino Pradžios knygą. Šventoji motinėlė ilgai galvojo apie misijas. Indijos skurdas beribis. Bet taip bus per amžius, nereikia išsisukinėti; dvi jaunos vienuolės, gabiausios ir gražiausios, dirbs misijų darbą – indės skleis Kristaus meilę juodojoje Afrikoje, – tai jos didžiausias troškimas. Dienoraštyje ji aiškina: anglų misionieriai, atvykę į Indiją, suvokė, kad geriausias būdas platinti Kristaus meilę yra karšti kompresai ir šutekliai, tepalai ir tvarsčiai, dezinfekcija ir paguoda. Argi gali būti geresnė tarnystė už gydymą? Dvi jaunos jos vienuolės perplauks vandenyną, ir prasidės Madraso basųjų karmeličių misija Afrikoje.

Žiūrėdama, kaip dvi mojančios figūrėlės prie laivo turėklų tolsta ir virsta taškais, geroji motinėlė ėmė nuogąstauti. O jei aklas paklusnumas pasmerkė jos didingo sumanymo vykdytojas siaubingam likimui? „Anglų misionierius remia visagalė imperija… o mano mergaites kas rems?“ Ji rašo, kad numatytas įspūdingas palydas sugadino šaižūs besipešančių kirų klyksmai ir paukščių išmatų lietus. Jai trukdė susikaupti troški pūvančių žuvų smarvė, tręštančios medienos kvapas ir pusnuogiai uosto krovikai; šie, vos išvydę jos skaistuoles, ėmė varvinti seilę, raudoną nuo betelio. „Tėve, patikime seseris tavo apsaugai, – tarė šventoji motinėlė, užrisdama naštą Viešpačiui ant pečių. Nustojo mojuoti, plaštakos susirado prieglobstį rankovėse. – Maldaujame tavo gailestingumo ir tavo apgynimo šiai basųjų karmeličių atšakai…“

Buvo 1947 metai, britai pagaliau kraustėsi iš Indijos; sąjūdis „Lauk iš Indijos!“ padarė neįmanoma. Šventoji motinėlė lėtai iškvėpė. Jos nuomone, naujame pasaulyje reikia elgtis drąsiai.

Apgailėtina juoda gelda, pagražinta raudona spalva, išdidžiai besivadinanti laivu, per Indijos vandenyną plaukė į paskirties vietą – Adeną. „Kalangutas“ gabeno dėžių dėžes medvilninių verpalų, ryžių, šilko, bendrovės „Godrej“ užrakinamų skrynių, „Tata“ dokumentų spintų ir trisdešimt vieną „Royal Enfield Bullet“ motociklą klijuote apvyniotais varikliais. Laivas neturėjo teisės vežti keleivių, bet kapitonas graikas mielai paimdavo „mokių svečių“. Daugelis plaukdavo prekiniu laivu iš taupumo, o kapitonas visiems pagelbėdavo mažindamas įgulą. Šį kartą jo laivu keliavo dvi Madraso vienuolės, trys Kočio žydai, gudžaratų šeima, trys įtartini malajiečiai ir keletas europiečių, tarp jų ir du prancūzų jūreiviai, grįžtantys į laivą Adene.

„Kalanguto“ denis buvo didžiulis – daugiau sausumos, nei tikėtumeis išvysti jūroje. Viename gale it uodas ant dramblio užpakalio tūnojo triaukštis antstatas: jame glaudėsi įgula su keleiviais, o viršutiniame aukšte buvo kapitono tiltelis.

Mano motina, sesuo Marija, buvo malajalė iš Kočio, Keralos valstijos. Malajalių krikščionių tikėjimas siekia 52 metus po Kristaus: tada į Indiją iš Damasko atvyko šventasis Tomas Nepatiklusis. Pirmąsias bažnyčias Keraloje jis pastatė daug anksčiau, negu šventasis Petras atsidūrė Romoje. Mano motina buvo dievobaiminga ir pamaldi; vidurinėje mokykloje ją pakerėjo dvasinga karmelitė, globojanti vargšus. Motinos gimtasis miestas stovi penkiose Arabijos jūros salose, išsidėsčiusiose kaip žiedo brangakmeniai. Į Kočį kardamono ir gvazdikėlių daug amžių plaukdavo prieskonių pirkliai, tarp jų 1498 metais ir toks Vaskas da Gama. Portugalai pasiglemžė Goa ir kankinimais atvertė gyventojus hinduistus į katalikybę. Galop katalikų kunigai ir vienuolės atkeliavo į Keralą, lyg nežinotų, kad šventasis Tomas atnešė nesuterštą Kristaus viziją į Keralą dar prieš tūkstantį metų. Tėvai labai nusivylė, kai mano motina tapo karmelite vienuole, išsižadėjusi senos šventojo Tomo krikščionių tradicijos dėl, jų nuomone, naujutėlės popiežių garbinančios sektos. Jie nebūtų labiau nusivylę, jei duktė būtų atsivertusi į islamą ar hinduizmą. Laimė, tėvai nežinojo, kad ji dar ir gailestingoji sesuo, nes jiems tai būtų reiškę, kad ji susiteršė kaip kokia neliečiamoji.

Mano motina užaugo vandenyno pakrantėje, žiūrėdama į senovinius kiniškus žvejų tinklus, karančius nuo ilgų bambukinių karčių virš vandens it milžiniški voratinkliai. Jūra buvo jos tautos maitintoja, parūpinanti krevečių ir žuvų. Bet ant „Kalanguto“ denio jūros nepasitiko Kočio pakrantė, ir motina nebepažino maitintojos. Ėmė spėlioti, ar vidury vandenų visada taip: padūmavę, piktavališka ir neramu. Vandenynas kankino „Kalangutą“ trokšdamas praryti, o laivas girgždėjo ir suposi.

Ji su seserimi Andžali užsidarė kajutėje ir užkišo duris nuo vyrų ir jūros. Motiną išgąsdino Andžali maldos nesavu balsu. Sesuo Andžali pasiūlė ritualą – skaityti Luko evangeliją, tvirtino, kad tai suteiksią sparnus sielai ir sudrausminsią kūną. Abi vienuolės tol mąstė apie kiekvieną raidę, kiekvieną žodį, eilutę ir posakį (dilatatio), kol jas apėmė įkvėpimas (elevatio) ir ekstazė (excessus). Senoji Ričardo Viktoriečio vienuoliška praktika pasirodė naudinga visą amžinybę plaukiant per vandenyną. Antrą vakarą, po dešimties valandų įdėmaus kontempliacinio skaitymo, sesuo Marija staiga pajuto, kad raidės ir puslapiai išnyko; riba tarp Dievo ir jos savasties nusitrynė. Taip nutiko dėl skaitymo: ji džiaugsmingai atsidavė šventai amžinai begalybei.

Šeštą vakarą per mišparus (nes jos pasiryžo žūtbūt laikytis vienuolyno tvarkos) vienuolės, pagiedojusios giesmę, dvi psalmes su antifona, „Garbė Dievui“, jau giedojo „Mano siela garbina Viešpatį“, bet jas į žemę grąžino šaižus skeldėjimo garsas. Vienuolės griebė gelbėjimo liemenes, puolė lauk ir pamatė, kad dalis denio persimetė ir iškilo it piramidė, lyg „Kalangutas“ būtų padarytas iš raukšlėto kartono, pamanė sesuo Marija. Kapitono pypkė teberūko, o pašaipi šypsena rodė, kad, jo nuomone, keleivės pernelyg opios.

Devintą vakarą keturi iš šešiolikos keleivių ir vienas įgulos narys susirgo: juos krėtė šaltis, o antrą karščiavimo dieną jų krūtinę ir pilvą nusėjo įmantriai išsimėčiusios rausvos dėmelės. Sesuo Andžali baisiai kentėjo, jos oda degte degė. Antrą ligos dieną ji ėmė siautulingai kliedėti.

Tarp „Kalanguto“ keleivių buvo jaunas chirurgas – vanagiškų akių anglas, metęs Indijos karo medicinos tarnybą dėl geresnės vietos. Jis buvo aukštas ir tvirtas, šiurkščių veido bruožų, lyg būtų amžinai alkanas, tačiau valgomojo vengė. Sesuo Marija susidūrė su juo – tiesiogine prasme – antrą kelionės dieną, paslydusi ant šlapių metalinių laiptų, vedančių iš kajutės į saloną. Anglas ėjo įkandin ir nutvėrė ją – ties stuburgaliu ir kaire krūtinės puse. Padėjo atsitiesti, lyg ji būtų mažas vaikas. Ji pralemeno padėkos žodžius, o jis paraudo kaip burokas, nes dėl šio netikėto artumo sutriko kur kas labiau negu ji. Mano motina pajuto, kad ten, kur sugriebė jo rankos, atsiras mėlynių, bet nepatogumų ji nepaisė. Paskui anglo ji nematė daug dienų.

Dabar, ieškodama gydytojo pagalbos, sesuo Marija sukaupė drąsą ir pabeldė į jo kajutės duris. Silpnas balsas pakvietė įeiti. Įžengus ją pasitiko tulžies ir acetono kvapas.

– Čia aš, – sušuko ji. – Sesuo Marija. – Daktaras gulėjo ant šono, jo oda buvo tokios pat spalvos kaip rusvai žalsvos trumpikės, akys primerktos. – Daktare, – neryžtingai paklausė, – ar jūs irgi karščiuojate?

Jis mėgino pažvelgti į ją, bet akių obuoliai vartaliojosi it stiklo rutuliukai ant pakrypusios lėkštės. Nusisuko ir ėmė žiaukčioti į smėlio kibirą, tik nepataikė, – ir nesvarbu, nes kibiras buvo pilnas kaip akis. Sesuo Marija puolė prie jo ir palietė kaktą. Ši buvo ne karšta, o šalta ir lipni. Skruostai įdubę, o ir pats susitraukęs, tarsi norėtų tilpti mažutėje kajutėje. Nė vienas keleivių neišvengė jūros ligos, bet anglas sirgo itin sunkiai.

– Daktare, noriu pranešti, kad penki žmonės karščiuoja. Be to, jie išberti, juos krečia šaltis ir jie prakaituoja, dar retas pulsas ir dingęs apetitas. Visų būklė stabili, išskyrus seserį Andžali. Labiausiai nerimauju dėl Andžali…

Išsipasakojus jai palengvėjo, nors anglas nieko neatsakė, tik suaimanavo. Jos akys užkliuvo už ketguto, užnerto ant lovos virbo prie rankų, vienas paskui kitą buvo surišta gal šimtas mazgų. Jų buvo tiek daug, kad siūlas stojosi it gumbuotas vėliavos stiebas. Taip jis skaičiavo valandas, o gal vėmimo priepuolius.

Ji išplovė kibirą ir pastatė taip, kad jis pasiektų. Rankšluosčiu iššluostė pribjaurotas grindis, paskui išskalbė rankšluostį ir pakabino džiūti. Padėjo šalia jo vandens. Ir išėjo svarstydama, kiek dienų jis nieko nevalgo.

Vakare jam pasidarė blogiau. Sesuo Marija atnešė paklodžių, rankšluosčių ir sultinio. Atsiklaupusi bandė jį pavalgydinti, bet nuo maisto kvapo jis vėl ėmė tampytis, nors nieko nebeišvėmė. Akys įdubo, susiraukšlėjęs liežuvis panėšėjo į papūgos. Kambaryje trenkė badu. Ji sugnybo jam žasto odą, o kai paleido, raukšlė liko stūksoti kaip palapinė, kaip persikreipęs denis. Kibiras buvo puspilnis skaidraus skysčio. Jis vapėjo apie žalius laukus ir jos nematė. Ar galima mirti nuo jūros ligos? – svarstė ji. O gal jis serga ta pačia liga kaip sesuo Andžali, tik simptomai ir ligos eiga netipiški? Kiek mažai ji nutuokia apie mediciną. Vandenyno vidury apsuptą ligonių vienuolę prislėgė jos nemokšiškumo našta.

Bet slaugyti ji moka. Ir moka melstis. Melsdamasi nusmaukė jam marškinius, sukepusius nuo tulžies ir skreplių, numovė trumpikes. Prausdama jį lovoje, drovėjosi, nes niekada nebuvo aptarnavusi baltojo, ir dar gydytojo. Perbraukta šluoste, jo oda pašiurpo. Bet jis nebuvo išbertas kaip keturi karščiuojantys keleiviai ir tarnas. Gyslotų rankų raumenys prie peties įnirtingai susitraukė. Tik dabar ji pastebėjo, kad kairė jo krūtinės ląstos pusė mažesnė už dešiniąją: įduboje virš kairio raktikaulio būtų tilpusi pusė puodelio vandens, o virš dešiniojo – tik šaukštelis. O po kairiu speneliu ir už jo ryški dubuma leidosi į pažastį. Dubumos oda buvo žvilgi ir raukšlėta. Ji palietė ir aiktelėjo, nes pirštai susmigo, jokio kaulo. Matyt, trūko dviejų ar net trijų šonkaulių. Toje duobėje po jos pirštais, iškart po plona oda, tuksėjo širdis. Atitraukdama ranką pamatė susitraukinėjant skilvelį.

Permatomi švelnūs plaukeliai ant krūtinės ir pilvo, regis, atkeliavo iš tankmės ant gaktos. Ji abejingai apšluostė jo neapipjaustytą varpą, paskui pakreipė ją į šalį ir pasirūpino susiraukšlėjusiu, bejėgiu kapšeliu. Verkdama numazgojo jam kojas, mat neišvengiamai prisiminė paskutinę Saldžiojo Viešpaties naktį žemėje su mokiniais.

Lagaminuose ji rado chirurgijos knygų. Paraštėse jis buvo prisirašęs pavardžių ir datų, bet jai tik vėliau toptelėjo, kad tai ligonių – ir indų, ir britų – pavardės, atminai ligos, kuria sergant jis pirmiausia pamatė Pibodį arba Krišnaną. Kryželis prie pavardės, matyt, reiškė, kad ligonis mirė. Rado vienuolika sąsiuvinių, prirašytų veržliai ir taupiai, eilutės leidosi žemyn, šiek tiek pakilusios virš linijų, nepaisančios paraščių, pasibaigiančios tik puslapio krašte. Iš pažiūros jis tylus, bet raštas netikėtai iškalbingas.

Galop ji rado švarius apatinius marškinius ir trumpikes. Ką galima pasakyti apie žmogų, kuris knygų turi daugiau negu drabužių? Apvertusi ligonį iš pradžių ant vieno, paskui ant kito šono, ji pakeitė paklodę, paskui jį aprengė.

Ji žinojo, kad jis vardu Tomas Stounas, nes buvo parašyta chirurgijos vadovėlyje prie lovos. Knygoje ji beveik nieko nerado apie karščiavimą ir išbėrimą, o apie jūros ligą – visiškai nieko.

Tą naktį sesuo Marija linguojančiomis koridorių grindimis skubėjo nuo vieno ligonio lovos prie kito. Kauburys, kur išlinko denis, priminė figūrą su įkapėmis, ir ji nusuko akis. Kartą išvydo juodą bangos kalną sulig kelių aukštų namu, ir atrodė, kad ore pakibęs „Kalangutas“ kris į tuštumą. Per laivo priekį šniokštė vanduo, ir garsas kėlė didesnį siaubą negu vaizdas.

Siaučiančiame vandenyne siaubingos medicinos krizės akivaizdoje jos, apkiautusios nuo nemigos, pasaulis sumenko. Tik karščiuojantys ligoniai, žmonės, sergantys jūrlige, ir sveikieji. Ir šis skirtumas vargu ar svarbus, nes netrukus galbūt jie visi nuskęs.

Ji prabudo šalia Andžali, matyt, čia krito į miegą. Kone kitą akimirką ir vėl prabudo, šį kartą anglo kajutėje: miegojo klūpodama prie jo lovos, nukorusi galvą jam ant krūtinės, o jis buvo ją apkabinęs per petį. Vos spėjusi tai suvokti, ji vėl sumerkė blakstienas ir pabudo tik auštant: gulėjo ant gulto kraštelio, prisispaudusi prie Tomo Stouno. Nuskubėjo pas Andžali, šiai pablogėjo: kvėpavo negiliai ir tankiai, o kūną išmėtė didelės susiliejančios violetinės dėmės.

Iš neramių, be miego įgulos veidų ji suprato, kad laivui tebegresia pavojus, juolab kai vienas jūrininkas atsiklaupė prieš ją ir tarė: „Seserie, atleisk man mano nuodėmes!“ Vienuolė maldavo pagalbos, bet niekas jos nepaisė.

Paklaikusi ir nusivylusi, sesuo Marija iš salono paėmė hamaką, nes pusiausnūda išvydo regėjimą. Pakabino hamaką daktaro kajutėje tarp iliuminatoriaus ir lovos.

Daktaras Stounas buvo sunkus kaip lavonas, ir tik paprašiusi šventosios Kotrynos užtarimo ji įstengė nuvilkti jį nuo gulto ant grindų, paskui šiaip ne taip įversti į hamaką. Hamakas dėl traukos jėgos ir galbūt dėl sūpuojančio laivo kabojo horizontaliai. Ji atsiklaupė šalia ir ėmė melstis, išliejo širdį Jėzui ir baigė „Mano siela garbina Viešpatį“, pertrauktą naktį, kai persimetė denis.

Pirmiausia paraudo Stouno kaklas, paskui skruostai. Ji girdė jį vandeniu iš šaukštelio. Po valandos jis nebeišvėmė sultinio. Atsimerkė, akys suspindėjo, sekdamos kiekvieną jos judesį. Paskui, kai ji pakėlė šaukštą, tvirti pirštai suėmė jai už riešo ir susipylė sultinį į burną. Ji prisiminė giesmės, kurią ką tik giedojo, žodžius: „Alkstančius gėrybėmis apdovanoja, turtuolius tuščiomis paleidžia.“

Dievas išklausė jos maldas.

Išblyškęs Tomas Stounas nusvirduliavo su seserimi Marija prie sesers Andžali gulto. Aiktelėjo, išvydęs kliedinčią vienuolę: plačiai atmerktos akys, nerimastingas sumenkęs veidelis, nusmailėjusi kaip rašiklis nosis, sulig kiekvienu įkvėpimu šnervės išsiplečia; iš pažiūros lyg ir nemiega, bet nesuvokia, kad pas ją kažkas atėjo.

Jis atsiklaupė prie Andžali, bet stiklinės akys žvelgė kiaurai per jį. Sesuo Marija stebėjo, kaip įgudusiai jis patraukė žemyn apatinius Andžali vokus, norėdamas apžiūrėti akių gleivinę, kaip pašvietė žibintuvėliu jai į vyzdžius. Ramiais ir grakščiais judesiais jis prilenkė Andžali galvą prie krūtinės tikrindamas, ar kaklas lankstus, apčiuopė limfmazgius, kilstelėjo rankas ir kojas, neturėdamas neurologo plaktuko, sulenkęs pirštą patukseno per girnelės raištį. Nerangumas, kuris seseriai Marijai krito į akis, kai Stounas buvo keleivis, paskui ligonis, dingo.

Jis nuplėšė Andžali drabužius nejausdamas, kad sesuo Marija jam padeda, ir beaistriu žvilgsniu uoliausiai apžiūrėjo ligonės nugarą, šlaunis ir sėdmenis. Ilgi skulptūriški pirštai, kurie čiuopė Andžali pilvą, ieškodami blužnies ir kepenų, rodos, buvo skirti tik tokiam darbui – neįsivaizdavo jo, dirbančio ką kita. Stetoskopo jis neturėjo, todėl pridėjo ausį seseriai Andžali prie širdies, prie pilvo, paskui pavertė ant šono ir prispaudė ausį prie šonkaulių – klausėsi plaučių. Kruopščiai ją apžiūrėjęs, sumurmėjo:

– Dešinėje pusėje kvėpavimas silpnesnis… paausinės liaukos padidėjusios… kaklo limfmazgiai – kodėl?.. Pulsas silpnas ir dažnas…

– Kai ji pradėjo karščiuoti, pulsas buvo retas, – pasakė sesuo Marija.

– Jau sakėt, – irzliai atsiliepė jis. – Koks? – Jis nepakėlė akių.

– Keturiasdešimt penki–penkiasdešimt tvinksnių, daktare.

Ji jautė, kad jis užmiršo savo ligą, užmiršo, kad jis laive. Jis susitapatino su sesers Andžali kūnu, šis jam buvo tekstas, ir daktaras ieškojo jame vidinio priešo. Ji pajuto tokį pasitikėjimą juo, kad liovėsi nuogąstauti dėl Andžali. Laiminga klūpojo šalia, lyg ką tik būtų tapusi sesele, nes pirmą kartą matė tokį gydytoją. Prikando liežuvį, nes be galo troško jam tai pasakyti.

– Koma, – tarė, ir sesuo Marija pamanė, kad jis ją moko. – Matai, kaip klaidžioja žvilgsnis, lyg ji ko lauktų? Blogas ženklas. Pažiūrėk, kaip ji gniaužo patalynę, – tai vadinama karfologija6, o raumenų trūkčiojimas – subsultus tendinum. Vidurių šiltinės klinikinis vaizdas. Taip atrodo ir daugelio rūšių kraujo užkrėtimo vėlyvasis etapas, ne tik šiltinės… Bet neužmiršk, – jis pažvelgė į ją, šypsena paneigdamas tolesnius žodžius, – aš chirurgas, ne gydytojas. Ką aš išmanau apie mediciną? Tik tiek žinau, kad ši liga gydoma ne operacija.

Jo elgsena nuramino ne tik seserį Mariją; nurimo ir jūra. Saulė, slėpusis už debesų, staiga švystelėjo jiems už nugaros. Įgula švęsdama taip nusitašė, kad pasidarė aišku: vos prieš kelias valandas padėtis buvo grėsminga.

Bet seseriai Andžali Stounas beveik niekuo negalėjo padėti, nors sesuo Marija nenorėjo tuo patikėti; be to, jis neturėjo vaistų. Pirmosios pagalbos vaistinėlėje gulėjo džiovintas tarakonas – tai, kas joje buvo, vienas įgulos narys užstatė ankstesniame uoste. Vaistinėlė, kurią kapitonas naudojo savo kajutėje vietoj taburetės, atrodė kaip viduramžių atgyvena. Vieninteliai daiktai toje puošnioje dėžėje, kuriuos galėjai panaudoti, buvo žirklės, peilis kaulams ir paprasčiausios replės. Ką chirurgui Stounui veikti su šutekliais ar mažučiais indeliais, pilnais pelynų, kmynų ir šalavijų? Perskaitęs užrašą vienoje etiketėje oleum philosophorum7, Stounas nusijuokė (sesuo Marija pirmą kartą išgirdo tuos linksmus garsus, nors jų slopstantis aidas turėjo atšiaurumo).

– Tik paklausyk, – tarė jis ir perskaitė: – „Su senais kokliais ir plytgaliais nuo lėtinio vidurių užkietėjimo“!

Ir išmetė dėžę per bortą. Pasiėmė tik atšipusius instrumentus ir gintarinį laudanum opiatum paracelsi8 butelį. Šaukštas to senovinio vaisto, rodos, apmalšino siaubingą sesers Andžali oro troškulį, „atskyrė jos plaučius nuo smegenų“, paaiškino Tomas Stounas seseriai Marijai.

Pro šalį ėjo kapitonas, neišsimiegojęs, suirzęs.

– Kaip drįsti naikinti laivo turtą? – pasipiktino, taškydamasis seilėmis ir brendžiu.

Stounas pašoko, tą akimirką primindamas seseriai Marijai vaikėzą niežtinčiais kumščiais. Jis perbedė kapitoną akimis, ir šis gurktelėjęs žengtelėjo atatupstas.

– Žmonėms tik į naudą, kad išmečiau tą dėžę, nors žuvims žala. Ištarkit dar bent žodį, ir aš pranešiu, kur reikia, kad vežate keleivius, nors laive nėra jokių vaistų atsargų.

– Užtat kelionė pigi.

– Ir su lavonu, – tarė Stounas, rodydamas į Andžali.

Kapitono veidas supliuško, antakiai, vokai, nosis ir lūpos suglebo, lyg būtų ištižę.

Dabar vadovavo Tomas Stounas. Jis įsikūrė prie Andžali lovos, bet ryžosi apžiūrėti visus keleivius ir įgulą, nekreipdamas dėmesio, sutinka jie ar ne. Karščiuojančiuosius atskyrė. Kažką vis rašė; nubraižė „Kalanguto“ patalpų žemėlapį, kryžiuku pažymėdamas ligonius. Pareikalavo aprūkyti visas kajutes. Vaikė sveikus įgulos narius ir keleivius taip, kad paniuręs kapitonas siuto, bet Tomas Stounas to arba nematė, arba nepaisė. Visą parą jis nemiegojo, dažnai apžiūrėdavo seserį Andžali, patikrindavo ir kitus: budėjo. Labai sirgo ir pagyvenusi pora. Sesuo Marija nuo Stouno nesitraukė.

Praėjus dviem savaitėms, kai išplaukė iš Kočio, „Kalangutas“ įslinko į Adeno uostą. Graikas kapitonas jūrininkui iš Madagaskaro liepė iškelti Portugalijos (ten buvo įregistruotas laivas) vėliavą, bet dėl karščiuojančių ligonių „Kalangute“ buvo paskelbtas karantinas, net Portugalijos vėliava nepadėjo. Laivas it išvarytas raupsuotasis buvo priverstas nuleisti inkarą atokiau ir tik iš tolo žvelgė į miestą. Stounas pagąsdino uosto viršininką škotą, stabtelėjusį netoliese, – jei šis neatgabensiąs gydytojo instrumentų rinkinio, Ringerio laktato leisti į veną ir sulfanilamido, jis, Tomas Stounas, apkaltins jį dėl visų laive esančių Britanijos tautų sandraugos piliečių mirties. Sesuo Marija stebėjosi jo tiesmukumu, tačiau jis kalbėjo ir jos vardu. Lyg šioje nelemtoje kelionėje Stounas būtų pakeitęs jos vienintelę pagalbininkę ir draugę Andžali.

Gavęs vaistų, Stounas pirmiausia nuskubėjo pas seserį Andžali. Paviršutiniškai pavalęs antiseptikais, jis vienu skalpelio brūkštelėjimu prapjovė kojos poodinę veną ties sesers Andžali kulkšnimi. Atsargiai įbedė adatą į subliūškusią kraujagyslę, kuri turėjo būti pieštuko skersmens. Pritvirtino adatą ketguto ligatūromis, o kai rišo mazgus, rankos lakstė kaip žaibas. Nors Andžali į veną lašėjo Ringerio laktatas ir sulfanilamidas, ji nesišlapino ir neatsigavo. Mirė tą patį vakarą po siaubingo paskutinio priepuolio, du kiti, senukas su senute, irgi – visi per kelias valandas. Seserį Mariją tos mirtys pribloškė, nes ji jų nesitikėjo. Ją apakino džiaugsmas, apėmęs, kai Tomas Stounas pakilo iš patalo ir atėjo apžiūrėti Andžali. Sesuo nesuvaldomai drebėjo.

Temstant sesuo Marija su Tomu Stounu išmetė įvyniotus į maršką lavonus per bortą. Prietaringa įgula jiems nepadėjo, niekas į juos nė nepažvelgė.

Kai tik draugės kūnas pūkštelėjo į vandenį, sesuo Marija buvo nepaguodžiama, apsimestinė jos drąsa dingo be pėdsako. Nusivylęs savimi Stounas stovėjo šalia. Jo veidas buvo niūrus iš pykčio ir gėdos, kad nepavyko išgelbėti sesers Andžali.

– Kaip aš jai pavydžiu, – pagaliau pro ašaras ištarė sesuo Marija, iš nuovargio ir nemigos nesulaikiusi liežuvio. – Ji pas Viešpatį. Ten tikrai geriau.

Stounas prikando lūpą, kad nesusijuoktų. Jam tokia nuotaika tebuvo gresiančio kliedesio požymis. Paėmė jai už parankės, nusivedė į kajutę, paguldė ant gulto ir liepė pailsėti, jai būtinas poilsis. Atsisėdo ant hamako ir žiūrėjo, kol ją aplankė vienintelė tikra gyvenimo palaima – miegas, tada vėl išskubėjo apžiūrėti įgulos ir keleivių. Daktarui Tomui Stounui, chirurgui, miego nereikėjo.

Daugiau niekas nesusirgo ir po dviejų dienų visiems pagaliau buvo leista palikti „Kalangutą“. Prieš išlipdamas Tomas Stounas aplankė seserį Mariją. Rado ją paraudusiomis akimis kajutėje, kurioje ji keliavo su seserimi Andžali. Veidas ir rožinis, suspaustas rankose, buvo šlapi nuo ašarų. Jis krūptelėjo suvokęs, ko anksčiau nebuvo pastebėjęs: kad ji nepaprastai graži, o didžiulės ilgesingos akys neleistinai išraiškingos. Veidas jam užkaito, o liežuvis prilipo prie gomurio. Tomas Stounas įsmeigė akis į grindis, į jos kelioninį krepšį. Tik šiaip ne taip prabilo:

– Vidurių šiltinė, – nes pervertė savo knygas ir ilgai mąstė. – Be abejonės, vidurių šiltinė, – pakartojo pamatęs, kaip ji suglumo. Tikėjosi, kad išgirdusi šį žodį, šią diagnozę, vienuolė pasijus geriau, bet jos akys vėl prisipildė ašarų. – Tikriausiai vidurių šiltinė… kraujo serumo tyrimas būtų patvirtinęs, – sumiksėjo.

Jis pamindžikavo, sunėrė rankas, paskui jas vėl nuleido.

– Nežinau, kur jūs keliaujate, seserie, aš tai į Adis Abebą… Etiopiją, – sumurmėjo po nosimi. – Į ligoninę… kuri įvertintų jūsų paslaugas, jei atvyktumėt. – Tomas Stounas pažvelgė į ją ir vėl paraudo, nes iš tiesų nieko nežinojo apie ligoninę, į kurią važiavo, nežinojo, ar ten reikėtų sesers pagalbos, ir suprato, kad tos drėgnos tamsios akys gali perskaityti visas jo mintis.

Bet sesuo Marija tylėjo, nes galvoje lakstė savos mintys. Ji prisiminė, kaip meldėsi už jį ir Andžali, ir kad Dievas išklausė tik vieną maldą. Stounas, prisikėlęs kaip Lozorius, visa esybe siekė nustatyti karščiavimo priežastį. Jis įsiverždavo į įgulos kajutes, užgauliai elgėsi su kapitonu, baugino ir grasino. Sesers Marijos nuomone, elgėsi neteisingai, bet dėl teisaus reikalo. Jo nuožmi aistra ją maloniai nustebino. Madraso medicinos mokyklos ligoninėje, kurioje ji atliko praktiką, chirurgai (tuo metu beveik vien anglai) pėdindavo ramūs ir tolimi ligoniams, o jų asistentai chirurgai ir jaunesnieji bei vyresnieji rezidentai (visi indai) bidzendavo iš paskos it ančiukai. Kartais jai atrodydavo, kad juos domina tik liga, o pacientai ir skausmas nesvarbūs. Tomas Stounas buvo kitoks.

Ji jautė, kad kvietimas kartu keliauti į Etiopiją iš anksto neapgalvotas. Žodžiai išsprūdo nespėjus jam prikąsti liežuvio. Ką daryti? Šventoji motinėlė minėjo belgę vienuolę, kuri atsiskyrė nuo ordino ir vargais negalais įsitaisė Adene, Jemene, tačiau jos misijai iškilęs pavojus, nes vienuolė ligota. Šventosios motinėlės nurodymu sesuo Andžali ir sesuo Marija turėjo pradėti darbą tenai, įsikūrusios virš Afrikos žemyno, ir mokytis iš belgės vienuolės, kaip veikti priešiškoje aplinkoje. Iš ten, susirašiusios laiškais su motinėle, seserys turės pasukti į pietus, ne į Kongą (jis pilnas prancūzų ir belgų), ne į Keniją, Tanganiką, Ugandą ar Nigeriją (tas sielas susiglemžė anglikonai, nepakenčiantys varžovų), bet gal į Ganą ar Kamerūną. Sesuo Marija svarstė, ką šventoji motinėlė pasakytų apie Etiopiją.

Šventosios motinėlės vizija dabar atrodė nepasiekiama svajonė, o evangelizacija svetimomis rankomis – tokia neišmintinga, kad vienuolė gėdijosi apie ją užsiminti Tomui Stounui. Užsikirsdama beviltiškai tepasakė:

– Man įsakyta vykti į Adeną, daktare. Bet ačiū. Ačiū už viską, ką padarėte dėl sesers Andžali.

Tomas Stounas paprieštaravo nieko nepadaręs.

– Padarėte daugiau nei įmanoma žmogui, – tarė ji, suėmė jam už rankų ir nepaleido. Pažvelgė jam į akis. – Telydi ir telaimina jus Dievas.

Jis jautė rožinį, vis dar apvyniotą apie pirštus, švelnią odą ir ašarų drėgmę. Prisiminė jos rankas, mazgojančias jo kūną, rengiančias jį, laikančias jo žiaukčiojančią galvą. Prisiminė jos veidą, užverstą į dangų, jos giesmę, jos maldą, kad jis pasveiktų. Kaklas užkaito, ir jis suprato, kad raudonis jį išdavė trečią kartą. Jos akyse atsispindėjo skausmas, ji riktelėjo, tik tada suprato, kad spaudžia jai rankas, mygdamas rožinį į krumplius. Iškart paleido. Pravėrė lūpas, bet nieko nepasakė ir netikėtai išėjo.

Sesuo Marija negalėjo pajudėti. Rankos buvo paraudusios ir virpėjo. Skausmas buvo dovana, apčiuopiama palaima, jis kilo dilbiais aukštyn ir plito krūtinėje. Jam išėjus, ją prislėgė nepakeliamas jausmas, kad iš širdies išplėštas, su šaknimis išrautas lemtingas dalykas. Norėjo įsikibti į jį, šaukti, kad jos nepaliktų. Pirmiau manė, kad tarnavimas Viešpačiui suteikė jos gyvenimui pilnatvę. Dabar suvokė, kad jame žioji tuštuma, apie kurią iki šiol nenutuokė.

Išlipusi iš „Kalanguto“ Jemeno žemėje, sesuo Marija iškart pasigailėjo. Kokia buvo kvaila, ilgėdamasi kranto visas tas dienas, kol laive buvo paskelbtas karantinas. Adenas, Adenas, Adenas… ji nieko nežinojo apie šį miestą prieš kelionę, ir net dabar jis tebuvo keistas vardas. Bet iš „Kalanguto“ jūrininkų sužinojo, kad vargu ar gali kur nors nuplaukti nestabtelėjęs Adene. Patogia geografine uosto padėtimi pasinaudojo britų kariuomenė. Uoste nereikėjo mokėti muitų, čia buvo patogu pirkti ir rasti laivą plaukti toliau. Adenas – Afrikos vartai; plaukiant iš Afrikos – Europos vartai. Nors seseriai Marijai atrodė, kad Adenas – pragaro vartai.

Miestas buvo sykiu negyvas ir bruzdus – it pūvantis lavonas, aptekęs kirmėlėmis. Nuo kvaišinančio pagrindinės gatvės karščio ji pabėgo į šešėliuotas siauras gatveles. Pastatai atrodė ištašyti iš ugnikalnių uolienų. Tarp praeivių siuvo karučiai su neįtikėtino aukštumo bananų, plytų, melionų krūvomis, viename sėdėjo net du raupsuotieji. Pro šalį prakūprino senė su čadra, užsidėjusi ant galvos rūkstančią gorę. Niekas nė nedirstelėjo į šį keistą vaizdą, užtat visi akis išvertę stebeilijo į rudaodę vienuolę neuždengtu veidu, o ši jautėsi nuoga nuogutėlaitė.

Dėl painių paaiškinimų valandą klaidžiojusi, jausdama, kad oda pučiasi kaip tešla krosnyje, sesuo Marija atsidūrė prie mažų durelių į plyšį panašaus keliuko gale. Ant akmeninės sienos buvo matyti blyškūs neseniai nukabintos lentelės kontūrai. Ji tylomis pasimeldė, giliai įkvėpė ir pasibeldė. Išgirdusi išparpusį vyro balsą, sesuo Marija nusprendė, kad tai kvietimas įeiti.

Ant grindų prie žvilgios svarstyklių lėkštės ji pamatė sėdint iki pusės nuogą arabą. Aplink jį iki lubų buvo prikrauta į ryšulius surištų lapų.

Kvepėjo kaip šiltnamyje, ir ji ėmė dusti. Arabinio dusūno kvapas jai buvo nepažįstamas: šiek tiek panašus į nupjautos žolės, bet aštrokas.

Arabo barzda nuo chna buvo tokia raudona, kad jai pasirodė kruvina. Padažytos kaip moters akys jai priminė Salach ad Diną, neleidusį kryžininkams užimti Šventosios žemės. Jis nužvelgė jauną veidą, įkalintą baltame vienuolės gaubte, paskui akys sunkiais vokais nukrypo į lagaminėlį jos rankoje. Loštelėjęs šiurkščiai nusikvatojo, rodydamas auksinius dantis, bet juokas nutrūko, kai pamatė, kad vienuolė tuoj nualps. Arabas ją pasodino, liepė atnešti vandens ir arbatos. Vėliau ženklais ir darkyta anglų kalba paaiškino, kad čia gyvenusi belgė vienuolė staiga mirė. Po šių jo žodžių sesuo Marija vėl ėmė drebėti, ir ją apėmė nelaimės nuojauta, lyg girdėtų, kaip šitame šiltnamyje šnara lapai nuo giltinės žingsnių. Biblijoje ji nešiojosi sesers Beatričės nuotrauką ir jai prieš akis iškilo veidas, virstantis pomirtine kauke, paskui Andžali veidu. Prisivertė pažvelgti arabui į akis, suabejoti jo žodžiais. Nuo ko? Niekas Adene neklausia „nuo ko“. Vieną dieną tu sveikas, tavo skolos sumokėtos, tavo žmonos patenkintos, šlovė Alachui, o kitą dieną sukarščiuoji, oda suaižėja, alsuodama ugnimi, su kuria kovojo šitiek metų, ir miršti. Nuo ko? Nuo ko, nesvarbu. Nuo netikusios odos! Nuo maro! Jei nori, todėl, kad jai nepasisekė. Ar pasisekė.

Namas priklausė jam. Kalbant jo burnoje šmėkščiojo žali narkotiko stiebeliai. Senosios vienuolės Dievas jos neišgelbėjo, pridūrė arabas, žiūrėdamas į lubas ir rodydamas, lyg ten tebetūnotų Viešpats. Sesuo Marija nejučia irgi pažvelgė į lubas, bet atsikvošėjo. O jo akys nuo lubų jau nukrypo jai į veidą, lūpas ir krūtinę.

Tiek daug žinau apie motinos kelionę todėl, kad žodžiai iš jos lūpų pasiekė kitų, o paskui ir mano ausis. Bet pasakojimas baigėsi Adene. Staiga nutrūko tame šiltnamyje.

Aišku, į kelionę ji išvyko įsitikinusi, kad Dievas pritaria jos misijai, pasirūpins ja ir ją apsaugos. Bet Adene kažkas atsitiko. Niekas tiksliai nežino kas. Bet tenai ji suprato, kad Dievas gali būti kerštingas ir žiaurus net ištikimiems savo sekėjams. Violetiniame, mirties perkreiptame sesers Andžali veide šmėkštelėjo velnias, ir Dievas tai leido. Ji manė, kad Adenas – blogio miestas, kuriame Dievas per velnią jai parodė, koks trapus ir suiręs pasaulis, kokia trapi blogio ir gėrio pusiausvyra, koks naivus jos tikėjimas. Tėvas sakydavo: „Jei nori prajuokinti Dievą, papasakok jam apie savo planus.“ Jai pagailo šventosios motinėlės, kurios svajonė apie Afrikos švietimą buvo tuštybė, o Andžali už ją sumokėjo gyvybe.

Ilgai žinojau tik tiek: po kurio laiko, gal po kelių mėnesių ar net metų, mano devyniolikmetė motina pabėgo iš Jemeno, perplaukė Adeno įlanką, sausuma nukeliavo į senovinį gynybine siena juosiamą Etiopijos miestą Hararą, o gal pirmiau į Džibutį, iš kurio traukiniu per Diredavą pateko į Etiopiją, paskui patraukė į Adis Abebą.

Žinau istoriją nuo tada, kai ji atvyko į Misingą. Į Vyresniosios kabineto duris kažkas pabeldė: kartą, po kurio laiko kitą, trečią. „Prašom“, – tarė Vyresnioji, ir sulig šiuo žodžiu Misingo likimas neįtikimai pasikeitė. Buvo trumpųjų liūčių metas, kai Adis Abeba nuolankiai apkvaišusi, nes po daugelio žvilgaus vandens pliaupimo valandų ir dienų žmonėms pradeda vaidentis. Vyresniajai toptelėjo, kad tarpduryje mato viziją – graži rudaodė vienuolė vos pastovėjo.

Jaunoji moteris pažvelgė į Vyresniąją nemirksinčiomis įdubusiomis rudomis akimis, ir šiai pasirodė, kad jos veidą liečia šiltos rankos. Vyzdžiai išsiplėtę, lyg iš atminties dar nebūtų išdilusios kelionės baisybės, vėliau pamanė Vyresnioji. Apatinė lūpa tokia putli, lyg nuo prisilietimo galėtų sprogti. Veidas įrėmintas suveržto po smakru gaubto ovalo, bet joks drabužis nebūtų įstengęs suvaržyti išraiškos aistros ar paslėpti skausmo ir sutrikimo. Pilkšvai rudas abitas, matyt, kadaise buvo baltas. Nužvelgusi figūrą, Vyresnioji pamatė ties tarpkoju šviežio kraujo dėmę.

Šmėkla buvo skausmingai liesa, bet ryžtinga, svirduliavo, bet per stebuklą įstengė prabilti ir ištarė apsunkusiu iš nuovargio ir liūdesio balsu:

– Trokštu pradėti įžvalgumo laiką, įsiklausymo į Dievą, kuris kalba bendruomenei ir per ją, laiką. Prašau jūsų melstis, kad galėčiau nugyventi gyvenimą jo eucharistinėje akivaizdoje ir paruošti sielą didžiajai sužadėtinės ir sužadėtinio jungtuvių dienai.

Vyresnioji atpažino postulantės įžadus, žodžius, kuriuos prieš daugelį metų ištarė pati. Atsakė automatiškai, kaip kadaise jos vienuolyno viršininkė:

– Įženk į savo Viešpaties džiaugsmą.

Tik kai nepažįstamoji susmuko prie durų staktos, Vyresnioji atsikvošėjo ir išlėkė iš už rašomojo stalo jos pakelti. Alkis? Išsekimas? Nukraujavo per menstruacijas? Kas jai? Sesuo Marija ant Vyresniosios rankų buvo besvorė. Ji paguldė atklydėlę į lovą ir po šydu, gaubtu ir abitu išvydo siaurą krūtinę išsišovusiais šonkauliais, it nupintą iš vytelių, ir įdubusį pilvą. Visai jaunutė! Ne brandi moteris, o mergaitė, neseniai atsisveikinusi su vaikyste. Plaukai ne nukirpti kaip daugumos vienuolių, o ilgi ir tankūs. Krūtinė (neįmanoma nepastebėti) pernelyg didelė tokiam kūnui.

Prabudo Vyresniosios motinystės instinktas, ir ji liko budėti. Buvo šalia, kai jaunoji vienuolė naktį pabudo, persigandusi, kliedėdama, ir įsikibo į Vyresniąją supratusi, kad yra saugioje vietoje.

– Vaikeli, kas tau nutiko? Dabar viskas gerai. Tu saugi. – Vyresnioji ramino ją ir guodė, bet jaunoji vienuolė tik po savaitės ėmė miegoti viena, o išblyškęs veidas parausvėjo tik po antros savaitės.

Kai baigėsi trumposios liūtys ir saulė atsisuko į miestą, lyg ketindama bučiniais atsiprašyti ir pasakyti, kad jis jai brangiausias ir jam skirta jos palaimingiausia šviesa be debesų, Vyresnioji išvedė seserį Mariją į lauką susipažinti su Misingo žmonėmis. Jiedvi pirmą kartą įžengė į trečiąją operacinę, ir nustebusi Vyresnioji pamatė, kaip griežtas ir rimtas naujojo chirurgo Tomo Stouno veidas nušvito laime, išvydus seserį Mariją. Jis paraudo, čiupo jai už rankos ir suspaudė taip, kad jaunajai vienuolei net ašaros ištryško.

Turbūt tada mano motina suprato, kad visam laikui liks Adis Abeboje su šiuo chirurgu. Dirbti dėl jo, dėl jo ligonių, būti jam patyrusia asistente – vertas tikslas, ir tikslas be puikybės, duos Dievas, ji pajėgs. Apie grįžimą į Indiją per Adeną galvoti buvo per sunku.

Visus septynerius metus, kol gyveno ir dirbo Misinge, sesuo Marija retai kalbėdavo apie kelionę jūra ir niekada – apie gyvenimą Adene.

„Kai prašnekdavau apie Adeną, – pasakojo Vyresnioji, – tavo motina dirstelėdavo per petį, lyg ją būtų užklupusi ten palikta baisybė. Veide atsispindėdavo toks siaubas, kad nebedrįsdavau klausinėti. Bet mane tai gąsdindavo. Ji tepasakė tiek: Dievas norėjo, kad ateičiau čia, Vyresnioji. Jo keliai mums nežinomi.“ Atsakydavo ji pagarbiai. Manė, kad jos darbas – padaryti savo gyvenimą gražų Dievui. Jis ją atvedė į Misingą.

Tokia esminė istorijos spraga, ypač tokio trumpo gyvenimo, kelia susidomėjimą. Biografas arba sūnus turi ieškoti labai atsidėjęs. Ko gero, Vyresnioji žinojo ir dar vieną šių paieškų poveikį: aš studijuosiu mediciną ir susirasiu Tomą Stouną.

Įžengusi į trečiąją operacinę, sesuo Marija ėmėsi darbo ir dirbo jį iki gyvenimo pabaigos. Nusipraususi, užsimovusi pirštines, apsivilkusi chalatą, ji stodavo prieš daktarą Stouną kitapus stalo ir būdavo jam pirmoji pagalbininkė, praskėsdama mažu plėstuvu žaizdą, kai reikėdavo pažvelgti giliau, nukirpdama siūlą, kai jis atkišdavo galus, nujausdama, kada drėkinti ar siurbti. Po kelių savaičių neatėjo operacinės sesuo, ir mano motina ją pavadavo, kartu buvo ir asistentė. Kas geriau už asistentę žinos, kada Stounui paduoti skalpelį pjūviui, kada pakaks marlės, apvyniotos jam apie pirštą. Atrodė, jos protas dvilypis, ji ir operacinės sesuo, įspraudžianti instrumentus nuo padėklo jam į ranką, ir asistentė, tarsi trečia Stouno ranka, pakelianti kepenis, laikanti taukinę – riebalinę pilvaplėvės klostę, saugančią žarnas, ar piršto galu prispaudžianti pabrinkusį audinį, kad Stounas matytų, kur smeigti adatą.

Kartais kyštelėdavo nosį Vyresnioji.

„Tikras baletas, mielas Marijonai. Dieviška pora. Būdavo mirtina tyla, – pasakojo ji man. – Jokių prašymų paduoti instrumentus, nušluostyti, nukirpti ar išsiurbti. Ji ir Stounas… Nemačiau greičiau dirbančių žmonių. Ko gero, per mus jie sulėtindavo darbą, nes nesuspėdavome taip pat greitai paguldyti ant operacinio stalo ir nuo jo nukelti ligonių.“

Ir taip diena iš dienos Stounas su seserimi Gyrium Marijai ir Juozapui dirbo septynerius metus. Jis operuodavo iki išnaktų, iki paryčių, o ji stovėdavo priešais kaip šešėlis, pareiginga, viską išmananti, kantri, visada šalia. Iki tos dienos, kai mudu su broliu paskelbėme apie savo būtį jos gimdoje ir savo nesulaikomą norą maitinimą per placentą pakeisti į maitinimą krūtimi.

6 Nesąmoningi kliedinčio ar karščiuojančio ligonio judesiai.

7* Filosofų aliejus (lot.).

8 Paracelso (XVI a. šveicarų gydytojas) opijaus užpilas (lot.).

2 SKYRIUS

Nupjautas pirštas

Misinge Tomas Stounas buvo laikomas ramiu, rimtu ir net paslaptingu, nors daktaras Ghošas, vidaus ligų gydytojas ir visų galų meistras, paskutinę savybę neigė: „Kai žmogus pats sau paslaptis, vargu ar galima jį vadinti paslaptingu.“ Bendradarbiai išmoko nekreipti dėmesio į Stouno elgesį: prašalaitis būtų pamanęs, kad chirurgas šiurkštus, nors iš tikrųjų jis buvo liguistai drovus. Šiaip sutrikęs ir nerangus, trečiojoje operacinėje jis susikaupdavo, o judesiai įgydavo grakštumo, lyg tik čia jo kūnas susijungtų su siela, o vidinis ir išorinis gyvenimas sutaptų.

Chirurgas Stounas garsėjo sparta, įžūlia drąsa, polinkiu į riziką, išradingumu, taupiais judesiais ir gebėjimu nepalankiausiomis aplinkybėmis nepamesti galvos. Šias savybes jis išpuoselėjo gydydamas patiklius ir kantrius Indijos (neilgai), o paskui Etiopijos gyventojus. Bet kai seseriai Marijai, asistavusiai jam septynerius metus, prasidėjo sąrėmiai, jis prarado visus įgūdžius.

Tą dieną, kai mes gimėme, Tomas Stounas stovėjo prie mažo berniuko, tuoj turėjo prapjauti šiam pilvą. Ištiesė ranką delnu į viršų, atkišęs pirštus, paimti skalpelio – tas amžinas gestas bus jo, chirurgo, dienų matas iki gyvenimo pabaigos. Pirmą kartą per septynerius metus skalpelis nepliaukštelėjo jam į delną tą akimirką, kai išskėtė pirštus; iš taukštelėjimo suprato, kad priešais stovi ne sesuo Marija. „Neįmanoma“, – atkirto, kai kažkieno atgailaujantis balsas paaiškino, kad sesuo Marija negaluoja. Per septynerius metus jis nė dienos neoperavo be jos. Be jos niekaip nesusikaupė ir siuto, lyg operuodamas būtų pajutęs, kad į akį tuoj įvarvės prakaito lašas.

Stounas, nepakeldamas akių, padarė nedidelį pjūvį. Oda. Riebalai. Jungiamojo audinio plėvė. Perrėžė raumenį. Paskui be pjūvio palei sluoksniavimosi linijas atskyrė, atvėrė ir įpjovė žvilgią pilvaplėvę. Pro angą jo pirštas įslydo į pilvo ertmę ir sugraibė kirmėlinę ataugą. Tačiau jam kaskart tekdavo akimirksnį luktelėti arba rankos mostu rodyti, kad paduotas ne tas instrumentas. Jis nerimavo dėl sesers Marijos, nors ir nesuprato, o gal nenorėjo pripažinti, kad nerimauja.

Stounas pašaukė praktikantę, jauną nervingą merginą iš Eritrėjos, ir paprašė suradus seserį Mariją priminti, kad gydytojams ir seselėms ligos – neleistina prabanga.

– Paklauskite jos…

Persigandusios praktikantės lūpos krutėjo, ji stengėsi įsiminti jo žodžius.

– …malonėkite jos paklausti, ar… – dabar Tomas žiūrėjo į praktikantę, nes jo pirštas čiuopė ir tyrė berniuko vidurius geriau nei akys, – …ar ji prisimena, kad aš, amputavęs sau pirštą, kitą dieną grįžau į operacinę?

Tas labai svarbus Stouno gyvenimo įvykis buvo nutikęs prieš penkerius metus. Operuodamas pilname pūlių pilve, jis lenkta adata su laikikliu įsidūrė į dešinio smiliaus pagalvėlę. Tomas tučtuojau nusimovė pirštinę ir į išsprūdusios adatos paliktą skylutę įsišvirkštė lygiai mililitrą akriflavino tirpalo, praskiesto santykiu 1:500, paskui susileido vaistų ir į aplinkinius audinius. Nuo oranžinės spalvos antiseptiko pirštas panėšėjo į didelį ledinuką. Bet šios priemonės nepadėjo, po kelių valandų nuo piršto galo į sausgyslės makštį delne iš lėto nusidriekė raudonio banga. Nei sulfonamido tabletės, nei vėliau Ghošui reikalaujant suleistas vertingasis penicilinas nesustabdė raudonų dryžių (streptokokų užkrato skiriamojo ženklo), ir šie pasirodė ties riešu, o antkrumplio limfmazgis už alkūnės išsipūtė sulig golfo kamuoliuku. Drebulys krėtė toks, kad dantys barškėjo, o lova tirtėjo. (Vėliau aforizmą „Jei barška dantys – tai šiurpulys, jei šokinėja lova – tai tikras drebulys“ jo garsiajame vadovėlyje studentai pavadins stounizmu.) Jis skubiai ryžosi amputuoti pirštą, kol užkratas neišplito, ir amputuoti pats.

Praktikantė laukė, ką jis dar pasakys, o Stounas ištraukė pro pjūvį kirmėlinę ataugą ir atsitiesė kaip žvejys, užtempęs laimikį ant denio. Kraujavimą iš kelių kraujagyslių mikliai sustabdė sąvaržomis it šaulys, pyškinantis į iššokančias antis, užspaudė ir gyslas, einančias į kirmėlinę ataugą. Žaibiškai – rankų nespėjai sužiūrėti – perrišo jas ketgutu, paskui atkabino sąvaržas.

Stounas atkišo dešinę ranką praktikantei. Praėjus penkeriems metams po amputavimo, plaštaka atrodė apgaulingai sveika, nors atidžiau pažiūrėjęs pamatydavai, kad smiliaus nėra. Įspūdis nebuvo nemalonus, nes Stounas nusipjovė ir delnakaulio galvą – trūkstamo piršto pamatinį krumplį, todėl tarp nykščio ir didžiojo nekyšojo strampas. Lyg pirštai per vieną būtų pasislinkę. Keturpirštės pagal užsakymą padarytos pirštinės sustiprino iliuziją, kad viskas normalu. Darbui tai nekliudė, jis ir plaštaka apčiuopdavo plyšius ir audinius, kurių kiti negalėdavo apčiuopti, o didysis pirštas išlavėjo kaip rodomasis, mat buvo už nupjautą smilių ilgesnis, taigi Stounas iškrapštydavo pasislėpusią už aklosios žarnos (storosios žarnos pradžios) kirmėlinę ataugą geriau nei kuris kitas chirurgas. Jis pirštais užmegzdavo mazgą giliausioje kepenų įdubos vietoje, kur kitiems chirurgams prireikdavo adatos laikiklio. Vėliau Bostone, pakėlęs smilių pavaduojantį didįjį pirštą, jis pabrėžtinai perspėdavo internus: „Semper per rectum, per anum salutem9, neįkištas pirštas pakiš koją.“

Stouno stažuotojai niekada neužmiršdavo pirštu ištirti ligonio tiesiosios žarnos, ne tik todėl, kad Stounas jiems įkalė į galvą, jog dauguma storosios žarnos vėžių yra tiesiojoje arba gaubtinėje žarnoje ir dažnai apčiuopiami pirštu, bet ir todėl, kad žinojo už tokį apsižioplinimą būsią atleisti. Po daugelio metų Amerikoje buvo pasakojamas anekdotas apie vieną Stouno stažuotojų, pavarde Blesingas, apžiūrėjusį girtuoklį skubios pagalbos skyriuje, suteikusį tam reikiamą pagalbą ir grįžusį į budinčio gydytojo kabinetą. Ruošdamasis gulti, jis prisiminė neapžiūrėjęs tiesiosios žarnos. Jausdamasis kaltas ir būgštaudamas, kad viršininkas sužinos apie tokį aplaidumą, Blesingas atsikėlė ir išėjo į naktį. Ligonį jis rado bare, šis už bokalą alaus sutiko nusimauti kelnes ir leistis ištiriamas – anot aštrialiežuvių, palaimintas10; tik tada jaunojo gydytojo sąžinė nurimo.

Sesers Marijos sąrėmių ir mūsų gimimo dieną trečiojoje operacinėje dirbo daili – ką ten, iš tikro gražuolė, – praktikantė iš Eritrėjos. Deja, dėl merginos perdėto rimtumo ir atsidavimo darbui niekas nepastebėdavo jos jaunystės ir grožio.

Praktikantė išskubėjo ieškoti mano motinos nė nesuabejojusi, ar pridera perduoti tokius žodžius seseriai Marijai. Be abejo, Stounui į galvą nebūtų atėję, kad jie užgaulūs. Žmonės dažnai būna atlaidūs droviems genijams, taigi ir ant Stouno paprastai niekas nepykdavo, kad, anot daktaro Ghošo, bendrauja kaip silpnaprotis. Žmonių santykių spragų – šios būna mirtinos tik lopant žarnas – niekas nepaisė, visi suprato, kas Stounas per asmenybė, jam bendravimo įgūdžių trūkumas nekliudė, tik kitus erzino.

Tuo metu, kai mudu gimėme, praktikantei dar nebuvo aštuoniolikos, ji neįžvelgė skirtumo tarp dailyraščio – kuo tvarkingiausiai rašomų ligos istorijų (stengėsi, kad įtiktų Vyresniajai) – ir nuoširdaus rūpinimosi ligoniais.

Iš penkių Misingo ligoninės slaugytojų mokyklos praktikančių ji čia dirbo ilgiausiai, todėl pūtėsi ir dažniausiai įstengdavo užmiršti, kad jos darbo stažas toks dėl to, jog kartoja kursą arba, anot daktaro Ghošo, kad jos veiklos planas ilgalaikis.

Ji liko našlaitė vaikystėje, abu tėvai buvo mirę nuo raupų, palikusių ir jos skruostuose neryškų mėnulio kraštovaizdį. Mergaitė nuo mažumės sąmoningai ugdėsi stropumą, šią savybę skatino italų vienuolės, seserys kombonietės, užauginusios ją Asmaros našlaičių prieglaudoje. Jaunoji praktikantė didžiavosi savo kruopštumu, lyg tai būtų ne šiaip dorybė, o Dievo dovana, tarsi grožio apgamas ar dar vienas pirštas. Iš pradžių ji teikė didelių vilčių, sėkmingai baigė Asmaros bažnytinę mokyklą peršokdama klases, kalbėjo sklandžia literatūrine italų kalba (priešingai nei baruose ir filmuose vartojama atmaina be prielinksnių ir įvardžių, šią mokėjo daug etiopų) ir atmintinai daugino skaičius net iš devyniolikos.

Galima sakyti, kad praktikantė Misinge atsidūrė dėl istorijos išdaigų. Jos gimtasis miestas Asmara buvo Eritrėjos, Italijos kolonijos nuo 1885 metų, sostinė. 1935 metais Musolinio valdomi italai iš Eritrėjos įsiveržė į Etiopiją, o didžiosios valstybės nenorėjo kištis. Musoliniui susidėjus su Hitleriu, jo likimas buvo nulemtas; 1941 metais pulkininko Vingeito Gideono pajėgos sumušė italus ir Etiopiją išvadavo. Sąjungininkai įteikė Etiopijos imperatoriui Hailei Selasijei neįprastą dovaną: jie paskelbė seną italų koloniją Eritrėją ką tik išvaduotos Etiopijos protektoratu. Imperatorius darė didelį spaudimą, kad taip įvyktų, nes jo valstybei, neprieinančiai prie jūrų, reikėjo Masavos uosto, ką jau kalbėti apie žavųjį Asmaros miestą. Matyt, britai norėjo nubausti Eritrėjos gyventojus už ilgą bendradarbiavimą su italais; tūkstančiai Eritrėjos askarų kariavo Italijos armijoje su juodaodžiais kaimynais ir žuvo sykiu su baltaisiais šeimininkais.

Eritrėjos gyventojai, kurių žemė buvo atiduota Etiopijai, baisiai įsižeidė: taip jaustųsi išvaduotos Prancūzijos gyventojai tuoj pat prijungti prie Anglijos vien todėl, kad ir vienoje, ir kitoje valstybėje gyvena baltieji, valgantys kopūstus. Kai imperatorius po kelerių metų prisijungė Eritrėją, šalyje iškart kilo partizaninis karas dėl nepriklausomybės.

Bet Eritrėjai tapus Etiopijos protektoratu būta ir naudos: praktikantė gavo stipendiją mokytis vienintelėje šalies slaugytojų mokykloje Adis Abeboje, Misingo ligoninėje. Ji buvo pirmoji taip apdovanota Eritrėjos gyventoja. Juk iki tol jos mokslo laimėjimai buvo įspūdingi ir negirdėti, pavyzdys jaunuomenei; ir tiesiog gundė likimą pakišti koją, kad ji sukluptų.

Tačiau praktikantės mokslams ligoninėje trukdė ne likimas, ne amharų ar anglų kalbų nemokėjimas – šias kliūtis ji netrukus įveikė ir ėmė sklandžiai kalbėti abiem. Paaiškėjo, kad atmintinai išmoktos (iškaltos, anot Vyresniosios) žinios prie ligonio lovos nenaudingos, nes nepadeda atskirti smulkmenų nuo grėsmės gyvybei. Taip, ji galėdavo išvardyti ir ramindamasi kaip mantrą išberdavo 12 porų galvinių nervų, išeinančių iš smegenų kamieno. Ji išpyškindavo mistura carminativa sudėtį (1 g geriamosios sodos, po 2 ml amoniako spirito ir kardamonų tinktūros, 0,6 ml imbierų tinktūros, 1 ml etanoliu stabilizuoto chloroformo ir pipirmėčių vandens iki 30 ml) nuo virškinimo sutrikimų. Bet praktikantė neįstengė išsiugdyti vieno įgūdžio, kurio, pasak Vyresniosios, jai trūko – slaugos jausmo, ir siuto matydama, kaip lengvai jį išsiugdė kitos praktikantės. Vienintelė užuomina apie tą dalyką vadovėlyje buvo mįslingas, ypač kai išmoksti atmintinai, teiginys, jai net toptelėjo, kad jis įrašytas vien iš priešiškumo jai.

„Slaugos jausmas svarbesnis už žinias, nors žinios jį dar labiau išryškina. Slaugos jausmas – savybė, kurios neįmanoma apibrėžti, jis neįkainojamas, kai jį turi, ir krintantis į akis, kai jo neturi. Perfrazuojant Oslerį11, slaugytoja, perkrimtusi krūvą knygų, bet neturinti slaugos jausmo, panaši į jūrininką, plaukiantį gerame laive, bet be jūrlapio, sekstanto ar kompaso. (Be abejo, slaugytoja be knyginių žinių apskritai neplauktų į jūrą!)“

Praktikantė neabejojo, kad išplaukti ji tikrai išplaukė, ir ryžosi įrodyti, kad turi jūrlapį su kompasu, todėl kiekvieną užduotį laikė savo įgūdžių išbandymu, galimybe pademonstruoti slaugos jausmą (arba paslėpti jo stoką).

Dengtu taku iš operacinės į ligoninę ji bėgo, lyg ją vytųsi džinas. Abipus galerijos tupėjo ar sukryžiavę kojas sėdėjo ligoniai ir tą dieną operuotinų žmonių giminaičiai. Basas vyras, jo žmona ir du maži vaikai valgė, atsiplėšdami po kąsnelį aštriu lęšių troškiniu apipiltos indžeros12 iš dubens, kūdikis, beveik paslėptas po motinos šama13, žindo krūtį. Šeima sunerimusi atsigręžė praktikantei bėgant pro šalį, ir ji pasijuto dar svarbesnė. Kiemo gale išvydo ant suolų susigrūdusias ambulatorijos pacientes baltomis šamomis, apsirišusias galvas raudonomis ir oranžinėmis skarelėmis, – iš tolo jos buvo panašios į vištas ant laktos.

Praktikantė pribėgo slaugytojų bloką ir laiptais nulėkė prie mano motinos kambario. Pasibeldė, niekas neatsiliepė, bet durys buvo neužrakintos. Užtemdytame kambaryje ji išvydo seserį Mariją, gulinčią lovoje po antklode veidu į sieną.

– Seserie?! – tyliai pašaukė, mano motina sudejavo, vadinasi, pamanė praktikantė, nemiega. – Daktaras Stounas atsiuntė mane jums pasakyti… – Jai palengvėjo suvokus, kad puikiai prisimena jo žodžius. Palaukė atsakymo, bet mano motina tylėjo, ir praktikantei pasirodė, kad ji pyksta. – Aš atėjau tik todėl, kad daktaras Stounas atsiuntė. Atsiprašau, kad sutrukdžiau. Tikiuosi, jums pagerės. Gal ko nors reikia? – Pareigingai palaukė ir netrukus išsmuko iš kambario.

Daktarui Stounui perduoti nieko nereikėjo, be to, tuoj turėjo prasidėti paskaita apie vaikų slaugą, taigi į trečiąją operacinę praktikantė negrįžo.

Prie slaugytojų bloko Stounas atsidūrė ankstyvą popietę. Po apendektomijos jis padarė dvi gastrojejunostomijas14 dėl opaligės, operavo tris išvaržas, vieną sėklidės vandene sergantį ligonį, išpjovė dalį skydliaukės ir persodino odą, tačiau tempas, palyginti su įprastu, buvo skausmingai lėtas. Kankynė. Jis lipo laiptais suraukęs kaktą. Suprato, kad jo darbo spartą iš dalies – labiau, nei manė, – lemia sesers Marijos įgūdžiai… Kodėl jis priverstas sukti galvą dėl tokių dalykų? Kur ji? Tai svarbiausia. Ir kada grįš?

Jis pasibeldė, bet niekas neatsiliepė. Ji gyveno trečio aukšto kampiniame kambaryje. Stouną užsipuolė vaistininko žmona, piktindamasi, kad į draudžiamą teritoriją įsibrovė vyras. Nors vienintelės vienuolės Misinge buvo Vyresnioji ir sesuo Marija, vaistininko žmona elgėsi taip, lyg būtų apsigimusi Kristaus sužadėtinė. Užsirišusi ant kaktos šaliką, užsikabinusi revolverio dydžio kryžių, ji atrodė kaip vienuolė. Manė esanti lyg ir slaugytojų bendrabučio komendantė, Misingo mergelių prižiūrėtoja. Skirdavo vyro žingsnius, įsiveržimą į jos valdas it voras. Bet dabar, pamačiusi, kas atėjo, pasitraukė.

Stounas niekada nebuvo užsukęs į sesers Marijos kambarį. Spausdinti ar iliustruoti jo rankraščių šioji ateidavo į jo butą arba į kabinetą greta klinikos.

Jis pasuko rankeną šaukdamas: „Seserie?! Seserie?!“ Į jį trenkė pažįstama nerimą kelianti smarvė, bet jis neprisiminė, kas taip dvokia.

Apgraibomis ėmė ieškoti jungiklio, neradęs nusikeikė. Klupdamas žengė prie lango, užkliuvo už komodos. Atidarė langą ir langines. Siaurą kambarėlį užliejo dienos šviesa.

Ant komodos sunkus stiklainis sugėrė saulės spindulius. Jis buvo pilnas gintarinio skysčio iki pat storo dangtelio, aplydyto vašku. Iš pradžių Stounas pamanė, kad stiklainyje relikvija, koks šventojo palaikų organas. Rankų oda staiga pašiurpo, lyg kūnas būtų pažinęs anksčiau nei smegenys. Skystyje, nagu it balerina pirštų galais dailiai remdamasis į stiklainio dugną, plūduriavo jo pirštas. Oda po nagu priminė seną pergamentą, o kitoje pusėje ryškėjo violetinė užkrato dėmė. Pajuto ilgesį, tuštumą, niežulį dešiniame delne, kur trūko piršto.

– Aš nežinojau… – prabilo, pasisukęs į jos lovą, bet išvydo tokį reginį, kad užmiršo, ką norėjo pasakyti.

Siauroje lovelėje merdėjo sesuo Marija. Jos lūpos buvo pamėlusios. Blausios akys žvelgė į sieną Stounui už nugaros. Ji buvo mirtinai išblyškusi. Jis apčiuopė pulsą – dažnas ir silpnas. Jį nekviesti užplūdo kelionės „Kalangutu“ prieš septynerius metus prisiminimai: karščiuojanti, ištikta komos sesuo Andžali. Nuo pilvo krūtinėn plūstelėjo šalčio banga. Chirurgą apėmė retai patiriamas jausmas: baimė.

Nebesilaikė ant kojų.

Suklupo prie jos lovos.

– Marija?! – pašaukė. Nieko nepajėgė daryti, tik kartojo jos vardą. Jo tariamas, tas vardas skambėjo klausiamai, paskui švelniai, galop kaip meilės prisipažinimas, telpantis į vieną žodį. Marija? Marija, Marija!..

Ji neatsakė, negalėjo atsakyti.

Rankos, tiesiamos prie jos veido, buvo bejėgės kaip senio. Pabučiavo ją į kaktą. Staiga jį pervėrė išdidumas – šis nepaprastas, nevalingas veiksmas leido suvokti, kad myli ją, kad jis, Tomas Stounas, ne tik geba mylėti, bet mylėjo ją visus septynerius metus. Iki šiol buvo aklas tikriausiai todėl, kad pamilo ją sutikęs ant slidžių laiptų, pamilo, kai jinai „Kalangute“ jį slaugė, prausė, stengėsi atgaivinti. Pamilo, kai ji laikė jį glėbyje, kai atkakliai vilko jo sunkų kaip lavonas kūną prie hamako, kai po šaukštelį maitino gyvybe. Pamilo, kai juodu tupėjo prie sergančios sesers Andžali. Bet kai sesuo Marija atvyko į Etiopiją dirbti šalia jo, meilė suliepsnojo, ir nuo tada nesusilpnėjo. Meilė tokia didelė, be potvynių ir atoslūgių, be viršūnių ir duburių, tokia nekintama, kad septynerius metus buvo nematoma kaip savaime suprantama išorinio pasaulio sandaros dalelė.

Ar Marija jį mylėjo? Taip. Tuo jis neabejojo. Jinai jį mylėjo, bet sekdama jo pavyzdžiu – visada sekdama – tylėjo. O ką jis darė per šiuos metus? Manė, kad ji taip ir turi elgtis. Marija, Marija, Marija. Net jos vardo skambesys buvo apreiškimas, nes jis niekada nevadindavo jos kitaip kaip „seserimi“. Kūkčiojo iš siaubo, kad jos netenka, bet suprato: tai ir savanaudiškumo raiška, nes ji nepamainoma. Ar gaus progą pasitaisyti? Koks neišmatuojamas vyro kvailumas.

Sesuo Marija beveik nepajuto jo prisilietimo. Prisiglaudė skruostu prie jos degančio veido. Pakėlė antklodę. Išvydo išsipūtusį pilvą.

Jis niekada neabejojo, kad išpampęs moters pilvas reiškia nėštumą, jei nėra priešingų įrodymų. Bet nuvijo šią mintį nesvarstydamas – juk ji vienuolė. Į galvą tuoj šovė kita diagnozė – žarnų nepraeinamumas… arba pilvo vandenė… arba hemoraginis pankreatitas… kokia nors bėda pilvo ertmėje…

Vikriai sukinėdamasis, jis išnešė ją pro duris, paskui nubogino laiptais žemyn, stengdamasis, kad jos pėdos neatsitrenktų į turėklus, tada taku į operacinę. Kūkčiojimas virto stenėjimu, Stounui atrodė, kad ji sunkesnė, negu turi teisę.

Edinburge išlaikęs egzaminus raštu, egzaminus žodžiu jis laikė Karališkajame chirurgų koledže, ir komisijos pirmininkas paklausė: „Kokia skubi pagalba teikiama pro ausį?“ Jo atsakymas „Paguodos žodžiai!“ buvo pripažintas tinkamiausiu. Bet dabar, užuot raminęs ir guodęs, Stounas visais plaučiais šaukėsi pagalbos.

Jo riksmą pasigavo mergelių prižiūrėtoja, ir sulėkė visi, net vartų sargas Gebrus, paskui kurį atlekavo jo Kučulu su dar dviem bevardžiais šunimis.

Bliaunantis bejėgis Stounas Vyresniąją apstulbino ne mažiau kaip siaubinga sesers Marijos būklė.

Viešpatie, jis vėl nusitašė, pirmiausia toptelėjo Vyresniajai.

Nedaugelis žinojo, kad Stounas, atvykęs į Misingą, tris ar keturis kartus buvo negyvai nusilesęs. Žmogaus, kuris išgerdavo retai ir dievino savo darbą, kurį miegas erzino taip, kad reikėdavo priminti, jog laikas gulti, girtavimas buvo mįslingas. Priepuolis ištikdavo staiga it gripas ir būdavo siaubingas kaip apsėdimas. Rytą ant stalo jau gulėdavo pirmasis pacientas, paruoštas užmarinti, o Stouno nė kvapo. Pirmą kartą išėję ieškoti, bendradarbiai jį rado namie – niekus vapantį susitaršiusį baltąjį. Girtaudamas jis nemiegodavo, nevalgydavo ir vidury nakties eidavo pasipildyti romo atsargų. Aną kartą įsiropštė į medį prie savo lango ir tupėjo kelias valandas kudakuodamas it pikta višta. Nukritęs iš tokio aukščio, būtų prasiskėlęs galvą. Vyresnioji, išvydusi į ją įsmeigtas krauju pasruvusias it mangustos akis, tąkart pabėgo, palikusi prie jo budėti ir įkalbinėti nulipti, pavalgyti ir nebegerti seserį Mariją su Ghošu.

Po dviejų trijų dienų Stounas nustodavo girtauti taip pat staiga kaip pradėjęs, ilgai miegodavo, o paskui grįždavo į darbą lyg niekur nieko. Jis niekada negailestaudavo pridaręs ligoninei nemalonumų, nes viską būdavo pamiršęs. Niekas apie tai neužsimindavo, nes antrasis Stounas, tas, kuris gerdavo retai, būtų buvęs įskaudintas ir įžeistas klausimų ar kaltinimų. Antrasis Stounas dirbo našiau už tris etatinius chirurgus, taigi jo girtavimo priepuoliai buvo menkniekis.

Vyresnioji priėjo arčiau. Stouno akys nebuvo pasruvusios krauju, nuo jo netrenkė alkoholiu. Ne, jį išmušusi iš vėžių sesers Marijos būklė, ir jaudintis tikrai yra dėl ko. Atkreipusi dėmesį į seserį Mariją, Vyresnioji vis dėlto pajuto šiokį tokį pasitenkinimą: pagaliau tas vyriškis atvėrė širdį, išsidavė, ką jaučia asistentei.

Vyresnioji nepaisė padriko Stouno vapėjimo apie žarnų užsisukimą, žarnyno nepraeinamumą, pankreatitą ar tuberkuliozinį peritonitą.

– Eime į operacinę, – tarė ji, o kai juodu nuėjo, liepė paguldyti vienuolę ant operacinio stalo.

Stounas paguldė, ir Vyresnioji pamatė tą patį vaizdą kaip prieš septynerius metus: krauju permirkusį ties gakta sesers Marijos drabužį. Vyresniajai prieš akis iškart iškilo sesers atvykimas iš Adeno: kraujas ant abito tada jai irgi kėlė rūpestį. Vyresnioji niekada tiesiai nepaklausė devyniolikmetės, kodėl ji kraujavusi. Anąkart dėmė skatino stebėtoją įžvelgti keistą prasmę. Vyresniosios vaizduotė sukūrė daugybę tos paslapties paaiškinimų. Ilgainiui atmintis paslaptingą įvykį pavertė antgamtišku.

Todėl dabar Vyresnioji dirstelėjo į Stouno paguldytos sesers Marijos delnus ir krūtinę, lyg tikėtųsi išvysti kraujuojančias stigmas, lyg pirmąją paslaptį būtų pakeitusi antroji. Bet ne, krauju pasruvę buvo tik išoriniai lytiniai organai. Kraujo buvo daug – tamsių krešulių. Ir skaisčiai raudonos srovelės vingiavo šlaunimis. Kraujas lašėjo ant grindų, ir Vyresniajai nekilo abejonių, kad šis kraujavimas žemiškos kilmės.

Ji atsisėdo tarp sesers Marijos kojų, tyčia nepaisydama priešais stūksančio didžiulio pilvo. Lytinės lūpos buvo pritvinkusios kraujo ir pamėlynavusios, ir Vyresnioji, įkišusi pirštinėtą pirštą į vidų, apčiuopė visiškai atsidariusį gimdos kaklelį.

Kraujo buvo gerokai per daug. Ji plovė plaušine, šluostė, paskui prispaudė užpakalinę makšties sienelę, kad geriau matytų. Ligonė gailiai atsiduso, o Vyresnioji vos neišmetė skėtiklio. Jos krūtinė kilnojosi, rankos drebėjo. Ji pasilenkė į priekį, pakreipė galvą, kad geriau įžiūrėtų. Ten kaip akmuo purvo duobėje, kaip kauliukas vaisiaus viduryje kyšojo vaisiaus galvutė.

– Viešpatie, ji, – galop atgavusi žadą Vyresnioji žioptelėjo sulig šventvagišku žodžiu, dusinančiu ją, bet nebetelpančiu gerklėje, – nėščia.

Visi šios akimirkos trečiojoje operacinėje liudytojai, su kuriais vėliau kalbėjausi, prisimena, kaip sustingo oras, nutilo garsiai tiksintis laikrodis stalo gale ir įsiviešpatavo ilga tyla.

– Neįmanoma! – tarė Stounas, antrą kartą tą dieną, ir nors taip tvirtinti buvo pernelyg kategoriška, ir vargu ar tinkama, visi lengviau atsikvėpė.

Bet Vyresnioji žinojo, kad neklysta.

Ji turės priimti kūdikį. Daktarė K. Hemlata, visų vadinama Hema, buvo išvykusi.

Vyresnioji buvo priėmusi šimtus kūdikių. Dabar sau tai priminė, stengdamasi nepamesti galvos.

Bet kaip atsikratyti ne tik būgštavimų, bet ir suglumimo? Vienuolė, visai kaip ji pati Kristaus sužadėtinė, – ir nėščia! Neįtikima. Jos protas atsisakė suprasti. Ir vis dėlto jai prieš akis buvo įrodymas – vaisiaus galvutė.

Ši mintis trukdė susikaupti ir operacinės seseriai, ir basai sanitarei, ir seseriai Askalei, anesteziologei. Lakstydamos aplink stalą ir ruošdamos ligonę, jos kliudė viena kitai ir nuvertė lašelinę. Tik praktikantė, jausdamasi pažeminta, kad rytą, užsukusi pas seserį Mariją, nesuvokė, jog ši kovoja su mirtimi, nespėliojo, kaip vienuolė pastojo.

Vyresniajai atrodė, kad širdis iššoks iš krūtinės. „Viešpatie, neįmanoma gimdyti nepalankesnėmis aplinkybėmis. Nėštumas – mirtina nuodėmė. Būsima motina man kaip duktė. Nukraujavusi, balta kaip drobė…“ Tokia bėda, o Hemos, vienintelės ligoninės ginekologės, geriausios ne tik šalyje, bet ir iš visų Vyresniosios pažįstamų, nėra.

Bakelis iš Turgaus aikštės – pakenčiamas akušeris, bet po antros valandos juo kliautis negalima, ir jo meilužė iš Eritrėjos labai įtari, ypač kai jis išeina „pagal iškvietimą“. Žanas Tranas, pusiau prancūzas, pusiau vietnamietis, iš Liaudies namų – visų galų meistras ir nuolat šypsosi. Bet net jei būtų įmanoma katro nors prisiprašyti, paieškos truktų per ilgai.

Ne, Vyresniajai pačiai teks priimti kūdikį. Turi užmiršti, ką reiškia šis nėštumas. Turi atsikvėpti, susikaupti. Privalo pasirūpinti, kad gimdymas būtų įprastas.

Bet tą popietę ir vakarą visa buvo neįprasta.

Stounas išsižiojęs stovėjo šalia ir laukė, kol Vyresnioji palieps jam, ką daryti, o ši sėdėjo prieš Marijos vulvą ir laukė, kol užgims kūdikis. Stounas tai sunerdavo rankas ant krūtinės, tai nuleisdavo prie šonų. Matė, kad sesuo Marija vis labiau blykšta. O kai seselė Askalė persigandusi sušuko: „Sistolinis kraujospūdis aštuoniasdešimt, apčiuopiamas“, Stounas susvirduliavo it alpdamas.

Nors Vyresnioji gimdos susitraukimus jautė per pilvą, net matė, koks persikreipęs sesers Marijos veidas, o gimdos kaklelis buvo visiškai atsidaręs, nieko nevyko. Vaisiaus galvutė ir prigludęs aplinkui it tarpiklis gimdos kaklelis aukštai gimdymo take Vyresniajai priminė išskustą vyskupo viršugalvį. Bet šis vyskupas nejudėjo. O kraujas pliaupte pliaupė. Tamsus išsklidęs klanas telkšojo ant stalo, kraujas sūkuriuodamas plūdo iš makšties. Gimdyklose ir operacinėse kraujas įprastas kaip išmatos žarnokų fabrikuose, bet Vyresniajai atrodė, kad šį kartą jo per daug.

– Daktare Stounai, – ištarė Vyresnioji virpančiomis lūpomis. Stounas suglumo, kam jį šaukia. – Daktare Stounai, – pakartojo ji.

Vyresniosios nuomone, turinti slaugos jausmą sesuo turi žinoti, kas jos valioj, ir neperžengti ribų. Dėl Dievo meilės, jai reikia daryti cezario pjūvį. Bet ji neištarė šių žodžių, nes Stouną jie galėjo paveikti priešingai. Todėl Vyresnioji, nuleidusi galvą, atsistojo, remdamasi į šlaunis, ir užleido jam vietą sesers Marijos tarpkojy.

– Daktare Stounai, čia jūsų pacientė, – tarė vyrui, kurį visi laikė mano tėvu, atiduodama jam į rankas ne tik moters, kurią jis nusprendė pamilti, bet ir dvi mūsų – mano ir brolio, kurių jis nusprendė nekęsti, – gyvybes.

9* Visada per tiesiąją žarną, per išangę į sveikatą (lot.).

10 Blessing – palaima (angl.).

11 William Osler (1849–1919) – Kanados gydytojas. Pirmasis pasiekė, kad aukštesnių kursų studentai ne tik klausytų paskaitų, bet ir dirbtų ligoninėje.

12* Etiopų duona, raugintos tešlos paplotis.

13 Stačiakampis baltos medvilnės apsiautalas raštuotu kraštu.

14 Skrandžio sujungimas su tuščiąja žarna.

3 SKYRIUS

Ašarų Vartai

Kai sesuo Marija pajuto pranašiškus sąrėmius, daktarė Kalpana Hemlata, moteris, kurią vadinsiu motina, buvo už penkių šimtų mylių, dešimties tūkstančių pėdų aukštyje. Pro dešinį lėktuvo sparną Hemai atsivėrė gražus vaizdas Bab al Mandebo, Ašarų Vartų, taip pavadintų dėl nesuskaičiuojamų laivų, sudužusių šiame sąsiauryje, skiriančiame Jemeną ir visą Arabiją nuo Afrikos. Šioje platumoje Afrika buvo tik Somalio pusiasalis: Etiopija, Džibutis ir Somalis. Hema sekė akimis Ašarų Vartus, o jie vis platėjo, įtrūkimas virto Raudonąja jūra, besidriekiančia į šiaurę horizonto link.

Mokydamasi geografijos Madrase, Indijoje, mažoji Hema Britų salų žemėlapyje turėjo pažymėti, kur kasamos anglys ir auginamos vilnai avys. Afrika mokymo programoje tebuvo portugalų, britų ir prancūzų žaidimų vieta; be to, Livingstonas joje atrado įspūdingą krioklį, kurį pavadino karalienės Viktorijos vardu, o Stanlis surado Livingstoną. Vėliau, kai Hema mudu su broliu Šiva imdavo į keliones, ji mokydavo mus geografijos tikslingai, kaip jos mokėsi pati. Rodydavo į Raudonąją jūrą ir sakydavo: „Įsivaizduokite tą vandens juostą, besitęsiančią kaip sijono praskiepas ir skiriančią Saudo Arabiją nuo Sudano, paskui – Jordaniją nuo Egipto. Mano nuomone, Dievas ketino atplėšti Arabijos pusiasalį nuo Afrikos. Kodėl gi ne? Ką žmonės šiapus turi bendra su žmonėmis anapus?“

Pačiame plyšio viršuje Dievo planus suardė Sinajaus pusiasalis, siaura sąsmauka, susiejusi Egiptą su Izraeliu. Žmogaus iškastas Sueco kanalas užbaigė pjūvį ir sujungė Raudonąją jūrą su Viduržemio, sutrumpindamas laivams ilgą kelionę – nereikėdavo plaukti aplink Gerosios Vilties kyšulį. Hema dažnai sakydavo mums, kad jos gyvenimą pakeitė nušvitimas virš Ašarų Vartų. „Išgirdau lėktuve šauksmą. Dabar prisiminusi suprantu, kad šaukėte jūs.“ Nors barški skraidanti skardinė visai netinkama vieta apreiškimui.

Hema sėdėjo ant medinio suolo, tokie išilgai driekėsi abipus briaunoto DC-3 orlaivio liemens. Nežinojo, kaip jos tuo metu reikia Misinge, kuriame dirbo pastaruosius aštuonerius metus. Du varikliai gaudė taip garsiai ir negailestingai, kad po pusvalandžio skrydžio jai ėmė atrodyti, jog tas garsas įsiskverbęs į kūną. Nuo kieto suolo ir kratymo ant užpakalio iššoko pūslių. Užsimerkusi įsivaizduodavo, kad darda raižyta vietove jaučių kinkiniu.

Iš Adeno į Adis Abebą su ja kartu skrido gudžaratų, malajalių, prancūzų, armėnų, graikų, Jemeno arabų ir keletas tokių, kurių drabužiai ir kalba kilmės neatskleidė. Hema dėvėjo baltą medvilninį sarį ir šviesią berankovę palaidinukę, į kairę šnervę buvo įsisegusi deimantą. Plaukai, perskirti per vidurį ir susegti ant pakaušio, buvo laisvai supinti į kasą.

Ji sėdėjo šonu ir žiūrėjo pro iliuminatorių. Matė apačioje pilką strėlę – lėktuvo metamą ant vandenyno šešėlį. Įsivaizdavo, kad netoli vandens paviršiaus neatsilikdama plaukia milžiniška žuvis. Vanduo atrodė viliojamai vėsus, priešingai nei DC-3 vidus – nebe toks karštas ir drėgnas, bet troškus nuo sumišusių keleivių kvapų. Arabai trenkė sausais suplėkusiais grūdais iš rūsio, azijiečiai – imbieru ir česnakais, baltieji – pienu permirkusiu seilinuku.

Pro patrauktą lakūno kabinos užuolaidą Hema matė jo profilį. Kai jis atsisukdavo dirstelėti į keleivius, atrodydavo, kad visas veidas vien tamsiai žali akiniai nuo saulės ir atsikišusi nosis. Hemai lipant į lėktuvą, akiniai buvo užsmaukti ant kaktos, ir ji pastebėjo, kad jo akys raudonos kaip graužiko. Lakūnui iš burnos sklindantis kadagio uogų kvapas išdavė apie džino pomėgį. Hema pasibjaurėjo juo anksčiau, nei jis paragino į lėktuvą traukiančius keleivius atžariu „Allez15!“ – lyg šie būtų gyvuliai. Tuo metu prikando liežuvį, nes šis žmogus juos skraidins.

Jo veidas ir atlėpusios ausys priminė vaiko piešinį kreidelėmis vyniojamajame popieriuje. Bet vaikas nesugebėtų pavaizduoti smulkmenų: kraujagyslių brūzgynų skruostuose, plačių ir ilgų žandenų, nudažytų juodai kaip batų tepalas, balto senatvinio lanko aplink vyzdžius, žilų antakių, išduodančių, kad jis jauninasi. Ji svarstė, kaip žmogus, žiūrėdamas į veidrodį, gali nematyti, kad atrodo kvailai.

Hema ėmė tirti savo atspindį iliuminatoriuje. Jos veidas irgi apskritas, tarp akių didelis tarpas, daili kaip lėlės nosytė. Į akis krinta raudona tilaka kaktos viduryje. Skruostai melsvi nuo vandens apačioje, pabrėžiančio ir žalsvas – neįprastos indei spalvos – akis. „Net įprastas tavo žvilgsnis apglėbia kiekvieną vyrą ir visada atrodo grynai asmeniškas ir geidulingas, – pasakė jai daktaras Ghošas, – lyg akimis mane prievartautum!“ Ghošas mėgdavo erzinti ir vos ištaręs pamiršdavo savo žodžius, bet šie Hemai įstrigo. Ji prisiminė plaukuotas Ghošo rankas, kojas ir krūptelėjo. Plaukuotumo ji baisiai nemėgo ar bent taip manė. Suprato, kad tokia išankstinė nuostata indei pražūtinga. Ghošas buvo gauruotas kaip gorila, krūtinės garbanos lindo pro marškinėlius ir apykaklės viršų. „Prievartaučiau? Norėtum, gašlūne“, – šypsodamasi ištarė dabar, lyg Ghošas sėdėtų šalia.

Reikia pripažinti, kad ji, bent akimirką ilgiau pažiūrėjusi į vyrą, sulaukdavo daugiau dėmesio, nei norėdavo. Iš dalies dėl to nešiojo akinius dideliais metaliniais rėmeliais: manė, kad tada akys atrodo arčiau viena kitos. Jai patiko jos dailiai išlenkta viršutinė lūpa, o skruostai nepatiko – jos nuomone, per putlūs. Nieko nepadarysi. Ji stambi moteris. Ne stora, stambi… Na, gal apkūnoka, Indijoje tikrai priaugo kokį kilogramą, du ar tris, bet motinos valgiai stebuklingi, kaip būtų galėjusi atsispirti? Aš aukšta, todėl nieko baisaus, tarė sau. Žinoma, ir saris lieknina.

Ji piktai suniurnėjo, prisiminusi daktaro Ghošo sugalvotą žodį jai apibūdinti: išpūsta. Po daugelio metų, kai hindi filmai su dainomis ir šokiais išpopuliarės Afrikoje, sanitarai Adis Abeboje vadins ją Motina Indija ne šaipydamiesi, o iš pagarbos, mat melodramoje tokiu pavadinimu pagrindinį vaidmenį sukūrė Nargis. „Motiną Indiją“ tris mėnesius rodė „Imperijos“ kino teatras, paskui – „Advos“; ir net be subtitrų. Ji girdėdavo, kaip sanitarai dainuoja „Dunija men ham aje hen“ – „Mes atėjome į pasaulį“, nemokėdami hindi nė žodžio.

„Gerai, aš išpūsta, o tu koks? – palaikė ji įsivaizduojamą pokalbį, net nužvelgė seną draugą nuo galvos iki kojų. Tikrai ne gražuolis. – Gal svetimas? Tai pagyrimas, Ghošai. Sakau „svetimas“, nes tu negalvoji apie save, apie savo išvaizdą. Kitus tai traukia. Svetimas tampa gražus. Sakau tai, nes tavęs čia nėra. Būti šalia žmogaus, kurio pasitikėjimas savimi didesnis, nei pasirodė man iš pirmo žvilgsnio, – viliojantis dalykas.“

Ji nesuprato, kodėl per atostogas kalbėdamasi su motina nuolat mini Ghošą. Nors Hema nerodė noro ištekėti, motina būgštavo, kad galų gale ji taps ne brahmano, o kokio nors Ghošo, žmona. Tačiau Hemai baigiant trečią dešimtį motina nutarė, kad verčiau netinkamas vyras negu jokio.

– Sakai, jis negražus. O kokia odos spalva?

– Mama, jis šviesiaodis… šviesesnis už mane, o akys rudos. Tokia spalva rodo bengalų, parsų, Dievas žino, kokią dar kilmę.

– Koks jis?

– Sakosi esąs aukštakastis Madraso mišrūnas, – prunkštelėjo Hema.

Motina taip susiraukė, kad nosis tarp raukšlių beveik išnyko, todėl duktė nukreipė kalbą.

Be to, neįmanoma apibūdinti Ghošo žmogui, kuris niekada jo nematęs. Galėtų pasakyti, kad rytą jo plaukai, lygiai sušukuoti ir perskirti sklastymu per vidurį, gražūs ir tvarkingi būna apie dešimt minučių, o paskui pasišiaušia it šėlstantys vaikai. Galėtų pasakyti, kad jam po žandikauliu visada, net ką tik nusiskutus, matyti juodų šerių. Kad kaklo kaip ir nėra, jį į pečius įgrūdusi duonmedžio vaisiaus pavidalo galva. Galėtų pasakyti, kad Ghošas tik atrodo neaukštas, mat vaikšto krypuodamas, atsilošęs ir jo mažas pilvukas atrodo didesnis, – todėl stoto niekas nebepastebi. O jo griausmingas be moduliacijų balsas – lyg garsas būtų nuolat atsuktas iki galo. Kaip paaiškinti motinai, kad taip sudėtas Ghošas ne bjaurus, o neįprastai gražus.

Jo plaštakų viršus išbertas – iš tikrųjų nudegintas, bet pirštai jautrūs ir dailūs. Bėrimą sukėlė prieštvaninis rentgeno aparatas „Kelley-Koett“. Vos prisiminusi „Ketą“, Hema įtūžo. 1909 metais imperatorius Menelikas įsivežė elektros kėdę, išgirdęs, kad šis išradimas padės mikliai atsikratyti priešų. Paaiškėjus, kad kėdei reikia elektros, pats joje sėdėdavo vietoj sosto. Griozdiškas „Kelley-Koett“ irgi atsirado panašiai – ketvirtame dešimtmetyje aparatą atsigabenę veiklūs amerikiečių misionieriai netrukus suvokė: nors elektra Adis Abeboje atsirado, ji tiekiama su pertrūkiais, o įtampos tokiam užgaidžiam žvėriui nepakanka. Misija žlugo, brangaus aparato amerikiečiai net neišpakavo. Misinge rentgeno aparato nebuvo, taigi Ghošas jį sumontavo ir pritaikė transformatorių.

„Keto“ niekas nedrįso liesti, išskyrus Ghošą. Nuo milžiniško srovės lygintuvo laidai driekėsi į rentgeno vamzdį, uždėtą ant kreipiamųjų, todėl jį galėjai stumdyti. Ghošas vargdavo su skalėmis ir įtampos reguliuokliais tol, kol tarp dviejų žalvarinių laidininkų su trenksmu įsižiebdavo kibirkštis. Kartą, išvydęs tokį ugningą vaizdą, paralyžiuotas ligonis nušoko nuo neštuvų ir pabėgo; anot Ghošo, čia toks gydymo būdas – Sturm und Drang16. Jis prižiūrėjo „Ketą“, taisė, rūpinosi taip, kad šis veikia iki šiol, nors jį pagaminusi bendrovė bankrutavo prieš tris dešimtmečius. Fluoroskopiniame ekrane jis apžiūrėdavo klibančią širdį, sužinodavo, kurioje plaučių vietoje yra ertmė, arba nustatydavo, navikas žarnoje ar remiasi į blužnį. Keletą pirmųjų metų nei švinuotų pirštinių nesimaudavo, nei švininę prijuostę juosėdavo. Už tai sumokėjo sumanių tyrėjo rankų oda.

Hema bandė įsivaizduoti, kaip Ghošas pasakoja savo šeimai apie ją. Dvidešimt devynerių. Taip, kartu studijavome mediciną Madrase, bet ji keleriais metais jaunesnė. Nežinau, kodėl neištekėjo. Artimiau susipažinome tik atlikdami internų praktiką užkrečiamųjų ligų skyriuje. Ji ginekologė. Brahmanė. Taip, iš Madraso. Emigrantė, pastaruosius aštuonerius metus gyvena ir dirba Etiopijoje. Trumpas Hemos apibūdinimas, bet jis nieko neatskleidžia, nieko nepaaiškina. Praeitis nuo keliautojo tolsta, pamanė ji.

Sėdėdama lėktuve, Hema užsimerkė ir įsivaizdavo save mokykloje: dvi arklio uodegos, ilgas baltas sijonas, balta palaidinukė ir violetinis pussaris. Visos ponios Hud vidurinės mokyklos Mailapure mokinės privalėjo nešioti pussarį: audeklo stačiakampį, kurį reikėdavo vieną kartą apvynioti aplink sijoną ir prismeigti prie peties. Hema negalėjo jo pakęsti, nes tai buvo ne vaiko ir ne suaugusiosios, o pusmoterės drabužis. Mokytojos nešiojo sarius, garbioji direktorė ponia Hud – sijoną. Tėvas niurnančiai Hemai išrėžė pamokslą: „Negi nesupranti, kaip tau pasisekė: mokaisi mokykloje, kurios direktorė – anglė? Negi nesupranti, kad šimtai mergaičių bandė į ją patekti, siūlė dešimt kartų daugiau pinigų, bet jų ponia Hud nepriėmė. Ji atsižvelgia tik į nuopelnus. Gal norėtum mokytis Madraso municipaliteto mokykloje?“ Ir ji kasdien vilkdavosi nekenčiamą uniformą, jausdamasi pusnuogė, lyg būtų pardavusi dalį sielos.

Velu, kaimyno sūnus, anksčiau geriausias draugas, nuo dešimties metų tapęs nepakenčiamas, mėgdavo tupėti ant mūro ir ją erzinti.

Ponia Hud turi, parlez-vous?

Mergelių būrį, parlez-vous?

Mergelių būrį.

Vietom apvalios,

Vis dėlto žalios, parlez-vous!

Ji nekreipė į jį dėmesio. Velu oda buvo labai tamsi, o jos labai šviesi, ir kartą jis pasakė: „Nesipūsk, kad esi šviesiaodė. Tavo baltą kūną apgrauš beždžionės, pamanys, kad tai duonmedžio vaisius, pamatysi!“ Jai vienuolika, ji važiuoja į mokyklą, tokia mažutė ant „Raleigh“ dviračio, kapodamasi su Velu. Knygos krepšelyje su kutais, permestame per petį, dirželis tarp krūtų. Jau tada laikysena, ryžtingas pedalų mynimas rodė, kad jai būdingas pastovumas.

Dviratis, kadaise aukštas ir grėsmingas, netrukus sumažėjo. Krūtys išsišovė abipus krepšio dirželio, tarpkojyje sužėlė plaukai. (Velu klydo, jei talaluodamas apie nesubrendimą tai turėjo omeny.) Ji buvo gera mokinė, netbolo komandos kapitonė, klasės seniūnė ir talentinga bharatanatjamo šokėja, vos kartą pamačiusi gebanti pakartoti sudėtingiausią motyvą.

Ji nejautė nei pareigos dėtis prie bandos, nei poreikio išsiskirti. Kai artima draugė pasakė, jog ji visada atrodo pikta, Hema nustebo ir šiek tiek apsidžiaugė, kad daro tokį klaidingą įspūdį. Medicinos koledže (dabar vilkėjo tikru sariu ir važinėjo autobusu) ši savybė dar labiau išryškėjo – ne pyktis, o savarankiškumas, darantis klaidingą įspūdį. Kai kurie studentai manė, kad ji pasipūtėlė. Kai kuriuos ji traukdavo, kol paaiškėdavo, kad nieko negundo. Vyrams reikėjo nuolaidžių draugių, o ji neprisivertė dėl jų maivytis ir kvailioti. Porelės, besiglamžančios bibliotekoje už didžiulių anatomijos atlasų ir pašnibždomis įsikalbančios meilę, ją juokino.

Neturėjau laiko tokioms kvailystėms. Bet ji turėjo laiko pigiems romanams, kurių veiksmas vyksta pilyje ar dvare, o herojės vardas, tarkim, Bernadeta. Ji įsivaizduodavo šaunius Čilingforesto, Lokingvudo ir Notipaino vyrus. Hema svajojo apie didesnę meilę nei tokia, kokią matydavo bibliotekoje, čia ir buvo jos bėda. Be to, ji turėjo dar neįvardytą tikslą, niekaip nesusijusį su meile. Ko ji iš tikrųjų norėjo? Svajonė neleido jai varžytis su kitais ar siekti tų pačių dalykų kaip jie.

Madraso medicinos koledže suvokusi, kad žavisi vidaus ligų dėstytoju (vieninteliu indu mokslo įstaigoje, kurioje net nepriklausomybės išvakarėse dauguma etatinių dėstytojų buvo anglai), pajutusi, kad ją jaudina jo jautrumas ir dalyko išmanymas (Prisipažink, Hema, tu jį įsimylėjai), užsigeidusi tapti jo padėjėja ir pamačiusi, kad jis ją skatina, Hema tyčia pasirinko kitą specializaciją. Negalėjo leisti, kad kas nors turėtų jai tokią galią. Taigi pasirinko ne vidaus ligas, o akušeriją ir ginekologiją. Ją sužavėjusio dėstytojo sritis buvo beribė, jai reikėjo išsamių žinių – nuo širdies veiklos nepakankamumo iki poliomielito ir daugybės kitų negalių, o ji pasirinko siauresnę sritį, be to, čia neišvengiamas mechaninis įsikišimas – operacijos. Tiesa, jų nedaug. Cezario pjūvis, dar kartais gimdą prisireikia šalinti ar atitaisyti jos padėtį.

Paaiškėjo, kad ji turi akušerės talentą ir apčiuopa gali tiksliai nustatyti vaisiaus padėtį dubenyje. Tai, ko kitos ginekologės galbūt bijodavo, jai patikdavo. Ji būtų atskyrusi kairę replių pusę nuo dešinės užrištomis akimis ir panaudojusi jas miegodama. Prieš akis iškildavo kiekvienos pacientės dubens kreivės geometrija, ir Hema, atsižvelgdama į vaisiaus kaukolės linkį, įkišdavo vieną replių pusę, paskui kitą, sunerdavo ir ramiai ištraukdavo kūdikį.

Į užsienį išvažiavo iš užgaidos. Bet jai širdis plyšo išvykstant iš Madraso. Vakarais ir dabar kartais apsiverkdavo, taip ir matydama tėvus, nešančius į lauką kėdes ir laukiančius jūros vėjelio, šis sutemus pūsdavo visada, net karščiausiomis ir ramiausiomis dienomis. Ji išvyko, nes ginekologija, bent Madrase, buvo vyrų ir net nepriklausomybės išvakarėse – britų sritis, ji neturėjo jokios vilties gauti darbą valstybinėje klinikinėje ligoninėje. Keista, bet sykiu malonu, kad ji, Ghošas, Stounas ir sesuo Marija – visi kada nors atliko praktiką ar dirbo valstybinėje Madraso bendrojoje ligoninėje. Tūkstantis penki šimtai lovų ir antra tiek vietų po lovomis – atskiras miestas. Jame sesuo Marija buvo novicė praktikantė; gal jos net kur nors prasilenkė. Neįtikima, bet Tomas Stounas irgi kurį laiką dirbo toje ligoninėje, nors gimdymo skyrius uždaras, ir juodu bendrų reikalų neturėjo.

Ji paliko Madrasą, užmiršo kastos etiketę, išvažiavo taip toli, kad žodis „brahmanė“ nieko nebereiškė. Dirbdama Etiopijoje, po ketvirtų metų aplankė namus. Dabar grįžta po antros viešnagės. Sėdėdama triukšmingame orlaivyje suvokė, kad iš naujo apmąsto pasirinkimą. Per pastaruosius kelerius metus jai beveik pavyko apibrėžti neįvardytą tikslą, kuris ją atvijo taip toli: žūtbūt išvengti avies gyvenimo.

Misinge vos atvykusi pasijuto kaip namie, kaip bendrojoje ligoninėje Indijoje, tik čia visko buvo mažiau: trumpesnės ligonių eilės, ne tiek daug šeimų, įsirengusių stovyklą po medžiais ir laukiančių be galo kantriai, nes pasirinkimo nėra. Ji plušėjo nuo pirmos dienos. Tiesą sakant, slapta jai patiko neatidėliotinos operacijos, kai širdis vos neiššoka iš krūtinės, kai brangi kiekviena tiksinti sekundė, kai motinos gyvybė kabo ant plauko ar reikia didvyriškai gelbėti vaisių, šiam gimdoje pritrūkus deguonies. Tokiomis akimirkomis būties klausimai jos nekamuodavo. Svarbiausia tapdavo gyvybė, ir gyvenimas įgydavo prasmę kaip tik tada, kai Hema apie ją negalvodavo. Motina, žmona, duktė staiga nieko nebereikšdavo, likdavo tik žmogus, kuriam gresia didelis pavojus. Hema tebuvo gydymo įrankis.

Pastaruoju metu ji pajuto atotrūkį tarp savo veiklos Afrikoje ir mokslinės medicinos, kuriai atstovavo Anglija ir Amerika. K. Voltonas Lilehėjus iš Mineapolio, radęs būdą varinėti kraują, kai širdies veikla sustabdyta, kaip tik tais metais pradėjo širdies chirurgijos erą. Jau atrasti skiepai nuo poliomielito, nors Afrikos jie dar nepasiekė. Masačusetse, Harvardo universitete, daktaras Džozefas Maris pirmą kartą sėkmingai persodino inkstą – vieno brolio kitam. „Time“ nuotraukoje jis atrodė paprastas ir nepasipūtęs. Portretas Hemą nustebino, jai toptelėjo, kad tokių atradimų gali padaryti kiekvienas daktaras, ji irgi.

Ją visada žavėjo istorijos, kaip Pasteras atrado mikrobus arba Listeris ieškojo antiseptikų. Kiekvienas Indijos mokinukas svajojo būti toks kaip seras Č. V. Ramanas, už paprastus šviesos tyrimus gavęs Nobelio premiją. Bet dabar ji gyvena šalyje, kurią retas rastų žemėlapyje. („Somalio pusiasalio viršutinės dalies rytinėje pakrantėje, toje vietoje, kuri panaši į raganosio galvą ir nukreipta į Indiją“, – aiškindavo ji.) Dar mažiau žmonių buvo girdėję apie imperatorių Hailę Selasiję ar prisiminė, kad 1935 metais žurnalas „Time“ jį išrinko Metų žmogumi, o šalies, kuriai Tautų Sąjungoje jis maldavo teisingumo, neprisiminė niekas.

Paklausta Hema būtų atsakiusi: „Taip, aš dirbu mėgstamą darbą ir esu patenkinta.“ O ką dar atsakyti? Skaitydavo apie naujoves „Chirurgijoje, ginekologijoje ir akušerijoje“ (kiekvieną mėnesį jūros paštu rudame voke gaudavo naują numerį, išleistą prieš kelias savaites, apdraskytą ir purviną) kaip mokslinę fantastiką. Ji džiaugdavosi, bet pasitikėjimas savimi mažėjo, nes atradimas jau buvo padarytas. Kartodavo sau, kad jos darbas, jos didžiulė pagalba Afrikai susijusi su pažanga, aprašyta žurnale. Bet širdies gilumoje suprato, kad nesusijusi.

Prasiskverbė naujas garsas. Girgždėjo mediena, brūžindama metalą. Lėktuvo uodega buvo prigrūsta dėžių – dvi milžiniškos medinės ir krūva mažesnių kvadratinių su arbata, – suveržtų skardinėmis juostomis su spaudu LONGLEITO DVARAS, P. INDIJA. Ant karkaso statramsčių užkabintas tinklas neleido kroviniui užgriūti keleivių, bet netrukdė jam slidinėti. Hema ir kiti keleiviai kojas buvo užsikėlę ant išsipūtusių džiuto maišų. Grindyse ir ant sidabriško orlaivio liemens dar matyti įspausti blunkantys kariniai ženklai. Kadaise čia sėdėjo amerikiečių kareiviai, kovojantys Šiaurės Afrikoje, ir apmąstė savo likimą. Gal šiuo lėktuvu skrido pats Patonas? O gal orlaivis – prancūzų kolonijų Somalyje ir Džibutyje liekana? Lyg oro transporto bendrovei, turinčiai tik senų lėktuvų ir nukaršusių lakūnų, keleiviai būtų nenumatytas priedas. Ji matė, kaip lakūnas per mikrofoną su kažkuo ginčijasi, mostaguoja rankomis, nutyla, klausydamasis atsakymo, paskui vėl rėkia. Keleiviai, sėdintys netoli jo kabinos, raukė kaktą.

Hema vėl ištiesė kaklą, mėgindama įžiūrėti savo dėžę su grundigu, bet nepamatė. Kaskart, prisiminus švaistūnišką pirkinį, ją sugrauždavo sąžinė. Bet dėl šio radijo su patefonu naktis Adene buvo beveik pakenčiama. Adenas – miestas ant užgesusio ugnikalnio, žemės pragaras, bet muito už prekes jame nereikia mokėti. Ak, taip, kadaise jame gyveno Rembo – ir nesukūrė nė eilutės.

Ji jau išrinko radijui vietą svetainėje. Pastatys jį po įrėminta nespalvota verpiančio Gandhio nuotrauka. Mahatmai teks paieškoti ramesnio kampelio.

Ji įsivaizdavo Ghošą su taure brendžio rankoje, Vyresniąją, Tomą Stouną ir seserį Mariją, geriančius cheresą arba kavą. Prieš akis iškilo Ghošas, pašokantis sulig pirmaisiais nuostabiais „Važiuok 8-ojo aveniu metro“ akordais, pasiliejusiais iš grundigo. Paskui pasigirs įžūli melodija – nieku gyvu nebūtum patikėjusi, kad ji tave taip sužavės. Tačiau pirmieji akordai… jie nuolat skamba jai ausyse. O kaip ji priešinosi! Ji priešinosi indiškam šovinizmui girti tik užsieninius dalykus. Ir vis dėlto ši melodija skambėdavo Hemai per sapną, nejučiomis ją niūniuodavo maudydamasi. Dabar girdėjo ją lėktuve. Keistos nedarnios gaidos, sumestos į krūvą ir vėl trokštančios išsiskirstyti, simbolizavo Ameriką, mokslą ir visa, kas Amerikoje drąsu, akiplėšiška, ryšku ir įdomu (bent jau įsivaizdavo, kad Amerika tokia). Gaidos, gimstančios juodaodžio Bilio Streihorno galvoje.

Su džiazu ir „Važiuok 8-ojo aveniu metro“ ją supažindino Ghošas. „Pala… klausyk! Matai? – tarė jis, kai ji pirmą kartą išgirdo melodiją, skambančią po tų akordų. – Turi šypsotis. Negali nesišypsoti!“ Ir jis neklydo, tokia lengvai įsimenama ir žvali buvo melodija… jai pasisekė, kad kaip tik ši melodija jai tapo rimtos vakarietiškos muzikos įvadu. Atrodė, tai jos daina, jos kūrinys, ir ji suirzdavo prisiminusi, kad ją atnešė Ghošas. Nusijuokė: keista, kad jai taip patinka Ghošas, nors ji labai norėtų jo nemėgti.

Tą akimirką, mąstydama apie džiazą ir atvykimą į Adis Abebą… ji staiga pajuto kartojanti Viešpaties Šivos vardą: lėktuvas DC-3, patikimas dangaus pasienio kupranugaris, trūkčiojo, lyg būtų mirtinai sužeistas.

Ji pažvelgė į lauką. Propeleris virpėdamas sustojo, iš po storos variklio apdangos išvirto dūmų kamuolys.

Lėktuvas kryptelėjo dešinėn ir priplojo Hemą prie lango. Aplink spiegė bendrakeleiviai, į kabinos sieną atsitrenkė termosas ir nubarškėjo laistydamas arbatą. Hema ėmė žvalgytis, už ko nusitverti, bet lėktuvas atsitiesė ir pakibo ore, paskui staiga pradėjo leistis. Ne, ne leistis, pataisė Hemą pilvas, kristi. Sidabrišką cilindrą su išsikišusiais sparnais sugriebė traukos jėgos čiuptuvai. Traukos jėga žadėjo nutūpimą ant vandens. Ar veikiau sudužimą ant vandens, nes lėktuvas su ratais, o ne su plūdėmis. Lakūnas rėkė, ne iš baimės, o iš pykčio, bet Hema nespėjo pamanyti, kaip tai keista.

Po daugelio metų galvodama apie šią lūžio akimirką, galvodama ramiai („Išspausk, ką gali, iš istorijos! Kada ir kaip viskas prasidėjo? Pradžia lemia! Anamnezė yra diagnozė“, anot jos dėstytojo), ji suvokė, kad permaina iš tikrųjų vyko daug mėnesių. Tačiau tik krisdama iš dangaus virš Bab al Mandebo Hema suprato, kad permaina įvyko.

Jai ant krūtinės užvirto mažas berniukas, sūnus vienintelės malajalių poros lėktuve, be abejo, mokytojų Etiopijoje, ji tai suprato iš pirmo žvilgsnio. Vaikiukas su įlinkusiais keliais, penkerių, gal šešerių, per didelėmis kelnytėmis, nuo tos akimirkos, kai įsėdo, spaudė rankoje medinį lėktuvėlį saugodamas jį, lyg žaislas būtų auksinis. Jo kojos įstrigo tarp dviejų džiuto maišų, ir kai lėktuvas atsitiesė, berniukas krito ant Hemos.

Jinai jį sugavo. Sutrikimą vaiko veide pakeitė baimė ir skausmas. Hema atkreipė dėmesį į blauzdos kreivę – lyg linktų žalia lazda: kaulas buvo per jaunas lūžti. Pastebėjo automatiškai, visu kūnu jausdama, kad jie krinta, kad jie vis žemiau.

Jaunas armėnas, telaimina Dievas jo blaivų protą, prišliaužė išvaduoti kojos. Neįtikima – jis šypsojosi. Bandė Hemai kažką sakyti – turbūt ramino. Ji priblokšta suvokė, kad jis, visai kaip ji, nepametė galvos. Aplink klykė keleiviai, todėl viskas atrodė dar blogiau.

Ji pasisodino berniuką ant kelių. Mintys buvo sykiu aiškios ir padrikos. Koja išsitiesė, nors nėra abejonės, kad kaulas lūžęs, o lėktuvas krinta. Ji sustabdė pritrenktus vaiko tėvus, ištiesusi delną, ir užspaudė aimanuojančiai motinai burną. Kaip paprastai, kai padėtis būdavo kritiška, pajuto ramybę, bet suvokė, kokia ji netikra – juk dabar pavojuje jos gyvybė.

– Tegul būna su manim, – tarė, atitraukdama ranką nuo moters veido. – Pasikliaukite manim, aš gydytoja.

– Taip, žinome, – atsakė tėvas.

Jie įsispraudė ant suolo šalia jos. Berniukas neverkė, tik unkštė. Veidelis buvo išblyškęs nuo šoko, vaikas glaudėsi skruostu jai prie krūtinės.

Pasikliaukite manim, aš gydytoja. Kokia ironija, tai bus paskutiniai jos žodžiai.

Pro iliuminatorių Hemlata matė artėjant baltas keteras, šios vis mažiau panėšėjo į mėlyno audeklo nėrinius. Ji visada manė, kad dar daug metų turės ieškoti gyvenimo prasmės. Dabar, atrodo, liko tik sekundės, ir tai suvokusi ji patyrė nušvitimą.

Pasilenkusi prie vaiko, Hema suprato, kad mirties tragiškumas susijęs su nepadarytais darbais. Susigėdo, kad tokia paprasta mintis tiek metų neatėjo į galvą. Padaryk savo gyvenimą gražų. Ar ne toks sesers Marijos šūkis? Paskui Hemai toptelėjo antra mintis: ji, priėmusi begalę kūdikių, atsižadėjusi santuokos, kokios norėjo tėvai, maniusi, kad pasaulyje ir taip per daug vaikų, ir nejautusi būtinybės jų pagausinti, pirmą kartą suvokė, kad vaikas – būdas apgauti mirtį. Vaikas – koja, įsprausta tarp užsidarančių durų, vilties kibirkštėlė, kad kitame gyvenime bus namai, į kuriuos galėsi grįžti, bent kaip šuo, pelė ar blusa, siurbianti žmogaus kraują. Jei, kaip tiki Vyresnioji ir sesuo Marija, mirusieji prisikels, vaikas tikrai pasirūpins, kad tėvai būtų pažadinti. Jei nežus kartu lėktuvo katastrofoje.

Padaryk savo gyvenimą gražų – šis unkščiantis vaikiukas spindinčiomis akimis ilgomis blakstienomis, per didele galva ir šuniuku trenkiančiais neklusniais plaukais… turbūt pats gražiausias dalykas, kurį žmogus galėjo sukurti.

Ji persigando kaip visi, nors ir neišsidavė. Tik armėnas papurtė galvą ir nusišypsojo jai, lyg sakytų: Tai yra ne tai, kas, tavo nuomone, tai yra.

Koks mulkis, pamanė Hema.

Vyresnis armėnas, gal jo tėvas, abejingai žvelgė į tolį. Senis buvo niūrus dar lipdamas į lėktuvą, ir dabar jo nuotaika nebuvo nei geresnė, nei blogesnė. Hema apstulbo, kad pastebi tokias nereikšmingas smulkmenas, kai, užuot spoksojusi į veidus, turėtų ruoštis smūgiui.

Kai jūra puolė pasitikti lėktuvo, Hema galvojo apie Ghošą. Priblokšta pajuto, kaip užplūsta švelnumas jam, lyg lėktuvo katastrofoje žūtų jis, lyg baigtųsi jo didysis medicinos nuotykis ir nerūpestingos dienos, o sykiu neliktų nė menkiausios vilties išsipildyti jo didžiausiam troškimui: vesti Hemą.

15 Eikit (pranc.).

16 Audra ir veržimasis (vok.).

4 SKYRIUS

Penkių F taisyklė

– Daktare Stounai, jūsų pacientė, – pakartojo Vyresnioji, užleisdama kėdutę tarp sesers Marijos kojų.

Išvydusi daktaro veidą, ėmė svarstyti, svies jis ką nors ar nesvies.

Tomas Stounas kartais mėtydavo instrumentus, nors Vyresniosios akivaizdoje – niekada. Sesuo Marija ne tą įrankį jam paduodavo retai, bet kartais lengvai spustelėjus sąvarža nepasiduodavo arba Mecenbaumo žirklių galiukas nekirpdavo. Jis buvo taiklus: įprastas taikinys – viena trečiosios operacinės sienos vieta virš jungiklio, grėsmingai arti stiklinės instrumentų spintos.

Niekas neužsigaudavo, išskyrus seserį Mariją; ji nusimindavo, nes dėdama į autoklavą būdavo patikrinusi kiekvieną instrumentą. Vyresnioji tvirtino, kad tas mėtymas net naudingas. „Kartkartėmis pakišk jam sąvaržą be reketo, – patarė ji seseriai Marijai. – Antraip jis tol slopins savo jausmus, kol šie jam pliūptelės pro ausis, o tada tikrai turėsime bėdos.“

Tinkas virš jungiklio buvo nusėtas žvaigždiškomis duobutėmis ir subraižytas, lyg arti būtų sprogusi petarda. Jis paleisdavo ką nors į sieną tarp žodžių VISIŠKAI ir NETIKĘS! Kartais užsipuldavo seserį Askalę, anesteziologę, jei narkozė būdavo per silpna, jei ligonis buvo gavęs per mažai kurarės, ir pilvo raumenys kaip spaustuvais sugniauždavo jam, žvejojančiam pilvo ertmėje, riešus. Buvo ne vienas atvejis, kai eteriu užmigdytas pacientas pabusdavo apimtas siaubo nuo Stouno baubimo: „Man reikės kirtiklio, jei labiau neatpalaiduosi raumenų!“

Bet šią akimirką sesers Marijos lūpos buvo pabalusios, kvėpavimas paviršinis, akys nieko nematė, kraujas tebeplūdo, o Vyresnioji perdavė Stounui estafetę, ir jis neteko žado. Jautėsi bejėgis, kaip turbūt jaučiasi ligonio giminaičiai, ir jam tai labai nepatiko. Lūpos suvirpėjo, ir Stounas susigėdo, kad šlapias veidas išduoda jo jausmus. O svarbiausia – jis bijojo, mąstymas buvo stulbinamai paralyžiuotas, todėl gėdijosi dar labiau.

Pagaliau virpančiu balsu ištarė: „Kur Hemlata? Kodėl ji negrįžo? Mums jos reikia.“ Tokie nuolankūs žodžiai jam nebuvo būdingi.

Vaikiškai brūkštelėjo per akis dilbiu. Vyresnioji žiūrėjo į jį netikėdama akimis: užuot atsisėdęs ant kėdutės, kurią ji užleido, Stounas pasitraukė. Nuėjo piktas prie sienos ir žiebė galva ne blogiau už snieginį ožį. Kojos sutirtėjo. Jis įsikibo į stiklinę spintą. Vyresnioji pajuto turinti sušnibždėti: „Visiškai netikęs“ – dėl viso pikto, galgi jo įtūžis prasmingas, bet iš tūžmo, apsaugok Dieve, be ritualinės mantros išeis piš.

Taip, Stounas galėjo būti daręs cezario pjūvį; nors keista, kad dirbant chirurgu atogrąžų krašte nė karto jo neprireikė, juk mažai buvo operacijų, kurių jis nebuvo daręs. „Pamatyk, padaryk, išmokyk“ pavadino jis vieną savo vadovėlio „Tikslinga veikla: Trumpas atogrąžų chirurgijos įvadas“ skyrių. Bet jo skaitytojai nežinojo, o aš tik po daugelio metų išgirdau, kad Stounas šlykštėjosi ginekologija (ką jau kalbėti apie akušeriją). Tas bjaurėjimasis atsirado paskutiniame kurse, kai jis – negirdėtas dalykas – nusipirko lavoną tobulinti žinioms anatomijos, kurią jau ir taip pirmaisiais mokslo metais buvo puikiai išmokęs su bendrakursiais preparuodamas bendrą lavoną. Pirmakursių anatomijos pratybų lavonas, vyras iš vargšų prieglaudos, buvo senas ir sudžiūvęs, raumenys ir sausgyslės vaiduokliški, kaip paprastai Edinburgo anatomikumuose. Lavoną Stounui teko dalytis su dar penkiais studentais. Bet paskutiniais metais jam pasisekė: lavonas, kurį nusipirko, buvo įsiganiusios pusamžės moters, tokios jam siejosi su Faifo linoleumo fabrikais. Ranką Stounas skrodė taip dailiai (didžiojo piršto atidengė tik sausgyslės makštį, o bevardį skrodė toliau, atvėrė makštį, parodė paviršinio lenkiamojo raumens sausgysles, panašias į kabamąjį tiltą, ir tarp jų nusidriekusią giliojo lenkiamojo raumens sausgyslę), kad anatomijos dėstytojas ją išsaugojo – rodysiąs kitiems pirmakursiams. Tomas Stounas kelias savaites plušėjo prie savo lavono, praleido su negyvėle marias laiko – kur kas daugiau nei su kitomis moterimis, išskyrus motiną. Su ja jautėsi jaukiai, laisvai, nes labai artimai pažinojo. Vieną skruostą iki ausies supjaustė rėžiais ir juos pririšo, atidengdamas paausinę liauką ir šalia jos einantį veidinį nervą, išsišakojusį kaip žąsies koja, todėl taip ir vadinamą – pes anserinus. Kitoje veido pusėje jis atpjovė visą poodinį audinį, riebalus ir apnuogino daugybę mimikos raumenų – jų suderinti judesiai, kai moteris buvo gyva, išreikšdavo jos sielvartą, džiaugsmą ir visus kitus jausmus. Jis nelaikė jos žmogumi. Ji buvo įkūnytos, balzamuotos ir įasmenintos žinios. Kiekvieną vakarą Tomas Stounas atlenkdavo ir grąžindavo į vietą raumenis, paskui odos rėžius, karančius nuo siaurų lankstų, tada apsupdavo lavoną formaline išmirkytais skudurais. Kartais, aprišdamas jį gumos lakštu ir užlankstydamas kraštus, prisimindavo motiną, apkamšančią jį prieš miegą. Grįžęs į kambarį, skaudžiau jausdavo vienatvę.

Tą dieną, išėmęs žarnas, kad apžiūrėtų aortą ir inkstus, jis pamatė gimdą. Rado ne susitraukusį maišelį, nugrimzdusį dubenyje, kaip tikėjosi. Gimda kyšojo virš dubens briaunos. Po kelių dienų jis ėmėsi dubens, atsivertęs naują Kaningamo anatomijos vadovėlio skyrių. Dirbo pamažu, žavėdamasis autoriaus genialumu, lupo, plėšė ir mokėsi. Kaningamo vadovėlis liepė išpjauti juostą gimdos priekyje, o paskui gimdą atsargiai atverti. Stounas taip ir padarė, ir iš vidaus iškrito vaisius, galva vos didesnė už vynuogę, akys kietai užmerktos, kojelės ir rankelės sudėtos kaip vabzdžio. Jis karojo ant bambos virkštelės it nepadorus talismanas ant galvažudžio medžiotojo diržo. Stounas pamatė, kad motinos gimdos kaklelis suiręs ir pajuodęs, gal nuo infekcijos, gal nuo gangrenos. Šią moterį ištikusi katastrofa buvo įamžinta formaline.

Stounas vos spėjo nulėkti iki kriauklės išvemti pietų. Pasijuto išduotas, lyg kas būtų jį šnipinėjęs. Visą laiką manė, kad juodu tik dviese. Negalėjo toliau dirbti. Negalėjo net dirstelėti į ją, sudėti raumenų ir odos į vietą ar uždengti. Kitą dieną paprašė suglumusio patarnautojo atsikratyti lavono, nors dubens skrosti nebaigė, o apatinių galūnių net nepalietė. Bet Tomui Stounui užteko.

Misinge, kadangi čia dirbo Hema, Stounui neprireikė imtis moters dauginimosi organų. Šią sritį užleido (o ką nors užleisti jam nebuvo būdinga) jai.

Su Hemlata už operacinės sienų jis bendraudavo mandagiai, kaip dera bendradarbiams, net draugiškai. Šiaip ar taip, Misinge buvo tik trys gydytojai – Hema, Stounas ir Ghošas, ir būtų buvę keblu, jei jie būtų nesutarę. Bet trečiojoje operacinėje Hema ir Stounas vienas kitą erzindavo. Hema dirbo kruopščiai ir rūpestingai – Vyresniosios nuomone, ji yra gyvas pavyzdys, kad chirurgių turėtų būti daugiau. Kartais Vyresniajai atrodydavo, kad ji mato, kaip Hemlata klinikoje pirmiausia išklauso pacientę, o tik paskui galvoja, užuot dariusi iškart ir tą, ir tą. Hema buvo chirurgė, ant savo surištų mazgų uždedanti keturis gipsinius tvarsčius, nors kiti galbūt būtų tenkinęsi trimis. Ji niekada neišeidavo iš operacinės, kol ligonis nepabusdavo. Per operacijas operuojamas plotas visada būdavo švarus ir tvarkingas it per anatomijos pratybas; viskas, kas trapu ir žeidžiamai pavojinga, būdavo patraukta taip, kad neatsitiktų kokios bėdos, kraujavimas kruopščiausiai reguliuojamas. Vyresniajai atrodydavo, kad jos operacinis plotas nejuda, bet gyvas it Ticiano ar da Vinčio paveikslas. „Kaip chirurgė gali žinoti, kur ji yra, – mėgdavo sakyti Hema, – jei nežino, kur buvo?“

Stounui svarbiausia buvo smulkmeniškai sutvarkyti audinį, operacinio ploto grožiu rūpintis jis neturėjo laiko. „Hema, jei nori grožio, skrosk lavonus“, – kartą pasakė jai. „Stounai, jei nori kraujo, tapk mėsininku“, – atkirto ji. Jo profesinė patirtis ir praktika buvo tokios, kad devyni pirštai nepaklysdavo kruvinoje ertmėje, kurioje kiti nematydavo jokių gairių; jo judesiai buvo taupūs ir tikslūs, o rezultatai puikūs.

Retkarčiais, kai tekdavo operuoti jaučio subadytą moterį dar purvinomis nuo darbo lauke pėdomis, o žaizda siekdavo dubenį, arba baro padavėją, perdurtą peiliu ar peršautą prie gimdos, Hemlata su Stounu nusiplaudavo rankas ir į pilvo ertmę įsiverždavo abu, erzindami vienas kitą, susidauždami galvomis, o kartais daužydami vienas kitam per krumplius sąvaržos rankena. Vyresnioji tvirtino rašanti žurnale, katras chirurgas stovėjęs iš dešinės per paskutinę bendrą operaciją, ir ji pasirūpindavo, kad juodu keistųsi. Kol Hemlata kruopščiai išpjaudavo dalį gimdos arba siūdavo įplėštą pūslę, bebalsis Stounas, ją pykdydamas, švilpaudavo „Dieve, saugok karalienę“. Jei pirmas operuodavo Stounas, Hema kalbėdavo apie garsius praėjusių dienų chirurgus – Kuperį, Holstedą, Kušingą – ir apgailestaudavo, kad tarp atogrąžų chirurgų nėra nė vieno tos puikios tradicijos puoselėtojo.

Stounas nemanė, kad verta garbinti chirurgus ar operacijas. „Chirurgija yra chirurgija, ir tik chirurgija“, – mėgdavo kartoti ir iš principo neurochirurgą būtų gerbęs ne daugiau už podiatrą17. „Geram chirurgui reikia drąsos, o būtina jos sąlyga – pautai“, – net parašė savo vadovėlio rankraštyje, puikiai suprasdamas, kad redaktorius Anglijoje šį sakinį išbrauks, tačiau mėgaudamasis proga parašyti jį popieriuje. Stounas rašė sklandžiai, veržliai ir įtaigiai, nors jo kalbai šių savybių trūko. „Drąsa? Ką čia rašai apie drąsą? – paklausė Hema. – Negi savo gyvybe rizikuoji?“

Tiesą sakant, Stounas būtų sugebėjęs padaryti cezario pjūvį. Bet tą lemtingą dieną mintis, kad reikės pjaustyti seserį Mariją – savo asistentę, patikėtinę, mašininkę, mūzą, moterį, kurią, pasirodo, myli, – jį gąsdino. Ji atrodė baisiai, išblyškusi, lipni, pulsas siūlinis, ir jis būgštavo, kad ir ko imtųsi, tai tik paspartintų jos kelionę anapus. Daryti cezario pjūvį nepažįstamai moteriai vargu ar būtų dvejojęs. „Daktaro, kuris gydo save, pacientas kvailys“, – šį posakį jis puikiai žinojo. O daktaras, kuris daro neįprastą operaciją mylimam žmogui? Ar yra posakis jam apibūdinti?

Išleidus vadovėlį, Stounas vis dažniau ėmė jį cituoti, lyg parašyti jo žodžiai būtų teisingesni už neišspausdintas (ir iki šiol neištartas) mintis. Jis rašė: „Daktaro, kuris gydo save, pacientas kvailys, bet aplinkybės kartais susiklosto taip, kad kitos išeities nėra.“ Jis papasakojo knygoje savo piršto amputavimo istoriją: kaip užspaudė dešinės alkūnės nervą, kaip paskui, padedamas sesers Marijos, įpjovė mėsą, dirbdamas kaire ranka, o dešinę pavadavo sesuo Marija. Žiūrėdamas, kaip jo asistentė pjauna kaulą, jis suprato, kad ji, jei norėtų, sugebėtų ne tik asistuoti. Knygą ir išpopuliarino amputavimo istorija su Stouno nuotrauka prieš antraštinį puslapį – visus devynis pirštus jis buvo sudėjęs stogeliu prie smakro. Chirurgijos vadovėlių buvo daugybė, tiesiog neįtikima, kad „Tikslinga veikla“ (arba kai kuriose šalyse „Trumpas įvadas“) sulaukė tokios sėkmės. Atogrąžų chirurgijos knygą labiausiai pirko kitos šalys. Gal dėl keistumo, kandumo, dažnai nenuspėjamo humoro. Jis rėmėsi tik savo patirtimi, o jeigu kartais ir svetima, tai rūpestingai išstudijuota. Skaitytojai manė, kad jis revoliucionierius, tiktai, užuot reikalavęs žemės reformos, operuoja vargšus. Studentai rašydavo jam susižavėjimo kupinus laiškus, o kadangi pareigingi atsakymai (rašomi sesers Marijos) neatitikdavo nesantūraus, išpažintinio jų laiškų tono, nepatenkinti raukydavosi.

Vadovėlio iliustracijos (jas piešė ir raidėmis pažymėjo sesuo Marija) buvo paprastos, lyg pieštos servetėlėje; nei proporcijų, nei perspektyvos, tačiau tobulai aiškios. Knyga buvo išversta į portugalų, ispanų ir prancūzų kalbas.

Drąsios operacijos, padarytos Afrikos gilumoje – taip antrame viršelyje apibūdino vadovėlį leidėjas. Skaitytojas, nieko nežinantis apie juodąjį žemyną, prikūrė, ko trūko: įsivaizdavo Stouną palapinėje, apšviestą tik žibalinės lempos, laikomos hotentoto; lauke trepsi drambliai, o gerasis gydytojas, cituodamas Ciceroną, pjauna sau pirštą taip nerūpestingai, lyg šalintų akmenis iš svetimo kūno. Tiesa, nei skaitytojas, nei Stounas nebūtų sutikę, kad amputuodamas sau pirštą, jis tapo ne tik didvyriu, bet ir pasipūtėliu.

– Daktare Stounai, jūsų pacientė, – trečią kartą priminė Vyresnioji.

Stounas užėmė jos užleistą vietą sesers Marijos tarpkojyje, nors Vyresnioji, rodos, nenorėjo jo praleisti, lyg jai, visai kaip jam, būtų nesmagu, kad jis čia sėdės. Stounas nebuvo pratęs prie tokios padėties, bent operuodamas moterį. Sėdėdavo operuodamas vyrams kapšelio fistulę, abiem lytims – drenuodamas tiesiosios žarnos pūlinius, perrišdamas ir išpjaudamas hemorojaus mazgus arba tiesiosios žarnos sienelės polipus. Bet šiaip jis retai operuodavo sėdėdamas.

Stounas nevikriai praskyrė lytines lūpas, ir vėl pliūptelėjo kraujas. Jis pataisė lempą lenktu stovu, paskui ištiesė kaklą, kad geriau matytų gimdymo taką.

Mėgino prisiminti studentiškais laikais žinotą citrusinių vaisių taisyklę. Kokia ji? Žalioji citrina, citrina, apelsinas ir greipfrutas atitinka gimdos kaklelio išsiplėtimą per keturis, šešis, aštuonis ir dešimt centimetrų. O gal du, keturis, šešis ir aštuonis? O vynuogė su slyva buvo paminėtos ar ne?

Išblyško pamatęs, kad gimdos kaklelis jau išsiplėtęs ne iki greipfruto, o veikiau iki meliono dydžio. O jame lyg kraujo šulinio dugne, tarp priplotų audinių, kyšojo vaisiaus galvutė. Ploni šlapi juodi plaukučiai ant kaukolės atspindėjo operacinės šviesas.

Tą akimirką Stouną apsėdo iki šiol jame snūduriavęs velnias.

Stounas nejautė jokio ryšio su vargšu vaisiumi gimdoje. Priešingai, išvydęs galvutę, jis susijaudino. Baimę pakeitė pyktis, o pyktis padarė išvadą, priešingą sveikam protui: dėl šio įžūlaus įsibrovėlio Marijos gyvybei gresia pavojus! Lyg būtų pamatęs į Marijos kūną įsiraususio kurmio lavoną, ir vienintelis būdas jos būklei palengvinti – jį išlupti. Išvydęs žvilgią galvutę, Tomas Stounas pajuto ne švelnumą, o šleikštulį. Ir jam dingtelėjo mintis.

„Rask priešą ir laimėk kovą“ — toks buvo jo posakis.

Priešą jis rado.

– Dujoms, skysčiams, išmatoms, svetimkūniams ir vaisiams geriau lauke, o ne viduje, – ištarė garsiai, lyg būtų ką tik sugalvojęs. Vadovėlyje šią mintį vadino 5 F18 taisykle. Įsikalė į galvą, kad jam liko tik šis siaubingas sprendimas. Daug geriau išgręžti skylę kurmio kaukolėje – jis jau pamiršo, kad tai kūdikis, – negu daryti bandymus su sesers Marijos kūnu, imtis cezario pjūvio, operacijos, kuri jam neįprasta ir kurios ji, taip nusilpusi, ko gero, neatlaikytų. Priešas veikiau svetimkūnis, vėžys, negu vaisius. Be abejo, tas padaras jau nebegyvas. Taip, jis prakirs tą kaukolę, iškrapštys smegenis, sutraiškys kaip tulžies pūslės akmenį, o paskui ištrauks suplotą galvą, kūno dalį, pakibusią dubenyje. Jei reikės, jis žirklėmis perkirps raktikaulius, skalpeliu perpjaus šonkaulius; jis ištrauks, nupjaus, suknežins kiekvieną vaisiaus organą, kuris trukdys pagimdyti, nes tik jį išlupus Marija nebesikankins ir kraujavimas liausis. Taip, taip – geriau lauke negu viduje.

Jo nelogiško mąstymo požiūriu tai buvo logiškas sprendimas. Neteisingai, bet dėl teisaus reikalo, galbūt pasakytų sesuo Marija.

Priblokšta ir siaubo apimta Vyresnioji žiūrėjo į žmogų, sėdintį sesers Marijos tarpkojy, ir nepažino nuožmaus, drovaus, puikaus chirurgo Tomo Stouno. Šis vyras neturėjo nieko bendro su Tomu Stounu, Karališkojo chirurgų koledžo tarybos nariu, „Tikslingos veiklos“ autoriumi. Jį pakeitė sutrikęs, susijaudinęs žmogelis, panašesnis ne į Karališkojo chirurgų koledžo tarybos narį, o į kaimo bezdalių, pasak daktaro Ghošo, raidės FRCS kaip tik tą ir reiškiančios19.

Pagyvėjęs Stounas, suvokęs užduotį, užsidegė ir atrėmė atverstas kaip virimo knyga Manro Kero „Akušerines operacijas“ į sesers Marijos nuožulniai atsikišusį pilvą.

– Velniai griebtų, Hemlata, pasirinkai pragariškiausią laiką išvykti, – ištarė garsiai, jausdamas, kaip grįžta drąsa.

Du šventvagiški žodžiai, aiktelėjo Vyresnioji. „Laikyk liežuvį“, – sumurmėjo po nosimi. Patikrino savo pulsą, nes, nors tikėjo Dievą, nerimavo dėl širdies virpėjimo, pastaraisiais metais ištinkančio it netikėtas svečias. Širdis plakė neritmiškai, ir jai pasidarė silpna.

Keisti instrumentai, kurių pareikalavo Stounas, o Vyresnioji rado juos atsargų spintoje, jo neklausė. „Kur, po velnių, dingo Ghošas?“ – suriko jis, nes Ghošas dažnai padėdavo Hemai daryti abortus ir perrišti kiaušintakius, o kadangi buvo visų galų meistras, apie moters dauginimosi organus išmanė daugiau nei Stounas. Vyresnioji vėl pasiuntė pas Ghošą pasiuntinę, veikiau ramindama Stouną, negu tikėdamasi, kad Ghošas bus grįžęs. Gal būtų buvę geriau mergaitę pasiųsti į „Mėlynojo Nilo“ barą ar aplink jį ieškoti banijos20 daktaro. Ir net įkaušęs Ghošas būtų pasakęs Stounui, kad tai, ką šis ruošiasi daryti, ne tikslinga, o kvaila veikla, ir jo sprendimas klaidingas, ir jo logika šlubuojanti. Vyresniajai atrodė, kad dėl šio nėštumo ir gimdymo kalta ji, nes ji pražiūrėjo, kada taip nutiko. Tiesa, kraujas pliaupė taip, kad ji irgi manė, jog vaikas seniai nebegyvas. Jei būtų bent akimirką patikėjusi, kad vaikas gyvas (ji nežinojo apie dvynius), būtų įsikišusi.

Stounas pakreipė galvą, stengdamasis pritaikyti Manro Kero instrumentų – Smelio žirklių, Brauno kranioklasto, Žardeno cefalotriptoriaus21 – iliustracijas prie daiktų, kuriuos sukiojo rankoje. Jo įrankiai buvo tolimi knygoje aprašytųjų giminaičiai, bet akivaizdžiai tos pačios nelemtos paskirties.

Jis stvėrė mano brolio galvos ovalą Džeikobso spaustuvais.

– Matau tave gilumoje, įsirausęs padare! Terauna tave velnias už Marijos kančias, – sumurmėjo jis.

Paskui žirklėmis perkirpo odą tarp spaustuvų, supažindindamas įsibrovėlį su skausmu.

Paskui jis pabandė suimti galvą cefalotriptoriumi – kaukolės traiškikliu. Griozdiškas viduramžiškas instrumentas buvo iš trijų detalių. Vidurinė panaši į žeberklą: ji turėjo įsmigti į smegenis, sykiu išpjaudama kaukolėje didelę skylę. Abipus jos buvo dvejos replės sugniaužti kaukolei iš šonų. Visoms trims detalėms susijungus, jų rankenos susikabindavo į vieną kotą su patogiais įdubimais pirštams. Stounas galės traiškyti kaukolę tvirtai ją laikydamas, kad neišslystų. Įsibrovėlis bus ištrauktas lauk.

Operacinėje buvo vėsu, bet Stounui nuo kaktos į akis varvėjo prakaitas, kaukė jau buvo šlapia.

Jis pabandė įvaryti žeberklą.

(Kūdikis, mano brolis Šiva, slėpęsis aštuonis mėnesius, jau kenčiantis nuo žirklėmis prakirptos žaizdos galvos odoje, suriko gimdoje. Aš truktelėjau jį gilyn, ir žeberklas nuslydo kaukole.)

Stounas nusprendė, kad būtų lengviau iš pradžių panaudoti išorines cefalotriptoriaus reples, tada prisitraukti galvą, paskui įvaryti ietį. Vieta darbui buvo nepatogi, rankos nevikrios. Vyresnioji krūptelėjo pamaniusi, kaip jis gali sužaloti sesers Marijos audinius ir vaisių, o Stounas prakišo reples pro ausis ir galop suėmė kaukolę – ar bent jam taip pasirodė.

Vyresnioji vos nenualpo. „Slaugytojos pareiga – padėti gydytojui ir numatyti visus jo poreikius.“ Ar ne ji pati taip sakydavo praktikantėms? Bet viskas negerai, viskas, o ji nežino, ką daryti, kad kas nors pasikeistų. Pyko, kad ištraukė šiuos instrumentus. Juos išrado žmoniškas akušeris motinoms, ištiktoms didžiausios bėdos, o ne gydytojams, apimtiems nevilties. Kvailys su instrumentu vis tiek kvailys. Instrumentai Stounui pakeitė rankas ir mąstė už jį. Vyresnioji suprato, kad nieko gero nebus.

17 Pėdų priežiūros specialistas.

18 Flatus, fluid, feces, foreign body, fetus (angl.).

19 FRCS – Fellow of the Royal College of Surgeons (Karališkojo chirurgų koledžo tarybos narys); arba, anot daktaro Ghošo, Farting Round the Country-Side (kaimo bezdalius).

20 Prekybininkų kastos atstovas. Palūkininkas. Šykštuolis (hindi). Čia: indas.

21 Instrumentai vaisiaus galvutei traiškyti.

5 SKYRIUS

Paskutinės akimirkos

Paskutinę sekundę, laukdama, kada lėktuvas suduš atsitrenkęs į vandenį, daktarė Hemlata pamatė, kaip vandenynas užleidžia vietą sausumai, apaugusiai krūmais.

Ji nespėjo suvokti, kas atsitiko, o lėktuvas žybtelėjęs jau nutūpė ant mirguliuojančio asfalto, sucypė padangos, sukrutėjo uodega, sumažėjo greitis, ir orlaivis nustriksėjo leidimosi taku it nutrūkęs šuo.

Keleiviai su palengvėjimu atsiduso, paskui suglumo ir sumišo, nes net didžiausi bedieviai meldė Viešpaties įsikišti.

Lėktuvas sustojo, bet lakūnas tebesiginčijo su dispečerine, užsitraukdamas dūmo, nors nusileidęs iškart įjungė užrašą NERŪKYTI.

Berniukas sudejavo, ir Hema ėmė jį supti – nė neįtarė, kad moka.

– Aš sutvarstysiu tau kojytę, gerai? Tada nė kiek nebeskaudės. – Jaunasis armėnas surado lazdą, ir juodu padarė įtvarą.

Kai variklio gausmas nutilo, Hema pajuto, kad nuo tylos salone spengia ausyse. Lakūnas atsisuko kvailai šypsodamasis, lyg jam būtų smalsu, kaip laikosi keleiviai.

– Nusileidome paimti bagažo ir kelių labai svarbių žmonių, – pasakė, lyg jam tik dabar būtų atėję į galvą, ir pridūrė: – Čia Džibutis! – Nusišypsojo, rodydamas išpuvusius dantis. – Dispečeris neleido man nutūpti, nes lėktuvo neištiko avarija. Taigi suvaidinau, kad sugedo variklis. – Jis kuklindamasis gūžtelėjo pečiais, lyg sulaukęs pagyrų.

Hemlata sukrėsta išgirdo, kaip tylą sutrikdė jos balsas:

– Bagažo? Prakeiktas gobšuoli, kuo mus laikai? Ožkomis? Išjungei variklį ir kritai iš dangaus, kad nusileistum Džibutyje? Neperspėjęs? Nepasakęs nė žodžio?

Gal turėjo jausti jam dėkingumą, džiaugtis, kad liko gyva, bet jos jausmų hierarchijoje visada pirmaudavo pyktis.

– Prakeiktas? – Lakūnas paraudo. – Prakeiktas? – pakartojo, ropšdamasis iš kabinos, spraudžiantis susidaužė balti keliai iš po safario šortų.

Jis stovėjo priešais, šniokštuodamas nuo pastangų. Rodos, jį daug labiau įžeidė „prakeiktas“ negu „gobšuolis“. Šią indę jis pernelyg niekino, kad kaip reikiant įtūžtų. Ir vis dėlto pakėlė ranką.

– Aš tave čia išmesiu, įžūli bobše, jei tau nepatinka skristi. – Vėliau jis tvirtins, kad pakėlė ranką tik šiaip sau, neketindamas trenkti – jis, džentelmenas, prancūzas, Dieve gink, nemuša moterų.

Bet buvo per vėlu, nes Hemlata pajuto, kad kojos pačios stojasi, pykčio kurstomos. Lyg iš šalies stebėtų svetimą žmogų, Hemlatą, kurios anksčiau nebuvo. Naujoji Hemlata, kurios gyvenimo leidimas buvo ką tik pratęstas, o tikslas apibrėžtas, atsitiesė. Buvo ne žemesnė už lakūną. Pamatė mažutę sprogusios kraujagyslės žvaigždutę kairiame skruoste. Stumtelėjo akinius ant kaktos ir pažvelgė jam tiesiai į akis.

Vyras pasimuistė. Pamatė, kad ji graži. Laikė save mergišium, taigi ėmė svarstyti, ar nepražiopsojo progos išgerti su ja šįvakar „Giono“ viešbutyje. Tik dabar pastebėjo žmones, susispietusius aplink šniurkščiojantį berniuką. Tik dabar pastebėjo tėvo įtūžį ir sugniaužtus kai kurių keleivių, išsirikiavusių už Hemlatos, kumščius.

Koks egzempliorius, pamanė Hema, jį nužvelgdama. Kur tik kūnas nepridengtas – voratinkliški apgamai. Pageltusi akių gleivinė. Be abejo, padidėjusi krūtinė, neplaukuotos pažastys, susitraukusios iki graikinio riešuto dydžio sėklidės – nes jo kepenys nebepajėgia neutralizuoti estrogenų, kurie paprastai gaminasi vyro kūne. Ir kadagio uogų kvapas iš burnos. Ak taip, pamanė Hema, nustačiusi dar vieną diagnozę, be kepenų cirozės: permirkęs džinu kolonizatorius, nepripažįstantis pokolonijinės Afrikos tikrovės. Tokie kaip tu iš seno įpročio Indijos gyventojus dar įbaugintų, bet Etiopijos lėktuve ši taisyklė negalioja.

Ji pajuto, kaip kunkuliuoja kraujas, kad tūžta ne tik ant jo, bet ir ant kitų vyrų, visų, kurie Indijoje, valstybinėje bendrojoje ligoninėje, ją stumdė, su ja nesiskaitė ir šiurkščiai elgėsi, nes ji moteris, vertė ją dirbti viršvalandžius ir ne pagal grafiką, perkeldavo iš vienos vietos į kitą neprašę ir net nepranešę.

Jos artumas, jos įsiveržimas į šventą pono erdvę išgąsdino jį ir suglumino. Ranką tebelaikė pakėlęs. Dabar, lyg būtų ką tik pastebėjęs, ją pakrutino, vėliau tvirtins, kad ne trenkti jai, o tik įsitikinti, ar ranka iš tikrųjų jo ir vis dar jo klauso.

Jau pakelta ranka buvo įžeidimas, o pamačiusi, jog ši krustelėjo, Hema pasielgė taip, kad vėliau prisimindama raudonuodavo.

Jos pirštai nėrė į lakūno šortus ir sugniaužė sėklides per apatinius. Hemą nustebino, kad jos judesiai tokie tikslūs, kad pro tarpą tarp jos nykščių ir smilių taip lengvai slankioja sėkliniai virželiai, jungiantys kiaušius su kūnu. Po daugelio metų Hema manys, kad jos poelgį nulėmė aplinka, Rytų Afrikos banditų ir kitų nusikaltėlių polinkis nupjauti aukoms sėklides. Su kuo sutapsi…

Jos akys degė kaip kankinės. Nuo prakaito tilaka ant kaktos virto šauktuku. Gindamasi nuo karščio ji buvo apsisiautusi medvilninį sarį, atsisėdusi lėktuve pasikaišė jį ligi kelių – velniop drovumą, saris sutrumpėjo ir dabar, kai ji stovėjo, išryškino šlaunis. Kai ji spustelėjo prancūzui sėklides, kad ir šis pajustų kančią ir baimę, kuriuos jai sukėlė, ant viršutinės lūpos sužvilgėjo prakaito lašeliai.

– Klausyk, pupuliuk, – tarė ji (nusprendusi, kad jam iš tikrųjų sėklidžių atrofija, ir pabandė prisiminti tunica albuginea22, dar kažkokią tunica, be abejo, vas deferens23 ir tą raukšlėtą darinį prie užpakalinio krašto, kaip jis vadinasi… epididymis24!). Jo pečiai nusviro, veidas išblyško, lyg apačioje ji būtų atsukusi čiaupą. Kakta jam sudrėko ne nuo prakaito. – O, bent jau sifilis nelabai užleistas, nes sėklides skauda, a?

Jo pakelta ranka pamažu nusileido ir nedrąsiai, beveik meiliai palietė jos dilbį, maldaudama smarkiau nespausti. Lėktuve pasidarė tylu kaip bažnyčioje.

– Dabar klausaisi? – tarė ji (mąstydama, kad taip pažinti vyro anatomijos nenori). – Kalbam kaip lygus su lygiu? Mano gyvybė tavo rankose, o tavo giminės pratęsimo įnagis – manose. Manai turįs teisę šitaip gąsdinti žmones? Dėl tavo akrobatinio skrydžio berniukas susilaužė koją.

Ji atsisuko į keleivius ir dirsčiodama į prancūzpalaikį paklausė:

– Kas nors turi aštrų peilį? Ar skustuvą?

Išgirdo šnaresį – ko gero, visų keleivių vyrų keliamieji raumenys nejučia įtraukė tabaluojančią spermatozoidų gamyklą į slėptuvę.

– Mes be leidimo… aš turėjau… – prašvokštė lakūnas.

– Tučtuojau trauk piniginę ir mokėk už vaiką, – tarė Hema, nes skolos rašteliais nepasitikėjo.

Jis negalėjo sugraibyti banknotų, taigi jaunasis armėnas čiupo piniginę ir padavė berniuko tėvui.

Vienas Jemeno arabų atgavo žadą ir pratrūko keiksmais, grūmodamas pirštu lakūnui prieš nosį.

– Dabar grąžinsi pinigus už bilietą vaikui ir jo tėvams, – tarė Hema. – Ir labai greitai vėl pakilsi… antraip tapsi ne tik eunuchu, aš pati paduosiu prašymą imperatoriui, kad ne tik dusūno nebegalėtum gabenti, kur ten, kad net kupranugarių varovo darbas tau būtų per geras.

Visi išgirdo, kaip atsidarė krovinių durys ir aiktelėjo lauke besišlaistantys nešikai.

Prancūzas įdubusiomis akimis tylėdamas linktelėjo. Prancūzija Džibutį ir dalį Somalio pavertė savo kolonija, net varžėsi su anglais dėl Indijos, kol galiausiai pasitenkino atramos tašku Pondišeriu. Bet šią karštą tvankią popietę viena rudaodė, nuo šiol iš emės pasikeitusi, remiama malajalių, armėnų, graikų ir Jemeno arabų, įrodė esanti laisva.

– Kai toks karštis, kaip išsaugosi sveiką protą? – tarė Hema, į nieką nesikreipdama, paleido kiaušius ir išėjo lauk plautis rankų, slopindama juoką.

22 Balzganasis dangalas (lot.).

23 Sėklinis latakas (lot.).

24 Sėklidės prielipas (lot.).

6 SKYRIUS

Mano Abisinija

Hema įsmeigė akis į žemę apačioje, stebėdama, kaip rudi krūmynai ir dykuma virsta stačiais šlaitais, sodriai žaliu, pakopiniu Etiopijos kalnynu. Taip, pamanė ji. Dabar čia mano namai. Mano Abisinija – skamba daug romantiškiau negu Etiopija.

Šalis – ištisas kalnynas, prasidedantis trijose Somalilando, Afarų ir Sudano dykumose. Net dabar Hema jautėsi it Deividas Livingstonas ar Ivlinas Vo, tiriantys šią seną civilizaciją, šią krikščionybės citadelę, iki 1935 metų, kai čia įsiveržė Musolinis, vienintelę Afrikos valstybę, nepaverstą kolonija. Vo, siųsdamas pranešimus Londono „Times“ ir rašydamas knygą, vadino jo didenybę Hailę Selasiję I „didžiuoju nešvankėliu“25, nes manė, kad šis, Musoliniui pergalingai žygiuojant į priekį, šalį paliko iš bailumo. Hemos nuomone, Vo negalėjo pripažinti, kad Afrikoje irgi esama karalių. Jis negalėjo pripažinti, kad, palyginti su imperatoriumi Haile Selasije, Šebos karalienės ir karaliaus Saliamono palikuonimi, Vindzorai ar Romanovai viso labo politiniai avantiūristai. Ji nevertino nei Vo, nei jo knygos.

Naujieji keleiviai, įlipę Džibutyje, buvo somaliai ar džibutiečiai (tiesą sakant, pamanė ji, jokio skirtumo, išskyrus vakariečio kartografo žemėlapyje nubrėžtą liniją). Jie kramtė dusūną, rūkė „555“ ir nors drumstos akys žvelgė graudžiai, buvo laimingi. Lėktuvas, jau pernelyg gerai pažįstamas Hemai, buvo prigrūstas dusūno, gabeno didžiulius jo ryšulius atgal į Adis Abebą. Labai keista, nes dusūnas paprastai keliaudavo priešinga kryptimi: jis buvo auginamas Etiopijoje apie Hararą, geležinkeliu išvežamas į Džibutį, paskui oru gabenamas į Adeną. Dėl pelningojo prekybos dusūnu maršruto ir buvo įkurta Etiopijos oro transporto bendrovė. Ji nugirdo, kad atsirado kliūčių dėl gabenimo geležinkeliu ir keliu, be to, skubiai prireikė daugybės dusūno vestuvėms, todėl teko eksportą skraidinti atgal ir nutūpti nenumatytoje vietoje. Dusūną, nuėmus derlių, reikia sukramtyti per dieną ar dvi, antraip jis praranda smarkumą. Hema įsivaizdavo Somalio, Jemeno ir Sudano pirklius mažose turgavietėse, apkibusiose kiekvieną gatvę ir keliuką, didesnių parduotuvių savininkus Adis Abebos Merkato turguje; laukdami šios siuntos, jie nenuleidžia akių nuo laikrodžių „Tissot“ ir rėkia ant pardavėjų. Ji įsivaizdavo vestuvininkus pernelyg išdžiūvusiomis burnomis, kad spjaudytųsi, bet vis tiek besispjaudančius ir besikeikiančius, sakančius vienas kitam, kad nuotaka šįkart dar bjauresnė, o didelis apgamas ant sprando veikiausiai rodo, kad ji paveldėjusi tėvo šykštumą.

Hema įsivaizdavo, kaip pasakoja motinai istoriją apie lakūną. Ir nusijuokė, todėl priešais sėdintis somalietis, vienas neseniai įlipusiųjų, nusišypsojo.

Visas tris savaites Madrase buvo karšta ir drėgna, bet, palyginti su Adenu, Madrasas – tiesiog rojus. Tėvų trijų kambarių namas Mailapuro rajone prie pat šventyklos vaikystėje jai atrodė erdvus, o šį kartą apsilankius buvo ankšta. Ji nuolat siųsdavo tėvams banko perlaidas, todėl nuliūdo pamačiusi, kad nuo anos viešnagės namie niekas nepasikeitė. Sienų dažai nusilupo abstrakčiomis kompozicijomis, o virtuvė, pajuodusi nuo dūmų, priminė tamsų fotografo kambarėlį. Siaura gatvelė, kurioje anksčiau beveik nebūdavo automobilių, virto triukšminga magistrale, mūrinys buvo ne pabaltintas, o žemės, ant kurios stovi, spalvos. Tik sodui laiko tėkmė buvo naudinga, bugenvilija išsikerojo ir paslėpė namą. Du mangai užaugo milžiniški ir apsunko nuo vaisių. Vienas buvo ‘Alphonso’ veislės, kitas – hibridas, vaisių minkštimas atsikandus iš pradžių būdavo gumos skonio, o paskui imdavo tirpti burnoje kaip ledai.

Vienintelė svetainės puošmena kaip visada buvo „Glaxo“ pieno miltelių kalendorius, kabantis ant vinies. Permaitintas mėlynakis baltasis kūdikis taip ir neužaugo. Po juo buvo užrašas: „Glaxo kūdikiai gražiausi.“ Tokios nuotraukos pakaktų, kad bet kuri krūtimi maitinanti motina pasijustų marinanti vaiką badu. Vaikystėje Hema „Glaxo“ kūdikio beveik nepastebėdavo. Dabar kalendorius krito jai į akis ir įsiutino. Kaip klastingai tas vaikiūkštis lydi ją visą gyvenimą. Įsibrovėlis ir melagis. Hema nukabino kalendorių, bet blyškus stačiakampis ant sienos akis badė labiau negu kūdikio nuotrauka. Be abejo, Hemai išvykus, čia atsiras kitas „Glaxo“ kūdikis.

Per trumpas atostogas Hema pasirūpino, kad namai būtų perdažyti, o lubose įtaisyti ventiliatoriai. Kaip tik tada, kai darbininkai įnešė vakarietišką unitazą, kad pricementuotų prie indiškos išvietės kojų atramų, virš tvoros galvą kyštelėjo Satjamūrtis, Hemos vaikystės rykštės Velu tėvas. Jis sukikeno ir papurtė galvą.

– Ne man, senas kriene, – angliškai pasakė Hema. – Motinos klubai netvirti.

– Prakeikta Kinija, pabučiuok mane, Eizenhaueri! – atsakė Satjamūrtis vieninteliu anglišku sakiniu, kurį mokėjo.

Paskui kaimynas nusišypsojo ir pamojavo, Hema jam irgi.

Priešais sėdintis somalis vilkėjo žvilgius mėlyno poliesterio marškinius, o ant lieso kaip šakalys riešo tabalavo auksinis laikrodis. Iš sandalų kyšantys pirštai švytėjo it poliruotas juodmedis. Hemai jis pasirodė matytas. Vyras nusilenkė, išsišiepė ir iškėlė pirštus, lyg varžytųsi aukcione:

– Trys vaikai, du užtaisai, viena naktis!

Ji prisiminė. Jo vardas Adidas.

– Klausyk, tu iki šiol darbuojies dviem etatais?

Dramblio kaulo spalvos dantys apšvietė blausų lėktuvo vidų. Jis kažką pasakė draugams. Šie nusišypsojo ir išmintingai linktelėjo. Kokie stiprūs jų dantys, pamanė Hema. Ją žavėjo Adido juodumas, toks grynas, kad net melsvas. Jos mokyklos direktorė, ponia Hud, buvo balta kaip porcelianas, ir mokinės tikėjo, kad jų pirštai pabals ją palietus; Hemai atrodė, kad jie pajuos, jeigu ji palies Adidą. Stebint jo didingą laikyseną, lėtą nuotaikų kaitą veide, kiekvieną mintį atspindintį lūpų ir antakių derinį, Hemai kilo kvailas noras pačiulpti jam smilių.

Paskutinį kartą ji matė Adidą su turbanu ir laisvai krintančia džalabija26 Misingo skubiosios pagalbos skyriuje, nesudrumsčiamai ramų, nors jo nėščią žmoną tampė traukuliai. Išvyniojusi medvilnines marškas, Hema išvydo jauną, išblyškusią, anemišką moterį. Jos kraujospūdis buvo siaubingai didelis. Eklampsija. Kol Hema trečiojoje operacinėje Adido žmonai, gimdančiai pirmą vaiką, darė cezario pjūvį, vyras dingo ir grįžo su vyresne žmona, irgi gimdančia, jos kūdikis išvydo pasaulį arklio traukiamame vežime prie ambulatorijos laiptų. Hemlata vos spėjo išbėgusi nupjauti virkštelę. Ji spustelėjo gimdyvei pilvą, bet vietoj placentos iššoko dvynys. Išvydęs antrą vaiką, iš viso trečią, Adidas išsišiepė iki ausų. Hema jam pasiūlė ant krūtinės nešioti plakatą su užrašu VIENA NAKTIS, DU UŽTAISAI, TRYS VAIKAI. Adidas juokėsi taip, lyg niekada nebūtų girdėjęs žodžio „rūpestis“.

– Taip, taip, – kalbėjo jis dabar, pakėlęs balsą, kad perrėktų variklių gausmą. Tarė žodžius kapotai, su prancūzišku džibutiečio akcentu. – Visas žmogaus turtas – vaikai. Juk lieka tik jie, kai atgulame ant lentos, tiesa, daktare?

Hema, ką tik mąsčiusi beveik taip pat, nusprendė, kad pagal tokį matą ji vargšė.

– Amen, – atsiliepė ji. – Vadinasi, tu tiesiog milijonierius.

Jis nutaisė padykusią miną ir kilsčiodamas antakius žvilgsniu parodė į tolėliau ant suolo sėdinčią moterį, susisupusią į oranžiškai raudoną medvilnę ir slepiančią veidą. Buvo matyti chna raštais išmarginta šviesi pėda. Hemlata spėjo, kad moteris – Jemeno arabė. O gal musulmonė iš Pakistano ar Indijos.

– Ji… – išsižiojo Hema, vildamasi, kad nesielgia nemandagiai klausdama jos tautybės.

– Maždaug po trijų mėnesių, – energingai linktelėjo Adidas. – O dar viena nėščia liko namie.

– Žinai ką, – tarė Hema, iškalbingai žiūrėdama Adidui į kirkšnis, – paprašysiu daktaro Ghošo pašalinti tau sėklinį lataką už prieinamą kainą, dukart pigiau. Visoms žmonoms perrišti kiaušintakius atsieitų brangiau.

Priešais sėdinti gudžaratų pora smerkiamai nužvelgė Adidą, iš juoko pliaukšintį sau per šlaunis.

– Kodėl neatvedi nėščių žmonų pasitikrinti sveikatos? – paklausė Hema. – Tu protingas žmogus, neturėtum laukti, kol jas ištiks bėda. Negi nori, kad jos kentėtų.

– Ne aš sprendžiu. Juk žinote, kokios šitos moterys. Neis į ligoninę, kol turės sąmonę, – paprastai pasakė jis.

Teisybė, pamanė Hemlata. Prieš daugelį metų viena arabė Merkate kelias dienas neįstengė pagimdyti, ir jos vyras, turtingas pirklys, atsivedė daktarą Bakelį. Užuot leidusi vyrui ją apžiūrėti, moteris įsispraudė tarp miegamojo durų, kad jas atidarant būtų sutraiškyta. Ji mirė viena už tų durų, ir pažįstamos ja didžiai žavėjosi.

Hema buvo alkana, norėdama dar labiau paerzinti gudžaratus, paėmė žiupsnį Adido pasiūlytų dusūno lapų ir užsikišo už žando. Anksčiau jai nebūtų atėję į galvą taip pasielgti, bet pastarųjų kelių valandų įvykiai viską pakeitė.

Iš pradžių dusūnas buvo kartus, bet paskui minkšta masė pasidarė beveik saldi ir skani.

– Stebuklų stebuklas, – tarė garsiai, skruostas išsipūtė kaip burunduko, o žandikaulis ėmė vangiai krutėti ratu nelyginant tūkstančių dusūno kramtytojų, jos matytų per gyvenimą. Mikliai pasikišo po alkūne rankinę ir užsikėlė kojas ant suolo, vieną kelį ištiesė, o kitą prisitraukė prie smakro. Pasilenkė prie nepaprastai plepaus Adido.

– …o beveik visą liūčių laikotarpį buvom išvykę iš Adis Abebos į Avedajų netoli Hararo.

– Puikiai pažįstu Avedajų, – pareiškė Hema, nors tai buvo netiesa. Prieš daugelį metų per atostogas buvo ten nuvažiavusi apžiūrėti senovinio Hararo gynybinės sienos. Apie Avedajų teprisiminė, kad visas miestelis priminė dusūno turgavietę. Namai beviltiškai negražūs, nebaltinti. – Puikiai pažįstu Avedajų, – pakartojo ji, nes dusūnas įtikino, kad tikrai pažįsta. – Gyventojai turi tiek pinigų, kad važinėja mersedesais, bet neišleis nė cento durims nudažyti. Tiesą sakau?

– Daktare, iš kur jūs tiek žinot? – nustebo Adidas.

Hema nusišypsojo lyg sakydama: „Aš beveik viską pastebiu, mielas žmogau.“ Paskui ji prisiminė prancūzo pautus, odos raukšles, pertvarą per vidurį, skiriančią vieną sėklidę nuo kitos, mėsingąjį kapšelio dangalą, Sertolio ląsteles. Mintis vijo mintį, ir viskas buvo aišku.

Lėktuve buvo nebekaršta, kaip gera grįžti namo. Ji norėjo pasakyti Adidui: „Kai buvau medicinos studentė, turėjome atlikti bandymą su ligoniais visceraliniam skausmui nustatyti. Visceralinis skausmas kitoks nei, pavyzdžiui, sutrenkto kelio. Visceralinis skausmas kyla iš vidaus, iš minkštųjų organų. Šį skausmą sunku apibūdinti, sunku nustatyti jo kilmės vietą, ir vis dėlto tai skausmas. Taigi mes, studentai, turėjome spausti sėklides tikrindami, ar jaučiamas visceralinis skausmas, nes nuo kai kurių ligų, kaip antai sifilio, jis išnyksta. Vieną dieną prie paciento, sergančio sifiliu, lovos dėstytojas išsirinko mane visceraliniam skausmui pademonstruoti. Mūsų grupės vyrai prunkštė. Aš tada buvau drąsi – nesvyravau. Nuklojau pautus – atsiprašau, sėklides. Ligonio sifilis buvo užleistas. Suspaudžiau, bet jis man tik nusišypsojo. Nieko. Nei skausmo. Nei jutimo. Suspaudžiau smarkiau – labai smarkiai. Vis tiek nieko. Vienas mano bendrakursis nualpo!“

Adidas išsišiepė, lyg ji iš tikrųjų būtų jam papasakojusi šią istoriją.

Lėktuvas leidosi, nardydamas tarp pakrikų debesų virš Adis Abebos. Iš pradžių miestą slėpė tankios eukaliptų giraitės. Eukaliptų prieš daug metų įvežė imperatorius Menelikas; ne dėl aliejaus, o dėl malkų, nes dėl jų trūkumo vos nepaliko sostinės. Eukaliptai Etiopijos žemėje prigijo ir sparčiai augo – dvylika metrų per penkerius metus, dvidešimt metrų per dvylika. Menelikas sodino juos hektarais. Medis nesunaikinamas, nupjautas visada atauga ir labai tinka namams statyti.

Tarp medžių atsivėrė skynimai – apskriti šiaudais dengti namukai ir dygiakrūmių aptvarai gyvuliams. Paskui miesto pakraštyje Hema išvydo rievėta skarda dengtus namus, jų buvo vis daugiau, ir stovėjo jie arčiau vienas kito. Prieš akis iškilo bažnyčia žemu bokštu, paskui ir pats miestas. Čerčilio gatvė, prasidedanti nuo geležinkelio stoties ir stačiai kylanti į Turgaus aikštę, saujelė automobilių ir autobusų, iš paskutiniųjų besiropščiančių šlaitu. Šmėkštelėjo itin šiuolaikiškas miesto centras, ir Hema pagalvojo apie imperatorių Hailę Selasiję. Per savo valdymo laiką jis padarė daugiau permainų, nei šalis patyrė per tris šimtmečius. Apačioje, gatvėse, kiekviename name kabo jo portretas – kumpa nosis, plonos lūpos, aukšta kakta. Hemos tėvas buvo didžiausias imperatoriaus gerbėjas, nes prieš pat Antrąjį pasaulinį karą, Musoliniui ruošiantis įsiveržti, imperatorius Hailė Selasijė perspėjo pasaulį dėl kainos, kurią jiems teks sumokėti, jeigu neįsikiš ir nesutrukdys Italijai užpulti suverenios valstybės, Etiopijos; jis pasakė, kad toks neveiklumas pakurstys ne tik Italijos, bet ir Vokietijos grobiamuosius siekius. Jo garsūs žodžiai Tautų Sąjungoje – „Jūsų sprendimą prisimins Dievas ir istorija“ – pasitvirtino. Imperatorius tapo mažo žmogaus, kuris pasipriešino banditui (ir pralaimėjo), simboliu.

– Matote Misingą, ponia? – paklausė Adidas, žiūrėdamas jai per petį.

– Misingas dingęs, – atsakė ji.

Netoli oro uosto visa kalva liepsnojo oranžiniais lakišių žiedais, vadinasi, liūčių metas baigėsi. Kitas šlaitas buvo nusėtas rūdžių ar tamsesnės rudos spalvos pašiūrėmis ir rievėtos skardos lūšnomis. Jos turėjo bendrą sieną su kaimynais, taigi buvo panašios į vagonus ilgo netvarkingo traukinio, vingiuojančio kalva, atšakos ėjo į visas puses.

Prancūzas virš oro uosto skrido pažeme, kad muitininkas spėtų sėsti ant dviračio ir nuvyti nuo leidimosi tako atklydusias karves. Apsisuko ir nutūpė.

Prie lėktuvo privažiavo gelsvai žalios tulžies spalvos Etiopijos policijos ir visų Etiopijos oro transporto bendrovės valdininkų automobilių ir furgonėlių. Buvo atlapotos krovinių skyriaus durys, karštligiškai pulta iškrauti dusūno. Ryšulius krovikai mėtė į „Volkswagen Kombi“, paskui į triratį furgonėlį, juos prikrovę, ėmė kimšti į policijos mašinas, paskui šios nudūmė, įjungusios sirenas. Tik tada keleiviams buvo leista išlipti.

Mėlynos ir baltos spalvos „Fiat Seicento“ 600 mililitrų (todėl mašina taip ir pavadinta) variklis suinkštė, iš paskutiniųjų stengdamasis pavežti Hemlatą ir jos grundigą. Ji pati vadovavo keliant didelę dėžę ant stogo bagažinės.

Adis Abeboje buvo puiki saulėta popietė, ir ji pamiršo, kad daugiau kaip dvi dienas vėluoja grįžti į ligoninę. Šviesa tokiame aukštyje labai skyrėsi nuo Madraso, ji užliejo kiekvieną paviršių, o ne akinamai nuo jo atsispindėjo. Vėjelis nepranašavo lietaus, nors nieko negali žinoti. Hema užuodė medicinišką eukalipto kvapą, jis kvepalams netiktų, bet ore pasklidęs žvalina. Užuodė smilkalus, kiekviena šeima jų įmesdavo į anglių krosnelę. Džiaugėsi, kad gyva, kad grįžo į Adis Abebą, bet nežinojo, kaip suprasti užplūdusį ilgesį, neišsipildžiusį nežinia ko troškimą.

Pasibaigus liūtims, pridygo laikinų kioskelių, prekiaujančių raudonomis ir žaliomis aitriosiomis paprikomis, citrinomis ir keptais kukurūzais. Kelią priešais stengėsi įžiūrėti vyriškis, it peleriną užsimetęs ant kaklo bliaunančią avį. Eukalipto lapų ryšuliais prekiavo moteris – tai kuras papločiams iš abisininės posmilgės miltų kepti. Toliau Hema pamatė mergytę, pilančią tešlą ant didžiulio plokščio geležinio lakšto, uždėto ant trijų plytų, tarp šių degė ugnis. Iškeptas paplotis bus nuluptas kaip staltiesė, paskui sulankstytas – kartą, du, tris – ir įdėtas į pintinę.

Sustojo senė juodais gedulo drabužiais ir padėjo motinai į kapšą ant nugaros įsikelti kūdikį; kapšas buvo iš motinos šamos – balto medvilninio audeklo, vyrų ir moterų vyniojamo aplink pečius.

Purvinu šaligatviu, pasispirdamas nelanksčiomis rankomis, slinko vyras nudžiūvusiomis kojomis, sukryžiuotomis prie krūtinės. Turėjo dvi medines trinkeles su rankenomis, įremdavo trinkeles į žemę, paskui patraukdavo užpakalį į priekį. Judėjo stulbinamai sparčiai, it keliu žygiuotų raidė M. Po trumpos išvykos šie vaizdai Hemai vėl atrodė nauji.

Pro šalį risnojo banda malkomis apkrautų mulų romiomis angelų minomis, nors greta bėgantis basas šeimininkas juos nuolat talžė. Taksi vairuotojas užgulė klaksoną. Nors variklis šaižiai zirbė, taksi pavyko tik lėtai slinkti šalia it dar vienam apkrautam nešuliais gyvuliui.

Juos aplenkė sunkvežimis su avimis, vargšai gyvuliai buvo taip susigrūdę, kad nė mirksėti nebegalėjo. Jiems pasisekė – jie vežami į skerdyklą. Prieš Šventojo Kryžiaus Išaukštinimo šventę į sostinę didžiulės kaimenės išsekusių, leisgyvių avių atsvirduliuodavo tiesiai ant šventinio stalo. Po šventės avių niekas nei girdėdavo, nei regėdavo. Tik odų supirkėjai vaikščiodavo gatvėmis ir skersgatviais šaukdami: „Kas turi avikailių?“ Pašauktas iš kurio nors namo, po neilgų derybų jis užsimesdavo ant pečių dar vieną kailį ir rėkaudavo toliau.

Staiga Hemlata pastebėjo, kad visur pilna vaikų, lyg šitiek metų jie būtų buvę nematomi. Du berniukai lėkė paskui kietus metalinius ratlankius, juos kreipdami ir stumdami lazdomis, vingiuodami gatve, burgzdami kaip automobiliai. Juos pavydžiai stebėjo mažylis su snarglių geležinkeliu nuo nosies iki lūpos. Jo galva buvo nuskusta, tik priekyje paliktas kuokštas it salelė pėstiesiems gatvėje. Atvykusi į Etiopiją, Hema sužinojo, kodėl vaikai taip keistai kerpami, – kad Dievas turėtų už ko nusitverti ir įkeltų vaiką į dangų, jei nuspręs jį pasiimti (o Viešpats pasiimdavo labai daug).

Vaikiuko motina stovėjo už kavinės karoliukų užuolaidos – iš tikrųjų tai buvo baras, kuriame galėjai gauti daug stipresnių gėrimų už kavą. Naktį iš vidaus jį apšviesdavo vamzdinės lempos, nudažytos žaliai, geltonai ir raudonai, o moteris, iki to meto atsimainiusi, siūlydavo ne tik gėrimus – ir save. Espreso kavavirė ant cinkuoto prekystalio rodė įstaigos lygį – italų okupacijos palikimas. Negyvas moters žvilgsnis užkliuvo už taksi, paskui už Hemos ir surūstėjo, lyg būtų pamačiusi varžovę. Ji pakėlė akis į keistą dėžę ant mašinos stogo, paskui atsainiai jas nusuko, lyg sakydama: „Man tai nedaro jokio įspūdžio.“ Turbūt amharė, pamanė Hema, graikinio riešuto spalvos oda, aukšti skruostikauliai. Labai daili. Ko gero, Ghošo draugužė. Į plaukus įsmeigtos šukos, lyg tik trumpam būtų liovusis juos šiaušti. Kojos blizga nuo kremo. Tokia galėtų net nuryti šlakelį kitą „Nivea“, manydama, kad odos spalva pašviesės. „Ką aš žinau, gal taip ir yra“, – Hema net krūptelėjo nuo šios minties.

Tarp naujesnių šlakbetonio blokų pastatų stovėjo lūšnos, iš nedažytų pinučių sienų kyšojo šakos, šiaudai ir molis. Tereikėdavo įbesti į žemę pagalį, pamauti ant jo tuščią skardinę, ir visi suprasdavo, kad čia kavinė; nors kavavirės nėra, nors mes prekiaujame naminiu tedžu27 ir tala28, o ne buteliniu alumi „St. George“, mūsų paslaugos nė kiek ne prastesnės.

Seniausia pasaulio profesija seniai niekieno, net Hemos, nebepiktino. Ji suvokė, kad bergždžia rūstauti – lyg piktintis deguonimi. Bet jai buvo akivaizdūs tokio atlaidumo padariniai: kiaušintakių ir kiaušidžių pūliniai, nevaisingumas dėl gonorėjos, negyvagimiai ir kūdikiai, kurių sifilis įgimtas.

Pagrindinėje gatvėje Hema išvydo išsišiepusių, tamsiaodžių, stambiakaulių guragių brigadą, kuriai vadovavo besijuokiantis brigadininkas italas. Guragiai buvo pietiečiai ir pelnytai garsėjo darbštumu, mielai imdamiesi vietos gyventojų nemėgstamų darbų. Kai Gebrui Misinge prireikdavo darbo rankų, jis prieidavo prie vartų ir surikdavo: „Guragiai!“, nors pastaruoju metu šis žodis tapo įžeidžiamas, ir dabar dėl visa pikta šaukdavo: „Nešikai!“

Darbininkai buvo basi, išskyrus brigadininką ir dar vieną žmogų, įsispyrusį į per mažus plastikinius batus, kuriuose pirštams buvo išpjovęs skyles. Iš teisybės Hemą turėjo siutinti toks vaizdas, juodi darbininkai ir baltasis prižiūrėtojas, ir ji ėmė spėlioti, kodėl nesipiktina; gal kad italai, likę Etiopijoje ją išvadavus, buvo tokio gero būdo, taip linkę iš savęs šaipytis, jog sunku buvo jais piktintis. Italams gyvenimas buvo toks, koks yra, nei daugiau, nei mažiau, tarpai tarp pusryčių, pietų ir vakarienės. O gal jiems paaiškėjo, kad tokia gyvensena jų padėčiai tinkamiausia. Hema pamatė, kad darbininkai, kai tik brigadininkas nusisuko, liovėsi dirbę. Mokyklos, įstaigos, įspūdingas paštas, valstybinis bankas vėžlio žingsniais, bet vis dėlto kilo ir prilygs Šventosios Trejybės katedros, Parlamento rūmų ir Jubiliejaus rūmų didybei. Imperatorius pamažu įgyvendino svajonę apie europietiško stiliaus Afrikos sostinę.

Gal todėl, kad tebegalvojo apie imperatorių, o gal todėl, kad taksi sustojo sankryžoje, kurioje vietoj virtinės parduotuvių kadaise stovėjo kartuvės, Hema staiga prisiminė vaizdą, įstrigusį į smegenis.

1946 metais šioje vietoje ji su Ghošu, pirmus mėnesius gyvenantys Adis Abeboje, privažiavo kelią užtvėrusią minią. Atsistojusi ant Ghošo folksvageno laiptelio, Hema pamatė grubiai nutašytus stulpus su skersiniu ir tris kilpas. Atvažiavo modifikuota „Trenta Quattro“ su kariniais ženklais. Iš atviros priekabos buvo išvilkti trys surakinti etiopai kaliniai. Vyrai buvo be švarkų, bet marškiniai, batai ir kelnės atrodė taip, lyg jie būtų atplėšti nuo pietų stalo.

Etiopas karininkas imperatoriaus asmens apsaugos uniforma perskaitė kažkokį popierių ir numetė į šalį. Hema it pakerėta žiūrėjo, kaip jis neria kilpą kiekvienam kaliniui ant galvos, tikrindamas, kad mazgas būtų vienoje pusėje, už ausies. Pasmerktieji, rodos, buvo susitaikę su likimu, o juk tai didžiausios drąsos požymis. Iš aukšto pagyvenusio vyriškio laikysenos Hema nusprendė, kad kaliniai kariškiai. Žilstelėjęs, bet tiesus kalinys kažką pasakė imperatoriaus asmens apsaugos karininkui, šis, palenkęs galvą, jį išklausė, linktelėjo ir numovė kilpą. Tada kalinys persisvėrė per sunkvežimio kraštą ir atkišo riešus su antrankiais verkiančiai moteriai. Ji numovė žiedą jam nuo piršto ir pabučiavo ranką. Kalinys žengtelėjo atgal, pažvelgė žemyn it aktorius, ieškantis savo vietos scenoje, paskui nusilenkė budeliui, šis jam irgi ir vėl užnėrė kilpą švelniai it vyras, vainikuodamas gėlių girlianda jauną žmoną.

Hema nesuprato, ką mato, dar nesuprato. Beveik tikėjo, kad čia teatras. Ją sukrėtė ne tiek vėlesnių įvykių žiaurumas – kriokdamas nušvilpė sunkvežimis, ėmė blaškytis pakaruokliai, nepatogiai, neįmanomai prie krūtinės palinko galva, žiūrovai beprotiškai puolė plėšti numirėliui batų, – kiek mintis, kad ji gyvena šalyje, kurioje vyksta tokie dalykai. Be abejo, Madrase ji matė beširdiškumo ir žvėriškumo, bet tai buvo veikiau abejingumas kančiai ir jos nepaisymas arba korupcija.

Po šio įvykio Hemai daug dienų buvo negera. Ji net svarstė, ar neišvykti iš Etiopijos. „The Ethiopian Herald“ nieko nerašė, vyriausybė nepanoro nieko paaiškinti. Žmonės kalbėjo, kad tie vyrai rengė perversmą ir toks buvo imperatoriaus atsakas. Jis stengiasi išsaugoti trapią pusiausvyrą šalyje.

Hema niekada neužmiršo budelio per prievartą, gražaus vyro, kurio veido kaulai buvo taip išsišovę, kad galva priminė kirvį. Nosis ties pagrindu suplota, matyt, kadaise sulaužyta. Ji prisiminė, kaip iškilmingai jis nusilenkė pasmerktajam prieš vykdydamas įsakymą, jautė anam gailestį ir net pagarbą. Tas gestas atskleidė konfliktą tarp pareigos ir užuojautos. Jei būtų atsisakęs, pats būtų tabalavęs kartuvėse. Hema neabejojo, kad jis elgėsi ne pagal sąžinę.

Gal todėl gyvenu Adis Abeboje šitiek metų, pamanė Hema: dėl kultūros, neatskiriamos nuo nežmoniškumo, dėl naujo lydinio, lydomo pirmykščio purvo tiglyje. Miestas kyla, ir aš jaučiuosi to vyksmo dalis, priešingai nei Madrase, kuris, rodos, baigtas prieš daug šimtmečių, man dar negimus. Ar, be mano tėvų, dar kas nors pastebėjo, kad išvykau? „Kodėl nelieki Indijoje? Čia, Madrase, daugybė be laiko mirštančių neturtingų moterų“, – neryžtingai pasakė tėvas per šią viešnagę. „Norit, kad nemokamai gydyčiau vargšus šiuose namuose? – paklausė ji. – Jei ne, gaukit man darbą. Tegu mane pasamdo municipalitetas ar Sveikatos apsaugos ministerija. Jei mano šaliai manęs reikia, kodėl manęs niekur nepriima?“ Atsakymą žinojo abu: reikia patepti. Atsiduso, net taksi vairuotojas atsigręžė. Vėl pajuto atsisveikinimo su tėvais skausmą.

Basi valstiečiai su neįtikima našta ant galvos ir arklių kinkiniai, siuvantys keliu, išsaugojo senovinės karalystės dvelksmą ir paslaptingumą, beveik pateisinančius stebuklingas istorijas presbiterio Jono, viduramžiais rašiusio apie stebuklingą krikščionių karalystę, supamą musulmonų žemių. Taip, Amerikoje jau inkstų persodinimo era, o skiepus nuo poliomielito tuoj turės net Indija, bet čia Hemai atrodė, kad ji apgavo laiką: atsidūrė ankstesnėje epochoje su dvidešimto amžiaus žiniomis. Iš jo didenybės į rasus, dežasmachus ir ne tokius kilmingus didikus, vasalus, juodadarbius sruvo galia. Jos įgūdžiai buvo tokia retenybė, jų taip reikėjo neturtingiausiems iš neturtingiausių, o kartais net valdovo rūmuose, kad ji jautėsi branginama. Ar ne toks namų apibrėžimas? Ne iš kur tu, bet kur tavęs reikia?

Apie pusę dviejų popiet jos taksi sustojo prie gelsvai rudų Misingo vartų, atskiro pasaulio.

Ligoninės teritoriją juosė ir pastatus slėpė akmenų siena. Virš jos kilo eukaliptai, o ten, kur nebuvo eukaliptų, augo eglės, palisandramedžiai ir akacijos. Iš betono sienos viršuje kyšojo žalios butelių šukės įsibrovėliams atbaidyti – plėšimai ir vagystės Adis Abeboje buvo paplitę, – nors per sieną svyrančios rožės švelnino įspūdį. Kaltinės geležies vartai, apmušti skarda, paprastai būdavo užkelti, pėstieji įleidžiami pro mažesnes vartų dureles ant vyrių. Tačiau dabar didieji vartai buvo atlapoti, pėsčiųjų durelės irgi.

Įėjusi Hema pamatė, kad Gebraus sarginės durys ir langinės irgi atidarytos, o pasiekusi kalvos viršūnę išvydo atlapotas visas Misingo ambulatorijos duris ir langus, sargas Gebrus (jis sykiu buvo ir šventikas) kaip tik tą akimirką parėmė malkinės duris akmeniu.

Pastebėjęs taksi, jis atidūmė plevėsuodamas apsiaustu, pirktu iš perteklinių karinių prekių parduotuvės. Veidas po baltu turbanu atrodė dar mažesnis. Rankoje jis spaudė musmušį, kryžių ir rožinį. Lyg norėtų nuvyti taksi. Gebrus buvo nervingas vaikinas, trankios kalbos, mėšlungiškų judesių, bet šį kartą jaudinosi labiau nei paprastai. Apstulbo ją išvydęs, lyg būtų nesitikėjęs, kad ji grįš.

– Garbė Dievui, kad jūs laimingai parvykote, sveika sugrįžusi, ponia, kaip sekasi, kaip sveikata? Viešpats išklausė mūsų maldas, – sumalė amharų kalba. Hema iš paskutiniųjų stengėsi nusilenkti tiek pat kartų kiek ir jis, bet jis nesiliovė, kol ji nepertraukė:

– Gebrau.

Atkišo penkių birų banknotą.

– Paimk dubenį ir iš Šebos baro atnešk dorovot29, – paliepė ji, turėdama omeny skanų vištienos troškinį su etiopiškų prieskonių mišiniu – berbere.

Amharų kalba ji šnekėjo nekaip, mokėjo tik esamąjį laiką, bet dorovotą įsidėjo į galvą anksti. Kaip tik dorovotą ji sapnavo kelias paskutines naktis Madrase po daugelio vegetariškų dienų. Padažas bus užpiltas ant minkštos it krepas indžeros, o šalia gulės dar keli ritinėliai indžeros, ja Hema kabins troškinį. Kai Gebrus atneš valgį, troškinys bus susigėręs į indžerą. Vien nuo tos minties burnoje jai ėmė rinktis seilės.

– Tikrai, atnešiu, ponia. „Šeba“ – pati geriausia, laimink, Viešpatie, jų virėją, „Šeba“…

– Pasakyk, Gebrau, kodėl durys ir langai atidaryti? – Dabar ji pastebėjo, kad jo nagai ir pirštai kruvini, prie rankovių prikibę plunksnų, jomis aplipęs ir musmušis.

– Oi, ponia! – šūktelėjo Gebrus. – Tai ir bandau jums pasakyti. Kūdikis įstrigo. Jos kūdikis. Ir sesuo! Ir kūdikis.

Hema nieko nesuprato. Kaip gyva nebuvo mačiusi Gebraus tokio susijaudinusio. Šypsojosi ir laukė.

– Ponia! Sesuo gimdo! Gerai nepagimdo!

– Ką? Pakartok! – Išvažiavusi niekur negirdėjo amharų kalbos, gal ne taip suprato.

– Sesuo, ponia, – tarė Gebrus, sunerimęs, kad ji nesupranta, nusprendęs rėkti garsiau ir šaižiau, bet tik suspiegė.

Misinge seserimi visi vadindavo seserį Mariją, nes vienintelė kita vienuolė, vyresnė, buvo tiesiog Vyresnioji, o į slaugytojas visi kreipdavosi „slaugytoja Almaza“, „slaugytoja Estera“.

Hema apstulbusi pamatė, kad Gebrus rauda.

– Išėjimo nėra! – šaižiai ištarė. – Aš viską išbandžiau. Atidariau visas duris ir langus. Perpjoviau vištą!

Jis susiėmė už pilvo ir pasistangino, vaizduodamas gimdymą.

– Kūdikis! Kūdikis? Ponia, kūdikis? – mėgino aiškinti angliškai, lyg klausdamas, ar supranta.

Tai, ką jis bando pasakyti, buvo akivaizdu, ji nesuklydo. Bet Hemai būtų buvę sunku tuo patikėti bet kuria kalba.

25 Angliškai imperatoriaus vardas ir „didžiai nešvankus“ (highly salacious) skamba vienodai.

26 Dukslūs marškiniai iki žemės.

27 Midus, pagardintas gešio (Rhamnus prinoides) lapais.

28 Etiopiškas alus.

29 Vištiena, troškinta svogūnų padaže su aitriosiomis paprikomis.

7 SKYRIUS

Fetor Terribilis30

Durys į operacinę atsilapojo. Praktikantė sukliko. Vyresnioji griebėsi už širdies, išvydusi moterį su sariu ir įsisprendusią į klubus – jos krūtinė kilnojosi, šnervės išsiplėtė.

Visi sustingo. Kaip žinoti, čia jų Hema ar vaiduoklis? Moteris atrodė aukštesnė ir apkūnesnė už Hemą, o krauju pasruvusios akys žaibavo kaip slibinės. Abejonės išnyko tik jai išsižiojus.

– Kokias nesąmones pliauškia Gebrus? Dėl Dievo, kas čia darosi?

– Stebuklas, – tarė Vyresnioji, taip įvertino Hemos atvykimą, dar labiau ją suglumindama.

Praktikantė švytinčiomis it giliai įkaltų vinių galvutės raupų duobutėmis paraudusi pridūrė:

– Amen.

Stounas atsistojo, raukšlės jo kaktoje pamačius Hemą išsilygino. Neištarė nė žodžio, bet veido išraiška buvo kaip žmogaus, kuris, įkritęs į ledyno plyšį, išvysta iš dangaus nuleistą virvę.

– Man seilės sukepo, sūnau, – po daugelio metų pasakojo apie įvykį Hema. – Veidą ir kaklą išpylė prakaitas, nors operacinėje buvo šalta. Matai, dar nežinodama duomenų, jau užuodžiau kvapą.

– Kokį kvapą?

– Vadovėliuose nerasi, Marijonai, net nesivargink. Bet jis įsirėžęs va čia, – ji patapšnojo sau per galvą. – Jei nuspręsčiau parašyti knygą, nors neketinu, vienas skyrius būtų vien apie gimdymo kvapus. – Smarvė buvusi sykiu aitri ir salsva, ir šios dvi priešingos savybės sudarė, anot Hemos, fetor terribilis. – Jis visada reiškia katastrofą gimdykloje. Negyva motina, negyvas kūdikis ar žudikas vyras. Arba ir tas, ir tas, ir tas.

Ji apstulbo, pamačiusi ant grindų šitiek kraujo. Išmėtyti – ant ligonės, greta ligonės, ant operacinio stalo – instrumentai ją pritrenkė. Bet labiausiai ji priešinosi, negalėjo pripažinti tiesos, kad sesuo Marija, mieloji sesuo, kuri ištikus tokiai nelaimei turėtų stovėti prie stalo nusipraususi, su chalatu ir kauke nelyginant ramybės švyturys, pati leisgyvė guli ant stalo balta kaip porcelianas oda ir bespalvėmis lūpomis.

Hemos mintys pakriko, lyg būtų nebe jos, lyg sapne jai prieš akis vyniotųsi kaligrafiška rašysena išmargintas ritinėlis. Jos žvilgsnį patraukė sesers Marijos kairė plaštaka, delnu aukštyn gulinti ant stalo. Pirštai suriesti, smilius šiek tiek mažiau, lyg ji būtų juo rodžiusi, kai užmigo ar kai ją ištiko koma. Poilsio poza, beveik nebūdinga seseriai Marijai. Artimiausią valandą Hemos akys nuolat nevalingai kryps į tą plaštaką.

Išvydusi Tomą Stouną, ji atsikvošėjo ir pagyvėjo. Tomas Stounas šventoje vietoje tarp moters kojų, skirtoje akušerei, kėlė Hemai pagiežą. Tai jos vieta, jos valda. Petimi jį nustūmė, o jis skubėdamas apvertė kėdutę. Bandė paaiškinti, kas nutiko: kaip rado seserį, suvokė, kad ji nėščia, kaip ji sunkiai gimdo, kaip jis sukrėstas, nes kraujavimas nesiliauja…

– O čia dabar kas? – nutraukė jo kalbą Hema išsiplėtusiomis iš nerimo akimis. Antakiai šovė aukštyn, lūpos suapvalėjo. Ji parodė į kruviną trepaną ir atverstą vadovėlį ant sesers Marijos pilvo. – Knygos ir griozdai? – Nušlavė daiktus, ir jie nubarškėjo ant grindų, net aidas atsimušė nuo sienų.

Praktikantės širdis daužėsi krūtinėje kaip drugys į lempą. Nežinodama, kur dėti rankas, susikišo jas į kišenes. Raminosi, kad su knygomis ir griozdais niekaip nesusijusi. Jos nesėkmė (jai jau aiškėjo) – slaugos jausmo stoka; perduodama Stouno žodžius, ji nesuvokė, kokia sunki sesers Marijos būklė. Manė, kad kiti užsuks pažiūrėti, kaip laikosi sesuo. Niekas nenutuokė, kad sesuo Marija taip serga, niekas nepasakė Vyresniajai.

Sesuo Marija pakrutino galvą, ir Vyresnioji pamanė, kad ji bent miglotai suvokia laikoma už rankos. Bet sesers skausmas buvo toks didelis, kad padėkoti už gerumą ji nepajėgė.

Jo rankose aš išvydau didžiulę auksinę ietį, o jos geležinis smaigalys degė ugnimi.

Iš nuotrupų, kurias suprato, Vyresnioji spėjo, kad sesuo Marija šnibžda šventosios Teresės žodžius, puikiai žinomus joms abiem.

Lyg jis kelis kartus būtų ja pervėręs man širdį iki pat vidurių. Rodos, išplėšė juos, traukdamas ietį, ir likau liepsnoti didžiule meile Dievui. Skausmas buvo toks baisus, kad kelis kartus sudejavau. Šio begalinio skausmo saldybė tokia, kad trokšti, jog jis nepraeitų, ir sielai nebereikia nieko menkesnio už Dievą.

Bet sesuo Marija, priešingai nei šventoji Teresė Avilietė, tikrai norėjo, kad skausmas praeitų, ir kaip tik tada, pasakė Vyresnioji, skausmas pilve, matyt, apmalšo, nes sesuo atsiduso ir aiškiai ištarė:

– Stebiuosi tavo gailestingumu, Viešpatie. Nesu jo verta.

Jai trumpam prašviesėjo protas, akys klaidžiojo, ji bandė kalbėti, bet nieko negalėjai suprasti. Į kambarį plūstelėjo šviesa, pasak Vyresniosios, lyg būtų išnykusi drobulė seseriai prieš veidą. Tą akimirką, kai sesuo Marija apžvelgė operacinę, kurioje šitiek metų dirbo, Vyresniajai toptelėjo, kad dabar seserį pačią reikia operuoti ir kad aplinkybės jai nepalankios. „Turbūt jai atrodė, kad nusipelnė mirties, – spėjo Vyresnioji mano motinos mintis. – Tikėjimas ir malonė turi atsverti nuodėmingą visų žmonių prigimtį, jai jų nepakako, ir ji gėdijosi. Vis dėlto tikriausiai manė, kad Dievas myli ją, nepaisydamas trūkumų, ir atleis jai aname pasaulyje, jei ne žemėje.“

Vyresnioji spėliojo, ar mano motina bijo mirti Afrikoje, toli nuo gimtinės. Galbūt širdyje – galbūt kiekvienos būtybės sielos gelmėse – glūdi troškimas uždaryti ratą, gyvenimą baigti pradžioje, mano motinos atveju – Kočyje.

Paskui Vyresnioji išgirdo, kaip mano motina aiškiai sušnibždėjo: „Miserere mei, Deus31“, ir jai užkando žadą. Vyresnioji toliau giedojo psalmę lotyniškai, atstojo balsą, o sesuo Marija tik judino lūpas:

– Štai esu gimęs su kalte, ir mano motina mane pradėjo su nuodėme… Apvalyk mane izopu, ir būsiu švarus, nuplauk mane, ir pasidarysiu baltesnis už sniegą.

Vyresnioji pasakojo, kad kai baigė giedoti psalmę, drobulė vėl nusileido. Mano motinos pasaulyje blėso šviesa.

– Pakelk kėdutę, Stounai, – suriko Hema. – O tu, – spragtelėjo pirštais praktikantės pusėn, – išsitrauk rankas iš kišenių.

Vos spėjo Stounas pastatyti kėdutę, Hemlata atsisėdo. Raktų ryšulys, sužvejotas namų durims atrakinti, buvo užkištas už sario juosmens ir žvangėjo, kol ji patogiau įsitaisė. Nuo operacinės šviesų kibirkščiavo deimantas nosyje. Ant ausų ir akių krito palaidų plaukų sruogos; ji nupūtė neklusnias garbanas į šalį. Ištiesė pečius, kad jie atlaikytų siaubą ir bjaurastį prieš akis. Šiuo judesiu nusimetė keliautojos lukštą ir susigrąžino akušerės savastį. Jos laukė darbas, galbūt sunkus, pavojingas, nemalonus, bet jos – ir tik jos vienos.

Hema pajuto, kad jai trūksta oro. Plaučiai prisitaikys tik po savaitės. Jie atvyko iš Madraso, kuris vos ne jūros lygyje, į operacinę, esančią 8202 pėdų aukštyje virš jūros lygio, atmetus kėdutės, ant kurios sėdi, aukštį. Su kiekvienu įkvėpimu jos šnervės išsiplėsdavo lyg grynakraujo žirgo po ketvirčio mylios lenktynių.

Bet dusti ji ėmė ir nuo vaizdo prieš akis. Gebrus neišsikraustė iš galvos ir nebuvo užsipylęs akių tala; jis sakė tiesą. Kasdieniškas prasidėjimo stebuklas įvyko vienintelėje vietoje, kur jam ne vieta: sesers Marijos gimdoje. Taip, sesuo Marija buvo nėščia, daug mėnesių, dar Hemai prieš išvykstant į Indiją! Ir ji ne tik nėščia, vaduojasi ir mirtimi.

O tėvas? Kas gi kitas? Ji dirstelėjo į papilkėjusį Stouno veidą.

Bet kodėl ne? – pamanė. Kodėl turėčiau stebėtis? „Gimdos kaklelio vėžiu, – prisiminė dėstytojo žodžius, – dažniausiai serga prostitutės, o vienuolės beveik neserga. Kodėl beveik? Todėl, kad vienuolėmis negimstama! Nes ne visos vienuolės vienuolėmis tapo skaisčios! Ir ne visos vienuolės gyvena skaisčiai!“ Apmąstymai nei į tvorą, nei į mietą, sustabdė save Hema, maudamasi Vyresniosios paduotas pirštines.

Praktikantė įrašė į ligos istoriją, kad atvyko daktarė Hemlata. Graužėsi, kad nepagalvojo apie pirštines.

Hemlata išsiskėtė. Jos pėdos buvo ištinusios nuo ilgo skrydžio. Pamankštino kojų pirštus, atrėmusi į sandalų dirželius, ir pabraukė pėdomis per kruvinas grindis, ieškodama, kaip patogiau pasidėti kojas. Kairės rankos pirštais praskėtė lytines lūpas. Paskui dešine ranka timptelėjo žemyn apykraštį, šį veiksmą buvo atlikusi tiek kartų, kad jis netrikdė, ir išvydo gimdymo taką.

– Rama, Rama, kas per sumautas akmens amžiaus padargas, – sušuko Hema ir atsargiai išnarpliojo iš pradžių vieną, paskui kitą cefalotriptoriaus pusę, smaukdama reples per vaisiaus ausis jam nuo galvos. Iškrapščiusi kruviną instrumentą, bjaurėdamasi žvilgtelėjo į jį ir numetė.

Vyresniajai palengvėjo. Nesvarbu, kas atsitiko, darbo ėmėsi tikra akušerė. Ji negalėjo nepastebėti, kad Hemlata su Stounu pasikeitė vaidmenimis: dabar rėkė ir svaidė instrumentus Hema.

Vyresnioji papasakojo apie didžiulius sesers Marijos skausmus, mėšlungiškus susitraukimus, kaip staiga skausmas išnyko, ir sąmonės prošvaistes, kalbėjimą… bet dabar jai vėl blogiau.

– Dieve mano, – ištarė Hema, žinodama, kad skausmai negali liautis, kol kūdikis nepagimdytas, – ko gero, jai plyšo gimda. – Tada aišku, iš kur ant grindų tiek kraujo. Kita galimybė – placenta previa, placenta užkimšo išėjimą į gimdos kaklelį. Abi galimybės nieko gero nežada. – Nuo kada nebegirdėti vaisiaus širdies plakimo? – Niekas neatsakė. – Kraujospūdis?

– Čiuopiant – šešiasdešimt, – atsakė anesteziologė patylėjusi, lyg tikėtųsi, kad kas nors kitas pasakys skaičių, kurį žinoti – jos pareiga.

Hema per pūpsantį sesers Marijos pilvą perbedė Askalę akimis.

– Lauki, kol bus nulis? Tada ko nors imsies? Vamzdelį į trachėją. Sujunk jį su rankine deguonies pagalve. Jei ji pabus, suleisk į veną petidino. Pasakyk, kai baigsi. Kur Ghošas? Iškvietėt jį? – Sesutė Askalė ėmėsi darbo, dėkinga už smulkius nurodymus, nes pačiai buvo aptemęs protas.

– O kas išėjo kraujo? Ką?! Niekas? Gal čia visi puspročiai? Eikit! Bėkit! Bėkit! – Du žmonės puolė prie durų. – Prigriebkit visus, kad duotų kraujo. Mums reikia daugybės kraujo!

Hema pamažu prakišo du dešinės rankos pirštus pro vaisiaus kaukolę. Kita ranka ji spaudė seseriai Marijai pilvą. Per pilvo kalną žvilgtelėjo į sesers veidą: papilkėjęs labiau nei Stouno.

Anesteziologei Askalei drebančiomis rankomis pavyko įkišti vamzdelį į trachėją. Kaskart oro pagalvę spustelint kilstelėdavo pritvinkusios sesers krūtys.

Hemos ranka pavadavo akis ertmėje, kurią ji laikė savo darbo vartais; pirštai tyrė vidų, padedami rankos išorėje. Ji užsimerkė, kad geriau suvoktų pirštų perduodamus duomenis apie dubens plotį, vaisiaus padėtį.

– Kas čia?.. – ištarė garsiai. Vaisius iš tikrųjų slenka galva į priekį, bet kas čia? Dar viena galva? – Dėl Dievo meilės, Stounai? – pasakė Hemlata, traukdama lauk ranką taip staiga, lyg būtų palietusi karštą žariją.

Stounas tebespoksojo nieko nesuprasdamas, bet bijodamas klausti. Hema įsmeigė akis į jį ir įsitempusi laukė atsakymo, nesvarbu kokio, išgirdusi vis tiek aprėks.

– Geriau lauke, o ne viduje, – suvapėjo Stounas, manydamas, kad ji turi omeny jo bandymus suknežinti kaukolę.

– Po perkūnais, Tomai Stounai, necituok man savo kvailo vadovėlio. Manai, čia pokštas?

Stounas, kuriam toli gražu neatrodė, kad čia pokštas, kuris, atvirai kalbant, suprato galėjęs ir turėjęs daryti tai, ką daro Hema, tirštai paraudo. Hema vėl ėmė čiupinėti pražūtingą ertmę sesers Marijos pilve, kur pavojus buvo iškilęs dviem gyvybėms. Čaižė Stouną žodžiais.

– Negalėjo bent kartą pasitikrinti prieš gimdymą? Kodėl nepasirūpinai, kad ji nors sykį pasirodytų man? Būčiau atšaukusi kelionę. Dabar nors pro langą šok! Stebuklas, kurgi ne. Visiškai išvengiamas… visiškai išvengiamas, – paskutiniai du žodžiai kaip kirčiai botagu.

Stounas stovėjo kaip mokinukas prieš direktorę. Hema, rodos, laukė atsakymo, taigi jis pralemeno:

– Aš nežinojau!

Hemai atsiknojo žandikaulis. Įsistebeilijo į jį. Jai ir pačiai buvo sunkoka patikėti, kad sesuo Marija pastojo nuo Stouno – kam tai ateitų į galvą? Bet ir šilto, ir šalto mačiusios akušerės cinizmas nugalėjo.

– Turi omeny nekaltą prasidėjimą, daktare Stounai? – Ji apėjo stalą. – Žinai ką, pone tikslingos veiklos skelbėjau? Šį kartą geriau nei Betliejaus ėdžiose. Ši skaistuolė gimdo dvynius! – Ji patylėjo, kol jis suvokė. – Dieve mano, negi negalėjai padaryti cezario pjūvio? – Sakinio gale pakėlė balsą, ir „cezario pjūvio“ pakibo Stounui virš galvos.

– Pirštines ir chalatą, tučtuojau! – suriko Hema. – Cezario pjūvio padėklą. Pabuskit, po galais! Norit ją išgelbėti ar ne? Greičiau! Greičiau! Greičiau! Tolo, tolo, tolo, – pakartojo amharų kalba, gal angliškai čia nesupranta.

Jos valdingi žodžiai išjudino nustėrusius žmones.

– O jūs, sesutės, iškrakmolytos ir niekam tikusios, – kalbėjo Hemlata, vilkdamasi sterilų chalatą ir maudamasi švarias pirštines (nusiprausti nebuvo laiko), – negalėjot jam nieko pasakyti? Vyresnioji? – Toji nudūrė akis. – Kada nustojo plakti vaisiaus širdis? Koks buvo tvinksnių skaičius per minutę?

– Viskas vyko labai greitai. Mes…

– Užsičiaupk, Stounai. Vienas jūsų atsakinėkite į klausimus. Kiti nutilkit. Kraujospūdis dabar?

– Vos šešiasdešimt.

– Kur kraujas? Gal aš kalbu ne tik su kvailiais, bet ir su nebyliais? Atsakykit!

Kraujo banko ligoninė neturėjo, jei pasisekdavo gauti, kokį litrą laikydavo šaldytuve. Ligonių šeimos nenorėdavo duoti kraujo. Kartą Hema pareikalavo vyro duoti kraujo žmonai, o jis griežtai atsisakė. Ji pareiškė, kad žmona tikrai duotų kraujo, jei jam reikėtų, o jis atšovė: „Jūs nepažįstat mano žmonos. Ji laukia mano mirties, nes tada paveldėtų karves ir kitą turtą.“ Ne sykį ji, Ghošas, Stounas ir Vyresnioji duodavo kraujo ir įkalbėdavo kai kurias slaugytojas. Mažiausiai kartą per metus Ghošas sėsdavo į automobilį ir apvažiuodavo savo kriketo komandos narius, prašydamas duoti kraujo.

– Niekas nepagalvojo apie kraują? – vėl paklausė Hema. – Visi, kurių čia nereikia, iškart drožkite duoti kraujo. Juk čia mūsiškė, Dieve mano. Dabar marš. Ne, Stounai, tu neisi! Maukis pirštines, dėl Dievo meilės! Padėk. Koks buvo vaisiaus širdies tvinksnių skaičius per minutę?

Praktikantė įsikniaubė į ligos istoriją, persigandusi, kad turės duoti kraujo, nedrįsdama pakelti akių. Ji žinojo, kad niekas nesiklausė vaisiaus širdies plakimo. Visi galvojo tik apie motiną. Praktikantė užbraukė įrašą „rekomenduojamas cezario pjūvis“, nujausdama, kad Vyresnioji išsigąs. Menka paguoda matyti daktarą Stouną nustėrusį ir nuleidusį akis it šunį, kuris nepakluso šeimininkui ir mielai sliūkintų šalin, bet supranta, kad krustelėjęs sulauks tik didesnės bausmės.

Hema pamatė, kad sesers Marijos veidas bespalvis, vokai nuleisti, primerktų akių žvilgsnis tuščias – taip atrodo merdintis žmogus.

– Kraujospūdis?

– Negaliu pamatuoti…

– Nesvarbu, pilkite kraują, čia šliukštelėkit jodo, greičiau! – Sulig tais žodžiais Hema atplėšė sterilų padėklą, griebė skalpelį ir brūkštelėjo per odą – nėra laiko net sterilizuoti. Vertikalus pjūvis po bamba. Hema vis dar negalėjo patikėti tuo, ką daro, ką pjausto.

Ji beveik vylėsi, kad sesuo Marija pasipiktinusi atsisės.

Tačiau išgirdo dunkstelint ir atsisukusi išvydo Vyresniąją, susmukusią ant grindų.

30 Siaubinga smarvė (lot.).

31 Pasigailėk manęs, Dieve (lot.).

8 SKYRIUS

Misingo žmonės

– Kas gaus kūną? – buvo pirmieji Vyresniosios žodžiai atsigavus.

Ji buvo be sąmonės vos kelias sekundes; visi tebestovėjo savo vietose, tik dabar spoksojo į ją. Praktikantė pribėgo padėti. Nepaisydama Hemos prieštaravimų, Vyresnioji nagais ir keliais prasiskynė kelią prie anesteziologės kėdutės rėkdama: „Aš neišeisiu!“ Visi turėjo tiek darbo, kad nesiginčijo.

Vyresnioji sėdėjo šalia lentos, prie kurios buvo pririšta sesers Marijos ranka, o iš butelio į gyslą pagaliau sruvo kraujas. Vyresnioji palietė plaštaką, pasilenkė prie jos, ėmė žiūrinėti sesers Marijos pirštus. Ji nenorėjo matyti, ką daktarai daro, raudonomis pirštinėmis rausdamiesi sesers pilve. Vyresniajai vis dar svaigo galva.

Masažuojant seseriai pirštus, kad liautųsi drebėti rankos, Vyresniajai į galvą neprašyti atėjo žodžiai: „Dievo įrankiai.“ Sesers Marijos pirštai buvo gražūs, ploni ir švelnūs, dailiai skulptūriški, net nejudančių buvo akivaizdūs puikūs motoriniai įgūdžiai. Vyresniosios, priešingai, blyškūs, dideliais raudonais it liniuote apdaužytais krumpliais, gumbuoti nuo amžiaus, darbo, šarminio muilo ir mazgojimo, tokių svarbių jos profesijai; raukšlių tinklas delnuose rodė, kaip ji myli Etiopijos žemę ir kaip noriai sodina, ravi ir kasa drauge su Gebrumi. Jis buvo sargas, sodininkas, juodadarbis ir šventikas, manantis, kad Vyresniajai nedera purvintis rankų.

Vyresnioji jautė, kad visas kūnas dreba. Viešpatie, gali mane pasiimti, mąstė ji, bet palauk, kol baigsis operacija, nenoriu blaškyti. Ji troško puodelio kavos, išsivirtos iš pupelių nuo jos išauginto Misingo žemėje augalo. Dievino akmenimis sutrintų pupelių rupumą tarp dantų, lydyto švino sunkumą gerklėje. Adis Abeboje iš italų paveldėta aistra mačiato ir espreso kavai, jų užsisakyti gali kiekvienoje kavinėje. Tik Vyresniajai iš anų jokios naudos, jai kiaurą dieną teikia jėgų kava, paruošta pagal vietos tradicijas, ir šios jai dabar labai reikia.

Į raukšleles lūpų kampučiuose riedėjo ašaros. Viena mano numylėtinių, mąstė ji, duktė, kurios negaliu turėti, nėščia… Kiek kartų Misinge Vyresniajai yra atskleidusi baisią paslaptį pražūtinga liga. Gresianti mirtis netikėtai atverdavo praeitį, ir ši begėdiškai poruodavosi su dabartimi. Bet Viešpatie, – tylomis sušuko ji, – mūsų galėjai pasigailėti. Jos pasigailėti!

Glostydama jaunos moters odą, Vyresnioji mąstė apie sesers Marijos pastangas slėpti kūną po vienuolės abitu ar chalatu ir kauke. Bergždžiai: uždari drabužiai tai tik išryškindavo. Kai veidas toks žavingas, lūpos tokios putlios, net šydas nenuslopins jausmingumo.

Seseriai Marijai atvykus, po kelerių metų Vyresnioji pamanė, kad jos turėtų atsisakyti abitų. Etiopijos valdžia uždarė amerikiečių misijų mokyklą Debre Zeite už pastangas atversti žmones į kitą tikėjimą. Vyresnioji vadovavo ligoninei, o ne sielas gelbėjo; ji nusprendė, kad nebenešioti vienuolių drabužių būtų apdairu. Bet, išvydusi iš operacinės išeinančią seserį Mariją su sijonu ir palaidinuke, Vyresnioji vos nepuolė jos gaubti paklode. V. V. Gonaferis, Misingo laborantas, stovėdamas šalia Vyresniosios, irgi pamatė pro šalį einančią seserį Mariją kasdieniniais drabužiais. Jis sustingo kaip seteris, užuodęs putpelę, nuo apykaklės iki plaukų šaknų veidą užliejo raudonis, lyg geismas būtų takus kraujo bendras. Tada Vyresnioji nutarė, kad Misingo vienuolės tebenešios abitą.

Staigus gal Hemos, o gal Tomo Stouno šūksnis išgąsdino Vyresniąją ir grąžino į dabartį. Ji kilstelėjo galvą ir nesusilaikiusi pažiūrėjo… Sudrebėjo, ir jai pasirodė, kad vėl nugeibs. Nukorė galvą, užsimerkė ir prisivertė galvoti apie ką kita…

Vyresnioji neturėjo šventosios, kurią laikytų sektinu pavyzdžiu ir kurios užtarimo būtų meldusi tokiu laiku. Prisiminus, kad šventoji Kotryna Sienietė gerdavusi ligonių pūlius, jai pasidarydavo šlykštu. Vyresniajai atrodė, kad tokios silpnybės būdingos Europai, ji nepakentė dangiškų glamonių ir burkavimo, kraujuojančių delnų ir stigmų. O Teresė Avilietė… na, Teresė jai nekliuvo. Ji nesipiktino, kad sesuo Marija šią liaupsina, bet slapčia pritarė daktarui Ghošui, Misingo vidaus ligų gydytojui, kad garsiosios šventosios Teresės vizijos ir ekstazė viso labo buvusi isterijos raiška. Ghošas rodė Vyresniajai Paryžiaus Salpetriero ligoninėje garsaus prancūzų neuropatologo Šarko padarytas pacienčių, sergančių isterija, nuotraukas. Šarko manė, kad haliucinacijas sukelia gimdos – senovės graikų kalba hystera – ligos. Jo pacientės šypsodavosi, nutaisiusios, Vyresniosios nuomone, gundomas pozas, kurias Šarko pavadino „Nukryžiavimu“ ir „Palaima“. Kaip galima šypsotis, kai esi paralyžiuotas ar apakęs? Šį reiškinį Šarko vadino la belle indifférence32.

Gal sesuo Marija ir regėdavo vizijas, bet apie jas nekalbėdavo. Kartais rytą sesuo atrodydavo neišsimiegojusi, o raudoni skruostai, lengva eigastis išduodavo, kad jos pėdos tik ir laukia progos atsiplėšti nuo žemės. Gal todėl ji taip ramiai petys į petį dirbdavo su Tomu Stounu, kuris, nors ir labai talentingas, bendradarbių pagyrimais nelepino.

Vyresniosios tikėjimas buvo praktiškesnis. Jos pašaukimas buvo padėti. Kam kitam taip reikia pagalbos, kaip kenčiantiems ligoniams, ir ar ne čia kur kas labiau negu Jorkšyre? Todėl ji Etiopijoje jau amžinybė. Kelios nuotraukos, atminai, knygos ir pažymėjimai, kuriuos Vyresnioji atsivežė, per šitiek metų buvo pavogti ar pamesti. Ji niekada dėl to nesirūpino – šiaip ar taip, visos Biblijos vienodos. Būtiniausius dalykus irgi nesunku pakeisti: siuvimo reikmenų rinkinį, akvareles, drabužius.

Bet ji brangino nematerialius dalykus: savo padėtį mieste, kuriame visiems, net sau, buvo Vyresnioji; netikėtą išradingumą, kurio prireikė jaukiai ligoninei – ją laikė Rytų Afrikos rojumi – iš pakrikų lūšnų sukurti; ir branduolį gydytojų, kuriuos atsikvietė ir kurie ilgainiui tapo jos numylėtiniais. Virkštelė, jungianti ją su Vaikelio Jėzaus draugija ir Sudano misija, nudžiūvo ir nukrito. Dabar jie visi, ir ji, ir numylėtiniai, yra Misingo kaliniai, patys pasirinkę tremtį.

Be abejo, Misingas – netikras vardas, ir Vyresnioji kartais mėgindavo pataisyti žmones, išmokyti juos sakyti teisingą pavadinimą – Misijų. Ir oficialiai visus tuos metus ligoninė nebuvo Misingas; ji vadinosi Bazelio ar Badeno – reikia pažiūrėti į dokumentą, lipnia juostele priklijuotą prie rašomojo stalo, katro, – memorialine ligonine Šveicarijos ar Vokietijos miesto dosnios bažnyčios garbei. Hjustono baptistai irgi gausiai aukodavo, bet jiems nė kiek nerūpėjo, kaip vadinama ligoninė. Daktaras Ghošas mėgdavo kartoti, kad ligoninė turi ne mažiau avatarų už hinduistų dievą. „Tik Vyresnioji žino, kokioje ligoninėje šiandien ir kiekvieną kitą mielą dieną dirbsime, ar eisime į Tenesio baptistų ambulatoriją, ar į Teksaso metodistų ambulatoriją, tai negi mane galima kaltinti dėl vėlavimo – atsikėlęs kaskart turiu ieškoti darbo vietos. O, Vyresnioji, štai ir jūs!“ Visi jie kaliniai, pamanė Vyresnioji, nenoromis šyptelėdama, visi Misingo darbuotojai, ir jie negali pasirinkti, su kuo kalės. Bet net Ghošą, be abejo, vieną keisčiausių Dievo kūrinių, Vyresnioji motiniškai mylėjo. Ir sykiu nerimavo, kaip visada nerimaujama dėl išdykusio vaiko.

Vyresnioji atsiduso ir nustebusi išgirdo, kaip pro lūpas veržiasi žodžiai. Pajuto, kad visa operacinė sužiuro į ją. Tik tada suprato, kad stropiai kalba maldą. Sulaukusi penkiasdešimties, Vyresnioji pastebėjo, kad jos mintys ir veiksmai dažnai nesuderinti ir nesusiję, tai jau darėsi įprasta. Pačiu netinkamiausiu laiku jos protas imdavo klijuoti vaizdus į atminties iškarpų albumą. Kam? Kada jai pasitaikys proga prisiminti šiuos įvykius? Per iškilmingą vakarienę, skirtą jai pagerbti? Mirties valandą? Prie dangaus vartų? Ji seniai liovėsi tokius dalykus suprasti paraidžiui. Jos tėvui, svaigalų ir tunelių tamsos pražudytam kalnakasiui, labai patiko žodžiai „dangaus vartai“. Jo tariami, jie skambėdavo kaip vardas kokios nors šliundros, vienos iš daugelio trukdančių jam saugoti vedybinę ištikimybę.

Ir vis dėlto Vyresnioji buvo įsitikinusi, kad vaizdo, kurį ką tik netyčia pamatė, niekada nepamirš. Atsitiko štai kas: saulė staiga išsiveržė iš už debesies ir dėl aukščio bei metų laiko įspindo tiesiai pro grūdėtą trečiosios operacinės langą. Žėrinti, balta, ji atšoko nuo sienų, atsimušė nuo stiklo, metalo, plytelių, kaip tik tada Hema ar Stounas garsiai šūktelėjo, ir Vyresnioji pakėlė akis. Tada ji išvydo, kad visi it hienos prie maitos pasilenkę apžiūrinėja prapjautą sesers Marijos pilvą ir jo skandalingą turinį. Ji išvydo, kaip tarp alkūnės ir klubo slenka šviesa. Paskui saulės spindulys krito tiesiai ant sesers Marijos vaisingos gimdos, kyšančios iš kruvinos žaizdos it nešvankybė ant šventojo liežuvio. Melsvai juoda kraujo išlaja – hematoma – ištempė platųjį gimdos raištį, ir gimda nuo šviesos sužėrėjo it ostija. Vyresniajai pasirodė, kad toks ir buvo saulės tikslas – rasti neužgimusiuosius. Mes pamatėme viena kitą iš naujo. Mums nuplėštos kaukės. Taip, tokį įvykį galima pavadinti stebuklu – tiktai nieko neatsitiko, gamtos dėsniai nesiliovė galioti (Vyresniosios nuomone, tai būtina stebuklo sąlyga). Tarsi dvynių vieta po dangaus skliautu ir šioje ašarų pakalnėje būtų patvirtinta jiems dar negimus; ji suprato: niekas – nei įprastas eukalipto kvapas ar jo lapų, įkištų į šnervę, vaizdas, nei būgniškas lietaus tratėjimas į rievėtos skardos stogą, nei ką tik atvertos pilvo ertmės smarvė – nebebus toks kaip anksčiau.

32 Gražusis abejingumas (pranc.).

9 SKYRIUS

Kur glūdi pareiga

Hema švaistėsi skalpeliu kaip ugnies pagriebusi. Nėra laiko kraujagyslėms užspausti, be to, sesuo beveik nekraujuoja – blogas ženklas. Perpjovė žvilgią pilvaplėvę ir skubiai pritaisė žaizdos plėstuvus. Išvirto gimda. Paskui Hemai prieš akis ji, regis, išsipūtė ir nušvito… Hema nustėro, kol suvokė, kad pro matinio stiklo langą įspindo saulė ir apšvietė stalą. Per visus Misingo operacinėje praleistus metus nebuvo taip nutikę, bent ji neprisiminė.

Kaip Hema ir bijojo, vienoje pusėje gimda buvo plyšusi. Platusis šios pusės raištis skendėjo kraujyje. Taigi, išėmusi kūdikius, ji turės skubiai išpjauti gimdą, nelengvas darbas, kai pacientės gimdos arterijos vingiuotos ir per nėštumą išsiplėtusios, jomis per minutę prateka po pusę litro kraujo. Neverta nė kalbėti apie didžiulį kraujo krešulį, mirguliuojantį šviesoje, piktdžiugiškai augantį prieš akis it besišypsantis Buda, tarsi sakantį: Hema, aš visiškai suardžiau jos anatomiją, išpjauti bus velnioniškai sunku, visos gairės dingusios. Bet vis tiek imkis darbo, kodėl gi ne?

Hema tikėjo numerologija, skaičiai tokie pat svarbūs kaip žmogaus vardas. Kokia šiandien data? – paklausė savęs. Devinto mėnesio dvidešimta diena. Nei keturių, nei septynių… Lėktuvas vos nesudužo, vaikas susilaužė koją… aš sutraiškiau prancūzui pautus… kas dar nutiks, kas dar?

Ji žirklėmis trenkė Stounui per krumplius.

– Liaukis!

Jis grabaliojo kraujuojančią gyslą, o jai reikėjo, kad žaizdą jis praplėstų.

Ji įpjovė gimdą ir bandė ištraukti dvynį, katras buvo aukščiau, bet vis tiek žemyn galva, aukštyn kojomis. Šis dvynys pasaulį per gimdymo taką turėjo išvysti antras, o dabar bus pirmagimis. Bet, keista, šis dvynys, įsirėmęs rankyte į skruostą, nė nekrustelėjo.

Ji padidino gimdos pjūvį.

Išsiurbė gleives naujagimiui iš burnos.

Ir staiga įkvėpė, net kaukė prilipo prie lūpų, nes suprato, kas yra.

Kūdikiai buvo suaugę galvomis. Viršugalvius jungė trumpa mėsinga žarnelė, siauresnė ir tamsesnė už virkšteles. Juodu buvo susieti, bet kotelis buvo pražūtingai įplėštas, jame žiojėjo skylė dantytais kraštais, be abejo, atsiradusi Stounui graibant su baziotribu33. Ir iš šios skylės pliaupė kūdikių kraujas, kurio jie ir šiaip turėjo ne kažin kiek.

Viešpatie, pamanė ji, tebūnie tai tik kraujagyslė, ir dar smulki. Tebūnie ne smegenų, ne smegenų dangalų, ne smegenų skilvelių, ne galvos smegenų arterija, ne smegenų skystis… O Stounui, visam kambariui, Dievui, dvyniams, kurių gyvybes, jei jie išgyvens, šis sprendimas negrįžtamai gali paveikti, garsiai kalbėjo:

– Galbūt jiems tučtuojau, kai šitą perpjausiu, prasidės traukuliai. Vienas dvynys gali nukraujuoti, o kitas pertekti kraujo. Gali susirgti meningitu…

Chirurgai taip elgiasi, kai sunku nuspręsti: garsiai išsako asistentui savo mintis, nes galbūt pačiam paaiškės, ką daryti. Teoriškai asistentas turi laiko nurodyti samprotavimų klaidas, nors jai nerūpėjo nuomonė žmogaus, kuris taip apmaudžiai apsiriko. Reikia rūpestingai apgalvoti sprendimą, kad nepadarytų dar vienos klaidos. Dažnai ligonį pribaigia kaip tik antra klaida, padaryta skubant ištaisyti pirmąją.

– Pasirinkimo nėra, – tarė Hema. – Turiu pjauti.

Ji spaustuvais suveržė žarnelę ties vieta, kur ji išniro iš vieno ir kito naujagimio galvos. Paprašiusi Šivos pagalbos, sulaikė kvapą ir nupjovė virš spaustuvų, laukdama visokių baisybių.

Nieko neįvyko.

Ji perrišo galiukus. Nupjovė virkštelę ir lengvai ištraukė pirmą naujagimį, berniuką. Padavė jį šalia stovinčiai praktikantei su chalatu ir pirštinėmis. Šis kūdikis nuo tėvo įsikišimo nenukentėjo. Paskui ištraukė kitą naujagimį, irgi berniuką, dvyniai buvo vieno kiaušinėlio, tačiau šio galvos odą sukruvino Stouno peilis, o ir kaukolė būtų buvusi sutraiškyta, jei Hema nebūtų parvykusi.

Abu naujagimiai buvo smulkučiai, svėrė daugių daugiausia po tris svarus. Akivaizdžiai neišnešioti. Gimė mėnesiu, gal ir daugiau per anksti. Nė vienas neverkė.

Atidavusi kūdikius Hema vėl atsisuko į motiną, nes jai krito į akis smarkus kraujavimas iš sesers Marijos suzmekusios, purios gimdos.

– Koks jos kraujospūdis? – paklausė Hema, nuo audeklo ant ligonės kūno pakeldama akis į Askalę, paskui į sesers Marijos veidą. Anesteziologė papurtė galvą, jos akių baltymai švietė kaip lėkštutės. Gražiosios sesers Marijos veidas buvo išpurtęs ir negyvas. – Daugiau kraujo! Dėl Dievo meilės! Pilkit! – sušuko Hema.

Plušėdama supliuškusioje pilvo ertmėje, Hemlata prisiminė, kad duodama praktikantei antrą naujagimį nusistebėjo, kodėl ši stovi ir laiko pirmąjį, spoksodama bereikšmiu žvilgsniu. Bet Hema neturėjo kada dėl to sukti galvos. Naujagimiai išimti, o akušerės pareiga dabar visą dėmesį skirti seseriai Marijai, motinai.

33 Instrumentas vaisiaus galvutei sutraiškyti.

10 SKYRIUS

Šivos šokis

Mes, du bevardžiai ką tik gimę kūdikiai, nekvėpavome. Dauguma naujagimių gyvenimą ne gimdoje pasitinka šaižiu veriamu klyksmu, bet mūsų giesmė buvo liūdniausia: negyvų gimusių tyla. Mūsų rankytės nebuvo prispaustos prie krūtinės, mūsų kumšteliai nesusigniaužė. Mes buvome suglebę ir nulėpę it dvi sužeistos plekšnės.

Mūsų gimimo legenda tokia: vieno kiaušinėlio dvyniai, kurių motina, vienuolė, mirė gimdydama, o tėvas nežinomas, galbūt, nors tai neįtikima, Tomas Stounas. Ilgainiui legenda brendo ir apaugdavo naujomis smulkmenomis, išaiškėdavusiomis ją pasakojant. Bet ir po penkiasdešimties metų matau, kad kai kurių detalių vis dar trūksta.

Kai gimdomi įstrigome, įtraukiau brolį atgal į gimdą, toliau nuo bėdos, nes ietys ir durklai puolė jį pro vienintelį vaisiui įprastą išėjimą. Puolimas baigėsi. Paskui prisimenu – tikiu, kad prisimenu, – slopius balsus, tempimą ir pjovimą išorėje. Gelbėtojams priartėjus, prisimenu akinamą šviesą ir stiprius mane traukiančius pirštus. Tamsa ir tyla sprogo, kurtinantis triukšmas išorėje buvo toks didelis, kad vos nepražiopsojau akimirkos, kai mudu buvome atskirti, kai nutrūko žarnelė, jungianti mano galvą su Šivos. To atskyrimo sukrėtimas išliko. Net dabar dažniausiai galvoju ne apie save, gulintį variniame dubenyje, išvydusį pasaulį, bet nekvėpuojantį, nejudantį, negyvą, – ne, aš prisimenu tik atskyrimą nuo Šivos. Bet grįžtu prie legendos.

Praktikantė įdėjo abu negyvagimius į varinį dubenį, į jį mesdavo placentas. Dubenį ji nunešė prie lango. Gimdymo istorijoje pažymėjo: Japonijos dvyniai, suaugę galvomis, bet dabar atskirti. Trokšdama padėti, ji visiškai užmiršo pagrindus: atverti kvėpavimo takus, kad naujagimis galėtų kvėpuoti ir širdis imtų varinėti kraują. Ji galvojo tik apie naujagimių geltą ir saulės šviesos naudą, mat apie tai buvo skaičiusi išvakarėse. Išmoko tą pastraipą atmintinai. Graužėsi, kad skaitė ne apie Japonijos (supainiojo su Siamo) dvynius ar uždususius naujagimius, deja, skaitė apie geltą. Paskui, padėjusi dubenį, suvokė, kad kūdikiai turi būti gyvi, antraip iš saulės jokios naudos, o šie juk negyvi. Iš sielvarto ir gėdos ji dar labiau sutriko. Nusigręžė.

Dvyniai gulėjo vienas prieš kitą, jausdami elektrinantį dubens prisilietimą. Ligos istorijoje praktikantė aprašė jų mirtiną blyškumą, pavartojusi žodžius „baltoji asfiksija“.

Saulė, ką tik it sceną apšvietusi operacinę, dabar nusitaikė į dubenį.

Varis sušvito oranžine spalva. Jo molekulės susimaišė. Pro permatomą naujagimių odą į blyškius kūnelius įsiskverbė prana34.

Hemlata perpjovė plačiuosius raiščius, paskui užspaudė gimdos arterijas, melsdamasi, kad šioje kruvinoje makalynėje netyčia neužspaustų šlapimtakių ir neatkirstų inkstų.

– Greičiau, greičiau, greičiau! – ji vos nesusigundė pliaukštelėti Stounui per kaktą, o ne per krumplius. – Plėsk, kaip pridera!

Ji pažvelgė ten, kur žiūrėjo jis, į sesers Marijos galvą, šokinėjančią it skudurinės lėlės, kol anesteziologė tampė jai ranką, ieškodama dar vienos venos. Apsiašarojusi Vyresnioji, skendėdama sielvarte, glostė seseriai kitą ranką.

Pagaliau, įmetusi į dubenį gimdą su visais spaustuvais, Hema pamatė, kad pilvo aorta nebesusitraukinėja. Rankos, iki šiol tvirtos, sudrebėjo, traukdamos į švirkštą adrenaliną ir maudamos pusketvirto colio adatą. Hema pakėlė sesers Marijos kairę krūtį, valandėlę padelsė, šaukdamasi Dievo, paskui įsmeigė adatą tarp šonkaulių į širdį. Atitraukė stūmoklį, ir švirkšte išdygo širdies kraujo grybas. Kai tik tenka leisti adrenaliną į širdį, nieko gero iš to nebūna, tarė sau Hema. Nė karto nepadėjo. Matyt, man tai tėra ženklas, jog ligonis miręs. Bet kam nors kur nors turėjo padėti. Antraip kam mus šito mokė?

Hemlata didžiavosi, kad nepameta galvos, kad dirba nuosekliai, net kai padėtis kritiška. Bet dabar laukdama rijo ašaras, dešinę ranką delnu žemyn įkišusi seseriai Marijai į pilvo ertmę, virš nugarkaulio, laukdama aortos tvinksnio, pliaukštelėjimo, kurį pajustų pirštai. Ji nepajėgė pamiršti, kad bando išjudinti brangios sesers, kurios gyvybė gęsta, širdį. Jas siejo dviejų indžių svetimame krašte ryšys, siekiantis valstybinės Madraso bendrosios ligoninės laikus, nors ten jos viena kitos nepažinojo. Bendra geografija ir atsiminimai suartino jas kaip seseris, vienos šeimos nares. Hema žiūrėjo, kaip mėlynuoja sesers plaštakos, blausiasi nagų pusmėnuliai, pilkėja oda. Lavono ranka, o ją laikė Vyresnioji, nulenkusi galvą it miegotų.

Hema laukė ilgiau negu įprasta. Ne iš karto prisivertė ištarti, ir balsas nutrūko:

– Nebėra. Mes jos netekome.

Tuo metu, kai veikla operacinėje nutrūko, pirmagimis, tas, kuriam nebuvo pradurta kaukolė, priminė apie save. Jis sudavė rankytėmis į varinį dubenį. Jis spyrė kairiu kulnu, ir varis dusliai sugaudė. Išplėštas iš merdinčios gimdos, jis iškėlė abi rankytes į dangų, o paskui ištiesė dešinėn, brolio pusėn. Čia aš, paskelbė. Neverta kalbėti, kaip čia turėjo ir galėjo būti, kas ir kodėl. Aš suprantu padėtį, aplinkybes, kai ateis laikas, galėsime aptarti smulkmenas, šiaip ar taip, iš esmės vienintelė tikrovė – gimimas, poravimasis ir mirtis… Aš gimiau, vieno karto pakaks. O dabar padėk mano broliui. Žiūrėk! Čia! Tučtuojau ateik! Padėk jam.

Pašaukta Hemlata pripuolė, kartodama: „Šiva, Šiva“, šaukdamasi savo Dievo, kurį kiti laikė naikintoju, bet ji tikėjo, kad jis ir keitėjas, galintis pataisyti siaubingiausią dalyką. Vėliau ji sakys, kad nieko gero iš dvynių nesitikėjo. Vieno galva buvo kruvina, jinai perpjovė mėsingą juodu jungiančią žarnelę, ir vienas Dievas težino, kiek jie prisikamavo, kol jinai išplėšė abudu iš gimdos. Tačiau ji tikėjosi, kad Vyresnioji, praktikantė ar abi gaivins naujagimius, kol ji rūpinsis motina, nors prisiminė mačiusi, kad Vyresnioji sėdi nejudėdama.

Praktikantė pasijuto labai įžeista, išgirdusi už nugaros atgyjant naujagimį, nes jis paneigė jos esmines klinikines prielaidas. Vaikas jau buvo nebe baltas, o rausvas, ir nepageltęs. Antrasis buvo mėlynas kaip liepsnelės kiaušinis, ramus ir nejudantis, lyg būtų kokonas, iš kurio išniro verkiantis naujagimis. Vyresnioji, išgirdusi vaiko verksmą, pašoko nuo kėdutės. Žvilgsniu pasakė praktikantei, kad ši beviltiška. Hemlata ėmėsi nejudančio dvynio, o Vyresnioji skubiai ėmė valyti gyvąjį.

Kvėpuojantis dvynys žvelgė iš varinio indo. Paputusiomis naujagimio akimis apžiūrinėjo kambarį, stengdamasis susigaudyti aplinkoje.

Vyras, kurį visi laikė tėvu, aukštas, tvirtas baltasis, suglumęs stovėjo savo operacinėje. Tėvo rankos nusimovus pirštines buvo antgamtiškai baltos nuo talko. Pirštus jis buvo sunėręs kaip įprasta chirurgams, dvasininkams ir atgailautojams. Mėlynos rimtos akys, giliai įsodintos į akiduobes po atsikišusia kakta, buvo tuščios. Iš šešėlio kyšojo į kirvio ašmenis panaši nosis, smaili, kaip ir dera jo profesijai. Lūpos plonos ir tiesios, lyg nubrėžtos pridėjus liniuotę. Visas veidas vienų tiesių linijų ir kampų, smailus smakras it išpjautas lancetu, lyg bruožai būtų ištašyti iš vieno granito luito. Plaukai perskirti dešinėje pusėje, sklastymas nuo vaikystės, kiekvienas plauko maišelis sutramdytas šukų, seniausiai žinantis, į kurią pusę krypti. Viršugalvis apkirptas nelygiai, lyg būtų paprašęs: „Pakaušyje ir iš šonų trumpai“, o tai padarius, jis būtų pakilęs nuo kėdės nepaisydamas kirpėjo protesto. Užsispyręs, ryžtingas veidas, su žiūronu ir arklio uodega, jis būtų puikiai tikęs ant anglų karo laivo denio. Jei ne ašaros, riedančios per skruostus.

– O kaip Marija? – ištarė to ašaroto veido lūpos, ir visi krūptelėjo, nes Stounas iki šiol tylėjo.

Ritmingi skiemenys priminė ciksintį sprogdiklį.

– Atleisk, Tomai. Per vėlu, – tarė Hemlata.

Ji išsiurbė naujagimiui ryklę, paskui įpūtė jam į plaučius oro, skubėdama, beveik paklaikusi. Iš jos balso pyktis ant Stouno dingo, jį pakeitė gailestis. Per petį dirstelėjo į jį.

Stounui iš burnos išsiveržė bepročio klyksmas. Hemai atvykus, jis buvo tik neveiklus stebėtojas ir niekam tikęs asistentas. Dabar šoko į priekį ir griebė nuo padėklo skalpelį. Uždėjo ranką seseriai Marijai ant krūtinės. Hemlata norėjo jį sulaikyti, bet nusprendė, kad neišmintinga artintis prie vyro su peiliu.

Stounas pakėlė sesers Marijos krūtį. Ausyse jam skambėjo reanimacijos pionierių, Karališkosios humanistų draugijos, šūkis: Lateat scintillula forsan – galbūt kibirkštėlė dar slypi.

Jis nukreipė krūtį į šalį, ir po peiliu tarp ketvirto ir penkto šonkaulio atsivėrė raudona žaizda. Jis dar kartą brūkštelėjo, dar, kol perpjovė raumenis. Ką tik jam stigo vikrumo, o dabar atrodė, kad kitaip – nedrąsiai – pjauti nė nesugebėtų. Perrėžė kremzles, jungiančias abu šonkaulius su krūtinkauliu. Atlenkė šonkaulius ir nepatikliai stebeilijo, kaip pirštinėta ranka dingsta dar šiltoje jos krūtinės ertmėje. Purų plautį nustūmė į šalį. Ir štai pirštai apčiuopė sesers Marijos širdį it negyvą žuvį pintinėje. Suspaudė, nustebintas jos dydžio, nes vos apėmė. Ir visą laiką reikalavo sesers anesteziologės pūsti jai į plaučius orą ir nesiliauti.

Dešinė ranka nugrimzdo krūtinės ląstoje, bet jis nenuleido akių nuo sesers Marijos pritvinkusios kairės krūties, ją, kad nekliudytų, prilaikė kaire ranka. Krūtis buvo standi, priešingai nei slidi minkšta širdis. Jis matė, kaip ant veido dėmėmis slenka mėlyni šešėliai, jos ruda oda negalėjo įgyti tokio atspalvio. Pilvas susmuko, paviršius susiraukšlėjo kaip supliuškęs balionas, abi pusės išsikėtė it knyga, kurios nugarėlė iširo.

– Dieve? Dieve? Dieve?! – rėkė Stounas sulig kiekvienu spustelėjimu, šaukdamasis Dievo, kurio kadaise atsižadėjo ir kurio netikėjo. Bet sesuo Marija Dievą tikėjo, melstis kasdien keldavosi prieš aušrą, o vakare prieš miegą irgi ilgam paskęsdavo maldoje. Kiekviena jos gyvenimo akimirka, kiekviena jos kalendoriaus diena buvo pilna Dievo įvykių, ji nė kąsnelio neprarydavo nepalaiminta Dievo. Padaryk savo gyvenimą gražų Dievui. Tomas Stounas jos nesuprato, bet gerbė, nes ši savybė jos nepalikdavo nei operacinėje, nei piešiant iliustracijas jo vadovėliui. Todėl dabar pats šaukėsi Dievo, nes jei šis yra, tai skolingas ištikimai savo tarnaitei, seseriai Marijai, stebuklą. Antraip Dievas – begėdis sukčius, tokiu Stounas jį visada ir laikė. – Jei nori, kad tikėčiau, Dieve, duodu tau dar vieną progą.

Operacinės durys atsilapojo.

Visų akys susmigo į tarpdurį.

Ten buvo tik plačiaakis Gebrus, šventikas, Dievo tarnas ir sargas. Uždengtame dubenyje jis atnešė indžeros ir troškinio, jų kvapas susimaišė su placentos, kraujo, vaisiaus vandenų ir išmatų. Gebrus nesiryžo įžengti į šią šventovę. Jis atkišo indą su valgiu, dvejodamas, ar pataisys reikalą. Gebrui akys iššoko ant kaktos, išvydus ant šios šventos vietos altoriaus seserį Mariją, išmėsinėtą kaip paaukotas avinėlis, ir Stouno ranką jos krūtinėje. Jis sudrebėjo. Padėjo valgį ant grindų, pritūpė prie sienos, išsitraukė rožinį ir linguodamas ėmė melstis.

Stounas stengėsi dar labiau.

– Aš reikalauju stebuklo, ir tučtuojau, – pareiškė jis svyruodamas. Nesiliovė, nors širdis rankoje virto koše. – Duonos ir žuvies padauginimas… Lozorius… Raupsuotieji… Mozė ir Raudonoji jūra… – Gebraus giesmė senovine gezu derėjo prie Stouno, šauksmas ir atsiliepimas, lyg Gebrus verstų, nes šiame pusrutulyje Dievas angliškai nemokėjo.

Stounas pakėlė akis į lubas, laukdamas, kad jos prasiskirtų ir įsikištų angelas, nes chirurgams ir šventikams nepasisekė. Pamatė tik juodą vorą, kabantį nuo voratinklio ir sudėtinėmis akimis žiūrintį į žmonių nelaimę apačioje. Stounui nusviro pečiai, ir nors ranka tebebuvo sesers Marijos krūtinės ląstoje, jis jau glamonėjo širdį, o ne gniaužė. Krūtinė ėmė kilnotis, ant sesers Marijos pabiro ašaros. Griuvo ant rankų, atremtų į sesers krūtinę. Niekas nedrįso artintis. Visi nustėro, matydami nugalėtą, sužlugdytą chirurgą.

Pagaliau jis pakėlė akis ir lyg pirmą kartą išvydo žalias plyteles, dengiančias sienas iki pusės, žalias duris į autoklavo kambarį, stiklinę instrumentų spintą, kruviną gimdą su sąvaržų vėriniu ant žalio rankšluosčio, šalia melsvai juodą placentą ant mėginių stalo ir saulės šviesą, besiskverbiančią pro nefrito spalvos grublėto stiklo langus. Kaip drįsta šie daiktai būti, jei Marijos nebėra?

Tada jo akys užkliuvo už dvynių jau nebe variniame soste; ir jis išvydo oranžinę aureolę, supančią abu berniukus. Juodu buvo gyvi, žvitrių akyčių, vienas, regis, į jį žiūrėjo, kitas jau irgi buvo rausvas.

– Oi, ne, ne, ne, – graudžiai ištarė. – Ne. Ne tokio stebuklo prašiau. – Ištraukė ranką iš Marijos kūno, o šis sugurguliavo. Stounas išmovė iš operacinės.

Jis grįžo su šluota ilgu kotu. Nubraukė nuo lubų vorą, paskui kulnu sutrynė.

Vyresnioji suprato, kad jis daro šventvagystę; jei voras – Dievas, jis žudo Dievą.

– Tomai, – pašaukė jį vardu Hemlata, šis žodis trečiojoje operacinėje jos ausims skambėjo keistai, nes čia juodu visada elgdavosi oficialiai.

Kūdikiai jau buvo Hemos glėbyje, apšluostyti, abiem išsiurbtos gleivės ir abu suvystyti į naujagimių antklodėles. Tas, kurio kaukolėje Stounas bandė išgręžti skylę, buvo įkvėpęs šiek tiek vaisiaus vandenų, bet, rodos, atsigavo; ant žaizdos galvoje buvo uždėtas didelis spaudžiamasis tvarstis. Kito naujagimio buvo matyti tik mėsingo tilto, jungusio jį su broliu, strampas, dabar užrištas virkštelės siūlu.

Hemlata įsitikino, kad berniukai gali judinti rankas ir kojas, nė vienas nežvairuoja, rodos, abu girdi ir mato.

– Tomai, – pakartojo artindamasi, bet jis susigūžė.

Nusisuko. Nežiūrės.

Žmogus, kurį ji manė gerai pažįstanti, su kuriuo septynerius metus kartu dirbo, dabar stovėjo susirietęs, lyg jam būtų perpjautas pilvas.

Visceralinis skausmas, tarė sau Hemlata. Nors labai ant jo pyko, jo sielvarto ir gėdos gilybė ją sujaudino. Per šitiek metų, pamanė ji, visiems turėjo paaiškėti, kad jis ir sesuo – tobula pora; gal, jei būtume paskatinę, būtų buvę kitaip. Kiek kartų matydavau, kaip sesuo asistuoja jam per operaciją, tvarko jo rankraščius, rašo jam duomenis ambulatorijoje? Kodėl maniau, kad daugiau nieko nėra? Turėjau skelti jam antausį prie vakarienės stalo. Turėjau jam surikti: „Nebūk aklas. Pažiūrėk, kokia moteris! Negi nematai, kaip ji tave myli. Pasipiršk jai! Vesk ją. Tegu ji meta abitą, sulaužo įžadus. Akivaizdu, visų pirma ji pasižadėjusi tau. Bet ne, Tomai, aš to nepadariau, nes visi manėme, kad tu nesugebi jausti. Iš kur galėjom žinoti, kad tavo širdyje slypi tokia meilė? Dabar matau. Taip, dabar mes turime du įrodymus, kas slypėjo jūsų širdyse.“

Du ryšulėliai glėbyje traukė Hemą pirmyn, šiaip ar taip, jie buvo jo, ir ji, net taip manydama, vis dar neįstengė patikėti. Be abejo, jis nebandys neigti. Ji negali trauktis, ji privalo žūtbūt išspręsti šį klausimą – daugiau nėra kam užtarti vaikų. Stounas – kvailys, praradęs vienintelę moterį pasaulyje, skirtą jam. Bet dabar jis turi du sūnus. O Misingas padės jam auginti vaikus. Pagalbininkų netrūks.

Hema priėjo arčiau.

– Kaip pavadinsime kūdikius? – išgirdo savo balse netikrumą.

Jis, rodos, negirdėjo. Luktelėjusi Hema pakartojo klausimą.

Stounas atkišo smakrą, lyg sakytų, kad ji galinti juos pavadinti, kaip nori.

– Tegu jie dingsta man iš akių, – ištarė labai tyliai.

Atsukęs nugarą naujagimiams, jis dar kartą pažvelgė į seserį Mariją. Todėl nepastebėjo, kad jo žodžiai nutvilkė Hemą kaip karštas aliejus, nepamatė pykčio liepsnų jos akyse. Hema nesuprato jo ketinimų, o jis nesuprato jos.

Stounas norėjo pabėgti, bet ne nuo vaikų ir ne nuo atsakomybės. Jis atsuko kūdikiams nugarą dėl paslapties, dėl jų būties neįmanomybės. Jis galvojo tik apie seserį Mariją. Jis galvojo tik apie slepiamą nėštumą, laukimą – ko? Paprasčiausias atsakymas į Hemos klausimą būtų buvęs: „Kam klausi manęs? Žinau ne daugiau už tave.“ Išskyrus tikrumą, pervėrusį vidurius it dyglys, kad kaltas jis, nors kaip, kur ir kada, neprisiminė.

Sesuo Marija gulėjo nebegyva, atidavusi dvi išnešiotas gyvybes, lyg toks būtų buvęs jos žemiškasis tikslas. Vyresnioji užspaudė jai akis, bet jos prasimerkė. Praverti vokai, tuščias žvilgsnis atkakliai priminė, kad ji mirusi.

Stounas pažvelgė paskutinį kartą. Norėjo ją prisiminti ne kaip vienuolę, ne kaip savo asistentę, bet kaip moterį, kuriai turėjo prisipažinti meilę, kuria turėjo rūpintis, kurią turėjo vesti. Norėjo, kad šlykštus jos lavono vaizdas būtų išdegintas jo smegenyse. Jis gyveno darbu, vien darbu, amžinu darbu. Tai buvo vienintelė sritis, kurią išmanė, ir vienintelis dalykas, kurį galėjo pasiūlyti seseriai Marijai. Bet tokią akimirką darbas jį išdavė.

Jos žaizdos darė jam gėdą. Jos neužgis, neužsitrauks, randai jos kūne nesukietės ir nepabals. Randas liks ir jam, jis išeis iš šio kambario randuotas. O dėl jos būtų mielai pasikeitęs, jei tik būtų paprašiusi. Būtų pasikeitęs. Jei tik ji būtų žinojusi. Bet dabar nebesvarbu.

Jis vėl susiruošė eiti, apsidairė, lyg užantspauduodamas atmintyje vietą, kurioje tobulino ir ugdė savo meistriškumą, vietą, kurią apstatė taip, kad viskas, ko jam prireiktų, būtų po ranka, kurią laikė tikraisiais namais. Įsidėmėjo viską, nes daugiau čia niekada nebegrįš. Nustebo suvokęs, kad Hema tebestovi šalia, ir vėl atšoko nuo ryšulėlių, kuriuos ji laikė ant rankų.

– Stounai, pagalvok, – tarė Hema. – Atsuk man nugarą, jei nori, nes tau iš manęs jokios naudos. Bet neatsuk nugaros šiems kūdikiams. Daugiau neprašysiu.

Nepaleisdama gyvosios naštos, Hema laukė. Stounas vos neprabilo atvirai, vos neišklojo jai visko. Jo akyse ji matė skausmą ir sąmyšį. Tačiau nematė pripažinimo, kad naujagimiai susiję su juo. Jis kalbėjo kaip žmogus, ką tik gavęs per galvą:

– Hema, aš nesuprantu, kas… kodėl jie čia… kodėl Marija mirė.

Ji laukė. Jo mintys suko į tiesos pusę, gal pasakys, jei ji palauks. Norėjo griebti Stounui už ausų ir tas mintis iškratyti.

Pagaliau jis pažvelgė Hemai į akis, vengdamas žiūrėti į naujagimius, ir ištarė ne tokius žodžius, kokius ji norėjo išgirsti.

– Hema, aš kaip gyvas nenorėsiu jų matyti.

Hemos santūrumas sprogo. Ji įtūžo dėl vaikų, perpyko, kad, jo nuomone, netektis priklauso jam vienam.

– Ką tu pasakei, Tomai?

Stounas suprato, kad Hema ką tik paskelbė jam karą.

– Jie ją nužudė, – atsiliepė jis. – Kad mano akys daugiau jų neregėtų.

Štai kaip bus, pamanė Hema, štai šitaip mes išeisime iš vienas kito gyvenimo. Dvyniai jos rankose ėmė zirzti.

– Tai kieno jie? Juk tavo? Vadinasi, tu irgi ją nužudei?

Stounas iš skausmo išsižiojo. Nežinojo, ką atsakyti, ir pasuko prie durų.

– Girdi, Stounai, tu ją nužudei, – Hema taip pakėlė balsą, kad daugiau nieko nebesigirdėjo. Jis krūptelėjo, peršniotas žodžių. Ji buvo patenkinta. Jai nebuvo jo gaila. Vyras, išsižadėjęs savo vaikų, nevertas gailesčio. Stounas pastūmė švaistines duris taip smarkiai, kad šios pasipiktinusios sugirgždėjo.

– Stounai, tu ją nužudei, – suriko Hema jam įkandin. – Čia tavo vaikai.

Tylą sudrumstė praktikantė. Pasišovusi veikti, ji atidarė apipjaustymo padėklą ir užsimovė pirštines. Vienas daiktų, kuriuos Vyresnioji leisdavo jai naudoti neprižiūrimai, buvo apipjaustymo peilis.

– Dieve mano, mergele, negi šie vaikai per mažai iškentėjo? – užuot pagyrusi, užsipuolė ją Hema. – Jie neišnešioti! Jiems tebegresia pavojus. Nori, kad jie numirtų apipjaustyti?.. Ką veikei visą laiką, a? Ne metas rūpintis pimpaliukais, reikėjo laiku pasirūpinti jų kvėpavimo takais.

Hema čiūčiavo dvynius, sujaudinta jų kvėpavimo, jų taikių šypsenų, paprastai neramus naujagimio veidelis išduoda baimę. Šiame kambaryje gulėjo negyva jų motina, tėvas pabėgo, bet jie nieko nežinojo.

Vyresnioji, Gebrus, anesteziologė ir visi susirinkusieji verkė prie sesers lavono. Žinia pasiekė tarnaičių ir ūkvedžių ausis. Misinge širdį vėrė šaižios šermenų raudos. Aimanos truks dar kelias valandas.

Net praktikantė, regis, pirmą kartą suvokė, kas yra slaugos jausmas. Užuot dėjusis balažin kuo, ji raudojo sesers, vienintelės slaugytojos, kuri ją suprato. Pirmą kartą kūdikiai praktikantei buvo ne vaisius ar naujagimiai, o kūdikiai be motinos, visai kaip ji, vaikai, kurių reikia gailėtis. Paplūdo ašaromis. Sudribo, lyg krakmolas būtų dingęs ne tik iš jos drabužių, bet ir iš jos kaulų. Nustebo, nes Vyresnioji priėjo prie jos ir apkabino. Jos veide praktikantė išvydo ne tik liūdesį, bet ir baimę. Kaip Misingas išsivers be sesers? Ar be Stouno? Nes jis tikrai nebegrįš, tai ji suprato.

Hemlata, nesiklausydama kūkčiojimų, supo kūdikius, paskui užniūniavo mindžikuodama, kad kulkšnių žiedai žvangčiotų it kastanjetės. Jautė sesers Marijos mirtį skaudžiai kaip visi, bet kažkas – galbūt sesers siela – skatino atsidėti naujagimiams. Dvyniai alsavo ramiai, išskėstus pirščiukus pridėję prie skruostų. Jų vieta jos glėbyje. Koks gražus ir siaubingas gyvenimas, pamanė Hema; pernelyg siaubingas, kad pakaktų apibūdinimo „tragiškas“. Gyvenimas blogesnis nei tragiškas. Sesuo Marija, Kristaus sužadėtinė, iškeliavo iš šio pasaulio, o du jos vaikai jį išvydo.

Hema galvojo apie Šivą, savo asmeninį Dievą, apie vienintelį išmintingą atsaką į pamišusį gyvenimą, kai eini trisdešimtuosius: puoselėk vidinę beprotybę, šok paklaikusį Šivos šokį, mėgdžiok sustingusią slapią Šivos šypseną, siūbuok, linguok, mušk šešiomis rankomis ir šešiomis kojomis į taktą sielos melodijai tablos ritmu. Tim taka taka, tim taka tim, tim taka… Hema judėjo lengvai, sulenktais keliais, kaukšėdama kulnais, paskui pėdos priekiu į taktą muzikai galvoje.

Trečiosios operacinės statistai žiūrėjo į ją kaip į pamišėlę, bet ji šoko, kol jie tvarkė lavoną, šoko, lyg jos sklandūs judesiai būtų santrauka ilgo smulkmeniško siautulingo šokio, neleidžiančio pasauliui suirti ir gelbstinčio jį nuo pražūties.

Kokios juokingos mintys atėjo jai į galvą šokant: naujasis grundigas, Adido lūpos ir ilgi pirštai, Vyresniosios alpulys, šlykštūs prancūzo kiaušiai ir pasitenkinimas pamačius, kaip jis blykšta, Gebrus, apkibęs vištos plunksnomis. Kokia kelionė… kokia diena… kokia beprotybė, daug baisesnė nei tragiška! Belieka šokti, šokti, šokti…

Ji buvo stulbinamai grakšti, žingsniai lengvi, bharatanatjamo – kaklo, galvos ir pečių judesiai automatiški, antakiai žaibiškai tai pakildavo, tai nusileisdavo, akių obuoliai nuplazdėdavo iki pat akiduobių krašto, pėdos kilnojosi, veide sustingo šypsena, o glėby tebegulėjo kūdikiai.

Už ligoninės blėso šviesa, ir narvuose netoli Sidist Kilo paminklo, laukdami mėsos, kurią prižiūrėtojas įmes pro grotas, iš alkio ir nekantrybės riaumojo liūtai; Entoto papėdėje, išgirdusios riaumojimą, stabtelėjo prie miesto besiartinančios hienos, tris žingsnius į priekį, vieną atgal, bailiai ir prisitaikėliškai; rūmuose imperatorius planavo valstybinį vizitą į Bulgariją ir galbūt Jamaiką, turėjo ten išpažinėjų – rastafarininkų, pasivadinusių jo ankstesniu, prieš karūnavimą, vardu Ras Tafari ir tikinčių, kad jis yra Dievas (imperatorius neprieštaravo, kad taip manytų valdiniai, bet tokie tolimi sekėjai, dievinantys jį nežinia kodėl, kėlė įtarimą).

Pastarosios dvi paros negrįžtamai pakeitė Hemos gyvenimą. Ji turėjo du kūdikius, kartkartėmis jai pamerkiančius, lyg patvirtinančius savo atsiradimą, savo sėkmę.

Hema neteko nuovokos, apsvaigo. Laimėjau loteriją nenusipirkusi bilieto, pamanė ji. Šiuodu mažyliai užkimšo tuštumą mano širdyje, o aš iki šiol nieko apie ją nežinojau.

Bet palyginimas buvo pavojingas: ji girdėjo apie Madraso geležinkelio stoties nešiką, kuris išlošė kelis šimtus tūkstančių rupijų, tačiau jo gyvenimas sugriuvo, ir netrukus jis vėl grįžo į peroną. Laimėdamas dažnai pralaimi – tokia tikrovė. Už jokius pinigus neištiesinsi iškrypusios sielos, neatversi užsklęstos širdies, savanaudiškos širdies – ji mąstė apie Stouną.

Stounas maldavo stebuklo. Kvailys nesuvokė, kad stebuklas yra šie naujagimiai. Akušerijos stebuklas, nes liko gyvi po jo smurto. Hema nusprendė pirmą įkvėpusį dvynį pavadinti Marijonu. Marijonas Simsas, vėliau paaiškins ji man, buvo paprastas Alabamos Jungtinėse Valstijose gydytojas, iš pagrindų pakeitęs moterų chirurgiją. Jis laikomas akušerijos ir ginekologijos pradininku, šventuoju užtarėju; pavadindama mane jo vardu, jinai sykiu pagerbė jį ir jam padėkojo.

– O Šiva Šivos garbei, – tarė, duodama vardą vaikui su apskrita skyle galvos odoje, įkvėpusiam antram, vaikui, kurį su didžiausiomis pastangomis atgaivino, šis atrodė miręs, bet ji ėmė šauktis Viešpaties Šivos, ir tada jis žioptelėjo. – Taip, Marijonas ir Šiva.

Pridūrė ir motinos vardą – Gyrius.

Ir galiausiai nenoromis, lyg mintis būtų nekviesta, bet nuo likimo nepabėgsi, be to, jis neturi likti nenubaustas, ji pridėjo pavardę vyro, kuris išėjo iš kambario: Stounas.

34 Visuotinė gyvybinė energija indų filosofijoje.

ANTRA DALIS

Jei baslys

Skylėn įslys,

Netrukus jų bus trys:

Skylė, skylė, baslys,

Skylė, baslys, baslys.

Niutono ketvirtas sąmojo dėsnis (A. Ghošą, mižnių fuksą, 1938 metais per krikštynas to mokė galingieji Madraso krikščioniškojo koledžo senjorai Šv. Tomo salėje, D korpuse, Tambarame, Madrase).

11 SKYRIUS

Palatos ir miegamojo kalba

Dienos, kai gimė dvyniai, rytą daktarą Abhi Ghošą pažadino balandžių burkavimas ant palangės. Paukščiai čiulbėjo ir jo sapne, kuriame jis suposi ant milžiniško bengalinio fikuso prie vaikystės namų Indijoje. Jis dirstelėjo į vestuves troboje, bet nieko nematė, nors paukščiai sparnais nuvalė langus.

Pabudęs Ghošas aiškiai prisiminė tik seną fikusą bendrame kieme. Jo šakas prilaikė į kolonas panašios orinės šaknys, ir jam mažam atrodė, kad jos išdygo iš žemės, o ne atvirkščiai. Medis, atlaikantis ir Madraso liūčių metą, ir vasaros karštymetį, globojo jį ir mokė. Kariniame miestelyje netoli Šv. Tomo kalno, Madraso pakraštyje, knibždėte knibždėjo geležinkelininkų ir kariškių atžalų; gera vieta betėviam vaikui, juolab tokiam, kurio motiną vyro mirtis taip sugniuždė, kad vaikams iš jos nebuvo jokios naudos. Anandą Ghošą, bengalą iš Kalkutos, į Madrasą buvo atsiuntusi Indijos geležinkelių bendrovė. Su būsima žmona, Peramburo stoties viršininko dukterimi pusiau angle, jis susipažino šokiuose, nuėjo į juos iš dyko buvimo. Nei jo, nei jos šeima vedyboms nepritarė. Juodu susilaukė dviejų vaikų, iš pradžių dukters, paskui sūnaus. Kai tėvas mirė nuo hepatito, mažajam Abhi Ghošui buvo mėnuo. Jis užaugo savarankiškas, linksmas ir nebijojo sunkumų. Sulaukęs pilnametystės, numetė netariamą e angliškai rašomos pavardės gale, nereikalingą kaip atplyšusi oda. Studijuojant pirmame medicinos koledžo kurse, mirė motina. Sesuo su vyru nutraukė su juo ryšius, pasipiktinę, kad namas kariniame miestelyje atiteko jam. Sesuo aiškiai pasakė: brolio nebeturi, ir ilgainiui jis įsitikino, kad ji kalbėjo rimtai.

Kad Hemos Misinge nėra, Ghošas skaudžiausiai jausdavo rytą. Jos bungalas, slepiamas gyvatvorių, buvo ranka pasiekiamas, bet užrakintas ir tylus. Jai išskridus atostogų į Indiją, Ghošo gyvenimas pasidarydavo nepakeliamas, jis baimindavosi, kad ji grįš ištekėjusi.

Oro uoste išlydėdamas Hemą, jis mirė noru išpyškinti: „Hema, tekėk už manęs.“ Bet žinojo, kad ji tik atmes galvą ir nusijuoks. Ghošas dievino jos juoką, tik nenorėjo, kad juoktųsi iš jo; todėl nepasipiršo. „Kvaily! – tarė Hema, lipdama į lėktuvą, jam dar kartą paklausus, ar ketinanti susitikti su besiperšančiais jaunikiais. – Kiek metų tu mane pažįsti? Kodėl tau atrodo, kad man reikia jaunikio? Žinai ką, surasiu tau nuotaką! Tai tau galva pramušta dėl vedybų.“

Hemą linksmino jo pavyduliavimas: manė, kad Ghošas tik dedasi dūsautoju, ir nuolat jį juokais atstumdavo.

Jei ji būtų žinojusi, kaip jį kankina neprašyti vaizdai: Hema nuotakos sariu, su nusvarinusiu kaklą dešimties auksinių vėriniu; Hema, sėdinti greta bjauraus jaunikio, abiem ant kaklo storos it buivolo jungas gėlių pynės…

– Na, ir tekėk! Man vis tiek, – ištarė garsiai, lyg Hema būtų kambaryje. – Bet pagalvok, ar jis mylės tave taip, kaip myliu aš? Kokia nauda iš mokslo, jei leidai tėvui tave nuvesti kaip karvę zebu jaučiui? – Jam prieš akis iškilo jaučio pimpalas, ir Ghošas suaimanavo.

Šį kartą, suvokęs, kad Hema neišvengiamai išvyks, Ghošas pasielgė kitaip: jis tyliai išsiuntė krūvą prašymų dėl internatūros į Ameriką. Taip, jam trisdešimt dveji, bet dar ne vėlu pradėti gyvenimą iš naujo. Metant laišką į pašto dėžutę, jam atrodė, kad yra savo likimo kalvis, juolab kai Čikagos Kuko apygardos ligoninė kablograma pranešė išsiunčianti kelionės čekį lėktuvo bilietui. Gavęs atsakymą ir sutartį, jis vis tiek didžiai nerimavo dėl Hemos, bet nebesijautė toks bejėgis.

Virtuvėje Ghošas išgirdo įnirtingai trankantis Almazą: ji pylė vandenį iš „musolinio“.

– Dėl Dievo meilės, atsargiau! – suriko jis kaip paprastai. Krosnis buvo su trim lankainiais, o nuversto diktatoriaus vardą gavo dėl atsikišusios orkaitės, panašios į ano pilvą. Šone buvo metalinė dėžė, todėl užkurta krosnis kaskart šildydavo vandenį. Almaza bambėdavo, kad turi skaldyti malkas, paskui kurti „musolinį“ – ir dėl ko? Dėl vieno puodelio šlykščios miltelių kavos ponui? (Rytą Ghošas mieliau gerdavo tirpią, o ne tirštą, išvirtą pagal etiopų tradicijas, kavą). Bet jis vertino ne tiek kavą, kiek karštą vandenį vonioje.

Kai Almaza įsvirduliavo į vonios kambarį ir pakėlė garuojantį katilą, jis užsitraukė antklodę ant galvos.

– Banijos oda! – murmėjo ji amharų kalba. Visada kalbėdavo tik amharų kalba, nors Ghošas įtarė, kad angliškai supranta daugiau, negu išsiduoda. – Nesveika kasdien maudytis, – užbaigė mintį, išpylusi katilą į vonią. – Kokia būtų laimė, jei pono oda būtų juoda. Atrodytų švarus, ir nereikėtų šitaip grandytis.

Be abejo, šįryt Almaza buvo bažnyčioje. Ką tik atvykęs į Etiopiją, Ghošas žingsniavo Meneliko gatve, o kitoje kelio pusėje sustojo ir jam nusilenkė moteris. Jis jai pamojavo ir tik vėliau suprato, kad toji lenkėsi bažnyčiai jo pusėje. Pėstieji tūptelėdavo bažnyčiai, triskart pabučiuodavo jos sieną, persižegnodavo ir droždavo toliau. Jei nebūdavo padarę sunkios nuodėmės, kartais užsukdavo, antraip laikydavosi priešingos gatvės pusės.

Almaza buvo aukšta, ąžuolo medienos spalvos oda, veidas – stačiakampio pavidalo. Didelės įkypos akys, todėl žvilgsnis viliojo ir kvietė. Kampuotas smakras neigė, kad ji gundytoja, dėl to daugelis ją tik nulydėdavo susižavėjusiomis akimis. Almazos rankos buvo didelės, bet dailios, klubai platūs, o užpakalis atsikišęs taip, kad Ghošui atrodė, jog galėtų ant jo pasidėti puodelį su lėkštute.

Į Misingą ji atėjo dvidešimt šešerių, jau prasidėjus sąrėmiams po devynių nėštumo mėnesių, paraudusi iš pasididžiavimo, nes šį kūdikį išnešiojo, ne taip kaip kitus, kurie įsčiose neįsišaknydavo. Jai lankantis klinikoje, praktikantės du kartus pažymėjo ligos istorijoje, kad vaisiaus širdelė plaka. Bet numatyto gimdymo dieną Hema girdėjo tik tylą. Apžiūrėjusi suprato, kad „kūdikis“ – milžiniška gimdos fibroma, o vaisiaus širdis plakė nebent praktikantės smegenyse.

Almaza nenorėjo nė girdėti tokios diagnozės. „Žiūrėk, – tarė ji, sugraibiusi pritvinkusią krūtį, ir suspaudė, kad švirkštelėtų pienas. – Argi turėčiau pieno, jei nebūtų kūdikio, kurį reikės žindyti?“ Taip, tai įmanoma, jei krūties savininkė įsitikinusi, kad laukiasi. Prireikė dar trijų mėnesių, nebuvo jokių gimdymo požymių ir rentgeno nuotraukoje nebuvo matyti nei vaisiaus kaukolės, nei stuburo, tik tada Almaza nusileido. Per operaciją, kurią darytis ji galų gale sutiko, Hema turėjo išpjauti ne tik fibromą, bet ir sugraužtą gimdą. Sabatoje šeimynykščiai tebelaukė Almazos, grįžtančios su kūdikiu. Bet Almazai grįžti buvo nepakeliama. Ji liko Misinge.

Ghošas išgirdo, kaip Almaza barškina puodeliu ir lėkštute. Užuodęs kavą, žvilgtelėjo iš po antklodės.

– Dar kas nors? – paklausė, įdėmiai žiūrėdama į jį.

„Taip, reikia tau pasakyti, kad išvažiuoju iš Misingo. Tikrai! Neleisiu Hemai žaisti manim.“ Bet šito nepasakė; papurtė galvą. Jautė, kad Almaza numano, kaip jam sunku be Hemos.

– Jėzau Kristau, atleisk šitam nusidėjėliui, šiąnakt girtuokliavusiam smuklėje, – tarė ji ir pasilenkusi ištraukė iš po lovos alaus butelį.

Deja, Almaza nusiteikusi pamokslauti. Ghošui pasirodė, lyg jis slapčia klausytųsi asmeniško jos pokalbio su Dievu. Nevykęs sumanymas apdalyti Biblija visus, ne tik dvasininkus, mąstė Ghošas. Dabar visi pamokslininkai.

– Šventasis Gabrieliau, šventasis Mykolai ir visi kiti šventieji, – toliau kalbėjo Almaza amhariškai, neabejodama, kad jis supras, – meldžiausi, kad šeimininkas taptų kitu žmogum, kad vieną gražią dieną pamestų savo dūrije kelius, bet klydau, garbūs palaimintieji.

Prabilti Ghošą paskatino žodis dūrije. Jis reiškė „nedorėlis, pasileidėlis, ištvirkėlis“ ir jį įskaudino.

– Kokią teisę turi mane taip vadinti? – tarė, nors iš tikrųjų nebuvo toks įtūžęs, kaip galėjai spręsti iš balso. Vos neleptelėjo: „Gal tu mano žmona?“, bet prikando liežuvį. Be galo gėdijosi, kad per šiuos metus dukart permiegojo su Almaza, abu kartus girtas. Ji atsigulė, pasikėlė sijoną ir išsikėtė, niurnėdama net tada, kai jos klubai ėmė banguoti į taktą, lygiai taip pat, kaip niurnėdavo dėl kavos ar karšto vandens. Jis nusprendė, kad Almaza niurna ir iš džiaugsmo, ir iš skausmo. Paskui ji atsiduso, pasitaisė drabužį, paklausė: „Dar ko nors?“ ir išėjo, palikusi jį graužtis.

Ghošas buvo be galo dėkingas, kad ji niekada nepriminė jam tų dviejų kartų. Bet jie davė jai leidimą jį uiti ir be paliovos bambėti. Tai buvo jos teisė, tam, kas drįstų į jį kreiptis tokiu tonu, tektų melsti šventųjų užtarimo: Almaza gynė jį, jo turtą ir jo garbę liežuviu, kumščiais, o prireikus – ir kojomis. Kartais Ghošui atrodydavo, kad jis – jos nuosavybė.

– Ko tu mane taip puoli? – paklausė atlyžęs. Suprato, kad jam niekada neužteks drąsos pasakyti, jog išvažiuoja.

– Kas sakė, kad kalbėjau su tavim? – atšovė Almaza.

Bet jai išėjus Ghošas pamatė lėkštutėje prie kavos dvi aspirino tabletes ir susigraudino. Mano didžiausia paguoda, pamanė jis tik kokį šimtąjį kartą atvykęs į Etiopiją, yra šios žemės moterys. Šalis jį nustebino. „National Geographic“ buvo matęs nuotraukų, bet nepasiruošęs išvysti kalnų imperijos, apsiaustos rūko. Šaltis, aukštumos, laukinės rožės, didžiuliai medžiai priminė jam Kūnūrą, Indijos kalnų kurortą, kuriame lankėsi vaikystėje. Jo didenybė Etiopijos imperatorius buvo neprilygstamos laikysenos ir orumo, vėliau Ghošas padarė išvadą, kad ir valdiniai pasižymi jo didenybės bruožais. Dėl dailios skulptūriškos nosies ir ilgesingų akių jie įsiterpė tarp persų ir negridų: plaukai buvo garbanoti kaip pastarųjų, oda šviesi kaip pirmųjų. Santūrūs, perdėtai mandagūs, dažnai niūrūs, jie greitai supykdavo, greitai įsižeisdavo. Sąmokslo teorijomis ir siaubingu pesimizmu jie neabejotinai pranoko visą pasaulį. Bet šios paviršutiniškos savybės slėpė nepaprastai protingus, meilius, svetingus ir kilnius žmones.

– Ačiū, Almaza, – sušuko.

Ji apsimetė neišgirdusi.

Vonios kambaryje Ghošas šlapindamasis pajuto aštrų skausmą ir buvo priverstas liautis. „Lyg slysčiau skustuvo ašmenimis, stabdydamas kiaušiais“, – sumurmėjo apsiašarojęs. Kaip tai vadina prancūzai? Chaude pisse35, bet tai toli gražu neapibūdina tikrų simptomų.

Ar šis mįslingas skausmas dėl susilaikymo? Ar dėl inkstų akmenų? O gal, spėliojo jis, šlapimtakio uždegimas? Penicilinas nepadėjo, negalia tai išnykdavo, tai vėl atsirasdavo. Jis atsidėjo priežasties paieškai, valandų valandas sėdėdavo prie mikroskopo su savo ir kitų, kurių simptomai būdavo panašūs, šlapimo pavyzdžiais, tirdavo juos it kadaise šundaktariai.

Po pirmos (ir vienintelės be prezervatyvo) sueities Etiopijoje jis pasikliovė sąjungininkų kariuomenės lauko metodu, knygose vadinamu „antrine profilaktika“: apsiplauti muilu ir gyvsidabrio chloridu, paskui įspausti į šlaplę sidabro proteinato tepalo ir stumti išilgai varpos kūno. Panašu į jėzuitų sugalvotą atgailą. Ghošo nuomone, deginantis skausmas šlapinantis, kartais išnykstantis, o kai kuriais rytais nepakenčiamas, iš dalies atsirado ir dėl „profilaktikos“. Kiek dar nuo seno pripažintų metodų yra niekam tikę? Jis galvojo apie milijonus, kuriuos pasaulio armijos išleidžia tokiems vaistams, apie gydytojų dvikovą dėl balzaminio taukmino ar deguto pranašumų užkrėstoms žaizdoms gydyti, kol Pasteras nebuvo atradęs mikrobų. Nemokšiškumas kinta ir neatsilieka nuo žinių. Ir vis dėlto kiekviena gydytojų karta įsivaizduoja, kad nieko neišmanė tik ankstesnės kartos.

Specializuotis labiausiai skatina asmeninė patirtis, taigi Ghošas tapo puikiu sifilio ir apskritai venerinių ligų žinovu. Visi svarbūs šią ligą susigriebę asmenys, tiek iš rūmų, tiek iš ambasadų, eidavo pas Ghošą. Galbūt Amerikos Kuko apygardai ši patirtis irgi bus įdomi.

Išsimaudęs ir apsirengęs, jis nuvažiavo du šimtus jardų iki ambulatorijos. Ieškojo Adamo, vienakio vaistininko, kuris, Ghošo vadovaujamas, tapo talentingu diagnostiku, juolab kad turėjo įgimtų gabumų. Bet Adamo niekur nebuvo, todėl jis nuėjo pas V. V. Gonadą, vadinamą įvairiai – laborantu, kraujo banko laborantu, jaunesniuoju administratoriumi, ir visi titulai buvo surašyti prisegtoje prie didžiulio balto chalato tapatybės kortelėje. Jo tikri vardai buvo Vondė Vosenas, pavardė – Gonaferis, tačiau jis juos suvakarietino ir tapo V. V. Gonadu. Ghošas ir Vyresnioji jam skubiai pasakė, ką reiškia naujoji pavardė, bet paaiškėjo, kad V. V. ir pats žino. „Juk anglai turi tokias pavardes kaip Strongas, Raitas, Hedas, Karpenteris, Meisonas, Manipeni36, Ričas? O aš būsiu V. V. Gonadas!“

Jis buvo vienas pirmųjų etiopų, kuriuos Ghošas gerai pažino. Iš pažiūros melancholiškas, V. V. iš tikrųjų buvo linksmuolis ir garbėtroška. Urbanizacija ir išsilavinimas suteikė V. V. orumo, perdėto mandagumo, lankstumo, kad sprandas ir kūnas visada būtų pasiruošę žemai lenktis, ir šnekumo vis atsidūstant, kaip žmogaus, kurio širdis sudaužyta. Alkoholis arba išryškindavo šias savybes, arba visiškai jas išdildydavo.

Ghošas paprašė V. V. suleisti jam B12; verta pabandyti – net placebas daro šiokį tokį poveikį.

Ruošdamas švirkštą, V. V. pliaukšėjo liežuviu.

– Niekada nereikia užmiršti profilaktikos, daktare Ghošai, – tarė jis ir iškart susidrovėjo, nes jam nederėjo duoti tokių patarimų.

– Aš neužmirštu. Po to pirmo karto niekada nesantykiavau be sargio. Netiki? Todėl ir nesuprantu, iš kur kartais rytą atsiranda deginantis skausmas. O tu, pone? Kodėl tu nenaudoji prezervatyvo, V. V.?

Gonadas nešiojo kulnų įdėklus, todėl vaikščiodavo perkreiptu dubeniu kaip strutis. Plaukus jis sušiaušdavo į aureolę, kuri vieną gražią dieną bus pavadinta afrikietiška šukuosena. Dabar jis išsitiesė visu penkių pėdų vieno colio ūgiu ir išdidžiai pareiškė:

– Jei norėčiau dulkinti guminę pirštinę, man niekada nereikėtų išeiti iš ligoninės.

Jei Ghošas būtų žinojęs, kad šiuo metu sesuo Marija galuojasi savo kambaryje, jis būtų puolęs į pagalbą ir galbūt išgelbėjęs jai gyvybę. Bet tada šito niekas nežinojo. Praktikantė dar neperdavė jai Stouno žodžių, o ir perdavusi niekam nepasakė, kaip sunkiai serga sesuo.

Ghošas neskubėdamas apėjo palatas su Vyresniąja ir praktikantėmis. Naujokėms parodė išbėrimą nuo sulfanilamido, padarė pilvo ertmės punkciją žmogui, sergančiam ciroze. Paskui beveik visą dieną, išskyrus paskaitą praktikantėms apie tuberkuliozę, dirbo ambulatorijoje. Užsiėmęs užmiršdavo Hemą, turėjusią grįžti prieš dvi dienas. Jam į galvą lindo tik vienintelė vėlavimo priežastis, labai jį slegianti.

Vėlyvą popietę Ghošas išvažiavo iš Misingo. Iki šurmulio, kilusio Tomui Stounui išnešus seserį Mariją iš slaugytojų bendrabučio, buvo likusios kelios minutės.

Jis sustojo prie aukštojo Judėjos liūto, rajono gairės netoli geležinkelio stoties. Iškaltas iš pilkšvai juodo akmens luitų, su kvadratine karūna ant galvos, kubistinis liūtas priminė šachmatų figūrą. Iš plyšelių po žema kakta į Turgaus aikštę spoksojo akys; dėl skulptūros ši miesto dalis atrodė avangardistiškai.

Ghošas įžengė į chromuotą ir lakuotą Feraro pasaulį: čia apsikirpti kainavo dešimt kartų brangiau negu indų kirpykloje „Džai Hind“. Bet pas Ferarą – matinio stiklo langas ir baltai bei raudonai spirale nudažyta iškaba – jis atjaunėdavo. Veidrodinės sienos, lempų apskritais gaubtais vėrinys, rusvai rudas odinis krėslas su daugiau rankenėlių ir chromo svirtelių nei Misingo operacinėje – tokios tik italų įstaigos.

Feraras akinamai balta palaidine be apykaklės buvo visur: už Ghošo, padėdamas jam nusirengti apsiaustą, šalia jo, vesdamas prie krėslo, paskui priekyje, vilkdamas chalatą. Feraras plepėjo itališkai, Ghošas suprato tik kelis žodžius, bet argi svarbu; pokalbis savaip pavadavo fono muziką, atsakinėti nereikėjo. Su šiuo pagyvenusiu vyru Ghošui palengvėdavo. „Saugokis jauno daktaro ir seno kirpėjo“, – sako patarlė, bet Ghošas manė, kad ir jis, ir Feraras gerose rankose.

Prieš tapdamas kirpėju Adis Abeboje, Feraras tarnavo kariuomenėje Eritrėjoje. Jei jie būtų mokėję bendrą kalbą, Ghošas būtų klausinėjęs. Jis būtų mielai klausęsis pasakojimo apie 1940 metų šiltinės epidemiją, kai vienas gudruolis italų pareigūnas visą miestą sumanė apibarstyti DDT ir taip atsikratyti utėlių ir šiltinės. Apie kovą su venerinėmis ligomis kariuomenėje, juk italai negalėjo apsiriboti šešiomis italėmis Asmaroje, oficialiomis įgulos kekšėmis?

Jis pajuto poreikį atverti Ferarui širdį, papasakoti, kaip jam skauda krūtinę iš pavydo, kad išvyksta iš šios šalies dėl moters, kuri juokiasi iš jo meilės. Feraras tyliai pliaukšėjo liežuviu, lyg būtų numanęs, apie kokį reikalą ir moterį kalbama; pirmas jo žingsnis ieškant sprendimo buvo atlošti krėslo sėdynę. Nė vienam netoptelėjo, kad tą akimirką sesers Marijos širdis nustojo plakti.

Feraras švelniai apvyniojo Ghošui apie kaklą pirmą įkaitintą rankšluostį. Kai paskutinis rankšluostis atsidūrė ten, kur reikia, visiškai užstodamas šviesą, Feraras taktiškai nutilo. Ghošas išgirdo, kaip jis eina cigaretės, paskui – kaip išpučia dūmą.

Jei galėčiau išlaikyti kamerdinerį, tai būtų šis žmogus, pamanė Ghošas. Niekas neabejojo, kad Ferarui lemta būti kirpėju; jo nuojauta buvo nepriekaištinga; kad plikas – nereikšminga.

Nuskustas Ghošas išniro iš losjono debesies. Nuvažiuodamas apžvelgė vaizdą, lyg matytų paskutinį kartą: stačiu Čerčilio gatvės šlaitu pro „Džai Hind“ prie šviesoforo, čia teko prilaikyti automobilį sankaba, kad jis neriedėtų atgal, kol užsidegs žalia šviesa. Pasuko į kairę, pravažiavo pro Vanilalo prieskonių krautuvėlę, Vartaniano audinius ir sustojo prie pašto.

Raupsuota mergaitė, užgrobusi šią teritoriją, kur praeina gausybė užsieniečių, staiga pražydo. Standžios krūtys plėšia šamą, o nosis kaip balnas, nes kremzlė suirusi. Jis įdėjo jai į sutrauktą ranką vieno biro banknotą.

Atsisuko, išgirdęs kastanječių kaukšėjimą. Į jį pakėlęs akis žiūrėjo listiro, barškindamas butelių dangteliais, suvertais ant vinies batų dėžės viršuje. Ghošas atsistojo prie pašto sienos su pustuziniu kitų vyrų, rūkančių ar skaitančių laikraštį, prie jų kojų kaip bitės triūsė listiro. Irgi iš italų perimtas įprotis, pamanė Ghošas: žmonės dažniau valo batus negu maudosi.

Pradėjo dulksnoti, listiro alkūnės lakstė kaip stūmokliai. Ant berniuko sprando Ghošas pastebėjo baltą kaip albinoso odos lopą. Negi „Veneros karoliai“? Toks jaunas ir jau išgydyto sifilio randai? Vadovėliuose teberašoma apie venereum insontium – „nekaltųjų sifilį“, nors Ghošas tokiu netiki. Jo nuomone, išskyrus įgimtą sifilį, kai motina užkrečia vaisių, sifilis perduodamas tik per lytinius santykius. Jis matė penkiamečių, mėgdžiojančių lytinį aktą, ir mėgdžiojančių labai įtikinamai.

Staigi liūtis nuvijo Ghošą į automobilį. Lietus nuplovė Turgaus aikštę gaubiantį nuobodulį. Įsižiebė gatvės žibintai, jų šviesa atsimušė nuo pravažiuojančių automobilių chromuotų detalių. Autobusai skaisčiai paraudonavo. Ant triaukščio „Olivetti“ (pastate glaudėsi ir „Pan Am“, „Venecijos“ restoranas, Motilalo importas ir eksportas) stogo neoninis alaus bokalas prisipildė, ėmė dribti baltos putos, paskui alus patamsėjo, ir ciklas kartojosi iš naujo. Iš pradžių ši reklama visiems kėlė didžiausią nuostabą. Basi vyrai, genantys avis į miestą prieš Šventojo Kryžiaus Išaukštinimo šventę, sustodavo pažiūrėti reginio, o iškrikusi banda sudarydavo kamščius.

Vidiniame „Šventojo Jurgio“ baro kiemelyje nuo skėčių varvėjo lietus. Viduje buvo prisikimšę užsieniečių ir čiabuvių, manančių, kad dėl jaukios aplinkos verta pakratyti kapšą. Už stiklinių durų sodriai kvepėjo vamzdeliais su kremu, biskvitais, šokoladiniais tortais, malta kava ir kvepalais. Klegesys, puodukų ir lėkštučių tarškesys, šaižus atitraukiamų kėdžių brūžavimas ir taurių taukšėjimas į plastikinį staliukų viršų susiliejo su gramofono plokštelės melodija.

Atsisėdęs prie baro, jis iškart pamatė Helenos atspindį veidrodyje – ji sėdėjo už kampinio staliuko salės gilumoje. Ji trumparegė ir veikiausiai jo nepažins. Ryškūs bruožai, šviesi oda ir juodi kaip degutas plaukai darė stulbinamą įspūdį. Ji nekreipė dėmesio į savo palydovą, o jis buvo ne kas kitas kaip daktaras Bakelis. Ghošas nujautė, kad reikia iškart išeiti, bet barmenas laukė, ir jis užsisakė alaus.

– Dieve mano, Helena, kokia tu graži, – sumurmėjo po nosim Ghošas, įdėmiai apžiūrinėdamas jos atspindį. „Šventajame Jurgyje“ moterys nedirbo, bet niekas nedraudė prašmatnesnėms gražuolėms čia užsukti. Helena buvo sukryžiavusi kojas po sijonu, šlaunų oda balta kaip grietinė. Jis prisiminė tuos derlius sėdmenis, kuriems nereikia pagalvėlių. Apgamas ant žandikaulio dar labiau pabrėžė jos savitumą. Bet kodėl gražiausios mulatės – dažnai vadinamos killi, nors šis žodis turi niekinamą atspalvį, – amžinai pasipūtusios ir apsimestinai nuobodžiaujančios?

Šįvakar Bakelis su kyšančia iš kreminio švarko kišenės šilkine nosinaite, priderinta prie kaklaraiščio, atrodė daug vyresnis negu penkiasdešimties. Jo rūpestingai prižiūrimi siauri ūsiukai, šaltakraujiška išraiška ir cigaretė rankoje Ghošui kėlė nerimą, nes italas buvo inercijos, taip ilgai laikančios Ghošą Afrikoje, įkūnijimas. Ghošui patiko Bakelis; jis nebuvo geras gydytojas, bet pats tai žinojo, tiesa, ne visada žinojo, kada nustoti gerti.

Vos prieš savaitę priblokštas Ghošas išvydo girtą Bakelį, dainuojantį fašistų himną ir varinėjantį žąsis Turgaus aikštėje. Buvo beveik vidurnaktis, Ghošas sustabdė mašiną ir bandė nutempti jį nuo kelio. Bakelis padūko ir įsismarkavo, ėmė rėkauti apie Advą, o už tai galėjo gauti į kailį. Buvo nugrimzdęs į prisiminimus, kaip 1934 metais Neapolyje su pulku sėdo į laivą. Jis vėl buvo jaunas 230-ojo fašistų milicijos legiono karininkas ir vyko kovoti už dučę, užgrobti Abisinijos, išdildyti 1896 metų pralaimėjimo gėdos – tąkart Advos mūšyje imperatorius Menelikas nugalėjo italus. Prie Advos iš savo kolonijos į Etiopiją įsiveržė dešimt tūkstančių italų kareivių ir tiek pat Eritrėjos askarų. Juos sumušė basi imperatoriaus Meneliko kareiviai etiopai, ginkluoti ietimis ir šautuvais (remingtonų jiems pardavė ne kas kitas, o pats Rembo). Nė viena europiečių armija Afrikoje nebuvo taip sutriuškinta. Italams Adva kaulu įstrigo gerklėje, ir net vyrai, kurių to mūšio laikais nė pasaulyje nebuvo, kaip antai Bakelio, augo trokšdami keršto.

Ghošas tai sužinojo vos atvykęs į Afriką. Sužinojo, kad Meneliko pergalė įkvėpė Marko Garvio „Atgal į Afriką“ sąjūdį, pažadino panafrikanizmo savimonę Kenijoje, Sudane, Konge. Kad tai suprastum, turi gyventi Afrikoje.

Italai niekada nepamiršo savo pažeminimo, ir per kitą kampaniją po keturiasdešimties metų Musolinis nusprendė nerizikuoti; jo šūkis buvo Qualsiasi mezzo! – pergalė bet kokiomis priemonėmis. Etiopų raiteliai, pasipuošę beždžionių karčiais, su odiniais skydais, ietimis ir vienkartiniais šautuvais išvydo priešą pro debesį fosgeno dujų, šios juos uždusino, ir velniop Ženevos protokolą. Bakelis buvo to mūšio dalyvis. Žiūrėdamas į Bakelio pergalės žygį aikštėje, į jo veidą, raudoną nuo alkoholio ir išdidumo, Ghošas suprato, kad tai buvo šauniausia Bakelio gyvenimo akimirka.

Ghošas sėdėjo bare, stengdamasis likti nepastebimas, ir stebėjo porelę veidrodyje. Pirmą kartą pamatęs Heleną, Ghošas beprotiškai ją įsimylėjo – kelioms dienoms. Jį sutikusi, Helena kaskart sakydavo: „Prašom man duoti pinigų.“ Kai jis paklausdavo kam, ji sumirksėdavo ir papūsdavo lūpas, lyg klausimas būtų kvailas. Atsakydavo: „Mano motina mirė“ arba „Darysiuos abortą“ – kas jai šaudavo į galvą. Dauguma baro mergelių turėjo aukso širdį ir galop sėkmingai ištekėdavo, bet Helenos širdis buvo iš netauraus metalo.

Vargšas Bakelis pametė galvą dėl Helenos prieš daug metų, nors turėjo sugyventinę iš Eritrėjos. Jis duodavo Helenai pinigų. Jis matė, kad ji savanaudė, ir su tuo taikstėsi. Vadino ją savo donna delinquente37, kaip įrodymą pateikdamas apgamą ant jos skruosto. Ghošas norėjo paklausti Bakelio, ar jis iš tikrųjų tiki bent vienu šlykščios Lombrozo knygos „Nusikaltėlė“ teiginiu. Lombrozas, tirdamas prostitutes ir nusikaltėles, nustatė „išsigimimo požymius“, kaip antai: „primityviai“ želiančius gaktos plaukus, „atavistinę“ veido išraišką ir apgamų gausą. Tai buvo tariamas mokslas, visiška nesąmonė.

Ghošas smuko lauk, nebaigęs gerti alaus, nes mintis, kad šį vakarą su katruo nors iš jųdviejų gali tekti šnekučiuotis, staiga pasirodė nepakeliama.

Avakianai užrakino dujų balionų parduotuvę, užgeso Turgaus aikštės žiburiai, išnyko trumpalaikė Romos iliuzija. Dabar visur buvo tamsu, kelias vingiavo pro ilgą niūrią akmeninę kaip tvirtovės sieną, laikančią kalvos šlaitą. Plyšys apsamanojusių akmenų mūrinyje buvo Seba Deredža – Septyniasdešimt laiptelių, pėsčiųjų takas prie Sidist Kilo žiedinės sankryžos, nors laipteliai buvo taip nudilę, kad veikiau priminė nuožulnumą, o kai lydavo, būdavo klastingi. Jis važiavo pro armėnų bažnyčią, paskui aplink obeliską Arat Kilo – dar vieną karinį paminklą žiedinėje sankryžoje, pro gotiškas Šventosios Trejybės katedros smailes ir kupolus, pro Parlamento rūmus, įkvėptus tų, kurie stovi ant Temzės kranto. Ties Senaisiais rūmais pasuko į Kaza Inkes, dailių vilų rajoną, nes dar nebuvo nusiteikęs grįžti namo.

Jo netraukė „Ibis“ ar kiti dideli barai Turgaus aikštėje, kuriuose dirbo po trisdešimt palydovių. Priekyje išvydo paprastą šlakbetonio blokų pastatą. Atrodo, jame keturi barai. Tokių vietų Adis Abeboje šimtai. Pro dvejas duris krito švelni neono šviesa. Per atvirą nutekamąjį griovį buvo permesta lenta. Jis pasirinko duris dešinėje pusėje ir prasibrovė pro karoliukų užuolaidą. Kaip ir spėjo iš dydžio, čia dirbo viena moteris. Vamzdinės lempos buvo nudažytos oranžine spalva, todėl viduje jausdavaisi kaip įsčiose, įspūdį dar sustiprindavo smilkalai, rūkstantys gorėje. Prie trumpo medinio prekystalio stovėjo dvi baro kėdės minkštu viršumi. Ant galinės sienos lentynos rikiavosi įspūdingi buteliai „Pinch“, „Johnny Walker“, „Bombay Sapphire“, nors ir pripilti naminio tedžo. Iš plakato ant vienos sienos žvelgė jo didenybė Hailė Selasijė I imperatoriaus asmens apsaugos uniforma. Jo didenybei šypsojosi ilgakojė moteris su maudymosi kostiumėliu iš kalendoriaus „Michelin“.

Kambarėlyje dar tilpo staliukas ir dvi kėdės. Prie jo sėdėjo barmenė su klientu, kuris laikė jai už rankos; vyras, regis, buvo pasiryžęs jos nepaleisti. Ghošas nusprendė, kad likti nėra prasmės, bet tą akimirką ji ištraukė ranką, atmetė plaukus, atsistojo ir nusilenkė. Aukšti kulniukai išryškino blauzdas. Kojų pirštų nagai buvo nulakuoti tamsiu laku. Labai daili, pamanė jis. Šypsena nuoširdi, matyt, būdas geresnis už Helenos. Anas vyras niūriai prasispraudė pro Ghošą ir neatsisveikinęs išėjo.

Pieno ir medaus šalis, pamanė Ghošas. Pieno, medaus ir meilės pinigams.

Dabar ji ir Ghošas lankstydamiesi pasisveikino, paskutinis nusilenkimas buvo tik galvos linktelėjimas. Ghošas įsitaisė ant baro kėdutės, o ji nuėjo už prekystalio. Maždaug dvidešimties, bet stambių kaulų, įtempta ties krūtimis palaidinukė rodė, kad turi mažiausiai vieną vaiką.

– Min the tetaleh? – paklausė ji ir pavaizdavo gėrimą, besdama pirštu į burną, nes nežinojo, ar jis supranta amharų kalbą.

– Labai apgailestauju, kad išbaidžiau jūsų gerbėją. Jei būčiau žinojęs, kad jis čia ar kaip jūs jam rūpite, niekada nebūčiau sugadinęs pasimatymo.

Ji aiktelėjo iš nuostabos.

– Jis! Jis ketino sriūbčioti alų iki aušros, o man nepastatė. Jis iš Tigrės. Jūs kalbat amhariškai geriau už jį, – pratrūko ji su palengvėjimu, kad šią naktį nereikės kalbėti ženklais.

Permatomas baltos medvilnės sijonas buvo vos žemiau kelių. Spalvotas pakraščio raštas buvo pakartotas palaidinukės apvade ir šamos apsiuvuose ant pečių. Plaukai ištiesinti, šukuosena pusmetinė, vakarietiška. Banguotomis tankiomis linijomis išmarginta apykaklė ilgino kaklą. Gražios akys, pamanė Ghošas.

Ji buvo vardu Turuneša, bet jis nusprendė vadinti ją taip, kaip įprato vadinti visas Adis Abebos moteris: Kondžit, tai reiškia „gražioji“.

– Išgersiu „St. George’s“. Ir prašom vieną įsipilti sau. Reikia atšvęsti.

Ji dėkodama nusilenkė.

– Jūsų gimtadienis?

– Ne, Kondžit, dar geriau. – Jis norėjo pasakyti: „Šiandien nusimečiau aistros moteriai, kuri mane kamavo daugiau kaip dešimt metų, pančius. Šiandien nusprendžiau, kad mano viešnagė Afrikoje baigėsi, laukia Amerika.“ – Šiandien pamačiau gražiausią Adis Abebos moterį.

Jos dantys buvo tvirti ir lygūs. Juokiantis buvo matyti viršutinių dantenų kraštelis. Ji to drovėjosi, nes prisidengė burną ranka.

Jam atitirpo siela, išgirdus jos laimingą juoką, ir pirmą kartą nuo ryto pasijuto beveik pakenčiamai.

Atvykęs į Adis Abebą, iš pradžių jis puolė į neviltį. Svarstė, ar tučtuojau neišvykti, nes paaiškėjo, kad Hemos kvietimą suprato visiškai neteisingai. Jis manė, kad tai pergalinga merginimo, prasidėjusio, kai abu buvo internai Indijoje, pabaiga, tačiau taip manė tik jis. Hema manė, kad Ghošui (ir Misingui) padarė paslaugą. Ghošas nuslėpė sutrikimą ir pažeminimą. Buvo ilgųjų liūčių metas, vien to pakanka žmogui nusižudyti. Jį išgelbėjo „Ibis“ Turgaus aikštėje. Jis ieškojo, kur išgerti, ir susigundė gebene apraizgytomis ir Kalėdų lempučių girlianda išpuoštomis durimis. Lauke išgirdo muziką ir moterų juoką. Viduje jam toptelėjo, kad Ghošas mirė ir atgimė Nabuchodonosaru. Tarp „Ibio“ moterų – Lulu, Martos, Saros, Cahajos, Meskelės, Šebos, Mebratos – dviejų aukštų bare ir restorane, turinčiame tris uždaras verandas, jis rado šeimą. Merginos pasitiko jį kaip seniai matytą draugą, grąžino gerą nuotaiką, skatino pokštauti, visada mielai sėdėdavo su juo. Gražių moterų buvo ne mažiau kaip lietaus lašų lauke; odos spalva kito nuo balintos kavos iki anglių. Kelios „Ibio“ mulatės buvo baltos ar gelsvos odos, melsvai rudomis ar net žaliomis akimis. Susimaišiusių rasių vaisius dažnai būdavo egzotiškai gražus, tačiau nenuspėjamas ir dažnai rūgštus.

Bet iš visų Adis Abeboje sutiktų moterų savybių svarbiausia buvo jų nuolaidumas, jų prieinamumas. Atvykęs į Adis Abebą, net atradęs „Ibį“ ir daugybę į jį panašių barų, daug mėnesių Ghošas gyveno skaisčiai. Likimo ironija: vienintelė moteris, kurios jam reikėjo, jį atstūmė, o aplinkui buvo pilna moterų, kurios niekada neatsisako. Atvyko į Etiopiją dvidešimt ketverių ir nebuvo visai nepatyręs. Indijoje turėjo meilužę, jauną praktikantę, vardu Skaistuolė Magdalietė Kumar. Kai jų tris mėnesius trukęs romanas baigėsi, ji metė vienuolyną ir ištekėjo už Ghošo pažįstamo (ir tikriausiai pasikeitė vardą į tiesiog Magdalietę Kumar).

– Hema, aš tik žmogus, – ir vėl sušnibždėjo kaip visada, kai, jo nuomone, būdavo jai neištikimas.

Jis apčiuopė Kondžit kūną po šonkauliais, suėmė odos klostę.

– Oi, brangioji, gal užsakyti vakarienę? Reikia tave nupenėti. Ir pasistiprinti prieš šios nakties darbus. Prisipažinsiu, kad man tai pirmas kartas.

Jei ji būtų buvusi vyresnė (o daugelį barų su viena barmene laikė vyresnės moterys, susitaupiusios pinigų savo įstaigai dirbdamos prašmatniose vietose, tokiose kaip „Ibis“), jis būtų kalbėjęs kitu tonu, ne taip tiesiai, mandagiau, pataikavęs subtiliau. Bet su ja elgėsi kaip išdykęs mokinukas.

Kai ji ėmė čiupinėti jam plaukus, trinti galvos odą, Ghošas sumurkė iš pasitenkinimo. Per radiją šešiagarsį pentatoninės melodijos – būdingos ir greitai, ir lėtai Etiopijos muzikai – akordą slopiai kartojo kraras38. Ghošas atpažino dainą, populiariąją „Tizitą“ – anglų kalba vieno žodžio atitikmens neturinčią. „Tizita“ reiškia „prisiminimas, susijęs su apgailestavimu“. Ar būna kitokių, toptelėjo Ghošui.

– Tavo graži oda. Kas tu? Banija?

– Taip, žavingiausioji, aš iš tikrųjų indas. O kadangi daugiau nieko gražaus neturiu, malonu, kad pagyrei mano odą.

– Ne, ne, kodėl taip sakai? Prisiekiu šventaisiais, norėčiau tokių plaukų. Negaliu patikėti, kad taip puikiai kalbi amhariškai. Tavo motina tikrai ne etiopė?

– Tu man pataikauji, – atsakė jis. Pramoko amharų kalbos ligoninėje, bet sklandžiai kalbėti išmoko tik per tokius pašnekesius akis į akį. Net sukūrė teoriją, kad miegamajame ir palatose amharų, tiesą sakant, nesiskiria. „Prašom atsigulti. Nusivilkite marškinius. Išsižiokite. Giliai įkvėpkite…“ Meilės kalba tokia pati kaip medicinos kalba. – Iš tikrųjų aš moku tik amharų meilės kalbą. Jei pasiųstum mane nupirkti pieštuko, negalėčiau to padaryti, nes nežinau reikiamų žodžių.

Ji nusijuokė ir vėl bandė užsidengti burną. Ghošas nutvėrė jai už rankų, todėl ji kilstelėjo apatinę lūpą į viršų, slėpdama dantenas – šis gestas buvo gundomai graudus.

– Kam slėpti šypseną?.. Štai. Kaip gražu!

Į galinį kambarį juodu nuėjo daug vėliau; jis užsimerkė ir kaip visada apsimetė, kad su juo Hema. Labai aistringa Hema.

Kai jis išėjo lauk, pažeme plaukė rūkas, nešdamas laidotuvių tylą ir kaulus smelkiantį šaltį. Pakelėje nusišlapino. Nusijuokė hiena, jis nesuprato, iš jo poelgio ar iš jo įnagio. Apsisuko ir tarp medžių už pirmos namų eilės išvydo šviečiant vilkiškas tinklaines. Bėgo segdamasis užtrauktuką, atrakino automobilį ir įšoko vidun. Skubiai paleido variklį ir nuvažiavo. Besišlapinančiam žmogui dera nerimauti ne tik dėl hienų. Po vidurnakčio kelia grėsmę banditai, vagys, žudikai ir kiti niekšai, net miesto vidury ir prie grįstų kelių. Praėjusį mėnesį du vyrai apiplėšė ir išprievartavo anglę, o paskui nupjovė jai liežuvį – nebylė neįskųs. Kitai apiplėšimo aukai jie nupjovė pautus – įprastas atvejis, – įsitikinę, kad jis neteks drąsos ir nekeršys. Šiems dviem pasisekė. Dažniausiai aukos nužudomos, ir tiek.

Kai jis grįžo, Misingo vartai buvo atlapoti. Keista. Privažiavo prie savo namuko, įslydo į pašiūrę atviru šonu. Žibintai apšvietė akmeninę sieną, ir jis nuspaudė stabdžius, išgąsdintas vaizdo, kurį pamatė: vaiduokliškai balta tupinti figūra ėmė stotis, akys atspindėjo mirguliuojantį raudonį kaip hienos. Bet čia buvo ne hiena, o apsiverkusi, paklaikusi Almaza, ir ji aiškiai jo laukė.

– Hema, Hema, ką tu padarei, – sumurmėjo jis, neabejodamas, kad baisiausias dalykas įvyko ir Hema grįžo ištekėjusi. Kam Almazai laukti jo iki paryčių? Tik kad praneštų šią žinią. Ne tik ji, visas pasaulis suprato, ką jis jaučia Hemai. Vienintelis žmogus, kuris nesuprato, buvo Hema.

Šmėkla pribėgo prie keleivio pusės, atidarė dureles ir įlipo. Nuleidusi galvą itin mandagiai nežiūrėdama jam į akis ištarė:

– Atsiprašau, kad atnešu blogą naujieną.

– Hema, taip?

– Hema? Ne. Sesuo Marija.

– Sesuo? Kas atsitiko seseriai?

– Ji užmigo Viešpatyje, amžinąjį atilsį.

– Ką?!

– Apsergėk mus, Viešpatie, ji mirė. – Almaza jau kūkčiojo. – Mirė gimdydama dvynukus. Daktarė Hema grįžo, bet negalėjo jos išgelbėti. Daktarė Hema išgelbėjo dvynukus.

Po pirmų žodžių apie seserį ir mirtį Ghošas nieko nebegirdėjo. Privertė ją pakartoti, ką sakė, paskui dar kartą pakartoti viską, ką ji žino, bet kaskart paaiškėdavo, kad sesuo mirusi. Ir liko dvyniai.

– O dabar negalim rasti daktaro Stouno, – pagaliau pasakė Almaza. – Jis dingo. Reikia jį rasti. Vyresnioji sako, kad privalom.

– Kodėl? – įstengė paklausti Ghošas, atgavęs žadą, bet jau klausdamas suprato. Jis ir Stounas buvo vieninteliai Misingo gydytojai vyrai. Ghošas pažino Stouną tiek, kiek jį įmanoma pažinti, nors galbūt sesuo Marija jį pažino geriau.

– Kodėl? Nes jis kenčia labiausiai, – atsakė Almaza. – Taip sakė Vyresnioji. Reikia jį rasti, kol nepadarė kvailystės.

Vėloka, pamanė Ghošas.

35 Karštas šlapimas (pranc.); deginimo jausmas šlapinantis.

36 Visas šias pavardes galima išversti: Stiprus, Meistras, Galva, Dailidė, Mūrininkas, Pinigėliai, Turtingas. Gonada – lytinė liauka.

37 Nusikaltėlė (it.).

38 Šešių stygų lyra.

12 SKYRIUS

Žemės pakrašty

Kitą rytą po gimimų ir mirties sesuo Herst atėjo į savo kabinetą labai anksti, lyg ši diena niekuo nesiskirtų nuo kitų. Ji miegojo tik kelias valandas. Su Ghošu, ieškodama Tomo Stouno, važinėjo iki paryčių. Tarnaitė Rozina budėjo chirurgo bute, bet jo niekur nebuvo nė kvapo.

Vyresnioji pastūmė šalin popierius, sukrautus ant stalo. Pro langą matė ligonius, išsirikiavusius prie ambulatorijos, veikiau jų spalvingus skėčius. Žmonės manė, kad saulė apsunkina visas ligas, todėl skėčių buvo tiek, kiek ligonių. Ji pakėlė ragelį.

– Adamai, – prabilo, kai vaistininkas atsiliepė, – pasakyk Gebrui, kad užkeltų vartus. Siųskite pacientus į rusų ligoninę. – Amhariškai ji kalbėjo su akcentu, bet visiškai laisvai. – Adamai, kiek gali, pasirūpink ligoniais, kurie jau atėjo į ambulatoriją. Paprašysiu slaugytojų apeiti palatas, jos susidoros. Pranešk praktikantėms, kad paskaitos atšauktos.

Ačiū Dievui už Adamą, pamanė Vyresnioji. Jo išsilavinimas – trys klasės, gaila, nes Adamas būtų puikus gydytojas. Jis ne tik tinkamai paruošia penkiolikos rūšių mikstūrų, tepalų ir mišinių, kuriuos Misingas dalija į ambulatoriją atėjusiems pacientams, bet ir turi slėpiningą nuojautą. Vienintele sveika akimi (antroji su giedravalkiu nuo užkrato vaikystėje) jis iškart atpažįsta sunkius ligonius tarp daugybės spaudžiančių žalsvai mėlynus graduotus Misingo vaistų butelius, atneštus vėl pripildyti. Liūdna tiesa, kad dažniausias skundas ambulatorijoje yra „galva… širdis… pilvas“, ir ligonis, tai sakydamas, liečia atitinkamas kūno dalis. Anot Ghošo, tai GŠP sindromas. Taip dažnai skundžiasi ir jaunos moterys, ir seniai. Pareikalavus kalbėti konkrečiau, ligonis gali pridurti, kad galva svaigsta arba dega, kad širdis pavargo, kad pučia vidurius ar pilvą varsto diegliai, bet šiuos simptomus vardija po nosimi ir nenoromis, nes „galvos, širdies ir pilvo“ turi pakakti kiekvienam daktarui, jei ne veltui valgo duoną. Vyresnioji tik po metų Adis Abeboje suprato, kad taip Etiopijoje nusakomas stresas, nerimas, nelaimingas vedybinis gyvenimas ir depresija; pasak Ghošo, specialistai šį reiškinį vadina somatizacija. Dvasinės kančios perkeliamos į kūną, nes jas šioje kultūroje taip įprasta reikšti. Ligonės neįžvelgia ryšio tarp pikto vyro, įkyrios anytos ar kūdikio mirties ir svaigulio ar greito širdies plakimo. Ir visi žino, koks vaistas nuo šių ligų: injekcija. Gali pasitenkinti mistura Carminativa, magnio trisilikato ir vaistinės šunvyšnės mikstūra ar kokia kita, atėjusia daktarui į galvą, bet geriausias vaistas – adata. Ghošas griežtai atsisakė gydyti GŠP sindromą vitamino B injekcijomis, bet Vyresnioji įtikino jį, kad verčiau tai padaryti Misinge negu leisti nepatenkintam pacientui Merkato turguje rasti šarlataną su nesteriliu švirkštu. Oranžinė B vitaminų komplekso injekcija buvo pigi, o poveikis žaibiškas: išsišiepęs ligonis nustriksėdavo kalva žemyn.

Suskambėjo telefonas, ir Vyresnioji bent kartą apsidžiaugė. Paprastai ji neapkęsdavo skambučių, jie šiurkščiai braudavosi į jos gyvenimą. Kuklus Misingo telefonų skirstiklis vis dar buvo naujiena. Vyresnioji atsisakė aparato savo bute, bet manė, kad telefonai gydytojų butuose ir skubios pagalbos skyriuje būtini. Jai atrodė, kad net jos kabinete telefonas – prabanga, bet dabar griebė ragelį tikėdamasi gerų žinių, žinių apie Stouną.

– Prašom palaukti, kol sujungsiu su jo prakilnybe plunksnos ministru, – ištarė moters balsas.

Vyresnioji išgirdo kelis tylius spragtelėjimus ir įsivaizdavo šunelį, pėdinantį medinėmis rūmų grindimis. Ji įsistebeilijo į Biblijas prie galinės sienos. Jų buvo tiek daug, kad krūva priminė žvilgių dirbtinės odos akmenų barikadą.

Ragelį pakėlė ministras, paklausė, kaip Vyresniosios sveikata, paskui tarė:

– Jo didenybė liūdi dėl jūsų netekties. Prašom priimti nuoširdžiausią užuojautą. Jo didenybė asmeniškai paprašė manęs paskambinti.

Ji įsivaizdavo, kaip ministras lenkiasi telefonui.

– Jo didenybė be galo geras, kad mus prisiminė… tokiu metu, – padėkojo Vyresnioji.

Iš dalies imperatorius buvo toks paslaptingas ir galingas, nes žinojo viską, kas vyksta imperijoje. Ji svarstė, kaip naujiena taip greitai pasiekė rūmus. Daktaras Tomas Stounas, asistuojant seseriai Marijai, išpjovė porą aklosios žarnos kirmėlinių ataugų karališkosios šeimos nariams, o Hema padarė skubų cezario pjūvį vaikaitei, kuri nespėjo į Šveicariją. Paskui gimdyti pas Hemą atėjo dar kelios karališkosios šeimos moterys.

Vyresniajai reikia tik paprašyti, kalbėjo ministras, rūmai padės viskuo, kuo gali. Apie sesers mirties priežastį ir naujagimių likimą ministras neužsiminė.

– Beje, Vyresnioji… – tarė jis, ir ji sukluso, suvokusi, kad išgirs, kodėl jis iš tikrųjų paskambino, – …jei kartais artimiausiomis dienomis į Misingą gydytis, operuotis, atvyks kariškis… aukštesnysis karininkas, imperatorius norėtų, kad jam apie tai būtų pranešta. Galite man skambinti asmeniškai. – Jis padiktavo numerį.

– Koks karininkas?

Ji pamanė, kad jis tyli, nes galvoja, ką atsakyti.

– Imperatoriaus asmens apsaugos karininkas. Karininkas, kuriam, sakykim, ne vieta Misinge.

– Sakot, operuotis? Oi, ne. Mes uždarėme ligoninę. Nebeturime chirurgo, ministre. Matote, daktaras Tomas Stounas… sunegalavo. Juodu dirbo drauge…

– Ačiū, Vyresnioji. Prašom pranešti.

Padėjusi ragelį, ji susimąstė apie skambutį. Imperatorius Hailė Selasijė sukūrė stiprią, šiuolaikišką armiją, kurią sudarė sausumos kariuomenė, karinis jūrų laivynas, karinės oro pajėgos ir imperatoriaus asmens apsauga. Pastaroji buvo ne kiek ne mažesnė už kitas ir prilygo Anglijos karalienės apsaugos gvardijai prie Bakingamo rūmų. Bet imperatoriaus asmens apsauga, kaip ir karalienės apsaugos gvardija, buvo skirta ne tik ceremonijoms: kariai profesionalai ir daliniai niekuo nesiskyrė nuo kitų ginkluotųjų pajėgų ir buvo parengti mūšiui. Perspektyvūs visų kariuomenės rūšių kadetai mokydavosi Sandherste, Vest Pointe ar Pūnoje. Bet tokios išvykos didino socialinį sąmoningumą. Imperatorius bijojo, kad šie jauni karininkai padarys perversmą. Turėti antras ar trečias pagal dydį ginkluotąsias pajėgas žemyne – garbės reikalas, bet sykiu jos – grėsmė jo viešpatavimui. Imperatorius tyčia skatino keturių kariuomenės rūšių varžybas, jų štabo būstinės buvo toli viena nuo kitos, o generolus, kurie įgydavo per didelę galią, jis perkeldavo kitur. Vyresnioji nujautė intrigas – antraip kam plunksnos ministrui skambinti asmeniškai?

Ministras nenutuokia, ką reiškia Misingui neturėti chirurgo, mąstė Vyresnioji. Prieš Tomo Stouno atvykimą Misinge Ghošas gydė daugumą vidaus ir vaikų ligų, o Hema imdavosi sudėtingų akušerinių ir ginekologinių atvejų. Bėgo metai, atvyko ir išvyko ne vienas gydytojas, kai kurie galėjo operuoti. Bet Misinge iki Stouno niekada nebuvo kvalifikuoto ir kompetentingo chirurgo. Jam atsiradus, Misinge imta gydyti sudėtingus lūžius, šalinti gūžį ir navikus, persodinti apdegusią odą, operuoti išvaržą, išvešėjusią prostatą, krūties vėžį, net kaukolėje buvo išgręžiama skylė, kad būtų galima išimti kraujo krešulį, spaudžiantį smegenis. Stounas (su tokia asistente kaip sesuo Marija) kilstelėjo Misingą į aukštesnį lygį. Jo dingimas viską pakeitė.

Po kelių minučių vėl suskambėjo telefonas, šį kartą garsas buvo grėsmingas. Vyresnioji nedrąsiai pridėjo ragelį prie ausies. Maldauju, Viešpatie, tegu Stounas būna gyvas.

– Alio? Skambina Elis Harisas. Iš Hjustono baptistų kongregacijos… Alio?

Ryšys buvo puikus, nors skambutis iš Amerikos. Vyresnioji taip nustebo, kad nieko neatsakė.

– Alio? – pakartojo balsas.

– Klausau, – sugergždė Vyresnioji.

– Skambinu iš „Giono“ viešbučio Adis Abeboje. Ar galėčiau pasikalbėti su Vyresniąja Herst?

Ji atitraukė ragelį, uždengė mikrofoną. Išsigando. Ir suglumo. Ką čia, po galais, veikia Harisas? Paprastai su aukotojais ir labdaringomis organizacijomis ji susirašinėdavo. Turėjo skubiai ką nors sugalvoti, bet galva apsisuko. Pagaliau ji atitraukė ranką ir pridėjo ragelį prie ausies.

– Perduosiu, pone Harisai. Ji jums paskambins.

– Galiu sužinoti, kas kalba…

– Matot, mirė viena darbuotoja. Ko gero, Vyresnioji jums paskambins tik po poros dienų.

Jis kažką norėjo dar sakyti, bet Vyresnioji skubiai padėjo ragelį. Paskui nukėlė ir perbedė telefoną akimis: tik drįsk suskambėti.

Pastaruoju metu Misingą dosniausiai ir nuosekliausiai rėmė Hjustono baptistai. Vyresnioji kas savaitę siųsdavo ranka rašytus laiškus kongregacijoms Amerikoje ir Europoje, prašydama, kad laiškas būtų perduotas kitiems, jei jos negali padėti. Gavusi atsakymą, kuriame buvo reiškiamas bent šioks toks susidomėjimas, ji iškart išsiųsdavo Tomo Stouno vadovėlį „Tikslinga veikla: Trumpas atogrąžų chirurgijos įvadas“. Nors paštu siųsti buvo brangu, poveikį vadovėlis darė didesnį už reklaminę brošiūrą. Paaiškėjo, kad aukotojai geidulingai domisi žmogaus kūno negalia, o nuotraukos ir sesers Marijos piešiniai tą norą tenkino. Skyriuje apie apendicitą buvo pavaizduotas keistas gauruotas kaip šuo padaras kiaulės snukiu, mažomis trumparegėmis akytėmis, ir Vyresnioji laišką visada įdėdavo ties juo kaip skirtuką. Po paveikslėliu buvo paaiškinimas: „Vombatas – naktinis sterblinis rausikas, gyvenantis tik Australijoje, čia minimas dėl vargu ar naudingos ypatybės: jis turi apendiksą kaip žmonės ir žmoginės beždžionės.“ Hjustono baptistų paramą pelnė ši knyga, o ne laiškai.

Po pusvalandžio grįžo Ghošas, purtydamas galvą.

– Buvau Didžiosios Britanijos ambasadoje. Apvažiavau miestą. Dar kartą užsukau pas jį. Rozina namie, bet jo nematė. Apėjau visą Misingą…

– Eime pasivažinėti, – tarė Vyresnioji.

Privažiavę prie Misingo vartų, juodu išvydo kalvos šlaitu atriedant taksi su baltuoju keleiviu.

– Turbūt Elis Harisas, – tarė Vyresnioji, klestelėdama į keleivio vietą taip vikriai, kad Ghošas nustebo. Ji papasakojo apie Hariso skambutį. – Lyg ir prisimenu išmilminusi iš Hariso pinigų tavo projektui: kova su gonorėja ir sifiliu miesto mastu. Harisas atvyko pažiūrėti, kaip mums sekasi.

Ghošas vos neįvažiavo į griovį.

– Bet mes nevykdome tokio projekto!

– Žinoma, ne, – sutiko Vyresnioji.

Rytais Ghošas niekada neatrodydavo gražiai, net išsimaudęs ir nusiskutęs. O dabar nei tam, nei tam neturėjo ir laiko. Tamsūs šeriai nuo kaklo driekėsi aukštyn, darė lankstą aplink lūpas ir beveik siekė krauju pasruvusias akis.

– Kur važiuojam? – paklausė jis.

– Į Gulelę. Tartis dėl laidotuvių.

Važiavo tylėdami.

Gulelės kapinės buvo miesto pakraštyje. Kelias kirto mišką, kuriame po tankia medžių laja tvyrojo prieblanda. Staiga prieš akis iškilo grėsmingi geležiniai vartai smiltainio sienoje. Už jos į plynaukštę, apaugusią eukaliptais ir pušimis, vedė žvyruotas kelias. Aukščiausi Adis Abebos medžiai augo Gulelėje.

Juodu plumpino tarp kapų, po kojomis šiugždėjo ir traškėjo lapų ir šakelių kilimas. Čia nebuvo girdėti nei miesto garsų, nei balsų; tik miško tyla ir mirties ramybė. Nuo dulksnos sušlapo lapai ir šakos, drėgmė kaupėsi ir dideliais lašais kapsėjo ant galvos ir rankų. Vyresnioji jautėsi kaip įsibrovėlė. Sustojo prie antkapio, ne didesnio už altoriaus Bibliją.

– Naujagimė, Ghošai, – tarė, kad išgirstų balsą, nors savo pačios. – Iš pavardės atrodo, kad armėnė. Viešpatie, mirė tik pernai. – Gėlės prie antkapio buvo šviežios. Vyresnioji ėmė tyliai kalbėti „Sveika, Marija“.

Toliau buvo jaunų italų kareivių kapai: NATO À ROMA arba NATO À NAPOLI, bet nesvarbu, kur jie gimė, nes visi buvo DECEDUTO AD ADDIS ABABA. Vyresniajai akis aptemdė ašaros nuo minties, kad jie mirė taip toli nuo namų.

Prieš akis iškilo Džono Melio veidas, ji išgirdo Banjano giesmę, ją grojo per jo laidotuves. Kartais ta melodija suskambėdavo jai ausyse, žodžiai nekviesti sprūsdavo pro lūpas.

Ji atsisuko į Ghošą.

– Žinai, kad kartą buvau įsimylėjusi?

Ghošas, ir taip susirūpinęs, sustingo kaip nudiegtas.

– Turit omeny… vyrą? – paklausė, atgavęs žadą.

– Žinoma, vyrą! – sušnarpštė ji.

Ghošas ilgai tylėjo, paskui ištarė:

– Mes manome, kad apie bendradarbius žinome viską, ką verta žinoti, bet iš tikrųjų žinome labai mažai.

– Ko gero, aš supratau, kad myliu Melį, tik kai jis merdėjo. Buvau labai jauna. Lengviausias dalykas pasaulyje – mylėti mirštantįjį.

– Ar jis jus mylėjo?

– Turbūt. Matai, jis mirė gelbėdamas mane. – Jos akys pritvinko ašarų. – Buvo 1935 metai. Aš ką tik buvau atvykusi čia. Metas itin nepalankus. Imperatorius pabėgo iš miesto, tuoj turėjo įžengti italai. Mieste prasidėjo plėšimai ir prievartavimai. Džonas Melis rekvizavo Didžiosios Britanijos pasiuntinybės sunkvežimį ir atvažiavo manęs. Tuo metu dirbau savanore Misinge. Jis sustojo padėti sužeistajam gatvėje, ir plėšikautojas jį peršovė. Nei iš šio, nei iš to. – Ji krūptelėjo. – Slaugiau jį dešimt dienų, o jis mirė. Kada nors tau viską papasakosiu. – Nesusitvardžiusi atsisėdo, susiėmė galvą rankomis ir pravirko. – Nieko man nėra, Ghošai. Po valandėlės praeis.

Ji gedėjo ne tiek Melio, kiek bėgančio laiko. Atvyko į Adis Abebą iš Anglijos, nes įkyrėjo mokytojauti vienuolyno mokykloje ir vadovauti mokinių ligoninei. Centrinio Sudano evangelizacijos organizacija pasiūlė jai darbą Harare, Etiopijoje, ir ji sutiko. Adis Abeboje sužinojo, kad sutartis atšaukta dėl italų puolimo, ir ėmė dirbti mažutėje ligoninėje, kurią amerikiečiai protestantai jau buvo beveik palikę likimo valiai. Pirmaisiais metais matė, kaip italų kareiviai – kai kurie tų vaikinų čia palaidoti, – ir civiliai, dailidės, mūrininkai, mechanikai, plūsta į naująją koloniją. Valstietis Florinas šiapus Sueco tapdavo donu Florinu, greitosios vairuotojas – gydytoju. Per okupaciją ji dirbo toliau, kaip dirbo ir indai krautuvininkai, armėnai pirkliai, graikai viešbutininkai, Levanto prekybininkai. 1941 metais, kai Ašies valstybėms Šiaurės Afrikoje ir Europoje fortūna atsuko nugarą, Vyresnioji tebebuvo Adis Abeboje. Iš viešbučio „Bella Napoli“ balkono ji žiūrėjo, kaip į miestą žygiuoja Vingeitas su britų daliniais, lydėdamas imperatorių Hailę Selasiję po šešerių metų tremties. Vyresnioji kaip gyva nebuvo mačiusi smulkučio imperatoriaus. Mažiuką, regis, apstulbino permainos sostinėje, jis sukiojo galvą į visas puses, apžiūrinėdamas kino teatrus, viešbučius, parduotuves, neono šviesas, daugiaaukščius gyvenamuosius namus, grįstas alėjas, apsodintas medžiais… Vyresnioji pasakė „Reuters“ korespondentui, stovinčiam šalia, kad imperatorius, ko gero, apgailestauja per greitai grįžęs. Susikrimto, perskaičiusi savo (laimė, „nežinomos stebėtojos“) žodžius visuose užsienio laikraščiuose. Nusišypsojo tai prisiminusi.

Pakilo, nusišluostė ašaras. Abu klumpino toliau.

Jie ėjo vienu kapviečių tarpueiliu, paskui pasuko į kitą.

– Ne, – staiga ištarė Vyresnioji. – Nieko nebus. Negaliu įsivaizduoti, kad mūsų mylima duktė ilsėsis šioje vietoje.

Tik kai jie išėjo į saulėkaitą, Vyresnioji galėjo kvėpuoti.

– Ghošai, jei tu mane palaidosi Gulelėje, niekada tau neatleisiu, – tarė ji. Ghošas nusprendė, kad tyla – geriausia byla. – Mes, krikščionys, tikime, kad per antrąjį Viešpaties atėjimą mirusieji kelsis iš kapų.

Ghošas buvo auginamas krikščioniškai, nors Vyresnioji, regis, to niekada neprisimindavo.

– Vyresnioji, ar jūs niekada neabejojate?

Ji pastebėjo, kad jo balsas kimus, akių vokai apsunkę. Vėl prisiminė, kad sielvartauja ne ji viena.

– Abejonė – tikėjimo pusseserė, Ghošai. Kad tikėtum, turi užgniaužti netikėjimą. Mūsų mylima sesuo tikėjo… man neramu, kad tokioje drėgnoje ir liūdnoje vietoje kaip Gulelė net seseriai bus sunku prisikelti, kai ateis laikas.

– Tai kas tada? Kremavimas?

Vienas indų kirpėjų prireikus eidavo pudžario39 pareigas ir kremuodavo hinduistus, mirusius Adis Abeboje.

– Aišku, ne! – Ji svarstė, ar Ghošas tyčia apsimeta kvailiu. – Užkasime. Rodos, žinau tinkamą vietą, – pridūrė.

Jie sustojo prie Ghošo bungalo ir nuėjo į Misingo gilumą, kur apsunkę nuo žiedų liepsnojo kalistemonai. Sklypo ribą žymėjo akacijos, jų plokščios viršūnės dangaus fone sudarė dantytą liniją. Vakariniame Misingo kampe buvo kyšulys, iš kurio atsivėrė didžiulis slėnis. Ta žemė, kiek akys užmato, priklausė rasui – kunigaikščiui, jo didenybės Hailės Selasijės giminaičiui.

Čiurleno akmenų slepiamas upokšnis; stebimos berniuko, sėdinčio ir trinančio dantis šakele, rupšnojo žolę avys; šalia jis buvo pasidėjęs lazdą. Prisimerkęs pažiūrėjo į Vyresniąją, į Ghošą, paskui pamojavo. Kaip ir Dovydo laikais, nešiojosi laidynę. Prieš daugelį amžių toks pat piemuo pastebėjo, kokie žvitrūs pasidaro gyvuliai, pakramtę raudonų uogų. Įžvalgaus atradimo įprotis gerti kavą ir prekyba pupelėmis išplito į Jemeną, Amsterdamą, Karibų jūros salas, Pietų Ameriką ir pasaulį, bet visa prasidėjo Etiopijoje, lauke, panašiame į šį.

Šiame sklypo kampe buvo nenaudojamas gręžtinis šulinys. Į jį prieš penkerius metus įkrito vienas Misingo šunų. Kučulu, pašėlusiai kiauksėdama, prišaukė Gebrų. Užnėręs kilpą jis sužvejojo šunį ir traukdamas lauk vos nepasmaugė. Šulinį reikėjo uždengti. Prižiūrėdama darbus, Vyresnioji aplink akmenų sieną rado prezervatyvų ir nuorūkų; ji nusprendė, kad šią vietą reikia atpirkti. Darbininkai iškirto brūzgynus ir pasėjo žolės. Po poros mėnesių šulinį apsupo gražus žalias kilimas. Veją prižiūrėjo Gebrus, pritūpęs slinkdavo šonu, griebdavo kuokštą žolės kaire ranka ir brūkštelėdavo pjautuvu, laikomu dešinėje.

Laukinį kavos krūmelį prie šulinio atpažino sesuo Marija. Jei Gebrus nebūtų nuolat pjovęs viršūninių pumpurų, jis būtų užaugęs labai aukštas. Į pievutę buvo atnešti keli seni ambulatorijos suolai, ir net Tomas Stounas čia laikinai pamiršdavo rūpesčius. Jis susimąstęs rūkydavo ir žiūrėdavo, kaip sesuo Marija su Vyresniąja krapštosi prie gėlių. Bet netrukus jis kulnu įmindavo nuorūką į žolę (Vyresniajai atrodydavo prasčiokiška) ir nužingsniuodavo, lyg būtų skubiai pašauktas.

Vyresnioji tylomis meldėsi. „Gerasis Dieve, tik tu žinai, koks likimas dabar laukia Misingo. Dviejų mūsiškių nebėra. Vaikas – stebuklas, o mes turime du. Bet ponui Harisui ir jo parapijiečiams taip neatrodys.“ Jiems tai reikš gėdą, skandalą ir būtinybę pasitraukti. Iš ligonių Misingas jokių pajamų, galima sakyti, negaudavo. Jis priklausė nuo aukų. Per pastaruosius keletą metų šiek tiek išsiplėtė dėl Hariso ir kelių kitų šelpėjų paramos. Vyresnioji neturėjo pinigų juodai dienai. Taupyti jai neleido sąžinė, nes už pinigus galima išgydyti trachomą, užkirsti kelią aklumui, nupirkti penicilino ir išgydyti sifilį – sąrašui nėra galo. Ką daryti?

Vyresnioji apžiūrėjo vaizdą. Nesuvokė, ką mato, nes buvo paskendusi mintyse. Bet pamažu slėnis, laurų kvapas, sodri žaluma, švelnus vėjelis, šviesa, krintanti ant tolimos atšlaitės, upokšnio pjūvis, o svarbiausia – dangaus, vienoje pusėje aptraukto debesimis, platybė ėmė daryti jai įspūdį. Pirmą kartą po sesers Marijos mirties Vyresniajai grįžo ramybė ir ryžtas. Ji neabejojo, kad čia tinkamiausia vieta, čia baigsis ilga sesers Marijos kelionė. Prisiminė, kad pirmosiomis dienomis Adis Abeboje, kai jai po Melio mirties buvo sunku, baisu ir liūdna, ją kaip tik čia aplankė Viešpaties malonė ir buvo atskleistas Viešpaties sumanymas, nors ne iš karto.

– Aš nesuprantu, Viešpatie, bet žinau, kad tu supranti, – tarė ji.

39 Šventyklos dvasininkas.

13 SKYRIUS

Gyrius Jėzaus glėbyje

Basakojai juodadarbiai buvo geraširdžiai. Ghošas pasakė, ką jiems reikės daryti, ir jie užjaučiamai supliaukšėjo liežuviais. Stambus vyrukas su atsikišusiu viršutiniu žandikauliu nusivilko apsitrynusį švarką, jo žemesnis bendras – sudriskusį megztinį. Jie pasispjaudė delnus, čiupo kirtiklius ir ėmėsi darbo, kaukšėjo – atsitiko-atsitiko ir bus-vėl-bus, ir nors jie kasa duobę kapui, užtat vakare turės butelį tedžo ar talos, o gal ir lovą su noringa moterimi. Jų pečiai ir kakta blizgėjo nuo prakaito, sudurstyti marškiniai sudrėko.

Iš pradžių dangus dūmė akis, juo it avys į turgų lėkė pilkų debesų vilkstinės. Bet po pietų iki pat horizonto jau driekėsi žydras žydras skliautas.

Ghošas, Vyresniosios iškviestas į skubios pagalbos skyrių, pastebėjo prie kolonos laukiant liesą išblyškusį baltąjį. Ghošas nepakėlė galvos neabejodamas, kad čia Elis Harisas, ir džiaugdamasis, kad vyras stovi nugara į jį.

Viduje Adamas parodė į užuolaidą. Ghošas išgirdo ritmingą kaip garvežio kriokimą sulig kiekvienu įkvėpimu. Pamatė keturis etiopus, tris su sportiniais švarkais, vieną – stora striuke. Jie stovėjo susispietę aplink neštuvus tarsi melsdamiesi. Visų keturių batai buvo rudi ir nepriekaištingai nublizginti. Kai jie susispaudė, kad atsirastų vietos Ghošui, šis po švarku pastebėjo bordo spalvos dėklą pistoletui.

– Daktare, – tarė gulintis ant stalo vyras, atkišdamas ranką ir stengdamasis pakilti, bet tik sukrūpčiojo nuo tokių pastangų. – Aš vardu Mebratu. Ačiū, kad sutikot mane apžiūrėti. – Pradėjęs ketvirtą dešimtį, anglų kalba puiki. Virš išraiškingų lūpų išlinkę siauri ūsiukai. Iš skausmo veidas sulysęs, bet vis tiek nekasdieniškas ir gražus, o sulaužyta nosis tik pabrėžia jo savitumą. Atrodė pažįstamas, bet Ghošas neprisiminė, kur jį matęs. Priešingai nei palydovai, ligonis laikėsi tvirtai, nebijojo, nors jam skaudėjo.

– Žinot ką, dar niekada taip nekentėjau. – Jis išsišiepė iki ausų, lyg sakytų: „Eini sau, ir staiga po kojomis pasipainioja banano žievė, didysis pokštas, drybsai dugnu aukštyn, susiėmęs pilvą.“ Užplūdo skausmas, ir vyriškis krūptelėjo.

Šiandien negaliu tavęs priimti. Mirė mylima sesuo, ir aš kiekvieną akimirką laukiu žinios, kad rastas daktaro Tomo Stouno lavonas. Dėl Dievo meilės, eik į karo ligoninę. Štai ką norėjo pasakyti Ghošas, bet tokios kančios akivaizdoje nesiryžo.

Jis paėmė ištiestą ranką ir apčiuopė stipininę arteriją. Pulsas padažnėjęs iki šimto dvylikos tvinksnių per minutę. Ghošas turėjo absoliučios klausos atitikmenį – gebėjo nustatyti pulso dažnį be laikrodžio.

– Kada prasidėjo? – išgirdo savo balsą, nužvelgdamas išputusį pilvą, nederantį šiam liesam raumeningam vyrui. – Pasakokite nuo pradžių…

– Vakar rytą. Bandžiau… tuštintis. – Ligonis susidrovėjo. – Ir staiga suskaudo čia. – Jis parodė į pilvo apačią.

– Kai jūs sėdėjote išvietėje?

– Kai tupėjau, taip. Per kelias sekundes išbrinko, įsitempė… ir kad suskaus. Kaip perkūnas iš giedro dangaus.

Ghošui į ausį krito rimas. Prieš akis iškilo sero Zacharijo Koupo knygelė „Rimuotos ūminio pilvo diagnozės“. Tą lobį jis rado Madrase ant dulkėtos senų knygų parduotuvės lentynos. Knygelė buvo kaip apreiškimas. Nebūtų patikėjęs, kad medicininį tekstą galima iliustruoti karikatūromis, parašyti žaismingai ir sykiu profesionaliai. Į galvą atėjo Koupo eilutės apie staigų žarnų turinio slinkimo sutrikimą:

Pilvą išpūtė staiga –

Tai žinia labai bloga.

Jis uždavė dar vieną klausimą, nors atsakymą jau žinojo. Kartais diagnozė parašyta pacientui ant kaktos. Arba nustatai ją iš pirmo ligonio sakinio. Arba atspėji iš kvapo, dar nė nepamatęs paciento.

– Vakar rytą, – atsakė Mebratu. – Prieš pat skausmų pradžią. Nuo tada nei išmatų, nei dujų, nieko.

Jei pasaitas žarnos storosios paslankus,

Ji gali užsisukti, skausmas bus smarkus.

– Kiek klizmų darėte?

Mebratu trumpai, šaižiai nusijuokė.

– Ir tai žinote? Dvi. Jokios naudos.

Jam užsilaikė ne tik išmatos, bet ir dujos. Visiškas žarnų nepraeinamumas.

Vyrai už kabinos durų, rodos, ginčijosi.

Mebratu liežuvis buvo sausas, rudas ir apsinešęs. Jis buvo netekęs vandens, bet ne mažakraujis. Ghošas nuklojo keistai išsipūtusį pilvą. Jis neatsikišo, kai Mebratu iškvėpė. Pilvas, galima sakyti, nekrustelėjo. Toks mano darbas, mąstė Ghošas, traukdamas stetoskopą. Tolygus duobkasių. Diena iš dienos. Pilvai, krūtinės, kūnai.

Pro stetoskopą jis išgirdo ne įprastą žarnų gurguliavimą, o aukštų garsų kaskadą – lyg į cinkuotą lėkštę lašėtų vanduo. Fone ramiai plakė širdis. Keista, kad skysčio pilnos žarnų kilpos taip gerai perduoda širdies plakimą. Apie tai vadovėliai nieko nerašo.

– Jums užsisuko žarnos, – tarė Ghošas, traukdamas iš ausų stetoskopą. Jo balsas sklido iš toli ir skambėjo kaip svetimas. – Storosios žarnos kilpa štai šitaip užsisuka… – Stetoskopo vamzdeliais jis pirmiausia pavaizdavo kilpą, paskui jos užsisukimą. – Čia tai įprasta. Etiopų storosios žarnos ilgos ir paslankios. Manome, kad dėl to jos ir užsisuka, ir dar dėl mitybos.

Mebratu bandė suderinti savo simptomus su Ghošo aiškinimu. Lūpų kampučiai užsirietė; jis juokėsi.

– Jūs supratote, kas man, kai tik prabilau, tiesa, daktare? Dar nieko nesiėmęs.

– Ko gero, taip.

– Tai… ar jos savaime atsisuks?

– Ne. Reikės atsukti. Operuoti.

– Sakote, tai įprasta. Mano tėvynainiai, kuriems taip nutinka… kas jų laukia?

Tą akimirką Ghošas susiejo veidą su vaizdu, kurį mielai būtų pamiršęs.

– Be operacijos? Jie miršta. Matot, kraujagyslės ties kilpos pagrindu irgi suspaudžiamos. Pavojinga dvigubai. Kraujas nei išteka, nei įteka. Žarna gangrenuoja.

– Klausykit, daktare. Tai atsitiko siaubingu metu.

– Taip, siaubingu, – pratrūko Ghošas, nustebindamas Mebratu. – Ar galiu paklausti, kodėl atvykote čia? Kodėl į Misingą? Kodėl ne į karo ligoninę?

– Ką dar apie mane žinote?

– Žinau, kad jūs karininkas.

– Juokdariai, – tarė pacientas, smakru rodydamas draugų pusėn. – Mes nemokame persirengti civiliais, – kreivai šyptelėjo. – Jei batai nežvilga kaip veidrodis, jaučiamės nuogi.

– Tiesą sakant, ne tik todėl. Prieš daugelį metų, ką tik atvykęs, mačiau, kaip jūs vykdote mirties bausmę. Niekada to nepamiršiu.

– Prieš aštuonerius metus ir du mėnesius. Liepos penktąją. Aš irgi prisimenu. Buvot ten?

– Atsitiktinai. – Paprastas pasivažinėjimas virto nepaprastu, kai didelė minia ant kelio privertė jį su Hema tapti žiūrovais.

– Prašom patikėti, man buvo didžiausia kančia vykdyti tą įsakymą, – tarė Mebratu. – Jie buvo mano draugai.

– Suvokiau, – atsiliepė Ghošas, prisimindamas keistą budelio ir pasmerktojo orumą.

Mebratu veide vėl šmėkštelėjo skausmas, abu palaukė, kol jis apmalš.

– Ši kančia kitokia, – tarė Mebratu, mėgindamas nusišypsoti.

– Matot, – pasakė Ghošas, – šiandien rytą mums skambino iš rūmų. Ministras prašė Vyresniąją pranešti, jei gydytis į Misingą ateis kariškis.

– Ką? – Mebratu nusikeikė ir bandė atsisėsti, bet tik sukliko iš skausmo. Į vidų įsiveržė jo palydovai. – Ar Vyresnioji pranešė rūmams? – įstengė paklausti.

– Ne. Vyresnioji negalėtų išvaryti žmogaus žinodama, kad jis neturi kur eiti.

Ligonis lengviau atsikvėpė. Draugai skubiai pasitarė ir liko kambaryje.

– Ačiū jums. Padėkokite Vyresniajai mano vardu. Aš esu pulkininkas Mebratu iš imperatoriaus asmeninės apsaugos. Keletas mūsiškių susitarė tam tikrą dieną susitikti Adis Abeboje. Aš atvykau iš Gonderio. Atvykęs sužinojau, kad susirinkimas atšauktas. Bijojome, kad mums… iškilo pavojus. Bet man pranešė tik tada, kai jau buvau vietoje. Skausmai prasidėjo vakar, išvykstant iš Gonderio. Nuėjau pas vietos gydytoją. Matyt, jis, kaip ir jūs, suprato, kas man, bet nieko nepasakė. Liepė ateiti kitą rytą, mane dar kartą patikrinsiąs. Matyt, pranešė rūmams, antraip kam skambinti į Adis Abebos ligonines? Jei mane ras Adis Abeboje, irgi pakars. Turite mane gydyti. Šiandien karo ligoninėje pasirodyti negaliu.

– Yra dar viena kliūtis, – tarė Ghošas. – Mūsų chirurgas… išvyko.

– Girdėjome apie jūsų… netektį. Užjaučiu. Jei daktaras Stounas negali, teks jums.

– Bet aš negaliu…

– Daktare, neturiu pasirinkimo. Jei jūs neoperuosite, mirsiu.

Vienas vyrų žengė į priekį. Šviesi barzda priminė veikiau mokslininką negu kariškį.

– O jeigu jūsų gyvybė priklausytų nuo to – operuosite ar ne? Galėtumėt?

Pulkininkas Mebratu palietė Ghošui rankovę.

– Atleiskite mano broliui, – tarė ir nusišypsojo Ghošui, lyg sakytų: „Matote, ką turiu daryti, kad išsaugočiau taiką?“ – Jei kas atsitiktų, – ištarė garsiai, – galite sąžiningai pasakyti, kad nieko apie mane nežinojote, daktare Ghošai. Tai tiesa. Apie mane žinote tik tiek, kiek atspėjote.

Ghošas paskambino Hemai į namus. Jam toptelėjo, kad pulkininkas Mebratu ir jo vyrai, matyt, ruošė perversmą. Koks dar galėjo būti slapto susitikimo Adis Abeboje tikslas? Ghošui iškilo klausimas: kaip elgtis su kariu, budeliu, kuris išdavė imperatorių? Bet jis gydytojas ir įsipareigojęs pacientui. Nors pulkininko agresyvaus brolio mielai būtų atsikratęs, pulkininkui neapykantos nejautė. Sunku pykti ant žmogaus, kuris narsiai kenčia skausmą ir įstengia nepamiršti gerų manierų.

Klausydamasis gausmo ragelyje, Ghošas girdėjo, kaip kraujas plūsta į ausį sulig kiekvienu širdies tvinksniu.

Iš atžaraus Hemos „alio“ suprato, kad ji pyksta.

– Čia aš, – tarė jis. – Žinai, kas šįvakar atėjo? – Papasakojo jai visą istoriją.

– Kodėl man tai pasakoji? – nutraukė jį Hema, neišklausiusi iki galo.

– Hema, girdėjai, ką sakiau? Turime operuoti. Tai mūsų pareiga.

Jai tai nepadarė įspūdžio.

– Jie apimti nevilties, – pridūrė Ghošas. – Jie neturi kur eiti. O ginklų turi.

– Jei jie apimti nevilties, gali patys pjauti pilvą. Aš – akušerė ginekologė. Pasakyk jiems, kad ką tik priėmiau dvynius ir neturiu jėgų.

– Hema! – iš įtūžio jam užėmė žadą. Bent jau rūpintis ligoniais juodu turėtų kartu.

– Menkini mano darbą? – paklausė ji. – Užmiršai, ką vakar ištvėriau? Tavęs ten nebuvo, Ghošai. Todėl dabar atsakau už kiekvieną tų vaikų įkvėpimą.

– Hema, aš nesakau…

– Tai ir operuok. Tu asistuodavai jam per žarnų užsisukimo operacijas, ar ne? Aš niekada nedariau tokių operacijų. – Sakydama „jam“, ji turėjo galvoj Stouną.

Tylą drumstė tik jos kvėpavimas. Negi jai nerūpi, kad mane nušaus? Kodėl ji su manim taip elgiasi? Lyg būčiau priešas. Lyg būčiau kaltas dėl bėdos, kuri jos laukė grįžus. Negi aš čia pakviečiau pulkininką?

– O jei man reikės pašalinti dalį storosios žarnos ir galus sujungti dirbtine jungtimi, Hema? Arba įvesti į žarnas vamzdelį pro pilvo sienelę?

– Aš po gimdymo. Negaluoju. Ne ligoninėje. Šiandien manęs čia nėra!

– Hema, mes turime pareigų ligoniui… Hipokrato priesaika…

Ji nusijuokė, karčiai ir kandžiai.

– Hipokrato priesaika tinka, kai sėdi Londone ir geri arbatą. Šiose džiunglėse negalioja. Aš žinau, kokios mano pareigos. Ligoniui pasisekė, kad turi tave, galiu pasakyti tik tiek. Vis geriau negu nieko. – Ji padėjo ragelį.

Ghošas buvo puikus vidaus ligų gydytojas. Širdies paralyžius, plaučių uždegimas, keisčiausios neurologinės ligos, karštligės, išbėrimas, nepaaiškinami simptomai buvo jo pašaukimas. Jis tiksliai diagnozuodavo ligas, kurios gydomos operacija, bet nebuvo chirurgas.

Geresniais laikais Misinge, Ghošui įkišus galvą į operacinę, Stounas liepdavo jam nusiprausti ir asistuoti. Sesuo Marija galėdavo pailsėti, o Ghošas – maloniai nukrypti nuo įkyrėjusios tvarkos. Bažnytinę trečiosios operacinės tylą Ghošas paversdavo karnavalo triukšmu, ir Stounas neprieštaraudavo. Ghošas be paliovos klausinėdavo, skatindavo Stouną pasakoti, mokyti, net dalytis prisiminimais. Kartais naktį Ghošas būdavo Hemos asistentas, jei jai reikėdavo skubiai daryti cezario pjūvį. Retkarčiais Hema jį pasikviesdavo, kai reikėdavo pašalinti apimtą naviko kiaušidžių ar gimdos dalį.

Bet dabar jis buvo vienas, stovėjo Stouno vietoje, iš dešinės ligoniui, su skalpeliu rankoje. Daug metų buvo to nedaręs. Paskutinį kartą stovėjo iš dešinės per internatūrą: kaip atlygį už gerą darbą jam buvo leista operuoti sėklidės vandenę, bet kitoje pusėje stovėjo etatinis chirurgas ir nurodinėjo, ką daryti.

Jam paliepus, operacinės sesuo kuo giliau į išangę įkišo tiesiosios žarnos vamzdelį.

– Verčiau pradedame, – tarė jis praktikantei, nusipraususiai, apsivilkusiai chalatu ir švytinčiai kitapus stalo – pasiruošusiai jam asistuoti. Neryškias raupų duobutes slėpė kepuraitė ir chalatas. Net su patinusiais vokais akys buvo gražios. – Nebaigsime, jei nepradėsime, tai verčiau pradėkime, kad baigtume, taip?

Pirmiausia didį pjūvį padaryki –

Mažiukai pjūviai vengtini šį sykį.

Ištraukus žarną, ją atsukti reikia –

Daryk tai pagal laikrodžio rodyklę veikiai.

Tada žarnos tiesiosios įstumi vamzdelį –

Ir dujų šuoras toks išverst iš kojų gali.

Storoji žarna išsipūtusi kaip balionas, baisiai lengva ją įpjauti ir paleisti išmatas į pilvo ertmę. Padarė pjūvį per vidurį, paskui atsargiai it pionierius, imantis bombos sprogdiklį, pagilino. Beveik puolus į paniką, nes jam pasirodė, kad pjauna nežinia kur, į akis krito blizganti pilvaplėvė – plona membrana, išklojusi pilvo ertmę. Kai prapjovė pilvaplėvę, ištekėjo šiaudų spalvos skystis. Įkišęs į skylę pirštą kaip atramą, jis prapjovė pilvaplėvę išilgai pjūvio.

Storoji žarna iškart išsiveržė į viršų it dirižablis iš angaro. Jis uždengė žaizdos kraštus šlapia sterilia medžiaga, įkišo didžiulį Balfuro plėstuvą, kad kraštai nesusiglaustų, ir ištraukė užsisukusią kilpą iš žaizdos ant sterilios medžiagos. Pažliugusi, tamsi, išpampusi nuo skysčio, dydžiu prilygstanti automobilio padangos kamerai, ji nebuvo nė kiek panaši į glebias rausvas kitų žarnų kilpas. Jis atsargiai pagal laikrodžio rodyklę, kaip liepia Koupas, atsuko žarną. Išgirdo gurguliuojant, ir išsipūtusios dalies mėlis ėmė blukti, kraštai parausvėjo.

Pro žarnos sienelę Ghošas apčiuopė vamzdelį, įkištą anesteziologės Askalės. Kaip užuolaidos strypą įmugino jį į kilpą. Kai vamzdelis pasiekė išsipūtusią žarną, Ghošui buvo atlyginta garsiu šnypštimu ir skystis su dujomis sutarškino kibirą apačioje.

– „Žarna subliūkš, ir pamatysi veikiai, kad kilpos dėstosi maždaug kaip reikia“, – pacitavo Ghošas, o praktikantė, nenutuokdama, apie ką jis kalba, pritarė:

– Taip, daktare Ghošai.

Ghošas pamankštino pirštinėmis aptemptus pirštus. Sumanūs ir tvirti – chirurgo rankos. Taip nesijaustum, pamanė, jei nebūtum už viską atsakingas.

Jis baigė operaciją ir maudamasis pirštines švaistinių durų stikle išvydo Hemos veidą. Jis dingo. Ghošas puolė įkandin. Ji bėgo, bet netrukus pasivijo ją galerijoje. Ji stovėjo prie kolonos ir gaudė orą.

– Na? – paklausė, atgavusi žadą. – Pavyko?

Abu šypsojosi.

– Taip… ką tik atsukau kilpą. – Jis negalėjo paslėpti išdidumo ir jaudulio.

– Ji vėl gali užsisukti.

– Na, vis geriau negu nieko, mat kitas čionykštis daktaras atsisakė padėti.

– Tikrai. Tau gerai. Turiu eiti. Naujagimius prižiūri Almaza ir Rozina.

– Hema?

– Ką?

– Būtum padėjusi, jei būčiau nesusidorojęs?

– Ne, tik kojų pamiklinti išėjau… – tačiau jos akys sužiburiavo. – Kvailelis. O tu ką manei?

Net Hemos pašaipa buvo kaip dovana. It nekantrus šuniukas, kaipmat pamiršęs smūgį, jis vos susitvardė nešokęs prie jos.

– Tik vakar važiavau pro vietą, kurioje tąkart matėme korimą, ir galvojau apie jį, – tarė Hema. Ji mąsliai jį stebėjo. – Šiandien ką nors valgei?

Tada Ghošas pastebėjo. Mylimoji, iš Madraso grįžusi netekėjusi gražuolė, sustambėjo. Tarp sario ir palaidinukės buvo matyti putlios ringės. Po smakru it antra gakta nukaręs švelnus pagurklis.

– Nevalgiau nuo tada, kai išskridai į Indiją, – atsakė jis beveik tiesą.

– Sulysai. Nekaip atrodai. Užeik pavalgyti. Maisto daug. Visi jį neša.

Ji nuėjo. Jis žiūrėjo, kaip siūbuoja sėdmenys, verždamiesi atitrūkti nuo klubų. Iš Indijos ji atvežė daugiau savęs jam mylėti. Pats netinkamiausias metas, bet jis susijaudino.

Persirengė, galvodamas apie operaciją. Gal storąją žarną, kad ji vėl neužsisuktų, reikėjo pritvirtinti prie pilvaplėvės? Juk mačiau, kaip Stounas tai daro. Rodos, vadino tai kolopeksija. Ar Stounas pasakojo apie kolopeksijos pavojus ir perspėjo jos nedaryti, ar priešingai – patarė daryti? Tikiuosi, išėmėm visus tamponus. Reikėjo dar kartą suskaičiuoti. Reikėjo dar kartą apžiūrėti. Patikrinti kraujagysles. Prisiminė Stouno žodžius: „Kai pilvo ertmė atverta, viešpats tu. Bet užverta valdo ji.“

– Suprantu, ką turėjai omeny, Tomai, – tarė Ghošas, eidamas iš skyriaus.

Vėlų vakarą ligoninės personalas susirinko prie žemėje žiojinčios duobės, sutvirtintos kartimis. Delsti negalima, nes pagal etiopų tradiciją niekas nevalgo, kol lavonas nepalaidotas, taigi slaugytojos ir praktikantės badauja. Sanitarai tuo pačiu taku, kuriuo sesuo Marija ateidavo pasėdėti į guotą, ant pečių atnešė karstą. Paskui juos vilkosi Hema, Stouno tarnaitė Rozina ir Ghošo tarnaitė Almaza, paeiliui nešdamos suvyniotus į antklodes naujagimius.

Sanitarai padėjo karstą prie duobės krašto ir nukėlė dangtį. Laidotuvininkai sukūkčiojo, keletas slopiai raudojo, tie, kas dar nebuvo matęs numirėlės, priėjo arčiau.

Slaugytojos apvilko seserį Mariją nuotakos drabužiais, kuriais jauna vienuolė pasipuošia pažadėdama Kristui kūną ir sielą. Lanku išlenktas šydas su gobtuvu reiškė, kad ji galvoja ne apie žemiškus dalykus, o apie dangaus karalystę; simbolis, kad pasauliui ji jau mirusi, bet kylančioje migloje jis prarado savo simboliškumą. Iškrakmolyta pelerina aplink kaklą karojo kaip seilinukas. Abitas buvo baltas, sujuostas pinta balta virve. Iš rankovių kyšančios sesers Marijos plaštakos buvo sudėtos ties juosmeniu ant Biblijos ir rožinio. Basosios karmelitės iš pradžių apavo nenešiojo – iš čia ir pavadinimas „basosios“. Sesers Marijos ordinas buvo praktiškas ir nešiojo sandalus. Vyresnioji jos kojų neapavė.

Vyresnioji nutarė nekviesti tėvo de la Rozos iš Šv. Juozapo katalikų bažnyčios, jis buvo linkęs smerkti net nepeiktinus dalykus, o šiuo atveju prikišti buvo ką. Ji vos nepakvietė Endžio Magvairo iš anglikonų bažnyčios, šis būtų mielai atėjęs ir nuraminęs, bet galop nusprendė, kad sesuo Marija būtų norėjusi, kad ją į kapus palydėtų tik Misingo šeima. Ta pati nuojauta pakuždėjo jai dieną paprašyti Gebraus sukalbėti trumpą maldelę. Sesuo visada gerbė Gebrų, nors jis buvo sargas ir sodininkas, o šventikas kaip ir atsitiktinai; ji suprato, kokia garbė ir paguoda Gebrui buvo toks jos prašymas.

Buvo vėsu ir labai ramu. Vyresnioji pakėlė ranką.

– Sesuo Marija būtų pasakiusi: „Nesielvartaukite dėl manęs. Mano išgelbėjimas – Kristus.“ Mus tai irgi turi nuraminti. – Jai painiojosi mintys. Ką dar pasakyti? Linktelėjo Gebrui, nepriekaištingai apsirengusiam balta tunika iki kelių, kelnėtam, su standžiai apvyniotu apie galvą turbanu. Šiais apeiginiais drabužiais jis vilkėdavo tik per Timkat – Tris Karalius. Gebrus meldėsi senovine bibline Etiopų stačiatikių bažnyčios kalba gezu. Pasistengė, kad rečitatyvu giedama giesmė būtų trumpa. Paskui sesutės ir praktikantės pagiedojo mėgstamiausią sesers Marijos giesmę, kurios jinai jas išmokė ir kurią jos dažniausiai giedodavo rytą bendrabučio koplytėlėje.

Jėzus gyvas. Tavo klaikas

Nūn, Mirtie, ne toks grasus.

Jėzus gyvas. Kapo laikas

Trumpas, taigi nebaisus.

Aleliuja.

Visos veržėsi į priekį paskutinį kartą žvilgtelėti, kol dangtis neužkaltas. Vėliau Gebrus sakydavo, kad sesers Marijos veidas švytėjo, jo išraiška buvo rami, supratus, kad kančios žemėje baigėsi. Almaza tvirtino, kad uždėjus dangtį pasklido alyvų aromatas.

Ghošas pajuto, kad ji jam perduoda žinią. Sesuo, regis, sakė: „Tinkamai panaudok savo laiką. Nebešvaistyk metų siekdamas meilės, kuri galbūt amžinai liks be atsako. Palik šią šalį dėl manęs.“

Netoliese stovinti Hema tylomis prisiekė seseriai Marijai, kad rūpinsis mumis kaip savo vaikais.

Nešikai, pakišę po karstu virves, nuleido seserį į kapo duobę. Aukštesniam nešikui, apžergusiam karstą, pagal etiopų tradiciją buvo paduoti sunkūs akmenys. Jie turėjo saugoti nuo hienų.

Pagaliau du vyrai užkasė duobę, ir laidotuvės baigėsi. Išskyrus raudas.

Mudu su Šiva, labai neseniai pradėję gyventi, išsigandome tų siaubingų garsų ir atsimerkėme pažiūrėti į pasaulį, kuriame tiek daug neteisybės.

14 SKYRIUS

Žinia apie Atpirkėją

Kitą dieną po laidotuvių Ghošas atsikėlė anksti. Bent kartą pabudęs mąstė ne apie Hemą, o apie Stouną. Apsirengęs iškart nudrožė pas jį, bet nematė jokių ženklų, kad šeimininkas buvo grįžęs. Nusiminęs nuėjo pas Vyresniąją į kabinetą. Ji lūkestingai pakėlė akis. Jis papurtė galvą.

Ghošas nekantravo pamatyti pacientą po operacijos ir patikrinti savo darbo vaisius. Chirurgu tapo per prievartą, bet dabar netikėtai suvokė, kad jam įdomu. Matyt, Stounas nuolat taip jausdavosi. „Gali tapti įpročiu“, – tarė sau.

Pulkininką Mebratu jis rado sėdintį ant lovos krašto, brolis padėjo jam apsirengti.

– Daktare Ghošai! – kreipėsi Mebratu, nerūpestingai šypsodamasis, nors buvo akivaizdu, kad jam skauda. – Ataskaita apie būklę: vakar vakare išėjo dujos, šiandien tuštinausi. Rytoj pažersiu aukso!

Šis vyras buvo įpratęs žavėti kitus, ir net nusilpus jo charizma nesumažėjo. Po operacijos nebuvo praėjusi nė para, taigi jis atrodė puikiai. Ghošas apžiūrėjo žaizdą, ji buvo švari ir tvarkinga.

– Daktare, – tarė pulkininkas, – šiandien turiu grįžti į savo pulką Gonderyje. Ilgiau nesirodyti negaliu. Žinau, per anksti, bet neturiu pasirinkimo. Jei nepasirodysiu, kils dar didesnių įtarimų. Negi išgelbėjot man gyvybę, kad mane pakartų? Intraveninių tirpalų ir visko, ko reikės, galiu gauti namie.

Ghošas jau žiojosi prieštarauti, bet suprato, kad nėra prasmės.

– Gerai. Bet kyla pavojus, kad žaizda išsižios, jei įsitempsite. Duosiu jums morfijaus. Keliaukite gulėdamas. Paruošime vaistų, švirkščiamų į veną, rytoj galėsite atsigerti vandens, o poryt – skaidrių skysčių. Viską surašysiu. Maždaug po dešimties dienų reikės ištraukti siūlus.

Pulkininkas linktelėjo. Barzdyla brolis suspaudė Ghošui ranką ir žemai nusilenkė, murmėdamas padėkos žodžius.

– Jūs keliausite su juo? – paklausė Ghošas.

– Taip, žinoma. Atvažiuos furgonas. Kai jis grįš namo, vyksiu į naują paskirties vietą Sibire. Mane ištremia.

– Jūs irgi kariškis? – suglumęs paklausė Ghošas.

– Ne, šiuo tarpu aš niekas, daktare. Aš esu niekas.

Pulkininkas Mebratu uždėjo ranką broliui ant peties.

– Mano brolis kuklinasi. Žinote, kad sociologijos mokslų magistro laipsnis jam suteiktas Kolumbijos universitete? Taip, jo imperatoriškoji didenybė išsiuntė jį į Ameriką. Senis neapsidžiaugė, kad brolis susižavėjo Markuso Garvio sąjūdžiu. Neleido jam gauti daktaro laipsnio, įsakė grįžti atgal ir paskyrė provincijos administratorium. Turėjo leisti baigti mokslą.

– Ne, ne, aš mielai grįžau, – tarė brolis. – Norėjau padėti tėvynainiams. Ir už tai vykstu į Sibirą.

Ghošas laukė, tikėdamasis išgirsti daugiau.

– Pasakyk jam kodėl, – paragino pulkininkas. – Tai, šiaip ar taip, susiję su sveikatos apsauga.

Brolis atsiduso.

– Sveikatos ministerija pastatė viešąją kliniką buvusioje mūsų provincijoje. Jo imperatoriškoji didenybė atvyko perkirpti kaspino. Kad palei jo didenybės kelią viskas atrodytų gražiai, buvo išleista pusė srities biudžeto. Dažai, tvoros, net buldozeris lūšnoms nugriauti. Jam išvažiavus, klinika iškart buvo uždaryta.

– Kodėl?

– Visi jai skirti pinigai buvo išleisti!

– Jūs neprieštaravote?

– Žinoma, prieštaravau! Bet į pranešimus negavau atsakymo. Sveikatos ministerija juos sulaikė. Todėl pats atidariau sveikatos centrą iš naujo. Reikėjo apie dešimt tūkstančių birų. Susitariau su misionieriumi gydytoju iš miesto už penkiasdešimties mylių, kad jis kartą per savaitę atvažiuos. Žaizdas tvarstė išėjęs į pensiją kariuomenės slaugytojas, radau akušerę, ir ji atsikraustė. Gavau vaistų. Vietos kontrabandininkas atidavė man generatorių. Žmonės mane mylėjo. Sveikatos ministras norėjo mane užmušti. Imperatorius iškvietė mane į Adis Abebą.

– Iš kur gavot pinigų? – paklausė Ghošas.

– Kyšiai! Žmonės atnešdavo didelę indžeros pintinę, kurioje būdavo daugiau pinigų negu indžeros. Kyšius naudodavau gražiam tikslui, todėl jie nešdavo dar daugiau, būgštaudami, kad juos išduosiu.

– Jūs tai pasakėte jo didenybei?

– O! Tai sudėtinga. Visi ką nors kužda jam į ausį. „Jūsų didenybe, – tariau, gavęs audienciją, – sveikatos centrui reikia lėšų, kad jis veiktų.“ Jo didenybė dėjosi nustebęs.

– Jis žinojo, – įsiterpė pulkininkas.

– Jis mane išklausė. Akys nieko neatskleidė. Kai baigiau kalbėti, jo didenybė kažką sušnibždėjo aba hanai, iždo ministrui. Aba hana užsirašė. O kiti ministrai? Matėte juos? Jie amžinai persigandę. Jie niekada nežino, ar neprarado šeimininko palankumo. Jo didenybė padėkojo man už tarnybą provincijoje, aš lankstydamasis ėmiau trauktis atatupstas. Menės gale sutikau iždo ministrą, ir jis man davė tris šimtus birų! Man reikia trisdešimties tūkstančių, praverstų ir trys šimtai tūkstančių. Ką aš žinau, gal imperatorius pasakė šimtas tūkstančių, o aba hana nusprendė, kad pakaks trijų šimtų. Ar tris šimtus liepė duoti imperatorius? Ko klausti? Tuo metu reikalą jau dėsto kitas prašytojas, o iždo ministras dumia atgal užimti savo vietos šalia imperatoriaus. Bandžiau rėkti iš menės galo: „Jūsų didenybe, gal ministras apsiriko?“ Draugai mane ištempė lauk…

– Antraip tavęs čia nebūtų ir nepasakotum šitos istorijos, mano pašėlęs broleli, – tarė pulkininkas. Jis surimtėjo, nenuleisdamas akių nuo Ghošo, abiem rankom suėmė jo plaštaką. – Daktare Ghošai, jūs geresnis chirurgas už Stouną. Chirurgas po ranka vertas dviejų nežinia kur.

– Ne, man tiesiog pasisekė. Stounas geriausias.

– Dėkoju jums ir už dar kai ką. Matot, visą kelią iš Gonderio į čia siaubingai kentėjau. Grįžti bus palyginti lengva. Skausmas buvo… Supratau, kad liga tik sunkės ir galop mane pribaigs. Bet galėjau rinktis. Atvykau pas jus. Kai pasakėte, kad mano tėvynainiai susirgę paprasčiausiai miršta… – pulkininko veidas surūstėjo.

Ghošas nesuprato, jis tūžta ar tramdo verksmą. Atsikrenkštė.

– Uždaryti brolio sveikatos centrą buvo nusikaltimas. Vykdamas į Adis Abebą susitikti su… kolegomis, buvau pasiruošęs jų išklausyti. Bet dvejojau. Galima sakyti, man kėlė įtarimą motyvai. Norėjau permainų, bet ar dėl to, kad jos būtinos, ar dėl to, kad užgrobčiau valdžią? Sakau jums dalykus, kurių niekada niekam negalėsite pakartoti, daktare, suprantate?

Ghošas linktelėjo.

– Mano kelionė, mano skausmas, mano operacija… – toliau kalbėjo pulkininkas. – Dievas man atskleidė, kaip tėvynainiai kenčia. Tai buvo žinia. Šią šalį reikia vertinti pagal elgesį su mažaisiais broliais, su valstiečiu, kuriam užsisuko žarnos. Ne pagal naikintuvus, tankus ar imperatoriaus rūmų dydį. Turbūt mudu suvedė Dievas.

Vėliau, kai jie išvyko, Ghošas suvokė, kad buvo nusiteikęs nemėgti pulkininko Mebratu, o įvyko atvirkščiai. Ir priešingai, anksčiau emigrantui Ghošui nebuvo sunku taurių savybių priskirti jo didenybei, bet dabar jo didenybės taurumu jis suabejojo.

Ponas Elijas Harisas buvo apsirengęs netinkamai. Kai jis uždarė duris, priėjo prie jos stalo ir prisistatė, Vyresnioji tai pastebėjo pirmiausia. Jis turėjo teisę piktintis, nes į Misingą buvo užsukęs jau du kartus, o su ligoninės vadove nesusitiko. Tačiau, rodos, buvo dėkingas ją pamatęs, ir susirūpinęs, kad ją gaišina.

– Nė neįtariau, kad jūs atvykstate, pone Harisai, – netrukus ištarė Vyresnioji. – Kitomis aplinkybėmis būtų buvę malonu. Bet, matot, vakar mes palaidojome seserį Mariją.

– Jūs turite omeny… – Harisas gurktelėjo. Išsižiojo ir vėl susičiaupė. Vyresniosios akys buvo sklidinos tokio sielvarto, kad jis sutriko anksčiau nepastebėjęs. – Turite omeny… jaunąją vienuolę iš Indijos? Tomo Stouno asistentę?

– Tą pačią. O Tomas Stounas išvyko. Dingo. Labai dėl jo nerimauju. Jis neteko galvos.

Hariso veidas buvo malonus, bet nelabai gražus dėl per storos viršutinės lūpos ir nelygių priekinių dantų. Jis pasimuistė krėsle. Be abejo, troško paklausti, kaip tai atsitiko, bet nepaklausė. Vyresnioji suprato, kad jis iš tų žmonių, kurie, net būdami viršesni, nesugeba reikalauti, kas priklauso. Stovėjo priešais, švelniose rudose akyse atsispindėjo nenoras kamantinėti, ir ji sušvelnėjo.

Ir papasakojo Harisui viską, prapliupo trumpais sakiniais, apsunkusiais nuo turinio.

– Atvykote mums pačiu nepalankiausiu laiku, – tarė baigdama pasakoti ir nusišnypštė nosį. – Kone viso Misingo veikla sukosi apie Tomą Stouną. Jis buvo geriausias miesto chirurgas. Jis nesuprato, kad mums leidžiama dirbti, nes jis operuoja karališkosios šeimos ar vyriausybės narius. Vyriausybė verčia mus kasmet mokėti didelius mokesčius už teisę čia dirbti, galite įsivaizduoti? Panorėjusi ji gali Misingą paprasčiausiai uždaryti. Pone Harisai, net jūs davėte mums pinigų dėl jo knygos… Gali būti, kad Misingui galas.

Vyresniajai kalbant, Harisas vis giliau smigo į krėslą, lyg kas būtų uždėjęs koją jam ant krūtinės. Turėjo įprotį susijaudinęs tapšnoti per plaukų verpetą, nors šiam negrėsė joks pavojus.

Pasaulyje yra žmonių, kuriuos lydi netinkamai pasirinkto laiko prakeiksmas, pamanė Vyresnioji. Pakeliui į vestuves sugenda automobilis, atostogas Braitone neišvengiamai sužlugdo lietus arba didžiausias triumfas lieka nepastebėtas, nes tą pačią dieną miršta karalius Jurgis VI. Tokie žmonės kelia apmaudą, bet sykiu jų gaila, nes jie nieko negali pakeisti. Ne Hariso kaltė, kad sesuo mirė ar Stounas dingo. Tačiau štai jis čia.

Jei Harisas pareikalaus finansinės ataskaitos, ji neturės ko parodyti. Ataskaitas Vyresnioji pateikdavo tik priversta, o kadangi aukotojų supratimas, kaip geriausia leisti pinigus, niekaip nesisiejo su Misingo poreikiais, jos ataskaitos būdavo pramanytos. Ji žinojo, kad kada nors ateis tokia diena kaip ši.

Harisas užspringo, paskui užsikosėjo. Daug kartų atsikrenkštęs, jis atgavo žadą ir, maigydamas nosinę, užuolankomis prabilo apie reikalą, dėl kurio atvyko pas Vyresniąją. Bet tas reikalas buvo ne toks, kokį ji įsivaizdavo.

– Jūs neklydote dėl mūsų sumanymo įkurti misijas oromams, – tarė. Vyresnioji miglotai prisiminė kažką minėjusi laiške. – Daktaras iš Volo atsiuntė telegramą. Pastatą užėmė policija. Apskrities gubernatorius nė nebando jų iškeldinti. Vaistai išpardavinėjami. Vietos bažnyčia užsipuolė mus, sako, kad mes velniai! Atvykau daryti tvarkos.

– Atleiskite, kad kalbu tiesiai, pone Harisai, bet kaip jūs galėjote įkurti misijas, tos vietos akyse nematęs? – Sulig šiais žodžiais ją ėmė graužti sąžinė, nes Misingą Harisas irgi pamatė tik dabar. – Kiek prisimenu, rašiau, kad tai neišmintinga.

– Tai aš kaltas, – tarė Harisas, grąžydamas rankas. – Aš įkalbėjau bažnyčios komitetą… Jiems dar nepasakiau, – beveik sušnibždėjo. – Mano ketinimai… – pridūrė atsikrenkštęs, – …tikiuosi, komitetas supras, buvo geri. Mes… aš vyliausi atnešti žinią apie Atpirkėją tiems, kurie jos negavo.

Vyresnioji irzliai atsiduso.

– Manėte, kad jie visi garbina ugnį? Medžius? Pone Harisai, jie krikščionys. Jiems reikia atpirkimo ne labiau negu jums plaukus tiesinančio kremo.

– Bet man atrodo, kad tai netikra krikščionybė. Ji stabmeldiška… – tarė jis ir patapšnojo sau per kaktą.

– Stabmeldiška! Pone Harisai, kai mūsų stabmeldžiai protėviai Jorkšyre ir Saksonijoje valgį vietoj lėkščių patiekdavo priešų kaukolėse, čionykščiai krikščionys giedodavo psalmes. Jie tiki, kad Aksumo bažnyčioje uždaryta Sandoros skrynia. Ne šventojo ar popiežiaus pirštas, o Sandoros skrynia! Etiopų tikintieji vilkdavosi ką tik mirusių nuo maro žmonių marškinius. Maras jiems buvo Dievo atsiųsta priemonė amžinajam gyvenimui laimėti, išsigelbėti. Štai kaip jie troško pomirtinio gyvenimo, – pasakė Vyresnioji, barbendama į stalą. – Sakykit, ar Dalase jūsų parapijiečiai šitaip trokšta išganymo? – neištvėrusi pridūrė.

Harisas paraudo. Jis apsidairė, lyg ieškotų, kur pasislėpti. Bet dar nebuvo visiškai nugalėtas. Tokie žmonės kaip jis užsispiria, susidūrę su pasipriešinimu, nes, be įsitikinimų, nieko neturi.

– Tiesą sakant, Hjustone, ne Dalase, – atsargiai pataisė. – Bet, Vyresnioji, vietos dvasininkai beveik neraštingi – jūsų sargas Gebrus nesupranta litanijos, kurią kalba, nes gezu niekas jau nešneka. Jei jis laikosi monofizitų doktrinos, kad Kristus buvo tik dieviškos prigimties, o žmogiškos ne…

– Liaukitės! Pone Harisai, liaukitės, – tarė Vyresnioji, užsiimdama ausis. – Oi, kaip jūs mane erzinate. – Ji apėjo stalą, ir Harisas atsitraukė, lyg būgštautų, kad ji apskaldys jam ausis. Bet Vyresnioji nuėjo prie lango. – Kai pasižvalgęs po Adis Abebą matai basus lietuje drebančius vaikus, raupsuotus elgetas, meldžiančius duonos kąsnio, negi šita monofizitų nesąmonė ką nors reiškia? – Vyresnioji įrėmė kaktą į lango stiklą. – Dievas teis mus, pone Harisai, – jos balsas nutrūko, nes ji prisiminė seserį Mariją, – pagal mūsų darbus kitų žmonių kančioms palengvinti. Nemanau, kad Dievui svarbu, kokios doktrinos laikomės.

Negražus vėjo nugairintas, saulės nudegintas veidas, prispaustas prie stiklo, drėgni skruostai, sunerti pirštai… padarė Harisui didesnį įspūdį už jos žodžius. Čia stovi moteris, galinti išsižadėti ordino suvaržymų, jei jie kliudo. Iš jos lūpų sklido svarbiausios tiesos. Panašiose bažnyčiose kaip Hariso, kur atrodo, kad komiteto tikslas ir tikėjimo raiška – tarpusavio rietenos, niekas šių svarbiausių tiesų balsu neištardavo. Visa laimė, kad darbininkus, tokius kaip Vyresnioji, ir jų šelpėjus skiria vandenynas, nes bendraudami ir vieni, ir kiti būtų jautęsi labai nejaukiai.

Harisas įsistebeilijo į Biblijų krūvą prie sienos. Tik dabar pamatė.

– Mes turim daugiau angliškų Biblijų, negu šalyje yra angliškai mokančių žmonių. – Vyresnioji atsisuko nuo lango ir pamatė jo žvilgsnį. – Lenkiškų Biblijų, čekiškų Biblijų, itališkų Biblijų, prancūziškų, švediškų. Man atrodo, kai kurios jų – jūsų sekmadieninės mokyklos vaikų. Mums reikia vaistų ir maisto, o gauname Biblijas. – Vyresnioji nusišypsojo. – Dažnai svarstydavau, negi gerieji žmonės, kurie siunčia mums Biblijas, iš tikrųjų mano, kad Šventasis Raštas gelbsti nuo ankilostomozės ir bado? Mūsų ligoniai neraštingi.

– Man gėda, – tarė Harisas.

– Ne, ne, ne. Nereikia gėdytis. Čionykščiai dievina Biblijas. Tai didžiausias šeimos turtas. Žinote, ką susirgęs darė imperatorius Menelikas, valdęs prieš Hailę Selasiję? Valgė Biblijos lapus. Nemanau, kad jam padėjo. Šioje šalyje popierius labai branginamas. Ar žinote, kad vargšų vedybų apeigos – dviejų vardų užrašymas popieriuje? Skiriantis pakanka suplėšyti popierių. Šventikai dalija popieriaus lapelius su Biblijos eilutėmis. Lapelis lankstomas tol, kol virsta mažučiu kvadratėliu, tada suvyniojamas į odą ir nešiojamas ant kaklo. Mielai dalydavau Biblijas. Bet vidaus reikalų ministrui pasirodė, kad bandau atversti žmones į kitą tikėjimą. „Kaip galiu juos atversti, jei niekas nemoka skaityti? Be to, tikėjimas toks pat kaip jūsų“, – atsakiau. Bet ministras nesutiko. Todėl dabar Biblijos kaupiasi, pone Harisai. Įrankių pašiūrėje jų daugėja kaip triušių. Jos pasklido po mūsų sandėlius, jomis užverstas mano kabinetas. Jomis ramstome knygų lentynas. Arba jų lapais klijuojame lūšnelių sienas. Kam tinka, tam ir naudojame.

Ji priėjo prie durų ir mostu jį pašaukė.

– Eime pasivaikščioti. Žiūrėkit, – tarė, rodydama į iškabą virš durų: PIRMOJI OPERACINĖ. Kambarys buvo Biblijų prigrūsta spinta. Be žodžių parodė kitą kambarį priešingoje pusėje, Harisas pamatė, kad tai sandėliukas su šluotomis ir kibirais. Iškaboje virš jo buvo parašyta: ANTROJI OPERACINĖ. – Mes turime tik vieną operacinę. Vadiname ją trečiąja. Jei norite, griežtai mane pasmerkite, pone Harisai, bet tai, ką gaunu Dievo vardu, aš naudoju taip, kad padėčiau šiems žmonėms. Jei mano rėmėjai užsimetė padovanoti dar vieną operacinę garsiajam Tomui Stounui, nors man reikia kateterių, švirkštų, penicilino ir pinigų deguonies balionams, kad vienintelė operacinė galėtų veikti, aš pažadu jiems operacinę.

Prie Misingo ambulatorijos žydėjo bugenvilija, slėpdama automobilio pastogės stulpus, todėl atrodė, kad stogas kybo ant gegnių.

Pro šalį praskubėjo vyras, apsimuturiavęs storu baltu apsiautalu, iš po jo kyšojo suplyšusi milinė. Išsiskyrė iš minios baltu turbanu ir beždžionės karčių musmušiu.

– Tai ir yra Gebrus, apie kurį kalbėjom, – tarė Vyresnioji, o Gebrus, pamatęs juos, sustojo ir nusilenkė. – Dievo tarnas. Ir sargas. Ir… vienas sielvartautojų.

Harisas nustebo, kad Gebrus palyginti jaunas. Viename laiške Vyresnioji rašė apie dvylikos trylikos metų mergaitę iš Hararo, kuri buvo atvežta merdinti, su tabaluojančia tarp kojų nupjauta virkštele. Ji buvo pagimdžiusi prieš kelias dienas, bet placenta niekaip neatsiskyrė ir neužgimė. Šeima dvi dienas gabeno ją į Misingą asilu ir autobusu. Gebrus iš gailesčio iškėlė vargšę iš vežimo, ir ji sukliko. Gebrus, Dievo įrankis, netyčia užmynė ant besivelkančios iš paskos virkštelės ir ištraukė placentą. Mergaitė buvo išgydyta neperžengusi skubiosios pagalbos skyriaus slenksčio.

Harisas, vilkintis berankovius medvilninius marškinius, drebėjo, jo akys lakstė, pirštai tampė apykaklę ir taisė šalmą nuo saulės – Vyresnioji nežinojo, kad jis atsivežė tokį daiktą.

Vyresnioji vedė jį per vaikų palatą, viso labo kambarį, išdažytą šviesiai violetine spalva, pilną kūdikių aukštose lovytėse su metaliniais turėklais. Motinos buvo įsikūrusios ant grindų prie lovyčių. Pamačiusios Vyresniąją, jos pašoko ir nusilenkė.

– Tam vaikui stabligė, jis mirs. Šitam meningitas, jei išgyvens, tikriausiai bus kurčias ar aklas. O jo motina, – tarė, meiliai apkabindama mergiškai smulkią moterytę, – dieną naktį budi Misinge, palikusi namie tris vaikus. Viešpatie, vienas vaikų įkrito į šulinį, kitą subadė jautis, trečias buvo pagrobtas, kol motina čia. Žmoniškiausia būtų liepti jai grįžti namo, pasiimti vaiką ir grįžti.

– Tai kodėl ji čia?

– Pažiūrėkit, kokia sulysusi. Mes ją maitiname. Atiduodame jai porciją, kurios vaikas nevalgo, ir jos porciją, liepiau jai kasdien supenėti po kiaušinį, leisti geležį ir girdyti vaistus nuo ankilostomozės. Po kelių dienų nupirksime jai bilietą į autobusą ir išsiųsime namo su vaiku, jei jis nenumirs. Ji bent jau bus sveikesnė, galės geriau prižiūrėti kitus vaikus… O šis vaikas laukia operacijos…

Vyrų palatoje, ilgoje, siauroje, gulėjo keturiasdešimt ligonių, Vyresnioji pasakojo toliau. Ligoniai, kuriems užteko jėgų, bandė atsisėsti juos sveikindami. Vienas vyras buvo ištiktas komos, išsižiojęs, nematančiomis akimis. Kitas sėdėjo užsikniaubęs ant specialios pagalvės ir iš paskutiniųjų stengėsi kvėpuoti. Dviejų greta gulinčių vyrų pilvai buvo išbrinkę kaip nėščiųjų.

– Nesandarus dviburis vožtuvas – dėl reumato, nieko negalime padaryti… o šiems dviem cirozė, – paaiškino Vyresnioji.

Harisą pribloškė, kiek nedaug reikia gyvybei palaikyti. Stora duonos riekė įtrūkusiame dubenyje ir didžiulis aplankstytas skardinis puodelis saldžios arbatos – pusryčiai ir pietūs. Jis pamatė, kad šeimos nariai, tupintys prie lovos, irgi valgo ligonio maistą.

Kai jie išėjo iš palatos, Vyresnioji sustojo atsikvėpti.

– Ar žinote, kad šiuo metu turime pinigų trims dienoms, ir viskas? Kartais einu miegoti, nenutuokdama, kaip reikės verstis rytą.

– Ką darysite? – paklausė Harisas, bet staiga suprato žinąs atsakymą.

Vyresnioji nusišypsojo, skruostai išsipūtė, beveik paslėpdami akis, ir ji pasidarė panaši į vaiką.

– Teisingai, pone Harisai. Aš meldžiuosi. Paskui paimu pinigų iš statybų fondo ar kokio kito, kuriame jų yra. Viešpats supranta mano bėdą, bent taip sau sakau. Jis negali nepritarti, kai perskirstau pinigus. Mes kovojame ne su bedievybe – ši šalis pamaldžiausia pasaulyje. Mes kovojame net ne su ligomis, o su skurdu. Pinigai maistui, vaistams… tai padeda. Jei negalime išgydyti ar išgelbėti gyvybę, pacientai bent jaučiasi prižiūrimi. Tai turėtų būti svarbiausia žmogaus teisė.

Hariso nerimas dėl bažnyčios komiteto beveik išsisklaidė.

– Prisipažinsiu, pone Harisai, kad sendama meldžiu ne atleidimo. Meldžiu pinigų Viešpaties darbui dirbti. – Ji suėmė jo plaštaką abiem rankom ir patapšnojo. – Ar žinote, mielasis, kaip dažnai niūriausiu metu jūs atsiliepdavote į mano maldas?

Vyresnioji pajuto, kad pasakė pakankamai. Ji rizikavo. Neturėjo iš ko lošti, išskyrus tiesą.

15 SKYRIUS

Vingrioji gyvatė

Ghošui naujagimiai atrodė netikri, nosingi ir raukšlėti, lyg būtų numesti Hemos namuose po nepavykusio laboratorinio eksperimento. Ghošas bandė deramai žavėtis ir dėtis susidomėjęs, bet jį erzino kūdikiams skiriamas dėmesys.

Praėjo penkios dienos po sesers Marijos mirties. Ankstų rytą jis užsuko pas Hemą vykdamas ieškoti Stouno. Rado pas ją Almazą. Ši jautėsi kaip namie ir, atsidėjusi kūdikių priežiūrai, beveik nekreipė į jį dėmesio. Pastarosiomis dienomis jis buvo priverstas pats virtis kavą ir šildyti vandenį voniai. Čia buvo ir apie naujagimius tupinėjo Vyresnioji, sesuo Askalė, Rozina ir kelios praktikantės. Rozina, dingus Tomui Stounui, nebeturinti darbo, irgi persikraustė pas Hemą. Ir nė viena jų net nepastebėjo, kada jis išėjo iš Hemos namų.

Pirmiausia jis nuvažiavo į „Giono“ ir „Raso“ viešbučius, paskui į policijos nuovadą, kur susirado pažįstamą seržantą. Šis naujienų neturėjo. Ghošas pervažiavo Turgaus aikštę nuo vieno galo iki kito, „Šventajame Jurgyje“ išgėrė alaus ir nusprendė, kad laikas namo. Tvirtai pasiryžo išvykti. Turėjo lėktuvo, išskrendančio po keturių savaičių, bilietą į Romą, paskui į Čikagą. Negalėjo įsivaizduoti, kad lieka, tik ne dabar, kai Stounas dingęs, o sesuo mirusi. Bet jam dar trūko drąsos pasakyti Vyresniajai ar Almazai… ar Hemai.

Buvo tamsu, kai jis įvažiavo į pastogę automobiliui. Pamatė prie galinės sienos tupinčią Almazą, apsimuturiavusią skraiste nuo šalčio, buvo matyti tik akys. Ji laukė jo kaip tą naktį, kai mirė sesuo Marija.

– O Dieve. Kas dabar?

Ji priėjo prie keleivio durelių, atlapojo jas ir įsėdo.

– Stounas? – paklausė jis. – Kas atsitiko?

– Kur tu buvai? Ne, ne Stounas. Vienas kūdikis nustojo kvėpuoti. Važiuojam pas daktarę Hemą.

Melsvos naktinės lempos šviesoje Hemos miegamasis atrodė netikras kaip filmo dekoracija. Hema vilkėjo naktiniais marškiniais, palaidi plaukai bangomis krito ant pečių. Jam buvo sunku nusigręžti.

Abu naujagimiai gulėjo ant lovos, jų krūtinės lygiai kilnojosi, akys buvo užmerktos, veideliai ramūs.

Atsisukęs į Hemą pamatė, kad ji dreba, lūpos virpa. Ištiesė rankas delnais į viršų, klausdamas, kas atsitiko. Užuot atsakiusi, ji puolė jam į glėbį.

Jis ją apkabino.

Per tuos metus, kai pažįsta Hemą, matydavo ją laimingą, piktą, liūdną, net prislėgtą, bet visada narsią. Nė karto nematė jos taip išsigandusios; atrodė – ji tapo kitu žmogumi.

Bandė išvesti ją iš kambario, vis dar apkabinęs per pečius, bet ji pasipriešino.

– Ne, – sušnibždėjo. – Negalime išeiti.

– Kas atsitiko?

– Užmigdžiusi nejučiomis žvilgtelėjau į juos. Marijonas kvėpavo lygiai. Bet Šiva… – Ji sukūkčiojo, rodydama į vaiką su tvarsčiu ant galvos. – Pamačiau, kaip jo pilvukas pakilo, paskui, jam iškvėpus, nusileido… o paskui ramu. Stebėjau ilgai. „Hema, tau vaidenasi“, – tariau sau. Bet net tokioje šviesoje mačiau, kad jis pamėlynavo, ypač palyginusi jo odos spalvą su Marijono. Paliečiau jį, jis sumosavo rankytėmis kaip krisdamas ir giliai įkvėpė. Sugniaužė mano pirštą. Lyg sakytų: „Nepalik manęs.“ Vėl kvėpavo. Ak, mano Šiva. Jei nebūčiau čia stovėjusi… jo jau nebūtų.

Ji sukūkčiojo įsikniaubusi į rankas, uždėtas Ghošui ant krūtinės. Jis laikė Hemą, ir nuo jos ašarų jo marškiniai sudrėko. Nežinojo, ką atsakyti. Tikėjosi, kad ji neužuodė alaus. Po valandėlės ji atsitraukė, ir juodu stovėjo susikibę rankomis, o jiems už nugaros Almaza, ir visi žiūrėjo į Šivą.

Kodėl Hema davė vaikams vardus? Per anksti. Jis neprisivertė ištarti vardų. Ar nevertėjo pasvarstyti? O jei pasirodys Tomas Stounas? Ir kam pavadinti vienuolės ir anglo vaiką hinduistų dievo vardu? O antras vaikas, irgi berniukas, kodėl Marijonas? Be abejo, laikinai, kol Stounas atsikvošės arba Didžiosios Britanijos ambasada jais pasirūpins. Hema elgiasi taip, lyg vaikai būtų jos.

– Ir pasikartojo ne vieną kartą? – paklausė jis.

– Taip! Du kartus. Antrą maždaug po pusvalandžio. Jau ruošiausi nusisukti. Jis iškvėpė… ir nebekvėpavo. Prisiverčiau palaukti. Jis turi kvėpuoti. Laikiausi, kol galėjau. Kai paliečiau, jis pradėjo kvėpuoti, lyg būtų laukęs postūmio, lyg būtų pamiršęs. Aš čia sėdžiu jau tris valandas, net į tualetą bijau nueiti. Nepasitikiu kitais, be to, nesugebėčiau paaiškinti… Ačiū Dievui, Almaza sutiko likti ir padėti man juos naktį pamaitinti. Tik pasiunčiau tavęs atvesti, – pridūrė Hema.

– Eik, – tarė Ghošas. – Aš juos pažiūrėsiu.

Ji grįžo beveik iškart.

– Kaip manai? – paklausė atsišliedama į jo ranką ir nusišluostė akis nosine. – Gal paklausytum jo plaučių? Jis nekosėjo ir neduso.

Ghošas, prispaudęs prie smakro pirštą, primerkęs akis, tylėdamas apžiūrėjo vaiką.

– Kai pabus, apžiūrėsiu kruopščiau, – galop pasakė. – Bet aš, regis, žinau, kas jam.

Ji pažvelgė į jį taip, kad jam apsalo širdis. Kur dingo amžinai prieštaraujanti Hema, nepatikliai pamanė jis.

– Tiesą sakant, neabejoju. Neišnešiotų kūdikių apnėja išsamiai aprašyta. Matai, jo smegenys gerai dar neišsivysčiusios, kvėpavimo centras, skatinantis įkvėpti, irgi. Jis kartais užmiršta kvėpuoti.

– Tu įsitikinęs, kad ne kokia kita liga? – Ji neprieštaravo, ji tik norėjo tikrai žinoti, kaip kiekviena motina.

– Įsitikinęs, – linktelėjo jis. – Tau pasisekė. Paprastai nuo apnėjos mirštama jos dar nenustačius.

– Nekalbėk taip. O Dieve. Ką galima padaryti, Ghošai?

Jis jau ruošėsi atsakyti, kad padaryti nieko negalima. Visiškai nieko. Jei pasiseks, po kelių savaičių vaikas apnėją išaugs. Vienintelė išeitis – prijungti šiuos neišnešiotus kūdikius prie aparatų, kurie kvėpuotų už juos, kol plaučiai išsivystys. Net Anglijoje ir Amerikoje tai daroma retai. Misinge apie tai negali būti nė kalbos.

Hema laukė jo nuosprendžio. Pati sulaikė kvapą.

– Štai ką padarysim, – tarė Ghošas, ir ji atsiduso. Jis ką tik sugalvojo. Jis nežinojo, ar sumanymas pavyks. Bet suprato: nedrįs jai pasakyti, kad padaryti nieko negalima. – Atnešk man krėslą. Iš svetainės. Duok kelis savo kulkšnių lankelius ir reples. Dar siūlų arba virvutę. Rašymo lentą arba bloknotą, jei turi. Ir liepk Almazai išvirti kavos. Pačios stipriausios, kokią moka, ir tiek, kiek tik gali išvirti, ir paprašyk pripilti termosą.

Naujoji Hema, dvynių įmotė, iškart pakilo vykdyti, neklausinėdama, kodėl ar kaip. Ghošas žiūrėjo, kaip ji šokėjos žingsniu plaukia šalin.

– Jei būčiau žinojęs, kad taip mielai sutiksi, būčiau paprašęs konjako ir pėdų masažo, – sumurmėjo jis po nosimi. – O jei nepavyks… ką gi, susikrausiu daiktus.

Ghošas sėdėjo krėsle, gurkšnodamas kavą, apsivyniojęs apie pirštą virvutę. Aplink buvo tylu. Antra valanda ryto. Kitas virvutės galas buvo pririštas prie Hemos apykojės, kurią jis perpjovė pusiau ir užmovė Šivai ant kojytės. Mažučiai sidabriniai varpeliai, kabantys ant lankelio, skambiai it lėkštės dzingtelėdavo, kai kojytė sujudėdavo.

Prie krėslo porankio jis pririšo rankinį laikrodį. Pirmame sąsiuvinio puslapyje stulpeliu surašė laiką ir trukmę. Šiva per miegus krustelėjo; apykojė raminamai suskambėjo. Juodu buvo pamaitinę dvynius, įlašinę lašelį kavos į Šivos buteliuką. Ghošas vylėsi, kad kofeinas, nervų sistemos dirgiklis, sužadins kvėpavimo centrą. Ir tikrai kūdikis buvo neramesnis už dvynį brolį.

Hema miegojo ant sofos gale svetainės, gretimame kambaryje. Lempa ant aukšto stovo, kurią abu atnešė į Hemos kambarį, apšvietė puslapius.

Ghošas apžiūrinėjo sienas. Tarp dviejų suaugusiųjų stovėjo mergytė su kasytėmis ir pussariu. Prieš Ghošo krėslą kabojo įrėmintas ministro pirmininko Džavaharlalo Nehru, gražaus ir susimąsčiusio, įrėmusio į skruostą pirštą, portretas. Jis įsivaizdavo, kad Hemos miegamasis tvarkingas, visi daiktai padėti į vietą. Tačiau ant lovūgalio skersinio krūva drabužių, ant grindų atidarytas lagaminas, kampe suversta dar viena drabužių kaugė, ant kėdės – prikrauta knygų ir popierių. O prie pat miegamojo durų jis pirmą kartą pastebėjo bufeto didumo dėžę. Ji taip ir padarė, pamanė jis ir pasilenkė perskaityti užrašo. Oho, „Grundig“. Geriausias, kokį tik galima nusipirkti. Jo gramofonas ir radijas prieš kelis mėnesius sugedo.

Jis nuolat žvilgčiojo į kūdikį, ar krūtinytė kilnojasi. Maždaug po pusvalandžio nusižiovavo, pažvelgė į laikrodį ir nustebęs pamatė, kad praėjo tik septynios minutės. Dieve mano, bus nelengva, pamanė. Baigė gerti kavą ir prisipylė dar vieną puodelį.

Atsistojo ir apėjo kambarį. Ant vienos lentynos pamatė įrištų knygų rinkinį su įspaustomis auksinėmis raidėmis DIDŽIOJI PASAULINĖS KLASIKOS SERIJA. Jis paėmė vieną tomą ir atsisėdo. Knyga buvo dailiai įrišta, odiniu viršeliu, paauksuotais lapų kraštais ir, matyt, nė karto neatversta.

Ketvirtą ryto jis nuėjo žadinti Hemos. Mieganti ji atrodė kaip maža mergytė, rankas pasikišusi po skruostu. Jis švelniai ją papurtė, ji atsimerkė, pamatė jį ir nusišypsojo. Ghošas atkišo puodelį kavos.

– Mano eilė? – Hema atsisėdo.

Jis linktelėjo.

– Jis buvo nustojęs kvėpuoti?

– Du kartus. Be jokios abejonės.

– Dieve. O Dieve. Man nepasivaideno, taip? Kaip mums pasisekė, kad iš karto atkreipiau dėmesį.

– Išgerk, nusiprausk veidą ir ateik į miegamąjį.

Kai Hema atėjo, jis įdavė jai siūlą, pririštą prie apykojės, ir bloknotą su prisegtu pieštuku.

– Daryk, ką nori, tik negulk ant lovos. Sėdėk krėsle. Tai vienintelis būdas neužmigti. Aš skaičiau, iš tiesų padeda. Kiekvieno puslapio pabaigoje žvilgteliu. Jei varpeliai skamba, nepakeliu akių, skaitau toliau. Kai jis nustojo kvėpuoti, timptelėjau lankelį, ir jis iškart įkvėpė. Mažiukas tiesiog užmiršta kvėpuoti.

– O kodėl jis turėtų prisiminti? Vargšas kūdikėlis.

Vos spėjusi įsitaisyti krėsle, Hema išgirdo keistą garsą. Ne iš karto suprato, kad knarkia Ghošas. Pirštų galais nutipeno prie sofos, kur jis miegojo kaip negyvas, panašus į didelį meškiuką. Hema užklojo jį antklode, ši buvo nuslydusi ant grindų, ir grįžo budėti. Knarkimas ją ramino. Žinojo, kad čia ne viena. Paėmė knygą, kurią skaitė Ghošas.

Nusipirko dvylikos knygų rinkinį iš Didžiosios Britanijos ambasados darbuotojo, grįžtančio namo. Gėdijosi, kad neperskaitė nė vienos. Ghošas buvo įdėjęs skirtuką ties devyniasdešimt antru puslapiu. Negi tikrai tiek daug perskaitė? Kodėl išsirinko šią knygą? Ji grįžo į pirmą puslapį.

Kas iš tų, kam rūpi žmonijos istorija ir šių paslaptingų būtybių, visaip bandomų laiko, elgesys, nepamąstė, bent trumpai, apie šventosios Teresės gyvenimą, švelniai nenusišypsojo, pagalvojęs apie mažą mergytę, vieną rytą žingsniuojančią su dar mažesniu broliuku ieškoti kankinystės maurų šalyje?

Pirmą sakinį ji perskaitė tris kartus, kol suvokė, ką jis galėtų reikšti. Pažvelgė į knygos pavadinimą. „Midlmarčas“. Kodėl autorė negalėtų rašyti aiškiau? Skaitė toliau tik todėl, kad knygą skaitė Ghošas. Pamažu įsitraukė į pasakojimą.

Kitą rytą Ghošas, vizituodamas palatas, mąstė, ar pulkininkas sėkmingai parvyko į dalinį Gonderyje. Jei pulkininkas buvo suimtas ar pakartas, ar ši žinia kada nors pasieks Misingą? „The Ethiopian Herald“ niekada nerašydavo apie išdavystę, lyg apie ją pranešti irgi būtų išdavikiška.

Apžiūrėjęs ligonius, Ghošas vienoje iš sandėliais paverstų pašiūrių už Vyresniosios bungalo surado inkubatorių. Misinge Ghošas iš pradžių buvo vaikų gydytojas. Ką tik pradėjęs dirbti, jis padarė inkubatorių neišnešiotiems kūdikiams. Kai Švedijos vyriausybė Adis Abeboje atidarė vaikų ligoninę, Misingas jau ten siųsdavo visus neišnešiotus kūdikius, o inkubatorius atsidūrė pašiūrėje.

Nors konstrukcija buvo netvirta – stiklas iš keturių pusių ir skardinis dugnas, inkubatorius tebebuvo sveikas. Buvo liepęs Gebrui nuplauti jį laistymo žarna, apibarstyti milteliais nuo blusų, kelias valandas palaikyti saulėkaitoje ir vėl numazgoti karštu vandeniu. Ghošas jį dar apšluostė spiritu ir pastatė Hemos miegamajame. Atsitraukė pasigrožėti. Almaza tris kartus apėjo aplink inkubatorių – purkštaudama, beveik spjaudydamasi.

– Apsaugoti nuo blogos akies, – paaiškino amhariškai, šluostydamasi lūpas atgalia ranka.

– Primink man, kad niekada nekviesčiau tavęs į operacinę, – angliškai pasakė Ghošas. – Hema?! – kreipėsi vildamasis, kad šioji pritars. – Antiseptika? Listeris? Pasteras? Ar tu jais nebetiki?

– Užmiršti, kad aš po gimdymo, – atkirto toji. – Apsisaugoti nuo piktųjų dvasių daug svarbiau.

Dvyniai gulėjo inkubatoriuje šalia vienas kito suvystyti it lervos, su kepurytėmis, buvo matyti tik raukšlėti naujagimių veideliai. Kad ir kaip atokiai vieną nuo kito juodu paguldydavo Hema, grįžusi visada pamatydavo gulinčius V pavidalu: galvos suglaustos, veidu vienas į kitą, kaip buvo gimdoje.

Būdavo naktų, kai Ghošas, perėmęs budėjimą prie miegančių kūdikių, išsekęs, mieguistas, kalbėdavo su savimi: „Kodėl tu čia? Ar ji dėl tavęs tai darytų? – Žandikaulį sutraukė nuo senos pagiežos. – Asile nelaimingas, ji vėl tave pakerėjo.“ Kodėl jam trūksta valios ištarti žodžius, kuriuos reikia ištarti?

Jis pasakė sau, kad išvyks, kai kūdikis, Šiva, ims kvėpuoti normaliai. Pažįsta Hemą, kai jai nebereikės jo pagalbos, viskas vėl bus kaip buvę. Po Hariso apsilankymo buvo neaišku, ar Hjustono baptistai toliau rems Misingą. Vyresnioji nieko nesakė.

Dvi savaites juodu su Hema budėjo prie Šivos, dieną turėdavo padėjėjų, bet naktį likdavo dviese. Per savaitę perskaitė „Midlmarčą“, paskui turėjo dėl ko pasiginčyti. Jis išrinko Zola „Trijų miestų trilogiją: Paryžių“, ir knyga abu sudomino. Šiva liaudavosi kvėpuoti vis rečiau, nuo dvidešimt kartų per dieną sumažėjo iki dviejų ir pasibaigė. Jie budėjo ir trečią savaitę, dėl visa pikta.

Hemos sofa buvo per maža tokiam stambiam vyrui kaip Ghošas, matydama jį susirietusį, ji jausdavo jam dėkingumą, nes suvokė, kaip jis aukojasi. Būtų nustebusi, jei būtų žinojusi, kaip jam gera gultis į patalą, iš kurio ką tik pakilo ji, užsikloti antklode, dar kvepiančia jos sapnais. Miegodamas girdėdavo Šivos apykojės skambaliukų tilindžiavimą, o vieną naktį susapnavo, kad Hema jam šoka. Nuoga. Sapnas buvo toks ryškus, toks tikroviškas, kad kitą rytą jis nuskubėjo į Kuko kelionių agentūrą, palaukė, kol šią atidarė, ir atšaukė bilietą į Ameriką. Tai padarė nė kavos neišgėręs… ir ilgai negalvodamas.

Po sesers Marijos mirties Vyresnioji vis labiau kūprinosi, jos veidas vis labiau raukšlėjosi. Vakarais ji sėdėdavo pas Hemą – visi ten susirinkdavo, bet neprieštaraudavo, kai Ghošas su Hema aštuntą ją išsiųsdavo namo, lydimą Kučulu. Kalė prisirišo prie Vyresniosios, o kadangi paskui ją sekdavo dar du bevardžiai šunys, Vyresnioji išeidavo su svita.

Praėjus dviem savaitėms po sesers laidotuvių, Gebrus pamatė pro šalį einant basą juodadarbį sugipsuota per visą ilgį dešine ranka, prispaudusį alkūnę prie šono. Negana to, žmogelis buvo mieguistas, svirduliavo ir galėjo nusisukti sprandą ar susilaužyti antrą ranką. Gebrus pasijuto siaubingai, nes žmogelį, pasirodžiusį Misinge su lūžiu, į rusų ligoninę nusiuntė jis. Rusų daktarai mėgdavo leisti barbitūratus, nesvarbu, kokia liga sirgdavai, o kadangi ligoniai dievino adatą, iš rusų ligoninės visi išeidavo apsnūdę. Gebrus, daug metų dirbantis Misinge, žinojo, kad sulaužytą dilbį reikia gipsuoti sulenkus alkūnę stačiu kampu, tai neutrali funkcinė padėtis, tarpinė tarp pronacijos ir supinacijos40, nors nežinojo, ką šie terminai reiškia. Jis palydėjo svyruojantį juodadarbį į skubios pagalbos kabinetą, Ghošas pažiūrėjo į rentgeno nuotrauką, ir sanitarai pergipsavo ranką. Tą akimirką, nors niekas to nesuvokė, Misingas vėl oficialiai pradėjo veikti.

Hema atsisakė palikti kūdikius. Ji tvirtino, kad yra nebe gydytoja, o motina. Tokia motina, kuri nuogąstauja dėl vaikų, kuri trokšta būti su jais ir nenoromis su jais skiriasi. Stouno Rozina ir Ghošo Almaza iš eilės nakvodavo ant čiužinio jos virtuvėje ir buvo pasiruošusios padėti.

Stounas dingo arba mirė, Hema atsidėjo motinystei, taigi kai ligoninės vartai buvo atkelti, Ghošui teko milžiniškas krūvis. Vyresnioji pasamdė Bakelį priiminėti ligonių ambulatorijoje, čia ateidavo dauguma Misingo pacientų. Taigi Ghošas turėdavo laiko operuoti ir rūpintis į ligoninę paguldytais žmonėmis.

Praėjus šešioms savaitėms po sesers Marijos mirties, asilu kinkytu vežimu atidardėjo antkapis. Hema su Ghošu nuėjo pažiūrėti, kaip jis statomas į vietą. Akmentašys iškalė akmenyje koptų kryžių, o po juo išraižė raides – nukopijavo nuo Vyresniosios jam duoto popieriaus:

SESUO MARIJA

GIMĖ 1928, MIRĖ 1954

ILSISI JĖZAUS GLĖBYJE

Atėjo Vyresnioji, uždususi ir susijaudinusi. Visi trys stovėjo prie kapo ir žiūrėjo į keistas raides. Akmentašys laukė pagyrų. Vyresnioji irzliai atsiduso.

– Vargu ar jis galėtų ką nors iš esmės pakeisti, – tarė Vyresnioji ir linktelėjo žmogeliui.

Šis susirinko laužtuvus, maišus ir su asilu nuėjo.

– Pamaniau, – kimiai prabilo Hema, – kad įrašas turėtų būti toks: „Mirė nuo chirurgo rankos. Dabar ilsisi Jėzaus glėbyje.“

– Hema! – pasipiktino Vyresnioji. – Prilaikyk liežuvį.

– Ne, tikrai, – nenutilo Hema. – Turtuolio kaltes paslepia pinigai, chirurgo – žemė.

– Sesuo Marija ilsisi žemėje, kurią pamilo, – tarė Vyresnioji, vildamasi baigti šitą kalbą.

– Bet po žeme ją pakišo chirurgas, – nenusileido Hema; jos žodis turi būti paskutinis.

– Kuris jau išvykęs iš šalies, – tarė Vyresnioji.

Juodu išsižioję atsisuko į ją.

– Man skambino iš Didžiosios Britanijos konsulato, – atsiprašomai paaiškino Vyresnioji. – Todėl ir pavėlavau. Kiek supratau, Stounas nukeliavo iki Kenijos sienos, iš ten nuvyko į Nairobį, neklauskite kaip. Jis nusilpęs. Ko gero, be paliovos gėrė. Jis iš galvos kraustėsi.

– Nesužeistas, nepaliegęs? – paklausė Ghošas.

– Kiek supratau, gyvas ir sveikas. Ką tik skambinau ponui Elijui Harisui. Taip, kreipiausi į Harisą. Jie turi dideles misijas Kenijoje. Harisas mano, kad Stounas galės ten dirbti, jeigu liausis gėręs. O jei nenorės, Elijas pasirūpins jo kelione į Ameriką.

– O jo knygos ir daiktai? – paklausė Ghošas.

– Turbūt parašys, kad atsiųstume, kai įsikurs, – atsakė Vyresnioji.

Naujiena Hemą ir supykdė, ir nudžiugino. Vadinasi, Stounas paliko vaikus, išsižadėjo jų. Gaila, kad nepasirašė atitinkamų dokumentų. Jai vis dar buvo nejauku. Žmogus, kuris pelnė vardą Misinge, kurio meilužė palaidota Misinge, kurio vaikai auga Misinge, vargu ar taip lengvai nutrauks ryšį su Misingu.

– Kad ir kaip gyvatė rangytųsi, tai jai netrukdo įslysti į urvą, – tarė Hema.

– Jis ne gyvatė, – atkirto Hemai Ghošas. Ji iš nuostabos nutylėjo. – Jis mano draugas, – Ghošo tonas buvo aiškus: prieštaravimų nepakęs. – Neužmirškime, koks puikus bendradarbis jis buvo šitiek metų, kaip pasitarnavo Misingui, kiek gyvybių išgelbėjo. Jis ne gyvatė. – Ghošas apsisuko ant kulno ir nuėjo.

Nuo Ghošo žodžių Hemą ėmė graužti sąžinė. Ji neturėtų apsimesti, kad jis neturi savo jausmų. Žinoma, jeigu Ghošas jai rūpi. Jis pats sau ponas ir visada toks buvo.

Ji persigandusi žiūrėjo į tolstančią Ghošo nugarą. Niekada nesuko galvos dėl jo jausmų, bet dabar prie kapo jautėsi kaip jauna mergaitė, kuri, semdama iš šulinio vandenį, sutiko gražų nepažįstamąjį, bet ištarusi netinkamus žodžius pražiopsojo progą, pasitaikančią tik kartą gyvenime.

40 Pronacija – delnas į apačią (dilbio padėtis, kai nykštys pakreiptas į kūną). Supinacija – atgręžimas (rankos pasukimas delnu į viršų).

16 SKYRIUS

Jaunamartė metams

Karvė buvo kvaila Hemos užgaida, bet kai pirmas riebaus pieno gurkšnis nuslydo gerkle, kelio atgal nebebuvo, nors Ghošas ir suniekino svarbiausią priežastį.

– Juokauji, Hema? Negalima duoti karvės pieno naujagimiams!

– Kas taip sako? – atkirto ji, bet sudvejojo.

– Aš, – atsakė jis. – Be to, jie kelias savaites maitinami pieno mišiniais. Ir toliau jais maitinsis.

Po aštrių Ghošo žodžių prie sesers kapo Hemą apėmė siaubinga nuojauta, kad jis išvyks iš Misingo, bet bėgo dienos, o jis ištikimai grįždavo miegoti ant jos sofos. Šivą jis gydė ramiai ir metodiškai, šių jo savybių nebuvo įvertinusi. Ant sienos prie durų prilipdė grafiką, rodantį, kad siaubingi apnėjos priepuoliai retėja ir nyksta. Hemai niekada nebūtų užtekę tvirtybės tai pareikšti, o Ghošas vieną vakarą pasakė, kad naktinis budėjimas baigtas.

Jis miegojo ant sofos nuo tos dienos, kai jinai jį pasišaukė, o dabar nenorėjo, kad jis išeitų – priprato prie jo knarkimo. Bet kartkartėmis iš įpročio vis dar su juo pasiginčydavo. Manė taip reiškianti palankumą.

Lankelio nuo Šivos kojos jie nenuėmė, nors jo nebereikėjo. Skambesys tapo neatskiriamas nuo Šivos, atimk jį – ir, rodos, atimsi vaikui balsą.

Ankstų rytą akmeninis skambalas pranešdavo, kad taku atžingsniuoja vilkstinė: karvė, veršis ir pienininkas Asratas. Karvės žvangutis skambėdavo ta pačia tonacija kaip Šivos apykojė. Kad į namus pristato visą pieno fabriką, Asratas užsiprašė brangiau, bet melždavo stebimas budrių Rozinos ar Almazos akių, taigi pieno niekaip negalėdavo praskiesti.

Kai Hema atsikeldavo, namie jau būdavo pasklidęs virinto pieno kvapas. Ji vis daugiau jo pildavosi į rytinę kavą. Netrukus, išgirdus karvės skambalą, Hemai net seilė nudrykdavo, lyg būtų viena Pavlovo šunų. Rytinės kavos jai dabar reikėdavo dviejų stiklinių, dar dvi išgerdavo dieną, veikiau pieno negu kavos, dievindama sviestinio skysčio skonį, liekantį burnoje. Priešingai nei buivolės pienas vaikystėje, karvės buvo nepaprastai skanus, nes ši ėdė aukštumų žolę.

Kai Asratas, lėtumą ir ramybę, Hemos nuomone, perėmęs iš karvių, su kuriomis naktį kartu miegodavo savo trobelėje, vieną rytą pasakė: „Jei ponia nupirktumėte kukurūzų, pienas būtų toks tirštas, kad šaukštas jame stovėtų“, ji nesvyravo. Netrukus darbininkas karučiu atvežė dešimt maišų su spaudu ROKFELERIO FONDAS ir NEPERPARDUOTI.

– Geriausia investicija mano gyvenime, – po kelių dienų pasakė Hema, čepsėdama lūpomis kaip mokinukė. – Kukurūzai visiškai pakeitė skonį.

– Vargu ar pagrįsta išvada, turint omeny, kiek sumokėjai už kukurūzus, – atkirto Ghošas.

Asratas pririšdavo gyvulius už virtuvės, veršį prie karvės, tačiau taip, kad jis nepasiektų tešmens, o pats išnešiodavo pieną kitiems pirkėjams. Karvė ir veršis šaukdavo vienas kitą raminamu, laimę žadančiu mūkimu. Hema prisimindavo motinos žodžius: „Karvė kūne nešiojasi visatą, raguose – Brahmą, kaktoje – Agnį, galvoje – Indrą…“

Veršis šaukdavosi motinos visai kitaip, nei verkdavo jos dvynukai, bet jausmas buvo toks pat. Dirbdama akušere, Hema beveik negalvodavo apie naujagimio verksmą, nesusimąstydavo apie dažnį, krutinantį kūdikio liežuvį ir lūpas it birbynę. Garsas būdavo bejėgiškas ir atkaklus, bet iki šiol svarbus tik vienu atžvilgiu: jis reikšdavo, kad gimdymas sėkmingas, kad vaikas gyvas. Vertas dėmesio būdavo tik tylėjimas. Bet dabar, kai verkdavo jos naujagimiai, jos Šiva ir Marijonas, šis garsas nebuvo panašus nė į vieną žemišką garsą. Jis išvilkdavo ją iš miego požemių ir sviesdavo prie inkubatoriaus raminamai kalbinti vaikų. Tai buvo asmeniškas šauksmas – mažyliams jos reikia!

Hema prisiminė keistą reiškinį, patiriamą daug metų prieš užmingant: jai atrodydavo, kad kažkas šaukia ją vardu. Dabar sakydavo sau – tai jos negimę dvynukai pranešdavo, kad ateina.

Buvo ir kitų garsų, prie kurių priprato, tapusi motina. Šlapio drabužio šmaukščiojimas į skalbimo akmenį. Prieš audrą plazdenančių vystyklų (vaisingumo vėliavų) ant nukarusios virvės pliaukšėjimas, raginantis Almazą su Rozina juos nukabinti. Verdančiame vandenyje dzingsinčių buteliukų stiklinės arfos melodija. Rozinos daina ir amžinas tarškesys. Almaza barškindavo puodais ir prikaistuviais… šie garsai buvo Hemos džiaugsmo choralas.

Į namus atėjo astrologas iš Maharaštros, keliaujantis po Rytų Afriką, nors Ghošas prieštaravo. Hema sumokėjo jam, kad sudarytų vaikų horoskopą. Akiniuotas, į marškinių kišenę prisikišęs rašiklių, jis buvo panašus į geležinkelio kontoros tarnautoją. Užsirašęs tikslų dvynių gimimo laiką, jis paklausė tėvų gimimo datų. Hema pasakė savo ir Ghošo, grasinamai dėbtelėjusi į jį. Astrologas pažiūrėjo į savo lenteles ir išmargino skaičiavimais vieną didelio popieriaus lapo pusę.

– Neįmanoma, – pagaliau pareiškė jis.

Susijaudinęs dirstelėjo į Hemą, bet Ghošo žvilgsnio vengė. Užsuko rašiklį, susirinko popierius ir nudrožė prie durų. Hema išvertė akis.

– Kad ir koks jų likimas, – atsigręžęs tarė akiniuotis, – jis neabejotinai susijęs su tėvu.

Ghošas pasivijo jį prie vartų. Siūlomų pinigų astrologas atsisakė.

– Daktare sahibai, – ištarė jis gedulinga mina, – ko gero, ne jūs tėvas.

Ghošas apsimetė, kad žinia jam kelia didelį nerimą, ir perdavė tuos žodžius Hemai, bet jos nepralinksmino. Ji išsigando, lyg astrologas būtų išpranašavęs, kad Tomas Stounas grįš.

Kitą dieną Ghošas pamatė, kaip Hema, sugniaužusi kumštyje ryžių miltų, tupėdama ant medinių grindų prie savo miegamojo, piešia rangolį – įmantrų ornamentą, stengdamasi, kad linijos niekur nenutrūktų ir piktosios dvasios neįeitų. Virš miegamojo durų Hema pakabino barzdoto velnio kaukę krauju pasruvusiomis akimis ir iškištu liežuviu – dar vieną apsaugą nuo blogos akies. Tai tapo jos rytiniu ritualu, kaip ir M. S. Subulakšmi giedamas „Suprabhatam41“ per „grundigą“. Kapotos giesmės sinkopės priminė Ghošui moteris, ankstų rytą šluojančias kiemą aplink bengalinį fikusą Madrase, ir dhobį42, skambinantį dviračio varpeliu. Radijo stotys dienos transliaciją pradėdavo nuo „Suprabhatam“, ir Ghošas, atlikdamas praktiką, girdėdavo „Suprabhatam“ žodžius iš mirštančių ligonių lūpų. Jį prajuokino, kad tik Etiopijoje sužinojo, kas tai yra iš tikrųjų: malda viešpačiui Venkatešvarai ir jo žadinimas iš miego.

Ghošas nė nepastebėjo, kada Hemos miegamojo spintelė virto altorėliu, kuriame karaliavo Šivos simbolis: aukštas linga43. Be mažų žalvarinių Ganešo, Lakšmi ir Murugano44 statulėlių, čia atsirado ir grėsminga neperprantamojo viešpaties Venkatešvaros skulptūra iš juodmedžio, porcelianinės Nekaltosios švenčiausiosios Mergelės Marijos širdies ir Nukryžiuotojo, varvančio krauju iš vinimis pervertų rankų ir kojų, statulėlės. Ghošas prikando liežuvį.

Be fanfarų, visai netikėtai, Ghošas tapo Misingo chirurgu. Iki Tomo Stouno jam buvo toli, bet jis jau padarė kelias laparotomijas45 (drebančia širdimi kaip per pirmą operaciją), siuvo durtines žaizdas, gipsavo lūžius ir po traumos prapjovęs ligoniui krūtinę net vamzdelį įkišo. Moteriai gimdykloje staiga užsikimšo kvėpavimo takai. Ghošas įlėkė vidun ir prapjovė žiedinės gerklų kremzlės membraną; jam atlygino į vidų plūstančio oro šlamesys ir parausvėjusios ligonės lūpos, ką tik buvusios tamsiai mėlynos. Tą pačią dieną geriau apšviestoje operacinėje jis pirmą kartą išpjovė skydliaukę. Trečioji operacinė tapo sava vieta, nors vis dar grėsminga. Ghošui visa tai buvo neįprasta.

Tą dieną, kai dvyniams sukako du mėnesiai, Ghošas operavo. Staiga įkišo galvą praktikantė ir pasakė, kad jo skubiai reikia Hemai. Ghošas rengėsi amputuoti koją, taip suniokotą įsisenėjusio užkrato, kad ji priminė varvantį, šlapiuojantį strampą. Berniukas vienas per kelias dienas atklibikščiavo iš kaimo netoli Aksumo ir dabar maldavo Ghošo nupjauti kamuojančią galūnę. „Ji trejus metus mane vargina“, – pasakė, rodydamas į pėdą, keturis kartus didesnę už sveikąją, beformę, beveik neįžiūrimais pirštais.

Maduromikoze sergama ten, kur žmonės paprastai vaikšto basi, bet liūdniausiai pagarsėjo Madurajus netoli Madraso, liga net pavadinta jo vardu. Nė vienam miestui, kurio pavadinimas minimas ligos pavadinime, geruoju nesibaigia: Delio pilvas, Bagdado melancholija, Turkijos linksmi viduriai. Maduromikoze užsikrečiama, kai lauko darbininkas užmina didelį dyglį ar vinį. Jis priverstas vaikščioti, kad užsidirbtų pragyvenimui, ir pamažu grybelis nusiaubia pėdą, įsiskverbia į kaulą, sausgysles ir raumenis. Belieka amputuoti koją.

Padrąsintas seno chirurgų posakio: „Kiekvienas kvailys sugeba amputuoti koją“, Ghošas ryžosi. Svyravo tik todėl, kad posakis baigėsi taip: „Bet tik patyręs chirurgas geba ją išgelbėti.“ Tačiau šios kojos išgelbėti neįmanoma.

Berniukas buvo pirmas Ghošo ligonis, į operacinę įžengęs dainuodamas ir plodamas delnais iš džiaugsmo. Ghošas prapjovė odą virš kulkšnies ir paliko lopą bigei užpakalyje uždengti. Perrišo kraujagysles, perpjovė kaulą ir išgirdo, kaip dunksteli pėda į kibirą. Tą akimirką jį ir iškvietė praktikantė.

Ghošas uždengė žaizdą drėgnu steriliu rankšluosčiu ir nulėkė namo, plėšdamas kaukę ir kepurę, įsivaizduodamas visokias baisybes.

Jis uždusęs įsiveržė į Hemos kambarį.

– Kas atsitiko?

Hema ant grindų buvo pribarsčiusi ryžių ir devanagari raštu grūdeliuose įrašiusi berniukų vardus. Vilkėjo šilkiniu sariu ir glėbyje laikė Šivą, o Rozina – Marijoną. Hema buvo pasikvietusi kelias indes ir šios pasipiktinusios perbedė jį akimis.

– Atėjo paštas, – tarė Hema. – Mes užmiršome namakaranam, Ghošai. Vardo davimo apeigas. Turėtų būti vienuoliktą dieną, bet galima ir šešioliktą. Mes praleidome abi dienas, bet motina rašo, kad viskas bus gerai, jei atliksime apeigas iškart, kai gausime jos laišką.

– Privertei mane mesti operaciją dėl šito? – jis įtūžo. Vos neleptelėjo: „Kaip gali tikėti burtais?“

– Klausyk, – sušnypštė Hema, gėdydamasi jo elgesio, – tėvas turi sušnibždėti vaiko vardą jam į ausį. Jei nenori, pakviesiu ką nors kitą.

Žodis „tėvas“ viską pakeitė. Jis susijaudino. Iš pradžių į vieną mažą ausytę skubiai sušnibždėjo „Marijonas“, į kitą – „Šiva“, tada pabučiavo abu vaikus, paskui pabučiavo į skruostą Hemą, kol ši nespėjo atsitraukti, pasakė: „Sudiev, mama“, ir papiktinęs Hemos viešnias nudūmė atgal į operacinę apsiūti bigės odos lopiniu.

Dvynius atskirti būtų buvę nelengva, jei ne apykojė, kurią Šiva tebemūvėjo kaip talismaną. Šiva buvo ramus ir tylus, o Marijonas, kai Ghošas jį nešiodavo, susikaupęs raukydavo kaktą, lyg mėgintų suderinti nepažįstamą vyrą su keistais garsais, kuriuos šis skleidžia. Šiva buvo šiek tiek mažesnis, o jo kaukolėje dar buvo matyti Stouno bandymų jį ištraukti žymės; jis sunerimdavo tik išgirdęs verkiant Marijoną, lyg norėtų parodyti, kad juodu vieningi.

Dvylikos savaičių dvyniai priaugo svorio, verkė garsiai, krutėjo guviai. Prispausdavo kumščiukus prie krūtinės, o kartais ištiesdavo rankytes ir nustebę žvairuodavo į plaštakas.

Jei nerodydavo susidomėjimo vienas kitu, Hema rasdavo pateisinimą: tai tik todėl, kad mano esą vienis. Bet maitinami iš buteliuko, vienas Rozinai, kitas Hemai ar Ghošui ant rankų, jie norėdavo girdėti vienas kitą, liestis galvomis, kojomis ar rankomis. Jei kas nors išnešdavo vieną dvynį į kitą kambarį, rėkdavo abu.

Penkių mėnesių berniukai turėjo po juodų garbanotų plaukų kupetą ir Stouno arti viena kitos įsodintas akis, todėl atrodė baisiai budrūs, apžiūrinėjantys aplinką kaip klinicistai. Rainelė, nelygu šviesa, buvo šviesiai ruda arba tamsiai mėlyna. Apskrita plati kakta ir tobulai išlenktos lūpos buvo sesers Marijos. Hema manė, kad jie daug gražesni už „Glaxo“ kūdikius, be to, jie du. Ir jie jos.

Ghošas nudžiugo supratęs, kad stebuklingai geba užmigdyti dvynius. Prilaikydamas dilbiais, jis paimdavo vaikus taip, kad veideliai priglustų prie jo pečių, o kojytės remtųsi į pilvo lentyną. Paskui vaikščiodavo ratu po Hemos svetainę sūpuodamas ir linguodamas. Lopšinių nemokėjo, bet mokėjo marias nešvankių talalinių. Vieną vakarą Vyresnioji pasivėdėjo Ghošą į šalį ir pasakė: „Tavo penkiaeiliai trukdo man melstis.“ Ghošas įsivaizdavo, kaip Vyresnioji klūpodama deklamuoja:

Gyveno žmogus Harare

Su pautais gryniausio vario.

Per audrą šiaušia –

Žaibuoja kiaušiai

To keisto žmogaus Harare.

– Prašom atleisti, Vyresnioji.

– Vargu ar mažučiams verta klausytis šių žodžių.

Ghošas beveik neprisiminė, kaip gyveno, kai nebuvo dvynių. Kai jie, patogiai įsitaisę ant rankų, šypsodavosi arba glausdavosi šlapiais smakriukais, jam atrodydavo, kad širdis sprogs iš pasididžiavimo. Marijonas ir Šiva; dabar jis negalėjo įsivaizduoti geresnių vardų. Pastaruoju metu, kai auklės paimdavo jam iš glėbio miegančius berniukus, Ghošui skaudėdavo pečius, o plaštakos būdavo nutirpusios.

Pradėjęs miegoti ant Hemos sofos, šlapindamasis jis nebeturėdavo jokių bėdų.

Hema taip iki galo ir neatsigavo. Kartais jis pasigesdavo ginčų. Negi tiek metų lakstė jai iš paskos tik dėl to, kad ji buvo nepasiekiama? O jei ji būtų sutikusi už jo tekėti iškart, kai jis atvyko į Etiopiją? Ar jo aistra nebūtų išblėsusi? Kiekvienam reikia manijos, o pastaruosius aštuonerius metus jo manija buvo Hema, ir jis, ko gero, turėtų jai būti dėkingas.

Daug naktų, paguldęs berniukus, jis turėdavo grįžti į ligoninę baigti darbo. Nuo pirmos nakties ant Hemos sofos neišgėrė nė lašo alaus. Ant siauros jos sofos miegodavo ramiai ir pabusdavo žvalus.

Gyvendamas po vienu stogu su Hema, Ghošas netrukus suprato, kad ji kramto dusūną. Pradėjo naktimis budėdama prie Šivos, dusūnas neleisdavo užmigti per jos pamainą. Netrukus jos skirtukas „Midlmarče“ atsidūrė toliau už jo, ir ji ėmėsi Zola, kol jis dar nebuvo perskaitęs ano romano. Ji slėpė nuo jo dusūną, o užsiminęs jis net susigraudino – taip sutriko Hema.

– Nesuprantu, apie ką tu kalbi, – tarė ji.

Daugiau apie dusūną jis nebeužsiminė, nors pamatęs, kad ji iki išnaktų mezga arba laukia jo tarškėdama labiau už Roziną, suprasdavo, kad šiek tiek pakramtė prieš jam grįžtant. Lapų jai atnešdavo Adidas, visada besišypsantis pirklys, kurį, grįžtantį iš Adeno, jinai sutiko lėktuve ir kuris jiems abiem patiko.

Ghošui narkotiką atstojo Hemos artumas. Jis prisilietė prie jos, guldydamas miegančius vaikus į lopšį, pakeitusį inkubatorių. Įsidrąsino, nes ji neatsisuko ir jo neaprėkė. Žiūrėdavo į ją, rytą gurkšnojančią kavą, sudarinėjančią jam pirkinių sąrašus, besitariančią su Almaza dėl dienos darbų. Vieną dieną ji pamatė, kad jis žiūri.

– Kas yra? Iš pat ryto atrodau siaubingai. Tiesa?

– Ne. Tu atrodai priešingai nei siaubingai.

Hema paraudo.

– Užsičiaupk, – tarė, bet veidas tebešvytėjo.

Vieną vakarą, valgydamas vakarienę, jis tarė veikiau sau negu jai:

– Įdomu, kas nutiko Tomui Stounui.

Hema atstūmė atgal kėdę ir atsistojo.

– Būk geras, niekada neminėk to žmogaus vardo šiuose namuose.

Jos akys buvo pilnos ašarų. Ir baimės. Jis priėjo prie jos. Galėjo pakelti, iškęsti jos pyktį, bet negalėjo žiūrėti, kaip ji kankinasi. Čiupo jai už rankų, prisitraukė; ji spurdėjo, bet galų gale nusileido, kai jis sumurmėjo:

– Viskas bus gerai. Nenorėjau tavęs nuliūdinti. Viskas bus gerai. – Aš išduočiau geriausią draugą, kad galėčiau tave šitaip laikyti glėbyje.

– O jei jis grįš ir jų pareikalaus? Juk girdėjai, ką sakė astrologas. – Hema drebėjo. – Pagalvojai apie tai?

– Negrįš, – atsiliepė Ghošas, bet ji išgirdo netikrumą jo balse. Nudrožė į savo miegamąjį. – O jei pabandys, tai tik per mano lavoną, girdi? Tik per mano lavoną!

Vieną labai šaltą naktį, kai dvyniams buvo devyni mėnesiai, viskas pasikeitė: auklės jau miegojo savo būstuose, Vyresnioji irgi grįžo namo. Ghošas nebeturėjo priežasties miegoti ant Hemos sofos, bet nė vienas nepasakė, kad jam laikas išsikraustyti.

Ghošas parėjo prieš vidurnaktį ir pamatė Hemą sėdint valgomajame prie stalo. Priėjo prie jos arti arti, kad ji galėtų pažiūrėti jam į akis ir užuosti alkoholį, jei gėrė, – visada ją taip erzindavo grįžęs vėlai. Hema jį atstūmė.

Jis nuėjo pažiūrėti į dvynius. Grįžęs pasakė:

– Užuodžiu smilkalus. – Jau buvo ją baręs, kad verčia dvynius kvėpuoti dūmais.

– Kliedi. Gal dievai tau bando duoti ženklą. – Hema apsimetė, kad jai rūpi tik jo vakarienė, kurią deda ant stalo. – Rozina išvirė makaronų, – tarė, atidengdama dubenį. – O Almaza paliko tau aštraus vištienos troškinio. Jos varžosi, katra skaniau tave pamaitins. Dievas žino kodėl.

Ghošas užsikišo už marškinių servetėlę.

– Tu mane vadini bedieviu? Skaitai Vedas ir Bhagavadgytą, taigi turėtum prisiminti, kaip pas išminčių Ramakrišną atėjo žmogelis ir tarė: „Pone, aš nemoku mylėti Dievo.“ – Hema suraukė kaktą. – O išminčius paklausė, ar jis ką nors myli. „Savo mažą sūnelį“, – atsakė žmogus. „Mylėk Dievą ir tarnauk jam, mylėdamas vaiką ir tarnaudamas jam“, – patarė Ramakrišna.

– Tai kur buvote tokiu laiku, pone šventasis?

– Dariau cezario pjūvį. Apsisukau per penkiolika minučių, – atsakė Ghošas.

Gimus dvyniams Hema tris kartus dalyvavo darant cezario pjūvį: pirmą kartą jį darė pati – mokydama Ghošą, antrą kartą asistuodama Ghošui, trečią – stovėdama šalia ir stebėdama. Nė viena moteris nemirs Misinge ir nebus išsiųsta kitur, jei jai reikės daryti cezario pjūvį.

– Kūdikiui virkštelė buvo apsivijusi aplink kaklą. Kūdikis gyvas ir sveikas. Motina jau prašo virto kiaušinio.

Žiūrėti, kaip Ghošas valgo, tapo vakarine Hemos pramoga. Pomėgiai neleisdavo jam sėdėti rankų sudėjus; jis gyveno sūkuryje minčių ir sumanymų, popieriaus krūvomis besirikiuojančių aplink jos sofą.

Hemos mintys klaidžiojo, todėl ji paprašė jo pakartoti, ką sakęs.

– Sakiau, kad dabar būčiau įpusėjęs internatūrą Kuko apygardos ligoninėje, jei būčiau išvykęs. Žinok, ruošiausi palikti Etiopiją.

– Kodėl? Nes išvyko Stounas?

– Ne, moterie. Anksčiau. Dar nebuvo gimę kūdikiai ir mirusi sesuo. Matai, buvau įsitikinęs, kad iš Indijos grįši ištekėjusi.

Hemai tai pasirodė taip kvaila ir netikėta, taip aiškiai priminė ilgiausiai saugomą nekaltybę, kad ji prapliupo juoku. Ghošas nusiminė ir suglumo, dar labiau ją pralinksmindamas, net žiogelis, kuriuo buvo susegtas jos palaidinukės viršus, spriegė į viršų ir nukrito ant jo lėkštės. Hema taip kvatojosi, kad susiėmusi krūtinę ir susilenkusi dvilinka pakilo nuo kėdės.

Kai grįžo iš Indijos ir tragiškai mirė sesuo, nedaug buvo progų juoktis susiėmus šonus.

– Šita tavo savybė man ir patinka, Ghošai, – atgavusi kvapą, tarė Hema. – Buvau pamiršusi. Tu vienintelis moki mane taip pralinksminti. – Ji vėl atsisėdo.

Ghošas liovėsi valgyti. Pastūmė lėkštę. Aiškiai buvo prislėgtas, o ji nesuprato kodėl. Jis tiksliais, ryžtingais judesiais nusišluostė lūpas servetėle.

– Iš ko čia juoktis? – jo balsas virpėjo. – Kad tiek metų noriu tave vesti?

Hema suvokė, kad jai sunku atlaikyti jo žvilgsnį. Niekada jam nepasakojo, kokios mintys praskriejo galvoje, kai pamanė, kad lėktuvas tuoj suduš, kad paskutinės jos mintys buvo apie jį. Pajuto, kad šypsena veide nenuoširdi, ir ji užgeso. Hema nusuko žvilgsnį, bet akys užkliuvo už grėsmingos kaukės, prikaltos virš miegamojo durų.

Ghošas įsikniaubė į rankas. Ką tik džiūgavęs, puolė į neviltį; negi jį palaužė jos juokas? Hema vėl nebežinojo, kaip su juo elgtis, visai kaip anądien prie sesers Marijos kapo.

– Man laikas kraustytis į savo butą, – tarė jis.

– Ne! – pareiškė Hema taip tvirtai, kad abu nustebo.

Ji prisitraukė kėdę prie jo. Atplėšė jo rankas nuo galvos ir suspaudė. Įsmeigė akis į keistą profilį bendradarbio, nedailaus, bet gražaus ilgamečio draugo, kurio likimas neišpainiojamai susiraizgė su jos. Jis ketina išeiti. Neklausia jos patarimo.

Ji pabučiavo jam ranką. Jis priešinosi. Ji prislinko dar arčiau. Prispaudė jo galvą sau prie krūtinės, ištrūkus žiogeliui, pirmą kartą taip apnuogintos vyro akivaizdoje. Laikė jį taip, kaip jis laikė ją, atbėgęs tą naktį, kai Šiva nustojo kvėpuoti.

Po valandėlės atgręžė į save jo veidą. Nespėjusi suvokti, ką daro, kodėl ir kaip tai atsitiko, pabučiavo jį, ir jai buvo malonu jausti jo lūpas. Smilktelėjo, kaip savanaudiškai su juo elgėsi, šitiek metų jį išnaudojo, ir susigėdo. Kad ir nesąmoningai, vis dėlto elgėsi su juo taip, lyg jis gyventų jos malonumui.

Dabar atėjo jos eilė atsidusti, ir ji nusivedė apstulbusį Ghošą į antrą miegamąjį, kuriame buvo lyginami drabužiai ir laikomi visokie daiktai, į miegamąjį, kurį seniai turėjo jam atiduoti, užuot guldžiusi ant sofos. Juodu nusirengė tamsoje, nukėlė nuo lovos kalną vystyklų, rankšluosčių, sarių ir kitų drabužių. Užsiklojo ir vėl apsikabino.

– Hema, o jei tu pastosi? – paklausė jis.

– Et, nieko tu nesupranti, – atsakė ji. – Man trisdešimt. Ko gero, jau per vėlu.

Kokia gėda: dabar, kai puikieji rutuliai, apie kuriuos svajodavo, buvo išlaisvinti ir jo rankose, kai ji visa buvo jo – nuo putlaus pagurklio iki duobučių virš sėdmenų, jo suglebęs įnagis nevirto kietu bambuku. Supratusi, kas negerai, Hema nutylėjo. Tai dar padidino jo sielvartą. Ghošas nesuprato, kad Hema kaltina save pernelyg aistringai jį užpuolusi – neteisingai išsiaiškino požymius ir jo nesuprato. Tolumoje nusikvatojo hiena, regis, šaipydamasi iš jų abiejų.

Ji gulėjo visiškai nejudėdama, lyg minų lauke. Pagaliau užmigo. Pabudo jausdamasi, lyg kiltų iš jūros dugno, kad būtų atgaivinta ir prikelta. Nes Ghošo lūpos buvo apžiojusios jos kairę krūtį ir bandė ją praryti. Jis mokė ją judesių, stumdė šen bei ten, ir ji pamanė: iš tikrųjų visada bus jo viršus, net kai atrodo, kad jis paklūsta.

Išvydus jo didelę it luitas galvą ir jo lūpas, liečiančias vietas, kurių niekada nelietė joks vyras, kraujas plūstelėjo jai į skruostus, krūtinę ir dubens apačią. Viena ranka jis laikė antrą jos krūtį, o kita glamonėjo jai vidinį šlaunų paviršių, ir ją užplūdo nuostaba. Pajuto, kad jos rankos atsiliepia, traukia jo galvą artyn, siekia jo plačios nugaros, trokšta, kad jis prarytų ją visą. O dar juto tarp šlaunų su niekuo nesupainiojamą ir teikiantį vilčių daiktą.

Tą akimirką, matydama jo gyvulišką šėlą, Hema suprato, kad visam laikui neteko Ghošo kaip žaislo, Ghošo tarno. Šis Ghošas buvo nebe tas, kuriuo ji žaisdavo, nebe tas, kuris egzistavo tik kaip jos būties aidas. Ji gėdijosi, kad anksčiau neįžvelgė šio Ghošo, gėdijosi, kad manė žinanti šio malonumo esmę ir todėl atsisakė jo ir neprisileido Ghošo tiek metų. Ji įsitraukė jį, maloniai priėmė – bendradarbį, kolegą gydytoją, nepažįstamąjį, draugą ir meilužį. Aiktelėjo, apgailestaudama dėl daugybės drauge prasėdėtų erzinimo ir patyčių vakarų (nors dabar suvokė, kad paprastai erzindavo ir šaipydavosi viena pati) atsisakant šios įstabios sueities.

Ankstų rytą Hema pabudo, pamaitino ir pervystė vaikus, o kai jie vėl užmigo, grįžo pas Ghošą. Jie vėl pradėjo, ir atrodė, kad daro tai pirmą kartą, tokie nepakartojami ir neįsivaizduojami buvo pojūčiai, lovos galvūgalis daužėsi į sieną, skelbdamas jų aistrą Almazai ir Rozinai, atėjusioms į virtuvę, bet jai tai nerūpėjo. Juodu užmigo ir atsikėlė tik išgirdę karvės skambalą ir veršio mūkimą.

Ghošas sulaikė Hemą, kai ji jau ėjo iš kambario.

– Ar vedybos su manim tau vis dar kelia juoką?

– Ką tu sakai?

– Hema, ar tekėsi už manęs?

Jos atsakymas buvo netikėtas, ir vėliau jis svarstydavo, kaip ji galėjo sugalvoti žodžius, kurie jam niekada nebūtų atėję į galvą.

– Taip, bet tik metams.

– Ką?

– Pripažink tiesą. Mus suartino vaikų bėda. Nenoriu, kad jaustumeis įsipareigojęs. Ištekėsiu už tavęs metams. Mums užteks.

– Bet tai kvailystė, – suburbėjo Ghošas.

– Turėsime teisę pratęsti santuoką dar metams. Arba nepratęsti.

– Aš žinau, ko noriu, Hema. Aš noriu amžinų vedybų. Visada norėjau iki mirties. Žinau, kad metams baigiantis norėsiu pratęsti santuoką.

– Na, tu gal ir žinai, mielasis. O aš galbūt nežinau. Šį rytą tavęs laukia operacija, tiesa? Ką gi, gali pasakyti Vyresniajai, kad aš vėl pradėsiu šalinti gimdas ir daryti kitas nereikšmingas operacijas. O tau metas išmokti daryti įvairesnes ginekologinės operacijas, vien cezario pjūvių per maža.

Išeidama ji dirstelėjo per petį: koketiška šypsena, šelmiškas žvilgsnis, išlenkti antakiai, pakreipta galva buvo šokėjos, be žodžių duodančios ženklą, – ir ši žinutė Ghošą užčiaupė. Užuot mąstęs apie metus ar gyvenimą, staiga jis įstengė galvoti tik apie naktį, kuri ateis po dvylikos valandų – ištisos amžinybės.

41 „Priešaušris“ (skr.), ankstaus ryto giesmė dievybei pažadinti.

42 Skalbėjas (hindi).

43 Vertikalus cilindras, dieviškosios kūrybinės jėgos ir dievo Šivos simbolis.

44 Ganešas – drambliagalvis išminties dievas, kliūčių šalintojas; Lakšmi – laimės, grožio ir turto deivė; Muruganas – tamilų meilės, medžioklės ir karo dievas.

45 Pilvo ertmės atvėrimas.

TREČIA DALIS

Aš nepjausiu akmens net tiems ligoniams, kurių negalia akivaizdi; tegu šią operaciją daro praktikuojantys gydytojai, šios srities specialistai…

Hipokrato priesaika

Tų, kurių meilė sulaukia atsako, meilės vaisius be kauliuko.

Tiruvaluvaras, „Tirukuralas“46

46 Klasikinis tamilų aforizmų rinkinys (apie II a. pr. Kr.).

17 SKYRIUS

„Tizita“

Aš prisimenu, kaip anksti rytą ant Ghošo rankų įskrieju į virtuvę. Jis po nosimi skaičiuoja: „Vienas du… vienasdutrys.“ Mes sukamės, krintu žemyn, jis daro įtūpstą. Ilgai ilgai manysiu, kad jo profesija – šokėjas.

Prieš krosnį apsisukame ir atsiduriame prie galinių durų. Ghošas jas atrakina ir plačiu mostu atšauna skląstį.

Į vidų įžengia Almaza su Rozina ir skubiai uždaro duris, kad neprieitų šalčio ir neįsmuktų Kučulu, kuri, vizgindama uodegą, laukia pusryčių. Abi auklės apsimuturiavusios kaip mumijos, pro pusmėnulio pavidalo plyšį matyti tik akys. Jos nusivelka kelis sluoksnius drabužių, ir nuo jų kaip garas pasklinda nupjautos žolės, sukastos žemės, prieskonių ir anglimis kūrenamos ugnies kvapai.

Aš nesulaikomai kvatoju, įkniaubęs smakrą į krūtinę, nes žinau, kad netrukus man skruostą paglostys šalti kaip ledokšniai Rozinos pirštai. Kai ji tai padarė pirmą kartą, užuot pravirkęs iš išgąsčio, nusijuokiau. Padariau klaidą, nes tai virto ritualu, kurio kasdien bijau ir laukiu.

Po pusryčių Hema su Ghošu atsisveikindami pabučiuoja Šivą ir mane. Ašaros. Neviltis. Kabinimasis. Bet jie vis tiek išeina į ligoninę.

Rozina suguldo mus į dvivietį vežimėlį. Netrukus aš pakeliu rankas maldaudamas nešti. Noriu vaizdą matyti iš aukščiau. Noriu vaizdą matyti kaip suaugęs. Ji nusileidžia. Šiva patenkintas visur, nesvarbu, kur būtų, jei tik niekas nebando numauti jo apykojės.

Rozinos kakta apvali ir ruda kaip šokoladas. Prie pat galvos odos supinti plaukai tvarkingomis eilėmis traukiasi atgal, o karčiai, siekiantys pečius, švysčioja pirmyn. Rozina striksi, siūbuoja ir niūniuoja. Sukasi greičiau už Ghošą. Iš mano svaiginamai aukštos vietos jos klostyta suknelė vingriai skleidžiasi kaip žiedai, o rausvi plastikiniai batai tai pasirodo, tai dingsta iš akių.

Rozina be paliovos plepa. Mes tylime, nes nemokame kalbėti, bet kupini minčių ir neįvardytų įspūdžių. Almaza ir Gebrus juokiasi iš Rozinos, kalbančios amhariškai, nes amharų kalboje nėra gomurinių gargždžių garsų. Jų pašaipos jos neatgraso. Kartais Rozina prabyla itališkai, ypač kai stengiasi kalbėti įtaigiai ir įtikinti. Itališkai ji kalba sklandžiai, ir keista, nors niekas šios kalbos nemoka, prasmė aiški, tokia jau ta italų kalba. Su savimi ji šneka arba dainuoja gimtąja Eritrėjos kalba – tigrajų, tada jos balsas nestringa, o žodžiai liejasi laisvai.

Almaza, buvusi Ghošo tarnaitė, dabar yra virėja bendruose jo ir Hemos namuose. Ji stovi prie krosnies, įsišaknijusi į žemę kaip baobabas, milžinė, palyginti su Rozina, iš jos išgirsi tik gilius skambius atodūsius ir kartais: „Negali būti!“ – vien tam, kad Rozinos ir Gebraus šneka nenutiltų, nors jų ir taip skatinti nereikia. Almaza šviesesnė už Roziną, jos plaukai paslėpti po permatoma oranžine skarele, todėl atrodo, kad jai ant galvos frigiškas šalmas. Rozinos dantys šviečia kaip žibintai, Almaza retai parodo savuosius.

Įpusėjus rytui, kai su asmens sargybine Kučulu grįžtame iš pirmosios ekskursijos – namai – skubiosios pagalbos skyrius – moterų palata – vartai, – virtuvėje gyvenimas virte verda. Kamuoliais virsta garas, dangčiais barškina Almaza, tai uždengdama puodus, tai nudengdama. Sidabrinis svarstis ant greitpuodžio šokinėja ir švilpia. Almaza ryžtingai pjausto svogūnus, pomidorus ir šviežias kalendras, prie šių kalnų mažutės imbierų ir česnakų kalvelės atrodo dar mažesnės. Netoliese ji laiko paletę spalvingų prieskonių: šlamučių lapų, ciberžolių, džiovintų kalendrų, gvazdikėlių, cinamono, garstyčių sėklų, maltų aitriųjų paprikų, sudėtų į mažus nerūdijančio plieno indelius didelėje lėkštėje. It išprotėjęs alchemikas, ji meta į piestą žiupsnį vienų, saują kitų, paskui, sušlapinusi pirštus, užtėškia vandens. Grūda grūstuvėliu, ir drėgnas traškus dunkst dunkst netrukus virsta akmens trinksėjimu į akmenį.

Įkaitintame aliejuje sproginėja garstyčių sėklos. Almaza uždengia keptuvę, gindamasi nuo raketų. Bar bar it kruša į skardinį stogą. Ji suberia kmynų sėklas, šios čirška, tamsėja ir spragsi. Sausas kvapus dūmas nustelbia garstyčių kvapą. Tik tada saujomis beriami svogūnai, ir dabar garsas toks, lyg pirmykštėje ugnyje rastųsi gyvybė.

Staiga Rozina paduoda mane Almazai ir išskuba pro galines duris, karpydama kojomis it žirklėmis. Mes nežinome, kad Rozina nešioja maišto sėklą. Ji laukiasi mergytės: Ženetės. Mūsų trijulė – Šiva, Ženetė ir aš – drauge iš pat pradžių, ji gimdoje, o mudu su Šiva sėkmingai kovojame su kliūtimis išoriniame pasaulyje. Atsidurti Almazos glėbyje nesitikėjau.

Verkšlenu Almazai ant peties, grėsmingai arti burbuliuojančių katilų.

Almaza padeda samtį, kuriuo maišė, ir perkelia mane ant šlaunies. Įkiša ranką į palaidinukę ir kriokdama iš pastangų sugraibo krūtį.

– Še, – sako, brukdama man į rankas.

Esu gavęs daug dovanų, bet ši pirma, kurią prisimenu. Dovanota krūtis man kaskart būna staigmena. Atsiimta ji išgaruoja iš galvos. Bet dabar krūtis, šilta ir gyva, ištraukta iš audeklinio patalo, atiteko man kaip medalis, kurio neužsitarnavau. Almaza beveik nekalba ir toliau niūniuodama maišo. Lyg krūtis priklausytų jai ne daugiau už šaukštą.

Vežimėlyje Šiva liaujasi seilėjęs medinį sunkvežimį, jau virtusį tižia mase. Sunkvežimis, priešingai nei apykojė, prireikus gali būti iš jo paimtas. Išvydęs puikų vienakį spenelį, Šiva paleidžia sunkvežimį, ir šis nukrinta ant grindų. Nors krūtį laikau, glostau, maigau aš, sykiu esu ir Šivos sekretorius.

Sužavėtas Šiva mane ragina ir tylomis nurodinėja: „Mesk ją man.“ Aš negaliu, tada jis pataria: „Atidaryk ir pažiūrėk, kas viduje.“ Tai irgi neįmanoma. Aš tampau ją, įkandu, žiūriu, kaip atšoka.

„Kišk į burną“, – sako Šiva, nes jam tai geriausias būdas pažinti pasaulį. Atmetu šią kvailą mintį.

Krūtis visiškai nepanaši į Almazą: jukią, gyvą, draugišką šeimos narę.

Bandau pakelti krūtį ir apžiūrėti, spenelis išsprūsta pro mažyčius pirštus. Noriu pamatyti, kaip jis iškyla į viršų, pro tamsią areolę, pro kurią kvėpuoja ir mato pasaulį. Krūtis siekia mano kelius. O gal Almazos kelius? Nesu tikras. Ji virpa kaip drebučiai. Paviršiuje kondensuojasi garai, todėl krūtis nebe taip žvilga. Nuo Almazos pirštų ji kvepia grūstais imbierais ir kmynais. Po daugelio metų, pirmą kartą pabučiavęs moters krūtį, pajutau, kad grobas grobą ryja.

Šviesos žybsnis ir gaivaus oro gūsis praneša, kad grįžo Rozina. Aš vėl jos glėbyje, atplėštas nuo krūties, kuri paslaptingai, kaip ir atsirado, dingsta praryta Almazos palaidinukės.

Vėlų rytą, kai sušyla, o miglą išsklaido saulė, mes žaidžiame vejoje, kol skruostai įrausta. Rozina mus pavalgydina. Alkis susimaišo su snauduliu kaip ryžiai su troškiniu, jogurtas su bananais pilve. Tai tobulybės, paprastų norų amžius.

Po pietų mudu su Šiva apsikabinę užmingame, kvėpuodami vienas kitam į veidą, susilietę galvomis. Jau snūduriuodamas, bet dar nesapnuodamas, girdžiu ne Rozinos dainą, o „Tizitą“, kurią niūniavo Almaza, kai laikiau jos krūtį.

Tą dainą girdėsiu visus metus, kol gyvensiu Etiopijoje. Jaunas palikdamas Adis Abebą, vešiuosi garsajuostę su „Tizita“ ir „Akvalang“. Išvykdamas ar merdėdamas suvoki, kas tau iš tikrųjų patinka. Tremties metais apdaužyta garsajuostė susitrins, bet užsienyje sutiksiu etiopų. Sveikindamasis mums bendra kalba įžiebsiu kibirkštį, užmegsiu ryšį su bendruomene ir sužinosiu telefonus (ponios) Voizero Menen, už kuklų užmokestį ji iškeps indžeros su dorovotu ir pamaitins savo namuose, jei paskambinsi išvakarėse, ir taksisto (pono) Ato Girmos, kurio pusbrolis dirba „The Ethiopian Airlines“ ir atveža kibės – etiopiško sviesto, nes be sviesto iš karvių, gyvenančių aukštumose ir besiganančių kalnų ganyklose, voto skonis bus kaip „Kroger“, „FoodMart“ ar „Land O’Lakes“ produkto. Jei prieš Šventojo Kryžiaus Išaukštinimo šventę nori Brukline paskerstos avies, skambink Johanesui, o Bostone – į „Šebos karalienę“. Gyvendamas Amerikoje, toli nuo gimtinės, suvokiau, kad etiopai, nematomi kitiems, iškart krinta į akis man. Per juos aš lengvai rasiu naujų „Tizitos“ įrašų.

Jie mielai dalijasi, bruka dainą man į rankas, lyg tik „Tizita“ paaiškintų keistą juos apimantį nepaslankumą, paaiškintų, kodėl jie tėvynėje buvo tokie šaunūs su „Jackson 5“, „The Temptations“ ir „Tizita“ lūpose, tobula afrikietiška šukuosena, kliošinėmis kelnėmis, pliaukšinčiomis virš batų su keturiolikos centimetrų aukščio platforma, bet vos jiems spėjus įkelti koją į Ameriką – atsistojus prie „7-Eleven“ tinklo parduotuvės, oro uosto laikraščių kiosko, „Marriott“ suvenyrų parduotuvės prekystalio ar įkvėpus smalkių požeminėje „Kinney“ automobilių aikštelėje, – tos kojos tarsi įauga į cementą, ir bijo palikti šį prieglobstį, kad jų neištiktų baisesnis už nematomybę likimas – kad jie neišnyktų.

Lėta Getačės Kasos „Tizitos“ versija, gyva, bet nerimastinga, santūri rauda minorinių arpeggio fone, žinoma geriausiai. Jis įrašęs ir kitą versiją greitu Lotynų Amerikos muzikos ritmu. Machmudas Achmadas, Asteras Avekė, Tedis Afro… kiekvienas Etiopijos muzikas įrašo savo „Tizitą“. Įrašo Adis Abeboje, tremtyje Chartume (taip, Chartume! Tai rodo, kad net pragare esama garso įrašų studijų) ir, žinoma, Romoje, Vašingtone, Atlantoje, Dalase, Bostone ir Niujorke. „Tizita“ yra širdies giesmė, diasporos rauda, aidinti Vašingtono Adamo Morgano rajono 18-ojoje gatvėje – ji liejasi iš „Fasikos“, „Adis Abebos“, „Meskerem“, „Raudonosios jūros“ ir kitų etiopiškų užkandinių, stelbiama salsos ar ragų, sklindančių iš „El Rincon“ ir „Indijos karalienės“.

Yra greita „Tizita“, lėta „Tizita“, instrumentinė „Tizita“ (išpopuliarinta ašantų), trumpa ir ilga „Tizita“… versijų tiek, kiek įrašančių muzikantų.

Pirmoji eilutė… girdžiu ją dabar.

Tizitaš zeveter vode ene eje meta.

Negaliu negalvoti apie tave.

18 SKYRIUS

Tėvo nuodėmės

Mūsų namuose, jei norėdavai būti išgirstas, turėdavai nerti į ūžesį ir brautis į priekį. Ghošo balsas buvo kaip sirena, aidus, tildamas virstantis juoku. Hema čiulbėjo kaip paukštelis, bet kai įsiusdavo, jos balsas tapdavo aštrus kaip Saladino kardas, anot mano „Ričardo Liūtaširdžio ir kryžiaus žygių“, galintis perkirsti šilkinį šaliką, nusklendusį ant ašmenų. Almaza, mūsų virėja, balso neišduodavo, bet jos lūpos nuolat judėdavo, niekas nežinojo, meldžiantis ar dainuojant. Rozinai tyla reiškė asmeninį įžeidimą, todėl ji kalbėdavo tuštiems kambariams ir spintoms. Ženetė, beveik šešerių, pasekė motina, monotoniškai sekdavo sau pasakas apie save, kurdama savo mitologiją.

Jei ŠivaMarijonas būtų gimę per makštį (neįmanoma, nes mudu buvome suaugę galvomis), Šiva, pirmas iškišęs galvą, būtų buvęs pirmagimis, vyresnis dvynys. Bet cezario pjūvis pakeitė eilės tvarką, ir aš įkvėpiau pirmas – buvau vyresnis keliomis sekundėmis. Be to, kalbėdavau ŠivaMarijono vardu.

Vilkdamasis paskui Hemą ir Ghošą į Turgaus aikštę ar skverbdamasis tarp vežimų ir sunkvežimių į „Motilalo drabužius“ Adis Abebos Merkate, aš nė karto negirdėjau Hemos sakant: „Tie mėlyni marškiniai labai tiktų Šivai“ ar „Tie sandalai kaip tik Marijonui“. Atvykus daktarui Ghošui ir daktarei Hemai, pardavėjai ištraukdavo kėdes, nuo jų nuvalydavo dulkes, pasiuntinukas lėkdavo atnešti šiltos „Fantos“ ar kokakolos ir sausainių, kad ir kaip juodu priešindavosi. Mus matuodavo, šiurkščios rankos žnaibydavo skruostus, susirinkdavo žioplių minia, lyg ŠivaMarijonas būtų liūtai Sidist Kilo narvuose. Galų gale Hema su Ghošu nupirkdavo du drabužėlius, kurių, jų nuomone, mums reikėdavo. Taip pat ir du kriketo blokštus, parkerius, dviračius. Kai žmonės, pamatę mus, sakydavo: „Žiūrėk! Kaip žavu!“, negi jie iš tikrųjų manydavo, kad suderintus drabužius išsirinkome patys? Prisipažįstu, vienintelį kartą pabandęs apsirengti kitaip negu Šiva, mums atsistojus prieš veidrodį pasijutau nejaukiai. Lyg mano antukas būtų atsegtas… kažkas buvo ne taip.

Mes – Dvyniai – garsėjome ne tik vienodais drabužiais, mudu ir lakstydavome beprotišku greičiu, tačiau visada koja į koją: keturkojė būtybė, žinanti tik vieną kelią iš taško A į tašką B. Priversti eiti, ŠivaMarijonas ne žingsniuodavo, o risnodavo, uždėję rankas vienas kitam ant pečių; buvome porinių lenktynių čempionai, dar nežinodami, kad yra tokia rungtis. Sėsdavomės ant vienos kėdės, nes mums atrodė kvaila užimti dvi. Net į tualetą vaikščiodavom kartu ir švirkšdavom dvi čiurkšles į porcelianinę tuštumą. Ko gero, jautėmės šiek tiek atsakingi prieš žmones, kurie elgėsi su mumis kaip su dvejetu.

Pašauk Dvynius į vidų vakarieniauti.

Berniukai, ar ne laikas maudytis?

ŠivaMarijonai, šįvakar norėsit spagečių ar indžeros su votu?

Niekada niekas nesikreipdavo į vieną mūsų. Kai atsiliepdavome, niekam nerūpėdavo, katras šneka; vieno atsakymas buvo Dvynių atsakymas.

Turbūt suaugusieji manė, kad Šiva, judrus ir stropus vaikas, iš prigimties neplepus. Tačiau, jei apykojės, kurią jis atkakliai tebenešiojo, tilindžiavimą laikytume kalba, Šiva buvo siaubingas tauškalius, tik eidamas į mokyklą nutildantis mažučius skambaliukus po puskojine. Ko gero, suaugusieji manė, kad aš beveik neduodu Šivai išsižioti (taip ir buvo), bet niekas neliepė man užsičiaupti. Šiaip ar taip, triukšminguose mūsų namuose, kur pažįstami dukart per savaitę susirinkdavo lošti bridžo, kur 78 apsisukimais per minutę grodavo „Grundig“, o nuo aidžių Ghošo, nelengvai besimokančio šokti rumbą ir čia čia čia, žingsnių barškėdavo indai, prabėgo dveji metai, kol suaugusieji pagaliau suvokė, kad Šiva nustojo kalbėti.

Kai buvome naujagimiai, Šivą visi laikė gležnesniu: juk Stounas jam vos nesutraiškė kaukolės, laimė, Hema išgelbėjo. Bet paskui Šiva sėkmingai įveikė visus raidos etapus, ėmė nulaikyti galvą sykiu su manimi ir šliaužioti, kai atėjo laikas šliaužioti. Davus ženklą, sakydavo „mama“ ir „Ghošai“, o vaikščioti abu nutarėme, kai iki metų trūko mėnesio. Hema ir Ghošas nusiramino. Pasak Hemos, mes užmiršome vaikščioti, nes praėjus kelioms dienoms po pirmųjų žingsnių išmokome bėgioti. Šiva kalbėdavo, kiek jam reikėdavo, maždaug iki pusketvirtų metų, bet apie tą laiką jis pamažu ėmė šykštėti žodžių.

Skubu pridurti, kad Šiva juokdavosi ar verkdavo kaip pridera; dažnai besižiodavo ką nors sakyti, bet prabildavau aš; mano žodžius jis pabrėždavo apykojės skambaliukų šauktukais ir vonioje su manimi sodriai plėšdavo lia lia lia. Tačiau prasminių žodžių jam nereikėjo. Jis skaitydavo greitai, bet garsiai tai daryti atsisakydavo. Jis gebėdavo sudėti ir atimti didelius skaičius vos užmetęs akį ir parašydavo atsakymą, o aš tebelaikydavau vieną mintyje ir skaičiuodavau pirštais. Jis nuolat rašydavo žinutes sau arba kitiems, paskui palikdavo jas kur pakliūva. Jis gražiai piešė, bet keisčiausiose vietose, kaip antai ant kartoninių dėžučių ar popierinių maišelių. Tuo metu labiausiai mėgo piešti Veroniką. Namie mėtėsi Arčio komiksų knygelė – buvau ją nusipirkęs Papadakio knygyne; trys paveiksliukai šešioliktame puslapyje vaizdavo Veroniką ir Betę. Šiva galėjo atkurti tą puslapį, burbulus su personažų žodžiais, raides ir kryžmus brūkšnius. Lyg mintyse būtų turėjęs nuotrauką ir galėtų ją pavaizduoti popieriuje kada panorėjęs. Jis nieko nepraleisdavo, net puslapio numerio, net musės, tragiškai žuvusios originalo paraštėje, paliktos dėmės. Jis visada pabrėždavo kreivę po Veronikos krūtine, jeigu palyginsime su Bete. Sutikrinau su originalu, ir tikrai, linija buvo, bet Šiva ją nubrėžė storesnę ir tamsesnę. Kartais jis improvizuodavo ir nukrypdavo nuo tikrojo vaizdo, paversdamas krūtis smailiomis raketomis, paruoštomis paleisti, arba nukarusiais iki kelių balionais.

Mudu su Ženete slėpėme, kad Šiva nebekalba. Aš tai dariau nesąmoningai: buvau pernelyg plepus, nes man atrodė, kad privalau kalbėti už du. Žinoma, su Šiva bendraudavau be jokių sunkumų. Anksti rytą jo apykojės skimbtelėjimas dzingt dzingt reiškė: „Marijonai, ar tu nebemiegi?“ Dilin dzingt reiškė: „Laikas keltis.“ Trindamas galvą į manąją, jis norėdavo pasakyti: „Kelkis, miegaliau.“ Vienam iš mūsų tereikėdavo pagalvoti apie kokį nors veiksmą, ir antrasis beveik garantuotai jį atlikdavo.

Kad Šiva nustojo kalbėti, mokykloje pastebėjo ponia Gareti. Lumiso miesto ir kaimo mokykloje mokėsi komersantų, diplomatų, karinių patarėjų, gydytojų, mokytojų, Afrikos ekonominės komisijos, Pasaulio sveikatos organizacijos, UNESCO, Raudonojo Kryžiaus, UNICEF ir ypač daugelio neseniai įkurtos AVO – Afrikos vienybės organizacijos – atstovų vaikai. Imperatorius klastingai pasiūlė dar neapsiplunksnavusiai AVO Afrikos namus, nuostabų pastatą, kad organizacijos būstinė būtų Adis Abeboje, taigi visų verslas, nuo baro merginų iki fiatų, pežo ir mersedesų importuotojų, jau klestėjo. AVO vaikai galėjo eiti į Gebremariamos licėjų, įspūdingą pastatą, dunksantį virš stačiausios Čerčilio gatvės dalies. Bet prancūzakalbių šalių – Malio, Gvinėjos, Kamerūno, Dramblio Kaulo Kranto, Senegalo, Mauricijaus ir Madagaskaro – pasiuntiniai žvelgė į ateitį, todėl automobiliai su diplomatinio korpuso lentelėmis veždavo les enfants47 pro licėjų į Lumiso miesto ir kaimo mokyklą. Iš teisybės turėčiau paminėti ir Šventojo Juozapo mokyklą, joje, pasak Vyresniosios, Kristaus pėstininkai jėzuitai tiki Dievą ir pripažįsta rykštę. Bet Šventojo Juozapo mokykloje galėjo mokytis tik berniukai, todėl mums ji netiko dėl Ženetės.

Kodėl ne prasčiokiška valstybinė mokykla? Jei būtume pasirinkę ją, veikiausiai būtume buvę vieninteliai nečiabuviai ir mažuma, turinti daugiau nei vieną porą batų ir namus, kuriuose yra vandentiekis ir tualetas. Hema su Ghošu manė, kad geriausia mus atiduoti į Lumiso miesto ir kaimo mokyklą, kuriai vadovavo britų emigrantai.

Mūsų mokytojai buvo išlaikę A lygio egzaminus, o kai kurie turėjo net mokytojo pažymėjimą. Tiesiog nuostabu, kad koknis lošėjas ar Kovent Gardeno gėlių pardavėja su juodo krepo apsiaustu ant švarko ar palaidinukės atrodo oriai it Oksfordo dėstytojai. Afrikoje tarmė niekam nė motais, svarbu, kad esi užsienietis ir tinkamos odos spalvos.

Ritualai. Jie buvo balzamas tėvams nuraminti, kad neišmetė pinigų į balą, pasirinkę Lumiso mokyklą. Sporto salė, lengvosios atletikos diena, mokyklos karnavalas, Kalėdų vaidinimas, mokyklos pjesė, Gajaus Fokso naktis, steigėjų diena, išleistuvės – namo parnešdavome tiek rotatoriumi padaugintų raštelių, kad Hemai sukdavosi galva. Buvom suskirstyti į pirmadienio grupę, antradienio grupę ar trečiadienio grupę, kiekviena turėjo savas spalvas, komandas ir vadovus. Lengvosios atletikos dieną mes rungtyniaudavome dėl savo grupės šlovės ir Lumiso taurės. Kiekvieną rytą aktų salėje ponas Lumisas su mumis melsdavosi, paskui skaitydavo iš Biblijos, tada, kuriam nors mokytojui daužant pianino klavišus, subliaudavom giesmę iš mėlyno giesmyno.

Neabejoju, Londono „Harrods“ galima nusipirkti daiktų rinkinį, kurio sumaniam anglui pakanka, kad įkurtų britų mokyklą bet kurioje trečiojo pasaulio šalyje. Jame yra juodų apsiaustų, iš anksto išspausdintų rudens, žiemos ir pavasario trimestrų pažangumo pažymėjimų, giesmynų, seniūno ženkliukų ir mokymo programa. Tereikia tinkamai sudėstyti.

Deja, Lumiso mokyklos mokinių bendrojo lygio brandos atestato rodikliai buvo siaubingi, palyginti su nemokamų valstybinių mokyklų. Visi jose dirbantys indai mokytojai buvo baigę universitetą, imperatorius juos pasamdė krikščioniškoje Keralos valstijoje, iš kurios buvo kilusi ir sesuo Marija. Užsienyje paklauskite etiopo, gal jį kartais mokė matematikos ar fizikos mokytojas Kurienas, Košis, Tomas, Džordžas, Varugezė, Ninanas, Matjuzas, Džeikobas, Džudas, Čandis, Eapenas, Patras ar Paulas, ir jam veikiausiai nušvis akys. Šie mokytojai priklausė Pietų Indijos Tomo krikščionių Sirijos stačiatikių bažnyčiai, bet darbe jiems rūpėjo tik daugybos, periodinės elementų lentelės ir Niutono dėsniai, kuriuos reikia įkalti etiopams mokiniams, protingiems ir gabiems aritmetikai, į galvas.

Mano mokytoja, ponia Gareti, paskambino Hemai su Ghošu tą dieną, kai sukarščiavęs nenuėjau į mokyklą. Jai mes buvome žavieji dvynukai Stounai, nuostabūs tamsiaplaukiai šviesiaakiai berniukai, vienodai aprengti, mielai dainuojantys, lakstantys, piešiantys, šokinėjantys, plojantys ir pernelyg plepantys per pamokas. Tą dieną, kai likau namie, Šiva lakstė, piešė, šokinėjo ir plojo, bet neištarė nė žodžio ir neatsakė klausiamas, gal nenorėjo, gal negalėjo.

Hema iš pradžių nepatikėjo, tada apkaltino ponią Gareti. Paskui ėmė kaltinti save. Atšaukė šokių pamokas klube „Juventus“ kaip tik tada, kai Ghošas išmoko fokstrotą ir galėjo suktis su ja po salę. Patefonas pirmą kartą po daugelio metų ilsėjosi. Bridžo lošėjai persikraustė į Ghošo bungalą, kuriame dabar buvo jo kabinetas ir privačių pacientų klinika.

Iš Britų tarybos ir Jungtinių Valstijų informacijos tarnybos bibliotekų Hema ėmė Kiplingą, Raskiną, K. S. Luisą, Edgarą Alaną Po, R. K. Narajaną ir daugelį kitų. Vakarais juodu paeiliui skaitydavo mums, manydami, kad didžioji literatūra paskatins Šivą prabilti. Laikais be televizoriaus mums buvo įdomu, išskyrus K. S. Luisą, kurio stebuklingomis spintomis aš netikėjau, ir Raskiną, kurio nesuprato nei Ghošas, nei Hema, todėl tik šiek tiek paskaitydavo, o paskaitydavo vildamiesi, jog Šiva mažų mažiausiai suriks, kad jie liautųsi, kaip surikdavau aš. Jie skaitydavo, net kai mudu užmigdavome, nes Hema tikėjosi išjudinti pasąmonę. Šivai gimus, juodu būgštavo, kad jis neišgyvens, o dabar nerimavo dėl ilgalaikio atgyvenusių akušerinių instrumentų, kuriais buvo suspausta jo galva, poveikio. Jie būtų išbandę bet ką, kad tik jis prašnektų.

Šiva tebetylėjo.

Mums ką tik buvo sukakę aštuoneri, ir vieną dieną, grįžę iš mokyklos, pamatėme, kad Hema valgomajame įtaisė klasės lentą, buvo ir kreidos. Stovėjo prie jos paklaikusiai žėrinčiomis akimis, o mums kiekvienam buvo padėta po Bikamo „Kaip lengvai išmokti dailyraščio (į pagalbą jauniems raštininkams)“. Ant knygų buvo po žvilgų naują parkerį „Pelikan“, kiekvieno mokinuko svajonę, su rašalo kapsule – kokia naujovė.

Ateis laikas, kai man bus malonu tarp chirurgų garsėti gražia rašysena. Galbūt mano pastabos ligos istorijoje – užuomina, kad meistriškai darbuojuosi ir peiliu (nors iškart pasakysiu, kad tai ne taisyklė, priešingas teiginys irgi nebūtinai tiesa: keverzonės it vištos koja anaiptol nereiškia menkų įgūdžių operacinėje). Vieną dieną aš nenoromis padėkosiu Hemai, privertusiai mus apskritomis puošniomis raidėmis išvedžioti:

Mokslo galo nerasi.

Lipdyk žvakę, kol vaškas minkštas.

Laimė pėsčia ateina, važiuota išvažiuoja.

Praėjusio laiko nebesugrąžinsi.

Gražumas be doros – lyg gėlė be kvapo.

Išmintis brangesnė už visus turtus.

Šiva jau čiupinėjo parkerį. Ženetė nieko nesakė. Jos padėtis tokiais atvejais būdavo kebli.

Aš laikiausi tvirtai. Nepasitikėjau Hemos motyvais: kaltė verčia elgtis teisingai, bet retai – tinkamai. Be to, buvau numatęs savo mašinyčių paradą vingiuotu takeliu, kurį išrausiau žemame pylime prie namų. Ji pasirinko siaubingai netinkamą laiką.

– Kodėl mums negalima eiti žaisti? Nenoriu rašyti, – pareiškiau.

Hema kietai sučiaupė lūpas. Regis, ji galvojo ne apie mano žodžius, o apie mane patį, mano užsispyrimą. Nejučiomis kaltino mane dėl Šivos. Jai atrodė, kad aš – ir net Ženetė – slėpiau jo tylėjimą savo tarškėjimu.

– Kalbėk tik savo vardu, Marijonai, – atkirto ji.

– Aš taip ir darau. Kodėl mums… man… negalima eiti žaisti?

Šiva jau įsidėjo kapsulę.

– Kodėl? Aš tau paaiškinsiu. Nes jūsų mokykla – vieni žaidimai. Tikru mokslu teks pasirūpinti man. Sėsk, Marijonai!

Ženetė tyliai atsisėdo.

– Ne, – pareiškiau. – Taip nesąžininga. Be to, Šivai nepadės.

– Marijonai, kol nenusukau tau ausies…

– Jis nekalbės, kol nebus pasiruošęs! – surikau.

Ir sulig tais žodžiais nėriau lauk. Prašvilpiau pro namo kertę, ties posūkiu didindamas greitį. Prie antros kertės atsitrenkiau tiesiai į plačią Zemujo krūtinę. Pirmiausia man toptelėjo, kad Hema pasiuntė kariškį manęs sugauti.

– Giminaiti, kur karas? – šypsodamasis paklausė Zemujis ir atplėšė mane.

Jo gelsvai žalia uniforma gurgždėjo kaip visada, rudas diržas, pistoleto dėklas ir batai švytėjo. Jis nejučiomis kaukštelėjo dešine koja ir pareiškė pagarbą taip uoliai, kad atrodė – pirštai atitrūks.

Seržantas Zemujis buvo imperatoriaus asmens apsaugos pulkininko Mebratu vairuotojas. Prieš daugelį metų Ghošas išgelbėjo kariškiui gyvybę operuodamas. Kadaise pulkininkas Mebratu buvo įtartinas, bet dabar imperatorius rodė jam palankumą. Jis buvo vyriausias imperatoriaus asmens apsaugos vadas ir palaikė ryšį tarp Didžiosios Britanijos, Indijos, Belgijos ir Amerikos karo atašė Etiopijoje. Pulkininkui tekdavo dažnai rengti diplomatų priėmimus ir kelti puotas, ką jau kalbėti apie įprastus bridžo vakarus mūsų namuose. Vargšas Zemujis galėdavo traukti namo pas žmoną ir vaikus tik tada, kai viršininko galva jau gulėdavo ant pagalvės, o štabo automobilis stovėdavo pašiūrėje. Pulkininkas paskyrė Zemujui motociklą, kad jam būtų lengviau važinėti. Zemujis gyveno netoli Misingo ir, nenorėdamas gadinti padangų kietų akmenų ir žvirgždo taku į savo lūšną, paprašė Ghošo leidimo laikyti motociklą mūsų automobilio pastogėje. Ten jo brangioji mašina buvo apsaugota nuo gamtos gaivalų ir vandalų.

– Kaip tik tave vyliausi pamatyti, – tarė Zemujis. – Kas atsitiko, mažasis šeimininke?

– Nieko, – atsakiau staiga susidrovėjęs. Mano bėdos atrodė menkos, kalbantis su kareiviu, ką tik grįžusiu iš kelionės su Jungtinių Tautų taikdariais iš pilietinio karo apimto Kongo. – Kodėl taip vėlai atėjai motociklo? – paklausiau.

– Viršininkas puotavo iki keturių ryto. Kai vežiau jį namo, tekėjo saulė. Jis leido man grįžti vakare. Klausyk, sėskis. Noriu, kad dar kartą perskaitytum man šį laišką.

Jis įsitaisė ant verandos krašto, išsitraukė iš kišenės oro paštu siųstą laišką, vokas buvo mėlynais ir raudonais kraštais, ir padavė man. Nusiėmė šalmą nuo saulės, susirado po vienu išorinių dirželių rūpestingai užkištą jau rūkytą cigaretę. Šalmas buvo toks kaip andainykščių baltųjų keliautojų tyrėjų, jį, atpažįstamą iš tolo, nešiojo tik imperatoriaus asmens apsauga.

– Zemuji, ar negalėčiau perskaityti vėliau? – paklausiau. – Mane vejasi Hema. Aš šokau jai į akis. Ji man liežuvį nupjaus, jei pagaus.

– O, reikalas rimtas. Žinoma, galime perskaityti vėliau, – atsiliepė Zemujis pašokdamas. Jis paslėpė laišką, bet pajutau, kaip jis nusivylė. – Kaip manai, Darvinas jau gavo mano laišką?

– Jo laiškas tuoj ateis, tikrai. Ne rytoj, tai poryt.

Jis pareiškė man pagarbą ir dingo už namo.

Darvinas buvo kanadietis kareivis, sužeistas Katangoje; skaitydavau jo laišką Zemujui taip dažnai, kad išmokau atmintinai. Jis rašė, kad Toronte šalta ir sninga. Kartais būdavo prislėgtas ir dvejodavo, ar kada nors pripras prie medinės kojos. „Ar Etiopijoja atsirastu moteru, kures domintu vienakojis baltasis randuotu veidu? Cha cha!“ Jis beveik nieko neturi, bet jei jo draugui Zemujui kada nors ko nors prireiktų, jis, Darvinas, padarytų viską, nes neužmiršo, kad Zemujis išgelbėjo jam gyvybę. Parašiau atsakymą angliškai, išvertęs Zemujo žodžius, kiek sugebėjau. Svarsčiau, kaip juodu kalbėdavosi Konge. Zemujis parodė man auksinį į vėjo malūnėlį panašų pakabutį, kurį nešiojo ant kaklo, Brigitos kryžių. Sužeistas Darvinas įspraudė jį Zemujui, kai jie skyrėsi mūšio lauke.

Zemujis nudrožė pas Roziną, o aš, išvydęs ją žvilgčiojant į mane, vėl leidausi bėgti. Jaučiau tuštumą šalia – drauge turėjo bėgti brolis.

Motinos kapas su šviežiai suskinta lauko žolynų aureole ir įrašu ILSISI JĖZAUS GLĖBYJE manęs nežavėjo. Bet autoklavinėje greta trečiosios operacinės jusdavau jos buvimą, kvapą, ryšį su manimi. Ten mane nešė kojos. Tai nebuvo apdairiausiai pasirinkta slėptuvė.

Niekada nesupratau, kodėl Šiva nenori eiti į šį kambarį. Gal jam atrodė, kad taip išduoda Hemą, kuri sergėdavo jo kvėpavimą, kuri virvute prisirišo prie lankelio jam ant kulkšnies. Ateidavau čia vienas, o mudu retai ką nors darydavome atskirai.

Atsisėdęs ant motinos kėdės, uosdamas antibakterinio muilo kvapą, sklindantį nuo megztinio, aš kalbėdavau su ja, o gal su savimi. Skųsdavausi dėl skriaudų namie, prisipažindavau labiausiai bijąs, kad vieną dieną Hema su Ghošu gali išnykti kaip sesuo ir Stounas, kurių mūsų gyvenime nebėra. Tai buvo viena priežasčių, kodėl trainiodavausi prie Misingo vartų – o gal Tomas Stounas grįš? Įsivaizduodavau, kad saulėtą rytą, kai oras net traška nuo gaivumo, Gebrus atkelia Misingo vartus ir vietoj besiveržiančių ligonių už jų išvysta stovint Tomą Stouną. Svajonei neturėjo reikšmės, kad nenutuokiu, kaip jis atrodo ar kaip atrodė mano motina. Jo akys užklius už manęs. Po valandėlės jis didžiuodamasis nusišypsos.

Turėjau tuo tikėti.

Grįžau namo nusiteikęs šokti pagal Hemos dūdą, o išvydau Hemą šokant su Ženete ir Šiva. Visi trys buvo pasirišę šokių apykojes, ne tokias kaip Šivos, o plačius odinius diržus su keturiomis eilėmis žalvarinių skambaliukų. Valgomojo stalą jie buvo pristūmę prie sienos. Indiška klasikinė muzika su šmaikščiu tablos bumbsėjimu žymėjo taktą. Hema pasikaišė sarį, perkišdama galą tarp kojų, ir atrodė tarsi su kelnėmis. Kol manęs nebuvo, ji išmokė Šivą ir Ženetę sudėtingų žingsniukų ir pozų. Rankos prie kūno, rankos į šalis, rankos suglaustos, rodo, svyra žemyn, įtempia lanką, šauna įsivaizduojamą strėlę, akys žvairuoja į visas puses, pėdos slysta kaskart, kai kulnai trenkia į žemę, kaip lėkštės sužvanga apykojų varpeliai. Man buvo skaudu tai matyti.

Šiva, Ženetė ir aš pasaulį išvydome beveik kartu. (Ženetė per pusę žingsnio atsiliko ir buvo kitų įsčių vaisius, bet pasivijo.) Vaikystėje mes, keldami Hemai nerimą, mielai keisdavomės pieno buteliukais ir žindukais. Šivos polinkis įšokti į kibirus, balas ar vandens pilnus griovius kėlė siaubą suaugusiesiems: jie nuogąstavo, kad jis nuskęs. Saugodama jį nuo gilaus vandens, Vyresnioji mums nupirko guminį baseiną. Mūsų trijulė nuoga joje pliuškendavosi ir pozuodavo nuotraukoms, kurių vieną gražią dieną gėdysis. Mūsų pirmas cirkas, pirmas filmas, pirmas mūsų negyvėlis – šiuos etapus įveikėme drauge. Medžio namelyje draskydavome šašus, kol ištrykšdavo kraujas, tada juo prisiekdavome: mes, trys muškietininkai, vienas už visus, visi už vieną, ir daugiau nieko nepriimsime.

Dabar mus pirmą kartą ištiko dar vienas potyris: išsiskyrimas. Stovėjau nuošaliai ir žiūrėjau. Hema mostu pakvietė mane prisidėti. Ji nebepyko. Kakta blizgėjo nuo prakaito, plaukų sruogos buvo prilipusios prie skruostų. Jei ir ketino mane nubausti, turbūt iš veido išraiškos suprato, kad tai jau padarė.

Ženetė su apykoje atrodė moteriškesnė, mergiškesnė, nebepanaši į padaužą. Niekada apie tai nebuvau pagalvojęs. Žaisdama ji elgdavosi kaip berniukas. Dabar šokdama ji klydo, jai buvo sunku; ir vis dėlto šoko grakščiai, nepaprastai grakščiai, lyg apykojė būtų atskleidusi šią jos savybę. Net ne laiku apsisukusi ar susipainiojusi, ji buvo – negalėjau nepastebėti – gryniausia mergaitė.

Mano dvynys brolis nė karto nesusipainiojo. Mačiau, kad jis žaibiškai išmoko šokį. Jis buvo įpratęs pakelti smakrą, lyg būgštautų, kad antraip nuo galvos nuslys garbanos, todėl atrodė aukštesnis ir tiesesnis už mane. Šį jo įprotį šokis dar labiau išryškino. Kai Šiva susijaudindavo, jo akių rainelė iš rudos virsdavo mėlyna, dabar ir buvo tokia, jo kulnai dunksėjo į žemę sutartinai su Hemos, o jo nusilenkimai ir mostai prilygo jos. Lyg jį vestų apykojė, lyg jo judesiai paklustų Hemos apykojų skambaliukams. Stebeilijau į šią liesą lanksčią būtybę, lyg matyčiau ją pirmą kartą.

Mano brolis, galintis iš atminties nupiešti bet ką, mintyse atliekantis aritmetinius veiksmus su milžiniškais skaičiais, rado naują judėjimo būdą ir naują kalbą reikšti savo valiai atskirai nuo manosios. Nenorėjau prisidėti. Neabejojau, kad būčiau nerangus. Pavydėjau, lyg būčiau luošys, negalintis, o ne nenorintis šokti.

– Išdavikas, – sušnibždėjau Šivai po nosimi.

Bet jis išgirdo; nebuvo kurčias, be to, būtų supratęs, ką pasakiau, jei būčiau ištaręs ir mintyse.

Mano dvynys brolis, mano kaukolės bendras, mažasis šokio dievas nusukęs akis nusklendė šalin.

47 Vaikus (pranc.).

19 SKYRIUS

Pripažinkime šunų nuopelnus

Tai atsitiko savaitę prieš Šivai nusiimant apykoję. Mes važiavome į miestą, ir pro šalį prašvilpė motociklininkas su įjungta sirena, modamas užleisti gatvę.

– Gerai, gerai, – tarė Ghošas, traukdamasis į pakraštį. – Kelio reikia jo imperatoriškajai didenybei Hailei Selasijei I, Judėjos liūtui.

Mes susigrūdome į Meneliko II alėją. Kalvos papėdėje buvo Afrikos namai, panašūs į akvarelinių dažų dėžutę, pastatytą ant šono. Pastelinių spalvų plokštės turėjo atkartoti spalvingus tradicinius šamos krašto raštus. Prie naujosios Afrikos vienybės organizacijos buveinės buvo vietos visų žemyno valstybių vėliavoms. Afrikos namai buvo dar neseniai pastatyti, o juos jau pagerbė apsilankydami Naseras, Nkruma, Obotė ir Tubmanas.

Kitapus alėjos stovėjo Imperatoriaus jubiliejaus rūmai. Mačiau raitus imperatoriaus asmens apsaugos sargybinius, po vieną abipus rūmų vartų. Imperatoriaus rezidencija kilo už puikių sodų it blyški Bakingamo rūmų vizija. Naktį iliuminuotas pastatas švytėdavo it dramblio kaulas. Kalėdų metas, taigi viena pušų prie rūmų buvo apkabinėta lempučių girliandomis ir paversta eglute.

Sustojo visi – pėstieji, vežimai, automobiliai. Basas vyras pieniškomis akimis nusiėmė aptriušusią skrybėlę, rodydamas žilų garbanotų plaukų ratą. Greta mūsų laukė trys moterys juodais gedulo drabužiais, su skėčiais virš galvos. Jos supluko, lipdamos į kalną. Viena atsisėdo ant šaligatvio krašto. Atleido plastikinio bato dirželį. Dvi jaunos moterys stovėjo atokiau nuo šaligatvio krašto, rodos, nepatenkintos, kad negali eiti toliau.

– Gal jo didenybė mus pavėžės, – tarė sėdinti moteris. – Pasakykit jam, kad pinigų autobusui neturime. Kojos mane pribaigs.

Senis perbedė ją akimis, jo lūpos sukrutėjo, lyg kaupdamos skreplį nubausti jai už burnojimą.

Pro šalį pralėkė žalias folksvagenas su garsiakalbiu, kaukindamas sireną. Nemaniau, kad folksvagenas gali taip greitai važiuoti.

– Lažinamės, kad jo didenybė naujajame linkolne, – tariau Ghošui.

– Tikimybė nedidelė.

Buvo 1963-ieji, tais metais buvo nužudytas Kenedis. Pasak bendraklasio, kurio tėvas buvo parlamento narys, linkolnas buvo prezidento Kenedžio automobilis, bet ne tas, kuriame jį nušovė. Šis buvo dengtas ir įspūdingas, ne formomis, o neįmanomu ilgiu. Miestiečiai šaipėsi, kad imperatoriui panorėjus iš Senųjų rūmų, kuriuose tvarkydavo valstybės reikalus, nusileisti į Jubiliejaus rūmus kalvos papėdėje, tereikia užsiropšti ant užpakalinės sėdynės ir išlipti pro priekį.

Iš dvidešimt šešių jo didenybei priklausančių automobilių dvidešimt buvo rolsroisai. Vieną Kalėdų proga jam padovanojo Anglijos karalienė. Bandžiau įsivaizduoti, kas dar buvo padėta po valdovo Kalėdų eglute.

Pro šalį lėtai pravažiavo landroveris atidarytu užpakaliniu bortu, pilnas vyrų su kulkosvaidžiais prie šlaunų – imperatoriaus asmens apsauga, ne policija. Išgirdome dundesį it karo būgnų; lyg iš dangaus iškrito aštuonių motociklų falanga, po du greta, aplink variklius mirgėjo oras. Ant chromuotų priekinių žibintų ir apsaugos lankų spindėjo saulė. Nors buvo juodomis uniformomis, baltais šalmais ir mūvėjo pirštines, motociklininkai priminė plačiaakius raitus karius su beždžionių karčiais, nusileidusius nuo kalnų Musolinio žlugimo metinių proga, baisios išvaizdos ir vėl trokštančius žudyti.

Sudrebėjo žemė, kai pro šalį švilpė dukačiai, milžiniška sankaupa arklio jėgų, paleidžiamų sukant riešą.

Žalias jo didenybės rolsroisas buvo nušveistas ir blizgėjo kaip veidrodis. Nuo sulankstomos sėdynės pro langus, įtaisytus valdovams žiūrėti ir rodytis, žvalgėsi jo didenybė. Palyginti su motociklininkų griausmu, jo automobilis buvo tylutėlis, išskyrus vos girdimą vožtuvų dūsavimą.

– Jį pardavę, galėtume mėnesį maitinti visus imperijos vaikus, – sumurmėjo Ghošas.

Senis greta mūsų atsiklaupė, o kai pro šalį važiavo rolsroisas, pabučiavo asfaltą.

Akis į akį mačiau imperatorių su kalyte Lulu ant kelių. Jis žiūrėjo tiesiai į mus ir šypsojosi, kai lenkėmės. Sudėjo rankas sveikindamasis. Ir pravažiavo.

– Matei? – susijaudino Hema. – Matei namaste?

– Tavo garbei, – atsiliepė Ghošas. – Jis žino, kas tu.

– Kvailystė. Dėl sario. Vis dėlto kaip malonu!

– Tiek pakanka tau palenkti? Vieno namaste?

– Liaukis, Ghošai. Aš nesikišu į politiką. Man senukas patinka.

Rolsroisas pasuko prie rūmų vartų. Motociklininkai ir landroveris sustojo iškart už jų. Du raiti sargybiniai prašmatniomis žaliomis kelnėmis, baltais švarkais ir baltais šalmais nuo saulės gerbė valdovą ginklu.

Vienišas policininkas sulaikė įprastą prašytojų pulką, laukiantį vienoje vartų pusėje. Senė, mojuojanti popieriumi, matyt, krito imperatoriui į akis. Rolsroisas sustojo. Mačiau mažąją čihuahua, įrėmusią letenas į langą, trūkčiojančią galvą: Lulu lojo. Pasilenkusi senė abiem rankom prikišo popierių prie lango.

Rodos, ji kažką kalbėjo. Buvo akivaizdu, kad imperatorius klausosi. Senė pagyvėjo, ėmė mojuoti ranka, linguoti visu kūnu, ir dabar mes aiškiai išgirdome jos žodžius.

Automobilis važiavo toliau, bet senė nenusileido. Ji bandė bėgti su rolsroisu, prispaudusi prie lango pirštus. Atsiliko, suriko: Leba, leba! – vagis, vagis! Apsidairė, ieškodama akmens, nerado, nusiavė batą ir trenkė juo per bagažinę, niekam nespėjus įsikišti.

Pamačiau tik, kaip pakilo policininko lazda, ir ji liko gulėti ant žemės susmukusi kaip maišas. Rūmų vartai siūbuodami užsitrenkė. Motociklininkai puolė į priekį ir pradėjo lazdomis talžyti visus žmones, stovinčius arti vartų, nepaisydami riksmų. Senė nejudėjo, bet vienas motociklininkų vis tiek pagiežingai spyrė jai į šoną. Raiti sargybiniai žiūrėjo į tolį, arkliai stovėjo nejudėdami, tik jų oda virpčiojo.

Stovėjome apstulbę. Du jaunuoliai už mūsų prunkštelėjo ir skubiai nuėjo.

Moteris šalia mūsų, susiėmusi rankomis galvą, tarė:

– Kaip jie galėjo šitaip pasielgti su senele?

Senis su skrybėle rankoje nieko neatsakė, bet buvo sukrėstas.

Nuvažiuodamas pamačiau, kad motociklininkai užpuolę talžo policininką. Jis suklydo neparblokšdamas senės, kol ji dar neprasižiojo ir nepridarė bėdos.

Net po šitiek metų, nors smurto mačiau be galo daug, tas vaizdas tebestovi akyse. Netikėtą senutės aptalžymą lazdomis, prabėgus vos kelioms sekundėms po tokio malonaus imperatoriaus pasisveikinimo su mumis, jaučiau kaip išdavystę ir sykiu sukrėstas suvokiau, kad Hema su Ghošu bejėgiai ir niekuo negali padėti.

Man atrodė, kad ir išsprogtakė čihuahua prisidėjo prie šios žiaurybės. Ji vienintelė turėjo teisę eiti pirma jo didenybės. Ji ėdė skaniau ir miegojo patogiau nei dauguma jo didenybės valdinių. Nuo tos dienos mano požiūris į imperatorių ir Lulu pasikeitė. Ta išpuikusi kalė man baisiai nepatiko.

Lulu buvo Etiopijos šunų imperatorė, o mūsų Kučulu ir du bevardžiai šunys – valstietija. Kučulu kalę pavadino persas dantų gydytojas, kurį laiką dirbęs Misinge. Etiopijoje duoti vardą šuniui reiškia jį išgelbėti. Du bevardžiai Misingo šunys buvo taip nušašę, tokie purvini ir degutuoti, kad net kailio spalvą sunku atpažinti. Per ilgąsias liūtis, kai visi šunys ieškodavo prieglobsčio, šiuodu likdavo lauke, bijodami spyrių į galvą. Gali būti, kad iš tikrųjų tų bevardžių šunų, užsukančių poromis, buvo daug.

Dingus persui dantų gydytojui, Kučulu šerdavo sesuo Marija. Jai mirus šunimi ėmė rūpintis Almaza.

Kučulu akys – išraiškingi tamsūs perlai. Juose žybčiojo šelmiškumas, žaismė, net nusivylimas gyvenimu jų iki galo neužgesino. Žinau, šunys neturi antakių, bet prisiekiu, kad klostės virš jos akių galėdavo perteikti nuogąstavimą, linksmybę ir net suglumimą, primenantį Staną iš garsiosios Stano Lorelio ir Oliverio Hardžio poros – jų filmus žiūrėdavome kino teatre „Adva“. Kad Kučulu įžengtų į namus, negalėjo būti nė kalbos. Karvės buvo šventos, šunys – ne.

Nežinojome, kad Kučulu laukiasi, kol sausio antrąją, nematę jos dvi dienas ir jau susiruošę eiti į mokyklą, užtikome ją žemame rūsyje už malkų krūvos. Žibintuvėlio šviesoje išvydome, kad ji visiškai išsekusi. Vos įstengė pakelti galvą. Gauruoti kamuoliukai, krutantys jai prie pilvo, viską paaiškino.

Mes nubėgom pas Hemą, Ghošą, o paskui ir Vyresniąją pranešti džiugios naujienos. Sugalvojom vardus. Suaugusieji neapsidžiaugė, ir tai, kai pagalvoji, mus turėjo perspėti.

Po pamokų taksi išleido mus prie Misingo vartų. Pasiekę kalvos viršūnę, pamatėme, nors iš pradžių nesupratome ką. Šuniukai buvo sukišti į didelį plastikinį maišą, o jo atvirasis galas virvute pririštas prie taksi išmetamojo vamzdžio. Vėliau sužinojome, kad vairuotojas pamatė Gebrų, bėgantį su vada maiše, ir pasiūlė lengvesnį būdą nei skandinant atsikratyti šuniukų. Gebrų, visada pagarbiai bijojusį mechanizmų, įtikinti buvo nesunku.

Mūsų akivaizdoje taksi vairuotojas paleido variklį, maišelis išsipūtė, o po kelių sekundžių variklis užgeso. Kučulu, rytą vos pavilkusi kojas, lakstė aplink automobilio ratus kandžiodama pilną dūmų maišelį. Viduje vienas per kitą, ieškodami angos, raičiojosi jos šuniukai, jų snukučiai, prispausti prie plastiko, atrodė išpūsti. Kučulu jau ne sielvartavo, jos akyse atsispindėjo klaikas ir neviltis. Ligoniams ir praeiviams buvo linksma. Susirinko nedidelė minia.

Aš priblokštas netikėjau. Ar čia koks šuniukų auginimo ritualas, apie kurį nieko nežinau? Pasekiau apspitusių mašiną suaugusiųjų pavyzdžiu – tai buvo klaida. Bet širdies gilumoje jaučiausi kaip Kučulu.

Šiva kitų pavyzdžiu nesekė. Pribėgęs prie automobilio, jis pabandė atrišti plastikinį maišą nuo išmetamojo vamzdžio ir nusidegino delnus. Paskui puolė ant kelių ir ėmė draskyti storą maišelį. Gebrus nutempė jį šalin, spurdantį ir besispardantį. Tik pamatęs, kad šuniukai, kailių kalvelė, nebekruta, Šiva liovėsi blaškytis.

Dirstelėjau į Ženetę, ir mane pritrenkė jos bejausmis veidas, rodantis, kad ji puikiai žino apie slaptas pasaulio, kuriame gyvename, raidos kryptis, ir sužinojo anksčiau už mus. Niekas jos nestebino.

Niekada nesupratau, kaip Kučulu galėjo mums atleisti ir toliau gyventi Misinge. Ji nieko nežinojo apie Vyresniosios kvotas ir nurodymus dėl Misingo šunų. Kaip ir mes nežinojome, kad Gebrus, jai paliepus, jau kelis kartus buvo atplėšęs ką tik atvestus šuniukus nuo jos spenių ir nuskandinęs.

Šiva nusibrozdino kelius ir iki pūslių nusidegino rankas. Hema, Ghošas ir Vyresnioji puolė pas mus į skubiosios pagalbos skyrių.

Ghošas patepė Šivai nudegimus sidabro sulfadiazinu ir aptvarstė kelius. Apie šuniukus suaugusieji neturėjo ko pasakyti.

– Kodėl leidai Gebrui tai padaryti? – paklausiau.

Ghošas tvarstė toliau nepakeldamas akių. Jis negalėjo mums meluoti, tiesiog nutylėjo, kas laukia šuniukų.

– Nekaltink Gebraus, – tarė Vyresnioji. – Aš liepiau. Atleisk. Negalime leisti, kad Misinge lakstytų šunų gaujos.

Neatrodė, kad ji atsiprašinėtų.

– Kučulu užmirš, – raminamai tarė Hema. – Gyvūnų atmintis trumpa, mielieji.

– Ar tu užmirši, jei kas nors nužudys mane ar Marijoną?

Suaugusieji sužiuro į mane. Bet aš nė burnos nepravėriau. Ir stovėjau už gerų aštuonių pėdų nuo vietos, kur buvo tvarstomas Šiva. Jo akių rainelė iš rudos pasidarė plieno melsvumo, vyzdžiai susitraukė iki taškelių, jis neįprastai pakėlė smakrą, kaklas apsinuogino, ir jis iš aukšto žvelgė į pasaulį, apgyventą žmonių, kuriuos, rodos, baisiai niekino.

Ar tu užmirši, jei kas nors nužudys mane ar Marijoną?

Šie žodžiai susidarė iki šiol tylėjusio brolio gerklose, buvo suformuoti jo lūpų ir liežuvio. Po daugelio metų jis ištarė pirmus žodžius, meistriškai sukūrė sakinį, kurio niekas iš mūsų neužmirš.

Suaugusieji pažvelgė į Šivą, paskui į mane. Papurčiau galvą ir parodžiau į Šivą.

– Šiva… ką tu pasakei? – pagaliau sušnibždėjo Hema.

– Ar rytoj mus pamirši, jei šiandien mus kas nors nužudys?

Hema ištiesė į Šivą rankas, norėdama apkabinti, apsiašarojusi iš džiaugsmo. Bet Šiva atsitraukė nuo jos, atsitraukė nuo visų, lyg jie būtų žudikai. Jis pasilenkė, atsiraitojo puskojinę, nusitraukė apykoję ir padėjo ant stalo. Niekada jos nenusimaudavo, nebent lankelį reikėdavo taisyti, didinti ir tris ar keturis kartus pakeisti nauju. Lyg būtų nusipjovęs pirštą ir padėjęs ant stalo.

– Šiva, – pagaliau pasakė Vyresnioji, – jei būtume leidę Kučulu auginti visas vadas, dabar po Misingą lakstytų apie šešiasdešimt šunų.

– Kas atsitiko kitiems šuniukams? – paklausė Šiva anksčiau už mane.

Vyresnioji suvebleno, kad Gebrus jų atsikratydavęs žmoniškai, kad išmetamasis vamzdis buvęs nevykęs sumanymas, kad jos niekas neatsiklausęs, kad Gebrui reikėję apsisukti vikriau, kol mes negrįžome iš mokyklos. Aš jau stovėjau šalia Šivos.

Jis palietė man petį ir sušnibždėjo į ausį.

– Ką jis pasakė? – paklausė Hema.

– Jis pasakė, kad nėra prasmės kalbėti, nes jūs labai žiaurūs. Jo nuomone, sesuo Marija ar Tomas Stounas nebūtų taip padarę. Jei jie būtų čia, gal to nebūtų įvykę.

Hema atsiduso, lyg būtų laukusi, kad katras iš mūsų kaip tik taip paminėtų šiuos vardus.

– Vaikeli, – tarė ji gargždžiu it žvyras balsu, – tu nenutuoki, ką jie darytų.

Šiva išėjo. Ghošas ir Vyresnioji buvo apstulbę, lyg būtų išvydę vaiduoklį. Dabar žado neteko jie. Kaip, svarsčiau aš, šie suaugusieji, kuriems taip svarbu, kalbės mano brolis ar ne, kurie rūpinasi vargšais, ligoniais, našlaičiais, kuriuos ne mažiau už mus sujaudino sumušta senutė prie rūmų, gali būti tokie abejingi žiaurumui, kurio liudytojai buvome?

Vėliau paklausiau Vyresniosios, ar ji mananti, kad šuniukų nužudymas paliko randus Kučulu sieloje. Vyresnioji atsakė nežinanti, užtat žinanti, kad Misingas neišgali veisti šunų ir daugiau kaip trijų laikyti neturi iš ko. Ji nemananti, kad yra atskiras šunų rojus, atvirai kalbant, nežinanti, kokia Dievo nuomonė dėl Misingo šunų skaičiaus, bet jis jai šiuo klausimu leidęs elgtis savo nuožiūra, ir ginčytis su manimi ji neketinanti.

Po šuniukų nužudymo matydavau Kučulu akyse nusivylimą mumis kaip paderme. Ji susirasdavo vietų, kur galėtų susiraityti ir nesusidurti su žmonėmis. Mes jai palikdavome ėdalo, bet jei Kučulu ir ėsdavo, tai tik tada, kai mūsų šalia nebūdavo.

Daug savaičių vienintelis žmogus, kurį pamačiusi ji mėgindavo pavizginti uodegą, buvo Šiva.

Kai Šiva išmoko šokti bharatanatjamą (ir tapo Hemos šišja48, o ji prakalbo apie jo arangetram – pirmąjį pasirodymą), aš pirmą kartą suvokiau, kad mudu esame atskiri. Dabar jis kalbėjo ir galėjo pasakyti, ką norėjo, taigi ŠivaMarijonas ne visada judėdavo ar šnekėdavo kaip vienas. Anksčiau mudviejų skirtumai mus papildydavo. Bet po šuniukų žūties pajutau, kad mes iš lėto atsiskiriame. Mano brolis, mano vieno kiaušinėlio dvynys, suprato gyvūnų sielvartą. O žmonių reikalus, bent kol kas, jis paliko man.

48 Mokinys (skr.).

20 SKYRIUS

Gūžynės

Ponas Lumisas, Lumiso miesto ir kaimo mokyklos direktorius, pasirūpino, kad ilgosios mūsų atostogos sutaptų su ilgųjų liūčių laikotarpiu. Tada liepą ir rugpjūtį jis galėdavo ilsėtis Anglijoje, leisdamas mūsų mokesčius už mokslą, o mes įstrigdavome Adis Abeboje. Senbuviai liūčių metą vadindavo žiema, beviltiškai painiodami naujus atvykėlius, kuriems liepa reiškia tik vasarą.

Lydavo taip gausiai, kad lietus pildavo net mano sapnuose. Pabusdavau laimingas, kad nereikės eiti į mokyklą, bet nepaliaujamas barbenimas į skardinį stogą džiaugsmą iškart nuslopindavo. Buvo mano vienuoliktoji žiema, ir aš, vakare eidamas gulti, melsdavausi, kad dangus prasivertų virš pono Lumiso, ir nesvarbu, kur jis būtų, Braitone ar Bornmute. Vildavausi, kad kiekvieną prabėgusios dienos akimirką jį lydėjo asmeninis audros debesis.

Šivos šaltis, rūkas, migla ar drėgmė neveikdavo, o aš paniurdavau ir nusimindavau. Už mūsų lango tyvuliavo rudas ežeras, nusėtas raudono molio atolais. Netekau vilties, kad iš jo kada nors išnirs veja ir gėlynas.

Trečiadieniais Hema veždavo mus į Britų tarybos ir Jungtinių Valstijų informacijos tarnybos bibliotekas, mes grąžindavome knygas, pasiimdavome krūvą naujų, sukraudavome jas į mašiną, o paskui ji palikdavo mus „Imperijoje“ ar teatre „Advos“ žiūrėti dieninio seanso. Galėjome skaityti, ką norėjome, bet Hema reikalavo kasdien po pusę puslapio dienoraščio skirti naujiems žodžiams, kuriuos išmokome, puslapiams, kuriuos perskaitėme, ir įdomiai minčiai ar sakiniui, jais turėdavome pasidalyti vakarieniaudami.

Piktinausi šia žiemos mokymo programa, bet ji į mano gyvenimą atpūtė kapitoną Horacijų Hornblauerį. Vyresnioji, kurios įžvalgumo dar nebuvau tinkamai įvertinęs, paprašė manęs paimti jai iš bibliotekos „Linijinį laivą“. Iš smalsumo atsiverčiau ir atsidūriau pasaulyje, dar šlapesniame ir bjauresniame nei maniškis, o keisčiausia – jame buvau laimingas. S. S. Foresterio dėka plaukiau braškančiu laivu kitame pusrutulyje ir žinojau, ką mąsto Horacijus Hornblaueris, žmogus, panašus į Ghošą ir Hemą – didvyriškas savo srities darbininkas. Bet jis buvo panašus ir į mane – nelaimingas ir vienišas. Žinoma, iš tikrųjų nebuvau nei nelaimingas, nei vienišas, bet per liūčių metą atrodė būtina taip apie save manyti. Nesąžiningas Londono admiralitetas, Hornblauerio jūros liga lyg patyčia, tragedija po ilgos kelionės, nes vaikai mirtinai serga raupais… Visiems šiems pavojams radau atitikmenų, nors ir lėkštų, savo gyvenime.

Daug valandų skaitęs, troškau bėgti į lauką; žinau, Ženetė irgi. Šiva piešė ir rašė. Hemos dailyraščio pratimai paskatino Šivą be perstojo gadinti rašalą, bet jis vis dar piešdavo ant popierinių maišelių, servetėlių ir paskutiniuose knygos puslapiuose. Labai mėgo daryti Zemujo BMW eskizus ir darydavo juos per visą lietingąjį metą. Jei ir piešdavo Veroniką, tai tik apžergusią motociklą.

Vieną penktadienį, Ghošui su Hema išėjus į darbą, lietus ėmė pliaupti smarkiau, sugriaudė perkūnas, pabiro kruša. Triukšmas ant stogo kurtino. Žvilgtelėjau pro virtuvės duris ir į nosį dūrė permirkusio kailio smarvė, o akys užkliuvo už trijų asilų, su varovu prisiglaudusių po stogo užlaidu. Jei malkos, kurias atnešė asilai, bus tokios pat šlapios kaip jie, mūsų krosniai tai nieko gero nežada. Gyvuliai snūduriuodami stovėjo kaip įbesti, susitaikę su likimu, tik jų oda nejučiomis trūkčiojo.

Kai grįžau į kambarį, Ženetė sukliko perrėkdama triukšmą:

– Einam gūžinėti!

– Išlepėlių žaidimas, – pareiškiau. – Kvailų mergiščių.

Bet ji jau ieškojo skepetos akims užrišti.

Niekada nesupratau, kodėl gūžynės taip mėgstamos mokykloje, ypač Ženetės klasėje. Mačiau minią šokinėjant prie pat gūžinėtojo, stumdant jį ir kumščiuojant, kol šis pagaliau sugaudavo kankintoją. Gūžinėtojas turėdavo pasakyti, ką sugavo, o neatspėjęs paleisti.

Mes pritaikėme gūžynes žaisti name: gūžinėtojo niekas nemuša. Slėptis – tai tyliai stovėti (nors galėtum net švilpauti, triukšmas ant stogo viską nustelbtų). Negalima slėptis virtuvėje ar kur nors užlįsti. Tikslas – laikas: greitai ar nelabai gūžinėtojas ras kitus du.

Tą rytą Ženetė gūžinėjo pirma. Šivą ji rado po penkiolikos minučių, o mane – dar po dešimties.

Manote, kad dvidešimt penkias minutes išstovėti vienoje vietoje nuobodu? Tik ne man. Man buvo įdomu.

Stovėti kaip įbestam reikia pratintis. Jaučiausi kaip Nematomas žmogus, vienas mano mėgstamiausių komiksų personažų. Nematomas žmogus stovi, pasaulis aplink kruta, o didžiausias priešas stengiasi jį surasti.

Užrištomis akimis, baltomis pėdkelnėmis, atkištomis į priekį rankomis, tiesianti iš pradžių vieną, paskui kitą koją, Ženetė atrodė bejėgė, lyg eitų lenta piratų laive. Ji buvo atlaši, pusiausvyrą išlaikė puikiai – juk užsimojusi rankomis versdavosi šonu, o ant rankų vaikščiodavo grakščiau nei Ghošas ant kojų. Plaukai, perskirti per vidurį, tankiausiai buvo prispausti segtukais iš geltonų ir sidabrinių karoliukų ir supinti į dvi standžias kasytes. Drabužiai Ženetei nerūpėjo, bet lankeliai, šukos, smeigtukai ir segtukai buvo labai svarbūs. Galbūt šią savybę išpuoselėjo Hema, Rozina ar Almaza: jos amžinai šukuodavo jai plaukus, rišdavo juos į arklio uodegą ar pindavo eilėmis. Kartais Hema padažydavo Ženetei apatinius vokus, juoda linija paryškindavo akis, kad jos kibirkščiuotų ir žybčiotų kaip veidrodis.

Kalbama, kad mergaitės bręsta greičiau už berniukus, ir aš tuo tikėjau, nes Ženetė elgdavosi taip, lyg būtų vyresnė negu dešimties metų. Ji nepasitikėjo pasauliu, mėgo ginčytis ir visada būdavo pasiruošusi kovai; aš mielai nusileisdavau suaugusiesiems manydamas, kad jie žino, ką daro, o ji – priešingai, buvo linkusi manyti, kad jie klysta. Bet dabar, užrištomis akimis, ji atrodė silpnutė; anksčiau to nepastebėdavau, matyt, visa jos gynyba tebuvo deginantis žvilgsnis.

Dukart Ženetė vos neatsitrenkė į mane – Nematomą žmogų, bet paskutinę akimirką pasukdavo į šalį. Trečią kartą ji buvo už kelių milimetrų, ir Nematomas žmogus prunkštelėjo, slopindamas juoką. Mataruodama rankomis kaip malūno sparnais, ji rado mane ir vos neiškabino akių.

Paskui atsitiko keistas dalykas.

Aš užrištomis akimis radau Ženetę po trisdešimties sekundžių, o Šivą – perpus greičiau. Kaip? Uosle. Nenutuokiau, kad tai įmanoma. „Mačiau“ nosimi. Vadovavausi pojūčiu, kuris sustiprėdavo tik tada, kai nematydavau.

Kai atėjo Šivos eilė, jis irgi rado mus labai greitai. Staiga užmiršome lietų.

Vėl užrišau Ženetei akis, ir ji mūsų ieškojo dar ilgiau negu pirmą kartą. Jai nosis nepadėjo. Pusvalandį žiūrėjau, kaip ji šliurina tai į vieną, tai į kitą pusę.

Suirzusi ji nusiplėšė raištį ir apkaltino mus, neva mudu susimokėme ir keičiame vietą. Apkaltino neteisingai.

Kai Ghošas parėjo pietų, mudu su Ženete išpuolėme papasakoti jam apie žaidimą.

– Palaukit! Nutilkit! – tarė jis. – Nieko negirdžiu, kai rėkiate vienas per kitą. Ženete, tu pirma. Pradėk nuo pradžios ir pasakok, kol prieisi pabaigą: tada nutilk. Kas tai pasakė?

– Tu, – atsiliepė Ženetė.

– Karalius iš „Alisos Stebuklų šalyje“, – tarė Šiva, – devyniasdešimt trečias puslapis. Dvyliktas skyrius. Be to, praleidai keturis žodžius ir du kablelius.

– Tikrai nepraleidau! – atkirto Ghošas, dėdamasis įsižeidęs, bet neįstengdamas paslėpti nuostabos.

– Tu praleidai: Karalius tarė, kablelis, labai oriai, kablelis…

– Tavo tiesa, – nusileido Ghošas. – Dabar papasakok, kas atsitiko, Ženete.

Ji taip ir padarė, maldaudama jo įsikišti. Ghošas pastatydavo Ženetę tai vienur, tai kitur, ir kaskart užrištomis akimis, nieko nematydamas, aš eidavau tiesiai prie jos. Ghošo prašymu užrišome ir jam akis, bet jis ieškojo ne geriau už Ženetę. Būtume toliau „tyrę šį reiškinį“, pasak Ghošo, bet jis turėjo grįžti į ligoninę.

Ženetė visą popietę vaikščiojo suraukta kakta, sutrauktais V pavidalu antakiais. Jaučiau jos pagiežingą žvilgsnį.

– Ko žiūri? – paklausė ji.

– O draudžiama?

– Taip.

Iškišau liežuvį. Ji pašoko nuo kėdės ir puolė mane. To ir tikėjausi. Mes pargriuvome ant grindų. Netrukus paguldžiau ją ant menčių, apžergęs ir užlaužęs rankas virš galvos, bet tai nebuvo lengva.

– Lipk nuo manęs.

– Kodėl? Kad vėl mane pultum?

– Lipk, sakau.

– Gerai. Bet jei vėl šoksi ant manęs, padarysiu štai ką. – Bedžiau keliu jai po pažastimi į šonkaulius. Ji atlyžo, pyktis virto spiegimu ir isterišku juoku. Ženetė maldavo, kad liaučiausi. Pažindamas ją ir žinodamas, kaip greitai plyksteli liepsna, kai manai ją užgesinęs, dėl visa pikta dar kartą pabrūžinau keliu. Atsistojau, neatsukdamas jai nugaros.

Ženetė trumpus nuotolius bėgdavo greičiau už Šivą, bet manęs įveikti paprastai negalėdavo. Jos eigastis buvo be galo lengva, pėdos vos liesdavo žemę, ji galėdavo bėgioti kiaurą dieną; jei nuotolis būdavo didesnis nei penkiasdešimt jardų, atsilikdavau. Ji karstydavosi po medžius, žaisdavo futbolą, eidavo imtynių ar fechtuodavosi ne blogiau už mus.

Bet gūžynės – kitas reikalas.

Per vakarienę prie Hemos ir Ghošo Ženetė tylėjo. Plaukus jau buvo susisegusi ne geltonų ir sidabrinių karoliukų segtukais, o baisiu letenos pavidalo gnybtu ir persmeigusi mezgimo virbalu. Paklausta Hemos, atsiskaitė už vieną „Paslaptingojo septyneto“ knygų. Sėdėjo greta manęs ir Šivos, gindamasi nuo Almazos ir Rozinos, kurios bruzdėjo aplinkui, stengdamosi įdėti mums į lėkštes daugiau maisto. Jos abi valgydavo vėliau, virtuvėje.

Po vakarienės Ženetė palinkėjo visiems labos nakties ir grįžo pas Roziną, kurios buveinė buvo už mūsų bungalo. Pamačiau, kaip Ghošas varto „Alisą Stebuklų šalyje“. Dirstelėjau per petį, jis surado devyniasdešimt trečią puslapį. Šiva buvo teisus – ir dėl dviejų kablelių.

Kai sugulėme, lietus liovėsi kaip tik tada, kai iš giedros jokios naudos. Tyla sykiu ramino ir erzino, nes bet kada galėjo vėl prapliupti.

Miegamajame Hema mums skaitydavo, tai buvo vakaro tradicija, kilusi iš Šivos tylėjimo, bet jos taip ir neatsisakyta. Pastarąsias kelias dienas klausėmės R. K. Narajano „Malgudžio tigro“. Ghošas sėdėdavo kitoje mūsų lovos pusėje ir klausydavosi, palenkęs galvą. Veiksmas prasidėjo lėtai ir dar neįsibėgėjo. Bet gal tai ir buvo esmė. Prisitaikę prie lėto, „nuobodaus“ Indijos kaimo pasaulio, suvokėme, kad jis įdomus ir net juokingas. Malgudyje gyveno žmonės, panašūs į mūsų pažįstamus, varžomi įpročių, profesijos, kvailiausių juos pavergusių įsitikinimų, tačiau jie to nesuprato.

Pasakojimo giją nutraukė toks svetimas Malgudžiui telefono skambutis. Ragelį pakėlė Ghošas.

– Tučtuojau, – atsakė jis, žvilgtelėdamas į Hemą. – Princesė Turuneša gimdo. Šeši centimetrai. Skausmai kas penkias minutes. Su ja privačių pacientų kabinete Vyresnioji.

– Ką reiškia „šeši centimetrai“? – paklausiau.

Ghošas ketino atsakyti, bet Hema, jau prie tualetinio staliuko šukuodamasi plaukus, skubiai ištarė:

– Nieko, mielasis. Princesė netrukus susilauks kūdikio. Aš turiu eiti.

– Eisiu su tavim, – tarė Ghošas.

Asistuos, jei Hemai teks daryti cezario pjūvį.

Man niekada nepatikdavo naktiniai iškvietimai. Ne įsibrovėlių bijojau, o nerimavau dėl Hemos ir Ghošo, nuogąstavau, jog gali negrįžti, kad ir kokie geri būtų jų norai. Dieną taip nemanydavau. Bet vakare, kai jie išeidavo šokti į „Juventus“ ar lošti bridžo pas ponią Redi ir Evandželiną, jų laukdamas prisigalvodavau baisiausių dalykų.

Jiems išėjus, basas, viena pižama nutipenau į svetainę ir „grundige“ susiradau trumpąsias bangas.

Pro traškesį išgirdau motociklo birbimą. Pusiaukelėje iki mūsų namo seržantas Zemujis visada išjungdavo variklį, kad nedrumstų mums ramybės. Paskui tylomis, tik cypdavo amortizatoriai ir barškėdavo purvasargiai, įvažiuodavo į automobilio pastogę. Pabaigoje kilstelint metališkai dunkstelėdavo užpakalinis motociklo ratas.

Dievinau tą nedailų BMW, kurio variklis kaip tešmuo buvo išvirtęs abipus rėmo. Šiva irgi dievino. Visos mašinos turi giminę, BMW buvo karališkoji dama. Girdėdavau jos tylų gaudesį, pupsėjimą nuo tada, kai įstengiau prisiminti, anksti rytą ir guldamasis – Zemujui išvažiuojant į darbą ir grįžtant. Išgirdęs sunkių batų žingsnius, gailėdavausi jo. Įsivaizduodavau, kaip jis vienišas eina namo, o dar kai toks purvas ir liūtys. Nors jis vilkėdavo ilgą lietpaltį su plastikiniu gobtuvu šalmui nuo saulės, nepermirkti būdavo neįmanoma.

Po penkių minučių išgirdau atsidarant virtuvės duris. Įėjo Ženetė, vilkėjo sena mano pižama.

Jos pykčio nebelikę nė pėdsako. Užtat išvydau retą Ženetei jausmą: liūdesį. Plaukus prilaikė mėlynas raištis. Ji buvo vangi, drovi, lyg po mūsų susitikimo būtų praėję keleri metai, o ne kelios minutės.

– Kur Šiva? – paklausė, sėsdamasi priešais.

– Mūsų kambaryje. O kas?

– Šiaip paklausiau. Be jokios priežasties.

– Hema ir Ghošas išėjo į ligoninę, – tariau.

– Žinau. Girdėjau, kai sakė mamai.

– Kas tau?

Ji gūžtelėjo pečiais. Akys žvelgė pro švytinčią „Grundig“ skalę į kažkokią tolimą planetą. Dešinėje rainelėje buvo padūmavęs taškelis, kurį paliko kibirkštis. Mes buvom daug mažesni ir ant šaligatvio tyrėme kapsulinio šautuvėlio šovinius, daužydami juos sunkiu akmeniu, tada tai ir atsitiko. Dėmę įžiūrėdavai tik iš arti ir tik iš tam tikro kampo. Iš toliau dėl šios menkos asimetrijos Ženetės akys atrodė svajingos.

Pro traškesį tai atsirasdavo, tai vėl dingdavo kinų stotis, moters balsas tarė garsus, kurių jokia gerklė negalėtų pakartoti. Man buvo juokinga, bet Ženetė nesišypsojo.

– Marijonai, einam gūžynių? – švelniai ir meiliai paprašė ji. – Tik kartelį?

Sunkiai atsidusau.

– Prašau…

Jos balsas skambėjo taip primygtinai, kad nustebau. Lyg tai lemtų jos ateitį.

– Tik dėl to grįžai? Šiva jau atsigulęs.

Ji patylėjo svarstydama, paskui tarė:

– O jeigu tik mudu? Būk geras, Marijonai?

Niekada nemokėdavau atsakyti Ženetei. Nemaniau, kad šįkart ji mane ras lengviau. Tik dar labiau nusimins. Bet jei jau taip nori…

Lauke lietus nuplovė žvaigždes nuo dangaus, pro langines į vidų ir po mano raiščiu sunkėsi juoda naktis.

– Aš apsigalvojau, – tariau tuštumai.

Ji manęs nepaisė ir užmezgė antrą mazgą, kad raištis laikytųsi. Dėl visa pikta užmovė man ant galvos tuščią ryžių miltų maišą ir atraitė kraštus, kad burna būtų neuždengta.

– Girdėjai? – pasakiau. – Nenoriu žaisti, aš nesutikau.

– Tu apgaudinėdavai? Prisipažįsti? – Jos balsas skambėjo neatpažįstamai.

– Neprisipažinsiu, nes tai netiesa, – atsakiau.

Nuo vėjo gūsio subarškėjo langai. Lyg namas atsikrenkštų, perspėdamas mus, kad tuoj lis.

Ženetė vėl dingo, o kai grįžo, pajutau, kad odiniu Ghošo diržu riša man rankas prie šonų:

– Kad nenusismauktum raiščio.

Paskui ji griebė man už pečių. Apgręžė. Jos rankos kaip kultuvės pliaukšėjo man per krūtinę, pečius, suko mane kaip vilkelį. Surikau, kad liautųsi, bet ji dar kelis kartus mane apsuko.

– Skaičiuok iki dvidešimt. Ir nežiūrėk.

Sielos tamsoje tebesisukau spėliodamas, kodėl svaigulį visada lydi šleikštulys. Į kažką atsitrenkiau. Kietas kraštas. Sofa. Užsigavau šonkaulius, užtat nepargriuvau. Taip nesąžininga, surišti man rankas, išmušti iš pusiausvyros… Ji mane pergudravo. Jei norėjo, kad prarasčiau orientaciją, jai pasisekė.

– Apgavike! – suklikau. – Jei taip nori laimėti, sakyk, kad laimėjai, gerai?

Į skardinį stogą kažkas barkštelėjo, net pašokau. Gilė? Palaukiau, bet ji nenuriedėjo šlaitu. Vagis, tikrinantis, ar kas nors yra namie? Surištomis rankomis buvau visiškai bejėgis. Nusičiaudėjau. Laukiau, kol nusičiaudėsiu dar kartą – paprastai visada čiaudi du kartus. Bet šiąnakt ne. Ėmiau keikti suplėkusį maišą.

– Gerai įtempk stygas pasiryžimo! – surikau.

Nenutuokiau, ką tai reiškia, bet Ghošas dažnai tai kartodavo. Skambėjo šiurkščiai ir įžūliai, taiklūs žodžiai drąsinantis. Širdis krūtinėje daužėsi. Man reikėjo drąsos.

Kvapas, kurį turėjau susekti, nebuvo toks aiškus kaip rytą. Labai kliudė diržas ant rankų, neleidžiantis jomis nieko liesti, ir maišas ant galvos.

– Aš tave rasiu, – surikau, – bet daugiau niekada nebeieškosiu.

Valgomajame pėda apčiuopiau bufetą, kartodamas kaip mantrą: „Gerai įtempk stygas pasiryžimo.“ Iš ten nuėjau koridoriumi į miegamuosius.

Žinojau, kuriose vietose girgžda siauros lentos. Daug naktų stovėdavau prie Ghošo ir Hemos miegamojo klausydamasis, ypač kai jie, regis, ginčydavosi. Sunku pasakyti, galėdavo būti ir priešingai. Kartą išgirdau, kaip Hema apie mane pasakė: „Tėvo sūnus. Užsispyręs kaip asilas“, – ir nusijuokė. Buvau priblokštas. Nemaniau, kad esu užsispyręs, ir nenutuokiau, kad galiu būti bent kiek panašus į žmogų, kurį svajonėse kartais regėdavau įžengiant pro vartus. Hema niekada neminėdavo jo vardo, ir vis dėlto jos balse, lyginant mane su juo, skambėjo pasididžiavimas. Kitą naktį nugirdau Hemą sakant: „Kur? Būtent kur? Kokiomis aplinkybėmis? Nemanai, kad būtume supratę, jei tik būtume pažvelgę seseriai ar jam į veidą? Kodėl buvome tokie akli? Jie turėjo mums pasakyti. Netylėk, Ghošai.“ Aš nieko nesupratau. Keista, bet Ghošas tylėjo.

Dabar, su raiščiu ant akių, prisiminiau kiekvieną žodį. Uždengtos akys sužadino ne tik uoslę, bet ir atmintį. Turėčiau paklausti Hemos ir Ghošo apie šį pokalbį. Apie ką jie kalbėjo? Bet kaip paklausti? Negaliu prisipažinti, kad slapta klausydavausi.

Nosis vedė mane į mūsų miegamąjį. Įėjau. Pamažu slinkau į priekį. Prisiartinau prie vietos, kurioje kvapas buvo stipriausias. Stovėjau prie tualetinio staliuko. Pasilenkiau ir veidu pajutau flanelę. Ženetės pižama. Buvo numetusi ją ant mano tualetinio staliuko. Kaip pėdsekys šuo įsirausiau nosimi į medžiagą, papurčiau galvą ir numečiau pižamą, užtat uoslė paaštrėjo.

– Labai protinga, – tariau.

Žinojau, kad Šiva lovoje. Matyt, buvo prisirišęs didžiąją šokio apykoję, nes ji skimbtelėjo, lyg jis būtų atsainiai suniurzgęs.

Grįžau atgal. Virtuvėje slėptis buvo draudžiama, bet pėdsakas vedė ten. Tačiau imbiero, svogūnų, kardamono ir gvazdikėlių kvapas buvo kaip užuolaidos, kurias turiu perplėšti.

Nejučiomis atsiklaupiau ir prikišau nosį prie plytelių. Negi dvikojis žmogus, užrietęs nosį, gali varžytis su keturkoju pėdsekiu, prikišusiu nosį prie žemės? Taip, štai ji. Pėdsakas suko į dešinę.

Slinkdamas prie sandėliuko, jau žinojau, kad šis žaidimas, atsiradęs per liūčių metą iš nuobodulio, jau nebe žaidimas. Jokių taisyklių. Po šio karto viskas pasikeis. Žinojau. Man tebuvo vienuolika, bet protas jau brandus. Mano kūnas augs ir sens, netrukus įgysiu daugiau žinių ir patirties, bet tai, kas esu aš, Marijonas, savastis, stebinti, įsidėminti ir būsimoms kartoms aprašanti pasaulį didžiojoje sielos knygoje, jau įsitvirtino mano kūne ir tą akimirką, kai likau be akių ir rankų, buvo itin juntama.

Atsistojau ir įėjau į sandėliuką.

– Žinau, tu čia, – tariau.

Aidas padėjo man nustatyti, kurioje to ilgo siauro kambario vietoje ji yra; priėjau. Ženetė stovėjo priešais. Jei mano rankos būtų buvusios laisvos, būčiau čiupęs ją ir pakutenęs ar įgnybęs. Išgirdau slopų garsą. Gal prunkštelėjo, bet vargu. Ji verkė.

Norėjau ją nuraminti. Vis labiau. Šis troškimas buvo laukinis, nesąmoningas, panašiai kaip uoslė, atvedusi pas ją.

Žengiau į priekį.

Ji mane atstūmė, bet neryžtingai. Atstūmimas buvo maldavimas nenueiti.

Visada maniau, kad Ženetė patenkinta gyvenimu. Ji valgydavo prie mūsų stalo, eidavo su mumis į mokyklą ir buvo šeimos narė. Tėvo ji neturėjo, mes irgi neturėjome tikrųjų tėvų, ir aš maniau, kad ji, visai kaip mes, džiaugiasi turėdama Hemą ir Ghošą. Maniau, kad mes lygūs, bet galbūt nudailindavau dalykus, kurių ji negalėdavo nepastebėti. Mūsų kambarys buvo didesnis už jos siaurą ir vėjo traukiamą kambario butelį. Naktį, užsimaniusi savo reikalo, Ženetė turėdavo eiti į lauką pro atdarą pašiūrę, kurioje laikydavome malkas. Ghošas su Hema apkamšydavo mus, perkeldavo į stebuklingą Malgudžio pasaulį, paskui užgesindavo šviesą, o Ženetė skaitydavo sau pati po vieniša plika lempute, stengdamasi negirdėti radijo muzikos, kurios Rozina klausydavosi iki išnaktų. Motina su dukterimi miegodavo vienoje lovoje, nors Ženetė tikriausiai būtų norėjusi atskiros. Kambarį šildė gorė. Ji gėdijosi dūmų ir smilkalų kvapo, įsigėrusio į drabužius. Mums jos butas atrodė jaukus, o jai dėl jo buvo gėda. Anksčiau tame kambaryje mes žaisdavome ne rečiau kaip mūsų namuose. Bet pastaruoju metu, nors Rozina mielai būtų priėmusi, Ženetė mūsų nebekvietė.

Užrištomis akimis staiga visa tai išvydau labai aiškiai. Supratau, kodėl ji kaip niekad nuožmiai varžosi su mumis.

Dar vienas žingsnis į priekį. Aš laukiau. Ženetė neatstūmė manęs ir netrenkė. Palenkiau galvą, jos ieškodamas. Man per skruostą brūkštelėjo jos ausis, paskui jos skruostas. Drėgnas. Trūksmingas kvėpavimas nutvilkė man kaklą. Ženetė lėtai įsirėmė į jį smakru.

Laukinė mano esatis buvo pareigingai ir globėjiškai pasirengusi. Šnibždėjo man: Žiūrėk ir mokykis. Gink ir ramink. Pasijutau kaip didvyris.

Kojas buvau suglaudęs. Pasilenkiau į priekį, kad atlaikyčiau Ženetės svorį. Ji pasimuistė, ir kritau ant jos spausdamas prie sandėliuko lentynos. Mes lietėmės šlaunimis, klubais, krūtine, skruostas į skruostą. Laukiau, kad ji mane pastatytų, bet ji nieko nedarė.

Mes puikiai pažinome vienas kito kūną: juk eidavom imtynių, traukdavom vienas kitą į namelį medyje, o anksčiau drauge braidydavom baseine. Didelėse šiaudų prikimštose pakavimo dėžėse, kuriose į Misingą būdavo siunčiami stiklo dirbiniai, žaisdavome namus ir daktarus. Niekada nesidrovėdavome anatominių skirtumų. Bet užrištomis akimis, nematydamas jos veido iš po audeklo, suvokiau juos kaip naujus ir paslaptingus. Aš nebuvau Nematomas žmogus. Buvau neregys, kuris mato, kuriam atleista už nerangumą dėl kitų savybių, paaštrėjusių dėl aklumo.

Nors mano rankos buvo pririštos prie šonų, plaštakas galėjau atsukti į priekį. Paliečiau Ženetės lūpas. Jos oda buvo šalta. Ji nekrūptelėjo. Jai reikėjo mano prisilietimo, mano šilumos. Prisitraukiau ją arčiau.

Ji drebėjo.

Ji buvo nuoga.

Nežinau, kiek laiko ten stovėjau. Rodos, šią naktį jai reikėjo kaip tik tokios paguodos. Jei jai būtų toptelėję paprašyti, būčiau paguodęs, akių raiščio nebūtų reikėję… Ačiū Dievui už raištį.

Ji įbruko plaštakas į plyšį tarp mano rankų ir liemens. Apkabino mane. Man buvo nepatogu ir skaudėjo. Tačiau nedrįsau nieko sakyti būgštaudamas, kad ji mane paleis.

Į skardinį stogą švelniai kuždėjo lietus.

Po amžinybės ji ištraukė rankas. Nuėmė man nuo galvos ryžių maišą.

Atrišo mano pančius, išlaisvino rankas, išgirdau, kaip į grindis barkšteli diržo sagtis. Bet raištį paliko. Jei būčiau norėjęs, būčiau galėjęs nusirišti.

Ilgėjausi jos glėbio. Norėjau vėl jį pajusti, kai mano rankos laisvos. Ištiesiau rankas. Nuoga ji buvo smulkesnė ir gležnesnė.

Kažkas minkštas ir mėsingas palietė mano lūpas. Iki šiol niekas manęs nebuvo bučiavęs. Kine mudu su Ženete dūsaudavome ir juokdavomės, žiūrėdami į besibučiuojančius aktorius. Per trijų filmų seansą visada rodydavo bent vieną italų, ypač „Advoje“. Jis būdavo dubliuotas arba ekrano apačioje rašomi subtitrai. Paprastai tokį filmą rodydavo prieš trumpametražį komišką – Čaplino ar Lorelio su Hardžiu – ir jame dažnai bučiuodavosi. Šiva spoksodavo į tuos ekrano bučinius labai atidžiai, pakreipęs galvą. Mudu su Ženete – ne. Bučiuotis kvaila. Suaugusieji nenutuokia, kaip paikai atrodo.

Mūsų lūpos buvo sausos. Daug triukšmo dėl nieko, kaip ir maniau. Turbūt bučinio tikslas toks pat kaip apkabinimo. Guosti ir sulaukti paguodos. Pakreipiau galvą į šoną kaip filmuose spėliodamas, ar nepasidarys maloniau. Apžiojau jos apatinę lūpą. Padariau dar vieną atradimą, kad burna gali būti švelnus lytėjimo įrankis, ypač kai nematai. Ji liežuviu palietė mano lūpas, ir aš vos neatlošiau galvos. Galvojau apie dvidešimt penkių centų ledinuką, kurio pakakdavo valandai, todėl čiulpdavom jį visi trys paeiliui. Dabar mūsų burnos iš lėto dalijosi ledinuku be ledinuko. Nelabai malonu. Bet ir nebjauru.

Ženetė uždėjo rankas man ant veido. Kaip filmuose. Mano dešinė ranka nuslydo jos pečiais, paskui krūtine. Pajutau kalveles su speneliais, niekuo nesiskiriančias nuo mano. Jos pirštai slinko žemyn ir palietė man krūtinę, turėjo kutenti, bet nekuteno. Perbraukiau ranka jai per pilvą, paskui žemiau, tarp kojų, per minkštą plyšį, nesatį, tuštumą, įdomesnę nei bet kas kitas. Jos ranka nedrąsiai, bet smalsiai, visai kaip mano, įslinko po kelnių gumele. Kai suėmė jį, jausmas buvo visai kitoks, nei čiupinėjantis pačiam.

Iš lauko atsidarė durys į virtuvę.

Turbūt Rozina. O gal Ghošas su Hema. Žingsniai nutolo į svetainę.

Žengiau atgal. Nusitraukiau raištį ir sumirksėjau tamsiame sandėliuke it ateivis, nusileidęs Žemėje.

Atsispindinčioje iš virtuvės šviesoje Ženetės akys buvo drėgnos, veidas papurtęs, lūpos pabrinkusios. Ji nenorėjo žiūrėti man į akis. Aš jai labiau patikau aklas. Jos akys buvo įkypos, nosis tiesi, kakta nuožulni, nė kiek nepanaši į Rozinos apvalėjančią. Ji atrodė kaip karalienės Nefertitės biustas mano knygoje „Istorijos aušra“.

Raištį nusitraukiau, bet pojūčiai vis dar buvo paaštrėję. Mačiau ateitį. Ženetės veidas tame sandėliuke atskleidė jos esmę. Jame buvo galima įžvelgti moterį, kokia ji bus užaugusi. Regėjau, kad akys išliks giedros ir gražios, slepiančios nerimą ir beatodairiškumą, tokius akivaizdžius šiąnakt. Išsišaus skruostikauliai, rodydami valios jėgą, dar labiau nusmailindami nosį, pailgindami žavias akis. Apatinė lūpa bus putlesnė už viršutinę, pumpurai ant krūtinės virs vaisiais, o kojos bus lanksčios kaip aukšti vynmedžiai. Gražių žmonių šalyje ji bus pati gražiausia ir keisčiausia. Vyrai jaus jos panieką – suvokiau tai, nors dar per anksti buvo žinoti, – ir geis jos. O aš jos geisiu labiausiai. Ji darys kliūtis. Galbūt niekada neatrodysiu jai toks stiprus ir toks artimas kaip šiąnakt. Tačiau ir toliau sieksiu jos, net tai žinodamas.

Supratau tai. Jaučiau, mačiau. Pranašystė žaibu persmelkė mano sąmonę, bet įrodymo dar reikėjo palaukti.

Iš kažkurio kambario Rozina pašaukė Ženetę vardu.

Aš pakėliau diržą. Niekada nesuprasiu, kodėl buvome tokie ramūs.

Švelniai, atsargiai paliečiau Ženetės pečius. Anoji prisilietimo akimirka buvo seniai prabėgusi. Ji įsmeigė į mane akis, sklidinas meilės ar jos priešybės.

– Aš visada tave rasiu, – sušnibždėjau.

– Gal, – atsiliepė ji, prikišusi lūpas man prie ausies. – Bet aš galiu išmokti geriau slėptis.

Į vidų įžengė Rozina ir nustėro mus išvydusi.

– Ką judu darote? – paklausė amhariškai. Iš įpročio šypsojosi, bet suglumimą išdavė antakiai. – Visur jūsų ieškojau. Kur tavo drabužiai? Kas čia vyksta?

– Žaidimas, – tariau aš, mojuodamas akių raiščiu ir diržu, lyg jie būtų atsakymas į jos klausimus, bet gerklė buvo taip išdžiūvusi, kad, ko gero, neišleido nė garso.

Ženetė prasispraudė pro mane ir nuėjo atgal į svetainę. Rozina čiupo jai už rankos.

– Kur tavo drabužiai, dukra?

– Paleisk ranką.

– Bet kodėl tu nuoga?

Ženetė nieko neatsakė, jos išraiška buvo įžūli.

Rozina trūktelėjo ją už rankos.

– Kodėl tu nusirengei?

– O kodėl tu nusirengi prieš Zemujį? – atsakė Ženetė kandžiai ir karingai. – Juk išveji mane į lauką, kad galėtum nusirengti?

Rozina išsižiojo ir ne iš karto susičiaupė.

– Jis tavo tėvas, – pagaliau įstengė prabilti. – Jis mano vyras.

Ženetės veide nebuvo nuostabos. Ji nusijuokė, žiauriai ir pašaipiai, lyg jau būtų šiuos žodžius girdėjusi. Susigūžiau drovėdamasis auklės, o Ženetė išpyškino:

– Tavo vyras? Mano tėvas? Mano tėvas liktų nakvoti. Mano tėvas gyventų su mumis tikruose namuose. – Ji įsiuto, per skruostus ritosi ašaros. – Tavo vyras neturėtų kitos žmonos ir trijų vaikų. Tavo vyras, parėjęs namo, neišvarytų manęs žaisti į lauką, kad galėtų pažaisti su tavim. – Ji ištraukė ranką ir nuėjo pasiimti drabužių.

Rozina užmiršo, kad aš vis dar čia.

Nekaltybė, nerūpestingos dienos pakibo virš bedugnės. Pagaliau ji atsisuko į mane.

Mes spoksojome vienas į kitą, lyg būtume nepažįstami. Aš įėjau į sandėliuką neregys. Dabar raištis nukrito nuo akių. Zemujis buvo Ženetės tėvas. Ar to nežinojau tik aš vienas? Koks aš kvailys. Kodėl man niekada netoptelėjo paklausti? Ar Šiva žino? Kiek ilgų valandų pulkininkas praleido pas mus lošdamas bridžą… Nieko nuostabaus, kad Zemujis irgi visada trainiodavosi aplinkui. Tiesą sakant, visuomenėje, kurioje giminystė nustatoma pagal motiną, niekam nerūpi tokie dalykai ir niekas neklausinėja apie tėvą, jei jo nėra. Bet aš turėjau paklausti. Dabar paaiškėjo. Ženklai krito į akis. Koks buvau aklas, naivus ir kvailas. Šitiek laiškų parašiau Zemujo vardu Darvinui, klausinėdamas apie jo šeimą ir perduodamas draugo linkėjimus, bet pats jis nė karto neužsiminė, kad Ženetė – jo vaikas. Šitiek parašytų žodžių, ištartų žodžių buvo tik mirguliuojantis gilios ir sraunios upės paviršius; prisiminiau naktis, kai gulėdamas lovoje klausydavausi motociklo birbimo ir gailėdavausi Zemujo, plumpinančio namo per lietų tamsoje. Akivaizdu, ne aš vienas jį užjaučiau.

Rozina mane puikiai pažinojo, gebėjo skaityti mano mintis. Nukoriau galvą: netekau savo mylimos auklės pagarbos. Akies kampučiu mačiau, kad ir ji nuleidusi galvą, lyg irgi būtų mane apvylusi, lyg būtų norėjusi, kad niekada nepažinčiau šios jos gyvenimo pusės. Norėjau pasakyti: „Tai, ką matei, buvo žaidimas…“

Vis dėlto tylėjau.

Ženetė grįžo apsivilkusi flaneline pižama. Išėjo, nedirstelėjusi atgal, o Rozina išsekė iš paskos.

Šiva buvo valgomajame, už durų į virtuvę.

Aš likau sandėliuke, užsidariau duris ir stovėjau prieš lentynas. Tebetvyrojo mano ir Ženetės paskleistas kvapas, atsiradęs iš mudviejų valios.

Išgirdau artėjant žingsnius, paskui jie nutilo, ir aš supratau, kad kitapus durų stovi Šiva, o jis suprato, kad aš šiapus. ŠivaMarijonas beveik nieko negalėjo paslėpti nuo Šivos ir Marijono. Bet aš kietai užmerkiau akis, tapau nematomas ir persikėliau į vietą, kurioje buvau visiškai vienas ir niekas negalėjo galvoti mano minčių.

21 SKYRIUS

Žinai, ką išgirsi

Slenkant dienoms Rozina ir toliau braukdavo pirštais man per garbanas arba spirdavosi išlyginti marškinius man išsiruošus į miestą, lyg nieko nebūtų įvykę. Bet man jos veiksmai atrodė kitaip. Jie buvo įprasti, bet sykiu reiškė, kad ji laikys mane rankoje ir savo kūnu užstos nuo manęs dukterį.

Tą naktį sandėliuke kai kas iš tikrųjų įvyko, kaip ir būgštavo Rozina. Aš atsišliejau į slaptą plokštę ir šlamštelėjau vidun kaip komiksuose. Krytis nebuvo iš anksto apgalvotas, bet dabar, atsidūręs anapus, ten norėjau ir likti. Kaip niekad norėjau būti šalia Ženetės, ir Rozina tai suprato.

Įžvelgiau naują Rozinos savybę – tarkim, klastą. Aš irgi gudraudavau, nes nebesijaučiau saugus pasakodamas jai, ką jaučiu. Bet jausmus slėpti buvo sunku. Atsidūręs šalia Ženetės, jausdavau, kaip kraujas plūsteli į veidą. Užmiršau, kaip reikia būti.

Iki atostogų galo Ženetę labiau traukė prie Šivos. Su juo jai nebūdavo nejauku, o su manimi akivaizdžiai būdavo. Žiūrėjau, kaip juodu uždeda repeticijų plokštelę, išstumdo baldus į svetainės pakraščius, prisiriša apykojes ir kartoja sudėtingas bharatanatjamo pozas. Nepavydėjau. Šiva buvo mano atstovas, kaip aš buvau jo, kai Almaza man davė krūtį. Aš negaliu būti su Ženete, tada geriausia, kad su ja būtų Šiva.

Gal mano pėdsekio uoslė, mano gebėjimas rasti Ženetę pagal kvapą buvo tik pokštas. O gal ir ne. Daugiau gūžynių nežaidėme. Vien mintis apie jas keldavo nerimą.

Vengiau Zemujo, kai jis ateidavo pasiimti ar palikti motociklo arba kai pulkininkas Mebratu užsukdavo palošti bridžo. Pulkininkui patikdavo vairuoti pežo, džipą arba tarnybinį mersedesą, o kai pastarąjį kartą mačiau Zemujį, mane pamatęs jis budriai pamojavo ir išsišiepė.

Pagaliau akis į akį susidūręs su Zemuju, norėjau ant jo pykti; jis turėjo kai ką bendra su Tomu Stounu, nors Zemujis bent jau kasdien susitikdavo su dukra. Bet kai Zemujis pakratė man ranką ir džiaugsmingai išsitraukė naują Darvino laišką, nė nepajutau, kaip prisėdau su juo ant virtuvės laiptų. Man kilo pagunda paklausti: „Kodėl nepaprašai dukters?“ Bet nepaklausiau, nes supratau anksčiau nesuvoktą dalyką – Ženetė nesistengia palengvinti tėvui gyvenimo. Skaičiau Zemujui laiškus ir rašiau juos už jį, nes jo duktė buvo atsisakiusi padėti.

Penktadienio vakarą į Misingą ir senąjį Ghošo butą įlėkė pulkininkas, taip veržliai, lyg būtų atvykęs visas dalinys su vėliavomis ir orkestru. Po pusvalandžio buvo kortuojama prie dviejų staliukų. Lošėjai – Hema, Ghošas, Adidas, Babu, Evandželina, ponia Redi ir naujokas, kurį jos atsivedė, – įniko į kortas ir tapo Pasais ir Trim be švietalų, jų veidai susikaupus įraudo. Adidas, dusūno pirklys ir senas Hemos draugas, turėjo krautuvę Merkate greta Babu parduotuvės, atsivedė ir šį. Šnekų protrūkis it visuotinis atodūsis reiškė, kad viena partija baigta. Mėgdavau stebėti, kaip jie žaidžia.

Pulkininkas, ką tik grįžęs iš Londono, atvežė Ghošui retenybę – butelį „Glenfiddich“, mums – šokolado, o Hemai – „Chanel No. 5“. Peleninėse rūko „Dunhill“ ir „555“ – irgi jo įnašas. Nors vilkėjo striukę ir buvo atsilapojęs marškinius, dėl įtraukto smakro ir atloštų pečių atrodė vis dar uniformuotas. Ko gero, jei būtų išėjęs, visi kiti būtų sudribę it žaislai, kurių spyruoklė baigė suktis.

Į pulkininką Mebratu atsisuko Evandželina, ji buvo pusiau indė, pusiau anglė, nuolatinė bridžo lošėja.

– Kažkas man sakė, kad netrukus būsite brigados generolas. Ar tai tiesa?

– Kokie piktavališki gandai, – susiraukė pulkininkas Mebratu. – Kokia visažinė draugija. Ir jūs, Evandželina, ko gero, esate jos siela. Bet šiuo atveju turiu jus pataisyti, brangioji. Aš nebūsiu brigados generolas. Aš jau nuo vakar brigados generolas.

Po tokio pareiškimo visi įsisiautėjo. Zemujis ir Gebrus du kartus lėkė į viešbutį „Ras“ maisto.

Tą patį vakarą, tik daug vėliau, Mebratu ir Ghošas šnekučiavosi, gurkšnodami konjaką ir rūkydami cigarus.

– 1952 metais Korėjoje mes buvome viena iš penkiolikos valstybių JT pajėgose. Nuvykau ten ką tik baigęs karo akademiją. Kitos valstybės mūsų nevertino. Matai, jie nieko nežino apie etiopų drąsą ar Advos mūšį. Dievaži, Korėjoje mes parodėme, ką galime. Kai atvykome į Kongą, visi jau žinojo, ko tikėtis. Turėjome vadą airį, paskui vadą švedą, o trečiais metais visoms JT pajėgoms vadovauti buvo paskirtas mūsų generolas Gebrė. Žinai, Ghošai, aš, kaip kadrinis kariškis, tada labiausiai didžiavausi. Net labiau nei vakar gautu paaukštinimu.

Niekada nesužinosiu, kaip Ghošas suvokė, kas man darosi po įvykio sandėliuke; galbūt pastebėjo, kad aš atskirtas nuo Ženetės, o Šiva – ne; gal pamatė, koks aš suglumęs, kai netoliese sukiojasi Zemujis. Gal man ant kaktos buvo parašyta, kad sužinojau, koks sudėtingas – tai malonesnis žodis už „suktas“ – žmogus. Mėginau nuspręsti, kur dėti savo tiesą, kiek savo kortų atskleisti, ir buvo gera turėti tokį patikimą tėvą kaip Ghošas, ne permainingą, ne smalsų, o suprantantį, kada man jo reikia. Jei Hema būtų sužinojusi, kas įvyko sandėliuke, būčiau apie tai išgirdęs po poros sekundžių. Bet Ghošas sužinojęs būtų įstengęs likti ramus, neskubėtų, būtų linkęs išklausyti mane; jis net būtų viską nuslėpęs nuo Hemos, jei būtų manęs, kad nėra prasmės jai pasakoti.

Vieną lietingą popietę, kai Ženetė ir Šiva mokėsi šokti su Hema, paskambino Ghošas ir paprašė susitikti su juo skubiosios pagalbos skyriuje. „Noriu, kad apčiuoptum labai neįprastą pulsą.“ Dabar Ghošas buvo visų pirma chirurgas, jis operuodavo tris dienas per savaitę ir neatidėliotinais atvejais. Bet, kaip dažnai sakydavo vakarieniaudamas, širdies gilumoje jis tebėra vidaus ligų gydytojas ir negali atsispirti pagundai užsukti į skubiosios pagalbos skyrių apžiūrėti kai kurių ligonių, kurių diagnozė neaiški, ir nei Adamas, nei Bakelis nepajėgūs jos nustatyti.

Buvau dėkingas Ghošui už skambutį. Šokiai manęs nedomino, bet buvo neramu, kad Ženetė mėgaujasi dalyku, kuris man svetimas. Apsiaviau gutaperčinius batus, apsivilkau lietpaltį ir su skėčiu išlėkiau lauk.

Demisei buvo per dvidešimt, jis sėdėjo ant apžiūros kėdutės prieš Ghošą vienomis sudriskusiomis jojimo kelnėmis. Iškart pastebėjau, kad jam kreta galva, lyg kūne suktųsi smagratis. Pirmą kartą dalyvavau apžiūrint pacientą ir drovėjausi. Ką šis basas ūkininko samdinys pamanys apie vaikėzą, įėjusį į apžiūros kabinetą? Bet jis nudžiugo mane pamatęs. Vėliau supratau, kad ligoniai jaučiasi pamaloninti, šitaip išskirti. Juos apžiūrėjo ne tik Adamas, jie išvydo ne tik tikrą daktarą, tą patį garsų daktarą, pas kurį lankosi karališkosios šeimos nariai, bet jų laukė dar viena pramoga – aš.

Ghošas uždėjo mano pirštus Demisei ant riešo. Pulsą apčiuopti buvo nesunku, neišvengiama, po mano pirštų pagalvėlėmis pliaukštelėjo galinga banga. Pamačiau, kad galva kreta į pulso taktą.

– Dabar apčiuopk mano, – tarė Ghošas, atkišdamas riešą. Jo pulsą apčiuopti buvo sunkiau, jis buvo silpnesnis.

Ghošas liepė man vėl apčiuopti Demisės pulsą.

– Apibūdink jį, – tarė.

– Aiškus… ryškus. Lyg po oda pliauškėtų gyvas padaras, – atsakiau.

– Tikslu! Tai šokinėjantis pulsas. Visas pavadinimas – Korigano šokinėjantis pulsas.

Ghošas padavė man ploną stiklinį pėdos ilgio vamzdelį, kurį matydavau gulint ant jo stalo.

– Palaikyk iškėlęs. Dabar apversk. – Abu vamzdelio galai buvo uždari, o jame truputis vandens. Kai jį apverčiau, vanduo nubėgo į vamzdelio apačią, netikėtai pliaukštelėdamas ir krestelėdamas jį. – Matai, viduje vakuumas, – paaiškino Ghošas. – Tokiais žaislais vaikai žaidžia Airijoje. Vandeninis plaktukas. Daktaras Koriganas tą žaislą ir prisiminė, pirmą kartą apčiuopęs tokį pulsą kaip Demisės.

Ghošas padarė man vandeninį plaktuką. Jis užlydė vieną stiklinio vamzdelio galą Bunzeno degikliu. Paskui pro atvirąjį galą įlašino į vamzdelį truputį vandens. Virš skysčio vamzdelį pakaitino, kad jame neliktų oro, ir šį galą taip pat skubiai užlydė degikliu.

– Demisės širdis išstumia kraują į aortą. Tai didžiausia arterija, einanti iš širdies – tarė jis, piešdamas popieriuje. – Širdžiai susitraukus vožtuvas ties išėjimu iš širdies turi užsidaryti, kad kraujas į ją negrįžtų. Jo vožtuvas nesandarus. Širdis iššvirkščia kraują, bet dalis jo tarp susitraukimų grįžta atgal. Todėl pulsas šokinėjantis.

Kaip įdomu liesti žmogų pirštų pagalvėlėmis ir sužinoti apie jį šitiek dalykų. Taip ir pasakiau Ghošui, o iš jo minos nusprendžiau kalbėjęs išmintingai.

Per tas atostogas jis dažnai mane pasišaukdavo. Kartais ateidavo ir Šiva, tik ne tada, kai jam būdavo šokių pamoka ar jis piešdavo. Aš išmokau atpažinti lėtą, kylantį, lygų susiaurėjusios aortos angos pulsą, priešingą šokinėjančiam. Kai aortos vožtuvas tik šiek tiek nesandarus, pulsas būna silpnas ir ilgas. Pulsus parvus et tardus, anot Ghošo.

Dievinau lotyniškus žodžius dėl jų orumo, svetimumo, kad reikia laužyti liežuvį. Mokydamasis ypatingos mokslininkų kalbos, kaupiau jėgas. Tai tyras ir kilnus pasaulis, nesuterštas paslapčių ir apgaulės. Kaip keista, kad žodis gali būti sudėtingos ligos istorijos santrumpa. Pabandžiau tai paaiškinti Ghošui, ir jis nudžiugo.

– Taip! Žodžių lobis! Štai ką randi medicinoje. Tarkim, maisto metaforos, kuriomis nusakome ligas: muskato riešuto kepenys, sago palmių šerdžių blužnis, ančiuvių padažo skrepliai, raudonųjų serbentų drebučių išmatos. Kur ten, imkim vien vaisius: skarlatinos žemuoginis liežuvis, kuris kitą dieną virsta avietiniu. Arba žemuoginė angioma, arbūzo skrandis, vėžio obuolio šerdies žaizdos, krūties vėžio peau d’orange49… ir tai tik vaisiai! O jei prabilčiau apie nevegetariškus valgius!

Vieną dieną parodžiau Ghošui sąsiuvinį, kuriame buvau surašęs viską, ką jis man sakė, aprašęs visus pulsus, kuriuos apčiuopiau. Kaip paukščių gaudytojas išvardijau tuos, kurių ieškojau: pulsus paradoxus, pulsus alternans, pulsus bisferiens… ir pavaizdavęs, kaip jie galėtų atrodyti. Priešlapyje jis užrašė: Nam et ipsa scientia potestas est!

– Tai reiškia „Žinios yra galia!“ Ir aš tuo tikiu, Marijonai.

Vien pulso neužteko. Eidavau pas Ghošą, kai tik galėdavau. Nagai, liežuviai, veidai – netrukus mano sąsiuvinis buvo pilnutėlis piešinių ir naujų žodžių. Pagaliau dailyraštis pravertė: kiekviena iliustracija buvo rūpestingai apibūdinta.

Vieną penktadienio vakarą, paskutinį savaitgalį prieš mokslo metų pradžią, mudu su Ghošu nuvažiavome pas instrumentų gamintoją Farinakį. Ghošas padavė jam du senus stetoskopus ir piešinį, kaip įsivaizduoja mokomąjį stetoskopą. Farinakis, atšiaurus, sukumpęs sicilietis, ant odinės prijuostės buvo apsivilkęs liemenę. Jis atidžiai ištyrė piešinį pro cigaro dūmų miglą, vedžiodamas palei kontūrą didžiuliu smiliumi. Jis buvo padaręs Ghošui keletą naujų prietaisų, tarp jų – Ghošo žaizdų plėstuvą, Ghošo galvos odos gnybtą. Farinakis gūžtelėjo pečiais, lyg sakytų: jei Ghošui reikia, padarysiąs.

Važiuodamas namo, Ghošas išvyniojo man dovaną. Nuosavas naujutėlis stetoskopas.

– Nereikės laukti, kol Farinakis baigs. Pulsus jau skiri, pradėsime klausytis širdies dūžių.

Aš susijaudinau. Pirmą kartą gavau dovaną, kokios Šiva negavo. Ši buvo tik mano vieno.

Galvodamas apie praeitį, suprantu, kad Ghošas mane išgelbėjo, pakvietęs apčiuopti Demisės pulso. Mano motina buvo mirusi, tėvas – vaiduoklis; vis labiau tolau nuo Šivos su Hema ir jaučiausi dėl to kaltas. Ghošas, dovanodamas man stetoskopą, regis, sakė: Marijonai, tu gali būti tu. Nieko čia baisaus. Jis pakvietė mane į pasaulį, kuris nebuvo slaptas, bet buvo paslėptas. Reikėjo vedlio. Reikėjo žinoti, ne tik ko, bet ir kaip ieškoti. Reikėjo uoliai stengtis, kad pamatytum šį pasaulį. Bet jei įtempdavai jėgas, jei tau būdavo smalsu, jei iš prigimties rūpėjo tavo artimo gerovė, jei įžengdavai pro tas duris, atsitikdavo keistas dalykas: smulkius nemalonumus palikdavai ant slenksčio. Ir tai galėjo tapti įpročiu.

49 Apelsino žievė (pranc.).

22 SKYRIUS

Kančios mokykla

Vieną rytą rudens semestro pabaigoje Šiva, Ženetė ir aš, eidami prie Misingo vartų su mokykliniais krepšeliais rankose, pamatėme porą, bėgančią į kalvą mūsų pusėn. Vyro rankose dribsėjo negyvas vaikas. Atrodė, kad juodu tuoj pargrius, vis dėlto stengėsi bėgti šlaitu aukštyn nebeturėdami jėgų eiti. Mat kol jie bėgo su vaiku ant rankų, jis jiems tebebuvo gyvas, ir teberuseno viltis.

Nedelsdami nė valandėlės, ŠivaMarijonas nulėkė jų pasitikti. Mus varė tėvų sielvartas, negaišom laiko svarstymams, nes įsijungė aukštasis mąstymas, nusprendęs už mus ir pamokęs veikti kaip vieną organizmą, kai žinome, kas geriausia. Prisimenu, panikos įkarštyje pamaniau, kaip man trūko šios būsenos ir kaip džiugu būti ŠivaMarijonu. Net kai čiupau naujagimį iš tėvo (iš nuovargio šis vos vilko kojas) glėbio ir nuskuodžiau, tvirta Šivos ranka man ant strėnų veikė kaip degalų purkštuvas, jis žengė koja kojon su manimi, pasiruošęs perimti naštą, kai pavargsiu. Bėgdamas jaučiau kūdikio odą, vėsią mano rankose, traukiančią iš jų karštį, ir supratau – pajutęs skirtumą tarp gyvo ir nebegyvo kūno, niekada už gryną pinigą nebepriimsiu žodžio „šiltakraujis“.

Mes perdavėme kūdikį skubiosios pagalbos skyriui ir šniokštuodami laukėme lauke. Mus pasivijo tėvai, atidarėme jiems duris. Po kelių minučių išgirdome klyksmą, paskui garsų prieštaravimą, galop aimanas, tokias pat visomis kalbomis. Pernelyg pažįstamas garsas.

Dar vienas Misingo garsas, skatinantis mano organizme išsiskirti adrenaliną, buvo šaižus didžiųjų vartų, skubiai atlapojamų Gebraus, džerškėjimas. Jis visada perspėdavo, kad padėtis kritiška.

Vaikystė Misinge mokė ištvermės, tvirtybės ir leido suvokti, koks trapus yra gyvenimas. Geriau už daugumą vaikų žinojau, koks trumpas nuotolis nuo sveikųjų iki ligonių pasaulio, kaip greitai gyvas kūnas tampa stingstančiu numirėliu, kad nuo kietos žemės tik žingsnis iki klastingos pelkės.

Sužinojau apie kančią ir dalykų, kurių Ghošas manęs nemokė: pirma, sielvarto drabužis baltas ir medvilninis. Tiek plonas (šama arba netala), tiek sunkus kaip antklodė (tada vadinamas gabiu) turi šildyti galvą ir dengti burną – jos neturi paliesti nei saulė, nei vėjas, nes šie gaivalai nešioja kenksmingus garus. Net ministras su liemene ir kišeniniu laikrodžiu sirgdamas užsimeta ant palto netalą, įsikiša į nosį eukalipto lapą, gurkšteli abisininės šermukšlės ekstrakto nuo kaspinuočio, o tada skuba pasirodyti viešuomenei.

Diena po dienos minia baltais drabužiais plaukdavo mūsų kalva į viršų, įveikdama sunkio jėgos pasipriešinimą. Tie, kurie pritrūkdavo kvapo, luošiai ir šlubiai pusiaukelėje stabtelėdavo pažiūrėti aukštyn, virš kalvą supančių eukaliptų, į žydrą dangų, kuriame sklandydavo sakaliniai ereliai.

Užkopę į viršūnę, pacientai eidavo į registratūrą talono, paskui pas Adamą. Ghošas jį vadindavo geriausiu vienakiu pasaulio klinicistu. „Dūsti? – galėdavo pasakyti ligoniui Adamas. – Bet sugebėjai užlėkti į kalvą ir gauti ketvirtą taloną?“ Adamo nuomone, skaičiai talone, mažesni už dešimt, „hipochondriką“ demaskuojantys daug aiškiau nei Ghošo tyrimai.

Kasdien stebėdamas tą antplūdį iš savo vietos, kartą išvydau išdidžią moterį iš Eritrėjos, nešiną sunkia pintine; joje buvo kažkoks didelis išvešėjęs daiktas, raudonas, žaizdotas, šlapiuojantis. Tai buvo jos krūtis. Nuo vėžio ji taip išaugo, kad į Misingą moteris galėjo ateiti tik šitaip.

Piešdavau savo bloknote tokius vaizdus. Mano eskizai nebuvo panašūs į Šivos, bet man praversdavo. Žvilgsnis į juos sužadindavo atmintį, nors ji ir nebuvo fotografinė kaip Šivos.

Trisdešimt ketvirtame puslapyje nupiešiau vaiką iš profilio, putliaskruostį, sveiką. Bet kitoje veido pusėje trūko dalies skruosto, vienos šnervės ir akies, buvo matyti žvilgūs dantys, rausvos dantenos ir akiduobė. Iš Ghošo sužinojau, kad ši baisybė vadinasi noma. Viskas prasidėdavo nuo paprasčiausio dantenų ar dantų užkrėtimo, dėl prastos mitybos ir nepriežiūros užkrėtimas plisdavo, ypač jei vaikas dar susirgdavo tymais ar vėjaraupiais. Liga greitai progresuodavo, ir vaikas paprastai mirdavo nespėjęs pasiekti Misingo. Kartais liga savaime išsikvėpdavo arba ją sustabdydavo apsauginė organizmo reakcija, bet pusės veido nelikdavo. Ko gero, mirtis būtų geresnis likimas nei gyvenimas taip subjaurotam. Aš stebėjau Ghošą, operuojantį šį vaiką. Buvo siaubinga, o paskui pajutau pagarbią baimę žmogui, kas vakarą sėdančiam valgyti su mumis, nes pamačiau, ką jis geba padaryti: pakreipti vieną odos klostę skruostui uždengti, kitą – nosies skylei paslėpti. Kitomis odos klostėmis atkurti veidą jis numatė per vėlesnę operaciją. Tačiau vaikas dėl tokių veido randų niekada neatrodys normaliai, apie sielą neverta nė kalbėti.

– Nesižavėk šitaip, – pasakė man Ghošas po operacijos. – Aš antraeilis chirurgas, sūnau. Darau, ką galiu. Bet tavo tėvas… jis būtų sutvarkęs tą veidą ne blogiau už geriausią plastikos chirurgą. Matai, tavo tėvas tikras chirurgas. Vargu ar esu matęs geresnį.

Aš paklausiau, ko reikia, kad taptum tikru chirurgu.

– Aistros savo profesijai, – nesvyruodamas atsakė Ghošas. – Ir įgūdžių, miklumo. Jo rankos visada būdavo ramios. Turiu omeny, jokių nereikalingų judesių, jokių teatrališkų mostų. Atrodydavo, jis dirba lėtai, įprastai, bet pažvelgęs į laikrodį suprasdavai, kad iš tikrųjų labai greitai. Bet dar svarbiau pasitikėjimas po pirmo pjūvio, tikėjimas savim, nes tada padarai daugiau ir geriau. Džiaugiuosi, kad galiu daryti paprastas, kasdienes operacijas. Bet pusę laiko per jas mirtinai bijau.

Ghošas kuklinosi. Tačiau ambulatorijoje konsultuodamas – pareikšdamas nuomonę apie ligonius, kuriuos Bakelis ir Adamas jam palikdavo, jis iš tiesų tapdavo kitu žmogumi. Tikrasis Ghošo meistriškumas atsiskleisdavo apžiūrint ligonius, kurie man atrodė normalūs. Liga, pasislėpusi nuo mūsų, nemokytų stebėtojų, palikdavo pėdsakus. Moteris, pinanti krepšius, pasakė: „Per Šventojo Stepono dieną nusišlapinau ant spygliuotos vielos tvoros…“ Liūdnas, netekęs galvos juodadarbis švebeldžiavo: „Šį rytą po trečiadienio pasninko aš netyčia pataikiau į išpiltą prostitutės rytinio apsiplovimo vandenį…“ Ghošas klausėsi, o akis jam užkliuvo už pūslių ant krūtinkaulio, rodančių, kad buvo kreiptasi ir į žiniuonį; jis atkreipė dėmesį į neaiškią kalbą ir spėjo, kad per antrą apsilankymą pas tą patį šarlataną neseniai buvo amputuotas gomurio liežuvėlis. Bet Ghošas nuvokdavo žodžiais neišreikštą prasmę ir, taikliai paklausęs, išgirsdavo istoriją, pritampančią prie kurios nors iš jam jau žinomų. Paskui ateidavo laikas ieškoti kūno ženklų, ligos žymių, palpuoti, stuksenti ir stetoskopu klausyti garsų, kurie padėtų suprasti. Jis žinodavo, kaip istorija baigsis; pacientas žinodavo tik pradžią.

Turiu aprašyti dar vieną, paskutinį vaizdą, matytą Misinge ir niekaip nesusijusį su Ghošu, nes tai nutiko irgi tuo metu: šitai paaiškina Šivos gyvenimo kelią ir kodėl jis nukrypo nuo manojo.

Vieną vėlų rytą, kai mudu su Šiva sėdėjome ant pralaidos Misingo kalvos šone, į viršų nelinkstančiomis kojomis ėmė ropštis gležna basa mergaitė, ne vyresnė kaip dvylikos metų. Per anksti susikūprinusi kaip senė, ji iš paskutiniųjų rėmėsi į milžiną tėvą. Iš purvinų, sulopytų, išsipūtusių vyro jojimo kelnių kyšojo basos pėdos suragėjusiais nagais. Jis būtų užlipęs į kalvą dvidešimčia žingsnių, tačiau vos krutėjo taikydamasis prie dukters. Abu šliaužė į priekį kaip sraigės, nors prie jų priartėję kiti ligoniai paspartindavo žingsnį, lyg tėvas su dukterimi juos būtų įkvėpę ir išjudinę. Kai ji priėjo prie mūsų, supratau kodėl. Nosį laužė neapsakoma puvimo, gedimo ir dar kažko, kam nusakyti nėra žodžio, smarvė. Beprasmiška buvo sulaikyti kvapą ar užsiimti nosį, nes dvokas iškart persmelkė iki kaulų smegenų, nudažydamas vidurius kaip tušo lašas puodelį vandens.

Vaikai supranta vaikus, ir mes iškart suvokėme, kad ji niekuo dėta dėl šios siaubingos visa užgožiančios smarvės. Dvokė ji, bet smarvė nebuvo jos. Baisiau nei smarvė (nes ji taip dvokė, matyt, jau daug dienų) buvo jos veide atsispindintis suvokimas, kaip tai bjauru ir šlykštu kitiems. Nieko nuostabaus, kad ji atprato žiūrėti žmonėms į veidą; pasaulis jai buvo prarastas, o ji buvo prarasta jam.

Kai ji sustojo atgauti kvapo, prie basų kojų iš lėto pribėgo bala. Pažvelgęs į kelią, pamačiau jos paliktą pėdsaką. Niekada neužmiršiu jos tėvo veido. Po šiaudine valstietiška skrybėle liepsnojo meilė dukteriai ir įtūžis pasauliui, kuris ją atstūmė. Krauju pasruvusios akys nevengė nė vieno žvilgsnio ir net ieškojo akių tų, kurie bandė jas slėpti. Jis keikė jų motinas ir dievus, kuriuos jie garbino. Smarvė, kurios būtų galėjęs išvengti, jį išvedė iš proto.

Sakiau, kad ji niekam nežiūrėjo į akis? Niekam, išskyrus Šivą. Prabėgo akimirka, jos veidas vos pastebimai išsilygino, lyg Šiva būtų ją paglamonėjęs, apkabinęs, kad nuramintų. Pakeltas jo smakras nusviro, akys patamsėjo ir dabar buvo mėlynos, o lūpos kietai suspaustos. Staiga jos vokai sužibo nuo ašarų. Tėvas, keikęsis visą kelią į kalvą, nutilo.

Brolis, kuris kadaise kalbėdavo apykoje, kurio šokis galėdavo būti sudėtingas kaip bitės, dar nežinojo, kad paskirs gyvenimą tokioms moterims, visuomenės atstumtosioms; jis ieškos jų, atvykusių iš provincijos, sostinės autobusų stotyje. Jis mokės prekeiviams, kad šie eitų į atkampiausius kaimus, kur slepiasi šios moterys, atstumtos vyrų ir šeimų. Jis rūpinsis dalyti lankstinukus visur, kur važiuoja sunkvežimis su kokakola, taigi visur, kur keliai grįsti, ir prašys, kad šios moterys – tiesą sakant, mergaitės, – nebesislapstytų, ateitų pas jį, o jis jas išgydysiąs. Jis taps pasaulinio lygio specialistu…

Bet aš užbėgau už akių. Kokia liga taip dvokia, Šiva sužinos vėliau. Tą popietę, kaip ir daugelį kitų, aš vis dar svarsčiau, ką darysiu ateityje, o Šiva jau puolė veikti. Nenuleisdamas nuo mergaitės akių, jis priėjo prie jų ir nuvedė tėvą su dukterimi pas Hemą. Dabar prisiminęs suprantu, kad tas poelgis nulėmė jo profesiją, kuri smarkiai skyrėsi nuo mano.

23 SKYRIUS

Būsimas paukštis ir kiti gyvūnai

Baigėsi liūtys, mes tik antra savaitė lankėme mokyklą, o mūsų pažadinti ir pasakyti, mano nuomone, geros naujienos atėjo Hema.

– Į mokyklą neisit. Šiandien liksite namie.

Pridūrė kažką apie neramumus mieste ir kad taksi nevažinėja, tačiau lioviausi jos klausytis po žodžių „į mokyklą neisit“.

Puiki diena namie. Tuoj prasidės Šventojo Kryžiaus Išaukštinimo šventė, Misingo laukai jau nusėti geltonomis gėlėmis. Mes pamesime futbolo kamuolį tarp saulučių, mes lipsime į namelį medyje… Paskui prisiminiau: kai Ženetę budriai stebės Rozina, viskas bus kitaip.

Atidariau medines kambario langines ir užsiropščiau ant palangės. Kambarį užliejo saulės šviesa. Vidurdienį temperatūra sieks dvidešimt keturis laipsnius, bet dabar basas drebėjau. Nuo iškyšos žvelgiau virš rytinio Misingo mūro į ramų vingiuotą kelią, kuris leidosi, kol išnyko, į kalvas už jo, lyg kelias būtų prasmegęs skradžiai žemę, o paskui išniręs tolumoje panašus į siūlą. Tuo keliu mes nevažiuodavom, net nežinojau, kaip iki jo nukakti, tačiau atrodė, kad vaizdas priklauso man. Iš kairės kelią juosė panaši į tvirtovės siena, ji irgi tolo kartu su juo, iš paskutiniųjų stengdamasi stovėti tiesiai. Per ją sviro milžiniški violetinių bugenvilijų krūmai ir braukė praeiviams per baltas šamas. Dienos pradžios šviesa buvo tokia skaidri, o spalvos tokios ryškios, kad įsivaizduoti bėdų niekaip negalėjai.

Valgomajame pastebėjau, kad Ghošo veidas nuvargęs ir susirūpinęs. Jis vilkėjo marškinius ir švarką, buvo pasirišęs kaklaraištį. Atrodė taip, lyg būtų nemiegojęs jau daug valandų. Hema su chalatu, susirietusi šalia jo, suko ant piršto savo garbaną. Nustebau, pamatęs čia Ženetę; ji krūptelėjo, kai įėjau, lyg nežinotų, kad gyvenu šiuose namuose. Rozinos, kuri paprastai rikiuodavo mūsų rytą, niekur nebuvo matyti. Virtuvėje radau Almazą, sustingusią prie krosnies; tik kai kiaušinis parūko, ji čiupo jį nuo keptuvės ir įdėjo man į lėkštę. Buvo apsiašarojusi.

– Imperatorius, – tarė, prispirta paaiškinti. – Kaip jie drįso taip pasielgti su jo didenybe? Kokie nedėkingi žmonės! Jau užmiršo, kad jis mus išgelbėjo nuo italų? Kad jis – Dievo išrinktasis?

Ji papasakojo man, ką žino: imperatorius su oficialiu vizitu išvyko į Liberiją, ir grupė imperatoriaus asmens apsaugos karininkų šiąnakt užgrobė valdžią. Jiems vadovavo mūsų brigados generolas Mebratu.

– O Zemujis?

– Žinoma, su jais! – sušnibždėjo Almaza, iš nusivylimo purtydama galvą.

– Kur Rozina?

Almaza smakru parodė tarnų būstų pusėn.

Į virtuvę įėjo Ženetė ir pasuko prie galinių durų. Atrodė išsigandusi. Sulaikiau ją ir paėmiau už rankos.

– Tau nebaisu? – Man krito į akis auksinė grandinėlė su keistu kryželiu jai ant kaklo.

Ženetė papurtė galvą ir išėjo pro galines duris. Almaza nepakėlė į ją akių.

– Tai tiesa, – patvirtino Ghošas, kai grįžau į valgomąjį.

Dirstelėjo į Hemą, lyg juodu svarstytų, kiek mums atskleisti. Tačiau nerimo nuslėpti neįstengė.

Vakar vakare generolas Mebratu nuvyko į sosto įpėdinio rezidenciją ir pranešė jam, kad ruošiamas perversmas prieš jo tėvą. Generolui pasiūlius, sosto įpėdinis sušaukė imperatoriui ištikimus ministrus. Kai jie susirinko, generolas Mebratu visus suėmė.

Ši gudrybė mane sutrikdė. Neįsivaizdavau Etiopijos, valdomos ne Hailės Selasijės, – niekas negalėjo įsivaizduoti. Valstybė ir šis žmogus buvo neatskiriami. Generolas Mebratu buvo mūsų didvyris, šaunus didvyris, nepajėgus daryti pikta. Mums imperatorius buvo netekęs dalies žavesio, bet niekada nesitikėjau, kad generolas taip pasielgs – ar tai išdavystė, netikėtai atsivėrusi jo tamsioji pusė? Ar jis elgiasi teisingai?

– Iš kur žinai? – paklausiau.

Vieną suimtųjų, seną paliegusį ministrą, ištiko astmos priepuolis, ir Ghošas anksti rytą buvo iškviestas į sosto įpėdinio rezidenciją.

– Generolas nenori niekieno mirties, jei jos galima išvengti. Jis siekia taikaus perversmo.

– Jis nori būti imperatorius? – paklausiau.

Ghošas papurtė galvą.

– Ne, nemanau, kad to nori. Jis nori, kad vargšai turėtų maisto, turėtų žemės. Tai reikės atimti iš karališkosios šeimos ir Bažnyčios.

– Tai jis daro gerai ar blogai? – paklausė Šiva, pakėlęs akis nuo knygos, kurią atsinešė prie stalo. Toks jau buvo Šiva: jis neapkentė dviprasmybių, reikalas jam turėdavo būti visiškai aiškus. Dažnai iš tokių Šivos klausimų suprasdavau, kad jam neaišku tai, kas man akivaizdu. Bet šį kartą klausimas buvo geras, aš irgi norėjau jį užduoti. – Argi imperatoriaus asmens apsauga neprivalo jo saugoti? – pridūrė Šiva.

Ghošas krūptelėjo, lyg Šivos žodžiai jį skaudintų.

– Čia ne mano šalis, kokią teisę turiu spręsti? Mebratu gyveno dorai. Galėjo nedaryti perversmo. Manau, jis taip pasielgė dėl žmonių. Kadaise jis buvo įtariamas, paskui tapo numylėtu sūnumi, pastaruoju metu vėl buvo įtariamas ir numanė, kad vis tiek netrukus bus suimtas.

Ghošas pasakė, kad jam išeinant iš sosto įpėdinio rūmų prie automobilio jį palydėjo Zemujis ir paprašė kai ką perduoti Ženetei. Tai buvo auksinis pakabutis, kurį Darvinas Istonas nusiėmė nuo kaklo ir padovanojo Zemujui – Brigitos kryžius. Jis paprašė Ghošo pasakyti jai ir Rozinai, kad abi myli.

Hema apsirengė, ir juodu su Ghošu išėjo į ligoninę.

– Nenuklyskit toli nuo namų, berniukai. Girdit? – Mes nieku gyvu neturėjom išeiti iš Misingo.

Nuėjau prie vartų. Sutikau tik tris ligonius, kopiančius į kalvą. Pro Misingą nepravažiavo nė vienas automobilis, nė vienas autobusas. Stovėjau su Gebrum ir spoksojau. Tyla buvo klaiki, ramybės nedrumstė nei kaukšinčios arklio pasagos, nei tilindžiuojantys pakinktų skambalai.

– Kai keturkojai taksi lieka arklidėje, reikalas rimtas, – paaiškino Gebrus.

Priešais dviejuose šlakbetonio blokų pastatuose buvo barai, siuvėjo dirbtuvėlė ir radijo aparatų taisykla, bet irgi jokių gyvybės ženklų. Nepaisydamas Hemos ir Ghošo perspėjimų ir Gebraus draudimų, perėjau per gatvę ir atsidūriau mažučiame arabų turgelyje, skaisčiai geltoname faneriniame statinyje, įsiterpusiame tarp dviejų didesnių pastatų. Langelio, pro kurį paprastai vykdavo prekyba, langinės buvo uždarytos, bet pro vos pravertas duris išniro vaikas, nešinas kūgio pavidalo paketėliu, laikraštinė pakuotė buvo perrišta virvele. Turbūt cukrus už dešimt centų ryto arbatai. Aš įsmukau vidun. Oras buvo sunkus nuo smilkalų. Persilenkęs per prekystalį, galėjau pasiekti galinę sieną. Visi arabų turgeliai Adis Abeboje buvo tokie, lyg išėję iš vienų įsčių. Nuo lubų kabėjo virvutė, o prie jos drabužių žnybtukais buvo prisegti vienkartinio naudojimo „Tide“, aspirino „Bayer“, „Chicklets“ ir paracetamolio maišeliai. Jie sukosi kaip pokylio girliandos. Ant mėsos kablio, karančio nuo gegnių, buvo užsmeigta laikraščio skiaučių, paruoštų vynioti. Ant kito kablio kabėjo virvės ritinėlis. Stiklainyje ant prekystalio buvo palaidų cigarečių, greta – nepraplėštų pakelių. Lentynos buvo prikimštos degtukų dėžučių, butelių su gazuotu vandeniu, „Bic“ tušinukų, drožtukų, „Vicks“ vaistų nuo kosulio, kremo „Nivea“, užrašų knygelių, trintukų, rašalo, žvakių, baterijų, kokakolos, fantos, pepsikolos, cukraus, arbatžolių, ryžių, duonos, aliejaus ir dar daug visokių daiktų. Iš abiejų pusių prekystalis buvo nukrautas užsukamais stiklainiais su karamele ir sausainiais, tik ties viduriu buvo tarpas, kur aš ir užsiguliau. Pamačiau Ali Osmaną su nėrinių kepuraite, prigludusia prie galvos, sėdintį ant demblio su žmona, naujagime ir dviem vyrais. Ant grindų vietos pakako tik Ali miegoti su šeima, susiglaudus ir sulenkus kelius, o dabar dar atėjo svečių. Visi sėdėjo aplink dusūno krūvą.

Ali buvo susirūpinęs.

– Marijonai, dabar metas, kai užsieniečiai – tokie kaip mes – gali nukentėti, – tarė jis.

Buvo keista, kad ir save, ir mane jis apibūdino žodžiu firangi, svetimšalis, nors abu gimėme šioje žemėje.

Grįžau pas Gebrų ir pasidalijau su juo lipniais ledinukais, kurių nusipirkau.

Staiga pro mus praėjo Rozina.

– Pasirūpink Ženete, – sušuko per petį.

Nesupratau, man ar Gebrui.

– Palauk! – sušuko Gebrus, bet ji nesustojo.

Nubėgau įkandin ir čiupau jai už rankos.

– Pala, Rozina. Kur eini? Pasakyk, gerai?

Ji atsisuko, lyg norėdama mane apibarti, bet paskui jos veidas sušvelnėjo. Rozina buvo išblyškusi, akys užtinusios nuo verksmo. Žandikauliai sukąsti, nesupratau, iš baimės ar ryžto.

– Berniukas teisybę sako. Neik, – tarė Gebrus.

– O ką man daryti, šventike? Jau savaitę nemačiau Zemujo. Jis paprastas žmogus. Man neramu dėl jo. Jis manęs paklausys. Aš pasakysiu, kad jis visų pirma būtų ištikimas Dievui ir imperatoriui.

Staiga persigandau. Įsikibau į Roziną. Ji ištrūko, bet švelniai. Iš įpročio įgnybo man į skruostą ir perbraukė ranka per plaukus. Pabučiavo į viršugalvį.

– Turėk proto, – neatlyžo Gebrus. – Imperatoriaus asmens apsaugos štabas per toli. Jei Zemujis su generolu, tai yra rūmuose. Turėsi eiti pro kariuomenės štabo būstinę ir šeštąją nuovadą. Per ilgas kelias.

Rozina pamojavo ir dingo. Atrodė, kad Gebrus, kurio akys amžinai būdavo ašarotos nuo trachomos, tuojau apsibliaus. Jis suvokė, kad pavojus kur kas didesnis, negu galėjau įsivaizduoti.

Po dešimties minučių pasirodė džipas su kulkosvaidžiu ant stogo, paskui jį važiavo šarvuotasis automobilis. Tai buvo imperatoriaus asmens apsaugos kareiviai niūriais veidais, vietoj įprastų šalmų nuo saulės užsidėję kovos šalmus. Kamufliažiniai drabužiai ir šaudmenų diržai pakeitė kasdieninius gelsvai žalius pratybų drabužius. Iš garsiakalbio, įtaisyto ant šarvuotojo sunkvežimio, sklido balsas: „Žmonės. Laikykitės ramybės. Jo didenybė sosto įpėdinis Asfa Vosenas perėmė vyriausybę. Šiandien vidurdienį jis padarys pranešimą. Vidurdienį klausykitės Adis Abebos radijo. Adis Abebos radijo vidurdienį. Žmonės. Laikykitės ramybės…“

Pasitraukiau nuo vartų ir nuslinkau į ligoninę. Dengtoje galerijoje prie kraujo banko sėdėjo V. V. Gonadas su radijyte ant kelių, o aplink buvo įsitaisiusios slaugytojos ir praktikantės. Jis atrodė susijaudinęs ir laimingas.

Vidurdienį namie mes susispietėme apie grundigą ir Rozinos radijytę, vienas buvo nustatytas, kad klausytumės BBC, kitas – kad Adis Abebos. Almaza stovėjo iš vienos pusės, Ženetė sėdėjo ant kėdės su manimi. Hema nuėmė nuo židinio atbrailos žadintuvą ir prisuko; valandėlę užsimiršo, ir veide atsispindėjo didžiulis nerimas. Nelabai atrodė susirūpinusi tik Vyresnioji, ji pūtė į puodelį su juoda kava ir šypsojosi man. Beveidis griausmingas balsas ištarė: „Kalba pasaulio naujienų tarnyba BBC.“

Pagaliau diktorius nuo angliakasių streiko Didžiojoje Britanijoje priėjo prie mus dominančių dalykų. „Iš Adis Abebos, Etiopijos sostinės, pranešama, kad, kol imperatorius Hailė Selasijė buvo išvykęs su oficialiu vizitu į Liberiją, be kraujo praliejimo buvo įvykdytas perversmas. Imperatorius nutraukė kelionę ir atsisakė sumanymo vykti su oficialiu vizitu į Braziliją.“

„Perversmas“ man buvo naujas žodis. Jis man siejosi su naujovėmis, nors frazė „be kraujo praliejimo“ reiškė, kad būna ir kruvinų perversmų.

Prisipažįstu, apsidžiaugiau, išgirdęs, kad mūsų miestas ir net imperatoriaus asmens apsauga paminėti per BBC. Britai nieko nežinojo apie Misingą ar kelio vaizdą pro mano langą. Bet dabar mes priversime juos pažvelgti mūsų pusėn. Po daugelio metų, kai Idis Aminas sakė ir darė baisius dalykus, supratau, kad jo tikslas – sutrikdyti Grinvičo laiko tautą, priversti ją pakelti akis nuo arbatos ir sklindžių ir ištarti: „O, taip. Afrika.“ Bent trumpą valandėlę jie prisimins, kad mes esame, kaip mes žinome, kad yra jie.

Bet kaip BBC iš Londono gali matyti, kas čia darosi? Pažvelgę nuo Misingo mūro, nieko neišvydome.

Gerokai po pusiaudienio, seniai pasibaigus BBC žinių laidai, Adis Abebos radijo karinė muzika nutilo ir prabilo sosto įpėdinis Asfa Vosenas, šnarindamas popieriais ir mikčiodamas. Apkūnų išblyškusį vyriausią imperatoriaus sūnų laikraščiuose ir tikrovėje matydavau retai, bet jis atrodydavo taip, lyg imtų spiegti išvydęs pelę; imperatoriaus žavesio ir laikysenos neturėjo. Sosto įpėdinis perskaitė – buvo aišku, kad jis skaito, – pareiškimą išpūsta biurokratine amharų kalba, kurią suprasti buvo sunku visiems, išskyrus Almazą ir Gebrų. Kai jis baigė, Almaza nusiminusi išėjo iš valgomojo. Po kelių minučių jo pranešimą ėmė transliuoti BBC – kaip jie taip greitai apsisisuko?

– Etiopijos žmonės laukė dienos, kai nebeliks skurdo ir atsilikimo, bet nieko nebuvo padaryta…

Sosto įpėdinis pasakė, kad jo tėvas nuvylė šalį. Atėjo naujų vadovų laikas. Aušta nauja diena. Tegyvuoja Etiopija.

– Tai generolo Mebratu žodžiai, – tarė Ghošas.

– Veikiau jo brolio, – nesutiko Hema.

– Matyt, sosto įpėdiniui į galvą buvo įremtas ginklas, – įsiterpė Vyresnioji. – Balse jokio tvirto įsitikinimo.

– Tada jis turėjo atsisakyti skaityti, – pareiškiau aš. Visi atsisuko ir sužiuro į mane. Net Šiva pakėlė galvą nuo skaitomos knygos. – Jis turėjo pareikšti: „Ne, neskaitysiu. Geriau mirsiu, negu išduosiu tėvą.“

– Sosto įpėdinis – gudrybė, – tarė Ghošas. – Sukilėliai nenori iškart nuversti monarchijos. Jie nori, kad visuomenė priprastų prie minties apie permainas. Matei, kaip nusiminė Almaza, suvokusi, kad imperatorius nuverstas?

– O kam jiems sukti galvą dėl visuomenės? Jie turi ginklų. Valdžią, – tarė Hema.

– Jie nenori pilietinio karo, – paaiškino Ghošas. – Valstiečiai garbina imperatorių. Neužmiršk teritorinės kariuomenės, senstančių karių, kurie kovojo su italais. Atsarginiai – nei armija, nei asmens apsauga, bet jų kur kas daugiau. Jie gali plūstelėti į miestą.

– Ir dabar gali, – tarė Vyresnioji.

– Mebratu negalėjo iš anksto užsitikrinti sausumos kariuomenės, policijos ir karinių oro pajėgų paramos, – pasakė Ghošas. – Kuo daugiau žmonių jis būtų įtraukęs, tuo būtų buvusi didesnė tikimybė, kad kas nors perversmo išvakarėse jį būtų išdavęs. Generolas su broliu Eskinderiu ginčijosi, kai šįryt nuėjau į rūmus. Praėjusią naktį Eskinderis norėjo įvilioti į spąstus visus generolus, pasinaudojęs ta pačia gudrybe, kaip suimant ištikimus imperatoriui ministrus. Bet generolas nesutiko.

– Matei generolą, ten nuėjęs? – paklausiau.

– Geriau būtų nematęs, – įsiterpė Hema. – Nereikia kištis į šitą reikalą, – pridūrė piktai.

– Aš nuėjau kaip gydytojas, Hema, sakiau tau, – atsiduso Ghošas. – Ten sužinojau, kad Cigujė Debu, policijos viršininkas, susiejo savo likimą su Mebratu. Juodu su Eskinderiu mygo generolą pulti kariuomenės štabą, kol armija nesusivienijo. Bet generolas atsisakė. Jis… susigraudino. Tai jo draugai, jo bendražygiai. Jis neabejojo, kad geri žmonės iš kitų kariuomenės rūšių prisidės prie jo. Žinai, jis pats palydėjo mane iki durų, padėkojo man. Pasakė, kad pasiryžęs išvengti kraujo praliejimo.

Visą dieną gatvėse buvo klaikiai tylu. Į Misingą atėjo vos keli ligoniai, o tie, kurie čia gulėjo ir pajėgė vaikščioti, išlėkė namo. Mes sėdėjome prilipę prie radijo.

Ženetė viena tūnojo savo namelyje. Vėlyvą popietę Hema pasiuntė mane jos atsivesti. Grįžau laikydamas ją už rankos. Ji drąsinosi, bet supratau, kad nerimauja ir bijo. Tą naktį ji miegojo ant mūsų sofos; Rozinos nebuvo nė ženklo.

Ir kitą dieną mieste buvo labai tylu, tik sklandė įvairūs gandai. Duris atidarydavo tik drąsiausi krautuvininkai. Buvo kalbama, kad kariuomenė svyruoja neapsispręsdama: paremti perversmo vadovus ar likti ištikimai imperatoriui.

Vidurdienį Gebrus atėjo pasakyti, kad eitume prie vartų. Mes dar spėjome pamatyti didžiules universiteto studentų eitynes su Etiopijos vėliavomis. Veidai žvilgėjo nuo prakaito ir jaudulio. Jie nešė plakatus: HUMANITARINIŲ IR GAMTOS MOKSLŲ KOLEDŽAS, INŽINERIJOS KOLEDŽAS… Tvarką palaikė prižiūrėtojai su raiščiais ant rankovių. Nustebęs pamačiau V. V. Gonadą, žygiuojantį su būriu, nešančiu plakatą VERSLO MOKYKLA. Jis droviai mums nusišypsojo, pasitaisė kaklaraištį ir žygiavo toliau, stengdamasis būti panašus į dėstytoją. Studentų ir dėstytojų buvo keletas tūkstančių, ir jie vienu balsu skandavo amhariškai:

Pabuskit, tėvynainiai, istorija jus šaukia,

Šalin vergijos pančius, jau laisvė mūsų laukia.

Plakatuose anglų kalba buvo parašyta: BEKRAUJĖ REVOLIUCIJA VISIEMS ir TAIKIAI PAREMKIME NAUJĄJĄ LIAUDIES VYRIAUSYBĘ.

Gatvėje rikiavosi nepatiklūs žiopliai, kaip ir mes, per ilgai sėdėję namie. Sulėkė benamiai šunys ir ėmė loti ant žygio dalyvių, keldami dar didesnį triukšmą. Daili džinsuota studentė bruko mums į rankas atsišaukimus. Almaza lapelio neėmė, lyg jis būtų užkrėstas.

– Ei, panelyte! Ar dėl šito įstojai į universitetą? – šūktelėjo Almaza studentei įkandin.

Barzdotas senis mosavo musmušiu, lyg norėtų pliaukštelėti studentams.

– Jei mokytumėtės, neturėtumėt laiko tokiems dalykams! – rėkavo jis. – Neužmirškite, kas pastatė jūsų universitetą, kas jus išmokė skaityti!

Vėliau iš V. V. Gonado sužinojome, kad Merkate krautuvininkai musulmonai ir išeiviai iš Eritrėjos džiaugsmingai sveikino studentus. Bet kitur Adis Abeboje žmonės juos sutikdavo šaltai, o kai žygio dalyviai pasuko armijos štabo link, ketindami įtikinti karius prisidėti prie sukilėlių, prie sankryžos kelią jiems pastojo kareivių būrys žygio uniformomis. Jaunas vadas pasakė miniai duodąs lygiai minutę išsiskirstyti, paskui įsakysiąs kareiviams šaudyti. Studentai bandė ginčytis, bet atitraukiamos šautuvų spynos įtikino juos, kad reikia paklusti. Tada V. V. Gonadas pasitraukė iš eitynių.

Aš vis dar džiaugiausi, kad nereikia eiti į mokyklą, bet nerimas suaugusiųjų veiduose paveikė ir mane. Ghošas su Vyresniąja grįžo į ligoninę ruoštis priimti sužeistųjų. Hema tą popietę turėjo eiti, jos žodžiais, į Apgręžimo kliniką. Šiva, iki tol menkai domėjęsis įvykiais, buvo nesmagus, lyg kažką nujaustų. Jis pirmą kartą paklausė Hemos, ar ji liksianti namie ir neisianti į darbą.

– Nenoriu eiti, vaikeli, – tarė ji, kankindamasi dėl pasirinkimo, – bet manęs laukia Apgręžimo klinikoje.

– Veskis ir mus kartu, – paprašė Šiva. – Mes lavinome ranką pagal Bikamą. Matei mano rašomąjį darbą? Visai taip, kaip mums liepei. – Jo dailyraštis buvo gražesnis nei puošnaus apskritų raidžių pavyzdžio vadovėlyje. – Gal pasiimtum?

– Niekaip negaliu… – atsakė Hema. – Prieš tai turiu eiti į gimdyklą.

– Ir mes eisime, – pasiūlė Šiva.

– Ne. Į gimdyklą jūsų neleisiu. – Ji išvydo nusivylimą Šivos veide. – Žinot ką, berniukai, eikit į Apgręžimo kabinetą ir laukit manęs. Kad ir ką darytumėt, laikykitės kartu.

Nepaprastai retas kvietimas. Priešingai nei Ghošas, Hema namo su stetoskopu ant kaklo namo nepareidavo. Baltas jos chalatas, kurį matydavome šmėkštelint ligoninėje, ten ir likdavo. Retai prisimindavau, kad Hema gydytoja, nes namie ji būdavo tik motina. Ghošas nuolat kalbėdavo apie mediciną, o Hema – niekada. Mes žinojome, kad ji eina į gimdymo skyrių, kad pirmadieniais ir trečiadieniais operuoja. Iš atsitiktinai nugirstų kalbų supratome, kad ji puiki, labai reikalinga specialistė, bet smulkmenų niekas neminėdavo. Hema norėjo, kad mes visada žinotume, jog nepaleidžia mūsų iš akių, ir joks gydymas jos budrumo nesumažins. Apgręžimo klinika buvo puikus pavyzdys. Apie ją nuolat girdėdavome, bet nenutuokėme, kas joje dedasi. Žodyne „apgręžti“ buvo paaiškinta kaip „apsukti“, tik neaišku ką.

Hemos naktinius iškvietimus lydėdavo mįslingi per petį mesti žodžiai, keistesni už apgręžimą: „eklampsija“, „hemoragija“ ar pats baisiausias terminas – „neužgimusi placenta“. Šio žodžio nebuvo net medicinos žodyne50. Be to, kalbant apie placentą išgirsdavai tik tada, kai ji neužgimdavo. Ji kėlė baimę, tačiau žūtbūt reikėjo, kad užgimtų. Mudu su Šiva žvalgydavomės tos neužgimusios placentos Misingo medžiuose arba aukštai danguje.

Šiva dažnai piešdavo placentą, vaizduodamas ją kaip išskleistą sparną, ilgą trikampį, be akių, kojų, bet gražų, grakštų, aptakų ir labai paslaptingą. Gal ir mūsų motinos mirtis susijusi su negimusia placenta? Lengviausia būtų paklausti Hemos, bet tai draudžiama tema. Bent jau Hema sudarydavo tokį įspūdį.

Moterų klinika už didžiojo ligoninės pastato skyrėsi nuo baltinto Misingo, nes jos sienos buvo nudažytos žaliai, o turėklai mėlynai. Ant laiptų oranžinius žiedus barstydavo šermukšlė. Žemė po medžiu degė nuo mėlynų lobelijų ir rausvų dobiliukų. Ant laiptų sėdėjo būrys nėščiųjų, užsidengusių plaukus skaromis. Laukdamos jos užsikišo už ausų ką tik nuskintų žiedų ir ištiesė kojas. Baltos šamos švytėjo saulėje, ir moterys išsipūtusiais pilvais, spaudžiančios rankoje rausvą ambulatorinio ligonio kortelę, priminė smagių žąsų pulką. Kai kurios buvo basos, o tos, kurios atėjo apsiavusios, nusispyrė plastikinius batus. Mieste tvyrojo įtampa, bet, žiūrėdamas į šias moteris ir klausydamasis jų juoko, jų skundų dėl ištinusių kulkšnių, vyrų ar rėmens, nebūtum to supratęs.

Pamačiusios jos mus pašaukė, padavė ranką, paklausė vardų ir amžiaus, šiaušė plaukus ir stebėjosi, kokie mes panašūs. Užsispyrė, kad prisėstume prie jų, aš būčiau atsisakęs, tačiau Šiva mielai sutiko. Sėdėjau drovėdamasis kaip viščiukas, suspaustas tarp vištų. Šiva buvo kaip devintame danguje.

Mes dažnai nė nepastebime, kaip šeimos nariai paauga ar pasensta, kitiems tenka tai pasakyti. Prisipažįstu, kad nekreipdavau dėmesio į Šivos išvaizdą – šiaip ar taip, jis mano dvynys. Bet tą akimirką išvydau brolį iš naujo: didžiulė apvali kakta, garbanų kupeta ant galvos, gresianti užkristi ant veido ir užstoti vaizdą, lygūs antakiai ir ramios akys, įprotis pridėti prie skruosto pirštą kaip Nehru portrete ant sienos namie. Visiškai nauja buvo šypsena, pavertusi įsčių bendrą mėlynakiu nepažįstamuoju, suteikianti jam lengvumo, ir jei ne tvirtos moterų rankos, apkabinusios jį per pečius ir glostančios plaukus, jis būtų nusklendęs nuo laiptų į dangų.

Moteris skaitė rausvą lapelį: juos barstė karinių oro pajėgų lėktuvas virš Turgaus aikštės ir Merkato. Ji vienintelė mokėjo skaityti, nors ir lėtai.

– Jo šventenybės patriarcho abūnos Bazilijaus pranešimas, – ištarė, ir visos iškart palenkė galvas, persižegnojo, lyg jo šventenybė sėdėtų su jomis ant laiptų. – „Mano vaikams, Etiopijos krikščionims, ir visai etiopų liaudžiai. Vakar, apie dešimtą valandą vakaro, imperatoriaus asmens apsaugos kareiviai, kuriems patikėtas karališkosios šeimos saugumas ir gerovė, nusikalto savo šaliai, išdavė…“

Sėdėdamas tarp jų ir prakaituodamas saulėje krūptelėjau. Mačiau, kad šioms moterims patriarcho žodžiai buvo tiesa. Jis kalbėjo Dievo vardu. Tai nieko gero nežadėjo žmogui, kuriuo taip žavėjomės, generolui Mebratu.

Paskui moterys ėmė kvailioti, mėgdžioti asmens apsaugos kareivius, o paskui visus vyrus, juoktis ir linksmintis, lyg būtų vestuvėse. Sužavėtas Šiva šypsojosi iki ausų. Ankstesnio jo nuogąstavimo lyg nebūta. Lyg, apsuptas nėščių moterų, jis būtų radęs sau tinkamiausią vietą pasaulyje. Aš dažnai nesuprasdavau brolio.

Pasirodžius Hemai, moterys sunkiai atsistojo, nors Hema prieštaravo. Hemos akyse švietė motinos išdidumas pamačius, kad jos pacientės mudu įsisūnijo.

Moterys po tris iškart užlipo ant apžiūros stalų. Jos nusmaukė sijonus ir pasikėlė marškinius, rodydamos išbrinkusius it melionai pilvus. Viena pacienčių pamojo Šivai prisiartinti ir palaikyti jai už rankos, jis žengė į vidų, o aš iš paskos. Hema prikando liežuvį.

– Visos baigia trečiąjį trimestrą, – po valandėlės tarė Hema, neaiškindama, ką tai reiškia. Ji abiem rankomis tikrino, ar vaisiaus padėtis galva žemyn. – Vaisius negali lengvai užgimti, jei jo galva nenukreipta į motinos pėdas. Todėl naujagimių gydytoja atsiuntė jas čia, į Apgręžimo kliniką, – pridūrė.

Žinojome, kad naujagimių gydytoja dirba šiame pačiame kambaryje, tik kitomis dienomis.

Ji ištraukė keistą menkutį stetoskopą – fetoskopą. Šio stetoskopo piltuvėlis turėjo U pavidalo metalinį laikiklį, į jį Hema įsiremdavo kakta ir galva, įmygdavo piltuvėlį į pacientės odą, o rankos likdavo laisvos pilvui išlyginti. Ji pakėlė pirštą it dirigentas, duodamas ženklą nutilti. Pokalbiai nuščiuvo, pacientės ant laiptų ir būryje prie durų sulaikė kvapą, o tada Hema pakilo ir tarė:

– Šuoliuoja kaip eržilas!

– Garbė šventiesiems! – atsiliepė pora dešimčių balsų. Mums Hema nepasiūlė paklausyti. Ji ėjo prie reikalo. – Šita ranka suimu vaisiaus galvutę. Kitą ranką dedu čia, kur yra vaisiaus užpakaliukas… Iš kur žinau? – Ji pažvelgė į Šivą, lyg jo klausimas būtų įžūlus. Paskui nusijuokė. – Žinai, kiek tūkstančių kūdikių aš šitaip apčiuopiau, sūnau? Man nereikia galvoti. Galvutė kieta kaip kokosas. Užpakaliukas minkštesnis, ne toks aiškus. Rankos man praneša, – pridūrė, brėždama ore virš pliko pilvo pavidalą. – Kūdikis atsisukęs į mane nugara. Dabar žiūrėkit. – Ji įsispyrė, paskui tvirtai ir vienodai spausdama sulenktomis plaštakomis, pastūmė galvą į vieną pusę, užpakalį į kitą, sykiu stumdama plaštakas vieną prie kitos, lyg norėtų, kad vaisius liktų susirietęs. Žiūrėdamas, kaip jos nykščiai glaudžiasi prie kitų pirštų, tarp kurių lieka nedideli tarpai, prisiminiau bharatanatjamo šokio gestus. – Štai! Matei? Iš pradžių vaisius priešinasi, nenori, paskui pasiduoda ir apsiverčia. – Aš nieko nemačiau. – Na, žinoma, nematei. Vaisius plūduriuoja vandenyse. Aš pradedu gręžti, o paskutinį ketvirtį jis apsisuka pats. Dabar kūdikis atsisukęs ne užpakaliu, o galvute. Normaliai. – Ji pasiklausė, kaip plaka vaisiaus širdelė, kad įsitikintų, jog viskas gerai.

Hema apsisuko žaibiškai, taip, kaip dalydavo kortas ar mokydavo mus rašyti. Tik vienas kūdikis atsisakė verstis per galvą.

– Ką aš žinau, gal šita klinika – baisus laiko švaistymas. Ghošas nori, kad ištirčiau, kiek kūdikių po apgręžimo vėl grįžta į ankstesnę padėtį. Žinot, kaip jis kalba: „Neverta verstis praktika, kuri dar neištirta.“ – Ji suprunkštė, kažką prisiminusi. – Vaikystėje turėjau draugą, kaimynų berniuką, vardu Velu. Jis laikė vištas. Kartais višta keistai sukudakuodavo, ir Velu suprasdavo, neklauskit kaip, kad kiaušinis įstrigo skersai. Įkišdavo ranką ir apversdavo, kad būtų stačias. Višta nustodavo kudakuoti ir padėdavo kiaušinį. Velu jūsų metų elgėsi bjauriai. Bet dabar prisimenu jo vištas ir svarstau, o gal jo neįvertinau.

Neištariau nė žodžio, būgštaudamas, kad kerai neišsisklaidytų. Hema labai retai galvodavo garsiai.

– Tarp mūsų kalbant, berniukai, netrokštu išspausdinti straipsnio, dėl kurio galėčiau likti be darbo. Man patinka Apgręžimo klinika.

– Ir man, – pritarė Šiva.

– Tiek Indijoje, tiek čia moterys vienodos, – tarė Hema, žiūrėdama į aplinkui zujančias pacientes. Nė viena neišėjo. Jos laukė arbatos, duonos ir vitamino žirnelio, kuriuos gaudavo po procedūros. Jos šypsojosi Hemai meiliai kaip seseriai – ne, dievindamos. – Pažiūrėkit į jas! Visos švyti iš laimės. Po kelių savaičių, kai prasidės sąrėmiai, jos klyks, spiegs, keiks savo vyrus. Virs raganomis. Jūs jų nepažinsit. Bet dabar jos tikri angelai. – Ji atsiduso. – Nėščia moteris yra tikra moteris.

Miesto ir šalies bėdos išnyko, bent jau man ir Šivai. Kaip mums pasisekė, kad turime tokius tėvus kaip Hema ir Ghošas. Ko gi bijoti?

– Mama, Ghošas sako, kad nėštumas – lytiškai plintanti liga, – tarė Šiva.

– Jis sako žinodamas, kad jūs persakysite man. Nenaudėlis. Neturėtų jums sakyti tokių dalykų.

– Gali parodyti, pro kur išslenka kūdikis? – paklausė Šiva. Supratau, kad jis kalba visiškai rimtai, bet sykiu supratau, kad sulig šiais žodžiais kerai išsisklaidė. Įtūžau ant jo. Bendraujant su suaugusiaisiais, vaikams reikia klastos, o Šiva nežino, kas tai. Taip pat paslaptingai, kaip dygsta tikrieji dantys, mano kaltę paslėpė drovumas ir sutrikimas, o kūne kaip užmokestis už smalsumą įsišaknijo gėda.

– Tiek to. Gana. Jums, vaikinai, laikas namo, – tarė Hema.

– Mama, ką reiškia žodis „lytiškai“? – paklausė Šiva, kai ji stūmė mus lauk.

Įdėmiai pažiūrėjau į dvynį brolį. Bent kartą suabejojau jo ketinimais: ar jis ją erzina, ar tiesiog neįprastai mąsto? Hemos atsakymas mane dar labiau suglumino:

– Trumpam turiu užsukti į palatas. Jūs, berniukai, niekur neikit iš namų. – Ir išvarė mus. Balsas buvo suirzęs, ir vis dėlto, jei neklydau, ji iš paskutiniųjų stengėsi paslėpti šypseną.

50 Angliškai placenta – afterbirth (pažodžiui – kitas gimimas). Tamilė Hema taria šį žodį su indišku akcentu – afterbird (būsimas paukštis).

24 SKYRIUS

Meilė mirštantiesiems

Šalyje, kurios grožio negalima apsakyti, nepaminėjus dangaus, nuo trijų vertikaliai kylančių reaktyvinių lėktuvų vaizdo gniaužė kvapą.

Tuo metu buvau lauke, pievutėje. Smūginė banga žeme atsirito iki mano pėdų ir perbėgo nugara aukštyn anksčiau, nei išgirdau sprogimą. Nustėrau. Tolumoje virto dūmai. Vėliau stojo apstulbusi tyla, bet ją sudraskė šimtų į dangų kylančių paukščių čerškimas ir visų miesto šunų lojimas.

Vis dar norėjau manyti, kad reaktyviniai lėktuvai ir bombos – didingo sumanymo dalis, kad tokios įvykių eigos ir reikėjo tikėtis, kad Hema su Ghošu supranta, kas vyksta, nors aš nesuprantu. Kad ir kas čia vyktų, juodu padėtį juk moka apgręžti.

Kai iš namų kiek kojos neša išbėgo Ghošas baimės ir nerimo pilnomis akims ir griebė mane, paskutinės iliuzijos išnyko. Suaugusieji nieko nelemia. Turbūt ir anksčiau pastebėdavau ženklus, bet net matydamas, kaip imperatoriaus sargybiniai talžo senutę, buvau linkęs manyti, kad visatą valdo Hema su Ghošu.

Bet jos sutvarkyti juodu nepajėgė.

Ghošas, Hema ir Almaza ištempė čiužinius į koridorių. Mūsų baltintos čikos sienos – presuotas molis su šiaudais – beveik nesaugojo. Iki koridoriaus kulkos bent jau turės pereiti per dvi ar tris čikos sienas. Virš galvos, rodos, visai arti, švilpė kulkos, o pyškėjo ir dunksėjo toliau. Virtuvėje sužvangėjo stiklas – vėliau pamatėme, kad kulka pataikė į langą. Gulėjau ant čiužinio sustingęs, neįstengiau nė krustelėti. Laukiau, kol kas nors pasakys: „Ši milžiniška klaida tuojau bus ištaisyta, tu vėl galėsi eiti į lauką žaisti.“

– Sausumos kariuomenė ir karinės oro pajėgos tikriausiai nusprendė nepalaikyti maištininkų, – tarė Ghošas ir pažvelgė į Hemą: ar toks santūrus teiginys sulauks atsako.

Sulaukė.

Ženetei drebėjo lūpos. Galėjau tik numanyti, kaip jai neramu: man nudiegdavo per paširdžius kaskart, kai pagalvodavau apie Roziną, dingusią prieš parą. Ištiesiau ranką, ir Ženetė ją suspaudė.

Temstant šaudymas sustiprėjo, siaubingai atšalo. Bebaimė Vyresnioji nuėjo į ligoninę ir grįžo, nors mes maldavome likti. Į vonios kambarį nuropojau. Pro langą mačiau ryškias trasuojančias kulkas, kryžiuojančias dangų.

Gebrus, užrakinęs ir grandine apraizgęs didžiuosius vartus, iš sargybinės pasitraukė į ligoninę. Slaugytojos ir praktikantės nakčiai įsitaisė slaugytojų valgykloje, prižiūrimos V. V. Gonado ir Adamo, ligoninės vaistininko.

Apie vidurnaktį pasigirdo beldimas į galines duris. Ghošas jas atidarė, ir išvydome Roziną! Su Ženete ir Šiva puolėme prie jos ir ėmėm glėbesčiuoti. Ženetė pro ašaras tigrajų kalba aprėkė motiną, kam ši palikusi ją nerimauti.

Vyresnioji šypsodamasi stovėjo už Rozinos; lyg kažką nujausdama, ji su Gebrumi nuėjo prie užrakintų vartų paskutinį kartą patikrinti ir rado prie jų nuo vėjo susigūžusią Roziną.

Rydama stačiais kąsniais, Rozina pasakojo, kad padėtis daug blogesnė, negu ji įsivaizdavusi.

– Norėjau patekti į kitą miesto galą, bet kelią užblokavo kariuomenė. Teko daryti didelį lankstą, iš pradžių vienur, paskui kitur.

Per susišaudymą ji pasislėpė už kažkokios vilos, o paskui grįžti nebeleido tankai ir šarvuočiai. Nakvojo Merkate, krautuvės verandoje, sykiu su kitais žmonėmis, prisiglaudusiais ten, kai užklupo naktis. Rytą iš Merkato išsprukti negalėjo, nes visur bastėsi kareivių būriai, liepdami visiems dingti iš gatvių. Tik sutemus jai pavyko ištrūkti ir nueiti tris mylias iki namų. Ji patvirtino mūsų didžiausius nuogąstavimus: imperatoriaus asmens apsaugą puola sausumos kariuomenė, karinės oro pajėgos ir policija. Visur vyksta kautynės, bet kariuomenė atkakliausiai atakuoja generolo Mebratu pozicijas.

Rozina nusėlino į savo kambarį nusiprausti ir persirengti, o grįžo su čiužiniu ir karamele mums. Ženetė jai vis dar neatleido, bet nesitraukė nuo motinos nė per žingsnį.

Vyresnioji susmuko ant čiužinio ir ištiesė kojas. Iš po megztinio išsitraukė revolverį ir įkišo jį tarp čiužinio ir sienos.

– Vyresnioji! – aiktelėjo Hema.

– Suprantu, Hema… Nusipirkau jį ne už baptistų pinigus, nusiramink.

– Aš taip ir nemaniau, – atsiliepė Hema, žiūrėdama į ginklą taip, lyg jis tuoj turėtų sprogti.

– Duodu žodį, čia dovana. Laikau tokioje vietoje, kur niekas kaip gyvas negalėtų rasti. Bet reikia pagalvoti apie plėšikus, – paaiškino Vyresnioji. – Revolveris galėtų juos sustabdyti. Nupirkau dar du. Daviau juos V. V. Gonadui ir Adamui.

Almaza nešė pintinę su indžera ir avienos troškiniu. Visi valgėme bendrai, pirštais. Paskui vėl laukėme, klausydamiesi traškesio ir pyškėjimo tolumoje. Buvau per daug įsitempęs skaityti ar ką nors daryti, todėl tiktai gulėjau.

Šiva sėdėjo sukryžiavęs kojas. Jis rūpestingai sulankstė popieriaus lakštą, perplėšė pusiau, paskui dar kartą, dar, kol pasidarė krūva mažų kvadratėlių. Supratau, kad įvykiai jį sukrėtė ne mažiau už mane. Žiūrėjau į tikslius jo rankų judesius, ir man atrodė, kad mano protas ir rankos irgi užsiėmę. Jis padėjo vieną popieriaus kvadratėlį, paskui atskaičiavo ir šalia jo padėjo tris, septynis, vienuolika. Turėjau paklausti.

– Pirminiai skaičiai, – atsakė Šiva, lyg tai viską paaiškintų. Lingavo krutindamas lūpas. Žavėjausi jo savybe atsiriboti nuo įvykių šokiu, motociklų piešiniais, žaidimu su pirminiais skaičiais. Jis žinojo daugybę būdų, kaip įlipti į medžio namelį, išvengti beprotybės ant žemės ir užtraukti į viršų kopėčias; aš pavydėdavau.

Bet šįvakar Šivai pabėgti nepavyko; supratau, nes žiūrėdamas į jį nejutau palengvėjimo.

– Nesistenk, – tariau Šivai. – Eime miegoti.

Jis iškart padėjo popierius.

Rozina su Ženete išsekusios jau miegojo. Grįžus Rozinai, lengviau atsikvėpėme, bet tą naktį didžiausią palengvėjimą pajutau prisilietęs galva prie Šivos galvos; buvau saugus ir atradęs savastį, lyg pasaulio krašte radęs namus. Ačiū Dievui, kad mes visada galėsime grįžti prie ŠivosMarijono, nesvarbu, kas atsitiktų, pamaniau. Žinoma, mes visada tapsime ŠivaMarijonu, kai reikės, nors sąžinė prikišo, kad jau kuris laikas to trūko. Niuktelėjau jam į šoną, jis man irgi, ir neatsimerkęs suvokiau, kad jis šypsosi. Tai mane nuramino, nes rytą ant Apgręžimo klinikos laiptų sėdėjo nepažįstamasis, o dabar jis vėl tapo Šiva. Drauge mes buvome nesąžiningai pranašesni už kitus pasaulio gyventojus.

Pabudęs pamačiau, kad miega visi, išskyrus Vyresniąją ir Ghošą. Papliūpos tebebuvo smarkios, bet su nenuspėjamais tylos intarpais, ir aiškiai išgirdau, kaip Vyresnioji pasakė Ghošui:

– Kai 1936 metais prieš pat italams įžygiuojant imperatorius pabėgo iš Adis Abebos, kilo suirutė… Reikėjo eiti į Didžiosios Britanijos pasiuntinybę. Bet kuriam plėšikui būtų užtekę vieno žvilgsnio į barzdotus sikhų pėstininkus prie vartų su turbanais ir durtuvais, ir jis nebūtų prisiartinęs. Padariau didelę klaidą, kad ten nėjau.

– Kodėl nėjot?

– Drovėjausi. Kartą vakarieniavau su ambasadoriumi ir jo žmona. Jaučiausi kaip ne savo vietoje. Ačiū Dievui už Džoną Melį. Jis buvo jaunas misijų gydytojas. Sėdėjo šalia manęs. Kalbėjo apie savo tikėjimą, vylėsi pastatyti čia medicinos koledžą… – Jos balsas nutrūko.

– Kartą apie jį pasakojot, – tarė Ghošas. – Jūs jį mylėjot. Sakėt, kad vieną gražią dieną man apie tai viską papasakosit.

Stojo ilga tyla. Man kilo pagunda atsimerkti, bet supratau, kad kerai išsisklaidytų.

– Likdama čia, tapau kalta dėl Džono Melio mirties, – Vyresniosios balsas buvo kimus. – Tada Misingo dar nebuvo. Neabejojau, kad ligoninės tikrai pasigailės. Bet minią čia atvedė mūsų sanitaras. Jie nutvėrė jauną praktikantę ir išprievartavo. Pabėgau į kitą ligoninės galą, radau ten daktarą Šorkišą. Tu nesi jo matęs. Vengras. Siaubingas chirurgas, paniurėlis. Jis operuodavo kaip technikas. Abejingai. Trumpą laiką čia dirbo daugybė daktarų, kol atvykai tu, Hema ir Stounas… – Ji vėl atsiduso. – Tačiau tą naktį Šorkišas buvo visiškai kitoks. Turėjo šratinį šautuvą ir pistoletą. Kai minia pasiekė ligoninę, pro uždaras duris ėmiau maldauti Tesfajės – toks buvo sanitaro vardas: „Dėl Dievo meilės, neprisidėk prie šio blogio.“ O jis ėmė iš manęs tyčiotis: „Dievo nėra, Vyresnioji.“ Ir pažėrė daug visokių šlykštybių. Kai jie išmušė durų plokštę, daktaras Šorkišas iššovė: iš pradžių akių, paskui kirkšnių lygyje. Šūviai mane apkurtino. Atgavusi klausą, išgirdau, kaip vyrai spiegia iš skausmo. Šorkišas vėl užtaisė ginklus ir išėjo į lauką, pyškindamas iš šratinio šautuvo į kelius. Prisipažįstu, apsidžiaugiau pamačiusi, kaip jie šlubuoja šalin. Užuot išsigandusi, įtūžau. Tesfajė vėl puolė… Matyt, jam atrodė, kad atmatos vis dar su juo. Šorkišas pakėlė pistoletą – va šitą patį – ir paspaudė gaiduką. Dar neišgirdusi šūvio pamačiau, kaip ištiško Tesfajės dantys ir sprogo pakaušis. Kitų karinga nuotaika išgaravo. Kai rytą į miestą įžengė italai, gali mane vadinti išdavike, Ghošai, bet aš juos sveikinau, nes plėšimai liovėsi. Tada ir sužinojau, kad Džonas Melis norėjo mane išvežti į saugią vietą. Jis sustabdė sunkvežimį, kad padėtų sužeistajam, o prie jo priėjo girtas plėšikautojas ir iššovė į krūtinę iš pistoleto. Be jokios priežasties! Tai išgirdusi, iškart nuskubėjau į pasiuntinybę. Slaugiau jį dieną naktį. Jis kankinosi dvi savaites, bet jo tikėjimas nesusvyravo. Tai viena priežasčių, kodėl nepalikau Etiopijos. Man atrodė, kad esu jam skolinga. Jis prašė giedoti Banjano giesmę ir laikyti jam už rankos. Iki jo mirties giedojau tą giesmę bent tūkstantį kartų.

Tas, kuris nebijo

Vargo ir nelaimių,

Viešpačiui tarnauja

Ir nežino baimės.

Neprivers našta bėdų

Nei didžių kliūčių kitų

Jo sulaužyt pažadų

Maldininkauti.

Kokius neįtikimus atradimus galima padaryti užmerktomis akimis: niekada nebuvau girdėjęs Vyresniosios kalbant (juolab giedant) apie praeitį; man atrodė, kad ji išvydo pasaulį jau suaugusi, su vienuolės abitu, ir visada vadovavo Misingui. Jos pašnibždomis papasakota istorija, jos baimės, meilės ir žudynių išpažintis gąsdino labiau už tolimus šūvius. Tamsiame koridoriuje, protarpiais apšviečiamame tik signalinių raketų ir trasuojančių sviedinių, metančių ant sienos šoklius šešėlius, smarkiai prisispaudžiau prie Šivos galvos. Ko aš dar nežinau? Norėjau miego, bet Vyresniosios giesmė, jos virpantis balsas tebeskambėjo ausyse.

25 SKYRIUS

Pyktis kaip meilės išraiška

Kitą vakarą viskas buvo baigta – perversmas nepavyko. Per tris dienas buvo nužudyta daugybė imperatoriaus asmens apsaugos kareivių, dar daugiau pasidavė. Mačiau, kaip iš šlakbetonio blokų pastato prieš Misingą buvo lauk velkamas žmogus; jis bandė atsikratyti išdavikiškos uniformos, bet apatiniai marškiniai ir trumpikės rodė, kad jis maištininkas.

Artėjant tankams ir šarvuočiams, generolas Mebratu su nedideliu būreliu vyrų pabėgo pro Senųjų rūmų galinius vartus ir tamsoje pasuko į šiaurę, į kalnus.

Kitą rytą imperatorius Hailė Selasijė I, pergalingasis Judėjos liūtas, Karalių karalius, Saliamono palikuonis, lėktuvu grįžo į Adis Abebą. Gandas, kad jis parvyko, plito kaip gaisras, ir kelią, kuriuo važiavo jo automobilių kortežas, apsupo šokanti, staugianti minia. Žmonės pasipylė į gatves; susikabinę už rankų, šokinėdami koja į koją, lyg pėdose būtų spyruoklės, jie skandavo imperatoriaus vardą, nors šis seniai buvo pravažiavęs. Tarp jų buvo Gebrus, V. V. Gonadas ir Almaza; ji pranešė, kad jo didenybės veide švietė meilė valdiniams ir dėkingumas už ištikimybę.

– Mačiau jį taip aiškiai, kaip jus dabar, – pasakė ji. – Prisiekiu, jo akyse spindėjo ašaros, tenutrenkia mane perkūnas, jei meluoju. – Universiteto studentų, kurie prieš kelias dienas žygiavo gatvėmis, niekur nebuvo matyti.

Mieste vyravo šventiška nuotaika. Parduotuvės buvo atidarytos. Visur siuvo ir arklių traukiami, ir benzinu varomi taksi. Švietė saulė, diena Adis Abeboje buvo graži.

Mūsų namuose buvo liūdna. Generolą Mebratu ir Zemujį aš visada laikiau puikiais vaikinais, didvyriais. Imperatorius anaiptol nebuvo blogiukas, ir perversmo vadovų bandymai jį tokį pavaizduoti nieko neįtikino. Vis dėlto norėjau, kad generolui pasisektų baigti tai, ką pradėjęs. Viskas apsivertė aukštyn kojomis, atsitiko pats baisiausias dalykas: dabar mano didvyriai tapo blogiukais, ir niekas nedrįso sakyti kitaip.

Rozina ir Ženetė kankinosi laukdamos naujienų, suprasdamos, kad jos nebus geros.

Man toptelėjo, kad Zemujis turbūt niekada nebepasiims motociklo. Darvinas nebegaus draugo laiškų. Bridžo vakarai su draugijos siela generolu Mebratu beveik garantuotai pasibaigė.

Imperatorius pasiūlė milžinišką atlygį tam, kas paims į nelaisvę generolą Mebratu ir jo brolį. Valdovui grįžus naktį įvairiuose miesto rajonuose vyko mūšiai, buvo gaudomi paskutiniai maištininkai. Gailėjausi imperatoriaus asmens apsaugos eilinių kaip to, kurį mačiau tempiamą: jis nusikalto tik todėl, kad priklausė pralaimėjusiai, o gal net neteisiai pusei. Vis dėlto jis tik vykdė įsakymus; jo likimą nulėmė generolas Mebratu.

Nežinojau, ką manyti apie mūsų generolą; žmogus, kurį pažinojome, kuriuo žavėjomės, niekaip nesisiejo su liūdnai pagarsėjusiu persekiojamu sukilėliu, vadovavusiu nepavykusiam perversmui. Kaskart, išgirdęs šaudant, pamanydavau, kad tai galbūt paskutinis jo ir Zemujo mūšis.

Kitą rytą mane pabudino garsios aimanos iš Rozinos butelio. Koridoriuje susidūriau su Ghošu ir Hema, ir mes vienomis pižamomis išlėkėme lauk.

Prie Rozinos durų stovėjo Gebrus ir du niūrūs vyrai. Ji isteriškai rypavo tigrajų kalba, bet prasmė buvo visiškai aiški.

Sužinojome, kad mažas generolo Mebratu būrys pabėgo į Entoto kalnus, apsuko ratą ir grįžo į žemumas netoli Nazareto miestelio. Jie traukė prie užgesusio Zukalos ugnikalnio, nes aplinkinės žemės priklausė šeimai iš Modžo, ir jie tikėjosi ten prisiglausti.

Galop generolą išdavė valstiečiai, užklupę jo būrį ir pradėję garsiai lelioti.

Netrukus generolą Mebratu apsupo policininkai. Paskutiniame mūšyje generolas, pritrūkęs amunicijos, nuginklavo sužeistą policininką, paskui nušliaužė prie kito sužeisto policininko paimti jo ginklo. Jis prašė brolio Eskinderio pagalbos, bet šis šovė mūsų mylimam generolui į veidą, paskui įsikišo ginklą sau į burną. Spėliojau, ar jie buvo susitarę kartu nusižudyti. O gal Eskinderis nusprendė už abu? Zemujis, Ženetės tėvas, Darvino draugas, neketino pasiduoti ar žudytis. Jis puolė jį apsupusias pajėgas ir buvo nušautas.

Eskinderio kulka pataikė generolui į skruostą, išplėšė dešinę akį, ši liko kadaruoti, ir įsmigo po kaire akimi. Per stebuklą kaukolės ji nesužeidė. Generolas, be sąmonės, bet gyvas, buvo iškart nugabentas į karo ligoninę Adis Abeboje, maždaug už šimto kilometrų.

Sėdėjome valgomajame aplink stalą visi keturi, stengdamiesi atsukti kurčią ausį Rozinos klyksmams. Kartais išgirsdavau kūkčiojant Ženetę. Hema nuolat vaikščiojo pas Roziną, bet aš negalėjau prisiversti. Šiva užsikimšo ausis, jo akys sudrėko.

Mes tebesispietėme aplink stalą, tada paskambino iš pono Lumiso raštinės.

– Dirba kaip nieko nebuvę, – tarė Ghošas, padėjęs ragelį.

Lumiso miesto ir kaimo mokykla buvo atidaryta, o jei mes antradienio grupėje, neužmirškime atsinešti sportinės aprangos.

Nuogąstavome, bet Ghošas mudu įtikino, kad mokykla geriau už Rozinos aimanas kiaurą dieną. Jis mus nuvežė, mudu su Šiva spaudėmės ant priekinės sėdynės.

Netoli Nacionalinio banko nuo šaligatvio į gatvę plūstelėjo minia, trykštanti nesuprantama energija, ir pasuko prie mūsų. Pamažu slinkome į priekį. Staiga tiesiai priešais aiškiai kaip scenoje išvydau tris kūnus, kabančius kartuvėse. Ghošas liepė mums nusisukti, bet buvo per vėlu. Atrodė, lyg sustingę lavonai čia kabėtų kelis šimtmečius. Galvos buvo nepatogiai pakreiptos, o rankos surištos už nugaros.

Minia sūkuriavo aplink mūsų automobilį. Matyt, šventė ką tik baigėsi. Vienas vaikinas, einantis su dar dviem, trenkė per variklio gaubtą – net pašokau. Jis išsišiepė ir pasakė kažką bjauraus. Dar kažkas vožė į stogą mums virš galvos, paskui pajutome, kad automobilis siūbuoja.

Neabejojau, kad minia pakars ir mus. Įsikibau į prietaisų skydą, klyksmas įstrigo gerklėje.

– Ramiai, berniukai! – tarė Ghošas. – Šypsokitės, mojuokite, rodykite dantis! Linkčiokite… vaizduokite, kad mes irgi atėjom pasižiūrėti reginio. – Nežinau, ar šypsojausi, bet klyksmą užgniaužiau. Mudu su Šiva išsišiepėme kaip beždžionės ir apsimetėme, kad neišsigandom. Mes mojavome. Gal išvydę dvynius, o gal nusprendę, kad automobilyje sėdi tokie pat pakvaišėliai, jie prajuko, ir smurtingi smūgiai į automobilį pasidarė veikiau geraširdiški.

Ghošas vis dar linkčiojo, plačiai šypsodamasis, mojavo, susijaudinęs tarškėjo: „Žinau, žinau, tu susivėlęs niekše, labas rytas, taip, tikrai, atvažiavau pasigrožėti šiuo tamsuolišku reginiu… Pakarkim tave, dievaži, kaip civilizuota, ačiū, ačiū…“ ir pamažu stūmėsi į priekį. Pirmą kartą mačiau jį tokį, dirbtine šypsena slepiantį pavojingą panieką ir pyktį. Pagaliau išnirome iš minios, automobilis važiavo laisvai. Atsigręžęs pamačiau rankas, traukiančias nuo lavonų odinius batus.

Mudu su Šiva buvom apsikabinę kaip kadaise ir labai sukrėsti. Mokyklos automobilių aikštelėje Ghošas išjungė variklį ir mus apglėbė. Aš verkiau Zemujo, generolo Mebratu su peršauta akimi, Ženetės ir Rozinos, pagaliau – savęs. Ghošo glėbys buvo saugiausias prieglobstis pasaulyje. Jis nušluostė man veidą vienu nosinės kampu, o Šivai – kitu.

– Tai galbūt drąsiausias poelgis jūsų gyvenime. Nepametėt galvos. Jūs įtempėt gerai stygas pasiryžimo. Aš jumis didžiuojuosi. Žinot ką – šį savaitgalį išvažiuosim iš miesto. Prie karštųjų versmių į Soderę ar Volisą. Plaukiosime, viską užmiršime.

Jis paskutinį kartą prispaudė mus prie krūtinės.

– Jei rasiu Mekoneną, jis atvažiuos taksi įprastu laiku. Jei nerasiu, ketvirtą atvažiuosiu pats.

Eidamas į klasę, atsisukau pažiūrėti. Ghošas vis dar stovėjo ir mojavo.

Lumiso miesto ir kaimo mokykla ūžė. Girdėjau kitus vaikus giriantis, ką jie matė ir darė, bet nejaučiau noro prisidėti ar klausytis.

Tą dieną, kol buvome mokykloje, džipu pas Ghošą atvažiavo keturi vyrai. Užlaužę rankas už nugaros, ištempė jį kaip paprastą nusikaltėlį. Jam pabandžius prieštarauti, aptalžė. Tai Hema sužinojo iš V. V. Gonado. Jis pasakė tiems vyrams, kad jie daro klaidą, išsivesdami Misingo chirurgą. Už tokį įžūlumą V. V. gavo spyrį batu į pilvą.

Hema nenorėjo patikėti, kad Ghošas dingo. Ji parbėgo namo neabejodama, kad ras jį, sudribusį krėsle, užkrovusį basas pėdas ant taburetės, skaitantį knygą. Laukdama akimirkos, kai jį išvys, nedvejodama, kad jis namie, ji jau tūžo ant jo.

Hema įsiveržė pro priekines duris.

– Matai, kaip pavojinga susidėti su generolu? Ką aš tau sakiau? Per tave mus visus gali nudėti!

Kai ji šitaip užsipuldavo Ghošą, šis paprastai apsimesdavo mosuojąs apsiaustu it matadoras prieš jautį. Mums būdavo juokinga, Hemai – ne.

Bet namai buvo tylūs. Be matadoro. Ji ėjo iš kambario į kambarį, koridoriuose aidėjo apykojų skambaliukai. Įsivaizdavo Ghošą užlaužta už nugaros ranka, daužomą per veidą, spardomą į lytinius organus… Nubėgo į tualetą ir išvėmė pietus. Vėliau uždegė smilkalus, paskambino varpeliu ir davė įžadą nukeliauti į šventąsias vietas, Tirupatį ir Velankanį, jei Ghošas grįš gyvas.

Hema nukėlė ragelį, norėjo pranešti Vyresniajai. Bet ryšys buvo nutrūkęs. Po bombardavimo telefonai nustojo veikti arba veikdavo tik protarpiais. Ji stovėjo virtuvėje ir žiūrėjo pro langą.

Ghošo automobilis ligoninėje. Net jei sėstų į mašiną, kur važiuoti? Kur jis? O jeigu nuėjusi ji irgi bus suimta, sūnūs liks vieni… Milžiniškomis valios pastangomis Hema prisivertė laukti mūsų.

Iš tarnų patalpų sklido kūkčiojimas ir žodžiai – balsas buvo Rozinos, bet kimus ir sunkiai atpažįstamas. Gal ji kreipėsi į Zemujį, gal į Dievą, gal į kareivius, nužudžiusius jos vyrą. Raudoti pradėjo rytą ir dar neįsismagino kaip reikiant.

Hema pamatė išeinant Ženetę paraudusiomis akimis, bet ramią. Ji vedė svirduliuojančią Roziną. Abi ėjo į išvietę kieme. Su jomis gedėjo tik Almaza ir Gebrus, o ir jie dabar buvo kitur. Hemai pasirodė, kad Ženetė staiga subrendo, kad jos veidelis surūstėjo, o vaikystės meilumas ir žavesys dingo.

Hema apsitaškė vandeniu veidą. Giliai įkvėpė. Privalo likti rami dėl mūsų, tarė sau.

Išgėrė stiklinę filtruoto vandens. Vos spėjo ją padėti, į vidų įbėgo Almaza.

– Ponia, negerkit vandens. Kalbama, kad maištininkai užnuodijo vandens atsargas.

Bet buvo per vėlu, nes Hema pajuto, kad veidas dega, o paskui pilvą ėmė varstyti siaubingi diegliai.

26 SKYRIUS

Kančios veidas

Kai mus prie vartų pasitiko Gebrus ir pasakė, kad atėjo vyrai ir išplėšė Ghošą iš Misingo, mano vaikystė baigėsi.

Man buvo dvylika, per didelis verkti, bet tą dieną pravirkau antrą kartą, nes nežinojau, ko griebtis.

Dar nebuvau suaugęs vyras, negalėjau įsiveržti į tų, kurie išsivedė Ghošą, namus ir jo išgelbėti. Turėjau laikytis iš paskutiniųjų.

Šiva tylėjo, veidas papilkėjo. Valandėlę man neapsakomai pagailo jo, savo gražuolio brolio, aukšto kaip paauglys, bet dar putlaus kaip vaikas. Jo akys atspindėjo mano skausmą, ir tada mudu buvome vienas organizmas, kurio nei kūnų, nei sielų negalima išskirti. Ir į kalvą bėgome kaip viena būtybė, Dvyniai, pašėlusiai skubantys namo.

Radome Hemą ant sofos, išblyškusią, suprakaitavusią, kakta aplipusi šlapių plaukų sruogomis. Šalia klūpojo Almaza ašarotu veidu, visai nepanaši į įprastą santūrią Almazą, su kibiru rankose.

– Ji atsigėrė vandens, – paaiškino Almaza, mums nespėjus paklausti. – Negerkit vandens.

– Aš sveika, – paprieštaravo Hema, bet ji tik apsimetė.

Ji nebuvo sveika. Kaip ji gali sakyti, kad sveika? Išsipildė mano baisiausias košmaras: Ghošas dingo, o Hema mirtinai serga.

Įsikniaubiau į jos sario tamsą, šnerves užplūdo jos kvapas. Atrodė, kad aš dėl visko kaltas. Dėl numalšinto generolo sukilimo, Zemujo mirties, kad suimtas žmogus, kuris man buvo geresnis tėvas, nei būna dauguma vyrų, ir net dėl nuodų vandenyje…

Tą akimirką atsilapojo durys, įlėkė Vyresnioji su daktaru Bakeliu, nešinu aptrintu odiniu lagaminėliu. Jo krūtinė kilnojosi. Vyresnioji, irgi gaudydama orą, tarė:

– Hema! Vanduo neužnuodytas. Tai tik gandas. Nieko baisaus.

– Bet… pilvo diegliai, šleikštulys, – suglumo Hema. – Aš susivėmiau.

– Aš pats gėriau, – tarė Bakelis. – Nieko jame nėra. Netrukus pasijusi geriau.

Šiva pažvelgė į mane.

Kruopelytė vilties.

Hema atsistojo tikrindama, ar klauso rankos, kojos, galva. Vėliau sužinojome, kad panašūs dalykai dėjosi visame mieste. Viena pirmųjų medicinos pamokų. Kartais susergi pamanęs, kad sergi.

Jei Dievas yra, jis man ką tik leido lengviau atsikvėpti. Norėjau ir antro atokvėpio.

– Mama, o Ghošas? Kodėl kareiviai jį išsivedė? Ar jį pakars? Ką jis padarė? Jis sužeistas? Kur jie jį nuvedė?

Vyresnioji pasodino mus ant sofos. Išsitraukė ryškią nosinę.

– Nusiraminkite, vaikeliai. Mes viską sutvarkysime. Reikia būti tvirtiems – dėl Ghošo. Panika nepadės.

Almaza, iki tol tylėjusi ir įsisprendusi žiūrėjusi, pertraukė amhariškai:

– Ko laukiam? Iškart turime eiti į Kerkelės kalėjimą. Aš paruošiu maisto. Reikia antklodžių. Drabužių. Muilo. Greičiau!

Hemai vairuojant, folksvagenas tapo neatpažįstamas. Bakelis atsisėdo priekyje, o Almaza ir Vyresnioji – ant užpakalinės sėdynės su mumis ant kelių. Šiaip ne taip yrėmės per miestą.

Išvydau Adis Abebą naujomis akimis. Visada maniau, kad tai gražus miestas, plačios alėjos centre ir daugybė aikščių su paminklais, jo aptvertus sodus mašinos turi apsukti lanku: Meksiko aikštė, Patriotų aikštė, Meneliko aikštė… Užsieniečiai, manantys, kad Etiopija pilna badaujančių žmonių, sėdinčių dulkėse, per kurias nieko nematyti, naktį nusileidę į vėsias Adis Abebos miglas ir išvydę bulvarus bei Čerčilio gatvės tramvajų kelio žiburius, negalėdavo patikėti savo akimis. Gal kartais lėktuvas apsigręžė ir nuskraidino juos į Briuselį ar Amsterdamą?

Bet po perversmo ir suėmus Ghošą miestas man atrodė kitaip. Visos aikštės, įamžinančios kraujo praliejimą prie Advos ir išsivadavimą iš italų, tapo tinkamomis vietomis minios linčo teismui. Vilose, kuriomis kadaise žavėdavausi – rausvose, violetinėse, rusvose, slepiamose bugenvilijų, – tokie žmonės kaip generolas ar jo ginklo draugai iš armijos ir policijos rengė revoliuciją ir jos išdavystę. Gatvės buvo klastingos, vilos buvo klastingos. Aš tai užuodžiau. O gal taip buvo visada.

Netrukus privažiavome prie žalių vartų kalėjimo, visų vadinamo Kerkele – iškreiptu itališku žodžiu carcere. Kai kas jį vadino Alem Bekagne, amharų kalba tai reiškė „Sudiev, žiaurus pasauli“. Vartai buvo už geležinkelio pervažos, prie judraus pagrindinio kelio. Nebuvo nei šaligatvio, nei kelkraščio, asfaltas staiga smigo į purvyną, išmintą šimtų susirūpinusių giminaičių, kančios susietų su mumis. Jie stovėjo sustingę iš bejėgiškumo, bet mus praleido, ir mes pasiekėme sargybinę.

– Aš nežinau, ar jis arba ji čia, nežinau, kada žinosiu, ar jis arba ji čia, ar ne čia. Jei paliksite maisto ar antklodžių, jei jis ar ji čia, jie galbūt juos gaus, o galbūt gaus kas nors kitas, – Vyresniajai nespėjus išsižioti, išbeldė vyriškis, nepakeldamas akių. – Popieriuje užrašykite jo vardą ir daiktus, kuriuos paliksite, į jokius klausimus neatsakysiu.

Žmonės ramstė sienas, moterys iš įpročio stovėjo po išskleistais skėčiais, nors saulė slėpėsi už debesų. Almaza susirado vietą, iš kurios galėtų stebėti, kas ateina ir kas išeina, atsitūpė ir nebepajudėjo.

Praėjo valanda. Man skaudėjo kojas, bet laukėme. Buvome čia vieninteliai užsieniečiai, ir minia mus užjautė. Vienas vyriškis, universiteto dėstytojas, pasakė, kad prieš daugelį metų kalėjime sėdėjo jo tėvas.

– Vaikystėje kasdien sukardavau po tris mylias, nešdamas iš namų maistą. Tėvas buvo perkaręs, bet kaskart pirmiau pavalgydindavo mane ir priversdavo neštis atgal didesnę pusę maisto. Jis suprato: mes badaujame, kad jis pavalgytų. Vieną dieną vyresnysis brolis ir motina, atėję su maistu, išgirdo baisiuosius žodžius: „Maisto nešti nebereikia.“ Tada supratome, kad tėvas mirė. Žinote, kodėl šiandien suimtas mano brolis? Be jokios priežasties. Jis sunkiai dirbantis verslininkas, bet ir vieno senų priešų sūnus. Mes įtariami pirmiausia. Seni priešai ir priešų vaikai. Dievas žino, kodėl pasigailėjo manęs. Dalyvavau universiteto studentų eitynėse, bet suimtas brolis. Nes jis vyriausias.

Bakelis taksi nuvažiavo į klubą „Juventus“ pažiūrėti, gal pavyks priprašyti Italijos konsulą įsikišti, o paskui ketino grįžti į Misingą. Vienas gydytojas suimtas, jo žmona laukia prie kalėjimo, taigi darbų našta užgriuvo trečio gydytojo, Bakelio, pečius. Jis turėjo rūpintis, kad ligoninė veiktų, prižiūrėti slaugytojas ir vaistininką Adamą.

Su Šiva, Hema ir Vyresniąja grįžome į mašiną pailsinti kojų, sušilti, pabūti vieni. Po penkiolikos minučių grįžome ir vėl įsistebeilijome į vartus. Vėl nuėjome į automobilį, vėl grįžome, nenorėdami išvažiuoti, nors nieko nelaimėjome.

Sutemus, kaip tik tada, kai lipome iš mašinos, pro šalį ėjo vyras, užsidengęs galvą, burną ir viršutinę kūno dalį šama. Jei nebūtų avėjęs žvilgių batų ir išniręs iš siauro skersgatvio kalėjimo šone, būtum galėjęs jį palaikyti paprastu žmogeliu, žingsniuojančiu namo. Rankoje mataravo į audeklą įvyniotas uždengtas puodas – jo pietūs ar vakarienė. Jis įsmeigė akis į Vyresniąją. Stabtelėjo už automobilio atsukęs nugarą į kelią, lyg šlapintųsi.

– Neatsisukite į mane! – šiurkščiai ištarė amharų kalba. – Daktaras čia.

– Sveikas? – sušnibždėjo Vyresnioji.

Jis svyravo.

– Šiek tiek apdaužytas. Bet gyvas.

– Prašau, maldauju, – įsiterpė Hema, kaip gyvas negirdėjau jos maldaujant, – jis mano vyras. Kas bus toliau? Ar jį paleis? Jis niekaip nesusijęs su…

Vyras sušnypštė. Pro šalį ėjo didelė šeima.

– Mane gali apkaltinti, nes kalbuosi su jumis, – kai šeima nutolo, tarė jis. – Jei noriu būti saugus, turiu ką nors apkaltinti. Drasko mūsų jaunimą kaip žvėrys. Blogi laikai. Kalbuosi su jumis, nes išgelbėjote gyvybę mano žmonai.

– Ačiū. Ar galime kaip nors jums padėti? Ir jam?

– Šįvakar ne. Rytą dešimtą valandą būkite čia. Ne, toliau. Matote žibintą? Laukite prie stulpo, atneškite antklodę, pinigų ir tokį puodą maisto. Pinigų jam. Dabar važiuokite namo.

Nubėgau pašaukti Almazos, tebetupėjo kur atsitūpusi, platūs sijonai supo ją it cirko palapinė, baltas gabis dengė galvą ir pečius, buvo matyti tik akys. Ji nieko nenorėjo girdėti. Budėsianti per naktį. Nepavyko jos perkalbėti. Nenoromis ją palikome, privertę apsivilkti Hemos megztinį, o ant jo apsimuturiuoti gabiu.

Laimė, telefonai namie jau veikė. Vyresnioji išplėšė Didžiosios Britanijos ir Indijos ambasadorių pažadą rytą pasiųsti savo atstovus. Nė vienas karališkosios šeimos narys su Vyresniąja kalbėtis nepanoro; tarp įtariamųjų buvo net imperatoriaus sūnus, ką bekalbėti apie dukterėčias, sūnėnus ir vaikaičius. Girdėjome gandus, esą žemesnieji karininkai murma, kad generolai neparemdami maištininkų suklydo; matyt, gandai iš dalies buvo pagrįsti, nes tą dieną imperatorius leido padidinti atlyginimą visiems karininkams. Žmonės kalbėjo, kad jo didenybę išgelbėjo tik milžiniška aukštesniųjų sausumos kariuomenės ir imperatoriaus asmens apsaugos karininkų konkurencija ir pavydas.

Tą naktį aš ir Šiva miegojome su Hema jos lovoje. Pagalvė kvepėjo Ghošo pomada. Ant naktinio staliuko buvo sukrautos jo knygos, įkištas į Frenčo „Diferencinių diagnozių rodyklę“ parkeris žymėjo skaitomą puslapį, ant viršelio nerūpestingai buvo numesti skaitymo akiniai. Jo įprotis prieš miegą apžiūrėti savo profilį, dešimt kartų įtraukti ir išpūsti pilvą, kelias minutes pagulėti ant čiužinio nukorus per kraštą galvą – jis tai vadindavo „manevrais traukos jėgai įveikti“, – buvo neįdomūs, bet jų svarba atsiskleidė, kai Ghošas dingo. „Dar viena diena rojuje“, – neišvengiamai ištardavo jis, dėdamas galvą ant pagalvės. Dabar supratau, ką tai reiškia: diena be įvykių – brangi dovana. Visi trys gulėjome ir laukėme, lyg jis būtų ką tik išėjęs į virtuvę ir tuojau turėtų grįžti. Hema kūkčiojo.

– Viešpatie, pažadu daugiau niekada nemanyti, kad tas žmogus niekur nedings, – išsakė ji ir mūsų mintis.

Vyresnioji, nusprendusi nakvoti pas mus, mano ir Šivos lovoje, sušuko:

– Hema, miegok. Berniukai, pasimelskite. Nesirūpinkite.

Aš meldžiausi visoms dievybėms kambaryje, nuo Murugano iki Švenčiausiosios širdies Jėzaus.

Anksti rytą grįžo Almaza. Nieko naujo ji nesužinojo.

– Bet atsistodavau kaskart, kai pro šalį važiuodavo mašina. Kad daktaras pamatytų, jeigu ja vežamas.

Hema su Vyresniąja dešimtą valandą ketino eiti į sutartą vietą, nešinos maistu, antklodėmis ir pinigais. Paskui apeisiančios ambasadas ir karališkosios šeimos narius. Hema įkalbėjo mus likti namie.

– O jei Ghošas paskambins? Kas nors turi likti ir atsiliepti.

Liko Rozina su Ženete, taigi nebuvome visai vieni. Almaza, užkandusi duonos ir atsigaivinusi karšta arbata, pareiškė grįšianti į Kerkelę sykiu su Hema ir Vyresniąja.

Vidurdienį jų vis dar nebuvo. Šiva, Ženetė ir aš padarėme sumuštinių. Rozina nieko nematančiomis, paraudusiomis akimis žvelgė į tolį.

– Nesijaudinkit, – kimiai tarė, – Ghošui nieko nenutiks.

Jos žodžiai neguodė. Ženetė, išblyškusi ir keistai abejinga, suspaudė man ranką.

Kučulu retai rodydavo balsą. Į Misingą ateidavo tiek nepažįstamų žmonių, kad loti būtų tekę be perstojo. Todėl kai išgirdome Kučulu lojant, susidomėjau. Pažvelgęs pro svetainės langą, pamačiau nevalyvą vyriškį žalia kareivio uniforma, žingsniuojantį taku ir dingstantį už mūsų namo. Kučulu pašėlo, kurtinamas viauksėjimas biro papliūpomis. Lyg sakytų: Prie mūsų slenksčio labai pavojingas žmogus.

Nubėgau į virtuvę. Rozina, Ženetė ir Šiva jau stovėjo prie lango. Kučulu buvo po mumis, kaip gyvas negirdėjau jos taip garsiai lojant. Ji puolė į priekį iššiepusi dantis, kaklas dingo pasišiaušusių gaurų apykaklėje. Vyras praskleidė sunkų švarką ir išsitraukė revolverį, užkištą už kelnių. Jis neturėjo nei diržo, nei dėklo, nei marškinių, tik baltus apatinius. Išvydusi ginklą, Kučulu pabėgo. Ji buvo drąsi, bet ne kvaila.

– Aš jį pažįstu, – sušnibždėjo Rozina. – Zemujis jį kelis kartus pavėžėjo. Jis iš sausumos kariuomenės. Dažnai stovėdavo prie vartų tikėdamasis, kad pro šalį eis Zemujis. Amžinai pataikaudavo Zemujui. „Pataikavimas slepia pavydą“, – sakiau Zemujui. Zemujis apsimesdavo, kad jo nemato, arba sakydavo, kad važiuoja į kitą pusę.

Kariškis vėl užsikišo ginklą už kelnių, paskui priėjo prie BMW ir paglostė sėdynę.

– Matot! Ar nesakiau? – pyko Rozina.

– Išeikit lauk! – sušuko vyras, žiūrėdamas mūsų pusėn. – Žinau, kad jūs čia.

– Likit viduj, – paliepė Rozina ir giliai įkvėpė. – Ne. Nelikit. Visi išeikit pro priekines duris ir bėkit į ligoninę. Laukit su V. V. Laukit, kol ateisiu jūsų. – Ji atšovė skląstį. – Užrakinkit duris, kai išeisiu, – pridūrė ir žengė į lauką.

Negaliu paaiškinti, kodėl mūsų trijulė, užuot jos paklausiusi, vėl atidarė duris ir nusekė įkandin. Ne todėl, kad buvome drąsūs. Ko gero, manėme, kad bėgti pavojingiau negu likti su vieninteliu suaugusiu žmogumi, kuriuo galime pasitikėti.

Įsibrovėlio akys buvo pasruvusios krauju, atrodė taip, lyg būtų miegojęs apsirengęs, o elgėsi komiškai. Skendėjo sunkiame kamufliažiniame švarke, tačiau rankovės buvo per trumpos. Beretę veikiausiai buvo pametęs. Kaktą vagojo tamsi stati raukšlė it dviejų veido pusių siūlė. Nors su retais ūsiukais, atrodė per jaunas nešioti uniformą.

– Šitas, – sumurkė, glostydamas motociklo baką, – dabar priklauso… armijai.

Rozina užsidengė plaukus juoda šama kaip moteris, žengdama į bažnyčią. Stovėjo prieš jį tyli ir nuolanki.

– Girdėjai mane, moterie? Jis priklauso armijai.

– Turbūt taip ir yra, – atsiliepė ji, nuleidusi akis. – Turbūt armija ateis jo pasiimti. – Ji kalbėjo pagarbiai, todėl jis ne iš karto suprato.

Vėliau spėliojau, kodėl ji ryžosi jį supykdyti ir užtraukti mums pavojų.

Kareivis sumirksėjo. Paskui šaižiai suriko:

– Aš esu armija!

Jis griebė jai už rankos ir trūktelėjo artyn.

– Aš esu armija.

– Taip. Čia daktaro namai. Jei ką nors imate, turėtumėte jam pranešti.

– Daktarui? – nusijuokė jis. – Daktaras kalėjime. Pranešiu, kai vėl pamatysiu. Paklausiu, kodėl pasamdė tokią įžūlią šliundrą kaip tu. Turėtume tave pakarti, nes gulėdavai su išdaviku.

Rozina žiūrėjo į žemę.

– Tu kurčia, moterie?

– Ne, pone.

– Kalbėk. Pasakyk man bent vieną gerą žodį apie Zemujį. Pasakyk!

– Jis buvo mano vaiko tėvas, – tyliai ištarė Rozina, nežiūrėdama jam į akis.

– Kokia tragedija pavainikei. Pasakyk dar ką nors. Kalbėk!

– Jis darė ką palieptas. Jis stengėsi būti geras kareivis kaip jūs, pone.

– Geras kareivis, sakai? Kaip aš? – Jis atsisuko į mus, lyg prašydamas būti tokio įžūlumo liudytojais.

Paskui, taip greitai, kad nė vienas nesitikėjome, jis trenkė jai atgalia ranka. Smūgis buvo smarkus, Rozina susverdėjo, tačiau nepargriuvo. Prispaudė prie veido šamą. Pamačiau kraują. Suglaudė pėdas ir atsitiesė. Mudu su Šiva nejučiomis susiėmėm už rankų.

Pajutau, kad per blauzdą varva kažkas šiltas. Svarsčiau, ar kareivis pastebės, bet jis susirūpinęs apžiūrinėjo bjaurią žaizdą ant didžiojo piršto krumplio. Šmėkštelėjo balta sausgyslė, o gal danties lūžena.

– Po perkūnais! Tu mane sužalojai, retadante kekše.

Akies kampučiu mačiau, kad Ženetė krustelėjo. Puikiai pažinojau šitą jos išraišką. Ji puolė kareivį. Jis pakėlė koją, spyrė Ženetei į krūtinę ir nubloškė, nespėjus jai prisiartinti. Vėl išsitraukė ginklą, atlaužė gaiduką ir nusitaikė į Roziną.

– Dar kartą tai padaryk, pavainike, ir nudėsiu tavo motiną. Supratai? Nori likti našlaitė? O judu, – kreipėsi jis į mus, – nesipainiokit man po kojų. Galėčiau dabar pat visus nugalabyti, dar medalį gaučiau.

Visi atpažinome plastikinį raktų laikiklį, kurį jis išsitraukė iš kišenės. Pakabutis buvo Kongo pavidalo. Pasaulyje buvo tik vienas toks raktų laikiklis, ir jis priklausė Zemujui.

Varydamasis motociklą iš pastogės, jis vos nepargriuvo. Apžergęs jį apsidairė, kur paleidimo svertas, radęs bandė užkurti variklį koja, bet bėgis buvo įjungtas, todėl motociklas šoko į priekį ir vos neparvertė kareivio. Atgavęs pusiausvyrą, jis apsidairė, ar mes matėme.

Kareivis bandė išjungti bėgį. Visai kitaip negu Zemujis, šis svirtį vos paliesdavo bato galu ir su BMW elgdavosi taip, lyg motociklas būtų lengvas kaip plunksnelė. Zemujis išjudindavo cilindrus iš lėto, paskui paspausdavo stipriau, ir variklis atgydavo. Prisiminęs Zemujį, kuris kovėsi iki mirties, užuot pasidavęs, susigėdau. Panorau elgtis taip, kaip dera tikrajam motociklo savininkui. Sugniaužiau Šivai ranką. Supratau, kad ŠivaMarijonas mąsto tą patį, nes jis irgi spustelėjo man ranką.

Kareivis daužė koja paleidimo svertą, lyg tryptų priešą, paraudo, kaktą išpylė prakaitas. Užuodžiau degalus. Jie užkimšo karbiuratorių.

Diena buvo vėsi, pro debesis prasiskverbusi saulė atsispindėjo nuo chromuoto motociklo paviršiaus. Kareivis stabtelėjo atsipūsti, paskui nusivilko švarką, užmetė jį ant sėdynės už nugaros. Pakratė kruviną krumplį. Žmogėkas buvo prakaulus. Suirzęs ir pažemintas variklio priešinimosi, kareivis piktai iššiepė dantis. Jo nusivylimas buvo pavojingas.

– Leiskite pastumti. Jūs užsiurbėte variklį, dabar jo kitaip nepaleisi. – Tai Šivos žodžiai.

– Kai nusigausite iki kalvos papėdės, įjunkite pirmą bėgį, – pridūriau aš. – Iškart užbirbs.

Jis pažvelgė į mus, lyg nustebęs, kad mokame kalbėti, juolab gimtąja jo kalba.

– Ar jis taip paleisdavo motociklą?

Zemujis niekada neužkimšdavo karbiuratoriaus, norėjau atšauti.

– Visada, – atsakiau. – Ypač, jei ilgesnį laiką neužkurdavo.

Kareivis susiraukė.

– Gerai, judu padėsit man stumti motociklą. – Jis giliau užsikišo ginklą už kelnių juosmens, už jo sagties. Švarką, kurį buvo numetęs ant sėdynės, pasikišo po užpakaliu.

Nuo mūsų tako viršaus žvyrkelis į skubiosios pagalbos skyrių iš pradžių eidavo lygiai, paskui leisdavosi ir dingdavo virš iškyšos, už kurios buvo matyti žemutinės medžių prie pat teritorijos mūro šakos. Tik pusiaukelėje paaiškėdavo, kad kelias gerokai prieš iškyšą daro staigų posūkį ir netoli skubiosios pagalbos skyriaus įsuka į žiedą.

– Stumkit! – paliepė jis. – Stumkit, velnio išperos.

Mes stūmėme, jis irgi padėjo: pasilenkęs į priekį spyrėsi kojomis. Netrukus jau riedėjo ir laimingas apsilaižė. Motociklas vingiavo, rankenos plačiai mataravo.

– Laikykit! – sušukau.

ŠivaMarijonas stūmė sutartinai, porinis risnojimas netrukus virto trumpo nuotolio bėgimu keturiomis kojomis.

– Viskas gerai, – suriko kareivis, dėdamas kojas ant pedalų. – Stumkite!

Mes jau lėkėme šlaitu žemyn vis greičiau.

– Atsuk benzino čiaupą! Duok garo! – sušuko Šiva.

– Ką? A, taip, – paklausė kareivis ir atitraukęs nuo vairo dešinę ranką ėmė grabalioti po baku čiaupo, o brangių sekundžių vis mažėjo.

– Kitoje pusėje! – sušukau aš.

Jis atitraukė nuo vairo kairę ranką. Niekada neras, bet ir nesvarbu, nes karbiuratoriuje degalų pakaks mažiausia myliai.

Motociklas lėkė greitai, amortizatoriai cypė, purvasargiai barškėjo, nuo svorio greitis kuo toliau, tuo labiau didėjo, mes irgi stengėmės. Ieškodamas čiaupo, jis atitraukė akis nuo kelio, o kai jas pakėlė, ŠivaMarijonas skuodė kiek įkabindami, vis pastūmėdami motociklą. Išvydau pabalusius kareivio krumplius ant droselio, o kairė ranka niekaip negalėjo nuspręsti, ieškoti toliau ar čiupti vairą.

– Įjunk bėgį, greičiau! – surikau ir dar kartą iš paskutiniųjų pastūmiau motociklą.

– Nuspausk pedalą! – sukliko Šiva.

Kareivis ne iš karto suvokė, iš pradžių iki galo atsuko droselio sklendę, paskui dirstelėjo žemyn į pavarų perjungimo svirtį prieš užmindamas. Vieną širdį gniaužiančią akimirką perjungiamas į pirmą bėgį motociklas užsikirto, užpakalinis ratas sustojo, mums nepavyko…

Ir kai tik taip pamaniau, variklis sučiaudėjo ir kriokdamas atgijo, žaibiškai didindamas apsisukimų skaičių iki raudonos linijos, lyg sakytų: Dabar jau pats viskuo pasirūpinsiu, berniukai. Motociklas metėsi į priekį, užpakalinė padanga pažėrė mums į veidą žvyro, kareivis vos nenukrito, todėl dar stipriau įsikibo į rankenas, iš paskutiniųjų spausdamas droselio sklendę, užuot paleidęs.

Išvydęs, kas priekyje, jis sustūgo. Iki iškyšos reikėjo spėti apsisukti, o jis teturėjo kelias pėdas ir kelias sekundes. Visi motociklininkai žino: visada žiūrėk į tą pusę, kur ketini važiuoti, ir niekada į tai, ko nori išvengti. Neabejojau, kad jo akys buvo įsmeigtos į artėjančią prarają. BMW riaumodamas didino greitį. Nulėkiau įkandin.

Priekinis ratas užkliuvo už betonuoto iškyšos krašto ir sustojo. Užpakalinis ratas pakilo į orą ir jei ne didžiulio variklio svoris, motociklas būtų persivertęs kūliais. Tačiau virš vairo prašvilpė motociklininkas, jau ne staugdamas, o spiegdamas. Jis lanku šovė per iškyšą ir krito tol, kol užkliuvo už medžio kamieno. Išgirdau dunkstelėjimą ir kriokimą, iš plaučių veržiantis orui. Nuo inercijos jam ištempė kaklą ir jis trenkėsi veidu į medį. Tada žnektelėjo ir pasirito dar dešimt pėdų.

BMW, atsistojęs ant priekinio rato, nuvirto ant šono; variklis užgeso, bet užpakalinis ratas tebesisuko. Nebuvau girdėjęs tokios tylos.

Nusiropščiau žemyn. Prie jo priėjau pirmas. Norėjau, kad taip įvyktų, bet dabar siaubingai graužiausi. Nustebau, kad jis nepraradęs sąmonės. Gulėjo ant nugaros ir apsvaigęs mirkčiojo, o į akis iš šnervių ir lūpų srovele tekėjo kraujas. Kareivio jis niekuo nebepriminė. Išraiška buvo kaip vaiko, kuris ištiesė ranką į daiktą, esantį per toli, ir padariniai buvo pragaištingi.

Išsuktą taip, kad vos nesusivėmiau, pėdą buvo užgulęs. Sudejavo, susiėmęs už pilvo. Veidas buvo virtęs kruvina koše. Šlykštus vaizdas.

Rodos, nei veidas, nei pėda nekėlė jam tokio susirūpinimo kaip pilvas.

– Prašau, – tarė jis. Jam trūko oro, įsikibo į juosmenį. Jo akys susirado mane. – Prašau. Išimk jį.

Trumpam užmiršau, ką jis padarė Zemujui, Rozinai, Ženetei ir Ghošui. Mačiau tik jo kančią, ir man jo pagailo.

Pakėliau akis ir pamačiau Roziną ištinusia, perskelta lūpa, išmuštu dantimi.

– Prašau… – vėl pakartojo jis, griebdamasis už krūtinės. – Išimk. Šventojo Gabrieliaus vardu, išimk.

– Atsiprašau, – tariau.

Jis toliau bejėgiškai, beviltiškai kažko ieškojo pilve, jau ir aš pamačiau ko. Į jį įsibedė pistoleto buožė – jau beveik dingo po kairės pusės šonkauliais.

– Saugokis! – sukliko Rozina. – Jis nori paimti pistoletą.

– Ne, – mėginau paaiškinti, – jo buožė įsirėžė jam į apatinius šonkaulius.

Išgirdau, kaip sakau kareiviui: „Laikykis! Ištrauksiu!“ Įsikibau į ginklo rankeną ir iš visų jėgų trūktelėjau. Jis suspiegė. Ginklas nė nekrustelėjo. Suėmiau kitaip.

Pajutau, kad man į delną spyrė mulas, anksčiau, negu išgirdau šūvį.

Ir pistoletas lengvai įslydo man į saują, lyg būtų buvęs ne įsmigęs, o tik padėtas ant kareivio bambos.

Užuodžiau degantį audeklą ir korditą. Pamačiau, kaip iš kareivio akių it rasos lašas nuo rožės žiedlapio slysta gyvybė.

Apčiuopiau pulsą. Tokio Ghošas man niekada nerodė: pulsas, kurio nėra.

Rozina pasiuntė Ženetę atvesti Gebraus.

Šis atbėgo. Šūvio negirdėjo. Namas buvo toli, pistoletas – kareivio pilve, todėl garsas buvo slopus ir toli nepasklido.

– Paskubėk. Kas nors gali ateiti jo ieškoti, – tarė Rozina. – Bet pirmiausia reikia nutempti motociklą. – Visi penki vargais negalais jį pakėlėme ir nuvilkome į įrankių sandėliuką už vingio tako apačioje. Jei ne įdubimas bake, motociklas būtų kaip naujas. Perkrovę sandėliuke malkų ryšulius ir Biblijų krūvas, pastūmę kitur ožį, inkubatorių, kitą čia laikomą šlamštą, BMW paslėpėme.

Grįžę prie lavono, beveik nesikalbėjome. Gebrus su Šiva pasiėmė aprūdijusį karutį ir, padedami Rozinos ir Ženetės, įgrūdo į jį kūną. Atsišliejau į medį ir žiūrėjau. Kareivis gulėjo karutyje nenatūralia numirėlio poza. Su Rozina priešakyje stūmėme jį palei pat mūrą, kuriuo apjuosta Misingo teritorija, kol privažiavome Liūną. Čia, giliai po žeme, buvo senas ligoninės septinis bakas, daug metų perpildytas, dabar nebenaudojamas. Jungtinių Valstijų informacijos tarnybos cementas, Rokfelerio fondas – ir graikas rangovas Achilas pastatė naują. Bet senojo bako nuotekos pagraužė žemę. Samanų pūkai apgaudavo akį: nugrimzdavo kiekvienas daiktas, sunkesnis už akmenuką. Įsibrovėlius atbaidydavo smarvė. Vyresnioji liepė aptverti baką spygliuotos vielos tvora, o skyde amharų kalba parašyti: LIŪNAS.

Dvokas buvo stiprus. Išrovę tvoros stulpelį, kad spygliuota viela atsidurtų ant žemės, Rozina su Gebrumi stūmė karutį į priekį, kol galėjo. Dirstelėjau į Šivą. Jis žiūrėjo abejingai, lyg stebėtų, kaip dirba batų valytojai, o mano jausmai buvo visiškai priešingi. Juodu jau ruošėsi išversti lavoną, o tada surikau: „Ne!“ Griebiau Rozinai už rankos, priversdamas pastatyti karutį. Drebėjau, verkiau.

– Negalima šitaip. Negerai, Rozina… O Dieve, ką aš padariau…

Rozina man trenkė smarkų antausį. Šiva uždėjo ranką man ant peties, veikiau sulaikyti negu prilaikyti. Rozina su Gebrumi vėl čiupo už rankenų ir išvertė numirėlį lauk.

Samanota žemė įlinko kaip spyruoklinis čiužinys. Lavono veidas jau buvo nebe mus gąsdinusio kareivio; tai buvo graudus veidas, žmogaus, o ne pabaisos.

Kai kūnas pagaliau prasmego, Rozina nusispjovė ir atsisuko į mane. Jos veidą iškreipė pyktis ir kraujo troškimas.

– Kas tau pasidarė? Nesupratai, kad jis būtų mielai mus visus nudėjęs savo malonumui? Nenušovė tik todėl, kad skubėjo pavogti Zemujo motociklą. Didžiuokis tuo, ką padarei.

Atgal grįžome tylėdami. Namie, virtuvėje, Rozina atsisuko į mus įsisprendusi į klubus.

– Niekas, išskyrus mus, nežino, kas atsitiko, – tarė ji. – Niekas neturi žinoti. Nei Hema. Nei Ghošas. Nei Vyresnioji. Niekas niekas. Supratai, Šiva? Ženete? Gebrau? – Ji atsisuko į mane. – O tu? Marijonai?

Pažvelgiau į auklę. Veidas kruvinas, išmuštas dantis – ją buvo sunku pažinti. Nusiteikiau išklausyti daugiau šiurkščių žodžių. Bet ji priėjo ir mane apkabino. Taip moteris apkabina sūnų arba didvyrį. Stipriai ją apglėbiau. Karštai alsuodama man į ausį, ji pasakė:

– Tu labai drąsus.

Tokia buvo paguoda: mano ir Rozinos santykiai pasitaisė. Priėjusi mane apkabino ir Ženetė.

Jei būti drąsiam – jaustis apkvaišusiam ir priblokštam, matyti tik kruvinus savo pirštus ir paklaikusiai besidaužančia širdimi ilgėtis mane apkabinusios mergaitės, – tada turbūt aš drąsus.

27 SKYRIUS

Visažinė medicina

Atrodė, kad kiekvieno generolo Mebratu draugo likimas – kartuvės. Iki šiol Ghošą gelbėjo Indijos pilietybė. Jo šeimos ir daugybės draugų maldos. Jį įkalinus, ne tik mano pasaulis pakibo ore; gyvenimas prarado prasmę.

Tada, kai visi skendėjome neviltyje, prisiminiau Tomą Stouną. Prieš perversmą negalvojau apie jį daug mėnesių. Neturėjau jo nuotraukos, nenutuokiau, kad jis parašė garsų vadovėlį (vėliau sužinojau, kad Hema išdalijo arba išmetė visus Misinge esančius „Trumpo įvado“ egzempliorius), todėl Tomas Stounas atrodė netikras, vaiduoklis, fantazija. Negali būti, kad mano tėvas baltaodis kaip Vyresnioji, maniau. Inde motina tikėti buvo lengviau.

Bet dabar, kai laikas sustojo, man iš galvos neišėjo vyras, kurio net veido negalėjau įsivaizduoti. Aš jo sūnus. Dabar man jo labiausiai reikia. Kai kareivis atėjo vogti motociklo, o gal ir mūsų išžudyti, kur buvo Stounas? Kai aš nušoviau įsibrovėlį – man vis dar taip atrodė, – kur buvo Stounas? Kai naktį man prieš akis iškildavo ta mirties kaukė ar kai šaltos rankos griebdavo mane iš tamsos, kur buvo Stounas? O svarbiausia, kai privalau išvaduoti vienintelį tėvą, kurį turiu, kur Stounas?

Tomis siaubingomis dienomis, netrukus virtusiomis dviem savaitėmis, kai mynėme nuo namų į kalėjimą ir atgal, į Indijos ambasadą, į Užsienio reikalų ministeriją, neabejojau: jei būčiau buvęs Ghošui geresnis sūnus, jei būčiau buvęs jo vertas, gal jis būtų išvengęs dabartinių kančių.

Gal dar ne per vėlu?

Galiu pasikeisti. Bet koks turi būti pokytis?

Laukiau ženklo.

Gavau jį vieną vėjuotą rytą, kai išgirdome apie naujus korimus Merkate. Nuskubėjau prie vartų, pats nežinau kodėl: kad ir kur būdavau, visada būdavau pasiruošęs atsidurti kitur. Pakeliui man šnerves pakuteno paslaptingas saldus vaisių kvapas. Kaip tik tuo metu prie skubiosios pagalbos skyriaus portiko atšvilpė žalias sitroenas, linguodamas ant amortizatorių; užpakalines padangas slėpė į sijoną panašūs purvasargiai. Ant užpakalinės sėdynės drybsojo kažkoks storulis. Jį iš automobilio išnešė du jaunesni vyrai, ir kvapas iškart sustiprėjo. Vyro oda, kaip ir karališkosios šeimos, buvo balintos kavos spalvos, žandikauliai atsikišę, lyg būtų užaugęs penimas plakta grietinėle ir sklindžiais, o ne indžera ir votu. Man pasirodė, kad jis miega. Kvėpavo giliai, garsiai, švokšdamas, it pervargęs garvežys. Sulig kiekvienu iškvėpimu pasklisdavo tas saldus kvapas – jis net buvo spalvotas, raudonas.

Žinojau, kad jau buvau tokį kvapą užuodęs. Kur? Kaip? Stovėjau prie skubiosios pagalbos skyriaus, kol vyras buvo nešamas į vidų, ir svarsčiau, stengdamasis išspręsti galvosūkį. Atsidėjau apmąstymams, pasaulio pažinimui, kuriais mane taip žavėjo Ghošas. Prisiminiau, kaip jis darė bandymą gūžinėjant – tikrą bandymą užrištomis akimis, – kad patvirtintų mano gebėjimą rasti Ženetę pagal kvapą.

Vėliau daktaras Bakelis man pasakė, kad tam žmogui buvo diabetinė koma – vaisių kvapas būdingas požymis. Nuėjau į Ghošo kabinetą senajame jo bungale ir ėmiau skaityti vadovėlius apie ketonus, kurie kaupiasi kraujyje ir skleidžia tą kvapą. Paskui ėmiau skaityti apie insuliną. Paskui apie kasą, cukrinį diabetą… Pradėjęs nebegalėjau sustoti. Turbūt pirmą kartą per dvi savaites nuo Ghošo arešto pajėgiau galvoti apie kitus dalykus. Maniau, kad storos Ghošo knygos yra nuobodžios. Bet paaiškėjo, kad medicinos esmė (priešingai negu, tarkim, inžinerijos) yra žodžiai. Tereikia suregzti žodžius tam tikram dariniui apibūdinti ir paaiškinti, kaip jis veikia ir kas nebegerai. Žodžiai buvo nežinomi, bet juos galėjai rasti medicinos žodyne, užsirašyti ir vartoti vėliau.

Vos po poros dienų prie Misingo vartų vėl užuodžiau tokį pat kvapą. Šį kartą jį skleidė giminaičių prilaikoma senė, išsitiesusi ant suolo vežime. Ji kvėpavo taip pat, švokšdama, ir net stiprus arklio kvapas nenustelbė vaisių kvapo. „Diabetinė acidozė“, – pasakiau Adamui, ir jis sutiko, kad veikiausiai. Kraujo ir šlapimo tyrimai patvirtino, kad aš teisus.

Gyvenimas Misinge ėjo savo vaga. Ar daktaras vienas, ar jų keturi, ligoniai plūsta vienodai. Su paprastais dalykais – naujagimių dehidratacija, karščiavimu, gimdymu – susitvarkydavome, bet operacijų teko atsisakyti. Trainiodavausi apie skubiosios pagalbos skyrių su Adamu arba slėpdavausi buvusiame Ghošo name, skaitinėdamas jo vadovėlius. Laikas tebeslinko lėtai, o mano baimė dėl Ghošo nė kiek nenuslopo, bet galų gale pajutau radęs Šivos piešimo ar šokio atitikmenį, aistrą, kuri nuvaiko neramias mintis. Maniau, kad tai, ką darau aš, yra rimtesnis dalykas už Šivos pomėgius; manasis prilygo senovės alchemijai, kuri galbūt atkels Kerkelės kalėjimo vartus.

Tą baisų metą, kai Ghošas sėdėjo kalėjime, Almaza budėjo prie kalėjimo, o imperatorius taip niekuo nebepasitikėjo, kad Lulu turėdavo apuostyti kiekvieną jo didenybės maisto kąsnelį, prabudo mano uoslė, mano laukinis sumanumas. Visada puikiai skirdavau įvairiausius kvapus, bet dabar kiekvienas jų būdavo pažymimas etikete. Suplėkęs amoniakinis pažeistų kepenų dvokas siejosi su pageltusiomis akimis ir liūčių metu; vidurių šiltinė, paplitusi kiaurus metus, kvepėjo šviežia duona, ligonių akys būdavo neramios ir baltos kaip porcelianas. Plaučių pūlinys smirdėjo kanalizacija, nudegimo žaizda pseudomonoms sukėlus pūliavimą kvepėdavo vynuogėmis, inkstų nepakankamumas dvokė senu šlapimu, skrofuliozė trenkė išsivadėjusiu alumi – sąrašas buvo milžiniškas.

Vieną naktį po vakarienės Vyresnioji snūduriavo ant sofos, o Šiva prie valgomojo stalo įnikęs piešė. Hema, vaikščiodama po kambarį, sustojo prie mano krėslo. Tai buvo Ghošo vieta. Buvau užsikėlęs kojas aukštyn ir po ranka prisikrovęs knygų. Turbūt ji suprato, kad saugau jo vietą. Per petį pamatė storą ginekologijos vadovėlį, kurį visiškai atsitiktinai buvau atsivertęs ties ištinusia moters vulva, dėl bartolinito buvo iškilęs milžiniškas pūlinys. Nebandžiau slėpti. Pajutau, kad Hema nežino, ką daryti. Ji uždėjo ranką man ant galvos ir braukė ja per plaukus ausies link, pamaniau, tuoj nusuks man kaušelį (sužinojau, kad taip vadinama mėsingoji ausies dalis). Jaučiau, kad svyruoja. Paglamonėjo man ausies kaušelį ir paglostė petį.

Hemai nuėjus, pajutau jos neištartų žodžių sunkulį. Norėjau sušukti įkandin: „Mama! Tu ne taip supratai!“ Bet ji nesidalijo savo mintimis, aš irgi to pramokau. Branda reiškia štai ką: paslėpk lavoną, neatverk širdies, priskirk kitiems tam tikrus poelgių motyvus. Nes jie tikrai priskiria tau.

Neabejoju, Hema pamanė, kad atsiversti tą puslapį mane paskatino gašlus susidomėjimas moters kūnu. Gal ir taip, bet ne vien todėl. Ar ji būtų manimi patikėjusi, jei būčiau pasakęs, kad tos trenkiančios pelėsiais senos knygos, tie piešiniai tušu, žmogaus kūno, sudarkyto ir subjauroto ligų, grūdėtos nuotraukos teikia vilčių? Kelio „Akušerija“, Džefkouto „Ginekologija“, Frenčo „Diferencinių diagnozių rodyklė“ buvo Misingo žemėlapiai ir vedliai (bent vaikiška mano galva) po vietą, kurioje gimėme. Kas dar, jei ne šios knygos, jei ne medicina galėtų paaiškinti, kaip motinžudystė ir įkyrios mintys apie pabėgusį tėvą iškraipė mūsų likimą? Iš kur kitur galėčiau sužinoti, koks mano polinkis (ar žudyti? – naktį gulėdavau ir svarstydavau) paragino mane atsikratyti kareivio, o paskui skatino tai ir slėpti, ir prisipažinti? Galbūt atsakymus žino didžioji literatūra. Bet aš be Ghošo, apimtas juodžiausio sielvarto, suvokiau, kad atsakymą, visus atsakymus, kas yra gėris ir blogis, žino medicina. Aš tuo tikėjau. Buvau tikras, kad Ghošas bus paleistas, tik jei tikėsiu.

Vieną rytą, trečią savaitę, kai Ghošą įkalino, nuėjau prie vartų, Šventojo Gabrieliaus bažnyčios varpai mušė valandas: Gebrui tai buvo ženklas, kad galima įleisti ligonius. Pro siaurą angą žmonės galėjo įeiti tik po vieną. Sąmyšio ir erzelio nekildavo, nes pacientų laukdavo Gebrus šventiko drabužiais.

Du vyrai susistumdė, aukštai it kliūtinio bėgimo dalyviai keldami kojas per vartų rėmą.

– Elkitės, kaip pridera, dėl Dievo, – perspėjo Gebrus.

Po jų pasirodė moteris, durelių rėmą ji peržengė nedrąsiai, lyg liptų iš valties į prieplauką. Kol jie iš eilės it vištos linksėdavo prie keturių Gebraus atkišto kryžiaus vietų – už nukryžiuotą Kristų, paskui už Mariją, tada kartą už visus arkangelus ir šventuosius, galop už keturias Apreiškimo knygos būtybes, – ir laukdavo, kol šventikas juo palies jiems kaktą, nusistovėdavo tvarka. Misingo lankytojai bijojo ligos ir mirties, bet amžinų pragaro kančių dar labiau.

Įdėmiai žiūrėjau į veidus, kiekvienas – mįslė, visi skirtingi. Vyliausi, kad kitas veidas bus Ghošo.

Įsivaizdavau dieną, kai pro vartus įžengs „tikrasis“ mano tėvas – Tomas Stounas. Mintyse mačiau, kad čia stoviu. Tada būsiu daktaras, galbūt žaliais chirurgo drabužiais, ilsėsiuos tarp operacijų, o gal vilkėsiu baltu chalatu, po juo marškiniais ir ryšėsiu kaklaraištį. Nors niekada nemačiau Stouno nuotraukos ir jo neprisimenu, iškart jį pažinsiu.

Žinojau, ką jam pasakysiu: „Tu smarkiai pavėlavai. Mes toliau gyvenome be tavęs.“

28 SKYRIUS

Gerasis gydytojas

Pabudau dar prieš aušrą. Tamsoje kiek kojos neša pasileidau į autoklavo kambarį. Mane pažadino mintis: „O jei sesuo Marija užtartų Ghošą ir išvaduotų? Tėvas niekada neatvyks, o motina gal tik ir laukia, kol paprašysiu?“ Tikėjausi, ji nepyksta, kad labai seniai sėdėjau ant kėdės prie jos stalo.

Atsisėdau, įsistebeilijau į „Šventosios Teresės ekstazę“, mačiau tik neryškius kontūrus, nes šviesos nedegiau, ir pasijutau kaip klausykloje, tik išpažinti nuodėmių neturėjau noro. Kokias dešimt minučių tylėjau.

– Žinai, aš labai ilgai maniau, kad visi kūdikiai gimsta po du, – tariau. Mezgiau pokalbį. Nenorėjau iškart prabilti apie Ghošą ar malonę, kurios ketinu prašyti. – Kučulu atsivesdavo tai keturis, tai šešis šuniukus. Mulu ūkyje matėme kiaulę su antra tiek paršiukų. Mes vieno kiaušinėlio dvyniai, bet iš tikrųjų nesame visiškai vienodi. Ne, ne taip kaip vieno biro banknotai, kurių tik serijos numeris skiriasi. Iš tikrųjų Šiva yra veidrodinis atspindys. Aš dešiniarankis, Šiva kairiarankis. Verpetas mano pakaušyje iš kairės, Šivos – iš dešinės.

Paliečiau nosį, nes vėl kai ko jai nepasakiau. Mėnuo iki perversmo susipešiau su Validu, jis mane erzino dėl vardo (didelio proto tam nereikėjo). Pasijutau sutriuškintas galvos smūgiu – testa – ir praradau norą toliau priešintis. Kai kas sako, kad testa (itališkai „galva“) – senovinis etiopų kovos menas, gal ir taip, tik jam išmokti nebūtina treniruočių salių, diržų, užtenka gausybė sulaužytų nosių. Vienintelė gynyba nuo tokio smūgio – nuleisti galvą. Validas man žiebė galva, kai aš to nesitikėjau.

Nustebau, kad Šiva man padėjo. Šiva labai gailėdavo gyvūnų ir nėščių moterų, tačiau palaimingai nieko nenutuokdavo apie kitų žmonių kančias, ypač jei pats jas sukeldavo. Nustebęs žiūrėjau, kaip Šiva puola Validą. Validas vėl žiebė galva. Jų kaktikauliai sutreškėjo taip, kad man pasidarė bloga. Įstengęs pakelti akis pamačiau, kad Šiva stovi lyg niekur nieko. Žemesniųjų klasių mokiniai siuvo kaip grifai aplink dvėseną, nes mokyklos mušeikos pralaimėjimas – didelė naujiena. Validas aukštielninkas tysojo ant žemės. Jis atsistojo ir vėl bandė pulti. Jų galvos dusliai susidaužė, ir mirtinai persigandau dėl Šivos. Bet Šiva nė nemirktelėjo, o Validas nualpo. Jo galvoje žiojėjo žaizda. Į klasę jis grįžo sutramdytas.

Tą vakarą Šiva leido man ištirti jo galvą. Priešingai nei aš, ties momeniu jis turėjo švelnų iškilimą, o kaktikauliai buvo stori ir kieti kaip plienas. Mano topografija buvo kitokia. Paklausiau Ghošo, kodėl taip, o jis atsakė, kad turbūt Šivos kaukolė, per gimdymą pažeista instrumentų, suaugo pernelyg „vešliai“. O gal brolio kaktikauliai tokie dėl to, kad mudu buvome suaugę. Taip pasipūčiau, kad smulkiau nebeklausinėjau.

Britų tarybos bibliotekoje buvo foliantas su Čango ir Engo iš Siamo, garsiausių pasaulio Siamo dvynių, nuotraukomis. Toliau už kelių puslapių buvo indo Lalu portretas: jis keliaudavo po pasaulį su cirku. Lalu turėjo „parazitinį dvynį, kyšantį iš krūtinės“. Lalu stovėjo viena strėnjuoste, o iš jo nuogos krūtinės augo užpakalis su dviem kojom. Man atrodė, kad „parazitinis dvynys“ ne kyšo iš Lalu, o skverbiasi į jį.

Atplėšęs akis nuo paveikslėlių, ėmiau skaityti, ir kiekvienas žodis buvo apreiškimas. Sužinojau, kad kai motinos gimdoje vystosi du atskiri embrionai, gimsta vadinamieji dviejų kiaušinėlių dvyniai: jie nebūna panašūs ir gali skirtis lytimi. Bet, jei pačioje vystymosi pradžioje į dvi dalis pasidalija vienas embrionas, gimsta vieno kiaušinėlio dvyniai, tokie kaip mudu su Šiva. Susijungę dvyniai yra vieno kiaušinėlio dvyniai: apvaisintas kiaušinėlis, iš kurio jie išsivystė, iki galo nepasidalijo ir neatsiskyrė. Tada gimsta tokie dvyniai kaip Čangas ir Engas, suaugę pilvu ar kuria nors kita kūno dalimi. Jei dalys itin neproporcingos, gimsta tokie kaip Lalu su parazitiniu dvyniu.

– Ar žinai, kad mudu su Šiva kraniopagai? Buvom suaugę galvomis? – paklausiau sesers Marijos. – Žarnelė buvo nutraukta per gimdymą, reikėjo tai padaryti, nes ji kraujavo.

Aš ilgai tylėjau, vildamasis, kad ji supranta, jog iš pagarbos. Juk savanaudiška kalbėti apie mūsų gimimą, nes jis sutampa su jos mirtimi. Tyla buvo nejauki.

– Ar negalėtum ištraukti Ghošo iš kalėjimo? – pagaliau paprašiau.

Laukiau atsakymo. Įsiviešpatavusioje tyloje jutau, kaip mane užplūsta kaltė ir gėda. Aš jai nepasakiau, kad išplėšiau lapą su Lalu ir išsinešiau iš bibliotekos; neužsiminiau, kad nužudžiau kareivį ir bijau kada nors sulaukti siaubingo atpildo.

Nutylėjau dar vieną dalyką, kurį supratau tik pamatęs Čango su Engu ir Lalu nuotraukas: mėsinga žarnelė, siejusi mane su Šiva, seniai perpjauta ir supuvusi… bet neišnykusi – ji mus tebejungia. Lalu nuotrauka vaizduoja mano jausmus: lyg dalis manęs dar tebebūtų įstrigusi Šivoje, o dalis jo – manyje. Aš buvau suaugęs su Šiva varge ir džiaugsme. Žarnelė niekur nedingo.

O jei ŠivaMarijonas vaikščiotų suaugę galvomis ar – tarkim – turėtų bendrą liemenį su dviem kaklais? Ar norėčiau – norėtume – šitokie gyventi? O gal norėčiau, kad gydytojai pamėgintų mus atskirti bet kokia kaina?

Bet niekas mums nesuteikė pasirinkimo galimybės. Buvom atskirti, mus jungiantis stiebas nupjautas. Kas atsakytų, ar ne tą akimirką Šiva pajuto savo skirtingumą, užsidarė vidiniame apribotame pasaulyje, nieko neprašydamas iš kitų, o aš sunerimęs suvokiau, kad kažko trūksta? Galų gale mudu tebebuvome vienis, tebebuvome suaugę, nesvarbu, patiko mums tai ar ne.

Iš autoklavinės išėjau staiga, net neatsisveikinęs. Kaip galiu tikėtis, kad sesuo Marija man padės, jeigu šitiek nuslėpiau?

Aš nevertas jos užtarimo.

Todėl nustebau, po valandos sužinojęs, kad ji įsikišo.

Ženklas buvo mįslingas raštelis rusų ligoninės recepto blanke. Gebrui jį perdavė Tešomė, rusų ligoninės vartų sargas. Tešomė paaiškino gavęs raštelį iš ruso gydytojo, šis prisaikdinęs Tešomę niekam nesakyti, kas jis. Vienoje pusėje tas daktaras buvo iškeverzojęs: „Ghošas sveikas ir gyvas. Jokio pavojaus.“ Kitoje Ghošas buvo pakraigliojęs: „Berniukai, GERAI ĮTEMPKITE STYGAS PASIRYŽIMO! Padėkokite Almazai, laukti nėra reikalo. Vyresnioji, prašom visiems priminti senas skolas. Tikiuosi, žavingoji nuotaka atnaujins metinę sutartį. XXX G.“

Grįžau į autoklavo kambarį. Atsistojau už kėdės kaip atgailautojas ir padėkojau seseriai Marijai. Papasakojau jai viską. Nieko nenuslėpiau. Paprašiau jos atleidimo – ir tolesnės pagalbos vaduojant Ghošą.

Žiūrėjau į Almazą kitomis akimis, mačiau jos ramią stiprybę ir ryžtą naktimis budint prie Kerkelės kalėjimo. Ji buvo nemokyta, bet valios ir ištikimybės turėjo su kaupu.

O aš visiškai lioviausi gerbti imperatorių. Net Almaza, visada ištikima jo šalininkė, susvyravo.

Niekas iš tikrųjų netikėjo, kad Ghošas dalyvavo perversme. Visa bėda – tokia pat ištiko šimtus suimtųjų, – kad sprendė jo didenybė Hailė Selasijė. Jo didenybė kitiems savo teisių neperduodavo ir pats neskubėjo spręsti.

Kiekvieną popietę eidavom į Kerkelę su maistu – jo buvo leidžiama atnešti kartą per dieną, – ir pasiimti indo, kuriame buvo vakarykštis maistas. Dabar visi prie kalėjimo buvo mūsų šeima. Be to, čia buvo tinkamiausia vieta išgirsti naujienas ir gandus – galbūt net pagrįstus. Išgirdome, kad rytą imperatorius eina pasivaikščioti po rūmų sodą, o saugumo ministras, valstybės ministras ir plunksnos ministras vienas po kito prisiartina prie jo. Jie eina atsilikę per tris žingsnius, persako pastarųjų dvidešimt keturių valandų gandus ir praneša, kas per parą iš tikrųjų įvyko. Kiekvienas iš trijų nerimauja, ar tas, kuris eina priešais, nepaspendė jam spąstų, paminėdamas ką nors, užmirštą paminėti jo. Lulu, karališkoji pranašautoja, apšlapindavo kai kuriems batus, ir liežuvautojai iki šiol nenusprendė, ar tai rodo, kad tavimi galima pasitikėti, ar kad tu įtartinas – štai tokių dalykų sužinodavai lankydamasis Kerkelėje.

Kitą dieną, praėjus vos parai po mano apsilankymo pas seserį Mariją, mums leido pamatyti Ghošą.

Kalėjimo kiemo veja ir milžiniškų medžių paunksnis atrodė kaip vieta iškylai. Po žaliu baldakimu kaip sodinukai be lapų stovėjo kaliniai.

Iškart pastebėjau Ghošą. Mudu su Šiva puolėm jam į glėbį. Tik apkabinti suvokėme, kad jo galva nuskusta, o veidas sukritęs. Tačiau pajutau, kad pirmą kartą per gerą mėnesį man nebeskauda krūtinės. Jo drabužiai, jo kūnas trenkė kitais kaliniais, ir aš nusiminiau, nes tas kvapas reiškė Ghošo nuosmukį. Pasislinkom į šalį, praleisdami prie jo Hemą ir Vyresniąją, bet aš neatitraukiau rankos, nuogąstaudamas, kad jis neišnyktų. Kai kas suliesėjęs pagražėja, bet Ghošas be putlių skruostų ir pagurklio atrodė sumažėjęs.

Almaza stovėjo už mūsų ir laukė, jos veidą slėpė šamos galas. Ghošas išsprūdo Hemai ir Vyresniajai iš glėbio ir priėjo prie jos. Ji žemai nusilenkė, lyg ketindama paliesti jam kojas, bet Ghošas griebė ją, pakėlė, pabučiavo rankas ir apkabino. Pasakė, kad būdavo laimingas, matydamas ją stovint ir mojuojant, kai sargybiniai veždavo jį dengtu džipu, nors ir suprato, kad jinai jo nemato. Almaza, kurios dantų iki šiol nebuvau regėjęs, išsišiepė iki ausų, jai per skruostus ėmė riedėti ašaros.

– Mane kankino tik nerimas dėl jūsų. Nežinojau, ar ir Hema suimta. O gal net Vyresnioji. Pamatęs Almazą stovint kalėjimo kieme su įrėminta šeimos nuotrauka rankose, supratau: ji bando pasakyti, kad jūs visi gyvi ir sveiki. Almaza, tu nuraminai man širdį.

Iki tol nė vienas iš mūsų nežinojo, kad Almaza budėdavo su šeimos nuotrauka ir kad kaskart, kai iš kalėjimo išvažiuodavo ar į kalėjimą įvažiuodavo mašina, ji atsistodavo, iškeldavo nuotrauką ir šypsodavosi.

Laikas bėgo, ir mes prispyrėme Ghošą papasakoti viską. Nemanau, kad jis norėjo mus išgąsdinti, bet meluoti nemokėjo.

– Pirma naktis buvo sunkiausia. Mane uždarė į tą narvą, – tarė jis, rodydamas į žemą purviną pašiūrę, panašią į sandėlį. – Vietos labai maža. Atsistoti negali. Čia laikomi paprasti nusikaltėliai, žudikai, valkatos ir kišenvagiai. Oras siaubingas, o naktį durys užrakinamos, ir oro nelieka visai. Viską tvarko vienas galvijas, jis nusprendžia, kas kur miegos. Truputį oro galima įkvėpti tik prie durų, ir jis mainais už laikrodį leido man ten atsigulti. Man atrodė, kad mirsiu, jei teks tenai praleisti dar vieną naktį. Nei paklodžių, nei antklodžių, miegi ant šaltos žemės. Patekėjus saulei kasiausi, nes buvau aptekęs utėlėmis. Tiesiai iš rūmų atėjo kažkoks majoras, gavęs nurodymą vežti mane į karo ligoninę ir duoti man visko, ko reikia, kad generolas Mebratu pasveiktų. Imperatorius nelabai pasitikėjo daktarais, kurie jį gydė. Pamatęs, kur praleidau naktį, kad mano veidas ištinęs, kad šlubuoju, majoras įtūžo. Jis nuvežė mane į karo ligoninę, ten aš nusiprausiau po dušu, atsikračiau utėlių ir gavau švarius drabužius. Karo ligoninėje man parodė generolo rentgeno nuotraukas, paskui nuvedė pas jį. Ir ką aš ten išvydau? Nagi Slavą, daktarą Jaroslavą iš rusų ligoninės. Slava drebėjo kaip epušės lapas ir atrodė prastai. Mebratu kietai miegojo, o gal buvo be sąmonės. Slava pasakė, kad Etiopijos gydytojai nesiartina prie generolo. Jie bijo, kad nukentės, jei jis mirs, o jei išgis, juos įtars rėmus maištininkus. „Slava, – tariau, – sakyk, ar jis prigirdytas raminamųjų, ar toks buvo, kai jį pamatei.“ Slava atsakė, kad kai jis atėjo, generolas nemiegojo, kalbėjo, valdė rankas ir kojas. „Aš nenorėjau, kad jam duotų raminamųjų“, – pridūrė Slava. Visą laiką su Slava buvo dar viena rusų gydytoja, jauna moteris, daktarė Jekaterina. „Raminamųjų reikėjo, – pareiškė ji. – Jis sužeistas į galvą. Turime operuoti.“ „Sužeidimai į galvą svarbūs tik dėl to, kad galvoje yra smegenys, – tariau aš. – Kulka toli nuo smegenų.“ „O kaip jūs pavadinsite tai?“ – paklausė ji, rodydama į generolo akį. „Drauge, – sakau, – pavadinsiu tai jo akiduobe.“ Ji mane laikė per nieką, o dar man nepatiko, kad ji žemina Slavą. Slava alkoholikas, bet jis buvo ortopedijos pionierius, kol valdžia ištrėmė jį į Etiopiją. Už jos nugaros Slava man vien lūpomis paaiškino: „KGB!“ Aš pakviečiau majorą. „Kokie jums duoti nurodymai dėl mano įgaliojimų?“ – „Viskas, ko jums reikia, – atsakė jis. – Jūs vadovaujate. Tokį įsakymą gavau tiesiai iš jo didenybės.“ – „Puiku, – atsiliepiau. – Vežkite šitą daktarę atgal į Balčos ligoninę. Neleiskite jai grįžti. Man reikia medicininio spirito, uostomosios druskos ir dar dviejų lovų šioje palatoje, man ir Slavai.“ Daviau generolui Mebratu visų turimų antibiotikų, o Slavai – spirito, ir jis nustojo drebėti. Paskui mudu su Slava čia pat prie lovos pašalinome generolui akį, nupjovėme, kas karojo, nebandydami lįsti gilyn. Generolas nė nekrustelėjo. Aš neketinau krapštyti kulkos. Dvi naktis praleidau su Slava ir miegojau lovoje. Komunistų raminamieji nustojo veikti tik po trijų dienų. „Slava, gal raminamųjų dozė buvo apskaičiuota arkliui?“ – paklausiau. „Ne, bet juos generolui skyrė kumelė, vardu Jekaterina!“ – atsakė Slava. Generolas Mebratu pabudo beveik sveikas: sniaukrojo, be to, jam šiek tiek skaudėjo galvą. Man nebeleido ten likti, o Slavą irgi išsiuntė. Tada ir parašiau raštelį. Grįžęs čia, buvau uždarytas į pakenčiamą kamerą su gerais žmonėmis. Kartą ar du per dieną mane veža tvarstyti žaizdos, bet su generolu leido persimesti tik pora žodžių.

Aš pastebėjau dvi milžiniškas žiurkes, kurios vidury dienos išlindo iš nutekamojo griovio tarp dviejų pastatų. Ghošas slėpė nuo mūsų tikrąją padėtį, bet ir mes ne viską jam papasakojome.

Nuo tos dienos galėjome jį lankyti du kartus per savaitę. Dabar beliko spėlioti, kada jis bus paleistas.

Iš pradžių vienas, paskui kitas iš Ghošo pacientų (aukštų pareigūnų) atėjo pas mus paimti kokio daiktelio, kad primintų Ghošui jaukius namus: rašiklio, knygų, šūsnies popieriaus. Jie atnešdavo Ghošo ranka lotyniškai parašytų receptų kokiai nors sudėtinei mikstūrai, ir aš vesdavau juos pas vaistininką Adamą.

Dingus Ghošui, aš supratau, koks jis gydytojas. Šie karališkosios šeimos nariai, ministrai ar diplomatai nebuvo sunkūs ligoniai, bent man tokie neatrodė. Jie nebuvo tokie galingi, kad paleistų Ghošą iš kalėjimo, bet gana įtakingi, kad jį galėtų aplankyti. Jis, patraukęs žemyn apatinį voką ir pažvelgęs į akių junginę, paprašęs iškišti liežuvį ir apčiuopęs pulsą, nustatydavo diagnozę ir nuramindavo juos. Ne visai jį apibūdintų ir dabartinis pavadinimas „šeimos gydytojas“.

Praėjus trims savaitėms po mūsų pirmojo pasimatymo su Ghošu, prasidėjo generolo Mebratu bylos nagrinėjimas teisme – reginys tarptautiniams stebėtojams. Pranešimus apie teismą spausdino pogrindinis laikraštis ir užsienio spauda. Generolas Mebratu, išdidus ir anaiptol neatgailaujantis, neišsižadėjo to, ką padarė. Jo laikysena padarė didelį įspūdį žmonėms, kuriems buvo leista dalyvauti. Iš liudytojo vietos jis skelbė savo pažiūras: žemės reforma, politinės reformos, teisės versti valstiečius vergais panaikinimas. Tie, kurie kovojo su Mebratu ir numalšino sukilimą, dabar svarstė, kodėl jam priešinosi. Išgirdome, kad įtakingiausi žemesnieji karininkai rengė sąmokslą, kaip išvaduoti generolą iš kalėjimo, bet Mebratu nesutiko. Jį slėgė jo kareivių mirtys. Teismas jį nuteisė pakarti. Paskutiniai generolo žodžiai teismo salėje buvo: „Einu pasakyti kitiems, kad mūsų pasėta sėkla įsišaknijo.“

Keturiasdešimt devintąją Ghošo nelaisvės dieną mūsų taku atvažiavo ir už namo pasuko taksi. Išgirdau klykiant Almazą ir mėginau spėti, kokia nauja bėda mus ištiko.

Iš taksi lipo Ghošas, žiūrėdamas į mūsų buveinę taip, lyg niekada nebūtų jos matęs. Gebrus, nuo vartų atvažiavęs ant taksi laiptelio, liuoktelėjo žemėn, ėmė ploti rankomis iš džiaugsmo ir šokinėti. Iš savo kambario išėjo Ženetė su Rozina. Mes šokome aplink Ghošą. Oras skardėjo nuo spiegimo ir lalėjimo – taip džiaugsmą reiškė Almaza. Kučulu lojo, vizgino uodegą ir staugė, o du bevardžiai šunys tą pat darė atokiau.

Gulti nuėjome vidurnaktį, mudu su Šiva įsiropštėme į lovą pas Ghošą su Hema. Buvo labai nepatogu, bet aš kaip gyvas nebuvau taip gerai miegojęs. Kartą prabudau ir išgirdau sodrų Ghošo knarkimą: tai buvo labiausiai raminantis garsas pasaulyje.

Kitą rytą pabudome anksti, vis dar šventiškai nusiteikę. Nežinojome, kad tuo metu generolui Mebratu, Korėjos ir Kongo karų veteranui, Sandhersto ir Fort Levenverto auklėtiniui, buvo vykdoma mirties bausmė.

Jis buvo pakartas Merkate, turbūt todėl, kad čia studentų eitynės ir perversmas buvo palaikomi garsiausiai. Vėliau sužinojome, kad budelis buvo imperatoriaus adjutantas, senas generolo Mebratu pažįstamas. „Jei kada prijautei kareivį, gerai užveržk mazgą“, – neva pasakęs generolas Mebratu. Kai kilpa buvo užnerta, o sunkvežimis tuoj turėjo pajudėti, generolas šoko nuo kėbulo į kankinystę.

Apie tai išgirdome vėlų rytą. Tą naktį akmeninėse vilose, kareivinėse, čikos trobelėse žemesnieji karininkai, baigę Holetos karo akademiją, Hararo karo akademiją, Debre Zejito karinių oro pajėgų akademiją, nuėjo gulti pasiryžę užbaigti generolo Mebratu pradėtą darbą.

Generolo Mebratu šlovė augo ne dienom, o valandom, kol pagaliau neoficialiai jis buvo priskirtas šventiesiems. Jo atvaizdas, nupieštas senovės Etiopijos ikonų tapytojų maniera – gausybė geltonos, žalios ir raudonos spalvos, – pasirodė anoniminiuose lapeliuose: juodas Kristus su juodu Jonu Krikštytoju iš vienos pusės ir mūsų generolu Mebratu iš kitos. Visų trijų galvas supo geltonos aureolės, o po kojomis tekėjo Jordano upė. Lapelyje buvo parašyta: „O jis buvo tasai, apie kurį pranašas Izaijas yra pasakęs: Tyruose šaukiančiojo balsas: Taisykite Viešpačiui kelią! Ištiesinkite jam takus!“

29 SKYRIUS

Abu Kasimo kurpės

Praėjus porai dienų, kai generolui buvo įvykdyta mirties bausmė, ligoninės personalas, vadovaujamas Adamo ir V. V. Gonado, iškėlė Ghošui sugrįžtuvių puotą. Jie nupirko karvę, išnuomojo palapinę ir pasamdė virėją.

Adamas perpjovė galvijui gerklę. Pernelyg nekantrus sanitaras, dievinantis gored-gored, žalią jautieną, atsipjovė nuo gyvulio, kuriam jau linko kojos, šono ploną, dar tebevirpantį mėsos gabalą. Juodu pakabino karvę medyje, išdarinėjo ir nunešė mėsą ant stalo toliau doroti.

Kai pamačiau mūsų taku atvažiuojant karišką džipą, man kraujas sustingo gyslose. Virėjai nustėro, ir mes įsmeigėme akis į uniformuotą karininką, einantį prie mūsų buveinės. Aš kaip nakviša nusliūkinau namo. Kai prisiartinau prie durų, į lauką išėjo karininkas, lydimas Ghošo su Hema. Man prie šalies buvo Šiva.

– Berniukai, – tarė Ghošas, – motociklas. Ar žinote, kas atėjo jo paimti? – Ghošas buvo ramus, nes nežinojo, kad yra dėl ko susirūpinti.

Iš pradžių pajutau palengvėjimą – karininkas atėjo ne Ghošo! Paskui, kai suvokiau, kodėl jis čia, apėmė panika. Mes penkiese sugalvojome, ką sakysime: „Atėjo kareivis su raktu ir išvažiavo motociklu. Mes su juo nesikalbėjome.“ Taip ir pasakėme Hemai tą dieną, kai kareivis dingo. Jai tuomet galvoj buvo vien Ghošo suėmimas, todėl tik patraukė pečiais.

Jau ketindamas prabilti, aiškiai pamačiau karininko veidą.

Tai buvo įsibrovėlis, kareivis, tas, kuris buvo atėjęs pasiimti motociklo.

Tas pats veidas. Ta pati kakta ir dantys, bet kūnas ne toks liesas ir ištįsęs. Švarutėlė išlyginta uniforma, beretė, užkišta už peties antsiuvo, – tikras profesionalus karys, tokiu ano įsibrovėlio pavadinti negalėjai. Pajutau, kad blykštu.

Iš už namo kampo skubiai artinosi Rozina su Ženete. Pasklido gandas. Aplink mus susirinko minia.

– Atėjo kareivis su raktu ir išvažiavo, – tarė Šiva.

– Taip, – linktelėjau aš.

Karininkas nusišypsojo. Jis pasilenkė prie manęs ir mandagiai angliškai paklausė:

– Gal dar ką nors prisimeni? Ko man nepasakei?

– O, štai ir Rozina, – įsiterpė Ghošas. – Rozina, šis karininkas nori žinoti, kur Zemujo motociklas, – pridūrė jis amharų kalba.

Rozina žemai nusilenkė. Prisiminiau, kaip mandagiai ji kalbėjosi su vagimi ir kokius piktinamus žodžius rinkosi. Vyliausi, kad bus apdairesnė.

– Taip, pone. Aš buvau su berniukais, kai jis atėjo… – Ji nutilo ir užsidengė lūpas šamos kraštu, akys išsprogo. – Prašom atleisti, pone. Tas vyras… buvo labai panašus į jus. Kai pamačiau jūsų veidą… prašom atleisti, – ir ji vėl nusilenkė. – Jis nebuvo… jis nebuvo toks mandagus kaip jūs. Apsirengęs… ne taip, kaip jūs.

– Mes vienos motinos, – kreivai šyptelėjo karininkas. – Jis iš tikrųjų panašus į mane. Ką jis vilkėjo?

– Tik uniforminį švarką. Be marškinių. Po švarku tik balti marškinėliai. Batai, kelnės, – vardijo Rozina.

– Jis jums nepasirodė keistas?

– Jis buvo užsikišęs pistoletą čia, – parodė į juosmenį Rozina, – o ne…

– Dėkle? – spėjo įsibrovėlio brolis.

– Taip. Ir jis… jo akys buvo raudonos. Lyg būtų…

– Girtas? – tyliai paklausė karininkas. – Ar klausėte, kam jam reikia motociklo?

– Ką jūs, pone. Jis turėjo pistoletą, – tarė Rozina. – Atrodė labai piktas. Ir raktą turėjo.

– Ką jis jums sakė?

– Jis… sakė daug ką. Sakė, kad pasiima motociklą. Aš nesakiau nieko. – Ji nukrypo nuo mūsų surepetuoto scenarijaus, bet kalbėjo sklandžiai.

– O kas yra? Kas atsitiko? Kur motociklas? – angliškai paklausė Šiva.

Jo bejausmis veidas buvo neįskaitomas. Mane nustebino Šivos šaltakraujiškumas.

– To ir aš nežinau, – atsakė karininkas. Jo anglų kalba buvo puiki, o elgesys sušvelnėjo. – Jis neturėjo teisės paimti motociklo. Armija vis tiek nebūtų jam leidusi jo pasilikti. – Jis patylėjo, lyg svarstytų, dar ką nors sakyti ar ne. Vėl kreipėsi į Ghošą su Hema: – Niekas jo nematė nuo tada, kai jis čia lankėsi. Mūsų dalinys Diredavoje, kad jis savavališkai pasišalinęs, sužinojau tik prieš dvi savaites. Jis pasakė sugyventinei, kad eina motociklo. – Karininkas atsisuko į mane ir Šivą. – Tai matėt, kaip jis nuvažiavo?

– Girdėjau, – atsakiau aš.

Jis linktelėjo.

– Daktare, jūs neprieštarausite, jei apsidairysiu…

– Žinoma, ne, – atsakė Ghošas.

Pajutau, kad dangus griūva, kai karininkas su vairuotoju nuėjo už namo, o paskui nužingsniavo žvyruotu taku. Negi mes tiek iškentėme ir Ghošas laisvas tik tam, kad kariai mus vėl grąžintų į pragarą? Ženetė perbedė mane akimis, o Rozina atsitūpė ir eukalipto pagaliuku ėmė krapštinėtis dantis. Abu vyrai nuėjo iki iškyšos, paskui pasuko kelio žiedu ir dingo iš akių. Jei grįžę žvilgtelės į įrankių sandėliuką, mes žuvę. Motociklas gerai paslėptas, bet žmogus, pasiryžęs jį rasti, ras.

Po amžinybės jie grįžo.

– Ačiū, daktare, – tarė karininkas ir padavė Ghošui ranką. – Būgštauju, kad atsitiko blogiausia. Tą dieną, kai grįžo imperatorius, kai kuriems kareiviams į rankas pateko daug pinigų. Mano brolis kažkaip su tuo susijęs. Gal ir geriau, kad jis dingo.

Kai džipas išvažiavo, Ghošas valandėlę tiriamai žiūrėjo į mus. Jis jautė, kad kažkas ne taip, bet nieko neklausinėjo. Kai Hema su Ghošu grįžo į vidų, užlindau už namo kampo ir susivėmiau. Ženetė ir Šiva atėjo iš paskos, bet aš mostelėjau, kad pasitrauktų. Skrandis ir žarnos turi savo protą ir sąžinę.

Palapinėje ant minkštos žolės svirduliavo kėdės. Netrukus stalai lūžo nuo stiklinių su tedžu ir lėkščių su valgiais. Kitfo – rupiai sumalta žalia mėsa, sumaišyta su kibe – lydytu sviestu, pagardintu prieskoniais, buvo mėgstamiausias mano patiekalas. Namie mes jo niekada nevalgydavome, bet nuo kūdikystės gardžiuodavausi kitfo Rozinos bute ar Gebraus trobelėje. Šiandien neturėjau apetito. Ant stalo kaip servetėlės buvo sukrauta indžera. Visi norėjo gored-gored: žalios mėsos kubelių, mirkomų į aštrų raudoną aitriųjų paprikų padažą. Ant stalo buvo dedami vis nauji patiekalai: mėsos kukuliai, mėsos troškinys, lęšių troškinys, liežuvis, inkstai. Galvijas, rytą rupšnojęs žolę po medžiu, labai greitai atsidūrė ant stalo.

Ghošas sėdėjo krėsle ant pakylos. Vienas po kito slaugytojos, praktikantės ir kiti Misingo darbuotojai ėjo paspausti daktarui rankos ir pašlovinti šventųjų, padėjusių jam ištverti kankynę.

Rozina neatėjo, bet palapinės kampe radau Ženetę juodais drabužiais. Atsisėdau šalia jos. Ji stumdė valgį po lėkštę ir buvo panaši į rūsčią ir tolimą Ženetės, kurią pažinojau, pusseserę – po Zemujo mirties iš namų ji nekėlė kojos. Priėjo sanitaras, sveikindamasis pabučiavo ją į skruostus, o ji beveik nekreipė į jį dėmesio.

– Kada grįši į mokyklą? – paklausiau. – Kada vėl pradėsi valgyti su mumis?

– Mano tėvas nužudytas. Užmiršai? Man nerūpi mokykla. Sakyk tiesą, – staiga sušnypštė, – tu pasakei Ghošui?

– Nepasakiau!

– Bet ketinai pasakyti, taip? Klok tiesą!

Ženetė neklydo. Kai Ghošas kalėjimo kieme pirmą kartą mane apkabino, prisipažinimas veržėsi man iš lūpų. Turėjau jį įtraukti atgal ir nugurkti.

– Nuo kada ketinimas yra nusikaltimas? Nežiūrėk į mane taip, – tariau.

Ji čiupo lėkštę ir atsisėdo toli nuo manęs. Ir pats nelabai savimi pasitikėjau, bet norėjau, kad ji manimi pasitikėtų labiau. Buvo skaudu, kad jau nesu jai didvyris, nušovęs įsibrovėlį.

Pavakary palapinė buvo išardyta, plūstelėjo svečiai, mat pasklido gandas, kad Ghošas laisvas. Evandželinai ir poniai Redi metas buvo ne tik džiaugsmingas – nes grįžo Ghošas, bet ir liūdnas – nes generolas Mebratu išėjo visam laikui. Evandželina, šluostydamasi akis, be paliovos kartojo: „Toks jaunas. Toks jaunas, ir jau nebėra“, o ponia Redi ramino draugę, glausdama jos galvą prie savo putlios krūtinės. Jos atnešė milžinišką puodą vištienos birjanio51 ir deginančių gerklę marinuotų mangų, Ghošas juos labiausiai mėgo. „Tau antras medaus mėnuo, mielasis“, – pasakė Ghošui Evandželina ir pamerkė Hemai. Adidas, senas draugas, atnešė tris gyvas vištas surištomis kojomis ir padavė Almazai. Nusibraukė plunksnas nuo baltutėlių poliesterio marškinių, kuriuos vilkėjo ant gražiai krintančio iki pat sandalų languoto maaviso52. Paskui jį ėjo Babu, dažniausias generolo Mebratu bridžo partneris, atnešė butelį „Pinch“, kurį generolas labiausiai mėgo. Temstant kažkas užsiminė, kad reikėtų ištraukti kortas ir prisiminti senus gerus laikus. Laukiau, kada atvažiuos Zemujis su generolu Mebratu.

Viduje pasidarė tvanku. Atidariau visus langus. Ghošas nuėjo į miegamąjį nusivilkti megztinio, Hema nusekė iš paskos, aš irgi. Sustojau tarpduryje, o Ghošas nuėjo į vonios kambarį valytis dantų. Lyg niekaip negalėtų įprasti prie vandentiekio. Hema stovėjo prie vonios kambario, žiūrėdama į Ghošo atspindį tualetinio staliuko veidrodyje.

– Galvojau… – išgirdau Ghošo balsą. – Gerai pagyvenome. Gal reikėtų išvykti… prieš kitą perversmą.

– Ką? Atgal į Indiją? – paklausė Hema.

– Ne… tada berniukai turėtų mokytis dar vienos kalbos, hindi ar tamilų. Jau per vėlu. Neužmiršk, kodėl mes išvažiavome.

Jie nežinojo, kad aš klausausi.

– Daug indų mokytojų iš čia išvyko į Zambiją, – tarė Hema.

– Arba į Ameriką? Kuko apygardą? – atsiliepė Ghošas ir nusijuokė.

– Į Persiją? Kalbama, kad ten irgi labai trūksta gydytojų, visai kaip čia. Bet Persija turi pinigų kaip šieno.

Zambija? Persija? Gal jie juokauja? Juk kalba apie mano šalį, mano tėvynę. Taip, joje bet kada gali pratrūkti smurtas ir kilti suirutė, jau įrodyta. Ir vis dėlto čia namai. Daug baisiau būti kankinamam svečioje šalyje.

„Gerai pagyvenome.“

Ghošo žodžiai buvo man kaip spyris į spindulinį rezginį: čia mano šalis, bet ne Hemos ir ne Ghošo. Jie gimė ne čia. Negi jiems Etiopija – tik darbas, geras tol, kol jį turi? Išsmukau iš miegamojo.

Išėjau ant pievutės. Prisimenu tos nakties orą, tokį gaivų, kad jis galėjo prikelti mirusiuosius. Degančių eukalipto malkų, šlapios žolės, kūrenamo džiovinto mėšlo, tabako, pelkių oro, šimtų rožių kvapai – Misingo kvapas. Ne, žemyno kvapas.

Tai kas, kad buvau nelaukiamas, tai kas, kad mano gimimas buvo katastrofa, kad aš – bešlovės vienuolės ir dingusio tėvo pavainikis, šaltakraujiškas žudikas, meluojantis nužudyto žmogaus broliui, tačiau priemolis, išauginęs Vyresniosios rožes, įaugo man į kraują. Aš tardavau „Etiopija“ kaip čiabuvis. Tegu kitose šalyse gimusieji iškraipo šį vardą ryškiai skiemenuodami Eee-tiii-jo-pi-ja, lyg jis būtų sudėtinis kaip koks Šarm aš Šeichas, Dar es Salamas ar Rio de Žaneiras. Mano horizontas – dingstantys tamsoje Entoto kalnai; jei išvyksiu, tie kalnai nugrims į žemę, išsisklaidys nesatyje; kalnams reikia manęs, kad žiūrėčiau į miškais apaugusius jų šlaitus, lygiai taip man reikia jų, kad neabejočiau, jog esu gyvas. Žvaigždžių baldakimas naktį; į jį irgi turiu prigimtinę teisę. Dangiškasis sodininkas pasėjo lakišių sėklų, o kai baigdavosi lietingasis metų laikas, džiaugsmingai pražysdavo saulutės. Net Liūno, dvokiančios klampynės už Misingo, prarijusio arklį, šunį, žmogų ir Dievas žino ką dar, – net jo neišsižadėjau.

Šviesa ir tamsa.

Generolas ir imperatorius.

Gėris ir blogis.

Visos krūtinėje glūdinčios galimybės verčia būti čia. Jei išvyksiu, kas liks iš manęs?

Vienuoliktą valandą Ghošas atsiprašė draugijos svetainėje ir su mumis grįžo į mūsų kambarį. Įkandin atėjo ir Hema.

– Nemiegojome šitoje lovoje nuo tada, kai tave išsivedė, – tarė Šiva.

Ghošas susigraudino. Jis atsigulė viduryje, o mes prisiglaudėme iš šonų. Hema atsisėdo kojūgalyje.

– Kalėjime šviesa gesinama aštuntą valandą. Mes visi ką nors pasakodavome. Tokios buvo mūsų pramogos. Aš pasakodavau istorijas iš knygų, kurias jums skaitydavome šiame kambaryje. Vienas kalinių, pirklys Taufykas, pasekė pasaką apie Abu Kasimą.

Šią pasaką puikiai žinojo visi Afrikos vaikai: Abu Kasimas, šykštus Bagdado pirklys, nenorėjo išmesti savo sunešiotų, daug kartų taisytų kurpių, nors visi iš jo šaipėsi. Pagaliau net jis nebegalėjo jų pakęsti. Bet visi bandymai atsikratyti kurpių baigdavosi nelaime: jis išmetė jas pro langą – tiesiai ant galvos nėščiai moteriai, ši persileido, ir Abu Kasimas buvo pasodintas į kalėjimą; jis švystelėjo jas į kanalą, bet šliurės užkimšo drenažo griovį, kilo potvynis, ir Abu Kasimas vėl atsidūrė kalėjime…

– Vieną vakarą, Taufykui baigus pasakoti, kitas kalinys, ramus, orus senukas, tarė: „Abu Kasimas galėjo pastatyti kurpėms pašiūrę. Kam vargti? Jam niekada nepavyks jų atsikratyti.“ Senis nusijuokė, jam buvo linksma tariant šiuos žodžius. Naktį miegodamas jis mirė. Kitą vakarą iš pagarbos velioniui gulėjome tylėdami. Jokių pasakojimų. Girdėjau, kaip vyrai verkia tamsoje. Tada man būdavo sunkiausia. Oi, sūneliai… Įsivaizduodavau, kad judu glaudžiatės prie manęs kaip dabar, o prieš akis iškildavo Hemos veidas. Mes nekantriai laukėme kito vakaro, kad galėtume pasikalbėti apie Abu Kasimą. Visiems atrodė, kad senis buvo teisus. Pasakos kurpės reiškia, kad visa, ką matai, darai ir lieti, kiekviena tavo pasėta ar nepasėta sėkla tampa tavo likimu… Sutikau Hemą Indijoje, valstybinėje Madraso bendrojoje ligoninėje, užkrečiamųjų ligų palatoje, todėl atsidūriau šiame žemyne. Todėl gavau brangiausią dovaną savo gyvenime – tapau judviejų tėvu. Todėl operavau generolą Mebratu, ir jis tapo mano draugu. Kadangi jis buvo mano draugas, sėdau į kalėjimą. Kadangi buvau daktaras, padėjau jį išgelbėti ir buvau paleistas. Kadangi išgelbėjau generolą, jis buvo pakartas… Suprantat, ką sakau?

Aš nesupratau, bet jis kalbėjo taip aistringai, kad nedrįsau pertraukti.

– Aš nepažinojau tėvo, todėl maniau, kad jis man nesvarbus. Mano seseriai jo taip baisiai trūko, kad ji sugižo, ir dabar nesvarbu, ką ji turi ar kada nors turės, jai niekada nebus gana. – Ghošas atsiduso. – Jo nebūvį man atstojo žinios, įgūdžiai, pagyrų troškimas. Kerkelėje pagaliau supratau: nei mano sesuo, nei aš nesuvokėme, kad mūsų kurpės – tėvo nebūvis. Norėdamas atsikratyti kurpių, turi pripažinti, kad jos tavo, ir jei tai padarysi, jos savaime išnyks.

Tiek metų aš nežinojau, kad Ghošo tėvas mirė, kai jis buvo dar mažas. Jis buvo betėvis kaip mes, bet mes bent jį turime. Tikriausiai jam buvo blogiau negu mums.

– Tikiuosi, vieną gražią dieną jūs tai suprasit taip aiškiai, kaip aš Kerkelėje, – atsiduso Ghošas. – Jei nori būti laimingas, prisipažink, kad kurpės tavo, susitaikyk su savim, koks esi, su savo išvaizda, savo šeima, savo pranašumais ir trūkumais. Jei be paliovos tvirtinsi, kad tavo kurpės ne tavo, mirsi ieškodamas, mirsi piktas, manydamas, jog tau buvo žadėta daugiau. Mūsų likimu tampa ne tik padaryti, bet ir nepadaryti darbai.

Ghošui išėjus, ėmiau spėlioti, ar kareivis nebus mano kurpės. Jei taip, kartą jos jau grįžo jo brolio pavidalu. Kokiu pavidalu pasirodys kitą kartą?

Mano mintys ėmė painiotis, grimzdau į miegą, o tada kažkas pakėlė tinklelį nuo moskitų. Tą akimirką, kai ją išvydau, ji jau sėdėjo man ant krūtinės, kojomis suspaudusi mano rankas.

Galėjau ją numesti. Bet nenumečiau. Man patiko jausti jos kūną ant savojo, man patiko silpnas anglių ir smilkalų kvapas, kurio buvo prisigėrę jos drabužiai. Gal ji atėjo atsiprašyti, kad anksčiau elgėsi taip šiurkščiai. Turbūt įlipo pro atdarą langą.

Iš koridoriaus krintančioje šviesoje mačiau sustingusią šypseną jos veide.

– Na, Marijonai? Papasakojai Ghošui apie vagį?

– Jei čia slėpeisi, žinai.

Pabudo Šiva, pažvelgė į mudu, apsivertė ant šono ir užsimerkė.

– Vos neišplepėjai tam karininkui, jo broliui.

– Neišplepėjau. Aš tik nustebau… – tariau.

– Mes manom, kad tu pasakei Ghošui ir Hemai.

– Aišku, ne. Nieku gyvu.

– Kodėl nieku gyvu?

– Pati supranti. Jei tiesa išaiškės, mane pakars.

– Ne, pakars mane ir mano motiną. O tu būsi kaltas.

– Aš sapnuoju jo veidą.

– Aš irgi. Ir kiekvieną naktį jį nužudau. Gaila, kad ne aš jį nušoviau.

– Taip išėjo netyčia.

– Jei aš būčiau jį nužudžiusi, nesakyčiau, kad tai atsitiko netyčia. Jei aš būčiau jį nužudžiusi, mums nereikėtų nerimauti.

– Lengva pasakyti, juk ne tu jį nužudei.

– Motina mano, kad tu išplepėsi. Mes nerimaujame dėl tavęs.

– Ką? Tai pasakyk Rozinai, kad nėra ko nerimauti.

– Vieną dieną tu prasitarsi, ir mus visus nužudys.

– Gerai, nustok. Jei žinai, kad prasitarsiu, kam kalbi su manim? Lipk nuo manęs.

Ji slystelėjo žemyn ir dabar išsikėtojusi gulėjo ant manęs. Virš manęs kybojo jos veidas, ir vieną akimirką man pasirodė, kad ji mane pabučiuos – keista, turint omeny mūsų pokalbį. Įdėmiai žiūrėjau į jos akis iš taip arti, į dėmelę dešinėje rainelėje, jaučiau ant veido jos kvėpavimą, saldų, malonų. Suvokiau, kokia lemtinga gražuolė ji užaugs. Prisiminiau aną kartą, kai buvome taip arti. Sandėliuke.

Ženetės vyzdžiai išsiplėtė, raineles paslėpė vokai.

Pajutau šilumą ten, kur jos šlaunys lietėsi su mano, sklindantį karštį.

Pajutau, kaip pižamos kelnes permerkė skystis. Oras po tinkleliu nuo moskitų prisipildė šlapimo smarvės. Ji užvertė akis, buvo matyti tik baltymai, ir atmetė galvą. Sudrebėjo. Kaklas buvo atloštas, raumenys po poliežuviniu kaulu įtempti. Žvilgtelėjo žemyn.

– Čia, kad neužmirštum savo pažado.

Ji stryktelėjo nuo lovos ir pabėgo, man nespėjus susivokti. Pašokau, pasiruošęs pasivyti ją ir sudraskyti į gabalus.

Mane sulaikė Šiva, nežinau, norėdamas mudu sutaikyti ar ją apsaugoti. Buvo nuleidęs akis ir į mane nežiūrėjo. Stovėjau, drebėdamas iš pykčio, o Šiva nuvilko patalynę. Mano pižamos kelnės buvo šlapios, bet Šivai nekliuvo. Vonios kambaryje Šiva prileido vandens į vonią, ir aš įlipau. Šiva tylėdamas sėdėjo ant unitazo, bet manęs nepaliko. Netarėm vienas kitam nė žodžio. Kai grįžęs į miegamąjį vilkausi švarią pižamą, įėjo Ghošas.

– Pamačiau, kad dega šviesa. Kas atsitiko?

– Nelaimingas atsitikimas, – atsakiau.

Šiva tylėjo. Dvokė šlapimu. Susigėdau. Galėjau įskųsti Ženetę, bet neįskundžiau. Trumpam atidariau, paskui uždariau langą.

Ghošas nušluostė spyruoklinį čiužinį. Padėjo mums jį apversti. Atnešė švarių paklodžių, paklojo lovą. Mačiau, kad jis nusiminęs.

– Grįžk pas svečius, – tariau. – Mums nieko neatsitiko. Tikrai.

– Mano sūneliai, mano sūneliai. – Jis atsisėdo ant čiužinio krašto. Supratau, kad mano, jog prišlapinau lovą. – Neįsivaizduoju, ką iškentėt.

Tiesa. Jam nė į galvą nebūtų šovę. O mes tikriausiai nesužinosime, ką iškentė jis.

– Daugiau niekada jūsų nepaliksiu, – atsiduso Ghošas.

Nuo šių žodžių man suspaudė širdį. Užsigeidžiau, kad jis juos atsiimtų. Kalbėjo taip, lyg galėtų spręsti. Lyg būtų pamiršęs lemtį ir kurpes.

51 Ryžių patiekalas su daržovėmis arba mėsa. Nuo plovo skiriasi tuo, kad ryžiai verdami atskirai.

52 Apsivyniojamas sijonas iš medžiagos gabalo.

30 SKYRIUS

Pažodžiui

Praėjo šešiasdešimt dienų po Zemujo mirties, bet Ženetė tebesėdėjo namie uždaryta. Rozina, be danties atrodanti grėsmingai, nebesišypsojo ir buvo pikta it abisiniškoji jūrų kiaulytė.

– Gana, – pasakė jai Gebrus arkangelo Gabrieliaus dieną. – Išlydysiu kryžių, įsidėsi sidabrinį dantį. Laikas šypsotis ir susirasti baltus drabužius. Tu liūdini Viešpaties pasaulį. Net teisėtoji Zemujo žmona nebegedi.

– Tu vadini tą šliundrą jo žmona? – sukliko Rozina Gebrui. – Ta bobšė skečia kojas vos pro duris pūstelėjus vėjeliui. Nekalbėk man apie ją.

Kitą dieną Rozina užvirino didelį dubenį juodų dažų ir sumetė į jį visus savo drabužius ir nemažai Ženetės mokyklinių apdarų.

Hema bandė ją įkalbėti vėl leisti Ženetę į mokyklą, bet Rozina atkirto:

– Ji gedi.

Po dviejų dienų, šeštadienį, eidamas į virtuvę, išgirdau Rozinos bute šventišką leliojimą. Pasibeldžiau. Duris pravėrė Rozina su skustuvu rankoje ir įsistebeilijo į mane kaip medžiotojas į grobį.

– Viskas gerai?

– Puikiai, dėkui, – atšovė ji ir uždarė duris, bet spėjau pamatyti Ženetę, prispaudusią prie veido rankšluostį, ir kruvinus skudurus ant grindų.

Negalėjau nutylėti. Pasakiau Hemai, ir dabar į jų duris beldėsi ji.

Rozina svyravo.

– Užeik, jei nori, – atšiauriai pasakė. – Mes jau pasiruošusios.

Kambarys trenkė užsidariusiomis moterimis, smilkalais ir dar kažkuo… šviežiu krauju. Buvo sunku kvėpuoti. Plika lemputė, karanti palubėj, nedegė.

– Uždaryk duris, – piktai paliepė man Rozina.

– Palik praviras, Marijonai, – įsiterpė Hema. – Ir įjunk šviesą.

Prie Ženetės lovos buvo skustuvas, spiritinė lemputė ir kruvinas drabužis.

Ženetė sėdėjo rimta, prispaudusi rankas prie veido iš abiejų pusių, įsirėmusi alkūnėmis į kelius. Mąstytojos poza, jei ne skudurai rankose.

Hema atplėšė Ženetės pirštus ir išvydo abiejų antakių pabaigoje po du gilius išilgus pjūvius, panašius į romėnišką skaičių II. Iš viso keturis. Sunkėsi tamsus kaip degutas kraujas.

– Kas tai padarė? – paklausė Hema, uždengdama ir prispausdama žaizdą.

Abi buto gyventojos tylėjo. Rozina spoksojo į galinę sieną ir kvailai šypsojosi.

– Klausiu, kas tai padarė? – Hemos balsas skambėjo aštriau už skustuvą, kuriuo buvo padaryti pjūviai.

– Aš norėjau, kad ji tai padarytų, mama, – angliškai atsiliepė Ženetė.

Rozina kažką piktai pasakė Ženetei tigrajų kalba. Žinojau, kad tas trumpas gomurinis posakis reiškia: „Užsičiaupk.“

Ženetė nekreipė į ją dėmesio.

– Tai mano tautos ženklas, – toliau kalbėjo ji. – Mano tėvo genties. Jei mano tėvas būtų gyvas, jis didžiuotųsi manim.

Hema išsižiojo, lyg svarstytų, ką pasakyti. Jos veidas šiek tiek sušvelnėjo.

– Tavo tėvas nebegyvas, vaikeli. O tu, ačiū Dievui, gyva.

Rozina susiraukė, jai nepatiko, kad kalbama angliškai.

– Eikš su manim. Leisk man aptvarstyti žaizdas, – meiliau tarė Hema.

Aš atsiklaupiau šalia Ženetės.

– Einam su mumis. Prašau.

Ženetė susinervinusi žvilgtelėjo į motiną ir sušnypštė:

– Jūs tik apsunkinate man gyvenimą. Pati norėjau šių žymių ir ne mažiau už motiną. Prašom išeiti.

Ghošas patarė būti kantriems.

– Ji ne mūsų duktė.

– Klysti, Ghošai. Ji valgydavo prie mūsų stalo. Mes leidome ją į mokyklą už savo pinigus. Kai jai negerai, negalime sakyti: „Ji ne mūsų duktė.“

Priblokštas klausiausi Hemos žodžių. Jie buvo kilnūs. Bet jei Hemai atrodo, kad Ženetė mano sesuo, mano jausmus Ženetei sunku paaiškinti…

– Jie skirti apsaugoti nuo blogos akies, – raminamai aiškino Ghošas. – Kaip tilaka indžių kaktose, mieloji.

– Mano tilaka nusiplauna, mielasis. Be kraujo praliejimo.

Po savaitės, grįžę iš darbo, Hema su Ghošu išgirdo raudulingas Rozinos aimanas, garsias kaip paprastai, lygiai tokias pat kaip rytą, kai juodu išėjo į darbą. Ji skundėsi likimu, Dievu, imperatoriumi ir priekaištavo Zemujui, kam ją palikęs.

– Gana, – pareiškė Hema. – Vargšas vaikas išeis iš proto. O mes nesikišim?

Hema pasišaukė Almazą, Gebrų, V. V., Ghošą, Šivą ir mane. Visi kartu nužygiavome prie Rozinos durų ir įsiveržėm. Hema griebė Ženetei už rankos ir išsivedė į mūsų namus, palikusi mus raminti Rozinos, klykiančios visam pasauliui, kad iš jos atėmė dukterį.

Girdėjome, kaip už uždarų Hemos miegamojo durų Ženetė pliuškenasi vonioje. Hema išėjo paimti pieno ir paprašė Almazą supjaustyti papają, išspausti ant jos citrinos sultis ir apibarstyti cukrumi. Almaza dingo miegamajame ir iš jo nebeišėjo.

Po valandos susikibusios pasirodė Hema ir Ženetė. Ženetė vilkėjo geltoną palaidinukę su blizgučiais ir segėjo kibirkščiuojantį žalią Hemos bharatanatjamo kostiumo sijoną. Plaukai buvo surišti, kakta atidengta, o jos akis Hema paryškino juodu akių pieštuku. Ženetė, didinga, laiminga, pakelta galva, laikėsi kaip karalienė, kuriai nuimtos grandinės ir grąžintas sostas. Ji buvo mano karalienė, ją troškau turėti šalia. Kaip didžiavausi ja, kaip ji mane traukė. Kaip ji gali būti man sesuo, jei jau yra kažkas kitas? Žaižaruojantis žalias Hemos saris derėjo prie Ženetės drabužių spalvų. Mes vos nepražiopsojom Almazos, sprunkančios į virtuvę: akys pajuodintos, lūpos raudonuoja, ant skruostų skaistalai, o veidą dar labiau paryškina milžiniški kabantys auskarai.

Penkiese suvirtome į automobilį, Ženetė įsitaisė ant užpakalinės sėdynės tarp manęs ir Šivos. Merkate Hema nupirko Ženetei naujų drabužių. Lyg būtume iškart šventę Kalėdas, Dyvalį53 ir Šventojo Kryžiaus Išaukštinimą.

Galų gale atsidūrėme Enriko restorane. Ženetė sėdėjo priešais ir šypsojosi man, laižydama ledus. Iš pradžių ji kalbėjo neryžtingai, paskui įsidrąsino ir tarškėjo be paliovos. Jei jai ir buvo, anot Hemos, praplautos smegenys, dabar jos džiūvo.

Nutaikiau akimirką, ištyręs kliūtis po stalu. Be galo ją mylėjau, bet neužmiršau jos įžeidžiamo apsilankymo mano miegamajame vos prieš porą savaičių ir šlapios man paliktos dovanos. Dievinau virš manęs palinkusį jos veidą, tai buvo neapsakomo grožio akimirka. Bet šlapiąją prisiminimo akimirką norėjau išdildyti iš atminties.

Nuožmiai spyriau bato nosimi Ženetei į blauzdą. Ji įstengė nesurikti, bet skausmą išdavė veido išraiška ir ištryškusios ašaros.

– Kas atsitiko? – paklausė Ghošas.

– Per greitai valgiau ledus, – ištarė Ženetė.

– O! Skauda galvą nuo ledų. Keistas reiškinys. Reikėtų jį ištirti, kaip manai, Hema? Ar jis tolygus migrenai? Ar visi jam vienodai imlūs? Kokia vidutinė trukmė? O komplikacijos?

– Mielasis, – tarė Hema ir pabučiavo jį į skruostą, o jausmus viešose vietose ji reikšdavo be galo retai, – pagaliau tarp visų reiškinių, kuriuos trokšti ištirti, atsirado vienas, kurį mielai tirčiau su tavim. Be abejo, eksperimentui reikės daugybės ledų?

Mašinoje Ženetė parodė man didelį rumbą ant blauzdos.

– Jau atsiskaitei? – tyliai paklausė.

– Ne, čia tik apšilimas. Turiu atlyginti tuo pačiu.

– Sugadinsi mano naujus drabužius, – koketiškai atsiliepė Ženetė ir atsišliejo į mane.

Randai abipus antakių tebebuvo paraudę. Hemai atrodė, kad jie barbariški, o man buvo gražūs. Apkabinau Ženetę. Šiva spoksojo į mus, jam buvo įdomu, ką darysiu toliau. Dėl pjūvių prie akių Ženetė atrodė didžiai išmintinga, nes jie buvo padaryti tose vietose, kuriose senstant susimeta raukšlės. Ji plačiai nusišypsojo, ir skaičius II išryškėjo. Pajutau, kaip daužosi mano bejėgė širdis. Kas ši gražuolė? Ne jaunesnioji mano sesuo. Net ne geriausia mano draugė. Kartais mano priešė. Bet visada – didžiausia mano gyvenimo meilė.

– Aš rimtai klausiu, – neatlyžo Ženetė, – tai ar nebekeršysi?

– Nebekeršysiu, – atsidusau.

– Puiku, – tarė ji, paėmė man už mažojo pirštelio ir atlenkė jį atgal – jei nebūčiau ištraukęs, jis būtų lūžęs.

Ženetė miegojo lovoje, paklotoje mūsų svetainėje. Kitą rytą, mums ruošiantis į mokyklą, Hema iškvietė Roziną. Su Šiva ir Ženete įsėlinome į koridorių pasiklausyti. Dirstelėjęs išvydau Roziną, stovinčią prieš Hemą taip, kaip ji stovėjo prieš kareivį.

– Tikiuosi vėl pamatyti tave virtuvėje, padedančią Almazai. Ir nuo šiol dieną tavo buto durys ir langai bus atidaryti. Įsileisk bent kiek šviesos ir oro.

Dabar Rozinai tinkamiausias laikas pareikalauti dukters.

Mes sulaikėme kvapą.

Ji neištarė nė žodžio. Atžariai nusilenkė ir nuėjo.

Vėl grįžome prie įprastos tvarkos: daugybė mokykloje užduotų namų darbų, paskui Hemos namų darbai, tarp jų dailyraštis; aptardavome pasaulio įvykius, turtindavome žodyną ir atsiskaitydavome už perskaitytas knygas. Kriketas man ir Šivai, šokis Šivai ir Ženetei. Daug vakarų Ghošas paduodavo mums kamuolį vejoje paskubomis įrengtoje aikštelėje. Jis buvo stambus vyras, bet blokštu mojavo vikriai ir išmokė mus mesti kamuolį lankstu, atmušti jį lanku arba statmenai.

Tais metais Šiva turėjo teisę neruošti pamokų, Hema ir Ghošas susitarė su Lumiso miesto ir kaimo mokyklos mokytojais. Abi pusės lengviau atsiduso. Šivai nereikėjo rašyti rašinio apie Heistingso mūšį, jei jam atrodė, kad tai beprasmiška. Lumiso miesto ir kaimo mokyklos administracija imdavo mokestį už Šivos mokslą ir nedrausdavo jam lankyti pamokų, nes jis netrukdydavo. Šivos nepiktino mokyklos tvarka. Mokytojai mus pažino ir suprato Šivą tiek, kiek jį įmanoma suprasti. Bet kai kurie mokytojai, kaip antai ponas Beilis, ką tik atvykęs iš Bristolio, turėjo jį atrasti. Beilis buvo vienintelis baigęs universitetą mokytojas per visą Lumiso miesto ir kaimo mokyklos istoriją, todėl jautėsi įpareigotas kelti labai didelius reikalavimus. Pirmojo matematikos kontrolinio uždavinių neišsprendė du trečdaliai klasės.

– Vienas jūsų gavo šimtą balų, bet ant darbo neužrašė savo pavardės. Visi kiti pasirodėte apgailėtinai. Šešiasdešimt šeši procentai susikirto, – sušuko jis. – Ką manote apie tokį skaičių? Šešiasdešimt šeši!

Šivai retoriniai klausimai buvo spąstai. Jis niekada neužduodavo klausimo, į kurį žinodavo atsakymą. Šiva pakėlė ranką. Aš susigūžiau. Ponas Beilis kilstelėjo antakius, lyg kėdė kampe, kurios jam keletą mėnesių pavyko nepaisyti, staiga būtų atgijusi.

– Turi ką pasakyti?

– Šešiasdešimt šeši yra mano bene mėgstamiausias skaičius, – tarė Šiva.

– Malonėk pasakyti, kodėl „bene“? – paklausė Beilis.

– Nes, sudėjęs skaičius, iš kurių dalijasi šešiasdešimt šeši, tarp jų ir šešiasdešimt šešis, gauni kvadratą.

Ponas Beilis negalėjo atsispirti. Jis užrašė 1, 2, 3, 6, 11, 22, 33 ir 66 – visus skaičius iki 66 – ir sudėjo. Gavo 144 ir kartu su Šiva ištarė:

– Dvylika kvadratu!

– Todėl šešiasdešimt šeši – ypatingas skaičius, – pasakė Šiva. – Tai galioja trims, dvidešimt dviem, šešiasdešimt šešiems, septyniasdešimčiai – jų dalikliai sudaro kvadratą.

– O koks tavo mėgstamiausias skaičius, – paklausė Beilis jau anaiptol nebe kandžiai, – juk šešiasdešimt šeši tik „bene“ mėgstamiausias?

Šiva nekviestas prišoko prie lentos ir užrašė 10 213 223.

Beilis ilgai ir įdėmiai žiūrėjo į skaičių pamažu rausdamas. Paskui, mano nuomone, labai moteriškai skėstelėjo rankomis.

– Malonėk pasakyti, kodėl šis skaičius turėtų mus dominti?

– Pirmi keturi skaičiai nurodyti jūsų automobilio numerio lentelėje. – Iš pono Beilio minos supratau, kad jis veikiausiai to nežinojo. – Tai sutapimas, – toliau kalbėjo Šiva. – Šis skaičius, – pabarbeno jis į lentą kreida smarkiausiai susijaudinęs, – vienintelis, apibūdinantis save, kai jį tari. – Vienas nulis, du vienetai, trys dvejetai ir du trejetai! – Ir mano brolis džiaugsmingai nusijuokė, o tai atsitikdavo taip retai, kad klasė apstulbo.

Jis nusišluostė nuo pirštų kreidą, atsisėdo ir nurimo.

Tai vienintelė tų metų matematikos pamoka, kurią prisimenu. O mokinys, gavęs šimtą balų? Kontrolinio popieriuje vietoj vardo jis nupiešė Veroniką.

Mąsčiau apie mudviejų likimus ir kaip jam pasisekė – gali nedaryti namų darbų. Supratau kodėl. Kadangi Šiva negalėjo ar nenorėjo daryti, ko reikalaujamas, niekas nieko iš jo nebereikalaudavo. Kadangi aš galėjau, tai ir dariau.

Grįžęs iš mokyklos, Šiva iškart eidavo į Apgręžimo kliniką. Jam pavyko įsmukti į vieną Hemos operacijų, kai ji darė cezario pjūvį, ir jis buvo pakerėtas. Šivos biblija tapo Grėjaus „Anatomija“, ir jis karštligiškai piešė, apšnerkšdamas mūsų kambarį piešiniais. Dabar vaizdavo ne tik BMW detales ar Veroniką, bet ir vulvą, gimdą ir gimdos kraujagysles. Kad sumažėtų šiukšlių, Hema liepė jam piešti sąsiuviniuose, taip jis ir darė puslapis po puslapio. Retai galėjai pamatyti Šivą be Grėjaus „Anatomijos“ rankoje.

Matyt, nenorėdamas nusileisti Šivai, po pamokų aš susirasdavau Ghošą. Žinojau, kur jis dažniausiai būna: trečiojoje operacinėje, skubiosios pagalbos skyriuje, pooperacinėje palatoje. Vis daugiau gaudavau praktinių medicinos žinių. Kartais asistuodavau, kai jis perrišdavo ar išpjaudavo sėklinius latakus ankstesniuose savo namuose.

Vieną vakarą mudu su Ženete susėdę mokėmės dailyraščio, perrašinėdami aforizmus iš Bikamo vadovėlio, paskui ketinome imtis namų darbų. Pakėliau akis ir nustebęs pamačiau jos akyse karštas ašaras.

– Jei „Žmogaus gerumas grįžta jam gerumu“, – staiga tarė Ženetė, – mano tėvas turėtų būti gyvas, ar ne? O jei „Teisumas yra gyvenimo ramstis“, kodėl turim apsimesti, kad jo didenybė nėra mažaūgis, o jo meilė šlykščiam šunpalaikiui – įprastas dalykas? Žinok, jis turi tarną, kurio vienintelis darbas – nešioti trisdešimt skirtingo dydžio pagalvėlių ir pakišti jo didenybei po kojomis, kad jos netabaluotų ore, nesvarbu, kuriame soste jis sėdėtų?

– Liaukis, Ženete. Nekalbėk taip, jei nenori užsidirbti sausos šakos, – tariau.

Net prieš perversmą buvo šventvagystė blogai kalbėti apie imperatorių. Žmonės buvo kariami ir už menkesnius nusižengimus. Po perversmo reikėjo būti dešimt kartų atsargesniems.

– Man nesvarbu. Aš jo nekenčiu. Gali pasakyti visiems, kam tik nori. – Ji triukšmingai išlėkė lauk.

Trimestrui artėjant į pabaigą, Rozina visus pribloškė – paprašė atostogų: ji grįžtanti į šalies šiaurę, į Asmarą, Eritrėjos centrą. Norinti pasiimti Ženetę, supažindins su savo šeima ir Zemujo tėvais. Hema nuogąstavo, kad ji nebegrįš, todėl priprašė Almazą ir Gebrų įkalbėti Roziną nevažiuoti ar bent važiuoti vienai, bet ši nenusileido. Galop savo žodį tarė Ženetė.

– Kad ir kas nutiktų, aš grįšiu, – pažadėjo ji Hemai. – O giminaičius pamatyti noriu.

Kai taksi važiavo į autobusų stotį, Ženetė laiminga mojavo; ji taip džiaugėsi trijų dienų kelione, kad daugiau apie nieką negalėjo kalbėti. Bet man (ir Hemai) plyšo širdis. Tą naktį pakilo vėjas, lapai čežėjo ir šnarėjo, o rytą užėjo staigi audra, ilgųjų liūčių pranašė.

Netrukus man turėjo sukakti trylika, ir žinojau, kad Vyresniajai, Bakeliui, Ghošui ir Misingo ligoninei liūčių metas reiškia krupą, difteritą ir tymus. Darbo nemažėjo.

Vieną rytą, eidamas prie vartų su skėčiu rankoje, išvydau moterį, kopiančią kalva į Misingą. Nuo skėčio upeliais sruvo vanduo. Atrodė išsigandusi, ir aš ją pažinau: ji dirbo viename barų šlakbetonio pastate prieš Misingą. Kartais rytais ją tokią matydavau, neišraiškingas malonus veidas, kasdienis medvilninis sijonas ir palaidinukė. Mačiau, kaip atrodo ir naktį, pašiauštais plaukais, su aukštakulniais, brangenybėmis, puikiais drabužiais, labai prašmatnią.

Ji paklausė manęs kelio. Vėliau sužinojau, kad jos vardas Cigė. Išgirdau duslų, gargždų laringitinį kosulį – kosėjo naujagimis, šama pririštas moteriai prie nugaros. Kosulys priminė gandro kleketavimą, todėl aplenkiau skubiosios pagalbos skyrių ir nuvedžiau Cigę tiesiai į krupo palatą. Kitu metu šioje palatoje guldydavo viduriuojančius ir netekusius daug skysčių pacientus. Palei visas keturias sienas stovėjo ilgiausi stalviršiai, aptraukti raudonomis klijuotėmis. Kambarį galvos aukštyje juosė užuolaidų strypas, nuo jo kabojo buteliukai su intraveniniais tirpalais. Bėdos atveju Misingas galėjo išgelbėti šešiolika ar net dvidešimt kūdikių, suguldytų šalia vienas kito ant stalviršio.

Kūdikio akytės buvo kietai užmerktos, pirščiukai suriesti, mažučiai permatomi nagiukai paliko delne žymes. Keturių mėnesių vaiko krūtinytė kilnojosi per dažnai. Slaugytoja rado galvos veną ir prikabino lašinę. Atėjo Ghošas ir skubiai apžiūrėjo mažiuką. Leido man pasiklausyti stetoskopu: buvo sunku patikėti, kad tokia maža krūtinytė taip baisiai cypia, švilpia, švokščia ir gargia. Kairiame šone širdis plakė tankiai tankiai, ir kaip įmanoma išlaikyti tokį tempą?

– Matai iškrypusias kojytes, gumbus ant kaktos? – paklausė Ghošas. – Ir išvešėjusius viršugalvio gumburus? Tai rachito stigmos.

Mokykloje per tikybos pamokas stigmos reiškė vinių, erškėčių vainiko spyglių ir Liongino ieties paliktas žaizdas Kristaus kūne. Bet Ghošui šis žodis reiškė ligos požymius. Kartą Turgaus aikštėje jis parodė į vangų berniuką, tupintį ant šaligatvio: „Suirusi nosies pertvara, drumstos akys, statinės išvaizdos su pusmėnulio išpjova viršutiniai kandžiai… – įgimto sifilio požymiai.“ Aš skaičiau ir apie kitus sifilio požymius: krūminiai šilkmedžio dantys, į šoną iškrypusios blauzdos ir kurtumas.

Visi kūdikiai krupo palatoje atrodė kaip giminaičiai, nes visi turėjo aiškių ar nelabai aiškių rachito požymių: susiraukšlėję, išsprogusiomis akimis, didelėmis kaktomis.

Ghošas paguldė vaiką į paprastutę deguonies palapinę, padarytą iš plastiko lakšto.

– Krupas po tymų, be to, bloga mityba ir rachitas, – pasakė man po nosimi. – Bėdų krioklys.

Ghošas pasivėdėjo Cigę į šalį ir stulbinamai sklandžia amharų kalba paaiškino, kas kūdikiui. Perspėjo toliau maitinti jį krūtimi, „nesvarbu, ką sakytų kiti“. Cigė paaiškino, kad vaikas beveik nežinda, bet Ghošas atsiliepė: „Vis tiek jam ramiau, nes jis žino, kad tu čia. Tu gera motina. Tai sunku.“ Cigė bandė pabučiuoti išeinančiam Ghošui ranką, bet jis neleido.

– Apžiūrėsiu kūdikį vėliau, – išeidamas pasakė man Ghošas. – Šįvakar reikės perkirpti sėklinį lataką. Ateis pasimokyti daktaras Kuperis iš Amerikos ambasados. Atnešk sterilų vazektomijos paketą iš operacinės, gerai? Ir įjunk sterilizatorių mano bute.

Likau krupo palatoje su Cige, nes pajutau, kad ji daugiau nieko neturi. Jos kūdikio būklė negerėjo. Galvojau apie parduotuves Čerčilio gatvėje ir turistus, kuriuos matydavau ten sustojant: jie manydavo, kad tai gėlių krautuvės ar gėlių turgus, kol suvokdavo, kad „gėlės“ yra vainikai. Paskui išvysdavo batų dėžės didumo karstus kūdikiams.

Cigei per skruostus riedėjo ašaros – ji matė, kad jos kūdikis serga sunkiausiai iš visų. Kitos motinos atsitraukė, lyg ji neštų nelaimę. Nepajutau, kaip paėmiau jai už rankos. Ieškojau paguodos žodžių, bet suvokiau, kad jų nereikia. Kai kūdikis sulig kiekvienu įkvėpimu ėmė kriokti, Cigė verkdama įsikniaubė man į petį. Gailėjausi, kad su manimi nėra Ženetės – kad ir ką ji veiktų Asmaroje, tai tikrai ne taip svarbu, kaip čia, dabar. Ženetė sakydavo, kad nori būti gydytoja – turbūt tai neišvengiama, jei esi protingas vaikas ir augi Misinge. Tačiau Ženetė bjaurėjosi ligonine ir nė kiek nesidomėjo Ghošo ar Hemos darbu. Net jei ji būtų buvusi Adis Abeboje, negalėjau jos įsivaizduoti sėdinčios čia su Cige.

Trečią valandą po pietų Cigės vaikas mirė. Lyg būtum stebėjęs, kaip kūdikis lėtai skęsta. Galų gale pastangos kvėpuoti tai mažai krūtinytei pasidarė per didelės.

Slaugytoja iškart išbėgo per lietų į pagrindinį ligoninės korpusą, kaip jai buvo liepta. Pamojo man eiti iš paskos, bet aš nė nekrustelėjau. Tėvų sielvartui reikia atpirkimo ožio, kartais jie ima smurtauti, keršyti tiems, kas bandė padėti. Supratau, kad Cigės bijoti nereikia.

Po pusvalandžio Cigė laikė rankose į drobulę įvyniotą lavonėlį, paruoštą kelionei į namus. Kitos motinos pavėluotai apspito Cigę, užvertė galvas į dangų, kaklo gyslos virto virvėmis. Ir leliojo, tikėdamosi, kad rauda bent kiek apsaugos jų kūdikius.

Palydėjau Cigę iki vartų. Ten ji atsisuko ir pažvelgė pilnomis skausmo akimis. Mes žiūrėjome vienas į kitą labai ilgai. Ji nusilenkė ir nusinešė ryšuliuką. Man buvo jos labai gaila. Kūdikio kančios pasibaigė, bet Cigės tik prasidėjo.

Daktaras Kuperis ambasados personalo automobiliu tą vakarą atvažiavo lygiai aštuntą, kaip tik tą akimirką, kai savo kombi prie ligoninės sustabdė ir pacientas lenkas.

Išpjauti sėklinį lataką Ghošas išmoko dirbdamas internatūroje Indijoje tiesiai iš Džhaverio, vadindavo jį „vyrų riešutų skynimo menininku, asmeniškai atsakingu, kad žemėje neatsirado kelių milijonų žmonių“. Ši operacija Etiopijoje buvo naujiena, ir dabar emigrantai, ypač katalikai, vis gausiau traukė pas Ghošą darytis operacijos, neįprastos ar nedaromos jų tėvynėje.

– Noriu jums kai ką pasiūlyti, daktare Kuperi. Aš jus išmokysiu vazektomijos, o jūs, kai įgusite, galėsite man atsilyginti perrišdamas sėklinį lataką labai dideliam ponui.

– Aš jį pažįstu? – paklausė Kuperis.

– Jūs su juo kalbate, – atsakė Ghošas. – Matote, esu asmeniškai suinteresuotas jus kuo puikiausiai išmokyti. Mano asistentas, Marijonas, padės man spręsti apie jūsų įgūdžius. Marijonai, prašom nė žodžio Hemai apie mano sumanymą – jūs irgi, Kuperi.

Kuperis buvo apsikirpęs ežiuku, o kvadratiniai vienas ant kito užeinantys dantys priminė dėžutės „Chiclets“ piešinį. Amerikietiškas akcentas buvo ryškus ir rėžė ausį, tačiau žodžius jis tardavo lėtai, nutęsdamas ir taip laisvai, maloniai elgėsi, lyg kaip gyvas nebūtų turėjęs nemalonumų ir nesitikėtų jų turėti.

– Pamatyk, padaryk, išmokyk. Teisingai, bičiuli? – tarė Kuperis.

– Tikrai taip, – sutiko Ghošas. – Tai lengva, bet sunkiau, negu atrodo. Keletas patarimų, kaip pasirengti. Liepiu pacientams išvakarėse pasidaryti klizmą, nes labiausiai jie būna įsitempę dėl užkietėjusių vidurių. Siūlau sumaišyti šilto pieno su medumi ir supilti į klizmos maišelį, pakabintą pečių aukštyje.

– Ar padeda?

– Ar padeda? Pasakysiu šitaip: išsiurbia pacientui iš rankos stiklinę, jei jis geria viskį su sodos vandeniu.

– Aišku, – atsiliepė Kuperis.

– Be to, prašau paciento prieš operaciją išsimaudyti šiltoje vonioje. Jis atsipalaiduoja. O mano uoslės patirtis būna malonesnė, – pridūrė vos girdimai.

Pacientas kol kas neištarė nė žodžio. Ghošas man pasakė, kad tai Ekonominės Afrikos komisijos konsultantas, gimstamumo reguliavimo ekspertas ir sykiu penkių mergyčių tėvas. Visuotinis dėmesys jam netrukdė.

– Negalėsime baigti, jei nepradėsime, tai gal verčiau pradėti, a? Marijonai, prašom šildytuvą. – Aš jau buvau įjungęs elektrinį šildytuvą po stalu. – Pirmas perspėjimas. Jei nenori, kad kapšelis susitrauktų, o kiaušiai dingtų pažastyje, operacinėje turi būti labai šilta. Antras perspėjimas – atsipalaidavimas. Labai svarbu. Gali padėti barbitūratai ar narkotikai. Aš patariu lašelį „Johnny Walker Red“ ar „Johnny Walker Black“, nesismulkinu. Nuostabiai sumažina įtampą. Taip, pacientui irgi galite duoti.

Palengva, it didžiuliai debesys virš Entoto kalnų virtinės, sugriaudėjo Kuperio juokas.

Vyliausi, kad Kuperis įdėmiai klausosi. Jau anksčiau buvau pastebėjęs: pirmą kartą atidengus paciento lytinius organus, net šiltame kambaryje kapšelio oda – mėsingasis kapšelio dangalas – susiraukšlėdavo ir susitraukdavo, o keliamasis raumuo pakeldavo sėklidę. Paskui, po gero gurkšnio viskio (pacientui), duodamo kaip tik dabar, ne anksčiau, kapšelis atsileisdavo.

Abu chirurgai mūvėjo pirštines. Ghošas kruopščiai nuvalė visą plotą, paskui apklostė aplink steriliais rankšluosčiais.

– Dar vienas patarimas, daktare Kuperi. Nors operacija paprasta, neturi kraujuoti. Žinote, kaip atrodo brindžalas, daktare Kuperi?

– Turbūt ne, ne, pone, – atsakė Kuperis.

– Melanzana? Baklažanas?

Antrą žodį Kuperis suprato.

– Taigi, jei rūpestingai nestabdysite kraujavimo, gausite baklažaną. Arba du. Ir žinote, kaip vadiname šią komplikaciją, Kuperi? Nagi prakeiktas sušiktas brindžalas. Juo medicinos fakulteto bendrabutyje mus šėrė penkerius metus.

Aš padaviau pacientui „Johnny Walker“, ir jis vienu mauku jį išlenkė.

Man patiko asistuoti Ghošui. Nuo tada, kai jis ėmė su manimi elgtis kaip su suaugusiu, gebančiu mokytis ir suprasti, labai rimtai žiūrėjau į savo darbą. Džiaugiausi, kad čia Kuperis ir kad jis stebi.

Ghošas pacientui iš dešinės nykščiu ir smiliumi suieškojo viršutinę dešinę kapšelio dalį – ten, kur jis jungiasi su kūnu.

– Jauti visus standžius daiktus – limfagysles, arterijas, nervus. Tarp jų yra ir sėklinis latakas, įgudęs gali jį atskirti nuo kitų laidų. Jo sienelės santykis su spindžiu didžiausias iš visų vamzdinių kūno struktūrų, nori tikėk, nori ne. Štai jis. Panašus į botagą darinys. Pakišk pirštą po mano.

Kuperis panaršė ir tarė:

– Radau. Sėklinis latakas. Taip.

– Dabar smiliaus galu stumk jį į priekį iš užpakalio, prispausk štai šitaip piršto pagalvėle, kad neišsprūstų.

Ghošas mokė Kuperį panašiai kaip mane, kai jam asistuodavau. Jis mėgo mokyti, o Kuperis buvo jo vertas mokinys. Ghošas žavėjo Kuperį įmantria kalbėsena, nes jau buvo ją išbandęs su manimi. Gydymas Ghošui buvo susijęs su mokymu. Kai nebūdavo kam aiškinti, jis kentėdavo. Bet taip būdavo retai. Jis mielai mokydavo praktikantę ar net šeimos narį – kas pasipainiodavo po ranka.

– Su nuskausminamaisiais duodu ir adrenalino, kad kraujuotų kuo mažiau. Nešykštėk. – Jis suleido penkis kubinius centimetrus vietinio anestetiko į audinį, kurį smiliumi išstūmė į priekį. – Pamažinsi – pacientui skaudės, o kiaušiai atsidurs pažastyje. Teks kviestis krūtinės chirurgą jų grąžinti į apačią. O dabar… matai, kad mano smilius vis dar ištempęs sėklinį lataką? Truputį įpjaunu kapšelio odelę. Toliau stumiu sėklinį lataką, stumiu į priekį… ir… štai! Išvydęs jį pjūvyje, sugriebiu Aliso spaustuku.

Jis ištraukė trumpą blyškų, baltą audinį, panašų į slieką.

– Čia ir čia suspaudžiu moskito gnybtu… o paskui tarp gnybtų pjaunu. Išpjaunu dviejų centimetrų atkarpą. Geriausia būtų ją nusiųsti į patologijos skyrių. Tada, jei po metų jo žmona pastos, galėsi parodyti pacientui patologo ataskaitą, ir vyrukas supras: ji laukiasi ne todėl, kad tu blogai padarei savo darbą, o todėl, kad trečioji šalis savo darbą padarė geriau. Nesiunčiu jo į patologijos skyrių dėl labai paprastos priežasties – mes tokio neturime. Bet kurį laiką Amerikos ambasados klinikoje Beirute jis buvo. Darydavau vazektomijas amerikiečių personalui ir siųsdavau patologui mažus išpjautus gabaliukus. Tas žmogus atlikdavo tyrimus mėginių, gautų iš visų amerikiečių ambasadų Rytų ir Vakarų Afrikoje. Jis nuolat siųsdavo pranešimus, kad mano pavyzdžiai neatitinka reikalavimų: jis įžiūrėjęs šiek tiek uroepitelinio audinio, bet nesąs tikras, kad tai sėklinis latakas. „Sėklinis latakas, – atrašydavau jam kaskart. – Kokį dar uroepitelinį audinį aš galėjau išpjauti? Parašykit, kad tai sėklinis latakas.“ Bet jis toliau skųsdavosi: „Nesu tikras. Per maža audinio.“ Mane tai ėmė erzinti. Galop neapsikentęs nusiunčiau jam avino kiaušius. Užpyliau formalinu ir išsiunčiau tuo pačiu diplomatiniu paštu. Su rašteliu: „Ar dabar audinio užtenka?“ Daugiau bėdų dėl to patologo nebeturėjau.

Kuperis kvatojo, kaukė tai įdubdavo, tai išsipūsdavo.

– Dabar užrišu nupjautus galus ketgutu. O paskui pasakau pacientui: „Artimiausias devyniasdešimt dienų jokių santykių su žmona.“

Ghošas atsisuko į pacientą ir pakartojo sakinį. Šis linktelėjo.

– Tiek to, gali bendrauti, pasakyti, tarkim, „Labas rytas, brangioji“, bet jokio sekso tris mėnesius. – Kai pacientas išsišiepė, Ghošas pridūrė: – Tiek to, gali lytiškai santykiauti, bet tik su prezervatyvu.

– Aš praktikuoju nutrauktą lytinį aktą, – pirmą kartą prabilo pacientas. Angliškai jis kalbėjo su ryškiu Rytų Europos akcentu.

– Praktikuoji ką? Interruptus? Ištrauki ir meldiesi? O Viešpatie, brolau! Nieko nuostabaus, kad turi penkis vaikus! Kilnu, kad bandai išlipti iš traukinio anksčiau, bet nepatikima. Ne, pone. Nutraukite nutrauktą, brolau, nebent norėtumėt jau šįmet turėti pustuzinį.

Pacientas sutriko.

– Žinai, kaip mes vadiname jaunus vyrus, praktikuojančius coitus interruptus54? – paklausė Ghošas.

Gimstamumo reguliavimo ekspertas papurtė galvą.

– Mes juos vadiname tėvais! Tėveliais. Pater. Pappa. Père. Ne, pone, aš pasirūpinau, kad nutrauktų aktų nebebūtų. Duokit man tris mėnesius, ir galėsite pasakyti žmonai, kad jai nebereikia jaudintis, nes jūs šaudysit tuščiais šoviniais, daugiau jokių nutrauktų aktų, ir jūs pasiliksite deserto, kavos ir cigarų.

53 Hinduistų šventė Ramos ir Sytos grįžimui iš tremties paminėti. Naktį visur dega lemputės deivės Lakšmi garbei (Syta – jos avatara).

54 Nutrauktas lytinis aktas (lot.).

31 SKYRIUS

Kūno valdžia

Išvažiavus Ženetei su Rozina, namie pasidarė tuščia. Siaubingai ilgėjausi Ženetės. Mudu su Hema nerimavome, kad niekada jos nebepamatysime. Ji pažadėjo paskambinti ir parašyti, bet prabėgo trys savaitės, o iš jos negavom jokios žinios. Tais 1968 metais liūtys buvo ypač smarkios; Mėlynasis Nilas ir Avašas išsiliejo iš krantų, kilo potvynis. Čiurlenantis už Misingo upelis virto upe. Adis Abebos gyventojai užsidarė namie, liūtims aprimus pasklisdavo žmonių kūnų, kiziaku kūrenamų laužų ir nedžiūstančių drabužių tvaikas. Vamzdžiais, susiradusios plyšių sienose, į viršų skriejo gebenės, o buožgalviai tapdavo kvarkiančiomis varlėmis galūnėms dar nesusiformavus. Nė vienam pažįstamam vaikui nekildavo pagundos atlošti galvą ir liežuviu gaudyti lietaus lašų iš dangaus – tik ne tada, kai gyveni ir kvėpuoji vandeniu.

Mudu su Šiva buvome paaugliai, laukėme keturiolikto gimtadienio, ir aš tikėjausi, kad kai kas pasikeis. Stengiausi toliau dirbti, bet galvojau tik apie Ženetę ir ką ji galėtų veikti Asmaroje. Vyliausi, kad ji trokšta grįžti namo, kad nelaiminga ir ilgisi manęs. Visa, ką dariau, neteko prasmės, nes šalia nebuvo Ženetės.

Vieną vėlyvą antradienio vakarą stebėjau Ghošą trečiojoje operacinėje, pjaunantį tulžies pūslę. Kai jis baigė, užsukome į pooperacinę palatą apžiūrėti Etjeno, Dramblio Kaulo Kranto diplomato, šiek tiek pažįstamo. Jam buvo žarnų nepraeinamumas, ir Ghošas operuodamas aptiko piktybinį naviką, dėl jo ir buvo užsikimšusi tiesioji žarna, naviką jis buvo priverstas išpjauti. Operacija buvo ilga ir sunki, supratau: Ghošas tikisi, kad Etjenas išgis. Bet jis buvo priverstas padaryti angą pilvo sienelėje.

– Etjenas labai prislėgtas, – tarė Ghošas. – Ne dėl vėžio, o dėl angos pilvo sienelėje. Jis negali susitaikyti su mintimi, kad išmatos šalinamos pro skylę pilve.

Etjenas buvo užsiklojęs galvą. Ghošas jį apžiūrėjo, o kai pasakė, kad anga atrodo dailiai, didelėse Etjeno akyse ėmė tvenktis ašaros. Jis nenorėjo žiūrėti žemyn.

– Kuri dabar už manęs tekės? – tepasakė.

Ghošas kalbėjo stulbinamai tvirtai:

– Etjenai, aš išpjoviau tau ne tą kūno dalį, kurios reikia santuokai. Susirasi moterį, kuri tave pamils, ir jai paaiškinsi. Jei ji mylės tave dėl tavęs paties, abu džiaugsitės, kad likai gyvas. – Iš veido buvo aišku, kad prieštaravimų Ghošas nepakęs, bet paskui jis sušvelnėjo. – Etjenai, įsivaizduok, kad visi žmonės gimsta su išange pilve ir pro ją šalina išmatas. Paskui įsivaizduok: tave ruošiasi operuoti ir pakreipti tavo žarną taip, kad išangė būtų užpakalyje, tarp sėdmenų; galėtum ją pamatyti nebent veidrodyje, sunku būtų ją pasiekti ir nusivalyti…

Praėjo valandėlė, ir Etjenas nusišypsojo. Nusišluostė akis. Išdrįso dirstelėti į angą pilve. Mažas žingsnelis reikiama kryptimi.

Ghošas turėjo apžiūrėti dar vieną pacientą. Jis liepė man eiti namo, kad nepavėluočiau vakarienės.

Lietus įsismarkavo, o aš neturėjau skėčio. Ėjau dengtais takais, jungiančiais operacinę su skubiosios pagalbos skyriumi, o skubiosios pagalbos skyrių – su vyrų palata. Takas baigėsi, ir aš nėriau pro nedidelę spragą, peršokau balą ir atsidūriau slaugytojų pastate. Retai užsukdavau į šį moterų apgyventą namą. Jis atrodė tuščias. Jei eisiu ilgu išoriniu balkonu ir nulipsiu laiptais kitame gale… vis tiek peršlapsiu, bet kelias iki namų, kurį teks nubėgti per lietų, sutrumpės penkiasdešimčia jardų. Vyliausi, kad Adamo žmona, skaistuolių prižiūrėtoja su dideliu kryžium ant kaklo, manęs nepamatys, nes jei pamatytų – išvarytų.

Viršuje slaugytojų kambarių durys atsidarydavo į bendrą verandą. Matyt, visos moterys buvo valgomajame, antraip dabar rikiuotųsi prie turėklų, šiaušdamos plaukus, lakuodamos nagus, siūdamos ir plepėdamos.

Kampiniame kambaryje, kuris kadaise buvo motinos, išgirdau muziką. Kelis kartus jame lankiausi, bet ten, kaip ir prie kapo, jos nejausdavau. Prikaustytas keistos muzikos ir jos ritmo, priėjau arčiau. Gitaros ir būgnai energingai kartojo priedainį iš pradžių vienu, paskui kitu registru. Pastaraisiais metais Etiopijos muzika perėmė vakarietišką skambesį: valtornos, būgneliai su metalinėmis spyruoklėmis iš šonų, pasikartojantys elektrinės gitaros akordai pakeitė prislopintus kraro stygų garsus ir plojimą rankomis. Bet ši muzika nebuvo etiopiška, ir ne tik dėl angliškų žodžių (nors tokią anglų kalbą man buvo sunku suprasti). Ji buvo iš esmės kitokia – lyg nauja vaivorykštės spalva.

Durys buvo praviros.

Ji basa stovėjo vidury kambario, atsukusi man nugarą. Baltas apatinukas neslėpė pečių ir baigėsi ties pakinkliais. Kraipė galvą į šalis, o ilgi tiesūs plaukai, nualinti chemikalų, siūbavo drauge, lyg būtų privirinti prie kaukolės. Klubai brėžė boso liniją, o pakelta dešinė ranka sekė melodiją. Kairė ranka, matyt, buvo prispausta prie pilvo, nes alkūnė atrodė it puodelio ąsa. Muzika įsiskverbė į ją, patepė sąnarius, suminkštino kaulus, kūną, ir gimė įsuktas, grakštus, jausmingas judesys.

Ji atsisuko. Užsimerkusi, smakras pakeltas, apatinė lūpa perkreipta, lyg kadaise būtų skilusi ir sugijusi nelygiai.

Pažinau lūpą, vos raupuotą veidą, nors duobutės jau giliau buvo įsigraužusios į odą ir paryškino skruostikaulius. Tačiau kūno nepažinau. Ji būtų amžinai likusi praktikantė, bet Vyresnioji iš gailesčio davė jai etatą, ir etatinė praktikantė atsimainė. Iš amžinosios studentės, turinčios perspektyvinį veiklos planą, ji virto naujų praktikančių mokytoja. Klasėje ji įkaldavo faktus praktikantėms į galvą ir įrodydavo, kad jie ten gali strygsoti, nes pati vadovėlius mokėjo atmintinai ir pyškindavo medžiagą nedirstelėdama į tekstą.

Paprastai plaukus ji susukdavo ant pakaušio į mazgą, tempdama juos nuo kaktos ir sprando taip, kad antakiai išlinkdavo. Ant plaukų mazgo uždėta slaugytojos kepuraitė su sparneliais atrodydavo kaip apverstas vaflinis ledų indelis.

Išskyrus šią neįprastą šukuoseną, etatinė praktikantė man atrodė negraži. Mokykloje pažinojau mergaičių, kurios buvo nei bjaurios, nei gražios, bet, kadangi manydavo tokios esančios, įsitikinimas virsdavo tikrove. Heidė Enkvist buvo puiki, deja, jai pačiai taip neatrodė, nes jai trūko Ritos Vartanian paslaptingumo ir žavesio – nors pastarosios ir nosis buvo atsikišusi, ir sukandimas netaisyklingas, Heidė pavydėjo Ritai.

Praktikantė buvo Heidės būdo. Matyt, todėl savanoriškai įsikalino standžioje krakmolytoje uniformoje ir pritaikė prie jos rūsčią miną. Ji buvo tik slaugytoja; jos ir žmonių nuomone – niekas. Jausdavau, kad praktikantei su mumis nejauku. Ji drovėdavosi visų.

Bet dabar pamačiau, kad ji ne tik slaugytoja. Uniforma slėpė labai moterišką kūną, panašų į figūras, kurias piešdavo Šiva, ir tas kūnas judėjo taip, kad haremo šokėja būtų pavydėjusi.

Jos akys buvo užmerktos. Jei būtų pamačiusi mane, tikriausiai būtų išsigandusi, sutrikusi, o gal ir įtūžusi. Jau ketinau trauktis atgal, o ji, mano nuostabai, žengė į priekį ir už rankos įtraukė mane vidun, lyg dainos žodžiais būčiau jai davęs ženklą. Spyriu užtrenkė duris. Kambaryje muzika buvo garsesnė ir smarkesnė.

Ji skatino mane žengti į taktą mažais žingsneliais visaip linguojant kūną. Iš pradžių drovėjausi. Norėjau nusijuokti ar pasakyti ką nors išmintinga, kaip būtų padaręs suaugęs. Bet jos išraiška ir virpulingas ritmas tarsi sakė, kad bet koks kitas veiksmas, išskyrus šokimą, būtų tolygus kalbėjimui bažnyčioje. Mano žingsneliai darėsi vis lengvesni. Mėgdžiojau ją, pečiai siūbavo į vieną pusę, klubai – į priešingą. Rankos piešė ore figūras. Visa gudrybė – negalvoti. Lyg kūnas būtų sunarstytas, ir kiekviena dalis atsilieptų į kurio nors instrumento šauksmą. Lyg būtų įmanomi tik tokie mudviejų šokio judesiai.

Kai išmokau žingsnelius, ji mane prisitraukė, mano skruostas atsidūrė jai prie kaklo, krūtinė prie jos krūtų, mudu skyrė tik plonytė medžiaga. Retai kada šokdavau ir niekada šitaip. Įkvėpiau jos kūno kvapo ir jos prakaito. Ji spustelėjo mane, vos neuždusau, lyg norėtų, kad mūsų kūnai susilietų. Paėmė mano ranką, uždėjo sau ant kryžkaulio, ir aš ją apkabinau. Šokti nesiliovėme. Ji vedė.

Nujaučiau kiekvieną jos žingsnį, nors ir nenutuokiau iš kur. Mes sukomės, paskui bangavome į vieną pusę, į kitą kaip vienas kūnas. Galvojau apie Ženetę. Įsidrąsinęs ėmiau vesti aš, o ji sekė. Prisispaudžiau prie švelnaus kūno, kur susiėjo jos kojos, nes ji irgi prisispaudė, trynėsi klubais į mane. Man į veidą, rankas, pilvą, kirkšnis plūstelėjo kraujas. Pasaulis išnyko. Aš kalbėjausi su ja, ir mūsų žodžiai buvo įmantrūs.

Melodija vis nesibaigė, ir nenorėjau, kad nutiltų, bet nuščiuvo, vos man toptelėjo tokia mintis. Tingi tęsiama amerikiečių vedėjo tartis labai skyrėsi nuo BBC glaustos ir oficialios. „Oho, – tarė jis. – Nieko sau. Hm, – lyg būtų matęs, ką mes darome. – Ar kada girdėjote ką nors panašaus? Čia Rytų Afrikos rokas. Rytų Afrikos ginkluotųjų pajėgų radijo tarnyba, Asmara.“ Nė nežinojau, kad tokia stotis yra. Žinojau, kad prie pat Asmaros, Kagniu, yra daug amerikiečių karių; slapto klausymosi įgula – girdėjau taip juos vadinant. Kam ateitų į galvą, kad jie turi muzikos, kurios galime klausytis?

Mudu tebebuvome susiglaudę ir neprisileidome pasaulio. Ji žiūrėjo man į akis, nesupratau, tuoj pravirks ar nusijuoks. Tačiau žinojau, kad verksiu ir juoksiuos su ja, o jei paprašys, eisiu keturpėsčias apsimetęs Kučulu.

– Kokia tu graži, – ištariau ir pats nustebau.

Ji aiktelėjo. Atrodė, mano žodžiai raibuliuoja jos kūnu. Jie netinkami? Jos lūpos virpėjo, akys švietė. Ji džiaugėsi. Žodžiai buvo tinkami.

Ji palenkė galvą, prikišo lūpą su randu ir pūpsniais iš abiejų pusių prie mano lūpų. Jos burna iš dalies sutapo su mano ir apčiaupė. Į galvą atėjo kvailiausias palyginimas: dvi sujungtos laistymo žarnos. Tačiau įsiveržė ne vanduo, o jos liežuvis. Šį kartą, priešingai nei sandėliuke su Ženete, nekantriai jį pasitikau. Kaip jaudina. Suėmiau ranka jos galvą. Prisispaudžiau prie jos visu kūnu jausdamas, kaip kiekvienas atomas pasiruošia svarbiausiam.

Atsilošiau, kad vėl pasakyčiau: „Kokia tu graži.“ Tai buvo stebuklingi žodžiai, supratau – juos kartoti turiu dažnai, bet tik tada, jei tikiu, kad jie teisingi. Nežinau, kiek laiko stovėjome, susijungę lūpomis, bet bučinys atrodė savaime suprantamas, lyg malšinčiau alkį. Nesuvokiau, kad manyje esama tokių galių. Jos nešė mane tolyn. Nenutuokiau, kas bus paskui, bet kūnas žinojo. Pasitikėjau kūnu. Buvau pasiruošęs.

Staiga ji atsitraukė. Per rankos ilgį. Atsisėdo ant lovos krašto. Ji verkė. Kažkas atsitiko, o kūnas manęs neperspėjo. O gal aš nesilaikiau kokios nors taisyklės, kokios nors elgesio normos? Rijau akimis duris, ruošdamasis sprukti.

– Ar gali man atleisti? – paklausė ji. – Tavo motina neturėjo mirti. Jei būčiau kam nors pasakiusi, kad ji serga, gal dar būtų buvę įmanoma jai padėti.

Apstulbau. Ant sprando ėmė šiauštis plaukai. Visai užmiršau, kad čia motinos kambarys. Negalėjau čia įsivaizduoti sesers Marijos, juolab kai ant vienos sienos kabo Venecijos, o ant kitos – nespalvotas baltojo dainininko plakatas, dainininkas prisitraukęs mikrofoną, prisikišęs prie jo klubais, veidas dainuojant iškreiptas. Vėl pažvelgiau į etatinę praktikantę.

– Aš nesupratau, kaip sunkiai ji serga. – Ji sužagsėjo pro ašaras kaip kūdikis.

– Nereikia jaudintis, – tariau, jaučiausi taip, lyg šiuos žodžius būtų ištaręs kažkas kitas.

– Pasakyk, kad man atleidi.

– Pasakysiu, jei nustosi verkti. Prašau.

– Pasakyk.

– Aš tau atleidžiu.

Ji tik dar garsiau pravirko. Kas nors išgirs. Neturėčiau būti šiame kambaryje. Juolab neturėjau jos pravirkdyti.

– Pasakiau! Pasakiau, kad tau atleidžiu. Kodėl vis dar verki?

– Bet aš vos nenumarinau tavęs ir tavo brolio. Turėjau padėti jums įkvėpti, kai gimėte. Turėjau jus atgaivinti. O aš užmiršau.

Įžengęs į šį kambarį, buvau apkiautęs, lyg man trūktų savasties, nes Ženetės nėra. Paskui viską užmiršau ir pasijutau laimingas, ne, pajutau ekstazę šokdamas, nes tai buvo užuomina, ko noriu su Ženete. Dabar vėl buvau apkiautęs ir suglumęs. Rojus atrodė taip arti, o vėl draskau nagais rūką. Ji čiupo man už rankos ir prisitraukė prie lovos.

– Gali daryti su manim, ką nori. Bet kada, – tarė atlošusi galvą.

Žiūrėjo į mane iš apačios, o aš stovėjau.

Ką ji turi omeny?

– Ką daryti? – paklausiau.

– Viską.

Ji paleido mane ir nugriuvo ant lovos. Išsikėtė. Buvo pasiruošusi. Viskam, ką norėčiau daryti.

Taip, kai ko aš norėjau. Man duotos laisvos rankos ir valia jos kūnui, ir aš žinojau, kad instinktyviai suvoksiu, ką daryti. Maždaug nutuokiau. Juk jau buvau beveik keturiolikos.

Ji man leido, bet aš lūkuriavau.

Ji apsivertė ant pilvo, rodydama man užpakalį ir žiūrėdama į mane per petį. Jos vokai buvo pabrinkę, veido išraiška svajinga ir išsiblaškiusi. Ji apsisuko lovoje, žiūrėjo į mane. Pasirėmė alkūne. Krūtys nukaro, speneliai buvo beveik nepridengti. Ji sugavo mano žvilgsnį, įsmeigtą į jos iškirptę.

Išgirdau lauke balsus ir žingsnius. Po vakarienės grįžo kitos slaugytojos ir praktikantės.

Nenorėjau išeiti. Bet pasaulis įsibrovė. Mane pražudė neryžtingumas. Ir jos neprašyta išpažintis.

– Noriu su tavim pašokti, – sušnibždėjau.

– Gali, – tyliai atsakė ji, bet taip, lyg atsakymas būtų neteisingas.

– Aš tikrai noriu su tavimi… daryti viską.

– Taip! Aš irgi to noriu. – Ji klūpojo ant lovos, pagyvėjusi, šypsodamasi pro ašaras. – Eikš, – tarė, išskėtusi rankas, kviesdama.

– Bet ne dabar. Grįšiu kitą dieną. – Suėmiau už durų rankenos.

– Bet… gal bent ką dabar? – tarė ji taip garsiai, kad pasaulis galėjo išgirsti.

Skubiai išsmukau vildamasis, kad niekas, mane pamatęs, nepamanys, jog man čia lankytis neįprasta.

Lietus tebepliaupė. Netrukdžiau jam daužyti manęs per galvą. Buvo nesvarbu. Lietus – dalykas įprastas. Bet pasiduoti tokiems galingiems jausmams, kad, regis, imsiu skristi, buvo atradimas. Namo parėjau kiaurai permirkęs. Pamatęs Rozinos ir Ženetės duris, troškau, kad ant jų nekabėtų spyna. Stovėjau ir spoksojau į užrakintas duris.

Tą akimirką, talžomas lietaus lašų per momenį, nusprendžiau, kad turiu vesti Ženetę. Taip, tai mano likimas. To, ką pajutau su praktikante, nenorėjau jausti su niekuo, tik su Ženete. Pasaulyje per daug pagundų, galingų jėgų, pasiruošusių atkratyti mane nuo ką tik prisipažinto ketinimo. Norėčiau pasiduoti pagundai. Bet su vienintele moterimi, Ženete.

Jei ją vesčiau, viskas išsispręstų. Rozina nebesilaikytų nuošaliai, Hema, Ghošas ir Rozina būtų laimingi, mes abu būtume jų vaikai. Svajojau, kad mes irgi turime vaikų. Mes nugriausime tarnų būstus ir pastatysime antrą didelį namą, juos jungs koridorius, taigi visi gyvensime po vienu stogu; bus kambarys, o gal butas Šivai. Jis džiaugsis, kad Ženetė – jo brolienė. Šiva nesidairo atgal ir negarbina praeities, todėl mano rūpestis išsaugoti šeimą, išlaikyti jos vienovę.

Įžengiau į vidų, varvindamas vandenį ant grindų. Vonios kambaryje nusirengiau nuogai ir įdėmiai apžiūrėjau save veidrodyje, stengdamasis įžvelgti, ką matė praktikantė. Buvau aukštas ne pagal amžių, beveik šešių pėdų, šviesiaodis. Ko gero, mane galima palaikyti išeiviu iš Viduržemio jūros šalių; akių rainelė ruda be mėlyno atspalvio, pastebimo Šivos akyse. Veido išraiška pernelyg rimta, ypač kai plaukai šlapi. Kai išdžius, neklusniai susigarbanos, ir nepriglostysi. Štai ką reiškia vyriška branda, mąsčiau, įsisprendęs į klubus, ir sukinėjausi, žavėdamasis iš abiejų pusių ir užpakaliu.

Apsirengiau ir grįžau į virtuvę, uosdamas iš puodų sklindančius garus, ir nugvelbiau kąsnelį mėsos, nespėjus Almazai sušerti man per ranką. Ji mane išbarė, bet žodžiai skambėjo maloniai, kaip ir trankus tablos ritmas svetainėje, kaip Hemos ir Šivos dunksėjimas ir Hemos nurodymai šokant. Išgirdau barškant klibantį folksvageno buferį – taku namo važiavo Ghošas. Pajutau didžiulį džiaugsmą, lyg būčiau šeimos epicentras, trūko tik Ženetės su Rozina. O jos tikrai grįš, ir tada mūsų šeima bus visa.

Išmečiau iš galvos praktikantės žodžius apie tai, ką ji padarė – ar nepadarė – mano motinai. Nebuvo prasmės gyventi praeities skausmu, juolab kad ateitis žada tokius malonumus. O mano tėvas? Ne, jis niekada neįžengs pro šiuos vartus; jau žinojau. Kad ir ką turėtų Tomas Stounas, kad ir kur būtų šią akimirką, jis nenutuokia, ko atsižadėjo.

32 SKYRIUS

Laikas sėti

Ženetė su Rozina grįžo likus dviem dienoms iki mokyklos. Jos parvyko triukšmingai ir džiugiai, taip į Merkatą atvyksta indų cirkas. Taksi vežė jas iš autobusų stoties net sutūpęs: tiek daiktų buvo prikrauta į bagažinę ir ant stogo.

Pirmiausia pastebėjau auksinį Rozinos dantį ir šypseną. Ženetė irgi pasikeitė, tiesiog spinduliavo, segėjo tautinį medvilninį sijoną ir vilkėjo prigludusią liemenę, o pečius buvo apsisiautusi priderinta šama. Suspigusi iš laimės, ji iššoko ir čiupo į glėbį Hemą, vos jos nepargriaudama. Paskui ji pripuolė prie Ghošo, paskui Šivos, paskui Almazos ir manęs, paskui vėl prie Hemos. Rozina mane apkabino meiliai ir švelniai; bet Šivą laikė glėbyje taip ilgai, kad mane nusmelkė pavydas. Jos daug laiko nebuvo, todėl dabar aiškiai pamačiau, ko anksčiau nepastebėjau – Šivą ji myli labiau. Ar dėl to, kad matė mane sandėliuke su nuoga dukterimi? Ar Šiva jai visada buvo brangesnis? Ir ar tik aš vienas pastebėjau?

Jiedvi kalbėjo viena per kitą. Rozina, viena ranka vis dar apkabinusi Šivą, leido Gebrui pasižavėti auksiniu dantimi.

– Ženete, mieloji, tavo plaukai! – tarė Hema, nes jie buvo supinti į standžias kaseles kaip motinos, kiekviena kaselė pakaušyje buvo aprišta aplink žvilgų diską. – Nusikirpai?

– Žinoma! Negi negražu? Žiūrėk, kokios mano rankos, – atsiliepė Ženetė. Jos delnai buvo oranžiniai nuo chna.

– Bet jie tokie… trumpi. Ir ausis prasidūrei, vaikeli! – tarė Hema. Ženetės ausų lezgeliuose kabėjo mėlyni žiedai. – Dieve mano, mergaite, – ji suėmė Ženetę už pečių, – tik pažiūrėkit! Tu aukštesnė ir… putlesnė.

– Ir papai didesni, – pridūrė Šiva.

– Šiva! – kartu šūktelėjo Hema ir Ghošas.

– Atsiprašau, – jį nustebino jų pasipiktinimas. – Turėjau omeny, kad jos krūtys didesnės.

– Šiva! Tokie dalykai moteriai nesakomi, – tarė Hema.

– Negaliu taip sakyti vyrui, – irzliai atkirto Šiva.

– Nieko baisaus, – tarė Ženetė. – Be to, tai tiesa. B, o gal net C dydis! – pridūrė išdidžiai žiūrėdama į savo krūtis, stirksančias it teleskopai.

Rozina suprato, apie ką kalbame.

– Stai zito! – pasakė Ženetei, pridėjusi pirštą prie lūpų, bet Ženetė tik nusijuokė.

– Ponia, – tarė Hemai Rozina amhariškai, – baisiai vargau su šita mergiote. Visi berniūkščiai ją vaikosi. Gal jai užtenka proto jų neskatinti? Kur ten. O pažiūrėkit, kaip ji rengiasi! – Prislėgtas išgirdau skunde pasididžiavimo gaideles.

– Dievinu Asmaros drabužius, – įsiterpė Ženetė. – Oi! Parsivežiau atvirukų. Dov’e la mia borsetta55, mama? Noriu jums parodyti. A, jie taksi… Palaukit. – Ji įkišo galvą pro atdarą taksi langą, šmėkštelėjo kelnaitės. Rozina aprėkė ją tigrajų kalba, bet jokios naudos.

Ženetė atkišo mums atvirukus.

– Ak, Asmara, negalit įsivaizduoti, kokį gražų miestą kadaise pastatė italai. Matot?

Vargu ar verta girtis, kad Eritrėja buvo kolonizuota daug anksčiau negu Etiopija. Keisti spalvoti pastatai buvo kampuoti, it nubraižyti braižymo įrankiais.

Hema su Ghošu netrukus nuslinko į namą. Taksi vairuotojas padėjo Gebrui nunešti medines taburetes ir naują lovą į Rozinos butą. Lova buvo iš tamsaus drožinėto medžio, sužinojome, kad ją padovanojo Rozinos brolis iš Asmaros.

Sėdėjau ant naujosios lovos žiūrėdamas į Ženetę. Atrodė, jos nebuvo metų metus. Man užkando žadą.

– Tai kaip praleidai žiemą, Marijonai?

Netekau pasitikėjimo šalia jos, o ji apskritai nežinojo, ką reiškia drovėtis.

Aš dėdavausi į galvą, ką jai reikės papasakoti. Net užsirašiau. Bet šalia šios aukštos gražios merginos – turėčiau sakyti, šios moters, – sėdinčios šalia, šios tipiškos Eritrėjos gyventojos, dievinančios visa, kas itališka, man pynėsi liežuvis. Matyti ligoniai, perskaitytos knygos… niekas neprilygs Asmarai.

– Et, nieko gero,– atsakiau. – Žinai pati, kaip čia būna lietinguoju metų laiku.

– Tikrai? Nieko? Nei filmų, nei nuotykių? Nei… merginų?

Vis dar kankinausi dėl Rozinos žodžių apie vaikinus, kurie vaikėsi Ženetę Asmaroje. Išdavikė. Be abejo, Ženetė pati to norėjo. Koks vaikinas lįs prie tavęs, jei liepsi jam atstoti?

– Kaip čia pasakius… – tariau, – nei merginų, bet…

Papasakojau jai, kaip atsidūriau buvusiame motinos kambaryje, iš pradžių nenoromis; laiką, praleistą su praktikante, apibūdinau atsainiai, vaizduodamas save abejingu dalyviu. Tačiau kuo toliau pasakojau, tuo sunkiau sekėsi išlaikyti abejingą toną.

Ženetės akys suapvalėjo kaip žiedai ausyse.

– Tu tai su ja padarei? – paklausė ji.

– Ne! – paneigiau.

Ji, rodos, nusivylė, o juk tikėjausi, kad džiaugsis.

– Dėl Dievo meilės, Marijonai, kodėl ne?

Papurčiau galvą.

– Nepadariau, nes…

– Nes? Greičiau sakyk! – Ji niuktelėjo man į šoną, lyg mėgintų išmušti žodžius. – Ko lauki? Anglijos karalienės? Ji ištekėjusi.

– Aš to nepadariau, nes… supratau, kad būtų nuostabu. Ką ten, supratau, kad būtų stebuklinga…

– Kas čia per paaiškinimas? – ji suirzusi pavartė akis.

– …aš norėjau, kad mano pirmas kartas būtų su tavim.

Štai ir pasakiau.

Ženetė išsižiojusi ilgai žiūrėjo į mane. Jaučiausi trapus. Sulaikiau kvapą vildamasis, kad ji nesityčios ar nesilinksmins. Pašaipa mane sunaikintų.

Ji pasilenkė prie manęs, akys švelnios, veidas meilus ir jautrus, suėmė man smakrą abiem rankom ir papurtė, lyg būčiau kūdikis.

– Ma che minchia? – paklausė Rozina, įsisprendusi į klubus, šiurkščiai įsikišdama.

Nepastebėjau, kada ji grįžo į kambarį.

Ženetė prapliupo juoktis. Rozinai juokinga nebuvo, bet Ženetė pritrūko oro, griuvo ant šono. Rozina perbedė ją akimis, paskui murmėdama numojo ranka. Šis isteriškas Ženetės juokas buvo naujiena. Paskui ji liovėsi juoktis ir paaiškino:

– Ma che minchia reiškia „Kas čia per bibienė?“ Asmaroje nuolat kartodavau šiuos žodžius. Išmokau iš pusbrolių. Motina grasino skelti man antausį kaskart, kai juos ištardavau. O dabar pati juos ištarė, gali patikėti?.. Na, Marijonai, – che minchia, a?

Vakarieniavome kartu mūsų bungale, Ženetė sėdėjo su mumis, o Rozina su Almaza valgė virtuvėje.

Pavalgęs paprastai užgrobdavau grundigą. Dažnai klausydavausi „Afrikos roko“ iki vidurnakčio, kol laida baigdavosi. Muzika man kalbėdavo apie mano jausmus, o griežta dvylikos taktų bliuzo arba nepamirštamų Dilano baladžių sandara grąžindavo pasauliui tvarką. Daugumą vakarų su manimi sėdėdavo Šiva. Jam muzika irgi kalbėdavo.

Prabilo laidos vedėjas. „Rytų Afrikos rokas, Ginkluotųjų pajėgų radijo tarnyba, Asmara, kur visi svaigulingai nusilesę. Čia, bazėje, „Boone’s Farm“ šeštadienis. Vakar vakare gauta pirmoji „Boone’s Farm“ vyno siunta, ir, chebra, jeigu pražiopsojot, su giliu liūdesiu pranešu, kad jos jau nebėr, gatava, kai kurie bičai irgi gatavi. Dabar pasiklausykim Bobio Vintono „Mano širdis priklauso tik tau“.

Nudžiugau pamatęs, kad Ženetė nieko nežino apie šią stotį. Vargu ar pusbroliai iš Asmaros tokie prakutę, jei niekada nesiklauso šios laidos.

Kitos dainos nepristatė. Aš pašokau.

– Tai ji! – pasakiau Ženetei. – Melodija, apie kurią tau pasakojau.

Daug vakarų klausiausi radijo, bet daina, kurią išgirdau praktikantės kambaryje, skambėjo pirmą kartą.

Kračiausi ir raičiausi į muzikos taktą nematydamas priblokštos Hemos minos ir išverstų Ghošo, Ženetės akių. Padidinau garsą; iš virtuvės atėjo Rozina su Almaza. Matyt, visi pamanė, kad kuoktelėjau. Toks elgesys man nebuvo būdingas, bet negalėjau, o gal nenorėjau tvardytis, be to, jaučiau, kad šiandien galima.

Atsistojo ir prie manęs prisidėjo Šiva, jo šokis buvo grakštus, šilkinis ir toks įmantrus, lyg visos pamokos su Hema būtų tik šios dainos laukimas. To pakako, kad prisidėtų ir Ženetė. Nutraukiau Hemą nuo kėdės, ir netrukus ji judėjo į muzikos taktą. Ghošo raginti nereikėjo. Bandžiau įtraukti Roziną, bet ji su Almaza pabėgo į virtuvę. Mūsų penketas svetainėje šoko iki paskutinės natos.

Čakas Beris.

Tokia buvo muzikanto pavardė, o dainos pavadinimas – „Saldūs šešiolika metų“, taip jai pasibaigus pranešė vedėjas.

Kai atėjo laikas gulti, Ženetė pasakė grįžtanti į Rozinos butą. Hema, regis, užsigavo.

– Nepaliksiu motinos, – tarė Ženetė. – Dabar turiu atskirą lovą. Asmaroje šešiese miegodavom ant grindų. Kokia prabanga turėti savo lovą.

Kitą dieną Turgaus aikštės plokštelių parduotuvėje susiradau Čaką Berį. Iš voko sužinojau, kad „Saldūs šešiolika metų“ buvo populiariausias muzikinis kūrinys… 1958 metais! Buvau sugniuždytas. Visas pasaulis klausėsi šios dainos jau dešimt metų, o aš net nežinojau, kad ji yra. Prisiminęs, kaip šokau pagal ją vakar vakare, pasijutau paskutinis tamsuolis, it kaimietis, su pagarbia baime stebeilijantis į neoninį alaus bokalą ant „Olivetti“ pastato.

Mokslo metų pradžios išvakarėse Hema su Ghošu nusivedė mus į graikų klubą, į kasmetines iškilmes žiemos pabaigai atšvęsti. Ženetė nustebino mane, pareiškė, kad liks namie ir tvarkysis mokyklinę uniformą; ji, Rozina, Gebrus ir Almaza numatę jaukią vakarienę Rozinos bute.

Grojo papildomai uždarbiaujantys armijos, karinių oro pajėgų ir imperatoriaus asmens apsaugos orkestrų muzikantai. Jie miegodami būtų atlikę „Žvaigždžių dulkes“, „Pradėk šokti beginą“ ir „Smokingo sankryžą“. Čako Berio jų repertuare nebuvo.

Gausiai susirinko emigrantų bendruomenė, grįžusi iš atostogų, įdegusi. Pamačiau poną ir ponią G., kurie iš tikrųjų nebuvo vedę, ir sklido gandai, kad jie paliko sutuoktinius ir vaikus Portugalijoje, norėdami būti vienas su kitu; linksmą poną Dž., šaunų kavalierių iš Goa, kurį laiką sėdėjusį kalėjime už finansines machinacijas. Neseniai atvykę imigrantai greitai perpranta, koks jų vaidmuo; paaiškėja, jog už išsimokslinimą ar talentą čia svarbiau, kad tu užsienietis. Netrukus jie taps nuolatiniais graikų klubo lankytojais ir šypsodamiesi šoks šiame kasmetiniame renginyje.

Visada maniau, kad emigrantai atstovauja rafinuočiausiai civilizuotojo pasaulio kultūrai ir madai. Bet dabar mačiau, kad jie labai toli nuo Brodvėjaus, Vest Endo ar La Skalos, kad jie turbūt dešimtmečiu atsilikę, kaip aš nuo Čako Berio. Stebėjau raudonus prakaituotus veidus šokių aikštelėje, vaikišką linksmybę akyse; nusiminiau ir suirzau.

Šiva iš pradžių šoko su Hema, paskui su moterimis, kurias pažinojo iš Hemos ir Ghošo bridžo vakarų, paskui su visais, kurie norėjo šokti. Staiga pajutau – nebenoriu čia būti; išėjau anksti, pasakęs Hemai su Ghošu, kad namo grįšiu taksi.

Eidamas kalva namo prisiminiau praktikantę. Aš jos vengiau. Kai su ja būdavo studentės, ji niekuo neišsiduodavo, kad mane pažįsta. Pamačiusi mane su Šiva, pasisveikindavo, bet daugiau nieko nesakydavo. Kai pirmą kartą sutikau ją vieną, ji mane sustabdė ir paklausė: „Tu Marijonas?“ Iš akių supratau, kad niekas nepasikeitė, kad jos durys tebėra man atidarytos. „Ne, – atsakiau. – Aš Šiva.“ Daugiau nė karto nebepaklausė.

Išgirdau radijo murmesį Rozinos bute, bet durys buvo uždarytos, be to, draugijos man nereikėjo.

Nuėjau gulti vienas, nuėjau gulti su savo mintimis… jaučiausi vyresnis negu trylikos metų.

Pabudau, kai grįžo Šiva. Stebėjau jį veidrodyje. Man atrodė, kad jis aukštesnis už mane, siaurų klubų, lengvos šokėjo eigasties. Nusivilko švarką ir marškinius. Iš namų išėjo persiskyręs plaukus sklastymu ant šalies, o dabar ant galvos šiaušėsi garbanų kupeta. Lūpos putlios, beveik moteriškos, išraiška svajinga, pranašiška. Nusivilkęs iki apatinių, jis ėmė save įdėmiai apžiūrinėti veidrodyje. Pakėlė ranką, kitą ištiesė į šoną. Įsivaizdavo, kad šoka su moterimi. Grakščiai apsisuko ir linktelėjo.

– Smagu buvo? – paklausiau.

Šiva sustingo kaip įbestas. Rankų nenuleido. Žiūrėjo į mane veidrodyje, ir aš visas pašiurpau.

– Smagu buvo visiems ligi vieno, – atsakė kimiu nepažįstamu balsu.

55 Kur mano rankinė? (It.)

33 SKYRIUS

Beprotybės pavidalas

Taksi išleido mudu su Šiva prie Misingo vartų, prie šlakbetonio pastato, kaip tik tada, kai užsidegė gatvės žibintai. Šešiolikos metų buvau kriketo vienuolikės kapitonas, ginantis pirmasis atmušėjas, o puolant vartelių saugas, Šiva buvo vidurinis atmušėjas. Aš toli į aikštę numušdavau kamuoliuką ir sutrikdydavau metikus, o Šiva atkakliai ir ilgai gindavo vartelius, nors taškų už bėgimą pelnydavo mažai. Po treniruotės namo visada grįždavome su tamsa.

Pastato gale prie Ali turgavietės baro šviesoje išvydau moters siluetą tarp karoliukų užuolaidų.

– Ei! Palauk manęs, – sušuko ji. Segėjo siaurą sijoną ir avėjo aukštakulniais, todėl lenta, permesta per nutekamąjį griovį, tipeno mažais žingsneliais. Apsikabino rankomis per pečius, nes buvo šalta, ir nusišypsojo taip, kad akys virto plyšeliais. – Oi, koks aukštas užaugai! Prisimeni mane? – paklausė ir abejodama pažvelgė iš pradžių į mane, paskui į Šivą.

Man šnerves pakuteno jazminaičių kvapas.

Cigės kūdikiui mirus mačiau ją daugybę kartų, bet iš toli. Ji metus vilkėjo juodai. Tą lietingą rytą, kai atnešė į Misingą kūdikį, Cigė buvo negraži. Jos veidas buvo paprastas, atviras, bet dabar, padažytomis akimis ir lūpomis, banguotais plaukais iki pečių, ji atrodė įspūdingai.

Mes susilietėme skruostais kaip giminaičiai, iš pradžių kairiu, paskui dešiniu, paskui vėl kairiu.

– Čia… susipažink su broliu, – tariau.

– Jūs čia dirbat? – paklausė Šiva. Jis niekada nesidrovėdavo moterų.

– Jau nebe, – atsakė ji. – Dabar baras priklauso man. Prašom užeiti, kviečiu.

– Ne… ačiū, – pralemenau. – Mūsų laukia motina.

– Ne, nelaukia, – įsikišo Šiva.

– Gal nesupyksite, jei ateisiu kitą dieną? – tariau.

– Kada tik panorėsite, būsite maloniai priimti. Abu.

Stojo nejauki tyla. Cigė tebelaikė man už rankos.

– Paklausyk. Žinau, kad praėjo daug laiko, bet aš tau taip ir nepadėkojau. Kaskart, tave pamačiusi, noriu užkalbinti, bet nenoriu tavęs varžyti, be to, man gėda… Šiandien, išvydusi tave taip arti, ryžausi.

– Oi ne, – tariau, – tai aš nerimavau, kad jūs pykstat ant manęs… ant mūsų. Gal kaltinot Misingą dėl…

– Ne, ne, ne. Tai aš kalta. – Šviesa jos akyse užgeso. – Štai kas atsitinka, kai klausai kvailų senų bobų. Jos sakė: „Duok jam to, daryk tai.“ Tą rytą pažvelgiau į savo vargšą vaikelį ir supratau, kad etiopiški vaistai jam pakenkė. Kai tavo tėvas apžiūrėjo Teferį, supratau, kad būtų galėjęs padėti, jei keliom dienom būčiau atėjusi anksčiau. Padariau siaubingą klaidą laukdama. Bet…

Aš tebetylėjau, prisiminęs jos liūdesį ir raudą, įsikniaubus man į petį.

– Viliuosi, Dievas man atleis. Viliuosi, jis suteiks man dar vieną progą. – Ji kalbėjo nuoširdžiai, jausmai atsispindėjo veide, jis nieko neslėpė. – Bet klausyk, atėjau tau pasakyti, tegu Dievas ir šventieji saugo tave ir laimina už visą laiką, kurį praleidai su mumis. Koks puikus daktaras tavo tėvas. Ar jūs būsite daktarai?

– Taip, – ramiai vienu balsu atsakėme mudu su Šiva.

Tai buvo bene vienintelis dalykas, dėl kurio tuo metu buvau tikras ir bene vienintelis, dėl kurio mudu su Šiva sutarėme.

Jos veidas vėl nušvito.

Kai ėjome namo, Šiva tarė:

– Kodėl ten nėjom? Ji tikriausiai gyvena už baro. Būtų tau leidusi su ja pergulėti.

– Kodėl manai, kad turiu gulėti su kiekviena moterimi, kurią pamatau? – Užsipuoliau jį piktai, nevertėjo. – Aš nenoriu su ja gulėti. Be to, ji ne tokia moteris.

– Gal jau nebe. Bet ji patyrusi.

– Turėjau progų ir be jos. Tiesiog renkuosi. – Ir papasakojau jam apie praktikantę, kad įrodyčiau, jog nemeluoju.

Šiva nieko neatsakė, ir toliau ėjome tylėdami. Jis gadino man kraują. Nenorėjau šitaip galvoti apie Cigę, nenorėjau, kad prieš akis iškiltų ne vien malonus jos veidas, bet ir darbas, kuriuo ji užsidirba pragyvenimui. Ši mintis kėlė man skausmą, todėl nusprendžiau apie tai negalvoti. O Šiva sąžinės priekaištų nepažino.

– Vieną dieną mes lytiškai santykiausime su moterimis, – tarė Šiva. – Manau, ši diena niekuo ne blogesnė už bet kurią kitą. – Jis pakėlė akis, lyg norėtų įsitikinti, ar žvaigždės išsidėsčiusios palankiai.

Sustojau ir griebiau jam už marškinių. Stengiausi suvokti savo nepritarimo priežastis. Tai, ką pasakiau, skambėjo neįtikinamai.

– Užmiršai Hemą su Ghošu? Manai, jie apsidžiaugtų? Žmonės juos gerbia. Privalom nedaryti jiems gėdos.

– Tai neišvengiama, – atkirto Šiva. – Jie irgi tai daro. Esu tikras, kad…

– Liaukis! – tariau. Ši mintis kėlė nerimą.

Tik ne Šivai.

Tą patį mėnesį mums sukako po šešiolika, mano balsas lūždavo netinkamiausią akimirką. Į paviršių veržėsi inkštirai, lyg būčiau prarijęs maišą garstyčių sėklų. Drabužiai, kuriuos nupirkdavo Hema, per tris keturis mėnesius pasidarydavo per ankšti arba per trumpi. Keistose vietose ėmė želti plaukai. Mintys apie priešingą lytį, dažniausiai apie Ženetę, trukdydavo man susikaupti. Nusiramindavau, kaip veidrodyje matydamas tokias pat Šivos permainas, bet po mūsų pokalbio apie Cigę negalėjau su juo aptarti geismo, kurį jaučiau, ar būtinybės jį varžyti. Šivai atrodė, kad geismo varžyti nėra reikalo.

– Kalėjimas labai naudingas santuokai, – išgirdau Ghošą juokais sakant Adidui. – Jei negali pasodinti žmonos, sėsk pats. Jis daro stebuklus.

Dabar, žinodamas, ką jie veikia, be galo drovėjausi, net piktinausi.

Nors mudu su Šiva ligotą žmogaus kūną pažinome puikiai, apie seksą labai ilgai nutuokėme menkai – o gal nieko neišmaniau tik aš vienas. Nežinojau, kad bendraamžius etiopus tiek mūsų, tiek valstybinėse mokyklose seniai inicijavo į seksą barų merginos ar tarnaitės. Jie nepažino migloto sutrikimo, metų metus stengiantis įsivaizduoti tai, kas neįsivaizduojama.

Prisimenu istoriją, kurią man dvylikamečiui ar trylikamečiui papasakojo bendraklasis Gabis, pats ją išgirdęs iš pusbrolio, emigravusio į Ameriką, istoriją, kuria mes visi labai ilgai tikėjome. „Kai išlipsi Niujorke, – pasakojo pusbrolis, – oro uoste tave užkalbins graži blondinė. Jos kvepalai varys tave iš proto. Didelės krūtys, mini sijonėlis. Ji supažindins tave su broliu. Juodu pasiūlys tave nuvežti į miestą kabrioletu, ir tu, nenorėdamas jų įžeisti, be abejo, sutiksi. Pakeliui vyras pasakys: „Užsukime pas mane į Malibu, išgersime martinio, tada nuvešim tave į Manhataną.“ Privažiuoji prie jų rūmų. Kaip gyvas nesi matęs tokio namo. Kai tik įžengsi į vidų, vyras išsitrauks pistoletą, atsuks į tave ir pasakys: „Išdulkink mano seserį arba mirsi.“

Kiek naktų aš gulėdavau svajodamas apie šį siaubingą, iškreiptą, gražų likimą, trokšdamas nuvykti į Ameriką tik dėl šios priežasties. „Brolau, padėk pistoletą, aš išdulkinsiu tavo seserį ir taip“ buvo eilutė, kurią Gabis, aš ir mūsų nedidelė šutvė sakydavo vienas kitam, slaptažodis, žymintis mus siejantį paauglišką gašlumą, mūsų garuojantį seksualinį karštį. Nors supratome, kad ta istorija kvailiausia pasaka, ji vis tiek mums patiko, o tą eilutę mielai kartodavome.

Praėjus kelioms savaitėms po mano ir Šivos susitikimo su Cige prie jos baro, susidūriau su etatine praktikante, einančia prie Misingo vartų. Negalėjau jos išvengti. Pamatęs ją, visada pajusdavau nerimą.

Ji buvo su praktikančių pulkeliu. Paprastai tokiais atvejais nekreipdavo į mane dėmesio. Bet šiandien nusišypsojo, ir jai kraujas suplūdo į veidą. Nusišypsojau, nes nenorėjau pasirodyti šiurkštus. Ji pamerkė ir priėjo prie manęs. Studentės nužingsniavo.

– Ačiū už praėjusią naktį. Viliuosi, kraujas tavęs neišgąsdino. Nustebai? Laukiau tavęs šitiek metų. Buvo verta. – Ji glustelėjo prie manęs. – Kada vėl ateisi? Skaičiuosiu dienas.

Siūbuodama kiekviena kūno dalimi, kurią įmanoma siūbuoti, ji šimio žingsniu nubangavo paskui studentes, lyg iš paskos būtų išdidžiai žingsniavęs Čakas Beris, skambindamas gitara. Per petį sušuko garsiausiai, kad visas pasaulis girdėtų:

– Prašom kitą kartą po visko nepabėgti lyg niekur nieko, gerai?

Nukūriau namo. Pastaruoju metu, ypač savaitgaliais, Šiva kažkur dingdavo, ir aš nesukdavau galvos kur. Man galvoje netilpo, kad jis galėjo taip pasielgti.

Šiva, Ženetė ir Hema sėdėjo prie stalo ir vakarieniavo, Rozina patarnavo. Ghošas buvo išėjęs nusiprausti. Ištempiau Šivą į mūsų kambarį.

– Ji mãno, kad pas ją buvau aš! – Gailėjausi papasakojęs jam apie savo šokį su praktikante. – Kodėl nepaklausei manęs? Būčiau tau uždraudęs eiti. Draudžiau tau eiti. Ką tu jai pasakei? Apsimetei manim?

Šivą suglumino mano pyktis.

– Ne. Neapsimečiau. Pasibeldžiau į jos duris. Nieko nesakiau. Ji viską padarė pati.

– Dieve mano! Vienu matu? Ir pats praradai nekaltybę ir jai atėmei?

– Su ja buvau tik kartą. O kodėl tu toks tikras dėl jos, a, vyresnis broli? – Jo žodžiai buvo kaip smūgis į pilvą. Niekada negirdėjau Šivos kalbant su manimi kandžiai, todėl jie buvo įžeidūs ir bjaurūs. – Bent man tikrai ne pirmas kartas, – toliau kalbėjo jis, o aš stovėjau netekęs žado. – Aš kiekvieną sekmadienį vaikštau į Turgaus aikštę.

– Ką? Kiek kartų jau buvai?

– Dvidešimt vieną.

Negalėjau kalbėti. Apstulbau, sutrikau, pasibjaurėjau ir siaubingai pavydėjau.

– Pas tą pačią moterį?

– Ne, pas dvidešimt vieną vis kitą moterį. Dvidešimt dvi, įskaitant praktikantę. – Jis stovėjo atkišęs smakrą, viena ranka glebiai atsirėmęs į sieną.

– Ar negalėtum daugiau neiti pas etatinę praktikantę? – atgavęs balsą paklausiau.

– O kas? Pats ją lankysi?

Nebesijaučiau galįs daryti jam įtaką ar ką nors patarti iš patirties. Jaučiausi labai pavargęs.

– Nesvarbu. Bet padaryk man paslaugą, pasakyk jai, kas esi, jei vėl užeisi. O po visko pabūk su ja, apkabink, kuždėk į ausį meilius žodžius. Pasakyk jai, kad ji graži.

– Ką šnibždėti? Kam?

– Tiek to.

– Marijonai, visos moterys gražios, – tarė Šiva.

Pakėliau akis ir supratau, kad jis kalba nuoširdžiai, pašaipos nė pėdsako. Jis nei sutriko, nei supyko, kad išsitempiau jį, nė kiek nenusiminė. Pasipūtęs maniau, kad pažįstu brolį. Tačiau iš tikrųjų žinojau tik jo įpročius. Jis dievino Grėjaus „Anatomiją“ ir taip dažnai ją nešiodavosi, kad pirštai viršelyje paliko blankias įdubas. Kai Ghošas nupirko Šivai naują Grėjaus „Anatomijos“ egzempliorių, brolis įsižeidė, lyg Ghošas būtų atnešęs jam valkatą šuniuką pakeisti numylėtajai Kučulu, kuri jau vos vilko kojas. Žinojau, kokie Šivos įpročiai, bet nesupratau jų logikos. Šivai moterys iš tikrųjų buvo gražios – pamačiau tai tą pirmą kartą, kai užsukome į Apgręžimo kliniką. Jis niekada nepraleisdavo apgręžimo dienos ir tol graužė Hemą, kol ji ir jį išmokė apgręžti kūdikius. Jo domėjimasis Apgręžimo klinika, akušerija ir ginekologija nebuvo gašlus. Jei apgręžimo diena pasitaikydavo per šventę ar Hema dėl kokios nors priežasties nuspręsdavo ją atidėti, Šiva vis tiek sėdėdavo ant užrakinto pastato laiptų. Prašau jo gražiai elgtis su praktikante, bet jis galėtų ginčytis, neva davęs jai, ko ji norėjusi, kad kaip tik aš su ja elgiausi negražiai. O aš saugau save vienai moteriai. Susilaikyti tauru, nes be galo sunku. Skaistybė mane degina, nes noriu padaryti įspūdį Ženetei. Juk tai negali jai nepadaryti įspūdžio?

Nuo to saulėto šeštadienio prieš trejus metus, kai Ženetė grįžo po atostogų Asmaroje, man buvo aišku, kad ji visiškai subrendusi. Tą žiemą ji tįstelėjo, pailgėjo viskas: kojos, pirštai, net blakstienos. Vokai apsunko, akys dar labiau nutolo viena nuo kitos. Grįžusi iš Asmaros, ji varė visus namus iš proto. Anot Nelsono „Pediatrijos vadovėlio“, pirmi mergaičių brendimo požymiai – pabrinkę speneliai ir gaktos plaukai. Keista, kad Nelsonas pražiopsojo pirmą mano pastebėtą ženklą, svaigų brandos kvapą, viliojantį kaip sirenos giesmė. Kai Ženetė pasikvepindavo, abu kvapai sumišdavo, ir nuo to mišinio man imdavo suktis galva. Galvodavau tiktai, kaip nuplėšiu jai drabužius ir atsigersiu iš šaltinio.

Ženetės permainos gąsdino Roziną – aiškiai mačiau. Ji sudarė sąjungą su Hema, abi troško apsaugoti Ženetę nuo plėšrūnų vaikinų. Bet abi motinos, mano nuomone, niekada nemokėjo jos tinkamai globoti, jų pastangas niekais paversdavo drabužiai ir papuošalai, kuriuos jos pirkdavo Ženetei, mat nuo jų priešingai lyčiai ji buvo dar patrauklesnė. Šunys – sprendžiu pagal save – negalėjo neuostyti mūsų slenksčio, be to, Ženetė net neslėpė, kad rujoja.

Vieną to trimestro ketvirtadienį Ženetė perdavė, kad iš mokyklos grįš ne mūsų taksi. Pareiškė grįšianti viena. Mudu su Šiva ėjome taku prie namų paskutinius penkiasdešimt jardų, ir iš žvilgaus juodo „Mercedes-Benz“ išlipo Ženetė.

Šiva nuėjo namo, o aš laukiau.

– Man nepatinka, kad grįžti su Rudžiu, – tariau jai.

Labai santūrūs žodžiai – prabangus automobilis man kėlė nevisavertiškumo jausmą, kraujas užvirė. Adis Abeboje Rudžio tėvas buvo porceliano ir vonios kambario įrangos monopolininkas. Mokykloje buvo gal dar pora vaikų, vairuojančių nuosavus automobilius. Labiausiai siutino, kad Rudis kadaise buvo geriausias mano draugas.

– Kalbi kaip mano motina, – atkirto Ženetė, nekreipdama dėmesio į mano kančią.

– Rudis – išviečių princas. Jis tik nori pergulėti su tavim.

– O tu ne? – nusišaipė ji ir pakreipusi galvą koketiškai pažvelgė į mane.

– Noriu. Bet aš noriu pergulėti tik su tavim. Ir aš tave myliu. Tai visai kas kita.

Drovėjausi moterų, bet pasakoti Ženetei apie savo jausmus man buvo lengva. Ko gero, padariau klaidą, iškart atskleisdamas kortas. Lėkštai moteriai toks žinojimas teikia didelę galią, bet aš tikėjau, kad ji negali būti lėkšta, kad mano meilė ir ištikimybė išmokys ją pažinti save ir išlaisvins.

– Ar tu padarysi tai su manim? – paklausė.

– Žinoma, padarysiu. Sapnuoju tai kas naktį. Tereikia luktelėti trejus metus, Ženete, ir galėsime susituokti. O paskui prarasime nekaltybę štai čia, – pasakiau, traukdamas daug kartų perlenktą lapą, išplėštą iš „National Geographic“. Jame buvo Ežero rūmų iš Udaipuro nuotrauka: švytintis baltas viešbutis vidury tyro mėlyno ežero. – Noriu tuoktis Indijoje, – tariau. Regėjau save jaunikį, jojantį ant dramblio, slopinamo geismo ir nevilties simbolio, – tiks tik dramblys (arba reaktyvinis lėktuvas). Ir gražuolė Ženetė, apsikarsčiusi brangenybėmis, apsimuturiavusi auksu ataustu sariu, apsikaišiusi jazminaičiais… mačiau kiekvieną smulkmeną. Net išrinkau Ženetei kvepalus „Motija Bela“, pagamintus iš jazminaičių žiedų. – O čia jaunavedžių liukso kambariai. – Kitoje lapo pusėje buvo kambarys, o jame – milžiniška lova su baldakimu ir didžiulis langas iki žemės, atsidarantis į ežerą. – Žiūrėk, vonia su liūto kojomis ir bidė. – Tualetų princas niekada šito nepranoks.

Ženetę nustebino ir sujaudino nuotraukos ir tai, kad nešiojuosi tą lapą piniginėje. Mano tigrė susidomėjusi įsmeigė akis į mane.

– Marijonai, tu viską apgalvojai, tiesa?

Aš jai papasakojau apie baltas šilkines paklodes ant lovos, dieną slepiamas permatomos medvilnės užuolaidų, kurios naktį bus atitrauktos, o durys į verandą atidarytos.

– Apibersiu lovą rožių žiedlapiais ir tave nurengęs imsiu laižyti ir bučiuoti kiekvieną tavo kūno colį, pradėdamas nuo kojų pirštų…

Ji sudejavo. Pridėjo pirštą man prie lūpų, pervertė akis, prasižiojo.

– Dieve mano, verčiau liaukis, kol neišprotėjau. – Ji atsiduso. – Bet paklausyk, Marijonai, ką aš tau pasakysiu: aš nenoriu tekėti. Aš nenoriu laukti. Aš noriu prarasti nekaltybę. Dabar. Ne po trejų metų.

– O Hema? O tavo motina?

– Nenoriu, kad nekaltybę man atimtų jos. Noriu tavęs.

– Ne tai…

Neįsižeidžiau dėl juoko papliūpos, nes ji pataisė man nuotaiką.

– Suprantu, ką turi galvoj, kvailiuk. O gal aš neturiu tavo stiprybės ir neatsispirsiu? Būna dienų, kai tiesiog noriu tai padaryti. Negi tu nenori? Kad jau būtų po visko! Kad jau žinočiau. – Ji atsiduso. – Jei nenori, gal man paprašyti Šivos? Arba Rudžio?

– Tik ne išviečių princo. O Šiva… matai, Šiva jau nebeskaistus. Jis tai jau darė. Be to, maniau, kad tu mane myli.

– Ką? – Ji džiugiai suplojo rankomis ir apsidairė, akimis ieškodama Šivos. – Šiva? – Ji beveik šokinėjo iš linksmybės. Išsisuko nuo klausimo apie meilę man. Pernelyg drovisi prisipažinti, tariau sau. – Oi, Šiva, Šiva! Turime iš jo sužinoti visas smulkmenas. Sakai, Šiva jau nebeskaistus? Tai ko mudu laukiam?

– Aš laukiu tavęs ir…

– Ei, liaukis. Kalbi kaip kvailame meilės romane. Kaip mergiotė, dievaži! Jei nori būti pirmas, paskubėk, Marijonai. – Ji kalbėjo rimtai, veide nė krislelio humoro. Ji gąsdindavo mane, kai taip kalbėdavo. – Antraip… turiu numačiusi keletą kitų. Tavo draugelį Gabį ar net išviečių princą, nors jam iš burnos trenkia sūriu.

Ji vėl pratrūko kvatoti, mėgaudamasi mano kančia, bet sykiu rodydama, kad tik juokauja, ačiū Dievui.

Ženetės patyčios pasidarė nebepakenčiamos; skaudu buvo girdėti ją minint kitų gerbėjų vardus. Akys užkliuvo už šūsnies moterų madų žurnalų jos rankose.

– Kas tau pasidarė? – reikliai paklausiau. Pykau. Prisiminiau mergaitę, kuri puikiai išmoko dailyraštį, kuri po Zemujo mirties godžiai skaitydavo viską, ką jai pakišdavo Hema. – Tu būdavai… rimta. – Dabar jos geriausios draugės buvo dvi gražios seserys armėnės. Visos trys po pietų kartu eidavo apsipirkti ar į kiną ir ekrane stebėdavo aktorius, kurių apranga ir elgesys, jų nuomone, yra etalonas. Jos vedžiojo už nosies visus vaikinus. Ženetės pažymiai kadaise buvo tokie geri, kad ji peršoko vienus metus ir atsidūrė mūsų klasėje. Bet pastaruoju metu ji beveik neatsiversdavo vadovėlių ir mokėsi vidutiniškai. – Kas darosi, Ženete? Negi tu nenori būti gydytoja?

– Taip, daktare, aš noriu būti gydytoja, – atsakė ji ir priėjo visai arti. – Daktare, noriu, kad mane apžiūrėtumėt. – Ji išskėtė rankas, krepšys su knygomis vienoje, madų žurnalai kitoje. Prigludo prie manęs ir trenkė klubais. – Man skauda pilvo apačią, daktare.

Pro mūsų namo duris stačia galva iššoko Rozina. Jos netikėtas pasirodymas nustebino ir, ką čia slėpti, prajuokino. Ženetė vėl pratrūko kvatoti, bet nemaniau, kad Rozinai toks juokas malonus.

Rozina ėmė rėkti ant Ženetės tigrajų kalba pramaišiui su itališkais žodžiais ir puolė mus. Ženetė šokinėjo aplink mane, kad motina jos nepasiektų, jai buvo dar linksmiau, kad motina ją vaikosi. Supratau vieną kitą Rozinos žodį ir atspėjau, ką ji sako: „Kur tavo protas ir kaip tau atrodo, ką darai? Kas tas berniokas su automobiliu ir negi nežinai, kad jam reikia tik vieno dalyko? Kodėl spaudiesi prie Marijono, lyg būtum baro mergina?“ Po kiekvieno klausimo Ženetė tik nusikvatodavo.

Rozina perbedė mane akimis, lyg būčiau atsakingas už jos dukterį. Ji antrą kartą užklupo mane su Ženete dviprasmiškomis aplinkybėmis. Dabar jau amhariškai ėmė kamantinėti mane:

– O tu? Kodėl ji negrįžo su tavim ir Šiva? Ir ką judu ką tik darėt?

– Mes būsime daktarai, negi nežinai, mama? – suriko Ženetė amharų kalba, vos įstengdama kalbėti. – Aš jį mokiau, kaip apžiūrėti moterį!

Pasipiktinęs Rozinos veidas pasirodė Ženetei tinkamas atlygis, ir ji taip įsilinksmino, kad metė žurnalus ir krepšį su knygomis, susiėmė pilvą ir nusvirduliavo namų pusėn. Mes abu žiūrėjome, kaip ji koketiškai nuplaukia, laikydamasi už šonų. Rozina atsisuko į mane, slėpdama niūrų suglumimą griežta mina, kurią nutaisydavo, kai mudu su Šiva išdykaudavom. Bet griežtumas buvo netikras, juolab dabar, nes mano ūgis – šešios pėdos vienas colis, ir aš už auklę daug aukštesnis.

– Kaip pasiteisinsi, Marijonai?

Nukoriau galvą ir žengtelėjau prie jos du žingsnius.

– Noriu pasakyti… – prabilau, griebiau Roziną, pakėliau ant rankų ir apsukau, o ji daužė man per pečius. – Noriu pasakyti, kad esu laimingas, tave matydamas. Ir noriu vesti tavo dukterį!

– Paleisk mane! Paleisk!

Paleidau, ji bandė skelti man antausį, bet aš atšokau.

– Žinai, kad tu pamišęs? – paklausė Rozina, taisydamasi palaidinukę, lygindama sijoną, pasiryžusi nieku gyvu nesišypsoti. – Jus, vaikai, apsėdo piktosios dvasios. – Ji čiupo krepšį su knygomis, žurnalus ir nuėjo paskui Ženetę, šaukdama taip, kad girdėtų ir ji, ir aš:

– Palaukit, susirasiu lazdą, išrikiuosiu jus, nenaudėliai, ir išmušiu iš jūsų velnią.

– Rozina, kodėl taip kalbi su būsimu žentu? – surikau įkandin.

Ji atsisuko ir puolė mane, bet aš išvengiau smūgio.

– Beprotybė! Pamišimas! – tarė Rozina ir nužingsniavo, kalbėdama su savimi.

Pakėliau akis ir išvydau Šivą, stovintį prie didžiojo lango ir žiūrintį į lauką. Vėjas šnarino eukaliptų lapus, galėjai suklysti ir pamanyti, kad lyja. Bet danguje nebuvo nė debesėlio. Pro stiklą mačiau įdėmiai į mane žiūrintį Šivą, veidas paraudęs. Mūsų akys susitiko, ir iš veido supratau, kad jis turbūt juokėsi, nes viską matė ir girdėjo. Žavėjausi jo laikysena – viena ranka kišenėje, keliai sukryžiuoti, visas kūno svoris tenka vienai kojai, – mano brolis buvo grakštus, net nejudėdamas; visai kaip Ženetė. Jis retai šypsodavosi, bet įtempta viršutinė lūpa slėpė pašaipą. Išsišiepiau, nieko neslėpdamas. Man buvo gera, buvau patenkintas savimi. Brolis moka skaityti mano mintis. Brolis myli mane, jis myli Ženetę, o aš myliu juos abu. Taip, Rozina teisi, Misinge viešpatauja beprotybė, bet tik beprotis norėtų būti kur nors kitur.

34 SKYRIUS

Laikas imti derlių

To vakaro beprotybė užklupo mane pačiu netinkamiausiu laiku. Mokykloje mokiausi paskutinius metus ir buvau žūtbūt pasiryžęs gerai išlaikyti baigiamuosius egzaminus. Paskata buvo paprasta: ant kalvos virš Čerčilio gatvės, pašto ir prancūzakalbių licėjaus buvo pastatyta puiki dramblio kaulo spalvos ligoninė, penkis kartus didesnė už Misingą. Tai turėjo būti klinikinė naujo medicinos koledžo ligoninė, o jos kadrai renkami Britų tarybai, „Šveicarijos pagalbai“ ir Jungtinių Valstijų informacijos tarnybai padedant. Garsūs gydytojai iš šių šalių, neseniai išėję į pensiją po ilgos mokslininko karjeros, sutiko trumpai padirbėti Adis Abeboje dėstytojais.

Taigi, kol Rozina, ketindama rietis toliau, vaikėsi Ženetę, sugriebusi žurnalus ir vadovėlius, kuriuos numetė duktė, aš negaišau laiko. Žengiau į namus, nusiprausiau ir apkroviau valgomojo stalą knygomis. Hema su Ghošu buvusiame Ghošo bungale su keliais pažįstamais lošė bridžą.

Valgiau mokydamasis. Buvo brangi kiekviena akimirka. Laiką iki baigiamųjų egzaminų paskirsčiau dienomis, valandomis ir minutėmis. Jei noriu miegoti, žaisti kriketą ir įstoti į medicinos koledžą, švaistyti laiko nėra kada.

Po valandos mokytis su manimi atėjo Ženetė. Stengiausi nepakelti akių. Netrukus prie mūsų prisidėjo Šiva. Jis atsinešė Džefkouto „Ginekologijos pagrindus“, pasišiaušusius nuo skirtukų. Šiva ne tiek skaitydavo, kiek išardydavo ir suvirškindavo knygas, jos tapdavo jo kūnu.

Kad mudu su Ženete įstotume į universitetą, per baigiamuosius egzaminus turėjome gauti geriausius pažymius. Ženetė dėjosi, kad dievina mediciną kaip aš, bet dažnai prie stalo mokytis ateidavo pavėlavusi, o mesdavo darbą anksčiau už mane. Kartais apskritai nepasirodydavo. Du vakarus per savaitę aš važiuodavau taksi pas poną Mameną papildomai mokytis matematikos ir organinės chemijos. Kartą sykiu atvažiavo ir Ženetė, ji pasišiaušė, susidūrusi su geležine Mameno drausme, ir daugiau nebesirodė, nors man jo pagalba buvo neįkainojama. Savaitgaliais užsidarydavau buvusiame Ghošo bute ir mokydavausi, kad Hema su Ghošu galėtų klausytis radijo ar priiminėti svečius nesirūpindami, jog man trukdo. Ženetė galėjo mokytis kartu, bet retai ateidavo į Ghošo butą.

Šiva nepažino mūsų rūpesčių. Jis seniai zyzė, kad apskritai mes mokyklą. Norėjo dirbti Hemos asistentu, kam tie moksliniai laipsniai ir diplomai. Hema pasakė tiesiai: jei jis nori dirbti su ja, privalo baigti mokyklą, net jei neketina laikyti egzaminų. Jis savarankiškai studijavo akušeriją ir ginekologiją. Nugirdau Hemą sakant Ghošui, kad Šiva apie akušeriją ir ginekologiją žino daugiau nei vidutinis paskutinio kurso medicinos studentas.

Šiva užgrobė įrankių sandėliuką, kuriame slėpėm motociklą. Farinakis jį išmokė suvirinti, ir Šiva sandėliuke laikė litavimo lempą su kitais reikmenimis. Maždaug prieš mėnesį įkišau galvą į sandėliuką ir nustebau pamatęs, kad galinė siena neužkrauta, bet nei motociklo, nei malkų rietuvių, džiuto maišų ir Biblijų, kuriais jį buvome uždengę, nė ženklo.

– Aš jį išardžiau, – atsakė Šiva, kai jo paklausiau, ir parodė į gremėzdišką darbastalį – kvadratinis faneros stovas slėpė variklį.

Motociklo rėmą jis suvyniojo į klijuotę ir brezentą ir pakišo po stalu. Kitos motociklo detalės, sudėtos į įvairaus dydžio dėžes, nuo degtukų iki įvairiausios pakuotės, buvo tvarkingai išrikiuotos ant jo suvirintų metalinių lentynų.

– Papasakok, Šiva, – sušnibždėjo Ženetė iš už „Chemijos įvado“. Ji ištvėrė dešimt minučių, o paskui sudrumstė tylą ir mano mintis.

– Apie ką? – paklausė Šiva, nė nemanydamas pritildyti balso.

– Apie savo pirmą kartą! Apie ką gi dar? Ko man anksčiau nepasakei? Tik iš Marijono sužinojau, kad tu nebeskaistus.

Šivos pasakojimas – aš pernelyg drovėjausi ir pavydėjau, kad pats paklausčiau, – stulbino paprastumu.

– Nuėjau į Turgaus aikštę. Žinai šoninę gatvelę prie Masavos kepyklos su daug vienas paskui kitą besirikiuojančių kambarių? Kiekviename tarpduryje po moterį, įvairiausios spalvos odos?

– Kaip išsirinkai?

– Aš nesirinkau. Nuėjau prie pirmų durų. Štai ir viskas, – nusišypsojo jis ir vėl palinko prie vadovėlio.

– Ne, ne viskas! – ji žaibiškai ištraukė jam knygą. – Kas buvo paskui?

Apsimečiau, kad irztu, bet atidžiai klausiausi kiekviena smegenų ląstele. Džiaugiausi, kad klausinėja Ženetė.

– Paklausiau: „Kiek?“ Ji atsakė: „Trisdešimt.“ Pasakiau, kad turiu tik dešimt. Ji sutiko. Nusivilko drabužius ir atsigulė ant lovos…

– Visus drabužius? – išpyškinau.

Šiva nustebęs pažvelgė į mane.

– Visus, išskyrus palaidinukę, ją pasikėlė.

– O liemenėlė? Ką ji vilkėjo? – smalsavo Ženetė.

– Rodos, megztinį. Trijų ketvirčių rankovėmis. Ir segėjo mini sijoną. Plikos kojos, aukštakulniai. Be kelnaičių. Be liemenėlės. Ji nusiavė batelius, nusisegė sijoną, pasikėlė palaidinukę ir atsigulė.

– O Dieve! Pasakok toliau, – reikalavo Ženetė.

– Aš nusirengiau visus drabužius. Buvau pasiruošęs. Pasakiau, kad man tai pirmas kartas. Ji tarė: „Dieve, padėk mums.“ Atšoviau, kad, mano nuomone, apsieisime ir be Dievo. Užguliau ją, iš pradžių ji man padėjo…

– Ar jai skaudėjo? Ar tau?..

– Stovėjo? Taip. Ne, nemanau, kad jai skaudėjo. Matai, makšties sienelės plėtrios, pro jas pralenda vaisiaus galva…

– Gerai, gerai, – pertraukė jį Ženetė. – O kas paskui?

– Ji ėmė judėti, rodydama man kaip, kol supratau. Paskui tai dariau tol, kol patyriau ejakuliaciją.

– Ką? – paklausė Ženetė.

– Sėklinis latakas susitraukė ir sėklinės pūslelės susimaišė su prostatos išskyromis…

– Jis baigė, – paaiškinau aš. Išmokau šį žodį iš nešvarios brošiūros, kurią parašė T. N. Ramanas, įmantrios prozos autorius.

Tokių brošiūrų po atostogų Bombėjuje parsiveždavo mano bendraklasis Satišas. T. N. Ramanas indų mokinukams suteikė beveik visas reikiamas žinias (teisingas ar klaidingas) apie seksą.

– A… o paskui? – neatlyžo Ženetė.

– Atsikėliau, apsirengiau ir išėjau.

– Tau skaudėjo? – paklausiau.

– Jokio skausmo. – Jis nesišypsojo, o veido išraiška buvo tokia, lyg kalbėtų, kaip Enriko restorane pirko porciją ledų.

– Ir viskas? – paklausė Ženetė. – Paskui jai sumokėjai?

– Ne, sumokėjau iš anksto.

– Ką ji pasakė tau išeinant?

Šiva pagalvojo.

– Ji pasakė, kad jai patiko mano kūnas ir mano oda. Kitą kartą man parodysianti… kaip šunys.

– Ką reiškia „kaip šunys“?

– Nežinojau. „Kam laukti kito karto? – paklausiau. – Parodyk dabar.“

– Turėjai pinigų?

– Ir ji to paklausė. „Turi pinigų?“ Neturėjau. Bet ji vis tiek sutiko. „Kaip šunys“ ji vadino sueitį iš užpakalio. Man atrodo, taip ir pati patyrė… pasitenkinimą.

– Dieve, – tarė Ženetė, aimanuodama ir muistydamasi ant kėdės. Jos veidas pritvinko kraujo. – Kas tau darosi, Marijonai? Kur eini?

Aš atsistojau. Ženetės kvapui buvo neįmanoma atsispirti, oras nuo jo mirguliavo rausvai.

– Kas man darosi? – nebuvau toks suirzęs, koks apsimečiau. – Sakykit, kaip man čia mokytis? Negaliu patikėti, kad klausiat.

Man kažkas darėsi: klausydamasis Šivos pasakojimo ir matydamas gašlų Ženetės žvilgsnį, jos kūną taip arti, kad galėjau paliesti, užuosdamas jos geismo kvapą ir suprasdamas, kad ji mielai sutiktų, siaubingai susijaudinau. Jei neišeisiu, irgi sprogsiu, išsiliesiu… kelnėse. Turiu išeiti. Įsikišau biologijos užrašus į švarką.

Pamačiau Roziną stovint pernelyg arti virtuvės durų. Ji apsimetė labai susidomėjusi krosnimi. Net jei slapta nesiklausė ar prarado uoslę, rausvo debesies, plaukiančio iš valgomojo, nepastebėti negalėjo. Vengė mano akių. Rodos, motina su dukterimi negali viena nuo kitos atsiplėšti, mat Ženetė užsimetė elgtis pasibjaurėtinai, o Rozina ryžosi nenusileisti, ir buvo sunku pasakyti, katra pradėdavo karo veiksmus. Iš dalies Rozina buvo mano sąjungininkė, nes saugojo Ženetę man. Bet, pamatęs ją šitaip lūkuriuojančią, pyktelėjau.

– Einu į turgų, – šiurkščiai pasakiau.

– Bet ką tik atsisėdai mokytis, Marijonai.

Perbedžiau ją akimis: tegu tik pabando mane sulaikyti.

Neskubėdamas nuėjau prie vartų. Nusipirkau kokakolos, bet atidaviau ją Gebrui. Sėdėjau jo sarginėje. Nenorėjau grįžti namo, kol dvasia ir kūnas nenurimo. Ilgas Gebraus pasakojimas apie nenuoramą sūnėną padėjo.

Pagaliau palinkėjau Gebrui labos nakties ir pasukau atgal. Iš už vingio įsukęs į kelią, vedantį prie mūsų bungalo, pamačiau, kad įrankių sandėliuke dega šviesa. Šiva dažnai ten dirbdavo iki išnaktų.

Kaskart, tamsoje eidamas šiuo keliu, kai prisiartindavau prie tos vietos, kur kareivis atsiplėšė nuo žemės, pajusdavau baimę. Įtrūkęs šaligatvio kraštas įamžino akimirką, kai BMW priekinis ratas buvo sustabdytas.

Medžiai girgždėjo ir dejavo. Lapai šnarėjo grėsmingai, lyg monetos, byrančios pro pirštus. Laukiau, kada iš tamsos išnirs kareivis. Tiek metų jis man vaidendavosi, kad būtų palengvėję, jei būtų tikrai pasirodęs. Šivai sąžinė neprikaišiojo, nes jis dirbdavo įrankių sandėliuke iki paryčių. Bėgantys metai nepalengvino naštos įvykio, kuris nutiko šioje vietoje; bet su baime apsipratau. Suvokiau, kodėl žmonės prisipažįsta padarę žmogžudystę praėjus daugeliui metų po nusikaltimo; jie mano, kad tai vienintelis būdas nebesikankinti. Skubiai praėjau pro kelio posūkį.

Girdėjau iš įrankių sandėliuko sklindant Šivos radijo muziką.

Jau buvau praėjęs pro sandėliuką ir beveik pasiekęs namus, o tada pamačiau kalva ryžtingai leidžiantis figūrą. Buvo tamsu nors į akį durk, ir aš išgirdau murmėjimą – figūra kalbėjo su savimi. Širdis nukrito į kulnus, nepuoliau į paniką tik todėl, kad balsas buvo moteriškas. Tik kai pavidalas beveik atsitrenkė į mane, pamačiau, kad tai Rozina. Kur ji eina tokiu laiku? Ji priėjo visai arti ir įdėmiai pažiūrėjo į mane – dažnai taip darydavo, norėdama įsitikinti, kad aš ne Šiva. Paskui, nespėjus man suvokti, kad ji įsiutusi, trenkė man antausį. Šoko ant manęs, daužė per galvą ir rovė plaukus kaire ranka, talžydama per veidą dešiniąja.

– Aš tave perspėjau! – spiegė ji.

– Rozina! Apie ką tu kalbi? – paklausiau susigūžęs.

Ji tik dar labiau įsiuto. Tikriausiai lengvai būčiau ją įveikęs arba pabėgęs, bet buvau pernelyg priblokštas. Ji vėl man skėlė antausį.

– Penkias minutes palieku tave vieną, ir štai kas nutinka! Kaip apsukriai tu apsimetei, kad eini į turgų, o ji – kad į išvietę.

Kai paprašiau paaiškinti, ji atsivėdėjusi man vožė, bet šį kartą apsisukau, ir smūgis kliuvo į pakaušį.

– Aš laukiau, – tarė ji. – Aš tikėjau tavim. Paskui išėjau tavęs ieškoti. Pamačiau ją lipant į kalvą. Tu jai liepei eiti pirmai, taip? Jei ji pastos, kas bus? – šnypštė Rozina man į ausį. – Liks senmergė kaip aš. Nei anglų kalba, nei mokslas jos gyvenimo nepakeis.

– Bet, Rozina, aš ne…

– Nemeluok man, vaike. Tu niekada nemokėjai meluoti. Mačiau, kaip judu žiūrite vienas į kitą. Nuo tada turėjau laikyti ją uždariusi namie.

Aš tylėjau ir spoksojau į Roziną.

– Nori įrodymų? Taip? – sukliko ji, pagraibė apie juosmenį, kažką ištraukė ir metė man. Moteriškas kelnaites. – Jos kraujas… ir tavo sėkla. – Nuėmiau drabužį nuo veido. Tamsoje nieko nemačiau. Bet užuodžiau kraują, Ženetės kvapą… ir sėklą. Savo. Pažinau krakmolingą kvapą. Daugiau niekas taip nekvepėjo.

Išskyrus mano dvynį brolį.

Nebeturėjau nei drąsos, nei jėgų ką nors daryti ir nušliaužiau į lovą. Buvau kaip sudaužytas. Jaučiausi vienišas. Šiva atėjo gulti daug vėliau. Laukiau, ar jis ką nors pasakys. Netrukus jis užmigo, o aš negalėjau sumerkti akių. Etiopai žino būdą, kaip nustatyti nusikaltėlį: mažam berniukui duodama narkotikų, paskui jis nuvedamas į nusikaltimo vietą ir paprašytas parodo į kaltininką. Deja, apsvaigusio vaikiuko pirštas pernelyg dažnai baksteli į nekaltą žmogų, ir šis užmušamas akmenimis arba nuskandinamas. Šis paprotys imperijoje uždraustas, bet kaimuose jo vis dar laikomasi. Taip jaučiausi ir aš: neteisingai apkaltintas atkišto piršto, bet negalintis pasiteisinti.

Tačiau galėjau atkeršyti. Kaltininkas miegojo šalia. Tą naktį būčiau galėjęs Šivą užmušti. Galvojau apie tai. Nusprendžiau, kad jį nužudydamas nieko nepakeisčiau. Mano pasaulis jau sunaikintas. Mano rankos negyvos. Mano smegenys sustingusios. Mano meilė virtusi patyčia, nieku. Neturiu nei priežasties, nei noro ką nors daryti.

Kitą dieną Ženetė nėjo į mokyklą. Šivą su Farinakiu Hema nenoriai išleido į Akakį, tekstilės gamyklą, kur užsikirto viena milžiniškų dažymo mašinų. Farinakis buvo paprašytas padaryti detalę ir norėjo, kad Šiva vyktų pažiūrėti didžiulių audimo staklių.

Aš nesikėliau iš lovos. Kai Hema atėjo pažiūrėti kodėl, pasakiau, kad prastai jaučiuosi ir neisiu į mokyklą. Ji apčiuopė pulsą, apžiūrėjo gerklę. Suglumo. Bandė mane klausinėti, bet aš tariau: „Nesvarbu, jau einu.“ Tai lengviau negu apklausa.

Tos dienos mokykloje visiškai neprisimenu. Ghošas su Hema nežinojo, kas atsitiko, bet numanė, kad kažkas vis dėlto nutiko. Rozinos buto durys ir langas buvo uždaryti, ir buvo girdėti, kaip viduje ji garsiai plūstasi.

Tą vakarą Hema pasakė, kad pas Roziną atvažiavo trys giminaičiai, moteris ir du vyrai. Hema spyrė mane pasakyti, kas vyksta. Negalėjau patikėti, kad ji nežino, kad Rozina jai nepasakė. Matyt, niekas nekalbėjo apie praėjusios nakties įvykį. Neabejojau, kad Rozina ateis pas Hemą ir apkaltins mane, todėl negalėjau suprasti, kodėl iki šiol to nepadarė. Jei Hema būtų pasikalbėjusi su Šiva, ko gero, būtų viską sužinojusi. Bet niekam netoptelėjo paklausti jo.

Kai baigėme vakarieniauti, grįžo Šiva, patenkintas ekskursija į Akakį. Nei Ženetės, nei Rozinos prie stalo nebuvo. Almaza pasakė, kad motina su dukterimi įnirtingai ginčijasi ir kad tarpininkauti atvyko Rozinos giminaičiai.

Hema atsistojo pažiūrėti, kas darosi, bet Ghošas ją sulaikė.

– Kad ir kas būtų, jei įsivelsi, viską tik dar labiau supainiosi.

Šiva ramiai valgė.

Tylėjau ne dėl to, kad esu kilnus ir taurus. Tiesiog maniau, kad niekas netikės mano versija. Mane galėjo išgelbėti brolis ir Ženetė, jei būtų norėję. Žiūrėjau į Šivos veidą prie valgomojo stalo. Nė ženklo, kad jis supranta, kokią nelaimę prišaukė. Nė pėdsako.

Tą naktį pasakiau Šivai, kad kraustausi į kambarį senuosiuose Ghošo namuose. Ketinu ten miegoti ir mokytis. Noriu ten būti vienas, pareiškiau nežiūrėdamas į jį.

Jis nieko neatsakė. Pirmą kartą per visą gyvenimą mes miegojome skirtingose lovose. Jei mūsų pasidalijusiam kiaušinėliui neleidžia atsiskirti skaidulos, trynio vytulai ar mėsa, ketinu juos perpjauti skalpeliu.

Šeštadienio rytą, atėjęs pusryčių, pamačiau, kad Šivą irgi kamavo nemiga. Po pusryčių jis išvyko pas Farinakį.

Kai jau ketinau grįžti į savo kambarį mokytis, į valgomąjį įsiveržė Almaza.

– Jums reikėtų ateiti, ponia, – tarė ji Hemai.

Ji vedė kariuomenę – Hemą, Ghošą ir mane – į ataką tarnų būstų link.

Užtamsinto kambario kampe sėdėjo Rozina, niūri, karinga, bet susirūpinusi. Ant lovos gulėjo išblyškusi Ženetė. Jos kaktą buvo nusėję prakaito lašai, akys buvo atmerktos, bet tuščios ir blausios. Kambarys gižiai trenkė karštine.

– Kas čia atsitiko? – paklausė Hema, bet Rozina neatsakė ir vengė Hemos žvilgsnio.

Almaza uždegė šviesą, atsistojo taip, kad užstotų man vaizdą, ir, pakėlusi antklodę, parodė Hemai.

– Atidaryk langą, Marijonai, – tarė Ghošas ir prisiartino pažiūrėti.

– Dieve mano, – tarė Hema. Ženetė suvaitojo iš skausmo. Hema griebė Rozinai už pečių. – Ar tu? Ar tu… šitą vargšę mergaitę? – Dusdama iš įtūžio Hema purtė Roziną, bet ši nepakėlė akių. – Kvaile! – rėkė Hema. – Dieve, Dieve. Kodėl? – Hemos akys buvo kaip beprotės, bereikšmės, grėsmingos. Pamaniau, kad ji gali pasmaugti Roziną, tačiau Hema ją tik pastūmė. – Tu ją veikiausiai nužudei, Rozina, ar supranti?

Rozinai nuo smakro lašėjo ašaros, bet išraiška tebebuvo atšiauri.

Ghošas čiupo Ženetę ant rankų, ir ji nežmoniškai sudejavo, keliama nuo lovos.

– Mašiną, – tarė Ghošas, ir Almaza nulėkė atidaryti durų.

Hema nuėjo įkandin. Aš valandėlę stabtelėjau ant Ženetės slenksčio. Mano auklė sėdėjo taip pat, kaip mums įėjus. Prisiminiau dieną, kai ji paėmė skustuvą ir įrėžė Ženetės veide randus – tada buvo karinga ir išdidi. Dabar mačiau gėdą ir baimę.

Kai pribėgau prie automobilio, Hema apsisuko ant kulnų ir prisikišo man prie veido.

– Numanau, kad tu būsi prisidėjęs, Marijonai. Aš ne kvailė!

Ji įlipo į automobilį ir užtrenkė dureles. Mašina nuvažiavo, Almaza ant užpakalinės sėdynės laikė glėbyje Ženetę, Ghošas vairavo. Nubėgau taku, kirtau lauką už įrankių sandėliuko ir pasivijau juos, nešančius Ženetę į skubiosios pagalbos skyrių.

Ženetei suleido intraveninių tirpalų ir antibiotikų. Paskui Hema trečiojoje operacinėje ją atidžiau apžiūrėjo. Išėjusi buvo sukrėsta, bet ramesnė ir tykiai įsiutusi. Rodos, jai nerūpėjo, kad ataskaitą Ghošui su Vyresniąja išgirsiu ir aš.

– Tik pamanykit, Rozina sumokėjo, kad mergaitei išpjautų varputę. Ir ne tik varputę, bet ir mažąsias lytines lūpas, o paskui susiūtų kraštus paprastu siūlu! Gerasis Dieve, ar galite įsivaizduoti skausmą? Išpjoviau siūles. Žaizda užkrėsta. Dabar viskas Dievo rankose.

Ženetė buvo nuvežta į vienvietę palatą, skirtą svarbiems pacientams. Prisimenu, Ghošas sakė, kad čia gulėjo generolas Mebratu po skubios operacijos, kai mes buvom tik gimę.

Atsisėdau ant kėdės prie jos lovos. Staiga Ženetė suspaudė man ranką, gal sąmoningai, gal nevalingai. Nežinojau. Nepaleidau rankos.

Hema sėdėjo krėsle priešais, alkūnėmis atsirėmusi į kelius, susiėmusi galvą plaštakomis. Neturėjom ko vienas kitam pasakyti. Pykau ant Hemos kur kas labiau negu ji ant manęs.

Vienu metu Hema pakėlė galvą ir tarė:

– Žmones, kurie tai padarė, reikia sodinti į kalėjimą.

Jai ne kartą buvo tekę gelbėti tokios būklės kaip Ženetės moteris. Hema tikriausiai buvo viena geriausių pasaulio specialisčių nevykusio moterų apipjaustymo padariniams gydyti. Bet dabar jos veidas surūstėjo nuo kartėlio, nebuvau jos tokios matęs.

Vakare Ženetė atmerkė akis. Pamatė mane ir bandė kažką pasakyti. Paklausiau, ar nori vandens, ji linktelėjo. Įspraudžiau jai į burną šiaudelį. Ženetė apsidairė, ar palatoje dar kas nors yra.

– Atleisk, Marijonai, – sušnibždėjo, ir jos akys paplūdo ašaromis.

– Nekalbėk, – tariau. – Viskas gerai. – Gerai nebuvo, bet žodžiai išsprūdo savaime.

– Aš… turėjau laukti, – tarė Ženetė.

Tai kodėl nelaukei, norėjau paklausti. Aš nepatyriau jokio malonumo, ne man teko garbė vadintis pirmuoju tavo meilužiu, bet visi mane kaltina.

Pabandžiusi pajudėti, ji suaimanavo, apsilaižė lūpas. Vėl daviau jai vandens.

– Mano motina mano, kad kaltas tu, – ištarė vos girdimai.

Linktelėjau, bet tylėjau.

– Kai pasakiau jai, kad kaltas Šiva, – kalbėjo Ženetė, – ji skėlė man antausį. Spyrė man ir išvadino melage. Nepatikėjo. Ji mano, kad Šiva skaistus. – Bandė nusijuokti, bet vyptelėjo ir užsikosėjo. – Klausyk, aš priverčiau motiną pažadėti, kad nieko nepasakys Hemai, – sušnibždėjo, kai vėl galėjo kalbėti.

Neatsispyriau pagundai kandžiai prunkštelėti.

– Nesirūpink. Ji pasakys Hemai. Gal kaip tik dabar pasakoja.

– Ne. Nepasakys, – atsiliepė Ženetė. – Mes susitarėme.

– Dėl ko?

– Aš sutikau, kad ji man šitai padarytų, jei ji… niekam neprasitars. Turės tylėti. Nė žodžio Hemai. Nė žodelio. Ir neberėks ant tavęs.

Sulig tais žodžiais aš susmukau ant kėdės. Ženetė leido kažkokiai nepažįstamai bobai nesterilizuotu skustuvu nupjauti jai lytinius organus, kad apsaugotų mane? Vadinasi, aš kaltas dėl apipjaustymo? Tai buvo taip kvaila, vos nesusijuokiau, bet nepajėgiau: kaltė užgriuvo mane, lyg suprastų, kad čia jos buveinė ir čia ji maloniai laukiama.

Vakare atėjo Šiva, išblyškęs ir išėjęs iš veido.

– Sėsk čia, – tariau, nespėjus jam išsižioti. Būgštavau, kad nesusitvardysiu, be to, man reikėjo atsikvėpti. – Pabūk su ja, kol grįšiu. Laikyk jai už rankos. Jai neramu, kai paleidžiu. – Kol kas daugiau neturėjau jam ko pasakyti. Buvau anapus pykčio, o Šiva buvo anapus sielvarto.

Ženetė karščiavo tris paras. Sėdėjau prie jos lovos dieną naktį. Nuolat užsukdavo Hema, Ghošas ir Vyresnioji.

Trečią dieną Ženetė liovėsi šlapintis. Ghošas baisiai sunerimo, pats paimdavo kraujo, paskui Šiva arba aš lėkdavom į laboratoriją, padėdavom V. V. išrikiuoti reagentus, vamzdelius ir matuoti kraujyje karbamido kiekį: buvo didelis ir vis didėjo.

Ženetė neprarado sąmonės, tačiau buvo mieguista, kartais painiodavosi, dažnai dejuodavo, o vienu metu siaubingai norėjo gerti. Kartą pašaukė motiną, bet Rozina neatėjo. Almaza pasakė, kad Rozina kojos nekelia iš savo buto, gal taip ir geriau. Palatoje padėtis ir taip buvo įtempta, tetrūko, kad Hema užsipultų Roziną.

Šeštą dieną Ženetės inkstai pradėjo išskirti šlapimą, ir dar milžiniškais kiekiais, kateterio maišelis kaipmat prisipildydavo. Ghošas padvigubino, paskui patrigubino intraveninių tirpalų dozę ir ragino Ženetę gerti, kad atkurtų skysčių pusiausvyrą.

– Tikiuosi, jos inkstai atsigavo, – tarė Ghošas. – Tiesiog jie dar negali koncentruoti šlapimo.

Vieną rytą, pabudęs ant kėdės ir išvydęs Ženetės veidą, odą, išsilyginusią kaktą, supratau – ji gyvens. Ji visada buvo liesa, o liga ją suėdė, liko vieni kaulai. Skruostai parausvėjo; kardas, kybantis jai virš galvos, atsitraukė. Mano pečiai ėmė tiestis.

Tą popietę nuėjau į savo kambarį Ghošo bungale ir kritau kaip negyvas. Tik pabudęs pagalvojau apie Šivą. Ar jis suprato, kad sugriovė mano svajones? Ar suvokė, kaip įskaudino Ženetę, įskaudino mus visus? Norėjau pasiekti jo širdį. Deja, neįstengiau sugalvoti geresnio būdo, kaip talžyti jį kumščiais tol, kol jis pajus tokį skausmą, kokį sukėlė man. Nekenčiau brolio. Niekas negalės manęs sulaikyti.

Niekas, išskyrus Ženetę.

Papasakojusi apie sandėrį su Rozina, apie apipjaustymą mainais į Rozinos tylą, Ženetė dar ne viską pasakė. Tą pirmą naktį ji, iš paskutiniųjų stengdamasi neprarasti sąmonės, manęs kai ko paprašė. Privertė prisiekti.

– Marijonai, – tarė ji, – nubausk mane, bet ne Šivą. Mušk mane, išsižadėk manęs, bet palik Šivą ramybėje.

– Kodėl? Negaliu. Kuriems galams jo pasigailėti?

– Marijonai, aš priverčiau Šivą daryti tai, ką jis su manim tą vakarą darė. Aš jo paprašiau. – Jos žodžiai buvo kaip smūgiai į inkstus. – Žinai, Šiva kitoks… jis mąsto kitaip. Patikėk, jei nebūčiau paprašiusi, jis būtų skaitęs sau knygą, o manęs čia nebūtų.

Tą pirmą naktį aš nenoromis daviau Ženetei žodį, kad nesimušiu su Šiva. Daviau todėl, kad tą naktį atrodė, jog tai paskutinė jos naktis.

Niekada nepapasakojau Hemai, kas nutiko iš tikrųjų, leisdamas jai manyti ką nori apie, jos nuomone, mano poelgį.

Galite paklausti, kodėl tesėjau žodį? Kodėl neapsigalvojau, supratęs, kad Ženetė pasveiks? Kodėl nepasakiau Hemai tiesos? Kol Ženetė kovojo dėl savo gyvybės, kai ką supratau apie save ir apie ją. Vos jos nepraradęs suvokiau: nenoriu, kad ji mirtų, nesvarbu, kas nutiko. Galbūt niekada jai neatleisiu. Bet ją tebemyliu.

Išrašytą iš ligoninės Ženetę aš nešiau nuo automobilio iki namų. Niekas neprieštaravo, o jei būtų prieštaravę, būčiau nenusileidęs. Be paliovos budėdamas prie Ženetės patalo, pelniau šykščią Hemos padėką; ji nedrįso man uždrausti.

Kai per virtuvę nešiau Rozinos dukterį į mūsų bungalą, ji žiūrėjo pro duris. Ženetė nė karto nepažvelgė į tą pusę. Lyg motinos ir kambario, kuriame iki šiol gyveno, nebebūtų. Rozina stovėjo maldaudama akimis, prašydama atleidimo. Bet vaiko kerštas yra beribis ir gali trukti visą gyvenimą.

Nunešiau Ženetę į senąjį mūsų kambarį, Šivos kambarį, kuris dabar bus jos.

Buvo nuspręsta, kad mudu su Šiva nakvosime senajame Ghošo name, bet atskirai, jis – svetainėje.

Po pusvalandžio nuėjau paimti iš Rozinos buto Ženetės drabužių, bet ji užsirakino ir neatsakė, nors beldžiausi. Supykęs pastūmiau duris, kai jos neatsidarė, supratau, kad ji užtvėrusi duris arba į jas atsišliejusi. Viešpatavo keista tyla. Nuėjau prie lango. Langinės buvo uždarytos, bet padedamas Almazos plėšiau plonas lenteles, kol jos pasidavė. Langas buvo užstumtas spinta. Užsiropščiau ant palangės ir bandžiau ją nustumti, bet nepavyko. Ištempiau kaklą ir žvilgtelėjau virš jos. Pamačiau tokį vaizdą, kad atsirėmiau nugara į lango rėmą, įsispyriau kojomis į spintą ir apverčiau, negalvodamas apie daiktus joje. Spinta krito su baisiu trenksmu, mediena suskilo, veidrodis ir lėkštės sudužo. Sulėkė visi.

Dabar mačiau aiškiai. Visi matėme. Hema, Ghošas, Šiva stovėjo man už nugaros, išgirdusi tarškėjimą atsivilko net Ženetė.

Prisimenu tą vaizdą matematiškai tiksliai, bet nei Karo „Geometrijoje“, nei kur kitur neapibūdintas toks nuožulnus kaklo kampas. O farmakopėjoje nėra vaistų, kurie galėtų išdildyti tą vaizdą iš atminties. Nuo gegnės, užvertusi galvą, išsižiojusi, iškišusi liežuvį taip, lyg jis būtų išrautas, kabojo Rozina.

35 SKYRIUS

Viena karštinė po kitos

Apsamanojusios akmeninės Imperatorienės Menen mokyklos sienos ir didžiuliai vartai priminė senovinę tvirtovę. Baltomis puskojinėmis, melsva palaidinuke, tamsiai mėlynu sijonu, be galvos raiščių, aussagų ar auskarų Ženetė nesiskyrė nuo kitų mergaičių, susiliejo su jomis. Vienintelis jos papuošalas buvo Brigitos kryžius ant kaklo. Ji nenorėjo išsiskirti. Ankstesnė gyvybinga savastis mirė sykiu su lavonu, kurį nukabinome nuo gegnės ir palaidojome Gulelės kapinėse.

Įpratau šeštadienio vakarais lankyti Ženetę. Ji mokėsi tik per kalvą nuo rūmų, kuriuose generolas Mebratu (su Zemuju prie šalies) paėmė įkaitus ir norėjo įvesti naują tvarką.

Savaitgaliais Ženetė galėjo grįžti namo, bet pasakė, kad Misingas jai kelia liūdnus prisiminimus. Ji tvirtino, kad Imperatorienės Menen mokykloje yra laiminga. Mokytojai indai buvo griežti, bet labai geri. Pasislėpusi nuo visuomenės ir mūsų, ji labai stropiai mokėsi.

Abu ėmėm lankyti parengiamuosius medicinos kursus, o kitais metais įstojome į universitetą. Ji nebenešiojo uniformos, rengėsi įprastais drabužiais, bet ir apranga, ir elgesys tebebuvo santūrūs ir kuklūs. Kaskart, eidamas aplankyti Ženetės į Etiopų liuteronų evangelikų bažnyčios bendrabutį, stovintį tiesiai prieš universitetą, melsdavausi, kad šiandien užrakintos jos širdies durelės atsidarytų ir išvysčiau ankstesnės Ženetės šešėlį. Ji būdavo dėkinga už indą su priešpiečiais, atsiųstais Almazos ir Hemos, bet tebebuvo atsitvėrusi užtvaromis.

Aš ją tebemylėjau.

Nors troškau nebemylėti.

1974 metais abu įstojome į Hailės Selasijės I universiteto medicinos fakultetą – buvome tik trečioji laida. Mudu su Ženete buvome suporuoti preparuoti lavoną. Jai pasisekė, nes kitas studentas būtų pasipiktinęs: ji dažnai praleidinėdavo praktikos darbus ir neatlikdavo savo darbo. Nemaniau, kad ji tingi. Nežinojau priežasties; kažkas dėjosi, o šįkart nenutuokiau kas.

Mūsų gamtos mokslų dėstytojai buvo puikūs, daugiausia anglai ir šveicarai, buvo ir keletas etiopų, baigusių Beiruto amerikiečių universitetą, paskui stažavusių Anglijoje ar Amerikoje. Buvo ir vienas indas: mūsų Ghošas. Jis turėjo mokslinį laipsnį: ne asistentas, ne docentas ar docentas klinicistas (garbės vardas, už kurį daugiau nemokama), bet medicinos profesorius ir chirurgijos profesorius adjunktas.

Nemanau, kad kas nors iš mūsų, net Hema, suvokė Ghošo išsimokslinimo mastą per dvidešimt aštuonerius metus, jo pragyventus Etiopijoje. Bet seras Janas Hilas, fakulteto dekanas, tikrai suvokė. Ghošas buvo išspausdinęs keturiasdešimt vieną mokslinį straipsnį ir parašęs vadovėlio skyrių. Iš pradžių jis domėjosi lytinėmis ligomis, vėliau atsidėjo grįžtamajai šiltinei ir tapo pasaulinio garso jos žinovu, nes utėlinė grįžtamoji šiltinė Etiopijoje paplitusi ir niekas kitas nestebėjo šios ligos iš taip arti.

Apie grįžtamąją šiltinę sužinojau būdamas mokinukas, kai Ali iš turgavietės prieš Misingą atvedė savo brolį Salymą į ligoninę ir paprašė manęs tarpininkauti. Salymas karščiavo ir kliedėjo. Vėliau Ghošas pasakė, kad Salymo istorija įprasta: atvyko į Adis Abebą iš kaimo su visu turtu ryšulėlyje, persimestame per petį. Ali rado broliui vietą sausakimšuose Merkato dokuose – ten nebuvo kur apsisukti; brolis nešiodavo maišus iš sunkvežimių į sandėlius, nesvarbu, lietingasis metų laikas ar ne. Nakvynės namuose jis miegodavo su dešimčia kitų. Per liūtis nelabai paskalbsi, nes drabužiai paprasčiausiai neišdžius. Salymo gyvenimo sąlygos buvo netinkamos žmonėms, bet idealios utėlėms. Matyt, kasydamasis jis sutraiškė utėlę, ir pro žaizdelę į kraują pateko užkratas. Salymas, atvykęs iš kaimo, neturėjo imuniteto šiai miesto ligai.

Skubiosios pagalbos skyriuje Salymas pusiau be sąmonės gulėjo ant grindų, nes buvo per silpnas sėdėti ar stovėti. Adamas, mūsų vienakis vaistininkas, pasilenkė prie ligonio ir žaibiškai nustatė ligą.

Po daugelio metų Ghošas parodė man laiškus, gautus iš „New England Journal of Medicine“ redaktoriaus, kuris ruošėsi spausdinti reikšmingą Ghošo straipsnių ciklą apie grįžtamąją šiltinę. Redaktoriui atrodė, kad „Adamo simptomas“ skamba pretenzingai. Ghošas, atsakydamas redaktoriui, gynė savo nemokyto vaistininko garbę net rizikuodamas, kad jo nespausdins prestižiniame žurnale.

Gerbiamas daktare Džailzai,

…Etiopijoje išvaržos skirstomos į „žemiau kelio“ ir „aukščiau kelio“, o ne „išorinė“ ar „vidinė“. Ir dar vienas svarbus nurodymas, pone. Mūsų skubiosios pagalbos priimamajame ant grindų dažnai kniūbso bent penki karščiuojantys ligoniai. Klinicistas svarsto: maliarija? Vidurių šiltinė? Grįžtamoji šiltinė? Bėrimo, kuris padėtų nustatyti ligą, nėra (rausvų vidurių šiltinės dėmelių etiopų odoje nematyti), nors esu tikras, kad vidurių šiltinė sukelia bronchitą ir pulsas tampa retas, o žmonių, sergančių maliarija, dažnai padidėja blužnis. Pasielgčiau aplaidžiai, straipsnyje apie grįžtamąją šiltinę nenurodęs gydytojui praktikui būdo, kaip nustatyti diagnozę, ypač tokiomis aplinkybėmis, kur kraujo serumo tyrimus padaryti sunku. Klinicistui tereikia griebti pacientui už šlaunies ir suspausti – smarkiai – keturgalvį raumenį. Pacientai, kurie serga grįžtamąja šiltine, iš skausmo pašoks, tik taip galima nustatyti, kad šis raumuo jautrus, ir nustatyti jo uždegimą, būdingą šiai ligai. Šis požymis akivaizdus: taip net Lozorių iš mirusiųjų galima prikelti. Pirmasis tai pastebėjo Adamas, todėl jis nusipelnė eponimo „Adamo simptomas“.

Buvau šio požymio liudytojas – Salymas sukliko ir pašoko, kai Adamas suspaudė jam šlaunį. Redaktorius atrašė Ghošui, kad su visais kitais patikslinimais sutinka, bet Adamo simptomas jam vis tiek kliūva. Ghošas nenusileido.

Gerbiamas pone Džailzai,

yra Chvosteko simptomas, Boaso bakterija, Kurvuazjė simptomas, Kvinkės edema – baltųjų eponimų begalė. Pasaulis, be abejo, jau pasiruošęs pagerbti kuklų vaistininką, kuris viena akimi matė daugiau grįžtamąja šiltine sergančių žmonių, negu jūs ar aš kada nors pamatysime abu.

Ir Ghošas, dirbantis nuošalioje Afrikos ligoninėje, atokiai nuo vyraujančių medicinos tendencijų, laimėjo. Straipsnis buvo išspausdintas prestižiniame žurnale, o paskui Ghošui pasiūlė parašyti skyrių Harisono „Vidaus ligų diagnostikos pagrindams“, aukštesnių kursų medicinos studentų biblijai. Dabar jis dėstė medicinos fakultete. Hema nupirko naujai iškeptam profesoriui du gražius kostiumus su ruoželiais, vieną juodą, kitą mėlyną, ir tvido puspaltį su odiniais lopais ant alkūnių, lyg „profesorių“ išskirtų kabutėmis. Varlytė buvo paties Ghošo sumanymas. Ghošas visada elgdavosi savo nuožiūra, ypač jei mokėti reikėdavo nedaug ir jis niekam nepakenkdavo. Varlytė tvirtino pasauliui, kad jis labai džiaugiasi esąs gyvas ir aukština savo profesiją, vadino ją „savo romantišku ir aistringu siekiu“. Kaip tik taip Ghošas dirbo ir gyveno.

36 SKYRIUS

Pranašingi ženklai

Gyvenime pilna pranašingų ženklų. Visa gudrybė – juos suprasti. Ghošas tai vadindavo euristika, būdu išspręsti lygtį, kai negali pritaikyti formulės.

Rytą raudonas dangus – į jūrą neplaukia laivas.

Pūliai kažkur ir pūliai niekur reiškia pūlius pilve.

Jei kraujyje sumažėjo trombocitų, moteris serga vilklige, nebent būtų įrodyta kitaip.

Saugokis žmogaus su stikline akimi ir didelėmis kepenimis…

Per visą ambulatoriją Ghošas pastebėdavo dūstančią jauną moterį paraudusiais skruostais, bet išblyškusią. Spėdavo, kad jos dviburis vožtuvas nesandarus, nors jam būtų buvę sunku paaiškinti kodėl. Jis atidžiai klausysis – bene išgirs tykų velnišką murmesį, kurį, pasak jo, „girdì tik tada, kai žinai, kad dviburis vožtuvas nesandarus“, ir tai tik tokiu atveju, jei švelniai priglaudi stetoskopo varpelį prie širdies po mankštos.

Aš pats sukūriau euristiką, padiktuotą sveiko proto ir nuojautos, – veido išraiškos ir kvapo. Vadovėliuose apie tai nerašoma. Kareivis, bandęs pavogti motociklą, mirdamas dvokė, Rozina irgi, tie kvapai buvo vienodi – staigios mirties.

Bet aš nepatikėjau savo uosle, nors privalėjau, kai užuodžiau Ghošo simptomus, o jie man kėlė susirūpinimą. Priskyriau juos naujam dėstytojo darbui, naujų kostiumų ir naujos aplinkos šalutiniam poveikiui. Būdamas su juo, kaipmat nusiramindavau. Jis visada būdavo linksmas ir laimingas. Bet dabar pasidarė dar smagesnis. Surado save. Jis didžiavosi „meile, mokslu ir paveldu“, ir jo visų trijų sričių laimėjimai buvo nepranokstami.

Per Hemos ir Ghošo vestuvių sukaktį atsikėliau 4 valandą ryto mokytis. Po poros valandų iš Ghošo buto nuėjau į bungalą. Šiva vėl buvo įsikraustęs į mūsų vaikystės kambarį. Lauke tebebuvo tamsu. Ketinau įsėlinti į Šivos kambarį pažiūrėti, ar marškiniai, kurių pasigedau, išskalbus nebuvo pakabinti į jo spintą. Įėjau į vidų kartu su Almaza. Apkabinau ją, paskui palaukiau, kol ji pažymėjo kryžiumi man kaktą ir sušnibždėjo maldą.

Hema dar miegojo. Vonios kambario durys koridoriuje buvo atidarytos, pro jas virto garas. Prie praustuvės buvo pasilenkęs susikūprinęs Ghošas, apsivyniojęs liemenį rankšluosčiu. Paprastai jis taip anksti nesikeldavo. Nustebau, kad jis naudojasi šiuo vonios kambariu. Nenori pažadinti Hemos? Kaip sunkiai jis kvėpuoja, išgirdau anksčiau, negu jį išvydau, juolab anksčiau, negu jis išvydo mane. Maudantis jam prireikė daug pastangų ir dabar jis duso. Veidrodyje išvydau atspindį – užsimiršusio Ghošo tikrąją savastį. Išvydau siaubingą nuovargį; išvydau liūdesį ir baimę. Ir tada jis pamatė mane. Kai atsisuko, linksmybės kaukė, įkritusi į kriauklę, buvo paskubomis užsmaukta ant veido, ir nebuvo matyti jokios siūlės.

– Kas atsitiko? – paklausiau.

Man nudiegė per paširdžius. Užuodžiau tą kvapą. Jis siejosi su vaizdu, kurį ką tik mačiau.

– Visiškai nieko. Baisu, tiesa? – Jis nutilo gaudydamas orą. – Gražioji mano žmona miega kaip angelas. Didžiuojuosi savo sūnumis… Šįvakar vesiuos žmoną į šokius ir paprašysiu pratęsti vedybų sutartį dar metams. Visa bėda, kad toks nusidėjėlis kaip aš nenusipelnė palaimos.

Į koridorių išėjo Hema, purtydama iš plaukų miegą. Ghošas neramiai dirstelėjo į mane.

Jis vėl nusisuko į veidrodį ir švilpaudamas ėmė šlakstytis odekolonu. Akimis maldavo mane negąsdinti Hemos. Pakelti rankas jam buvo taip sunku, kad „Kada šventieji įžygiuoja“ melodiją nuolat pertraukdavo staccato natos ir pauzės. Pasiėmiau marškinius ir išėjau.

Anksti rytą turėjau svarbią paskaitą. Bet paklausiau instinkto, nuojautos – savo nosies. Apsirengiau ir pasislėpiau už Šivos sandėliuko. Netrukus iš miglos išniro folksvagenas su Ghošu. Nužingsniavau iš paskos.

Atsidūręs prie skubiosios pagalbos skyriaus, spėjau pamatyti, kaip jis įeina į Vyresniosios kabinetą. Vyresnioji ne tik buvo ten taip anksti, bet ir laukė. Stovėjau svarstydamas, ką tai reiškia, tada pasirodė Adamas, nešinas buteliu kraujo. Vyresniosios durys atsivėrė. Po valandėlės Adamas išėjo tuščiomis rankomis. Krūptelėjo, pamatęs mane, ir mėgino uždaryti duris, bet aš įspraudžiau pėdą.

Ghošas gulėjo šezlonge, užsikėlęs kojas, su pagalve po galva, ir šypsojosi. Iš prieštvaninio Vyresniosios gramofono sklido choras – Bacho „Gloria“. Vyresnioji pasilenkė prie jo rankos ir patapšnojo per adatą, kuria jam į veną tekėjo kraujas. Juodu pakėlė akis, turbūt pamanę, kad grįžo Adamas.

Ghošas pakrutino lūpas.

– Sūnau, žinai, aš…

– Nesivargink ir nemeluok, – atsiliepiau.

Jis pažvelgė į Vyresniąją, lyg lauktų ženklo.

– Tai likimas, Ghošai, – atsiduso ji. – Visada maniau, kad Marijonas turi žinoti.

Niekada neužmiršiu tylos, dvejonės ir Ghošo veide šmėstelėjusios klastos, niekada nebuvau tokios matęs. Paskui ji užleido vietą nevilčiai ir abejingumui. Valandėlę mačiau pasaulį jo akimis, jo intelektą, jo lakią vaizduotę, kurioje telpa Hipokratas, Pavlovas, Froidas ir Marija Kiuri, streptomicino ir penicilino atradimas, Landstainerio kraujo grupės, užkrečiamųjų ligų palata, kurioje jis mergino Hemą, ir trečioji operacinė, kurioje nenoromis tapo chirurgu, mūsų gimimas ir ateitis anapus jo gyvenimo, anapus mano gyvenimo ir toliau. Ir tada, tiktai tada atsikvošėjau, susitelkiau į dabartį, į akimirką, kai tėvo ir sūnaus meilė tokia apčiuopiama, kad mintis, jog ji gali baigtis, palikdama tik šį prisiminimą, yra nepakeliama.

– Tiek to, Marijonai, būsimas gydytojau praktike. Kaip manai, kas man galėtų būti? – Ghošas dievino Sokrato metodą.

Tik šį kartą ligonis buvo jis, o euristiką turėjau pasitelkti aš.

Jo blyškumas į akis krito jau anksčiau, bet nenorėjau jo pastebėti. Dabar prisiminiau, kad kelis pastaruosius mėnesius mačiau mėlynes ant jo rankų ir kojų – jis visada gebėdavo paaiškinti, iš kur jos. Ar tik ne prieš savaitę jis persipjovė popieriumi pirštą? Tai įvyko mano akivaizdoje, žaizdelė truputį kraujavo; kai pamačiau pirštą po kelių valandų, kraujas vis dar sunkėsi. Kaip šitai pražiopsojau? Be to, prisiminiau, kiek valandų Ghošą švitino „Ketas“, prieštvaninis rentgeno aparatas, kurį, nepaisydamas visuotinių prieštaravimų, jis naudojo tol, kol Misingas pagaliau gavo naują. „Ketas“ buvo plaktukais sudaužytas į gabalus, o šie sumesti į Liūną. Patys tie bendrai kareiviui, kurio kaulai netrukus ims švytėti.

– Kraujo vėžys? Leukozė? – paklausiau, neapkęsdamas tų šlykščių žodžių skambesio ant lūpų.

Tą akimirką, kai įvardijau, Ghošo liga gimė, atgijo ir nebepasitraukė.

Jis išsišiepė, kilstelėjo antakius ir atsisuko į Vyresniąją.

– Ar galit patikėti, Vyresnioji? Mano sūnus klinicistas.

Paskui Ghošo balso pakilumas dingo, apsimetinėjimo nebeliko it lapų po šalnos.

– Kad ir kas atsitiktų, Marijonai, Hema neturi žinoti. Maždaug prieš porą metų per Elį Harisą nusiunčiau savo kraujo mėginius daktarui Maksvelui Vintroubui į Solt Leik Sitį Jutos valstijoje, JAV. Jis fantastiškas hematologas. Dievinu jo vadovėlį. Jis asmeniškai man atrašė. Mano liga panaši į veikiantį ugnikalnį, kriokiantį ir spjaudantį pelenais. Dar ne leukozė, bet tuoj bus. Liga vadinama mieloidine metaplazija, – ištarė rūpestingai, lyg tai būtų trapus dailaus darbo daiktelis. – Neužmiršk šio pavadinimo, Marijonai. Įdomi liga. Neabejoju, kad man dar liko daug metų. Kol kas vienintelis simptomas, kuris kelia nerimą, – mažakraujystė. Kraujo perpylimas man kaip tepalų keitimas. Šįvakar eisiu į šokius su Hema. Žinai, kokia tai mums šventė. Man reikia ištvermės.

– Kodėl nenori, kad mama sužinotų? Kodėl nenorėjai, kad žinočiau aš?

Ghošas papurtė galvą.

– Hema iš proto išsikraustytų… Ji, ji neturi, ji negali… Nežiūrėk į mane taip, sūnau, patikėk, ne iš kilnumo taip darau.

– Tada nesuprantu.

– Tu nežinojai apie mano diagnozę pastaruosius dvejus metus, tiesa? Jei būtum žinojęs, tavo santykiai su manim būtų pasikeitę. Ar taip nemanai? – Jis nusišypsojo ir pašiaušė man plaukus. – Žinai, kas man teikė didžiausią džiaugsmą gyvenime? Mūsų bungalas, kasdienybė, įprastas pabudimas, Almazos barškinimas puodais virtuvėje, darbas. Paskaitos, vizitacijos su aukštesnių kursų studentais. Judu su Šiva prie vakarienės stalo, paskui miegas su žmona. – Jis nutilo ir ilgai tylėjo, galvodamas apie Hemą. – Noriu, kad mano dienos tebebūtų tokios, kad visi elgtųsi įprastai. Supranti, ką turiu galvoj? Nenoriu, kad viskas žlugtų. – Ghošas nusišypsojo. – Kai man pablogės, jei pablogės, pasakysiu motinai. Pažadu. – Jis įsmeigė į mane akis. – Išlaikysi paslaptį? Prašau… Gali dėl manęs tiek padaryti. Jei nori, tai būtų dovana. Duok man tiek įprastų dienų, kiek tik įmanoma. Broliui irgi nesakyk. Tau tai galbūt sunkiausia. Žinau, kad judu… nebesutariate. Bet tu supranti Šivą geriau nei kiti. Žinau, jis tau brangus, todėl pasirūpinsi, kad žinios jis neišgirstų per anksti.

Daviau žodį.

Kitus kelis mėnesius prisimenu prastai, tik tiek, kad man atsiskleidė Ghošo išmintis. Kokia palaima buvo nieko nežinoti pastaruosius dvejus metus. Dabar, kai žinojau, negalėjau atsukti laikrodžio atgal arba išdildyti žinojimo; lyg jis vėl sėdėtų kalėjime, be to, ir aš kartu su juo. Perskaičiau apie mieloidinę metaplaziją (nekenčiau šio pavadinimo, kurį Ghošas dievino) viską, ką galėjau. Jo kaulų čiulpai buvo ramūs, kai pirmą kartą išgirdau diagnozę. Bet paskui liga pasiuto, ugnikalnis pradėjo kriokti, išskirdamas lavą, spjaudydamas išdavikiškas sieringas dujas, kai vėjas būdavo palankus.

Norėjau praleisti su Ghošu kuo daugiau laiko. Troškau visos išminties, kokią tik jis gali man perduoti. Sūnūs turi užsirašyti kiekvieną tėvo žodį. Aš stengiausi. Kodėl ėmiau branginti laiką su juo, tik sužinojęs apie ligą? Matyt, mes, žmonės, niekada nepasimokome. Todėl kiekviena karta iš naujo gauna pamoką, o paskui trokšta apšviesti kitus. Mes bandome tai išaiškinti draugams, purtome juos už pečių ir sakome: „Džiaukis šia diena! Svarbi tik ši akimirka!“ Dauguma negali grįžti atgal ir atitaisyti klaidų. Maža ką turėjome ir galėjome padaryti – per vėlu. Bet būna laimingų žmonių, kaip antai Ghošas: jie tokių rūpesčių neturi, jiems nereikia atitaisyti klaidų, graužtis dėl tuščiai prabėgusių akimirkų.

Kartkartėmis Ghošas nusišypsodavo ir pamerkdavo man iš kambario galo. Jis mokė mane mirti, nes gyventi jau buvo išmokęs.

Šiva su Hema gyveno kaip paprastai, nieko nenutuokdami apie Ghošo ligą. Juodu turėjo dėl ko jaudintis. Šiva įkalbėjo Hemą atsidėti pūslinės makšties fistulei (trumpiau – tiesiog fistulei), ją gydyti. Hema (kaip bet kuris chirurgas ginekologas) nenudžiugdavo, pamačiusi tokią ligonę, nes ligą buvo sunku gydyti.

Dabar galiu paaiškinti, kodėl mergaitė, kurią matėme vaikystėje – toji, kuri su tėvu užkopė į kalną nuleidusi galvą iš gėdos, varvindama šlapimą su kiekvienu žingsniu, nežmoniškai dvokdama, – padarė Šivai tokį milžinišką poveikį.

Nei man, nei Šivai nežinant, Hema ją tris kartus operavo. Du pirmus kartus fistulė vėl atsivėrė; trečią kartą užgijo. Mes nematėme jos išvykstant iš Misingo, bet Hema davė žodį, kad ji išėjo sveika ir laiminga. Tačiau sielos randai liks. Tuo metu mes menkai supratome, ką jai skaudėjo; Hema apie tai su mumis nekalbėjo. Bet dabar mudu su Šiva žinojome. Matyt, mergaitė ankstyvoje jaunystėje buvo ištekinta už tėvo metų vyro. Skausminga (ypač jei po apipjaustymo prie makšties angos liko randas, pro kurį vyrui tekdavo prasiskverbti) pirmoji sueitis ją, be abejo, išgąsdino. Gal mergaitė buvo per jauna susieti sueitį su nėštumu, bet netrukus jau laukėsi. Prasidėjus sąrėmiams, vaisiaus galvutė ėmė daužytis į motinos dubens kaulus, o dubuo buvo susiaurėjęs nuo rachito. Išsivysčiusioje šalyje ar didmiestyje jai būtų padarę cezario pjūvį vos prasidėjus sąrėmiams. Bet nuošaliame kaime, nepadedama niekieno, išskyrus anytą, ji kankinosi daug dienų, gimda stengėsi padaryti tai, kas neįmanoma, bet tik trankė vaisiaus galvutę į šlapimo pūslę ir gimdos kaklelį, traiškydama audinius į nepasiduodantį kaulinį dubenį. Vaisius netrukus mirė gimdoje, paskui akis turėjo užmerkti ir motina, – dažniausiai mirštama nuo plyšusios gimdos, infekcijos ir sepsio. Reta šeima sugebėdavo nuvežti motiną į sveikatos centrą, kuriame negyvas vaisius būdavo išimamas gabalais, pirmiausia sutraiškoma kaukolė, o paskui ištraukiamos ir kitos kūno dalys.

Sveikstant po tokio siaubingo gimdymo, gimdymo take apmirę ir gangrenavę audiniai galop iškrisdavo, palikdami dantytą skylę tarp šlapimo pūslės ir makšties. Šlapimas, užuot tekėjęs iš šlapimo pūslės į šlaplę ir išbėgęs po varpute (ir tik tada, kai moteris nuspręsdavo nusišlapinti), dabar nuolatos lašėdavo tiesiai į makštį ir per kojas. Moteris niekada neišdžiūdavo, drabužiai visada būdavo permirkę, ji kiaurą dieną varvėdavo. Šlapimo pūslė ir šlapimas kaipmat užsikrėsdavo ir imdavo dvokti. Jos lytinės lūpos ir šlaunys sudrėkdavo, išpursdavo ir supūliuodavo.

Matyt, tada vyras mūsiškę ir išvarė, o tėvas atėjo į pagalbą.

Fistulės buvo aprašytos jau senovėje. Bet tik 1849 metais Montgomeryje, Alabamos valstijoje, daktarui Marijonui Simsui, mano bendravardžiui, pirmą kartą pavyko užgydyti makšties fistulę. Jo pirmos pacientės buvo Anarkė, Betsė ir Liusė, trys vergės, išvytos šeimos ir šeimininkų dėl šios ligos. Simsas jas operavo – tvirtinama, kad jos mielai sutiko, – norėdamas užgydyti fistulę. Eteris buvo ką tik atrastas, bet dar nepaplitęs, todėl pacientės viską jautė. Simsas užsiuvo žiojinčią skylę tarp šlapimo pūslės ir makšties šilkiniais siūlais ir pamanė moteris išgydęs, bet po savaitės palei siūlę aptiko mažutes skylutes, pro kurias sunkėsi šlapimas. Jis dirbo toliau. Anarkę operavo gal trisdešimt kartų. Mokėsi iš kiekvienos nesėkmės, gerino savo būdą, kol galų gale jam pavyko.

Operuodama mergaitę, kurią matėme, Hema taikė Marijono Simso metodą. Pirmiausia ji per šlaplę įkišo į šlapimo pūslę kateterį, kad šlapimas nebevarvėtų pro fistulę ir šlapi paburkę audiniai išdžiūtų ir sugytų. Po savaitės Hema operavo per makštį, naudodamasi sulenktu alaviniu šaukštu, kurį šiam tikslui pritaikė Alabamos chirurgas – dabar jį vadiname Simso skėtikliu, – kad geriau matytų fistulę. Teko atsargiai išpjauti fistulės kraštus, ieškant šlapimo pūslės gleivinės, šlapimo pūslės sienelės, paskui makšties sienelės ir makšties gleivinės. Išpjovusi fistulę, ji sluoksnis po sluoksnio užsiūdavo žaizdą. Simsas po daugelio nesėkmių užsakė juvelyrui padaryti plonytę sidabrinę vielą, ja ir užsiūdavo operacinę žaizdą. Sidabras beveik nesukeldavo audinių uždegimo, o anksčiau fistulė kaskart atsiverdavo kaip tik dėl uždegimo. Hema siuvo chromuotu ketgutu.

Praėjus mėnesiui nuo tada, kai sužinojau apie Ghošo ligą, Hema vakarieniaudama papasakojo mums, kad su Šiva išoperavo fistules penkiolikai iš eilės ligonių, ir nė viena neatsinaujino.

– Turiu būti dėkinga Šivai, – tarė ji. – Jis įtikino mane ilgiau ruošti moteris operacijai. Mes paguldome jas į ligoninę ir dvi savaites maitiname kiaušiniais, mėsa, pienu, duodame vitaminų. Gydome antibiotikais, kol šlapimas pasidaro skaidrus, tepame šlaunis ir vulvą cinko oksido tepalu. Šiva pasiūlė prieš operaciją išvaryti joms kirmėles ir išgydyti mažakraujystę, visoms trūksta geležies. Mes stengiamės joms sustiprinti kojas, verčiame judėti. – Ji su pasididžiavimu pažvelgė į Šivą. – Gėda prisipažinti, bet jis suprato jų poreikius geriau negu aš po šitiek metų. Tarkim, fizioterapija…

– Nepriversi jų vaikščioti po operacijos, jei jos nevaikščios prieš operaciją, – įsiterpė Šiva.

Keturių ligonių skylė į šlapimo pūslę buvo tokia didelė, surandėjusi ir susitraukusi, kad buvo neįmanoma sujungti kraštų. Hema su Šiva, atpjovę siaurą, bet storą audinio gabalą po lytine lūpa (viename gale jis likdavo sujungtas su kraujagyslėmis), užriesdavo laisvąjį galą, įstumdavo į makštį ir panaudodavo kaip išpjautos fistulės lopą.

– Vyresnioji rado rėmėją, kuris finansuoja tik fistulių operacijas, – tarė Šiva. – Kas mėnesį gausime po tūkstantį JAV dolerių.

Neprisiverčiau į jį pažiūrėti, juo labiau jo pasveikinti.

Nustojau graužtis dėl Ženetės. Nesusirūpinau, kai pirmame kurse ji neišlaikė dviejų dalykų iš keturių ir liko kartoti abiejų semestrų, nes galvojau tik apie Ghošo ligą. Ji neleido laiko maloniai ir nesilinksmino. Ji tiesiog prarado norą ir tikslą, jei apskritai kada nors turėjo. Tereikėjo vieną savaitę nesimokyti, praleisti paskaitas, ir atsilikdavai taip, kad pasivyti nebegalėjai – toks beprotiškas buvo medicinos pirmakursių studijų tempas.

Antro kurso viduryje sužinojau, kad Ženetė vėl praleido kelias pratybas anatomikume. Turėjau pažiūrėti, kas jai darosi.

Etiopų liuteronų evangelikų bažnyčios bendrabutyje jos kambario durys buvo atidarytos. Jos svečias buvo man atsukęs nugarą; iš pradžių nė vienas manęs nematė. Ženetė gyveno su kita mergaite, jos nebuvo. Mažutis kambariukas, kadaise be galo tvarkingas, buvo sujauktas ir nešvarus. Jame buvo dviaukštis gultas ir staliukas dviem. Kai Zemujis buvo gyvas, Ženetė elgdavosi taip, lyg jis ją siutintų. Jos drąsų ir ištikimą tėvą pakirto kulkų kruša, ir dabar ji buvo prilipdžiusi jo nuotrauką prie lubų, per kelis colius nuo veido, jei guli ant viršutinio gulto.

Jos svečias išsiskyrė šiurkščiais veido bruožais ir elgesiu. Žinojau, kad jis kiršintojas, tai raginantis studentus reikalauti mokymo programos reformos, tai renkantis parašus nemėgstamam bendrabučio komendantui pakeisti. Bet visų pirma jis buvo iš Eritrėjos, kaip ir Ženetė. Svarbiausias reikalas jam, be abejonės, buvo Eritrėjos išvadavimas, tai jis turėjo slėpti. Su Ženete jis kalbėjo tigrajų kalba, išgirdau ir kelis angliškus žodžius: „hegemonija“, „proletariatas“. Pajutęs, kad stoviu tarpduryje, nutilo vidury sakinio. Jaučio akys sakė: „Tu niekada nebūsi vienas iš mūsų.“

Aš tyčia užkalbinau Ženetę amharų kalba, kad svečias pamatytų, jog moku ją geriau už jį. Jis kažką sumurmėjo Ženetei tigrajų kalba ir išstypino.

– Kokie radikalūs tavo draugai, Ženete.

– Kokie radikalai? Aš tiesiog bendrauju su tėvynainiais iš Eritrėjos.

– Slaptoji policija šiame aukšte turi informatorių, – tariau. – Įtariama, kad tu priklausai Eritrėjos liaudies išsivadavimo frontui.

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Ar žinai, kiek šalininkų turi EPLF56? Iš kur tu žinosi. „The Ethiopian Herald“ apie tai nerašo. Nors abejoju, kad atėjai pasikalbėti apie politiką.

Anksčiau toks jos elgesys būtų mane įskaudinęs.

– Hema perduoda linkėjimus. O Ghošas sako, kad norėtų tave pamatyti kurį nors vakarą prie mūsų stalo… Ženete, man neramu dėl tavo skrodimų. Šiais metais niekas už tave laboratorinių darbų nepadarys. Jei nesirodysi, vėl neišlaikysi egzaminų, kad ir kas atsitiktų. Atsikvošėk, Ženete.

Jos veidas, toks dėmesingas ir gyvas, kai čia buvo anas vyras, staiga paniuro.

– Ačiū, – jos balsas buvo ledinis.

Labai norėjau jai pasakyti, kad Ghošas serga, išjudinti, kad galvotų ne vien apie save. Tačiau sėdėjau, jausdamas jos kerus. Todėl tebevaikščiojau pas ją ir prisipažinau sau, kad ją tebemyliu, nesvarbu, kaip ji elgiasi, nors mes tolstame vienas nuo kito.

Paskutiniame kurse per chirurgijos rotaciją Ghošo ugnikalnis išsiveržė. Grįžau namo, pažvelgiau Hemai į veidą ir supratau, kad ji žino. Pasiruošiau piktiems žodžiams, o ji mane apkabino.

Ghošas vėmė krauju, be to, iš nosies jam pliūptelėjo kraujas. Jis bandė slėpti, bet neįstengė. Patogiai ilsėjosi miegamajame. Dirstelėjau, kaip jis laikosi, išėjau ir atsisėdau šalia Hemos prie valgomojo stalo. Almaza paraudusiomis akimis atnešė man arbatos.

– Ko gero, džiaugiuosi, kad jis man nepasakė, – tarė Hema. Iš užtinusių akių supratau, kad visą popietę verkė. – Ypač kai nieko negalima padaryti. Galėjau džiaugtis juo. Nuostabios dienos, kai nieko nežinai. – Ji pačiupinėjo ant piršto mūvimą žiedą su deimantu, dovanotą Ghošo, kai pastarąjį kartą juodu atnaujino kasmetinius santuokos įžadus. – Jei būčiau žinojusi… gal būtume išvykę į Ameriką. Pakláusiau jo. Jis atsakė, kad jam labiau patinka čia. Kad jam tereikia matyti mane kiekvieną rytą! Oi, koks jis romantiškas, net dabar. Juokinga, bet prieš kelis mėnesius pajutau, kad viskas klostosi pernelyg gerai ir turi įvykti kažkas negero. Ženklai buvo prieš akis, o aš nekreipiau dėmesio.

– Aš irgi, – atsakiau.

Nuėjęs į virtuvę radau Almazą verkiančią, o Gebrus, irgi ašarotomis akimis, lingavo ir iš mažutės Biblijos skaitė šventraščio eilutes jai paguosti.

– Pasninkausime dėl jo, – tarė, pamatęs mane. – Mūsų maldos buvo nenuoširdžios.

Almaza linktelėjo. Buvo susijaudinusi, nors leidosi apkabinama ir guodžiama.

– Mes mažai meldėmės, – pritarė. – Todėl mus ir ištiko bėda.

Paklausiau Gebraus, ar jis nematęs Šivos, o jis atsakė, kad Šivos nebuvo kiaurą dieną, bet jei grįžo, greičiausiai savo dirbtuvėje. Gebrus su manimi nuėjo prie sandėliuko.

– Tebesinešioji pergamentą? – paklausė Gebrus, turėdamas omeny ploną avikailio dryžį, kuriame buvo nupiešęs akį, aštuonkampę žvaigždę, žiedą, karalienę ir dailiai užrašęs šventraščio eilutę.

Odos skiautelę jis buvo standžiai suvyniojęs ir įspraudęs į tuščią šovinio tūtą. Metale įbrėžęs kryžių ir mano vardą.

– Taip, jis visada su manim, – atsakiau beveik tiesą, nes nešiodavausi amuletą portfelyje.

– Turėjau padaryti tokį ir daktarui Ghošui, gal taip nebūtų nutikę.

Stebėjausi draugo tikėjimu. Etiopijoje, norint tapti dvasininku, pakanka, kad arkivyskupas Adis Abeboje pūstelėtų į audeklo maišelį, kuris paskui nešamas į provincijas ir atrišamas šventoriuje: tada masiškai įšventinami šimtai. Etiopų stačiatikių bažnyčios požiūriu, kuo šventikų daugiau, tuo geriau.

Bet tūkstančiai šventikų buvo gyva bėda dievobaimingiems žmonėms, kaip antai Almazai. Kai kurie iš šventikų buvo girtuokliai ir veltėdžiai, jiems dvasininko profesija tebuvo priemonė nemirti badu ir tenkinti kitas reikmes. Vienas pasileidęs šventikas atkišo Almazai kryžių, ir ji buvo priversta jį pabučiuoti į keturias vietas. Kartą pamačiau ją nusiminusią, netvarkingais drabužiais. Almaza papasakojo, kad atsigynė šventiko tik aptvatijusi jį skėčiu, laimė, žmonės atėjo jai į pagalbą ir primušė vyruką.

– Marijonai, kai merdėsiu, atvesi man iš Merkato du šventikus, – tada pasakė ji man. – Mirsiu kaip Kristus, po vagį iš abiejų pusių.

Bet Gebrus buvo kitoks. Almaza neabejojo, kad Gebrus Dievui patinka. Jis valandų valandas stovėdavo, įkišęs nosį į maldaknygę, pasirėmęs maldų lazda, tik barškėdavo rožinio karoliukai, slystantys pro pirštus. Net nusimetęs šventiko apdarą, kai pjaudavo žolę, eidavo su kokiu pavedimu ar būdavo Misingo sargas ir vartininkas, jis nenusiimdavo turbano, o lūpos niekada nesiliaudavo krutėjusios.

– Padaryk Ghošui amuletą, – paprašiau Gebraus. – Tikėk. Gal dar ne per vėlu.

Šiva buvo ką tik grįžęs. Šimtą metų nebuvau kojos įkėlęs į sandėliuką ir nustebau, kad jis toks užgriozdintas. Ant grindų buvo pilna variklių ir elektros skirstymo skydų detalių. Siauručiai takeliai vedė prie bako, suvirinimo įrangos ir metalo laužo. Pašiūrės sienas ir lubas Šiva buvo sutvirtinęs suvirinto metalo atramomis, ant jų vieliniuose dėkluose kabėjo įrankiai. Šivą slėpė stalas su kalnu knygų ir popierių. Priėjau prie jo. Jis braižė kažkokius rėmus, pasak jo, aparatą, kad geriau būtų matyti operuojant fistulę. Padėjo pieštuką ir laukė. Nežinojo, kas neseniai įvyko bungale. Pasakiau jam tiesą apie Ghošą.

Jis išklausė, bet neištarė nė žodžio. Šiek tiek išblyško, bet šiaip veidas tebebuvo neįžvelgiamas. Užsimerkė. Jis įlipo į namelį medyje ir įsitraukė kopėčias. Klausimų jam nekilo. Laukiau. Supratau, kad net tokia naujiena nesugriaus sienos tarp mūsų.

Man jo reikėjo. Iki šiol vienas saugojau Ghošo paslaptį ir buvau pasiruošęs pasidalyti našta. Man reikėjo jo stiprybės dienoms, kurios ateis, bet nenorėjau to pripažinti. Ką sau mano Šiva? Ar jis apskritai ką nors jaučia? Po valandėlės išėjau pasibjaurėjęs, kad jis neatsimerkė, įsitikinęs, kad negaliu juo kliautis.

Vis dėlto Šiva mane nustebino. Tą naktį ir dar dvi jis miegojo koridoriuje prie Ghošo ir Hemos miegamojo, apsimuturiavęs antklode. Tokia buvo jo meilės Ghošui, artimumo jam raiška. Ghošas susijaudino iki ašarų, kitą rytą išvydęs susirietusį ant grindų Šivą. Kai Hema man papasakojo, pajutau, kad žiedas, kuriuo buvo apkalta širdis, trūko ir subyrėjo. Ketvirtą naktį Ghošui pablogėjo, ir ryžausi iš senojo Ghošo bungalo kraustytis atgal į lovą, kurioje miegodavau su Šiva. Įkalbėjau Šivą nemiegoti koridoriuje ant grindų. Mes miegojome nepatogiai, kiekvienas prie pat čiužinio krašto, ir kelis kartus per naktį kėlėmės pažiūrėti, kaip Ghošas. Paryčiais mūsų galvos susilietė.

Mano ir Šivos kraujo grupė buvo tokia pat kaip Ghošo. Padedamas Adamo, kaupiau kraują šiai akimirkai. Dabar kraujo davė ir Šiva. Bet kraujo nebepakako, be to, Ghošo kraujyje atsirado pavojingai per daug geležies. Ghošo trombocitai nestiprino kraujagyslių; kraujavo dantenos, kraujavo viduriai. Jis vis labiau silpo.

Ghošas nenorėjo gulti į ligoninę. Netrukus dėl mažakraujystės jam ėmė trūkti oro, ir jis nebegalėjo gulėti lygiai. Iš vedybinės lovos, kurioje jis miegojo daugiau kaip dvidešimt metų, perkėlėme jį į mėgstamiausią jo krėslą svetainėje, o kojas užkėlėme ant suoliuko.

Ramiai, nuosekliai jis skirstė laiką visiems, kuriuos mylėjo. Paprašė pakviesti Babu, Adidą, Evandželiną, ponią Redi ir kitus bridžo lošėjus; girdėjau, kaip jie juokiasi iš bendrų prisiminimų, nors juokas skambėdavo ne visada. Jį nustebino kriketo komanda, atvykusi baltais drabužiais pagerbti kapitono. Jie linksmino jį pagražintomis istorijomis apie ankstesnius jo žygdarbius.

Paskui jis jau kvėpavo deguonimi per kaukę, kuri ties smakru kabojo laisvai. Atėjo mano eilė kalbėtis su Ghošu. Bijojau tos akimirkos ir nenorėjau suprasti, ką reiškia toks pokalbis.

– Tu manęs vengi, Marijonai, – tarė jis. – Turime pradėti. Negalime baigti, kol nepradėjome, tiesa?

Niekaip nebūčiau atspėjęs jo tolesnių žodžių.

– Nenoriu, kad jaustumeis atsakingas už visą šeimą. Hema susidoros. Vyresnioji sensta, bet ji ištverminga ir sumani. Sakau tau tai, nes noriu, kad padarytum svaigią gydytojo karjerą. Nesijausk įpareigotas likti čia dėl Šivos, Hemos ar Vyresniosios. Ar Ženetės, – pridūrė susiraukdamas. Pasilenkė į priekį ir stvėrė man už rankos, kad suprasčiau, kaip rimtai kalba. – Aš labai norėjau išvykti į Ameriką. Šitiek metų skaičiau Harisono ir kitus vadovėlius… kokius darbus jie padaro, kokius bandymus užsako… lyg skaitytum grožinę literatūrą, supranti? Pinigai ne kliūtis. Valgiaraštyje jokių kainų. Bet jei ten atsidursi, bus ne pramanas. Bus tikrovė. – Jo akys pasidarė svajingos įsivaizduojant, kaip bus.

– Mes neleidome tau išvažiuoti, tiesa? Mudu su Šiva. Mūsų gimimas?

– Nebūk kvailas. Negi tiki, kad būčiau galėjęs atsisakyti šito? – Ghošas plačiu mostu parodė į šeimą, Misingą, namus, kuriais pavertė bungalą. – Čia buvau be galo laimingas. Man užteko proto suvokti, kad vien pinigai laimės nesuteikia. O gal tai tik dingstis nepalikti tau didelio turto! Iš tiesų galėjau užsidirbti daugiau pinigų, jei toks būtų buvęs mano tikslas. Bet dėl nieko neketinu apgailestauti. Mano ligoniai – aukšti pareigūnai mirties patale graužiasi dėl daugybės dalykų. Jie kremtasi, kad žmonių širdyse paliks kartėlį. Jie suvokia, kad nei pinigai, nei mišios, nei liaupsės, nei laidotuvių procesija, kad ir labai prašmatni, neišdildys bjaurios jų sieliūkštės prisiminimo. Be abejo, mudu matėme nesuskaičiuojamą daugybę mirštančių vargšų. Be abejo, jie apgailestauja tik dėl to, kad gimė neturtingi ir kentėjo nuo gimimo iki mirties. Jobo knygoje Jobas sako Dievui: „Reikėjo mane tiesiai iš įsčių pasiųsti į kapus! Kam reikia tarpinės grandies, kam reikia gyvenimo, jei jis viena kančia?“ Maždaug taip. Vargšams mirtis – bent jau kančių pabaiga. – Ghošas nusijuokė, lyg jam būtų patikę ką tik ištarti žodžiai. Pirštai mašinaliai palietė pižamos kišenę, paskui ausį, ieškodami rašiklio, nes ankstesnis Ghošas būtų tai užsirašęs. Bet rašiklio nebebuvo, kaip ir būtinybės ką nors užsirašyti. – Aš nekentėjau. Na, gal trumpai. Tik kai mieloji Hema vertė jos siekti metų metus. Tai buvo kančia! – Šypsena sakė, kad ir tokios kančios jis nekeistų nei į šlovę, nei į turtus. – Šivai patiks dirbti su Hema. Jis neleis jai sėdėti rankų susidėjus. Hema norės grįžti į Indiją. Daug apie tai kalbės. Nieko nebus. Šiva atsisakys. Todėl ji liks Adis Abeboje. Noriu pasakyti, kad tai ne tavo rūpestis. Supranti?

Linktelėjau, nelabai įtikinamai.

– Dėl vieno dalyko šiek tiek apgailestauju, – tarė Ghošas. – Bet tu gali man padėti. Tai susiję su tavo tėvu.

– Tu vienintelis tėvas, kurį turėjau, – skubiai ištariau. – Gaila, kad leukoze sergi tu, o ne Tomas Stounas. Nė kiek nesijaudinčiau, jei jis mirtų!

Ghošas gurktelėjo ir patylėjo.

– Marijonai, man labai svarbu, kad laikai mane tėvu. Negalėčiau labiau didžiuotis tavim, negu didžiuojuosi tokiu, koks tapai. O Tomą Stouną prisiminiau savanaudiškais sumetimais. Tai vienintelis dalykas, dėl kurio gailiuosi. Matai, buvau artimiausias tavo tėvo draugas, kiek tai įmanoma. Įsivaizduok anuos laikus, Marijonai. Čia, Misinge, mudu buvom vieninteliai gydytojai vyrai. Mes buvome labai skirtingi, visiškai nieko bendro, bent man taip atrodė, kai su juo susipažinau. Bet paaiškėjo, kad mediciną jis dievina visai kaip aš. Jis buvo jai atsidavęs. Jo aistra medicinai… lyg jis būtų atvykęs iš kitos planetos, mano planetos. Mus siejo ypatingas ryšys.

Jo akys nukrypo į langą, galbūt prisimindamos anuos laikus. Laukiau. Galop jis atsisuko į mane ir suspaudė man ranką.

– Marijonai, tavo tėvą kažkas labai įskaudino, Dievas žino kas. Tėvai mirė, kai jis buvo dar vaikas. Apie tai mudu niekada nesikalbėdavome. Bet čia, dirbdamas su seserimi Gyrium Marijai ir Juozapui, tarp mūsų, jis jautėsi saugus. Jis buvo laimingas, kiek toks žmogus gali būti laimingas. Aš jį globojau. Chirurgiją jis išmanė puikiai, bet gyvenimo nesuprato.

– Nori pasakyti, jis buvo kaip Šiva?

Ghošas susimąstė.

– Ne. Visai kitoks. Šiva patenkintas! Pažvelk į jį. Šivai nereikia draugų, žmonių paramos ar pritarimo – Šiva gyvena šia akimirka. Tomas Stounas buvo kitoks; jam reikėjo to paties, ko reikia mums visiems. Bet jis bijojo. Jis neigė savo poreikius ir savo praeitį.

– Ko bijojo? – Man buvo sunku suprasti Ghošą. – Kartą Vyresnioji man sakė, kad susijaudinęs jis mėtydavo instrumentus. Ji sakė, kad jis buvo ūmus, bet bebaimis.

– O, turbūt bebaimis. Bet ir tai gali būti netiesa. Geras chirurgas turi bijoti, o jis buvo geras chirurgas, pats geriausias, niekada beprotiškai nerizikuodavo ir sveikai nuogąstaudavo. Kelis kartus apsiriko, ir tai žmogiška. Tačiau užmegzti glaudžių santykių bijojo. Būgštavo, kad jeigu prisiriš prie kito žmogaus, tas jį įskaudins. Arba pats jį įskaudins.

Priešinausi tokiam Stouno vertinimui, nes jis labai skyrėsi nuo manojo, puoselėto daugelį metų.

– Ko nori iš manęs? – pagaliau paklausiau.

– Dabar, kai mano laikas baigiasi, Marijonai… noriu, kad Tomas Stounas žinotų, jog visada laikiau save jo draugu, nepaisydamas nieko.

– Kodėl jam neparašai?

– Negaliu. Niekada nesugebėjau. Hema neatleido jam, kad išvyko. Ji buvo laiminga, kad jis išvažiavo, norėjo judviejų nuo tos akimirkos, kai gimėte. Ir vis dėlto ji nenorėjo jam atleisti, kad pabėgo. Be to, jam išvažiavus, ji siaubingai bijojo – nesiliovė bijojusi, – kad jis gali grįžti ir judviejų pareikalauti. Turėjau jai pažadėti, prisiekti, kad jam nerašysiu ir niekaip su juo nesusižinosiu. – Jis pažvelgė į mane. – Aš tesėjau žodį, Marijonai, – pridūrė ramiai ir išdidžiai.

– Puiku. Džiaugiuosi.

Kaip mane domino Tomas Stounas, kai buvau jaunesnis. Svajodavau, kad jis grįš. Dabar priešinausi Ghošui, nelabai suprasdamas kodėl.

– Bet buvau tikras, kad pats Stounas su manim susisieks, – toliau kalbėjo Ghošas. – Nusivyliau, kad per šitiek metų to nepadarė. Marijonai, jis gėdijasi ir mano, kad nenoriu jo matyti. Kad jo nekenčiu.

– Iš kur žinai?

– Tikrai negaliu žinoti. Spėju, kad jis iki šios dienos sau našta. Vadink tai nuojauta, jei nori. Tau iš tiesų buvo geriau su mumis, negu būtų buvę su juo. Net jei jis būtų stengęsis, nemanau, kad būtų sukūręs tai, ką mes turime čia – šeimą. Todėl nenoriu, kad nekęstum to žmogaus. Jis neša sunkų kryžių.

– Kodėl man tai sakai dabar? – paklausiau. – Nustojau apie jį galvoti, kai išėjai iš kalėjimo. Jo nebūdavo čia, kai mums jo reikėdavo. Kam švaistyti laiką mąstant apie jį?

– Dėl manęs. Sakiau, kad dėl manęs. Mano vienintelė graužatis. Ne dėl tavęs. Bet tik tu gali man padėti.

Tylėjau.

– Pala, gal pavyks paaiškinti… – Jis valandėlę žiūrėjo į lubas. – Marijonai, mano gyvenimas nebus baigtas, jei jis nesužinos, kad tebelaikau jį broliu. – Ghošo akys sudrėko. – Kad aš vis dar… jį myliu, nors jis šitiek metų tylėjo. Aš negaliu su juo susitikti, negaliu jam šito pasakyti. Bet tu gali. Aš nesulauksiu, bet to ir noriu. Padaryk tai, neužgaudamas Hemos jausmų. Padaryk dėl manęs. Užbaik, kas neužbaigta.

– Šivai irgi pasakysi?

– Jei pasakyčiau Šivai, kad toks mano priešmirtinis noras, jis jį įvykdytų. Bet Šiva gali nežinoti, kaip tai padaryti, kaip… atitaisyti. Nepakaks vien perduoti žodžius. – Ghošas svyravo. – Jei jau prabilau apie Šivą… prašau tavęs jam atleisti, nesvarbu, kad ir ką jis tau padarė.

Ghošas mane apstulbino. Ar jis tai buvo numatęs pasakyti? Ar iš pradžių neketino? Maniau, kad Ghošas nenutuokia, kaip iki širdies gelmių esu įskaudintas, kaip tūžtu ant Šivos, bet deramai jo neįvertinau. Ir vis dėlto nenorėjau Ghošui pasakoti, kas nutiko tarp manęs ir Šivos, per daug buvo skaudu, per daug asmeniška.

– Dėl Tomo Stouno padarysiu viską, ką galėsiu. Dėl tavęs. Bet man sunku patikėti, kad šito nori. Užmiršai, kad jis kaltas dėl mano motinos mirties… Vienuolės mirties. Vienuolės, kuri nuo jo pastojo. O paskui jis pametė savo vaikus. Ir iki šios dienos niekas nežino, kaip tai įvyko.

Mano balsas kilo ir virpėjo. Ghošas nieko neatsakė, tik ramiai žiūrėjo į mane, kol nuleidau pečius ir pasidaviau. Padarysiu, ko prašo.

Po savaitės jis mirė tebesėdėdamas tame krėsle, supamas visų mūsų. Mudu su Šiva laikėme jam už kairės rankos, Vyresnioji – už dešinės. Almaza, sudžiūvusi nuo griežto pasninkavimo, tupėjo už Ghošo krėslo, uždėjusi ranką jam ant peties. Hema sėdėjo ant porankio, kad Ghošas galėtų atremti į ją galvą. Ženetės neradome. Kai Gebrus nuvyko taksi parvežti jos į Misingą, bendrabutyje jos nebuvo. Gebrus stovėjo šalia Almazos ir meldėsi.

Ghošas sunkiai kvėpavo, bet Hema jam davė morfijaus – pasakė, kad jis ją išmokęs. Morfijus „atsieja plaučius nuo smegenų“, taigi nors kvėpuoti nė kiek ne lengviau, bent nerimas dingsta.

Kartą jis krūptelėjęs atsimerkė. Pažvelgė į Hemą, paskui į mus. Nusišypsojo ir užsimerkė. Noriu tikėti, kad paskutiniu žvilgsniu jis aprėpė visą šeimą, iš tikrųjų savo kūną ir kraują, nes dabar jo gyslomis tekėjo mūsų kraujas. Noriu tikėti, kad matydamas mus jis manė pasiekęs svarbiausią tikslą.

Taip Ghošas išėjo iš šio pasaulio į aną, be fanfarų, paprastai, kaip jam būdinga, be baimės, paskutinį kartą į mus pažvelgęs, kad mirdamas būtų tikras – mes gyvi ir sveiki.

Kai jo krūtinė liovėsi kilnotis, mano sielvartas sumišo su palengvėjimu: daug dienų kvėpavau jo kvėpavimo taktu. Supratau, Hema irgi taip jaučiasi: ji padėjo galvą ant jo galvos ir pravirko, vis dar apkabinusi jį.

Tik Ghošo mirtis man iš tikrųjų leido suprasti žodį „netektis“. Buvau netekęs tikro tėvo ir motinos, netekau generolo, netekau Zemujo, netekau Rozinos. Bet tikrą netektį pažinau, tik praradęs Ghošą. Ranka, kuri glostydavo mane prieš miegą, lūpos, kurios trimituodavo lopšines, pirštai, kurie mokydavo mane stuksenti krūtinę, apčiuopti padidėjusias kepenis ar blužnį, širdis, kuri kantriai skatindavo mane suprasti kitų širdis, nurimo.

Tą akimirką, kai jis mirė, pajutau, kad mane užgulė atsakomybė. Jis tai numatė. Prisiminiau jo patarimą neužsiversti per didelės naštos. Jis man perdavė profesijos skeptrą, norėjo, kad tapčiau geresniu daktaru už jį, o paskui perduočiau tas žinias savo vaikams ir vaikų vaikams grandine.

– Aš nenutrauksiu grandinės, – tariau vildamasis, kad Ghošas mane girdi.

Žinau, Froidas rašė, kad vyru tampi tik tą dieną, kai miršta tėvas.

Ghošui mirus, lioviausi būti sūnumi.

Aš buvau vyras.

56 Eritrean People’s Liberation Front (angl.).

37 SKYRIUS

Išėjimas

Praėjus porai metų po Ghošo mirties, palikau Etiopiją, bet išvykimas niekaip nebuvo susijęs su Ghošo priešmirtiniais norais. Išvykau ne Tomo Stouno ieškoti ir ne jo skausmo numalšinti. Išvykau ne dėl pamažu įsiplieskusio kariškių maišto – jie nuvertė imperatorių, ir ne dėl ginkluotųjų pajėgų „komiteto“, kuriame užgrobus valdžią dėl vidinių vaidų ir žudynių liko vienas diktatorius, beprotis papulkininkis, vardu Mengistu: vėliau paaiškės, kad Stalinas, palyginti su juo, buvo angelas.

Išvykau 1979 metų sausio 10-ąją, trečiadienį, kai mieste kaip gripas pasklido žinia, kad keturi Eritrėjos partizanai, apsimetę keleiviais, užgrobė oro transporto bendrovės „The Ethiopian Airlines“ lėktuvą „Boeing 707“ ir privertė skristi į Chartumą, Sudaną. Viena iš keturių partizanų buvo Ženetė. Rytą ji buvo medicinos studentė, nors trejais metais atsilikusi, o vakare jau kovotoja už nepriklausomybę.

Aš pagaliau buvau gydytojas, internas, baigiantis paskutinę rotaciją. Po tris mėnesius skyriau vidaus ligoms, chirurgijai, akušerijai ir ginekologijai, beliko mėnuo pediatrijos.

Ankstų vakarą mane telefonu surado Hema. Ji išgirdo naujieną apie Ženetę.

– Marijonai, tučtuojau grįžk namo.

Jos balsas skambėjo taip, kad oras aplink mane sustingo.

– Mama, kas tau? Mes negalime jai padėti. Ko gero, policija ateis pasikalbėti su mumis. Tu jos globėja.

Po Ghošo mirties, kadangi jis nebesaugojo mudviejų nuo vienas kito, suartėjau su Hema. Ji klausdavo mano patarimo, o man būdavo malonu būti su ja. Jaučiau, kad tokia Ghošo valia.

– Marijonai, mielasis, aš ne dėl Ženetės… Ką tik skambino Adidas. Slaptoji policija ieško sąmokslininko Marijono Stouno. Gal jie jau važiuoja pas tave.

Ačiū Dievui už Adido šaltinį, musulmoną iš slaptosios policijos, prijaučiantį Misingui. Smulkutė mergaitė, su kuria Ženetė gyveno bendrabutyje ir kuri, mano nuomone, nieko nežinojo apie sąmokslą, nepraėjus nė valandai po lėktuvo pagrobimo paminėjo mano vardą. Žmonės pasakys bet ką, kai jiems lupami nagai.

Mintyse šmėkštelėjo Ghošo vaizdas nuskusta galva Kerkelės kalėjimo kieme. Bet senoji Kerkelė buvo užmiesčio klubas, palyginti su ja dabartine – perpildytu kankinimų universitetu, mėsine, kurioje valstybės priešai gaudavo galą. Lavonai ir kūnų dalys kas vakarą buvo sukraunami į sunkvežimius ir vežami per miestą: kraupi meno liaudžiai programa, skirta šviesti ir mokyti. Menininko portretas po mirties. Begalvė moteris rodo į Orioną. Išdavikas laiko rankose savo galvą. Negyvėlis su varpa burnoje. Juos vienijanti žinia buvo aiški: Tu miręs, jei ketini mums priešintis.

Papulkininkį prezidentą, šiurkštų barbarą, su nuverstu imperatoriumi siejo tik vienas dalykas: jis niekada neleisiąs Eritrėjai atsiskirti. Jis pradėjo puolimą visu frontu, bombardavo Eritrėjos kaimus, kuriuose tarp civilių sukinėjosi maištininkai: dėl jų Eritrėja buvo apsiausta. Žinoma, tai Eritrėjos liaudies išsivadavimo frontui suteikė tik naujų jėgų.

Dabar ir oromų gentys reikalavo laisvės. Tigriai (kalbantys panašia į tigrajų kalba) įkūrė savą išsivadavimo frontą. Rojalistai aplink Adis Abebą, remiantys imperatorių ir monarchiją, išsprogdino vyriausybines įstaigas sostinėje. Universiteto studentai, iš pradžių uoliai rėmę karinį „komitetą“, susiskaldė į kovotojus dėl demokratijos ir albaniškojo marksizmo šalininkus. Kaimyninis Somalis nusprendė, kad pats laikas pareikalauti ginčijamos srities Ogadeno dykumoje, kurios net grifai nenorėjo. Kas sako, kad diktatoriumi būti lengva? Papulkininkiui prezidentui buvo pilnos rankos darbo.

Nepasakęs niekam nė žodžio, išsmukau pro užpakalines Etiopijos ir Švedijos vaikų ligoninės duris. Palikęs automobilį aikštelėje, namo parvažiavau taksi. Negalėjau patikėti, kad dedasi tokie dalykai. Ko pasiekė Ženetė? „The Ethiopian Airlines“ lėktuvas buvo pagrobtas dėl reklamos. BBC dėmesiui atkreipti. Tai pridarė keblumų papulkininkiui prezidentui, bet košės prisivirti jis puikiai sugebėjo ir be kitų pagalbos. Net jei Ženetės poelgis nebūtų kėlęs man grėsmės, būčiau piktinęsis pagrobimu. „The Ethiopian Airlines“ buvo nacionalinio pasididžiavimo simbolis. Užsieniečiai žavėdavosi nuostabiu aptarnavimu ir prityrusiais lakūnais. Reaktyviniai lėktuvai skraidė į Adis Abebą iš Romos, Londono, Frankfurto, Nairobio, Kairo ir Bombėjaus, turistams buvo patogu. „The Ethiopian Airlines“ regioninės tarnybos DC-38 kasdien skrisdavo šuoliniu kilpų maršrutu: rytą išvykdavai iš „Hilton“ Adis Abeboje, pamatydavai Gonderio pilis, senovinius Aksumo obeliskus, uolose iškaltas Lalibelos bažnyčias ir grįždavai į „Hilton“ vestibiulį Adis Abeboje kaip tik tada, kai vidun, skleisdamos kvepalų aromatą, įplaukdavo pramogų merginos, o „The Velvet Ashantis“ grodavo savo populiariausią dainą – grupės „The Ventures“ „Eik – nebėk“ versiją.

Eritrėjos liaudies išsivadavimo frontas ne kartą buvo pasirinkęs taikiniu „The Ethiopian Airlines“. Bet net imperatoriaus laikais rinktiniai apsaugininkai lėktuve, apsimetę keleiviais, reiso saugumą garantuodavo beveik tobulai. Kartą atsistojo ir paskelbė savo ketinimus septyni oro piratai iš Eritrėjos. Du apsaugininkai penkis iš jų nušovė taip lengvai, lyg būtų pyškinę į skardines ant tvoros iš dešimties žingsnių atstumo. Šeštąjį jie suėmė. Septintoji užsidarė tualete ir susprogdino granatą. Lakūnas nutupdė apgadintą, be vairo lėktuvą, nors uodegoje žiojėjo skylė. Kitą kartą apsaugininkai suėmė oro piratą ir pririšo prie krėslo pirmoje klasėje. Užuot nušovę, apkaišė jam kaklą rankšluosčiais ir perpjovė gerklę.

Tą sausio popietę Ženetė su bendrais užgrobė lėktuvą be kovos. Žmonės kalbėjo, kad jie turėjo pagalbininkų tarp keleivių. Galbūt juos palaikė apsaugininkai.

Lėkdamas taksi per Merkatą, gėriau akimis pažįstamus vaizdus. Negi paskutinį kartą važiuoju šiuo keliu, paskutinį kartą užuodžiu Šventojo Jurgio alaus daryklos apynius? Taksi sustabdė moteris supintais į daugelį kasyčių plaukais, kaip nešioja Eritrėjos gyventojos.

– Prašom į Lidetą, – tarė ji.

– Mat kaip, į Lidetą? – pakartojo vairuotojas. – Gal verčiau lėktuvu, brangioji?

Moters veidas ištįso, paskui surūstėjo. Ji nesiginčijo. Nusisuko.

– Šitie pašlemėkai šiąnakt tegu tupi kaip pelės po šluota, – pasakė man vairuotojas, nes aš akivaizdžiai buvau ne iš jų. – Žiūrėk, – jis mostelėjo ranka į praeivius abipus gatvės. – Jų visur pilna. – Adis Abeboje buvo šimtai išeivių iš Eritrėjos – tokių kaip etatinė praktikantė, kaip Ženetė. Jie buvo administratoriai, mokytojai, dėstytojai, studentai, valdininkai, ginkluotųjų pajėgų karininkai, ryšių, vandentiekio, sveikatos apsaugos darbuotojai ir marios kitokių, tiesiog paprastų žmonių. – Jie geria mūsų pieną ir valgo mūsų duoną. Bet šiąnakt namie jie, be abejo, pjaus avį.

Nuo tada, kai armija užgrobė valdžią, daugelis man pažįstamų išeivių iš Eritrėjos, tarp jų keletas gydytojų ir medicinos studentų, pasitraukė į pogrindį ir prisidėjo prie Eritrėjos liaudies išsivadavimo fronto.

Sostinėje sklandė gandai, kad šiaurės Etiopija apie Asmarą sukilo prieš papulkininkį prezidentą. Eritrėjos partizanai naktį iš pasalos užpuldavo karinius konvojus, o dieną dingdavo. Mačiau kovotojų nuotraukas. Apsiavę sandalais, kurie buvo tarsi jų skiriamasis ženklas, su šortais ir marškiniais, jie spinduliavo patriotų, kovojančių su okupantais, drąsą, įsitikinimą ir aistrą. Etiopijos šauktiniams džipuose ir tankuose, slegiamiems šalmų, kovinių batų, švarkų ir ginkluotės, teko tenkintis vien pagrindiniais keliais. Kaip jie galėjo rasti priešą, kurio nematė, šalyje, kurios kalbos nemokėjo, juolab kad nesugebėjo atskirti civilių ir prijaučiančiųjų nuo partizanų?

Taksi artinantis prie Misingo vartų, išvydau iš fiato prieš barą lipant Cigę. Pastaruosius kelerius metus ji klestėjo, nusipirko gretimą barą, sujungė virtuves (jau visas restoranas) ir pasamdė daugiau merginų klientams aptarnauti. Modernūs baldai, du stalinio futbolo automatai, naujas televizorius – Cigės baras prilygo geriausiems Turgaus aikštėje. Cigei priklausė vienas taksi, o kai kalbėjomės pastarąjį kartą, ji sakė pirksianti antrą. Nuolat mane skatindavo, sakydavo, kad manimi didžiuojasi ir kasdien už mane meldžiasi. Dabar, išvydęs iš automobilio išnyrant jos grakščią koją, aptemptą kojine, be galo užsigeidžiau sustoti ir atsisveikinti, bet negalėjau. Čia ir jos tėvynė, ir aš vyliausi, kad Cigei, priešingai nei man, niekada nereikės bėgti.

Didieji Misingo vartai buvo atlapoti. Su Hema susitariau, kad tai ženklas, jog pavojaus nėra ir galiu grįžti namo.

Kai teturi kelias minutes susiruošti palikdamas namus, kuriuose pragyvenai visus dvidešimt penkerius metus, ką imi?

Hema supakavo mano diplomus, pažymėjimus, pasą, šiek tiek drabužių, pinigų, duonos, sūrio ir vandens į talpų ant peties kabinamą krepšį „Air India“. Apsiaviau sportbačiais ir apsivilkau kelis sluoksnius drabužių, kad nesušalčiau. Įsimečiau garsajuostę su lėta ir greita „Tizita“, bet magnetofoną palikau. Svarsčiau, gal pasiimti Harisono „Vidaus ligų diagnostikos pagrindus“ ar Švarco „Chirurgijos pagrindus“, bet abi knygos svėrė po penkis svarus, ir aš jų neėmiau.

Išėjome pėsti, nedidukė vilkstinė, ir pasukome prie šoninės Misingo sienos, bet pirmiau užsispyriau nueiti į sodelį, kuriame palaidotas Ghošas ir sesuo Marija. Žingsniavau apkabinęs Hemą. Šiva prilaikė Vyresniąją. Almaza su Gebrumi nuėjo į priekį. Jaučiau, kaip dreba Hema.

Prie Ghošo kapo atsisveikinau su juo. Įsivaizdavau, kaip jis būtų stengęsis mane pralinksminti, įžvelgti gerąją pusę: Tu visada norėjai keliauti! Dabar gavai progą. Būk atsargus! Kelionė plečia akiratį ir paleidžia vidurius. Pabučiavau marmurinį antkapį ir nusigręžiau. Prie motinos kapo nesustojau. Ne čia derėjo su ja atsisveikinti. Į autoklavo kambarį kojos nebuvau įkėlęs daugiau kaip dvejus metus. Mane graužė sąžinė, bet ten eiti buvo per vėlu.

Prie mūro Hema mane sustabdė. Padėjo galvą man ant krūtinės, pabiro netramdomos ašaros – taip verkiant mačiau ją tik po Ghošo mirties. Kalbėti ji negalėjo.

Vyresnioji, tikėjimo uola bėdoje, pabučiavo mane į kaktą ir paprastai pasakė: „Eik su Dievu.“ Almaza ir Gebrus meldėsi už mane. Almaza padavė man porą virtų kiaušinių, įrištų į skarelę, Gebrus – mažą pergamento ritinėlį, kad amuletas mane saugotų, turėjau jį praryti: įsimečiau jį į burną.

Mano akys buvo sausos, nes negalėjau patikėti, kad taip nutiko. Žiūrėdamas į savo palydą, neapkenčiau Ženetės. Gal Eritrėjos gyventojai šiąnakt skerdė avis ir puotavo į jos sveikatą, bet aš troškau, kad ji pamatytų išdraskytos per ją mūsų šeimos vaizdą.

Atėjo laikas atsisveikinti su Šiva. Užmiršau, koks jausmas apima jį apkabinus, kaip tobulai jo kūnas pritaikytas prie manojo – dvi vienos būtybės pusės. Nuo tada, kai Ženetė buvo suluošinta, miegojome atskirai, išskyrus trumpą laiką prieš Ghošo mirtį. Po Ghošo mirties grįžau į jo senąjį butą, palikęs Šivą mudviejų vaikystės kambaryje. Tik dabar supratau, kaip žiauriai jį nubaudžiau miegodamas atskirai. Mūsų rankos virto magnetais ir nenorėjo atsiskirti.

Atlošiau galvą ir įdėmiai žiūrėjau jam į veidą. Išvydau netikėjimą ir beribį liūdesį. Keista, bet buvo malonu, kad jis taip nusiminė. Tokią jo veido išraišką anksčiau buvau matęs tik du kartus: Ghošo suėmimo dieną ir Ghošo mirties dieną. Jo veidas sakė, kad mūsų išsiskyrimas Misinge – irgi savotiška mirtis. O jei taip atrodo jam, taip turi atrodyti ir man. Bent turėtų atrodyti.

Kadaise, regis, be galo seniai, mudu galėjome skaityti vienas kito mintis. Svarsčiau, ar jis skaito manąsias. Atidėliojau atpildo akimirką. Buvau pažadėjęs Ženetei, bet dabar nebėra prasmės laikytis žodžio. Dabar išreikšiu savo mintis.

Šiva, ar supranti? – juk taip nutiko todėl, kad atėmei nekaltybę Ženetei, nors tau tai tebuvo biologinis aktas. Dėl to nusižudė Rozina, o Ženetė nuklydo. Dėl to aš ėmiau nekęsti moters, kurią vyliausi vesti. Net dabar Hema mano, kad šią nuošliaužą išjudinau aš, kad aš kažką padariau Ženetei.

Supranti, kaip mane išdavei?

Atsisveikindamas jaučiuosi, lyg atpjaučiau gabalą savo kūno.

Myliu tave kaip save – tai neišvengiama.

Bet negaliu tau atleisti. Gal ilgainiui pavyks, ir tik todėl, kad taip norėjo Ghošas. Ilgainiui, Šiva, bet ne dabar.

Stovėjome prie kopėčių, kurias Gebrus atrėmė į rytinę Misingo sieną.

Šiva padavė man medžiaginį maišelį. Tamsoje negalėjau gerai įžiūrėti, bet pažinau jo Grėjaus „Anatomijos“ užlankstytais lapų kampais formą ir spalvą, o po ja – kažkokią kitą naujutėlę sunkią knygą. Ketinau atsisakyti. Prikandau liežuvį. Atiduodamas man savo Grėjų, Šiva paaukojo dalelę savęs, didžiausią savo kilnojamąjį turtą.

– Ačiū, Šiva, – tariau vildamasis, kad nenuskambėjo kandžiai. Dabar turėjau du maišelius.

Gebrus ant butelių šukių mūro viršuje užmetė storų maišų. Perlipau per sieną. Kitapus buvo kelias, kurį visada matydavau pro miegamojo langą, bet kuriuo niekada nebuvau žengęs. Vaizdas atrodydavo pastoralinis, idiliškas: kelias migloje vingiuoja į kalnus ir dingsta žemėje be rūpesčių. Šiąnakt jis atrodė grėsmingai.

– Sudiev, – tariau paskutinį kartą, liesdamas drėgną mūrą, gyvus, alsuojančius Misingo išorinius griaučius.

Viduje brangių balsų choras, žmonės, kurie buvo plakanti Misingo širdis, palinkėjo man geros kloties.

Už šimto jardų stovėjo sunkvežimis. Jis gabeno padangas su naujais protektoriais. Vairuotojas padėjo man užsiropšti ant gulto tarp padangų. Adidas pasirūpino, kad brezentiniame urve būtų vandens, sausainių ir krūva antklodžių. Jis organizavo mano pabėgimą padedamas Eritrėjos liaudies išsivadavimo fronto. Bėglius iš Etiopijos šis frontas globodavo, ypač jei reikėdavo vykti į šiaurę ir sutikdavai mokėti.

Nėra prasmės pasakoti apie septynių valandų kelionę į Desę duobėtu keliu šaltyje. Po nakties kažkokiame Desės sandėlyje, kuriame miegojau tikroje lovoje, ir antros nakties, kurią praleidome Mekelėje, trečią kelionės į šiaurę dieną pasiekėme Asmarą, Eritrėjos sostinę. Miestas, kurį taip mylėjo Ženetė, buvo okupuotas. Visur daugybė Etiopijos kareivių, pagrindinėse sankryžose stovėjo tankai ir šarvuotieji automobiliai, buvo pilna kontrolės punktų. Mūsų nė karto nekrėtė, nes vairuotojo dokumentai rodė, kad padangos, kurias vežame, skirtos Etiopijos armijai.

Buvau nuvežtas į slėptuvę, jaukų namą, apaugusį bugenvilijomis, ten turėjau laukti, kol galėsime eiti į užmiestį. Jokių baldų, tik čiužinys svetainėje ant grindų. Nedrįsau išeiti į sodą. Maniau, praleisiu slėptuvėje parą ar dvi, bet laukti teko dvi savaites. Mano vedlys Eritrėjoje, Lukas, kartą per dieną atnešdavo maisto. Jis buvo jaunesnis už mane, nekalbus ir studijavo Adis Abeboje, kol pasitraukė į pogrindį. Jis pasiūlė man kuo daugiau vaikščioti po namus, kad kojos sustiprėtų.

– Čia Etiopijos liaudies išsivadavimo fronto ratai, – nusišypsojo jis, plekšnodamas sau per šlaunis.

Savo kuklioje mantoje radau dvi staigmenas. Maniau, kad krepšio „Air India“, į kurį daiktus dėjo Hema, dugnas kartoninis, bet tai buvo įrėmintas paveikslas, šventoji Teresė, kurią sesuo Marija buvo pasikabinusi autoklavinėje. Hemos raštelis, lipnia juostele priklijuotas prie stiklo, paaiškino:

Ghošas liepė jį įrėminti paskutinį savo gyvenimo mėnesį. Testamente parašė norįs, kad išsivežtum paveikslą, jei kada nors išvyksi iš šalies. Marijonai, aš negaliu su tavim keliauti, tegu tave sergsti mano Ghošas, sesuo Marija ir šventoji Teresė.

Paglosčiau rėmelį, kurį tikriausiai lietė Ghošo rankos. Svarsčiau, kodėl jis varginosi, bet buvau patenkintas. Tai buvo mano amuletas, saugantis nuo blogio. Neatsisveikinau su ja autoklavo kambaryje, bet paaiškėjo, kad nereikėjo, nes ji keliauja su manimi.

Antra staigmena buvo knyga po Šivos brangiąja Grėjaus „Anatomija“, Tomo Stouno vadovėlis „Tikslinga veikla: Trumpas atogrąžų chirurgijos įvadas“. Net nežinojau, kad tokia knyga yra. (Vėliau sužinojau, kad ji buvo išparduota praėjus keleriems metams po mūsų gimimo.) Smalsiai verčiau puslapius stebėdamasis, kodėl niekada anksčiau jos nemačiau, ir spėliojau, kaip ji pateko Šivai į rankas. Ir staiga nuotraukoje, užimančioje tris ketvirčius puslapio, išvydau į mane žvelgiant ir vos šypsantis jį, Tomą Stouną, medicinos mokslų bakalaurą, chirurgijos bakalaurą, karališkojo chirurgų koledžo tarybos narį. Turėjau užversti knygą. Pakilau, išgėriau vandens, neskubėjau. Norėjau nusiraminti ir pažiūrėti į jį neveikiamas niekieno nuomonės. Vėl atvertęs knygą, pastebėjau pirštus, tik devynis. Turėjau pripažinti, kad jis panašus į Šivą, taigi ir į mane. Tokios pat giliai įsodintos akys, toks pat žvilgsnis. Mūsų žandikauliai nebuvo tokie kvadratiniai kaip jo, o kaktos platesnės. Spėliojau, kodėl Šiva man įdėjo šį vadovėlį.

Knyga buvo naujutėlė, rodos, nė karto neatversta. Ties puslapiu, kuriame atspaustas autoriaus teisių ženklas, buvo įdėtas skirtukas su užrašu: „Linkėjimai nuo leidėjo.“ Skirtukas taip ilgai buvo gulėjęs tarp puslapių, kad jį atlupus liko blyški stačiakampė dėmė.

Kitoje skirtuko pusėje buvo parašyta:

1954 metų rugsėjo 19 diena

Antras leidimas. Paketas buvo adresuotas man, bet aš neabejoju, kad leidėjas jį skyrė Jums. Sveikinu. Be to, pridedu Jums laišką nuo savęs. Prašom iškart perskaityti.

SGMJ.

Šį raštelį motina parašė mūsų gimimo ir savo mirties išvakarėse. Aiški rašysena, vienodos raidės, išlaikiusios mokinukės nekaltumą. Kiek laiko Šiva turėjo knygą ir skirtuką? Kodėl atidavė man? Kad turėčiau kokį nors motinos daiktelį?

Kad neprarasčiau fizinės formos, žingsniuodavau po namą ant peties užsimetęs krepšį su knygomis. Tas dvi savaites skaičiau Stouno vadovėlį. Iš pradžių priešinausi, sakiau sau, kad jis pasenęs. Bet tėvas sugebėjo dalytis chirurgo patirtimi vadovaudamasis moksliniais principais, ir skaityti buvo įdomu. Dažnai žiūrėdavau į skirtuką, iš naujo skaitydavau motinos žodžius. Kas buvo parašyta laiške, kurį ji paliko Stounui? Ką ji sakė jam, likus dienai iki mūsų, jos vieno kiaušinėlio dvynių, gimimo? Mėgdžiojau jos rašyseną kopijuodamas kilpeles.

Vieną dieną, atnešęs man valgyti, Lukas pasakė, kad naktį iškeliausime. Susidėjau daiktus paskutinį kartą. Turiu neštis abi knygas; negalėjau palikti nė vienos, nors krepšys „Air India“ vis dar buvo sunkus.

Išėjome po komendanto valandos.

– Todėl ir laukėme, – paaiškino Lukas, rodydamas į dangų. – Kai nėra mėnulio, saugiau.

Jis vedė mane siaurais takeliais tarp namų, paskui palei drėkinimo kanalus, ir netrukus mes atsidūrėme toli nuo gyvenamųjų kvartalų. Visiškoje tamsoje žingsniavome per laukus. Nujaučiau, kad tolumoje stūkso kalnai. Nepraėjo nė valanda, o man jau įskaudo petį nuo krepšio, nors jį užsikabindavau vis kitaip. Lukas užsispyrė, kad perdėčiau kelis daiktus iš savo krepšio jam į kuprinę. Buvo priblokštas pamatęs knygas, bet nutylėjo. Paėmė Grėjų.

Ėjome daug valandų ir tik kartą sustojome. Pagaliau atsidūrėme kalno papėdėje ir ėmėm kopti. Pusę penkių ryto išgirdome tylų švilpimą. Sutikome vienuolikos kovotojų būrį. Jie pasisveikino, partizanų įpročiu spausdami rankas, trankydami pečiais ir sakydami: „Kamela hai“ arba „Salam“. Buvo keturios moterys afrikietiškomis šukuosenomis, vyrai irgi. Pritrenktas pažinau vieną kovotoją: tai buvo kurstytojas, studentas jaučio akimis, kurį buvau sutikęs Ženetės bendrabučio kambaryje. Tada jis su panieka išdrožė lauk. Dabar, pažinęs mane, kreivai išsišiepė ir abiem rankom suspaudė mano plaštaką. Jo vardas buvo Cahajus.

Kovotojai buvo išvargę, baltomis nuo dulkių kojomis, bet nesiskundė. Jie nešė sunkų kulkosvaidį, išardytą į kelias stambias dalis.

Cahajus man kažką padavė.

– Baltyminga naminė duona, – tarė jis.

Receptas buvo partizanų, bet skonis kaip kartono. Kalbėdamas jis pasitrynė dešinį kelį, ir man pasirodė, kad šis išbrinkęs nuo skysčio. Jei jam skaudėjo, jis nesiskundė.

Apie Ženetę kalbėti vengėme. Cahajus pasakojo, kaip šiąnakt iš pasalų užpuolė Etiopijos armijos konvojų, patruliuojantį naktį, o tai pasitaikydavo retai.

– Jų kareiviai bijo tamsos. Jie nenori kovoti ir nenori čia būti. Kovos dvasios nė padujų. Kai pašovėme pirmąją mašiną, kareiviai iššoko, užmiršo net šaudyti, ir puolė slėptis. Buvome visapusiškai pranašesni. Jie iškart suspiegė, kad pasiduoda, nors jų karininkas įsakė kautis. Pasiėmėm jų uniformas ir paleidom pėsčius keliauti į kareivines.

Cahajus su draugais išpumpavo iš sunkvežimių degalus, paskui paslėpė krūmuose vienintelę sveiką mašiną, prikrautą uniformų, šaudmenų ir ginklų, ketindami kitą kartą pasiimti. Didžiausias laimikis buvo pabūklas su sviediniais, juos jie nešėsi.

Po penkiolikos minučių išžygiavome. Prieš aušrą pasiekėme puikiai paslėptą mažutį bunkerį, iškastą kalvos šlaite. Nesitikėjau, kad pajėgsiu nueiti taip toli. Ištvėriau, nes bendrakeleiviai nesiskųsdami nešė penkis kartus sunkesnius nešulius.

Mudu su Luku likome bunkeryje. Kiti nuskubėjo į priešakines pozicijas, nors jau švito, rizikuodami, kad juos pastebės klaidžiojantys „MiG“ naikintuvai, mat reikėjo skubiai surinkti kulkosvaidį.

Miegojau, kol Lukas mane pažadino. Atrodė, kad ant kojų užgriuvęs mūras.

– Imk, – tarė jis, duodamas man dvi tabletes ir skardinį puodelį arbatos. – Skausmą malšinantieji, paracetamolis, pagamintas mūsų vaistinėje.

Buvau toks pavargęs, kad pajėgiau tik nuryti. Lukas dar privertė mane suvalgyti kąsnelį duonos, ir aš vėl užmigau. Pabudus skaudėjo mažiau, bet kūną maudė taip, kad vos įstengiau pakilti nuo grindų. Išgėriau dar dvi paracetamolio tabletes.

Kai sutemo, mūsų toliau lydėti atėjo penki kovotojai. Vieno koja buvo iš dalies nudžiūvusi: supratau – poliomielitas. Matydamas, kaip nerangiai, linguodamas ir ramstydamasis šautuvu jis eina, nebegalvojau apie savo nepatogumus.

Antras žygis buvo perpus trumpesnis už pirmą, ir mano kojos pamažu atsigavo. Gerokai prieš aušrą atsidūrėme kažkokiose nutriušusiose kalvose. Siauras takelis vedė prie urvo, angą į jį visiškai slėpė krūmai ir uolos, o sutvirtinta ji buvo mediniais rąstais. Stati medinė nuožulnuma leidosi žemyn į patalpas giliau. Lauko takelis vingiavo prie kitų urvų kalvos šlaituose, ir aukštai, ir žemai, visos angos buvo sumaniai užmaskuotos.

Įvestas į vidų, nusiaviau batus ir užmigau ant šiaudinio čiužinio. Kokia prabanga. Miegojau iki vėlyvos popietės. Lukas mane pavedžiojo aplink. Vėl sustirau, o jis, rodos, jautėsi puikiai. Kovotojų nebuvo, nes vyko svarbi karinė operacija.

Ko gero, turėjau žavėtis kovotojais, šmėkščiojančiais dulkių debesyse kaip moskitai. Turėjau žavėtis jų išradingumu, gebėjimu pasigaminti intraveninių tirpalų, sulfanilamido, penicilino ir paracetamolio tablečių, štampuojamų rankiniu presu. Urvuose slėpėsi nei iš oro, nei nuo žemės nematoma operacinė, protezavimo centras, ligoninės palatos ir mokykla. Visa tai buvo įrengta taip sumaniai, kad darė dar didesnį įspūdį, nes sykiu buvo spartietiška. Rami drausmė, supratimas, jog virti valgyti, rūpintis vaikais, šluoti grindis irgi labai svarbu, mane įtikino, kad vieną gražią dieną jie laimės ir atgaus laisvę.

Žiūrėjau į partizanę, besiilsinčią prie bunkerio. Jai ant veido ir šautuvo skersai kelių mirguliavo saulės šviesos, prasiskverbusios pro akacijos šakas, mozaika. Ji niūniavo, atidžiai žvalgydama dangų pro žiūronus – dairėsi migų, kuriuos Rusijos ar Kubos patarėjai siųsdavo į Etiopiją. Imperatorių seniau palaikę amerikiečiai papulkininkio prezidento Mengistu režimo remti neketino ir neparduodavo jam ginklų ir jų detalių. Tuštumą užpildė Rytų blokas.

Kovotoja buvo maždaug mūsų amžiaus ir priminė Ženetę: taip pat susidėjo rankas ir kojas, taip pat nesivaržė savo kūno. Rankoje laikė mirtiną ginklą, bet judesiai buvo švelnūs. Nepasidažiusi, pėdos dulkėtos ir surambėjusios. Pamatęs ją, apsidžiaugiau, kad mano svajonės apie Ženetę išnyko, ir ačiū Dievui. Koks kvailas buvau, taip ilgai puoselėdamas vienpusišką fantaziją. Medaus mėnuo Udaipure, nuosavas bungalas Misinge, vaikai, kelionė į ligoninę kiekvieną rytą, bendras darbas petys į petį… To niekada nebus. Nebenorėjau jos matyti. Ir tikriausiai niekada nepamatysiu. Ji turbūt Chartume, tebesimėgauja drąsaus savo žygdarbio šlove. Kelias į Adis Abebą jai užkirstas. Netrukus Ženetė prisidės prie partizanų, gyvens bunkeryje ir kovos kartu su jais. Vyliausi, kad tada seniai būsiu išvykęs. Piktinausi, kad turiu būti jų stovykloje, juolab kad teko prašyti jos draugų pagalbos.

Naktį pabudau išgirdęs virš galvos migus ir sprogstant bombas toliau, bet gana arti, kad girdėtume dundesį. Ir tyliau bumbsint artilerijos sviedinius. Netoli urvo angos buvo uždrausta degti žiburį.

Lukas pasakė, kad partizanai užpuolė ginklų ir degalų sandėlį. Operacijoje dalyvavo Cahajus ir grupė partizanų, mūsų sutiktų pirmą naktį. Jie prasmuko į vidų vogtu armijos sunkvežimiu. Sandėlyje padėjo sprogmenis, bet lauke draugus iš užnugario netikėtai užklupo priešo pastiprinimo konvojus. Puolimas vyko ne visai taip, kaip buvo numatyta. Žuvo devyni partizanai, tarp jų Cahajus, daug buvo sužeista. Etiopų nuostoliai buvo kur kas didesni, o degalų sandėlis iš dalies sunaikintas. Anksti rytą į urvą bus atgabenti mūsų sužeistieji.

Pabudau, išgirdęs balsus ir bruzdesį, aimanas ir skausmo riksmus. Lukas nuvedė mane į chirurgijos palatą.

– Sveikas, Marijonai, – tarė kažkas.

Atsisukęs pamačiau Solomoną, jis studijavo su manimi universitete, tik aukštesniame kurse. Jis pasitraukė į pogrindį iškart po internatūros. Prisiminiau putlų, įmitusį interną. Žmogaus priešais skruostai buvo įdubę, o pats liesas kaip šakalys.

Paskui Solomoną pasilenkęs įžengiau į tunelį žemomis lubomis. Ant grindų po du buvo išrikiuoti neštuvai: tie, kuriuos reikėjo operuoti greičiausiai, gulėjo tunelio gale – arčiausiai prie operacinės. Angą į operacinę dengė audeklo užuolaida.

Žaizdos buvo šiurpios. Vienas beprarandantis sąmonę vyras kuždėjo paskutinius nurodymus draugui į ausį, o šis, pasilenkęs prie jo, karštligiškai rašė. Ant kablių urvo sienose kabojo buteliai su intraveniniais tirpalais ir krauju. Atsitūpę prie neštuvų, dirbo sanitarai.

Solomonas pasakė, kad per karinę operaciją buvo kone kovos lauke.

– Paprastai lieku čia. Kovos lauke padedame sužeistiesiems. Leidžiame intraveninį tirpalą, antibiotikus, stabdome kraujavimą, prireikus net operuojame. Gydome šoką kaip amerikiečiai Vietname. Tik sraigtasparnių neturime. – Jis patapšnojo sau per šlaunis. – Štai mūsų sraigtasparniai. Gabename sužeistuosius neštuvais. – Solomonas apžvelgė patalpą. – Vyrui tenai, – parodė galva, – reikia įleisti į krūtinės ląstą dreną. Prašom tai padaryti. Tau padės Tumsgis. Aš einu į operacinę. Tas draugas negali laukti.

Jis parodė į išblyškusį karį, gulintį prie užuolaidos su kruvinu tamponu ant pilvo. Šis jau buvo beprarandąs sąmonę ir tankiai alsavo.

Kai atsitūpiau prie partizano, kuriam reikėjo krūtinės ląstos dreno, jis man sušnibždėjo: „Salam.“ Kulka pervėrė jam trigalvį raumenį, paskui krūtinę, stebuklingai aplenkusi stambiąsias kraujagysles, širdį ir stuburą. Sugniaužęs kumštį pabarbenau jam virš dešinio spenelio. Garsas buvo duslus, visai nepanašus į skardų – kaip į aidžią dėžę kairėje pusėje. Apie plautį pleuros ertmėje prisikaupė kraujo, jis spaudė dešinį plautį prie kairiojo ir širdies krūtinės ertmėje. Už dešinės pažasties, kad oda, šonkaulio pakraštys ir giliau pleura būtų nejautri, suleidau lidokaino, tada skalpeliu padariau colio ilgumo pjūvį. Stūmiau į pjūvį suglaustą sąvaržą, kol pajutau, kad ji pokštelėjusi įveikė pleuros pasipriešinimą. Įkišau į skylę pirštinėtos rankos pirštą ir pasukiojau, padarydamas vietos drenui – guminei žarnelei su kiaurymėmis šone ir smaigaliu, jį įspraudžiau į skylę. Kitą žarnelės galą Tumsgis prijungė prie skysčių surinkimo butelio su vandeniu taip, kad žarnelė nesiektų vandens. Ši nesudėtinga povandeninė siurbimo sistema neleido orui veržtis atgal į krūtinę. Pasirodė tamsus kraujas, kario kvėpavimas pagilėjo. Jis kažką pasakė tigrajų kalba ir nusiplėšė deguonies kaukę.

– Jis nori, kad duotumėt deguonies kam nors kitam, – tarė Tumsgis.

Nuėjęs į operacinę pas Solomoną pamačiau, kaip ligonis nukeliamas nuo stalo. Jo krūtinė nesikilnojo. Maždaug penkias sekundes tvyrojo tyla. Viena moterų, rydama ašaras, atsiklaupė ir uždengė jam veidą.

– Kai kas pranoksta mūsų jėgas, – tyliai pasakė Solomonas. – Jam buvo trūkusios kepenys. Bandžiau siūti čiužinio siūle. Bet buvo pažeista ir apatinė tuščioji vena už kepenų. Iš jos nuolat sunkėsi kraujas. Negalėjau sustabdyti kraujavimo, neužspaudęs apatinės tuščiosios venos, bet tai būtų jį nužudę. Prisimeni, profesorius Asratas sakydavo, kad jei tuščioji vena už kepenų pažeista, chirurgas mato Dievą? Dažnai sakydavo panašius dalykus, tada nesuprasdavau, o dabar suprantu.

Kitas ligonis buvo sužeistas į pilvą. Solomonas, mano nuomone, padarė tai, kas neįmanoma – žingsnis po žingsnio iškuopė tą košę viduriuose. Jis ištraukė plonąją žarną, suieškojo kelias skyles ir susiuvo kraštus. Išpjovė trūkusią blužnį. Gaubtinėje žarnoje buvo dantytas plyšys. Jis išpjovė tą segmentą, paskui abiem atviriems galams padarė dvi angas pilvo odoje. Mes vis sausinome pilvo ertmę, palikome drenus ir suskaičiavome kraują sugeriančias kempines, ar nė vienos neliko pilvo ertmėje. Ji atrodė nepaprastai tvarkingai, palyginti su ankstesne būkle. Matyt, Solomonas skaitė mano mintis. Jis iškėlė rankas, rodydamas trumpus storus pirštus ir iškrypusius nykščius: „Norėjau būti psichiatras.“ Per aštuonias valandas tai buvo vienintelis kartas, kai mačiau jį šypsantis po kauke.

Mes amputavome penkias galūnes. Paskutinės dvi procedūros, kurias atlikome, buvo dviejų ištiktų komos ligonių kaukolės trepanacija. Gręžėme pritaikytu dailidės grąžtu. Pirmu atveju mums buvo atlyginta: iš po kietojo smegenų dangalo, kur susikaupęs slėgė smegenis, siūbtelėjo kraujas. Kitas pacientas merdėjo, jo vyzdžiai buvo išsiplėtę ir nejudrūs. Atvėrę kaukolės ertmę, nieko nelaimėjome. Kraujavo smegenų gilumoje.

Po poros dienų atsisveikinau su Solomonu. Jam po akimis buvo tamsūs ratilai, atrodė, jis tuoj tuoj nugrius. Nekilo jokių abejonių dėl jo tikslo ar atsidavimo.

– Eik, – tarė Solomonas, – sėkmės tau. Čia ne tavo kova. Aš, tavim dėtas, išvykčiau. Papasakok apie mus pasauliui.

Čia ne tavo kova. Mąsčiau apie šiuos žodžius, žingsniuodamas sienos link su dviem palydovais. Ką turėjo omeny Solomonas? Manė, kad aš etiopų pusėje, okupantų pusėje? Ne, turbūt jis manė, kad aš imigrantas, kad man šis karas nerūpi. Gimiau toje pačioje ligoninėje kaip Ženetė, amhariškai kalbėjau kaip vietiniai, studijavau su Solomonu universitete mediciną, bet vis tiek jam buvau ferengi – svetimšalis. Gal jis ir teisus, nenoromis pripažinau. Jei būčiau Etiopijos patriotas, būčiau pasitraukęs į pogrindį ir prisidėjęs prie rojalistų ar tų, kurie siekia nuversti papulkininkį Mengistu. Jei man būtų rūpėjusi tėvynė, mielai dėl jos būčiau miręs.

Ankstų vakarą kirtome Sudano sieną. Autobusu nuvažiavau į Port Sudaną, paskui „Sudan Airways“ lėktuvu nuskridau į Chartumą. Chartume man pavyko paskambinti Adido duotu numeriu ir pranešti Hemai, kad esu saugus. Dvi dienos tvankiame Chartume prailgo kaip dveji metai, bet galų pagalėj išskridau į Keniją.

Nairobyje ponas Elis Harisas, kurio bažnyčia Hjustone buvo Misingo ramstis daug metų, parūpino man kambarį misijų klinikoje. Vyresnioji su Harisu susitarė telegramomis. Mažoje ambulatorijoje dirbti man buvo sunku, nes neabejojau, kad verčiant dalis prasmės dingsta. Laisvalaikiu ruošiausi egzaminams, kuriuos turėjau išlaikyti norėdamas stažuotis Amerikoje.

Nairobis buvo vešlus ir žalias kaip Adis Abeba, tarp šaligatvio plytelių kalėsi žolė, lyg po miestu šėltų džiunglės, pasiryžusios jį užgrobti. Nairobio infrastruktūra ir kultūra užgožė Adis Abebą. Galima už tai dėkoti britams, valdžiusiems Keniją daug metų ir tebegyvenantiems čia, nors valstybė atgavo nepriklausomybę. Indų irgi buvo: kai kuriuose Nairobio rajonuose galėjai pamanyti atsidūręs Vadodaroje ar Ahmadabade: po dešimt didžiausių sarių parduotuvių kiekvienoje gatvėje, visur indiški restoranėliai ir prieskonių aromatas, o vienintelė kalba, kuria gali susišnekėti – gudžarati.

Iš pradžių vakarus leisdavau baruose, skandindamas sielvartą ir klausydamasis bengos ir sukuso stilių muzikos. Kongiečių ir brazilų džiazo ritmai teikė stiprybės ir tikėjimo ateitimi, bet grįždavau į kambarį akis užpylęs alumi ir man pasidarydavo dar liūdniau. Kenijos kultūra, išskyrus muziką, manęs nepaveikė. Pats buvau kaltas. Priešinausi. Į Nairobį iš Etiopijos pabėgo Tomas Stounas, vejamas savo demonų. Tai buvo dar viena priežastis čia nelikti.

Kiekvieno antradienio vakarą pagal tvarkaraštį skambindavau Hemai į vis kitų draugų namus. Ji pasakė, kad padėtis negerėja. Jei grįžčiau, man tebegrėstų pavojus.

Todėl tupėjau savo kambaryje ir kiekvieną laisvą valandėlę mokiausi. Po dviejų mėnesių išlaikiau amerikiečių nustatytus egzaminus, kurie patvirtino gydytojo diplomą, ir iškart nuvykau į JAV ambasadą vizos. Ir vėl Harisas man padėjo.

Mano elgesys pateisinamas: tėvynė ketino mane kankinti vien dėl įtarimo, jai nereikėjo mano kaip gydytojo paslaugų, taigi jos išsižadėjau. Bet iš tikrųjų jau tada žinojau, kad negrįžčiau į Etiopiją, net jei padėtis pagerėtų.

Aš norėjau dingti iš Afrikos.

Pamaniau, kad Ženetė vis dėlto padarė man paslaugą.

KETVIRTA DALIS

Žmogus sukurtas taip, kad rinktis turi:

Gerai gyventi ar gerai darbuotis,

Už darbą gaus ne rūmus, o pašiūrę

Ir siautės tamsoje dėl tokios kloties.

Viljamas Jeitsas „Pasirinkimas“

38 SKYRIUS

Sveikas, automobili

Iš Nairobio išskridau „The East African Airways“ 707, pilotuojamu kapitono Getačiaus Selasijės (imperatoriui ne giminė). Per trumpą naktį girdėjau jo ramų balsą du kartus. Dar labiau ėmiau gerbti jo profesiją, nes jis arčiau Dievo už bet kurį dvasininką. Tai buvo pirmas lakūnas iš gabenusių mane per devynias laiko juostas.

Roma.

Londonas.

Niujorkas.

Kenedžio oro uoste imigracijos ir bagažo atsiėmimo rutina truko taip trumpai, kad net dingtelėjo, ar jos nepražiopsojau. Kur ginkluoti kareiviai? Šunys? Ilgos eilės? Asmens krata? Kur stalai, ant kurių dedamas tavo bagažas ir peiliu perpjaunamas pamušalas? Perėjau marmuriniais koridoriais, eskalatoriais pakilau į viršų, paskui nusileidau žemyn į laukiamąją salę, panašią į urvą – ji buvo pustuštė, net suėjus dviejų lėktuvų keleiviams. Niekas mūsų nevarinėjo iš vienos vietos į kitą.

Nespėjęs atsikvošėti, išlėkiau iš sterilaus tykaus muitinės inkubatoriaus. Švystelėjusios už nugaros užsidarė automatinės durys, baimindamosi užkrato lauke – rėksmingos minios už metalinės užtvaros.

Iš muitinės išėjau kartu su ganiete, kai ji sėdo į lėktuvą Nairobyje, dėl gėlėtos suknelės ir galvos apdangalo atrodė kaip karalienė. Dabar abu buvome išsekę, apsvaigę ir nepasiruošę smalsių veidų jūrai. Stovėjome, nepatogiai spausdami rankose rudus aplankus (būtina imigracijos sąlyga, tiktai niekas čia jų nereikalavo), sukryžiuotais ant krūtinės bagažo diržais, išplėtę akis kaip gyvūnai, lipantys iš Nojaus laivo.

Pirmiausia mane pribloškė vietos gyventojų įvairovė, anaiptol ne baltų veidų jūra, kaip tikėjausi. Jų gašlūs smalsūs žvilgsniai. Kryžminėje gluminančių naujų kvapų ugnyje užuodžiau moters iš Ganos baimę. Ji prisiglaudė prie manęs. Vyrai juodais kostiumais iškėlė skydus su pavardėmis, užrašytomis spausdintomis raidėmis. Jų žvilgsniai buvo vangūs it prižiūrėtojų, matuojančių ganietės dubenį, atkreipiančių dėmesį į tarpą tarp didžiojo ir antrojo kojos piršto, juk visi žino, kad tai vienintelis patikimas vaisingumo rodiklis. Man prieš akis iškilo juodaodžiai vergai, šliurinantys laipteliais ir žvanginantys grandinėmis, šimtai žvilgsnių čiupinėja jų šonus, jų raumenis, ieško nuogame kūne frambezijos – Senojo Pasaulio sifilio. O aš buvau niekas, ganietės eunuchas. Ji taip išsigando, kad išmetė krepšį.

Lenkdamasis jai padėti, pamačiau skydą tamsiaveidžio rudakio vyro rankoje. Jis laikė jį ties liemeniu, lyg nenorėtų būti sutapatintas su uniformuotais skydų laikytojais. Laisvi marškiniai krito ant dukslių baltų kelnių. Ant basų kojų rudi sandalai. Raidės jo skyde galėjo reikšti MARVINAS, MARMENAS ar MARTINAS. Antras žodis buvo STOUNAS.

– Ar laukiat Marijono? – paklausiau.

Jis nužvelgė mane nuo galvos iki kojų, paskui nusigręžė, lyg nebūčiau vertas atsakymo. Ganietė suriko iš džiaugsmo ir puolė prie saviškių.

– Prašom atleisti, – tariau, atsistodamas taip, kad vyras mane matytų. – Aš Marijonas Stounas. Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninė?

– Marijonas – mergina! – atšovė jis su baisiu gerkliniu akcentu.

– Ne šį kartą, – atsakiau. – Aš pavadintas Marijono Simso, garsaus ginekologo, vardu.

Anot „Encyclopaedia Britannica“, Centrinio Parko kvartale, 103-iosios gatvės ir Penktojo aveniu sankirtoje stovi Marijono Simso statula. Kiek žinojau, tai taksi orientyras. Simsas pradėjo darbą Alabamoje, bet fistules gydė taip sėkmingai, kad persikėlė į Niujorką, atidarė čia moterų ligoninę, paskui vėžininkų ligoninę, o ši vėliau buvo pavadinta Slouno-Keteringo vardu.

– Ginekologija turi būti moteris! – sugergždė jis, lyg būčiau sulaužęs pagrindinę taisyklę.

– Na, ne Simsas ir ne aš.

– Jūs ne ginekologas?

– Turėjau omeny, kad aš ne moteris. Taip, ir ne ginekologas.

Jis suglumo. Pagaliau ištarė: „Kis umak.“ Tiek mokėjau arabiškai, supratau, kad jis ką tik pavartojo ginekologijos terminą, susijusį su mano motina.

Vairuotojai juodais kostiumais nusivedė keleivius prie žvilgių juodų automobilių, o mano žmogus nusivedė mane prie didelio geltono taksi. Mes kaipmat išvažiavome iš Kenedžio oro uosto ir pasukome į Bronksą. Įsiliejome, mano nuomone, pavojingu greičiu, į sūkuriuotą lekiančių mašinų srautą greitkelyje. „Marijonai, skrydis reaktyviniu lėktuvu pažeidė tavo ausų būgnelius“, – tariau sau, nes tyla buvo neįtikima. Afrikoje automobiliai varomi ne benzinu, o spigiu sirenų kauksmu. Čia kitaip: automobiliai tylūs it žuvų guotas. Girdėjau tik gumos brūkšėjimą į betoną ar asfaltą.

Superorganizmas. Šitaip vienas biologas apibūdino didžiules Afrikos skruzdėlių kolonijas, jis tvirtino, kad sumanumas ir supratingumas būdingi ne pavienėms skruzdėlėms, o kolektyviniam skruzdėlių protui. Prisiminiau jį, auštant išvydęs raudonų užpakalinių žibintų juostą, nusidriekusią iki horizonto. Tvarka ir tikslas priklauso tikrai ne nuo atskirų automobilių. Tą rytą išgirdau superorganizmo gaudesį ir alsavimą. Man atrodo, kad jį girdi tik atvykę imigrantai, ir tai neilgai. Kol išmokau ištarti: „Šešių colių ilgio sumuštinį, septintas numeris valgiaraštyje, ant ruginės duonos, su šveicarišku sūriu, salotų nereikia“, tas garsas išnyko. Jis tapo tuo, ką protas apibūdintų kaip tylą. Tapai superorganizmo sraigteliu.

Garsiojo miesto siluetas buvo pažįstamas – du šauktukai viename gale, King Kongo lipynė viduryje. Tuo pasirūpino Čarlzas Bronsonas, Džinas Hakmenas, Klintas Istvudas, „Imperijos“ ir „Advos“ kino teatrai. Išpuikęs maniau, kad iš tokių filmų galima pažinti Ameriką. Bet dabar pamačiau, kad išpuikusi yra Amerika, ir tai buvo didžiausio masto pasipūtimas. Mačiau jį žiūrėdamas į plieninius tiltus virš vandens; regėjau jį, žiūrėdamas į greitkelius, kilpojančius virš vienas kito it susiraizgę kaspinuočiai. Puikybę rodė net taksi spidometras, platesnis už vairą, lyg apskritą matuoklį buvo nutvėręs Dali ir nusukęs jam ausis. Puikybę rodė septyniasdešimt mylių per valandą, arba gerokai daugiau nei šimto dešimties kilometrų per valandą rodyklė, toks greitis mūsų ištikimuoju folksvagenu buvo neįsivaizduojamas – net jei būtume radę tinkamą kelią.

Kuri pasaulio kalba nusako sutrikimą, koks skaudžiai menkavertis jautiesi superorganizmo akivaizdoje, koks silpnas ir mažas suvoki esąs, išvydęs tokį pramoninio plieno, šviesos ir galios demonstravimą? Lyg visa, ką nuveikiau iki šiol, būtų netekę prasmės. Lyg būtų paaiškėję, kad mano ankstesnis gyvenimas veltui iššvaistytas, buvęs pernelyg lėtas, nes man atrodę ypatingi ir brangintini dalykai – iš tikrųjų bevertė kasdiena, o sparti pažanga – stingdomai lėta tėkmė.

Važiuodamas taksi virtau stebėtoju, senu metraštininku, įvykių kronikininku. Mano laikrodžio rodyklės išsilydė, kol dėjausi šiuos jausmus į galvą. Privalai tai prisiminti. Tik tiek ir turėjau, daugiau nieko, vienintelę valiutą, vienintelį įrodymą, kad esu gyvas.

Atmintį.

Pono K. L. Hamido taksi keleivių gale buvau vienas, greta gulėjo mano bagažas, mus skyrė subraižyta organinio stiklo pertvara. Du nepažįstami žmonės, atskirti ir tolimi, tokiame plačiame automobilyje, kad vien ant užpakalinės sėdynės tilptų penki žmonės ir dvi avys.

Mano raumenys buvo įsitempę dėl greičio, nerimavau dėl vaiko, sudžiūvusios karvės mėšlo plytos ant įkaitusio plento, karvės ar ožkos, kurios tikrai atklys į kelią. Bet nemačiau nei gyvūnų, nei žmonių, tik automobilius.

Hamido kulkos pavidalo galvą dengė standžios juodos garbanos. Laminuotame vairuotojo pažymėjime greta skaitiklio fotoaparatas užklupo jį sutrikusį ir nustebusį. Buvo matyti akių baltymai. Įtikinau save, kad nuotrauka daryta tą dieną, kai jis atvyko į Ameriką, tą dieną, kai jis pamatė ir pajuto tai, ką dabar matau aš.

Todėl mane įskaudino Hamido nemandagumas. Jis nežiūrėjo į mano pusę. Gal ilgai vairuojant taksi keleivis tampa daiktu, svarbu vien paskirties vieta; taip (jei nebūsi atsargus) ligoniai gali tapti „diabetinės kilmės pėdos opa antroje lovoje“ ar „miokardo infarktu trečioje lovoje“.

Gal Hamidui atrodė, kad jeigu pažvelgs į mane, tikėsiuos, jog ims mane raminti? Gal jam atrodė, jog paprašysiu paaiškinti, kas prabėga pakelėje, kad baimė atslūgtų? Jis būtų buvęs teisus.

Tokiu atveju, tariau sau, Hamido tyla yra pamokoma! Savotiškas patarimas, atsargus perspėjimas žmogaus, atplaukusio ankstesniu laivu: Ei, tu! Klausyk! Savarankiškumas ir ištvermė. Štai ko reikia naujam imigrantui. Nesileisk apkvailinamas šito veiklumo. Nemaldauk superorganizmo. Ne. Ne. Amerikoje esi vienas. Pradėk dabar. Štai ką jis norėjo man pasakyti. Tokia buvo jo šiurkštumo prasmė. Susirask pagrindą po kojomis, arba būsi prarytas gyvas.

Nusišypsojau, atsikvėpiau ir atplėšiau akis nuo lekiančio pro šalį gamtovaizdžio. Pralinksmėjau, padaręs tokią išvadą. Pliaukštelėjau per sėdynę. Balsu išsakiau savo mintis.

– Taip, Hamidai. Gerai įtempk stygas pasiryžimo, – tariau garsiai, kviesdamas Ghošo dvasią, nes Ghošas taip ir nepamatė, ką matau aš, nebuvo girdėjęs apie superorganizmą. Kaip jam būtų patikusi tokia patirtis.

Išgirdęs mano balsą, Hamidas krūptelėjęs atsisuko. Dirstelėjo į mane veidrodyje, nusuko akis, tada vėl atsigręžė. Pirmą kartą žiūrėjo man į akis! Rodos, tik dabar suvokė, kad veža ne bulvių maišą.

– Ačiū, Hamidai! – tariau.

– Ką? Ką tu sakai?

– Sakiau: „Ačiū.“

– Ne, prieš tai!

– A. Tai iš „Makbeto“, – atsakiau, lenkdamasis prie organinio stiklo, nes baisiai troškau užmegzti pokalbį. – Tiesą sakant, ledi Makbet žodžiai. Tėvas nuolat mums tai kartodavo. Gerai įtempk stygas pasiryžimo.

Jis tylėjo, vedžiodamas akimis nuo kelio prie užpakalinio vaizdo veidrodėlio. Galop pratrūko:

– Tu mane įžeidinėji?

– Atleisk, nesupratau? Ne. Ne! Aš tik kalbėjau su savim. Lyg…

– Įtempk stygas! Pats įtempk! – atšovė jis.

Išsižiojau. Negi jis galėjo mane taip klaidingai suprasti? Iš veido, atsispindinčio veidrodyje, buvo aišku, kad taip. Įtraukiau kaklą ir nuolankiai papurčiau galvą. Nusijuokiau. Kaip neteisingai buvo suprastas Ghošas – arba ledi Makbet.

Hamidas perbedė mane akimis. Aš jam pamerkiau.

Išvydau jį kišant ranką į pirštinių skyrelį. Išsitraukė revolverį. Pamojavo juo, rodydamas iš visų pusių pro nešvarų organinį stiklą, lyg siūlytų man jį pirkti ar bandytų įrodyti, kad tai tikras ginklas, o ne pigus plastikinis žaisliukas, koks atrodo.

– Manai, aš juokauju? – paklausė.

Veide atsispindėjo nieko gero nežadantis pyktis, lyg daiktas rankoje darytų iš jo filosofą, o ne juokdarį.

Nenorėjau kliūstelėti alyvos į ugnį. Nemėgau beprotiškai rizikuoti ir nebuvau drąsuolis. Bet mažutis revolveris buvo apgailėtinas, ir aš negalėjau patikėti, kad jis jį panaudos, tiesą sakant, buvau tikras, kad ne. Baisiai juokinga. Nusimaniau apie ginklus. Padariau skylę vieno žmogaus pilve iš dukart didesnio pistoleto ir palaidojau ginklą su savininku liūne (iš kurio jis bet kurią naktį grėsė iškilti). Vos prieš keturis mėnesius operavau sukilėlius, pakirstus ginklų. Jo orinis pistoletas šiandien Amerikoje, kur automobiliai neiškrypsta iš kelio juostų, kur muitinė neatidaro tavo bagažo, atrodė butaforija, pasaulinės reikšmės pokštas. Ar negalėjau gauti tikro amerikiečio vairuotojo? O jei tai neįmanoma, gal bent ginklas galėjo būti toks, kokį nebūtų buvę gėda laikyti Purvinajam Hariui? Bėgau iš Adis Abebos ir Asmaros, palikau Chartumą ir išvykau iš Nairobio, kad prieš nosį išvysčiau šį žaisliuką?

Pirmagimiai apdovanoti didele kantrybe. Bet ateina metas, kai po daugelio metų pastangų tvardytis pasakai: Velniop kantrybę. Tegu kenčia nuo savo iškreiptos pasaulėžiūros. Tavo darbas – saugotis, o ne kristi į svetimą duobę. Koks palengvėjimas atvykus čia, į šią kvailą vietą, nes pasijunti laisvas, supranti, kad nieko jiems neskolingas. Aš netekau kantrybės sutikęs Hamidą. Mano kūnas kretėjo iš juoko. Nuovargis, sutrikęs paros ritmas ir dezorientacija prisidėjo, kad mane ištiktų juoko priepuolis.

Hamidas nesuprato žodžio „įtempk“, jis nebuvo girdėjęs posakio „įtempk stygas pasiryžimo“. Kai jis pakartojo šį žodį, prisiminiau istoriją, paplitusią tada, kai turėjau daugiau spuogų negu proto, daugiau smalsumo negu žinių apie seksą. Tai buvo mitas apie gražiąją blondinę ir jos brolį, kuriuos galbūt sutiksi oro uoste nusileidęs Amerikoje. Jie pasisiūlys tave pavėžėti, parsives namo išgerti, o paskui brolis išsitrauks ginklą ir pareikš: „Išdulkink mano seserį arba mirsi!“ Net kai supratau, kad istorija absurdiška, ji ilgai išsaugojo žavesį kaip… juokinga fantazija. Išdulkink mano seserį arba mirsi! Štai aš, seniai pamiršęs tą pasakojimą, ką tik išlipęs Amerikoje, ir tikrai – vyriškis išsitraukia pistoletą. Gailėjausi, kad negaliu pasijuokti kartu su Gabiu, bendraklasiu, kuris pirmas man papasakojo tą istoriją. Dabar užgaidžiai pakartojau sakinį, kurį mes, mokinukai, mėgdavom kartoti vienas kitam, tai buvo iššūkis, slaptas grasinimas, nors aš kvatojau: „Brolau, padėk ginklą, aš išdulkinsiu tavo seserį veltui.“ Nežinau, ar jis pastebėjo mano balso ir nuotaikos permainą, net ar mane girdėjo. Ko gero, tiesiog nusprendė, kad su tokiu bepročiu geriau neprasidėti. Šiaip ar taip, jis apsigalvojo.

Geležiniai Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninės vartai buvo plačiai atkelti. Daktaras Abramovičius, chirurgijos skyriaus vedėjas, turėjo mane priimti 10 valandą. Ketinau su juo pasikalbėti, kitu taksi važiuoti į Kvinsą, o paskui pasiieškoti viešbučio, kuriame atsigaučiau, nes paros ritmas buvo gerokai sutrikęs. Kelias artimiausias dienas turėjau tartis dėl darbo Kvinse, Džersi Sityje, Niuarke ir Koni Ailande.

Kai Hamido taksi išvažiavo pro vartus, prisiartino vyriškis – ant mėlyno kombinezono buvo išsiuvinėtas LUISO vardas.

– Lu Pomerancas, Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ūkvedys, – tarė jis, spausdamas man ranką. Iš krūtinės kišenės kyšojo minkštas pakelis „Salem“. Krūtinė buvo kaip statinė ir daug didesnė už kūną žemiau juosmens. – Žaidi kriketą?

– Taip.

– Atmušėjas ar metikas?

– Vartelių saugas ir pirmasis atmušėjas. – Toks buvo Ghošo paveldas.

– Puiku! Sveikas atvykęs pas Dievo Motiną. Tikiuosi, tau patiks, – tarė ponas Pomerancas ir atkišo man šūsnį popierių. – Čia tavo darbo sutartis. Parodysiu internų bloką, galėsi pasirašyti. Šitas sidabrinis raktas – didžiųjų durų, auksinis – tavo kambario. Štai laikinas tapatybės ženklelis. Kai kadrų skyriuje tave nufotografuos, gausi nuolatinį.

Jis nužingsniavo su mano lagaminu, aš nusekiau iš paskos.

– Bet… – išsižiojau ir perėmiau popierius į kitą ranką, norėdamas paimti laišką iš švarko kišenės. Parodžiau jam. – Nenoriu jūsų klaidinti. Atėjau čia tik pasikalbėti su daktaru Abramovičium.

– Popsiu? – Jis sukikeno. – Ne! Popsis su niekuo nesikalba. Matot parašą? – Jis pabarbeno per laišką, lyg šis būtų medinis. – Iš tikrųjų jį rašė sesuo Magda. – Jis vėl pažvelgė į mane ir išsišiepė. – Pokalbis? Nieko nebus. Už taksi sumokėta. Antraip būtum plikas likęs. Tu pasamdytas. Daviau tau darbo sutartį, juk taip? Tu pasamdytas!

Nežinojau, ką atsakyti. Kreiptis į konkrečias Niujorko ir Naujojo Džersio ligonines dėl chirurgijos internatūros pasiūlė ponas Elis Harisas iš Hjustono baptistų bažnyčios. Jis žinojo, ką daro, nes kai tik kreipiausi dėl darbo, į Nairobį atėjo Popsio (o gal sesers Magdos) pasiųsta telegrama, kviečianti mane pokalbio. Buvo pridėtas laiškas ir brošiūra. Visos ligoninės, kurias pasiūlė Elis Harisas, irgi atsakė greitai, po kelių dienų.

– Pone Pomerancai, jūs tikras, kad aš pasamdytas? Į internatūrą turbūt būna konkursas. Be abejo, čia atlikti internatūros kreipiasi daug amerikiečių medicinos studentų?

Luisas sustojo kaip įbestas, pažvelgė į mane ir nusijuokė.

– Cha! Juokaujat, daktare. Amerikiečiai studentai? Nematęs, kaip jie atrodo.

Mudu apėjome išdžiūvusį fontaną, išmargintą balandžių išmatų. Jis priminė didingą trykšlį, pavaizduotą brošiūroje, bet bronzinis monsinjoras, didžiausia jo puošmena, buvo grėsmingai palinkęs į priekį. Monsinjoro veido bruožai buvo nudilę kaip sfinkso. Be to, brošiūroje nebuvo matyti geležinio strypo, įsprausto tarp fontano krašto ir monsinjoro liemens, kad jis nenugriūtų. Atrodė, kad monsinjoras remiasi savo palaimintai ilgu falu.

– Pone Pomerancai…

– Žinau. Panašu į pimpalą, – prašvokštė jis. – Kada nors prisiruošime ir pataisysim.

– Aš ne tai…

– Vadinkit mane Luisu.

– Luisai… ar jūs manęs su kuo nors nesupainiojote? Aš Marijonas. Marijonas Stounas.

Jis sustojo.

– Daktare, žvilgtelėkit į darbo sutartį, a?

Viršutinėje eilutėje buvo įrašyta mano pavardė.

– Jei jūs – tas žmogus, vadinasi, laukiau jūsų. – Paskui jo veidas apsiniaukė. – Juk jūs išlaikėte ECFMG egzaminą?

ECFMG – Švietimo komisijos užsienio medicinos absolventams57 – egzaminas reiškė, kad turiu žinių ir kvalifikaciją atlikti internatūrą Amerikoje.

– Taip, išlaikiau.

– Tai kas neaišku?.. Luktelėkit. Luktelėkit minutėlę. Tik nesakykit, kad su jumis susisiekė pašlemėkai iš Koni Ailando ar Džersio? Jie jums atsiuntė darbo sutartį? Kalės vaikai! Sakiau seseriai Magdai, kad reikia taip daryti. Išsiųsti sutartį, pirkti katę maiše! Taksi buvo jos sumanymas, bet tiek nepakanka. – Jis priėjo arčiau. – Daktare, aš jums papasakosiu apie tas ligonines. Jos siaubingos. – Luisas duso, jo šnervės išsiplėtė, traiškanotos akys prisimerkė. – Žinot ką, aš jums duosiu kampinį kambarį internų pastate. Jame yra mažas balkonėlis. Na, kaip?

– Ne, ne, matote…

– Tipai iš Linkolno Gailestingumo ligoninės? Harlemo? Niuarko? O jūs žvalgotės pelningiausios vietos?

– Ne, patikėkite…

– Klausykit, daktare, nepūskit arabų. Atsakykit tiesiai, taip ar ne; ar norit čia atlikti internatūrą? – Jis įsisprendė į klubus, krūtinė kilnojosi.

– Ne, tai yra taip… Iš tikrųjų ketinau tartis dėl darbo ir kitose vietose… Čia pirma, į kurią atvykau. Bet, atvirai kalbant… Aš maniau, kad gauti darbo bus sunku… Labai norėčiau… Taip!

– Puiku! Tada pasirašykit velnio sutartį, dėl švenčiausiosios Mergelės, o juk aš net ne katalikas.

Pasirašiau stovėdamas čia pat prie fontano.

– Sveiki atvykę į Dievo Motinos ligoninę, daktare, – su palengvėjimu ištarė Luisas, griebė sutartį, pakratė man ranką ir plačiu mostu parodė į aplinkinius pastatus. – Čia vienintelė vieta, kurioje dirbau. Mano pirmas darbas nuo tada, kai baigiau karinę tarnybą… ir turbūt paskutinis. Tokie daktarai kaip jūs ateina ir išeina. Taip, taip. Iš Bombėjaus, Punės, Džaipuro, Ahmadabado, Karačio ir kitur. Tačiau iš Afrikos iki šiol nebuvo. Maniau, atrodysit kitaip. Atvirai pasakysiu, kad mes juos spaudėm prie darbo. Bet visi dirbo puikiai ir čia daug ko išmoko. Myliu juos visus. Dievinu jų valgius. Per juos net kriketą pamėgau. Kraustausi dėl jo iš galvos. Klausykit, beisbolas niekuo ne geresnis už kriketą. Mano vaikinai dabar tenai, – jis mostelėjo ranka anapus mūrų. – Semia pinigus Kentukyje ar Pietų Dakotoje – visur, kur labai reikia gydytojų. Daktaras Singhas atsiuntė man lėktuvo bilietą į El Pasą, kviečia į dukters vestuves. Atvykęs į Niujorką, jis užsuka manęs aplankyti. Turime buvusių rezidentų vienuolikę, kasmet žaidžia mūsų komandoje. Jie įrengė mums naują kriketo aikštelę ir tinklus atmušėjams treniruotis. Jie didžiuojasi, kad vadiname juos AM, „amžinais mulkiais“. Atvažiuoja čia prabangiais automobiliais. „Prieš mane nesipūskit, – sakau. – Prisimenu laikus, kai tiek teišmanėt, ką iš nosies į burną. Prisimenu laikus, kai sunkiai suprasdavom, ką sakote. O dabar – akys būgsta!“

Man padarė įspūdį Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninė. Ji buvo L pavidalo, ilgoji dalis septynių aukštų, fasadas į gatvę, nuo šaligatvio ją skyrė mūras. Trumpoji dalis buvo naujesnė ir tik keturių aukštų, o viršuje stovėjo sraigtasparnis. Senosios dalies čerpių stogas tarp kaminų buvo įlinkęs, o viduriniai aukštai švelniai išsikišę it lašiniai virš klubų. Dekoratyvinės grotelės pakraigėje nuo oksidacijos pažaliavo, plytomis, it nuvarvėjęs blakstienų tušas, lygiagrečiai su nutekamaisiais vamzdžiais driekėsi senos rūdžių žymės. Prie didžiųjų durų iš vienos pusės kyšojo chimera, iš jos dvynės kitoje pusėje buvo telikęs beveidis gumbas. Bet man, ką tik atvykusiam iš Afrikos, tai buvo ne dūlėjimo žymės, o istorijos pėdsakai.

– Ji didinga, – pasakiau ponui Pomerancui.

– Ne kažin kas, užtat namai, – atsakė ponas Pomerancas, žiūrėdamas į pastatą su neslepiama meile.

Be abejo, buvo naujesnių ir didesnių ligoninių, bent brošiūrose. Bet man jau paaiškėjo, kad brošiūromis pasitikėti negalima.

Per penkiasdešimt jardų nuo ligoninės stovėjo dviaukštis personalo namas, ten jis mane ir nuvedė. Prie stiklinių vestibiulio durų kažkas buvo prilipdęs skelbimą, storu juodu flomasteriu geltoname 16 × 13 colių formato popieriuje buvo parašyta:

Indija – Australija, 2-osios tarptautinės kriketo rungtynės Brisbane

Išskirtinė laida per kabelinę televiziją B. S. Gandhio kambaryje

(Pakistaniečiai, šrilankiečiai, bangladešiečiai ir Karibų salų gyventojai taip pat bus maloniai sutikti, bet jei sirgs už Australiją, administracija pasilieka teisę juos išmesti.)

1980 metų liepos 11 dieną, penktadienį, 19.00

(10 dolerių vienam žmogui, atsineškite gėrimo ir nevegetariškų valgių, kartoju, tik nevegetariškų. Jei jis nekrutėjo prieš išverdamas, vadinasi, nenorime!!!)

Vienišos moterys įleidžiamos nemokamai ir gauna po kėdę.

(Jei atsivesite vyrą, mokėsite papildomai 10 dolerių, o kėdę teks atsinešti pačiai.)

B. S. Gandhinešanas, medicinos daktaras

Dievo Motinos vienuolikės kapitonas

Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninės kriketo federacijos pirmininkas

Vestibiulyje užuodžiau kalendras ir kmynus – įprastus Almazos virtuvės kvapus. Ant laiptų įkvėpiau tokių pat smilkalų, kuriuos kas rytas smilkydavo Hema. Trečio aukšto laiptų aikštelėje išgirdau tykų M. S. Subulakšmi giedamo „Suprabhatam“ gausmą ir varpelio tilindžiavimą, lyg kas savo kambaryje būtų meldęsis. Širdį suspaudė iš ilgesio. Stabtelėjome, kad ponas Pomerancas atgautų kvapą.

– Turėjome įtaisyti pramoninio dydžio ventiliatorius abiejų aukštų viryklių gaubtuvuose. Turėjome! Kai jie pradeda gaminti valgius su prieskoniais… tyliu.

Laiptais šuoliavo aukštas gražus indas ilgais dar šlapiais po dušo plaukais. Jo dantys buvo dideli ir tvirti, šypsena žavi, o losjonas po skutimosi kvepėjo stebuklingai. (Vėliau sužinojau, kad tai „Brut“.)

– B. S. Gandhinešanas, – prisistatė jis tiesdamas ranką.

– Marijonas Stounas.

– Puiku! Vadink mane B. S. arba Gandhiu, – tarė jis, spausdamas man ranką. – Arba kapitonu. Ar tu?..

– Vartelių saugas, – pergalingai pareiškė Pomerancas. – Ir pirmasis atmušėjas.

B. S. Gandhis pliaukštelėjo sau per kaktą ir susvirduliavo.

– Dievas yra didis! Nuostabu! Ar apginsi vartelius, jei metiko smūgis bus greitas? Labai stiprus?

– Tokie man labiausiai patinka, – atsakiau.

– Stebuklas! Aš ketvirti metai ordinatorius. Kitais metais būsiu vyresnysis ordinatorius, dabar vyresnysis ordinatorius yra Dypakas. Be to, aš Dievo Motinos pirmosios vienuolikės kapitonas. Dvejus metus laimėjome ligoninių turnyro taurę. Kol čūtijos58 iš rezidentūros programos – jos neminėsiu, – pernai atsivežė atmušėją iš Haidarabado. Tarptautinio lygio žaidėją. Aš praradau daug pinigų. Visus metus mokėjau skolas.

– Pašlemėkai, – niūriai pareiškė Luisas, matyt, kalbėjo apie kitą rezidentūros programą. – Pastarųjų rungtynių rezultatų turėjo neįskaityti.

– Paaiškėjo, kad jų žvaigždė – puikus metikas, bet joks ne daktaras, – paaiškino B. S. – Tas šiknius buvo fotokopijų meistras. Bet popieriuje pagal Niujorko įstatymus per varžybas jis buvo daktaras, Lu. Todėl pinigėlių neatgausime.

– Išmyžtpročiai, – tarė Lu. – Jie mus pribaigė.

– Šįmet mes irgi turime slaptą ginklą, – pasigyrė B. S. ir ramindamas apkabino Lu. – Asmeniškai skridau į Trinidadą su vienu buvusių rezidentų jo įkalbėti. Netrukus su juo susipažinsi. Nestoras. Aukštas stiprus vyrukas. Šešios pėdos keturi coliai. Greito smūgio metikas, naujo kamuoliuko metikas, sukto smūgio metikas, kamuoliuko tiesiai į atmušėją metikas. Nė vienas iš mūsų negali apginti vartelių – jo tempas beprotiškas. Dabar, tavo padedami, sudorosime čūtijas, ir taurė vėl bus mūsų. Eik pailsėti, Marijonai. Po paros susitiksime treniruotėje.

57 Educational Commission for Foreign Medical Graduates (angl.).

58 Niekšas, kvailys (hindi).

39 SKYRIUS

Vaistai nuo visų ligų

– Pacientas be sąmonės. Ko laukiam? Kas operuoja? – paklausė daktaras Ronaldas.

– Aš, – atsakiau.

Ronaldas pasuko anesteziologo vežimėlio skalę, lyg po tokios naujienos reikėtų keisti dujų mišinį.

– Mane stebi Dypakas, – pridūriau, bet Ronaldas nekreipė dėmesio.

– Ko gero, ne, – papurtė galvą operacinės sesuo Ruta, nudengdama padėklą. – Ką tik skambino Popsis. Jis nori operuoti. Marijonai, verčiau pereik į šitą pusę.

– Popsis! Dieve, padėk mums, – tarė daktaras Ronaldas, pliaukštelėdamas sau per skruostą. – Nukabinkite laikrodį. Paskambinkite mano žmonai, pasakykite, kad vėluosiu pietų.

Užuodžiau kvepalus „Brut“ ir tabaką „Winston“, o po valandėlės man prie šalies atsidūrė B. S. Gandhis. Matyt, paskutinį kartą užsitraukė dūmo drabužinėje.

– Žinau, girdėjau, – jis neleido man nė išsižioti. – Aš gretimoje operacinėje pjausiu tulžies pūslę. Klausyk, Marijonai. Jei Dypakas nespės ateiti anksčiau už Popsį, tavo darbas – užteršti senį, kai tik jis paims skalpelį.

– Ką? Kaip?

– Nežinau. Pasikasyk subinę ir čiupk jį už pirštinės. Tu sumanus šiknius. Ką nors sugalvosi. Tik neleisk jam skverbtis giliau – po oda, gerai? – Ir Gandhis nuėjo.

– Jis kalba rimtai? – paklausiau.

– Gandhis niekada nekalba rimtai, – atsakė Ronaldas. – Bet jis teisus. Užteršk senį.

Atsisukau į seserį Rutą vildamasis, kad ji padės.

– Prašyk Dievo Motinos užtarimo, – tarė ji. – Ir užteršk jį.

Ėjo dvyliktoji mano chirurgijos internatūros savaitė Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninėje.

Nenumaniau, kad pusvalandžio kelionė iš oro uosto į Bronksą tris mėnesius bus vienintelis mano žvilgsnis į Ameriką.

Vos po savaitės ligoninėje pajutau, lyg būčiau išvykęs iš Amerikos į kitą šalį. Mano pasaulis buvo fluorescencinės lempos, jame diena nesiskyrė nuo nakties, o dauguma gyventojų čia kalbėjo ispaniškai. Angliškai jie kalbėjo ne taip, kaip, mano nuomone, kalbama Džordžo Vašingtono ir Abraomo Linkolno šalyje. Tarp šio rajono gyventojų „Mayflower“59 keleivių palikuonių nebuvo.

Trys mėnesiai Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninėje pralėkė it žaibas. Mums baisiai trūko darbo jėgos, palyginti su kitomis Amerikos ligoninėmis, bet aš to nežinojau. Misinge geriausiais laikais būdavo tik keturi penki gydytojai; čia vien chirurgų buvo triskart daugiau. Bet Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninėje apžiūrėdavome kur kas daugiau ligonių. Intensyviosios terapijos skyriuje prie dirbtinio kvėpavimo aparatų buvom prijungę daugybę sunkią traumą patyrusių pacientų, darėme aibę laboratorinių tyrimų ir turėjome sutvarkyti krūvas dokumentų, priešingai nei Misinge: ten Ghošas ar Hema tik retkarčiais ką nors paslaptingai pakeverzodavo ligos istorijoje, visa kita palikdami slaugytojoms. Sužinojau, kad tylūs ilgi amerikietiški automobiliai, tos judrios svetainės ant ratų, per avariją siaubingai sužaloja. Greitosios pagalbos mašinos atveždavo aukas dar nenustojus suktis sudaužyto automobilio ratams. Jų medikai gelbėdavo žmones, kokių niekada neregėdavome Misinge, nes niekas nebūtų varginęsis jų gabenti į ligoninę. Čia vietos policijai, gaisrininkams ar gydytojams niekada neateidavo į galvą, kad kam nors padėti nebegalima.

Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninėje budėdavome kas antrą naktį. Neturėjau laiko ilgėtis namų. Paprastai mano darbo diena prasidėdavo ankstų rytą: kartu su savo komandos vadovu B. S. Gandhiu vizituodavau ligonius. Pusę septynių mano ir kitos chirurgų komandos susitikdavo ir, vadovaujamos vyresniojo ordinatoriaus Dypako Jesudaso, oficialiai vizituodavo ligonius. Operacijų dienomis, antradieniais ir penktadieniais, mes, internai, budėdavome palatose ir skubiosios pagalbos priimamajame. Dirbdavome iki pavakarės. Paskui, jei budėdavau, dirbdavau toliau kiaurą naktį, priimdavau ligonius, kuriems reikėdavo skubios pagalbos, rūpindavausi nuolatiniais savo ir kitų internų pacientais. Progos asistuoti chirurgui ar net operuoti internatūroje pasitaikydavo kaip tik budint. Tokiomis naktimis pamiegoti paprastai nebūdavo kada. Nė nebandydavau. Kitą dieną mes dirbdavome iki vėlyvos popietės: tada galop būdavau laisvas. Tą naktį, kai nebudėdavau, miegodavau kaip užmuštas savo butelyje. Kitą rytą ciklas prasidėdavo iš naujo. Vyresnysis rezidentas, B. S. Gandhis, kartą vėlai naktį, kai abudu buvom apsimiegoję, paklausė: „Ar žinai, koks budėjimo kas antrą naktį trūkumas?“ Į tokį klausimą atsakyti neįmanoma. Papurčiau galvą. „Pražiopsai pusę įdomių pacientų“, – nusišypsojo jis.

Grafikas buvo žvėriškas, barbariškas, alinantis.

Aš jį dievinau.

Vidurnaktį, kai koridoriai ištuštėdavo, kai kuriose ligoninės vietose pritemdavo lempos, ir aš išvysdavau buvusią Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos prabangą; ją rodė auksinės vielos puošmenos virš arkinių durų, aukštos senojo gimdymo skyriaus lubos, marmurinės administracijos vestibiulio grindys ir koplyčios kupolas iš beicuotos medienos. Kadaise turtingos katalikų, paskui pasiturinčios žydų bendruomenės ligoninė, kaip ir visas šis rajonas, aptarnaudama vargšus nuskurdo.

– Amerikos vargšai serga dažniausiai, – paaiškino man B. S. Gandhis. – Vargšai neturi pinigų nei profilaktikai, nei draudimui. Vargšai nevaikšto pas daktarus. Prie mūsų slenksčio jie atsivelka tada, kai liga įsisenėjusi.

– Tai kas už viską moka? – paklausiau.

– Vyriausybė iš „Medicaid“ ar „Medicare“60 tavo mokesčiais.

– Tai iš kur sraigtasparnis ir jo aikštelė, jei mes tokie neturtingi?

Tūpimo aikštelė virš naujesnio keturių aukštų Dievo Motinos ligoninės pastato, mėlynos mirksinčios šviesos ant stogo, žyminčios ribas, ir žvilgus sraigtasparnis, kuris tai pakildavo, tai nusileisdavo, prie mūsų aplinkos netiko.

– Salah61, nežinai, kuo mes garsėjame? Nežinai mūsų svarbiausios pramonės? Kartais užmirštu, kad tu dar nespėjai kojų apšilti. Brolau, už tą aikštelę sumokėjo ligoninės, nė kiek nepanašios į mūsiškę. Sraigtasparnis jų, o ne mūsų. Turtingų ligoninių. Jos rūpinasi pasiturinčiais žmonėmis, turinčiais sveikatos draudimą. Net jei kurioje ir gydomi vargšai, ji turi didelį universitetą ar privačią universitetinę ligoninę, šios ir padengia nuostolius. Užtat jų žmonės gali dėtis esą kilnūs, kad rūpinasi vargšais.

– O mes visada vien jais ir rūpinamės?

– Tai jau gėdinga. Neliečiamųjų darbas. Turtingosios Rytų pakrantės ligoninės susidėjo ir sumokėjo už sraigtasparnio aikštelę, kad galėtų čia atskristi. Kodėl? Kad organas greičiau pasiektų recipientą. Matai, šiame rajone baisybė ginklų, įtūžusių juodukų, įtūžusių ispanų ir italų, tiesą sakant, įtūžusių visokio plauko vyrų, apie pavydžias moteris nė nekalbu. Praeiviai čia dažniausiai nešiojasi ginklą, o ne rašiklį. Pykšt! Pokšt! Tratata! Todėl pas mus atsiduria pernelyg daug TTT – tinkamų tik transplantatams – pacientų. Jaunų, šiaip sveikų, bet po smegenų mirties. Sveikutėlės širdys, kepenys ir visa kita. Tokie organai garantuotai laikys ilgiau nei recipientai – šie pirmi užvers kanopas. Puikūs organai. Puikūs transplantatai. Organų mes nepersodiname, bet galime juos išsaugoti, kol atvyks maitvanagiai. Jie čiumpa organą ir dingsta. Kitą kartą, išgirdęs sraigtasparnio burzgimą, galvok ne apie mentes, o apie pinigėlius! Kiek kainuoja širdies persodinimas? Pusę milijono dolerių? Inkstų kainuoja šimtą tūkstančių ar daugiau?

– Tiek jie mums moka?

– Mums? Mums jie nemoka nė sumauto cento! Tiek jie pelno. Atskrenda, išpjauna, pasiima, parodo mums špygą ir iškeliauja savo sraigtasparniu, palikę mus ant kupranugarių. Kitą kartą, išgirdęs sraigtasparnio burzgimą, ateik pažiūrėti, kaip atrodo sahibai medicinos šeimininkai.

Mačiau juos ne kartą, baltus chalatus su ryškiais universiteto ženklais ant krūtinės ir peties, tuos pačius ženklus ant šaldiklių, ratuotų i`glu ir net ant sraigtasparnio. Mačiau jų veiduose tokį pat nuovargį kaip mano, bet jų atrodė tauresnis.

Daktaras Ronaldas sunėrė rankas, paskui vėl jas nuleido dirsčiodamas į laikrodį, į duris ir laukdamas Popsio. Aš išdėliojau sterilius rankšluosčius taip, kad jie apibrėžtų tobulą stačiakampį, vartus į Hju Volterso jaunesniojo pilvo ertmę.

Ponas Voltersas, žilagalvis senukas, mūsų skubiosios pagalbos priimamajame pasirodė prieš savaitę. Tą vakarą neštuvai nebetilpo traumatologijos skyriuje ir išsklido po koridorius. Alkoholis sunkėsi iš tokios daugybės vyrų ir moterų plaučių, odos porų ir išskyrų, kad ligoninė trenkė it baras. Du girti vyrai vėmė krauju varžydamiesi, katras žiaukčios garsiau. Kai įžengė ponas Voltersas, irgi vemdamas krauju, klaidingai nusprendžiau, kad jis iš tos pačios šutvės, susigiminiavęs su jais per alkoholį ir cirozę. Maniau, kad kraujuoja kirmėliškos mazguotos venos, išvešėjusios jo skrandyje dėl surandėjusių kepenų. Visą parą kaišiojau gastroskopą kiekvienam kraujuojančiam pacientui į gerklę ir apžiūrinėjau skrandį. Pono Volterso skrandis nebuvo paraudęs ir neskaudėjo, priešingai nei anų dviejų, kuriems alkoholis sukėlė gastritą, nepastebėjau ir išsiplėtusių nuo cirozės venų. Tačiau jis turėjo didžiulę šlapiuojančią opą. Padariau biopsiją.

Praėjus kelioms valandoms po endoskopijos, ponas Voltersas ramiai ir oriai vėl patikino mane, kad kaip gyvas nėra gėręs nė lašo alkoholio, ir šį kartą juo patikėjau. Jis buvo dvasininkas. Kad pragyventų, mokytojavo. Išbariau save, kad suplakiau jį su anais dviem. Puolėme gydyti jam opaligės.

Paaiškėjo, kad ponas Voltersas girdėjęs apie mano gimtinę.

– Žiūrėjau Kenedžio laidotuves per televizorių. Jūsų imperatorius Hailė Selasijė ėjo visą kelią. Jis buvo pats žemiausias iš visų. Ir sykiu pats didžiausias. Vienintelis imperatorius. Vienintelis. Jis ėjo pirmoje įžymybių eilėje paskui karstą. Pajutau pasididžiavimą, kad esu juodas. – Šis žodis, ištartas pono Volterso, skambėjo reikšmingai ir svariai.

Ponas Voltersas kasdien skaitydavo „The New York Times“. Laikraštis ir Biblija nuolat gulėjo prie jo lovos.

– Neturėjau iš ko studijuoti koledže. Mokiausi tik Biblijos mokykloje. Sakau savo mokiniams: „Jei kasdien metus skaitysite šį laikraštį, jūsų žodynas prilygs filosofijos daktaro ir žinosite daugiau nei koledžo absolventas. Duodu žodį.“

– Ar jie paklauso?

Jis pakėlė pirštą.

– Po vieną kasmet paklauso, – išsišiepė. – Bet verta ir dėl vieno. Net Jėzus atvertė tik dvylika. Aš stengiuosi po vieną per metus.

Antacidai ir histaminas nepadėjo: pono Volterso opa tebekraujavo. Jo išmatos tebebuvo deguto konsistencijos ir spalvos, tikras ženklas, kad kraują paveikė skrandžio rūgštys. Kai jis penkias dienas pragulėjo ligoninėje, mūsų komanda per vakarinę vizitaciją prieš pamainos pabaigą susirinko prie jo lovos.

Ant pono Volterso lovos krašto atsisėdo Dypakas Jesudasas, mūsų vyresnysis ordinatorius.

– Pone Voltersai, rytoj turime jus operuoti. Opa tebekraujuoja. Neatrodo, kad liausis. – Popieriuje jis pavaizdavo, kaip atrodys dalinė gastrektomija – kaip bus pašalintas rūgštis išskiriantis skrandžio segmentas. Žavėjausi ramiu ir rūpestingu Dypako elgesiu, gebėjimu parodyti pacientams, kad jie yra jo dėmesio centre ir kad jam už juos nieko nėra svarbesnio. Labiausiai mane žavėjo nuostabus britiškas akcentas, dvigubai egzotiškas, nes Dypakas buvo iš Pietų Azijos, tiesa, daug metų gyvenęs Didžiojoje Britanijoje. Dypakas įkvėpdavo ligoniams pasitikėjimo.

Dypakui kalbant, B. S. Gandhis pažvelgė į mane ir pavartė akis. Prisiminiau išvakarėse jo ištartus žodžius: „Gali būti kretinas, bet jei kalbi su anglišku akcentu, nespėjęs nė mirktelėti atsidursi Džonio Karsono laidoje, ir jis juoksis iš visko, ką pasakysi.“

B. S. šaipėsi, bet komiškų situacijų serialuose, į kuriuos užmesdavau akį apeidamas palatas, matydavau juodą, bet labai britišką liokajų, tarnaujantį Amerikos juodaodžių šeimai; ekscentrišką anglą, turtingos negrų šeimos kaimyną Aukštutiniame Rytų Manhatane; ir turtingą britą našlį su dailia aukle iš Bruklino.

Ponas Voltersas gaudė kiekvieną Dypako žodį.

– Aš jumis tikiu, – pagaliau pasakė jis. – Be jūsų, čia daugiau nėra gydytojų. Ir dar kai kuo pasitikiu, – pridūrė, rodydamas į lubas.

Operacijos dieną aš atsikėliau pusę penkių peržiūrėti operacijos etapų Zolindžerio „Chirurgijos atlase“. Dypakas pasakė, kad tai mano ligonis ir aš stovėsiu dešinėje, o jis man asistuos. Džiaugiausi ir jaudinausi. Pirmą kartą dirbsiu tiesiogiai su vyresniuoju ordinatoriumi.

Bet Popsis sužlugdė mūsų planus. Stovėjau pacientui iš kairės, laukdamas legendinio daktaro Abramovičiaus. Dar nebuvau jo matęs. Dypako niekur nebuvo.

Ir staiga Popsis pasirodė. Jo galva buvo grėsmingai arti operacinės šviesų. Veidas, išvagotas gilių raukšlių, geros mėlynos akys, vyzdžiai su pilkais apvadais, bet išsaugoję vaikišką smalsumą. Kaukė kabojo po nosimi, iš šnervių kyšojo plaukai, panašūs į vielinio šepečio šerius. Ištiesė pirštinėtą ranką į skalpelį. Sesuo Ruta svyravo, bet, dirstelėjusi į mane, padėjo skalpelį jam ant delno.

Popsis krenkštelėjo. Skalpelis jo rankose virpėjo. Sesuo Ruta niuktelėjo man. Nespėjau nieko padaryti, nes Popsis padarė pjūvį. Drąsiai. Labai drąsiai. Popsis nė nekrustelėjo, todėl aš nušluosčiau ir užspaudžiau smulkias kraujagysles, o paskui jas ir užrišau. Jis žnyplėmis graibė pilvaplėvę ir niekaip negalėjo sugraibyti.

Nieko nuostabaus. Vienoje vietoje, pjaudamas odą, prapjovė fasciją ir pilvaplėvę. Į žaizdą plūstelėjo skysta medžiaga, įtartinai panaši į žarnų turinį. Ronaldas išlindo virš anesteziologo pertvaros, ir jo antakiai dingo po chirurgo kepuraite.

Popsis vėl bandė sugriebti audinį, bet žnyplės išslydo jam iš rankų ir nutarškėjo ant grindų. Jis iškėlė ranką be žnyplių.

– Aš paliečiau stalo kraštą… – Žiūrėjo į mane, lyg galėčiau užginčyti. – Aš susiteršiau.

– Manau, taip, – skubiai pasakė sesuo Ruta, pamačiusi, kad aš prarijau liežuvį.

– Taip, pone, – tarė Ronaldas.

Bet Popsis tebežiūrėjo į mane.

– Taip, pone, – pralemenau.

– Dirbkite toliau, – pasakė Popsis ir iššliurino iš operacinės.

– Popsi, ką tu padarei? – po kauke sumurmėjo Dypakas, ištraukęs pažeistą plonosios žarnos kilpą. Aš likau kairėje stalo pusėje. – Sakoma, kad yra senų chirurgų ir drąsių chirurgų, bet nebūna senų drąsių chirurgų. Tas, kas pirmas tai pareiškė, nepažįsta Popsio. Laimė, įplėšta nesmarkiai, galime susiūti.

– Aš bandžiau… – pralemenau.

– Turime didesnių bėdų, – tarė Dypakas ir parodė ant žarnos paviršiaus kažkokį darinį, panašų į mažą jūrų gilę. Pamatęs pirmąją, išvydau jų visur, net ant riebalų prijuostės, dengiančios žarnas. Kepenys buvo deformuotos, su trim grėsmingais gumbais, panašios į hipopotamo galvą. – Vargšelis, – tarė Dypakas. – Apčiuopk jo skrandį. – Skrandžio siena buvo kieta kaip akmuo. – Marijonai, juk padarei biopsiją per endoskopiją?

– Taip. Ataskaitoje parašyta „gerybinis“, – atsakiau.

– Bet opa buvo didžiulė ir ant didžiosios skrandžio kreivės?

– Taip.

– O kurios skrandžio opos dažniau būna piktybinės?

– Ant didžiosios skrandžio kreivės.

– Vadinasi, įtarei, kad gali būti piktybinė? Ar peržiūrėjai mikroskopinius mėginių tyrimus su patologu?

– Ne, pone, – atsakiau, nuleisdamas akis.

– Aišku. Tikėjaisi, kad patologas tau paaiškins, ką rodo mėginys?

Nieko neatsakiau.

Dypakas nepakėlė balso. Taip kalbama apie orą. Daktaras Ronaldas negalėjo jo girdėti.

Dypakas apžiūrėjo dubenį, braukdamas pirštais per nematomas vietas. Galop vos girdimai pasakė:

– Marijonai, būtinai peržiūrėk ligonio, kurį operuosi, remdamasis biopsija, mikroskopinius tyrimus su patologu. Ypač jei rezultatai ne tokie, kokių tikėjaisi. Nesikliauk ataskaita.

Pasijutau siaubingai dėl pono Volterso. Jis galėjo išvengti šios operacijos, turėjau jį apsaugoti nuo Popsio. Kai pagalvoji, pono Volterso kepenų tyrimai buvo nelabai geri, privalėjau į juos atkreipti dėmesį.

Dypakas užtaisė skylę žarnoje. Laimė, buvo tik viena. Susiuvo kraujuojančios skrandžio opos kraštus; po kurio laiko ji vėl ims kraujuoti. Išplovėme pilvo ertmę keliais litrais fiziologinio tirpalo: iš pradžių supildavome, paskui išsiurbdavome.

– Gerai, eikš į šitą pusę, Marijonai. Noriu, kad užsiūtum žaizdą.

Atsargiai dirbau, stebimas jo vanagiškų akių.

– Stok, – tarė Dypakas. Jis nupjovė mazgą, kurį ką tik surišau. – Be abejo, Afrikoje tu dažnai operuodavai. Bet patirtis nieko nereiškia, jei įgūdžiai blogi. Aš tavęs kai ko paklausiu, Marijonai… Ar nori būti geras chirurgas?

Aš linktelėjau.

– Atsakymas nėra mašinalus „taip“. Paklausk sesers Rutos. Per tą laiką, kol aš čia, buvau uždavęs šį klausimą dar keliems. – Pajutau, kad man kaista ausys. – Jie sako „taip“, nors kai kurie turėjo sakyti „ne“. Jie savęs nepažino. Matai, gali būti blogas chirurgas, paprastai uždirbsi daugiau pinigų. Marijonai, privalau tavęs paklausti dar kartą, ar tikrai nori būti geras chirurgas?

Pakėliau akis.

– Turbūt turėčiau paklausti, ką tai reiškia?

– Puiku. Turėtum paklausti. Jei nori būti geras chirurgas, turi įsipareigoti būti geras chirurgas. Labai paprasta. Turi būti kruopštus ir smulkmeniškas, ne tik operacinėje, bet ir už jos sienų. Geras chirurgas norėtų iš naujo užmegzti šį mazgą. Per visą gyvenimą užmegsi tūkstančius mazgų. Jei kiekvieną užmegsi tobulai, komplikacijų bus mažiau. Abu galus turi įtempti vienodai. Tikrai nenori, kad ponui Voltersui po operacijos išsipūtęs pilvas plyštų. Jei tinkamai užmegsi mazgą, jis galės grįžti namo ir sutvarkyti reikalus. Jei užmegsi blogai, dėl komplikacijų jis gulės ligoninėje, kol mirs. Svarbiausius dalykus chirurgijoje lemia smulkmenos.

Tą popietę mudu sėdėjome ankštame patologės Ramunos kabinete. Vienos iš šešių biopsijų, mano paimtų prieš kelias dienas, krašte ji rado vėžį. Daktarė Ramuna, griežta moteris, lūpas sučiaupdavo panašiai kaip Hema. Ji neėmė į galvą, kad pirmą kartą vėžį pražiopsojo. Parodė į svyruojančią krūvą kartoninių skaidrių padėklų prie mikroskopo – biopsijų, kurias reikia paaiškinti.

– Aš dirbu už keturis patologus, nors turiu tik pusę etato. Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninė visam neturi pinigų. Bet darbo čia ne už pusę etato. Negaliu ilgai krapštytis prie kiekvieno mėginio. Žinoma, pražiopsojau! Niekas čia neateina drauge peržiūrėti skaidrių, tu vienintelis, Dypakai. Kiti skambina. „Jau žiūrėjai šitą mėginį? Jau žiūrėjai aną mėginį?“ Jei tau svarbu, ateik pats, sakau. Smulkiai papasakok, kas per liga, ir aš teisingiau paaiškinsiu, ką matau.

Budėjau prie pono Volterso. Pro nosį įkišome vamzdelį jam į skrandį ir pritaisėme prie sieninio siurblio, kad žarnynas dar kelias dienas būtų tuščias. Ponas Voltersas labai nusiminė dėl vamzdelio ir beveik nebekalbėjo.

Trečią dieną po operacijos ištraukiau skrandžio zondą iš nosies. Jis atsisėdo ir pirmą kartą nusišypsojo, giliai įkvėpdamas pro nosį.

– Tas vamzdelis – paties velnio instrumentas. Net jei pasiūlytumėt man visus Hailės Selasijės turtus, nesutikčiau vėl jo išbandyti.

Aš irgi giliai įkvėpiau. Atsisėdau ant lovos krašto ir paėmiau jam už rankos.

– Pone Voltersai, ko gero, turiu jums blogą žinią. Jūsų pilve radome šį tą netikėta. – Pirmą kartą Amerikoje sakiau žmogui, kad jis nepagydomai serga, bet jaučiausi taip, lyg sakyčiau tai apskritai pirmą kartą.

Etiopijoje, net Nairobyje žmonės manydavo, kad liga – net lengva, net įsivaizduojama – yra mirtina; kad mirtis neišvengiama. Afrikoje naujiena būdavo žinia, kad mirtį atbaidei. Apie tai, ko neįmanoma padaryti, apie ligas, kurių negalima išgydyti, niekas nekalbėdavo. Tai buvo savaime suprantama. Neprisimenu amharų kalba žodžio „prognozė“, niekada nebandydavau sakyti ligoniui, kad jis, tarkim, gyvens dar penkerius metus. Amerikoje iš pat pradžių susidariau įspūdį, kad mirtis ar jos galimybė yra staigmena, lyg mes neabejotume esą nemirtingi, lyg mirtis būtų pasirenkama.

Pono Volterso išraiška nuo džiugios, kad zondas ištrauktas, keitėsi į priblokštą, galop į liūdną. Per skruostą nuriedėjo vieniša ašarytė. Man akis aptraukė migla. Supypsėjo mano zirzeklis, bet nekreipiau dėmesio.

Negali būti gydytojas, jei neįsivaizduoji savęs vietoj paciento. Ką daryčiau aš, išgirdęs tokią žinią, kokią pasakiau ponui Voltersui?

Po valandėlės jis nusišluostė veidą rankove. Bruožus atmainė šypsena. Jis patapšnojo man per ranką.

– Mirtis išgydo visas ligas, tiesa? Niekas nėra pasiruošęs tokiai naujienai, kad ir kas būtų. Man šešiasdešimt penkeri. Senis. Nugyvenau gražų gyvenimą. Noriu susitikti savo Viešpatį ir Išganytoją. – Jo akyse šmėkštelėjo šelmiški žiburėliai. – Bet ne tučtuojau, – tarė, pakėlęs pirštą, ir nusijuokė lėtai kaip metronomas che che che…

Pajutau, kad šypsausi kartu su juo.

– Mums visada reikia daugiau, che che che, – sukikeno jis. – Ar ne tiesa, daktare Stounai? Viešpatie, aš ateinu. Bet ne tuoj pat. Jau greitai, Viešpatie, tu eik. Aš pasivysiu.

Žavėjausi ponu Voltersu. Norėjau išmokti tokio elgesio, lygaus ritmo, vidinio tykiai sieloje aidinčio takto.

– Matote, jaunasis daktare Marijonai, todėl mes ir žmonės. Mums visada reikia daugiau. – Jis suspaudė man ranką, lyg guostų mane, lyg aš būčiau atsisėdęs ant jo lovos trokšdamas ramybės, drąsos, tikėjimo. – Dabar eikit. Žinau, kad esat užsiėmęs. Dėl manęs nesijaudinkite. Tiesiog turiu tai gerai apgalvoti.

Palikau jį besišypsantį, lyg būčiau padovanojęs didžiausią dovaną, kokią tik žmogus gali dovanoti kitam.

59 Laivas, kuriuo į būsimas Jungtines Valstijas 1620 m. atplaukė anglų ir olandų kolonistai.

60 „Medicaid“ – valstybės finansuojamas sveikatos draudimas neturtingiems žmonėms ir invalidams, nesvarbu, kokio jie amžiaus. „Medicare“ – valstybės finansuojamas sveikatos draudimas žmonėms nuo 65 metų, nesvarbu, kokia jų socialinė padėtis.

61 Hindi keiksmažodis (tariama – sala). Taip kreiptis į pašnekovą tolygu pareikšti: „Aš dulkinu tavo seserį.“

40 SKYRIUS

Druska ir pipirai

Išėjęs iš pono Volterso palatos, atsisėdau parke ant suoliuko prie personalo bloko. Kokia neteisybė, kad juodžiausia ponui Voltersui diena tokia neįmanomai graži. Ligoninės medžiai nusidažė Afrikoje man niekada nematytomis spalvomis, o paskui apdovanojo žemę liepsningu raudonu, oranžiniu ir geltonu kilimu, šis šnarėjo po kojomis ir skleidė sausą malonų kvapą.

Juokas ir klyksmai, sklindantys iš mūsų pastato, iš vidaus kiemo, skambėjo šventvagiškai. B. S. Gandhis prilipdė mūsų blokui pravardę „Nuolatinio Sanguliavimo Meistrės namais“. Būdavo dienų, kai man atrodydavo, kad gyvenu Sodomoje.

Kai atvėso, grįžau į vidų. Prieš akis šmėkštelėjo kieme, ketaus kepsninėje, liepsnojančios malkos, šnerves pakuteno tabako ir kažkoks aitresnis kvapas. Nestoras, mūsų metikas ir internas iš Karibų, už namo turėjo žolelių daržą. Tą vasarą, kai mudu atvykome, jis nuėmė gausų kvapiosios murėjos lapų, pomidorų, šalavijų ir… kanapių derlių.

Už daržo pieva leidosi žemyn prie plytų mūro, viršuje apraizgyto spygliuota viela. Jis mus skyrė nuo gyvenamųjų namų kvartalo, prieš dvidešimt metų miesto valdžios pavadinto Draugyste. Dabar visi ligi vieno jį vadino Linijiniu Laivu. Naktį girdėdavome Linijiniame Laive pokšint revolverius ir matydavome kometų blyksnius, žemės pranešimus dangui.

Pirmadieniais slaugytojų kvietimu rinkdavomės jų pastate bendros vakarienės. Bet šiandien buvo jų eilė lankytis pas mus. Įsimaišiau į pulką.

– Kaip sekėsi? – priėjęs paklausė B. S. ir apkabino mane per pečius.

Papasakojau jam apie pokalbį su Voltersu.

B. S. tylėdamas išklausė ir tarė:

– Koks jis geras žmogus! Kokia drąsa. Žinai, dėl pono Volterso mums pasisekė, juolab kad purvinius iš jo menkas, nuo nulio iki vieno rutuliuko. Kokie rutuliukai? Kieto dvokiančio konkremento bamboje. Pacientas su keturiais tokiais rutuliukais dažnai būna alkoholikas ir turėjęs vieną ar du širdies infarktus. Mušantis žmoną. Porą kartų buvęs peršautas. Serga cukriniu diabetu. Inkstų funkcija sutrikusi. Pabandai operuoti šikniui PAA, ir spėk, kas nutinka?

PAA reiškė „pilvo aortos aneurizmą“. B. S. dievino akronimus ir tvirtino sugalvojęs daugybę. Merdintis ligonis buvo SGAN – su giltine ant nosies.

– Keturių rutuliukų purvinius?.. Turbūt po tokios operacijos jam amen? – spėjau.

– Ne! Priešingai. Matai, jis jau būna įrodęs, kad moka išgyventi. Infarktai, insultai, dūriai peiliu, kelis kartus būna kritęs iš aukštai – jo protoplazma atspari. Daugybė kolateralių, atsarginių mechanizmų. Atsigavęs po narkozės, drožia valso žingsniu, pirmą naktį perdžia, apšlapina grindis, mėgindamas patekti į tualetą, ir klesti, nors šeima slapta atneša burbono pagardinti ledukams, kuriais vieninteliais jis turi maitintis. Stebėti reikia nulio ar vieno rutuliuko purvinius. Tai dvasininkai arba gydytojai. Žmonės kaip Voltersas. Jie gyvena gražiai ir dorai, su ta pačia žmona, augina vaikus, sekmadieniais eina į bažnyčią, rūpinasi kraujospūdžiu, nevalgo ledų. Operuoji tokiam PAA, ir SD.

SD – Sveikas dingęs.

– Kai tik anesteziologas prikiš kaukę jam prie veido, nulio rutuliukų purvinį ant operacinio stalo ištiks infarktas. Jei pavyks išoperuoti, prasidės inkstų nepakankamumas arba žaizda išsižios. Arba toks pacientas kuoktelės, ir nespėsi iškviesti Froido būrio, o jis jau iššokęs pro langą. Matai, tavo ponui Voltersui pasisekė.

Dypakas patraukė cigaro dydžio suktinės, kurią jam padavė Nestoras, ir atkišo ją man.

– Imk, – tarė, įtraukęs dūmo, kalbėjo kapotai. – Jis norėjo pasakyti, kad… doras gyvenimas tave pražudys, drauguži.

Kanapės nepadėjo, tebejaučiau nuovargį. Netrukus pajutau, kad veidas ir kūnas vaškiniai. Spoksojau į dangų virš Linijinio Laivo. Garsai – geraširdiški klyksmai, spiegimas, bumbsėjimas per grotuvo garsiakalbius, metalinio lanko, į kurį atsitrenkė krepšinio kamuolys, žvangesys, padangų cypimas – virto simfonija. Jie derėjo prie šviesos ir tamsos žaismo ant plytų mūro. Man atrodė, kad kiaurai matau Linijinį Laivą ir šimtų ten gyvenančių amerikiečių gyvenimą, šeimas, kurias mes gydome. Jaučiausi kaip aiškiaregys.

– Keista, – tariau po ilgos tylos, stengdamasis sulipdyti sakinį, kad jis nenuskambėtų kvailai, – keista, kad… čia visi mes užsieniečiai…

– Turi omeny – indai, – pataisė Gandhis. – Tu pusiau indas, laimė, tai dailioji pusė. Net Nestoro tėvas indas, tik jis to nežino.

Nestoras metė į Gandhį butelio dangtelį.

– Taip, keista, – toliau kalbėjau, – kad mūsų ligoninė pilna indų gydytojų, o anapus mūro pacientai, kurių sveikata mes rūpinamės. Amerikiečiai, bet neatstovaujantys…

– Turi omeny, juodukai, brolau, – gyvai atsiliepė Nestoras. – Ir puertorikiečiai.

– Taip… bet man įdomu, kur kiti amerikiečiai ligoniai? Tiesą sakant, kur kiti amerikiečiai gydytojai?

– Kalbi apie baltuosius pacientus? Apie baltuosius daktarus?

– Taip! – tariau. – Apie juos!

– Klausyk, Marijonai, – įsiterpė Gandhis, – negi tik dabar pastebėjai?

– Taip… na, pastebėjau. Nekvailiok. Bet aš klausiu, ar visos Amerikos ligoninės tokios?

– Dieve mano, Marijonai, tu bent supranti, kodėl esi čia, o ne Masačusetso bendrojoje ligoninėje62?

– Nes… aš ten darbo neprašiau.

Nesitikėjau išgirsti juoko. Ir dar kai maniau kalbąs didžiai įžvalgiai.

Nestoras pakilo ir ėmė bėgti vietoje skanduodamas: „Jis ten darbo nepraašė! Jis ten darbo nepraašė!“ Matyt, kanapės skatino isteriškai kikenti, bet man niekas nepaaiškėjo. Supykau ir atsistojau ketindamas išeiti.

Gandhis griebė man už rankos.

– Marijonai, sėsk. Pala. Žinoma, neprašei darbo, – raminamai pridūrė. – Nenorėjai gaišti laiko Masačusetso bendrajai ligoninei.

Aš vis tiek nesupratau.

– Žiūrėk, – tarė jis, imdamas druskinę su pipirine ir dėdamas vieną šalia kitos. – Pipirinė – mūsiška ligoninė. Pavadinkim ją…

– Pavadinkim ją skyle, – pasiūlė Nestoras.

– Ne, ne. Pavadinkim ją Elis Ailando ligonine. Tokių ligoninių yra visur, kur gyvena vargšai. Paprastai tokios ligoninės nėra universitetinės. Aišku? Dabar imk druskinę. Tai ligoninė „Mayflower“, geriausias ligoninės pavyzdys, klinikinė didelio universiteto ligoninė. Visi medicinos studentai ir internai vilki baltus kaip sniegas chalatus, jų ženkleliuose įrašyta „MAYFLOWER“ SUPERDAKTARAS. Net jei jie gydo vargšus, tai garbinga, lyg darbas Taikos korpuse. Kiekvienas amerikietis medicinos studentas svajoja apie internatūrą „Mayflower“, o didžiausias košmaras jam – atsidurti Elis Ailando ligoninėje. Čia ir visa bėda – kas dirbs tokiose ligoninėse kaip mūsiškė? Rajonas prastas, nei universiteto medicinos fakulteto, nei medicinos koledžo nėra, prestižo jokio. Nesvarbu, kiek mokėtų ligoninė ar net vyriausybė, gydytojų, kurie čia dirbtų visą darbo dieną, neatsiras. Todėl „Medicare“ nusprendė mokėti tokioms ligoninėms kaip mūsų už internatūros ir rezidentūros programas, supranti? Ir vilkas sotus, ir avys sveikos: ligoninė gauna internų ir rezidentų, kurie gydo ligonius kiaurą parą, žmonių kaip mes, kurie gyvena vietoje ir kurių stipendija yra menkas trupinys, palyginti su atlyginimu, kurį ligoninė mokėtų etatiniam gydytojui. O „Medicare“ pasirūpino vargšų sveikatos apsauga. Bet kai „Medicare“ pasiūlė šį projektą, atsirado nauja kliūtis. Iš kur paimti internų visoms šioms naujoms vietoms? Internams vietų yra daugiau, negu Amerikoje mediciną baigia studentų. Amerikiečiai studentai gali rinktis, ir, patikėk, jie nenori atlikti internatūros čia, juk gali tai daryti ligoninėje „Mayflower“. Todėl kasmet Dievo Motinos ir visos kitos Elis Ailando ligoninės ieško internų užsieniečių. Tu – vienas iš šimtų, kurie čia atvyksta kasmet, kad tokios ligoninės kaip mūsų veiktų.

B. S. atsilošė ant kėdės.

– Amerikos poreikius tenkina pasaulis. Kokainas? Kolumbija pasiruošusi. Trūksta žemės ūkio darbininkų kukurūzų žiedams nuskabyti? Ačiū Dievui už Meksiką. Beisbolo žaidėjai? Tegyvuoja Dominika. Reikia daugiau internų? Indija, Filipinai zindabad63!

Pasijutau kvailai, kad anksčiau nesupratau.

– Vadinasi, ligoninės, kuriose ketinau tartis dėl darbo, – prabilau, – Koni Ailande, Kvinse…

– Visos yra Elis Ailando ligoninės. Tokios kaip mūsų. Visas personalas – užsieniečiai, dauguma gydančių gydytojų irgi. Kai kur vien indai. Kai kur daugiau persų. Kitur vien pakistaniečiai ar vien filipiniečiai. Iš lūpų į lūpas. Tu atsiveži pusbrolį, šis – bendraklasį… O kai atliksime internatūrą, kur eisime, Marijonai?

Papurčiau galvą. Nežinojau.

– Bet kur. Atsakymas toks. Mes vyksime į mažus miestelius, kuriems mūsų reikės. Tarkim, į Tudžamą Teksase arba Armpitą Aliaskoje. Į vietas, į kurias amerikiečiai gydytojai nevažiuos ir kuriose nedirbs.

– Kodėl?

– Nes, salah, tuose kaimuose neišgirsi simfonijų! Nėra kultūros! Nėra profesionalų sporto komandų. Negi ten gali gyventi amerikietis gydytojas?

– Ir tu ten vyksi, B. S.? Į mažą miestelį? – paklausiau.

– Juokauji? Tikiesi, kad gyvensiu be simfonijų? Be „The Mets“ ir „The Yankees“64? Ne, sere. Gandhis lieka Niujorke. Aš gimiau ir augau Bombėjuje, o Niujorkas yra supaprastintas Mumbajus. Mano kabinetas bus Parko aveniu. Matai, Parko aveniu ištikusi sveikatos apsaugos krizė. Gyventojos kankinasi, nes arba jų krūtys per mažos, arba nosis per didelė, arba lašinių lankainis aplink pilvą. Kas jiems pagelbės?

– Tu?

– Velnioniškai teisingai, berniukai ir mergaitės. Palaukit, ponios, palaukit! Ateina Gandhis. B. S. padarys mažesnį, didesnį, minkštesnį, dailesnį, kokį tik norit, bet visada geresnį.

Jis pakėlė alų.

– Skelbiu tostą! Ponios ir ponai, tegu nė vienas amerikietis nepalieka šio pasaulio ir neateina į jį be užsieniečio gydytojo prie šalies.

62 Viena iš trijų geriausių pasaulio ligoninių.

63 Tegyvuoja (urdu).

64 „The New York Mets“, „The New York Yankees“ – beisbolo komandos.

41 SKYRIUS

Po vieną mazgą iš karto

Vieną popietę, devintą mano internatūros Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninėje mėnesį, mudviem su Dypaku Jesudasu einant į operacinę, antstolis jam atnešė kažkokius dokumentus. Vyresnysis ordinatorius tylėdamas juos paėmė, ir mes dirbome toliau. Gerokai po vidurnakčio sėdėjome drabužinėje prie operacinės ir rūkėme.

– Bet kuris kitas būtų paklausęs, kokie čia dokumentai, – šypsodamasis man tarė Dypakas.

– Tu pasakysi, jei jie susiję su manim, – atsiliepiau.

Kai susipažinau su Dypaku, jam buvo apie trisdešimt septynerius. Jaunas veidas ir berniokiški pečiai nukreipdavo dėmesį nuo maišelių paakiuose ir žilų plaukų sruogų. Kas nors, pamatęs mus kavinėje, būtų pamanęs, kad vyresnysis ordinatorius yra B. S. Gandhis, nes B. S. išvaizda tiko tokiai pareigybei. Bet, prisimindamas savo internatūrą, esu dėkingas smulkiam tamsiaodžiam vyrui, nepastebimam chirurgui, kurio pasaulis turbūt niekada negarbins. Operacinėje Dypakas būdavo kantrus, įtaigus, talentingas, kūrybingas, kruopštus ir ryžtingas – tikras meistras.

„Nesikrapštyk su adatos laikikliu. Sudrausmink savo rankas, Marijonai. Ką darai, daryk vienąkart, venk nereikalingų judesių.“ Kai išmokau sukryžiuoti rankas taip, kaip jis patarė, kad abu mazgo galai būtų vienodai įtempti, atsirado nauja kliūtis. „Priglausk rankas prie šonų, juk nesiruoši skraidyti.“ Operuodamas su juo, daugiau mazgų perrišdavau iš naujo, negu užmegzdavau. Išardydavau visą siūlę ir siūdavau iš naujo tol, kol jis būdavo patenkintas. Kitaip ėmiau vertinti šviesas ir padėtį. „Tamsoje tegu dirba kurmiai. Mes chirurgai. – Kartais jo patarimai prieštaraudavo bet kokiai intuicijai. – Vairuodamas žiūri, kur važiuoji, o darydamas pjūvį žiūri, kiek jau prapjovei.“

Dypakas buvo iš Maisūro Pietų Indijoje. Tą naktį drabužinėje jis man papasakojo tai, ko turbūt daugiau niekam Dievo Motinos ligoninėje nebuvo pasakojęs. Jį, vos spėjusį baigti medicinos koledžą, tėvai skubiai apvesdino su Didžiojoje Britanijoje gimusia inde, gyvenančia Birmingame; ji tekėti nenorėjo, privertė tėvai, kuriems nepatiko draugija, su kuria ji šlaistėsi. Mergina atskrido su tėvais kelias dienas prieš vestuves ir kitą dieną po vestuvių išskrido, nes studijavo koledže. Dypakas tik po pusmečio gavo vizą ir apsigyveno žmonos tėvų namuose. Paaiškėjo, kad ji gėdijasi jo, kai jis prabyla, kad nenori būti šalia jo nei viešumoje, nei akis į akį. Po kelių savaičių jis išsikraustė iš tų namų ir susirado ligoninės interno vietą Škotijoje. Po metų pareigas jam paaukštino į gydytojo stažuotojo, paskui į vyresniojo gydytojo stažuotojo. Jis išlaikė sunkius egzaminus ir tapo Karališkojo chirurgų koledžo tarybos nariu, prie pavardės buvo prirašytos stebuklingosios raidės FRCS65.

– Galėjau grįžti į Maisūrą. Su FRCS iškaboje būčiau puikiai vertęsis. Bet įsivaizdavau visus žmones, kurie atėjo į mano vestuves. Nenorėjau žiūrėti jiems į akis… negalėjau.

Kitas etapas Anglijoje būtų buvęs chirurgas konsultantas, priskirtas ligoninei.

– Konsultanto vietų nedaug. Kas nors turi numirti, kad atsirastų vieta.

Šešerius metus Dypakas dirbo vyresniuoju gydytoju stažuotoju, pavaduodavo konsultantą, darydavo visas skubias operacijas, kol nusprendė vykti į Ameriką.

– Tai reiškė, kad viską reikės pradėti iš naujo, nes čia nepripažįstama podiplominė praktika kitur. Svarsčiau, ar ištempsiu tokio amžiaus, po šitiek metų internatūros.

Amerikietiška chirurgų ruošimo sistema buvo kitokia: metai internatūros, paskui ketveri metai rezidentūros ir vis didesnė atsakomybė (paskutiniais metais – vyresnysis ordinatorius), tada egzaminas, kad taptum specialistų tarybos patvirtintu chirurgu, konsultantu.

– Aš atlikau internatūrą prestižinėje Filadelfijos ligoninėje. Daug dirbau… – Jis užsimerkė ir papurtė galvą vaikydamas prisiminimus. – Kai mirė tėvas, valdžiai net nepranešiau. Net nebandžiau prašyti laisvos dienos laidotuvėms. Tapau rezidentu, nors iš tikrųjų darydavau daug sudėtingesnes operacijas, vos ne kaip vyresnysis ordinatorius. Bet po trečių metų buvau atleistas. Vienas gydytojų, nuėjęs manęs užstoti, taip įsiaudrino, kad išėjo iš darbo – toks buvo įsiutęs. Galėjau imtis urologijos ar plastinės chirurgijos. Žmonės dažnai taip daro, jei jų atsikratoma šiame etape. Daug užsienio absolventų numoja ranka ir imasi psichiatrijos. Bet aš dievinu bendrąją chirurgiją. Tas pats žmogus, kuris ėjo manęs užtarti, įtaisė mane į kitą ligoninę, šį kartą Čikagoje, pažadėjęs, kad mano pareigos bus paaukštintos, jei dar kartą atidirbsiu trečiuosius metus. Dirbau dar uoliau… ir vėl buvau atleistas. – Jis nusijuokė, išvydęs nepatiklią mano miną. – Visa laimė, kad aš toks. Kažin ko nesitikiu. Dievinu chirurgiją dėl jos pačios. Bet man pasisekė. Vienas Čikagos gydytojų iš kailio nėrėsi, kad man padėtų. Jis paskambino Popsiui, o šis pasirūpino, kad atvykčiau čia kaip ketvirtų metų rezidentas. Tai Amerikoje keisčiausia – ir mieliausia. Daugybė žmonių tau trukdo, bet yra angelų, kurių gerumas atlygina. Man teko sutikti tokių angelų. Vienas jų buvo Popsis.

Popsis žaibiškai paaukštino Dypakui pareigas iki ordinatoriaus, bet su sąlyga, kad vyresniuoju ordinatoriumi jis dirbs dvejus metus. Kai atvykau, ėjo antrieji.

– Tai tu baigsi rezidentūrą tais pačiais metais, kaip aš internatūrą?

Dypako tylėjimas kėlė man nerimą.

Jis lėtai papurtė galvą.

– Šiandien gavome pranešimą, kad ligoninėje netrukus apsilankys žmonės, kurie tvirtina rezidentų ruošimo programą. Jei jiems nepatiks tai, ką pamatys, programa nebus patvirtinta. Ligoninėje per maža internų. Per maža rezidentų, turint galvoj, kiek priimame ligonių. Jau nekalbu, kad per maža gydytojų, turinčių aukštąjį išsilavinimą.

– Kaip tai atsitiko?

– Konkurentų laimėjimai įspūdingesni. Mums pasisekė, kad gavome tave, Nestorą ir Rahulį. Mums reikia daugiau internų, daugiau gydytojų, turinčių aukštąjį. Popsis nebe toks įtakingas kaip kadaise ir nebepritraukia gerų gydytojų. Šiuo metu programa patvirtinama tik dėl Popsio kvalifikacijų ir mokslininko reputacijos. Popieriuje Popsis auksinis. Jei jis atsistatydins ar pasklis žinia, kad jam prasidėjo senatvinė silpnaprotystė, kortų namelis sugrius.

Matyt, mano veide atsispindėjo nerimas, nes jis tarė:

– Nesirūpink. Rasi kitą vietą, šiuos metus tau įskaitys.

– Apie tai ir rašoma popieriuose, kuriuos tau įteikė antstolis?

– O, jie nuo mano vadinamosios žmonos. Ji mano, kad maudausi aukse, todėl Niujorke bando prisiteisti sutuoktinės pašalpą. Mano advokatas sakė, kad nėra ko jaudintis. Aš jai nieko neskolingas.

– O tu, Dypakai? Ką tu darysi, jei programa nebus patvirtinta?

– Nežinau, Marijonai. Nebegaliu visko pradėti iš naujo. Nebegaliu padėti žmogėnams, kurie už mane viršesni, bet žlugdo darbą, nes jiems nepakanka proto prašyti mano pagalbos. Gal toliau dirbsiu čia. Sesuo Magda sako, kad ligoninė mane pasamdys. Gyvensiu čia kaip Popsis. Operuosiu. Ligoninei nesvarbu, ar aš esu specialistų tarybos patvirtintas chirurgas, ar ne, ypač jei rezidentų ruošimo programa nebus patvirtinta. Dievo Motinai reikia chirurgo. Aš būsiu antras Popsis. Nori tikėk, nori ne, Popsis buvo stebuklingas chirurgas, kol jo neištiko demencija, – kalbėjo Dypakas. – O dar svarbiau, kad jis buvo puikus žmogus. Be rasinių prietarų.

Po pono Volterso operacijos Dypakas paskelbė, kad Popsiui nieku gyvu nebegalima leisti operuoti.

– Ar galime ką nors padaryti, kad programos neatšauktų? – paklausiau.

– Melstis, – atsakė Dypakas.

65 Fellow of the Royal College of Surgeons (angl.).

42 SKYRIUS

Padermė

Meldžiausi, bet nepadėjo. Likus dviem mėnesiams iki mano internatūros ir Dypako rezidentūros pabaigos, mūsų programai buvo skirtas bandomasis laikotarpis. Nerimavau dėl savo likimo. Blogai, jei programa nebus patvirtinta, bet dar blogiau būtų, kad metai, kuriuos atidirbau, nebūtų įskaityti. Man buvo baisiai gaila Dypako, kuriam tiek nedaug liko būti vyresniuoju ordinatoriumi. Tačiau kol mūsų apeliacinis skundas neišnagrinėtas ir galutinis įsakymas nutraukti programą neduotas, nieko negalėjome, tik plušėti toliau.

Vieną penktadienio vakarą buvau iškviestas į traumatologijos skyriaus priimamąjį ir įžengiau ten kaip tik tada, kai atkriokė greitoji pagalba. Komanda išstūmė neštuvus, ištraukė ratukus ir atlėkė, lyg tai būtų taranas. Stiklinės durys prasiskyrė pačiu laiku. Tokius dalykus laikiau mažais stebuklais, kasdienis veiksmingumas labai skyrėsi nuo mano patirties Afrikoje. Risnojau šalia. Beveik po metų Dievo Motinos ligoninėje dažnai tai darydavau, bet adrenalinas vis tiek išsiskyrė.

– Tapatybė nenustatyta, pateko į avariją, įvykio vietoje vos kvėpavo, – pranešė vienas vyrų, stumiančių neštuvus. – Važiavo per raudoną šviesą, jam į šoną trenkėsi furgonas. Buvo neprisisegęs saugos diržo – išlėkė pro priekinį stiklą… Paskui, nors tai sunkiai įsivaizduojama, jam žiebė jo paties automobilis, sukdamasis ratu. Lyg vyrukas būtų vožęs pats sau… Nejuokauju. Yra liudytojų. Jis nukrito ant šaligatvio. Akivaizdžių kaklo sužeidimų nėra. Kairė kulkšnis sutriuškinta… mėlynės ant krūtinės ir pilvo. – Išvydau gražų ir tvarkingai apsikirpusį juodaodį, ne vyresnį kaip dvidešimties.

Greitosios pagalbos komanda iš dviejų maišų visu greičiu leido fiziologinį skiedinį. Jie jau buvo paėmę kraujo, o dabar perdavė vamzdelius raudonais, mėlynais ir violetiniais viršumis laborantui, šis turėjo nustatyti kraujo grupę ir kitus testus, mums dar neperpjovus paciento drabužių.

– Tai dar ne viskas, – pasakė greitosios vairuotojas. – Jis važiavo per raudoną šviesą, nes susišaudė su gangsteriais. Vienam pataikė į galvą. Ir tą greitoji tuoj atveš. Nesirūpinkite… neskubu. Gangsterio smegenis teko grandyti nuo šaligatvio – iš pažiūros pienas nuo lūpų nenudžiūvęs. Nušovė šis vaikinas, – pridūrė, rodydamas į mūsų pacientą.

Jo kaukolė buvo nepaliesta, bet jis buvo be sąmonės. Trumpų plaukų sklastymas tiesus, it perskirtas su liniuote – keista, kad tokiomis akimirkomis šitai pastebi. Kai pašviečiau į akis, vyzdžiai kaipmat susitraukė: paprastas, bet raminantis ženklas, kad smegenys sveikos. Pulsas po mano pirštais siūlinis, dažnas. Monitorius rodė šimtą šešiasdešimt tvinksnių per minutę.

– Aštuoniasdešimt ir nieko, – pamatavusi kraujospūdį pasakė slaugytoja. – Penkiasdešimt ir nulis, – pridūrė po kelių sekundžių.

Fiziologinis skiedinys plūdo į veną, tuoj bus atnešta kraujo. Virš apatinių dešinių šonkaulių ryškėjo mėlynė. Pilvas įsitempęs ir, regis, pampo man prieš akis.

– Spaudimo nėra, – paskelbė slaugytoja tą akimirką, kai su kilnojamuoju rentgeno aparatu atvyko technikas.

– Šviesti nėra laiko, – tariau. – Jis nukraujuos. Vežam į operacinę. Tai vienintelė viltis.

Niekas nepajudėjo.

– Tučtuojau! – riktelėjau ir stumtelėjau neštuvus. – Paskambinkite mano porininkui, reikia, kad žinotų.

Operacinėje nusiprausiau per trisdešimt sekundžių, kol daktaras Ronaldas, anesteziologas, pataisė tracheostominį vamzdelį. Ronaldas pažvelgė į mane ir papurtė galvą.

Apsimoviau pirštines, žiūrėdamas į daiktus, kuriuos išdėliojo operacinės sesuo.

– Kempinių nereikės. Atneškite chirurginių paketų. Atplėškite. Neturėsime laiko išvynioti. Bus pernelyg daug kraujo. Reikės didelių dubenų krešuliams.

Paciento pilvas jau buvo įtemptas labiau negu priimamajame.

Kai žvilgsniu Ronaldui daviau ženklą pradėti, jis, krokodiliškai dėbčiodamas virš kaukės, gūžtelėjo pečiais.

– Pasiruošk, – tariau Ronaldui, – nes kai prapjausiu, spaudimas nustos kristi.

– Koks spaudimas? – paklausė Ronaldas. – Spaudimo nėra.

Kol kas kraujas, plečiantis pilvą, atstojo kompresą ir užkimšo kraujuojančią gyslą, kad ir kur ši buvo. Bet tą akimirką, kai prapjausiu pilvą, geizeris vėl ištrykš. Aplink išdėliojau paketus. Apipyliau odą betadinu, nuvaliau tamponu, pasimeldžiau ir padariau pjūvį.

Kaip audros banga pakilo ir per žaizdos kraštą pliūptelėjo kraujas. Nepadėjo paketai, nepadėjo godžiai siurbiantis siurblys: kraujas užliejo medžiagą ant paciento kūno, stalą ir tiško ant grindų. Pajutau, kad jis permerkė man chalatą, nubėgo per šlaunis į puskojines, batuose sušliuksėjo mano kojos.

– Daugiau paketų! – Juk perspėjau slaugytojas, bet tokiai srovei vis tiek nebuvome pasiruošę.

Ištiesiau ranką ir čiupau plonąją žarną, sukeldamas antrą kraujo bangą. Abiem rankom ištraukiau kilpas ir sudėjau ant rankšluosčio šalia pjūvio. Per kelias sekundes sėkmingai išėmiau žarnas.

Prieš mane pasirodė Dypakas, nusiprausęs ir pasiruošęs. Sunėriau rankas ir žengtelėjau atgal, ketindamas pereiti kitapus stalo, bet jis papurtė galvą.

– Lik ten, – pasakė.

Griebė retraktorių ir išplėtė žaizdą, kad matyčiau po diafragma.

Apkamšiau paketais kepenis. Paskui tą patį padariau kairėje pusėje, netoli blužnies. Sauja iškabinau didelius krešulius iš pilvo ertmės. Grūdau paketus į pilvo ertmę ir dubenį, kiek tilpo. Nemačiau nė vienos kraujagyslės, iš kurios plūstų kraujas.

Sustojome atsikvėpti.

– Ar atgriebėm kraują? – paklausiau Ronaldo.

– Niekada neatgriebsim, – atkirto jis.

Įsmeigiau į jį akis. Jis gūžtelėjo pečiais, linktelėjo į skales, lyg sakytų, kad padėtis ne blogesnė nei tada, kai pradėjome operuoti. Bent jau to tikėjausi.

Atsargiai išėmiau paketus, pradėjau nuo tų vietų, kuriose vargu ar rasiu kraujuojančią gyslą. Dubuo buvo švarus – fontanas neištryško. Nuėmiau paketą apie blužnį. Paciento pilvas buvo kambarys, baldai – pagrindiniai judriausi organai – ištraukti lauk, todėl galėjome gerai apžiūrėti užpakalinę pusę. Jei kraujuoja įplėšta aorta ar jos šakos, užpakalinėje pilvo ertmės sienoje už pilvaplėvės išvysime didelį bjaurų patinimą – hematomą. Bet ji irgi buvo švari.

Nujaučiau, kad kraujuoja gysla už kepenų. Tamsi vieta, ją sunku apžiūrėti ir sutvarkyti. Čia per kepenis ir už jų iš apatinių galūnių ir liemens pakeliui į širdį apatine tuščiąja vena, stambiausia organizme (į ją sueina trumpos storos įtemptos kepenų venos, surenkančios kraują iš šio organo), teka kraujas.

Nuėmiau paketą nuo kepenų. Nieko.

Atsargiai patraukiau kepenis į priekį – pažiūrėsiu į tamsiąją jų pusę.

Tuščią pilvo ertmės įdubą vėl pripildė nuožmiai pliūptelėjęs kraujas. Skubiai stumtelėjau kepenis į vietą, ir kraujoplūdis liovėsi. Padėtis kontroliuojama, kol neliečiame kepenų. Kaip tai pavadino Solomonas, operuodamas brūzgynuose? „Žaizda, kai chirurgas mato Dievą.“

– Užteks, – tarė Dypakas, – palikim taip.

– O kas dabar?

– Kraujuoja pjūvis ir visos intraveninio tirpalo švirkštimo vietos. Kraujas nekreša, – tyliai ištarė Dypakas: turėjau pasilenkti, kad jį išgirsčiau. – Tai neišvengiama, kai tokios žaizdos. Prapjauname, įšvirkščiame tirpalų, ir kūno temperatūra krinta… Mes praskiedėme kraują, ir krešėjimo sistema sutriko. Apkamšykime paketais kepenis ir eime. Paguldysim jį į intensyviosios terapijos skyrių, sušildysim, duosim dar šviežiai šaldytos plazmos ir kraujo. Po poros valandų, jei tebebus gyvas, jei bus bent kiek geresnė padėtis, galėsim grįžti.

Apkamšiau paketais kepenis ir sudėjau atgal į žaizdą plonąją žarną. Užuot susiuvę, žaizdos kraštus suveržėme rankšluosčių spaustukais.

– Tuoj atvyks transplantacijos komandos pasiimti žmogaus, kurį jis nušovė, ragenų, širdies, plaučių, kepenų ir inkstų, – tarė Dypakas. – Ši operacinė didesnė, ją komandai ir užleisiu.

Po poros valandų intensyviosios terapijos skyriuje pradurtos žaizdelės liovėsi kraujavusios. Aplink lovą buvo tiek stovų su lašelinėmis ir aparatūros, kad prie Šeino Džonsono Jaunesniojo – toks, pasirodo, jo vardas, – buvo sudėtinga prieiti. Laukiamajame bandydama suvokti tai, kas nesuvokiama, stovėjo jo šeima. Dėl šviežiai šaldytos kraujo plazmos, pašildyto konservuoto kraujo ir tirpalų jau buvo galima užrašyti Jaunesniojo kraujospūdį ir normalią kūno temperatūrą. Jis buvo gyvas, bet leisgyvis.

– Nagi, – tarė Dypakas, iš naujo įvertinęs paciento būklę, ir pažvelgė į laikrodį, – žiūrėsim dabar.

Šį kartą buvome mažojoje operacinėje. Ronaldas tebeniūrojo. Jaunesniojo rankos, kojos ir veidas buvo išpurtę, iš kapiliarų sunkėsi tai, kas į jį švirkščiama. Bet mes turėjome pilti tirpalą, kad kraujospūdis nekristų – lyg mėgintume pripildyti kiaurą kibirą.

Dypakas užsispyrė, kad vėl stočiau pacientui iš dešinės. Vos per kelias sekundes buvo nuimtas audeklas, tamponu nuvalyta oda ir atsegti rankšluosčių segtukai, laikantys odos kraštus. Išėmiau paketus.

Dypakas pridėjo mano pirštus prie pluošto kraujagyslių, nervų ir latakų, einančių į kepenis.

– Nagi, suspausk, Pringlio manevras, – paliepė jis. Suspaudžiau ir sustabdžiau kraujo tekėjimą į kepenis, o Dypakas išėmė paskutinį paketą ir pakėlė kepenis. Iškart pliūptelėjo kraujas, paversdamas sausą švarią ertmę šlapia raudona makalyne. – Paleisk, – vėl paliepė jis, stumtelėdamas kepenis į vietą. – To ir bijojau. Tuščioji vena iš tikrųjų sudraskyta, todėl kraujuoja net po Pringlio manevro.

Kai kurių žmonių tuščioji vena tik truputį įspaudžia užpakalines kepenis. Mūsų paciento tuščiąją veną kepenys buvo apsivyniojusios it bandelė dešrelę. Kai Jaunesnysis lėkė oru, paskui trenkėsi į šaligatvį, jo kepenys tebeskriejo, jų judesys išplėšė trumpąsias venas, sujungtas su tuščiąja vena, liko dantyta skylė.

Dypakas paprašė siūlo su ilgu adatkočiu. Jam davus ženklą, patraukiau į priekį kepenis, ir jis pabandė įbesti adatą į vieną plyšio galą. Tačiau, nespėjus jam jo net pamatyti, ertmę užliejo kraujas.

– Dieve, – tariau, sulaužydamas svarbiausią taisyklę: asistuodamas tylėk, – kaip mes ją sutvarkysim?

– O, tuščiąją veną sutaisyti lengva, – atsakė Dypakas, – tiktai kepenys trukdo. – Ne iš karto supratau, kad jis pirmą kartą operuodamas beveik pajuokavo.

Dypakas ilgai tylėjo, kone apimtas transo, o aš stengiausi nė nekrepštelėti. Pagaliau, kaip kunigas, baigęs maldą, krustelėjo.

– Ką gi, – tarė, – sėkmė abejotina. Pasikeičiam vietomis.

Nebuvau pasiruošęs tolesnei operacijai. Tegalėjau stebėtis ir stengtis būti gera antra rankų pora. Dypakas nuvalė tamponu Jaunesniajam krūtinę, padarė vertikalų pjūvį virš krūtinkaulio nuo viršaus iki apačios, paskui pertraukė per tą patį griovelį elektriniu pjūklu. Ore pakibo degančios mėsos ir kaulo kvapas. Staiga krūtinė atsivėrė it per daug prikimštas lagaminas.

Neklausiau, ką jis daro. Jis neaiškino. Mano krūtinės operacijų patirtis dažniausiai apsiribodavo skysčių siurbimu iš pleuros ertmės; retkarčiais stebėdavau, kaip Dypakas išpjauna vėžio pažeistą plaučių dalį. Tris kartus per mano internatūrą buvome prapjovę krūtinės ląstą ir užsiuvę durtinę širdies žaizdą. Vienas iš trijų pacientų liko gyvas. Toks buvo mūsų programos trūkumas, viena priežasčių, kodėl ji nutraukiama: daug krūtinės, urologinių ir plastinių operacijų turėjome perduoti kitoms ligoninėms.

Pasirodė Jaunesniojo širdis, mėsingas geltondryžis gniutulas, dengiamas perikardo. Ji varinėjo kraują kaip visus devyniolika vaikinuko nugyventų metų. Dar niekada jai nebuvo iškilusi tokia grėsmė. Dypakas perpjovė perikardą.

Suvokiau, kad operacinėje už manęs ir bendroje prausimosi zonoje kažkas vyksta. Apsidairiau ir pro tris langų eiles prie kito operacinio stalo išvydau būrį baltų veidų.

Dypakas kisetine siūle apsiuvo dešinį prieširdį, viršutinę širdies ertmę, į kurią teka kraujas iš tuščiosios venos. Jis paėmė dreną skysčiams iš krūtinės ląstos traukti ir žirklėmis iškirpo šonuose skyles, paskui įpjovė prieširdį vidury kisetinės siūlės. Įstūmė į prieširdį patobulintą dreną ir kisetine siūle prispaudė aplink jį audinį, o vamzdelį ėmė stumti pro apatinės tuščiosios venos angą žemyn ten, kur ją reikėjo sutvarkyti.

– Pasakyk, kai vamzdelis pasieks inkstų venas, – paprašė jis.

Pamačiau, kad apatinė tuščioji vena išsipūtė it sodo žarna, prisipildanti vandens.

– Jau.

– Vamzdelis sutvirtina apatinę tuščiąją veną, – paaiškino Dypakas ir pasilenkęs pasižiūrėjo iš apačios. – Be to, tai paprastas šuntas, kad kraujas iš liemens galėtų grįžti į širdį, kol mes operuojame. O dabar… pažiūrėsim, ar galima ją sutvarkyti.

Jis pataisė šviesas virš galvos. Kai pakėliau kepenis, kraujavo kur kas mažiau, be to, vamzdelio fone buvo matyti sudraskyti venos kraštai. Dypakas čiupo vieną plėštinės žaizdos kraštą ilgomis žnyplėmis ir perdūrė lenkta adata, paskui griebė kitą kraštą, perdūrė adata ir užrišo mazgą. Paleidau kepenis. Darbas buvo varginantis: pakelti, čiupti, perdurti adata, nušluostyti, perdurti adata kitą pusę, nušluostyti, užrišti, paleisti kepenis.

Beveik baigėme, o tada pajutau kažką prie peties. Dypakas dirstelėjo, bet nieko nepasakė.

– Čia Šroko šuntas, sūnau? – paklausė kažkas man už nugaros.

Balsas buvo vyriškas, mandagus, ir nors žmogus suvokė, kad akimirka įsikišti netinkama, kalbėjo valdingai, lyg turėtų teisę klausti.

Dypakas pakėlė akis, paskui nuleido ir dirbo toliau.

– Taip, pone, – atsakė jis.

– Kokio dydžio buvo įplėša?

Dypakas pakėlė kepenis ir pataisė lempą virš galvos, kad svečias galėtų apžiūrėti.

– Per tris ketvirčius tuščiosios venos.

Vamzdelis, kurį jis įstūmė iš širdies, tapo puikiu venos įtvaru, o skersai jo it raukšlė driekėsi tvarkinga Dypako siūlė. Gražus vaizdas, iš chaoso užgimusi tvarka.

– Labai įspūdinga, – tarė balsas. Be pašaipos, nuoširdžiai susižavėjęs. Žengtelėjau atgal, kad lankytojas galėtų geriau pažiūrėti, kai atsitraukiau, jis iškart pasilenkė prie žaizdos. – Labai labai dailiai. Nubrozdintą kepenų sritį apipurkščiau gelio putomis. Ketinote palikti drenų?

– Taip, pone.

– Turbūt jūs – gydantis gydytojas? – toliau klausinėjo balsas.

– Ne, aš vyresnysis ordinatorius. Mano vardas Dypakas.

– O kur gydantis gydytojas?

Dypakas pažvelgė pašnekovui į akis, bet nieko neatsakė.

– Suprantu. Jis ne iš tų, kurie dėl tokių dalykų ropščiasi iš lovos. Ar jūs jį apskritai kada nors matote?

Vietoj atsakymo jis išgirdo Ronaldo prunkštelėjimą – šis iškart sužiuro į savo skales, lyg pokalbis jo nedomintų. Svečias dirstelėjo į Ronaldą, regis, ketino jam nusukti sprandą, bet prisiminė, kad čia ne jo operacinė, ir neužsipuolė.

– Kiek Šroko šuntų padarėt, Dypakai?

– Čia šeštas.

– Tikrai? Per kiek laiko?

– Per dvejus metus čia… Deja, traumų netrūksta.

– Deja, taip. Bet mums gerai. Mes nesame nedėkingi… Sakot, šešis tokius šuntus, taip? Nepaprasta. Kaip jiems sekasi?

– Vienas mirė, bet praėjus savaitei po operacijos. Jis vaikščiojo, valgė. Turbūt plaučių arterijos embolija.

– Darėt skrodimą?

– Iš dalies. Šeima leido vėl prapjauti pilvą. Tuščiosios venos siūlė laikė gerai. Mes nufotografavome.

– O kiti?

– Antrasis, trečiasis ir penktasis po operacijos praėjus pusmečiui buvo gyvi ir sveiki. Ketvirtasis mirė ant operacinio stalo per operaciją. Spėjau tik atverti širdį.

– Tą įskaitėte?

– Turėčiau. Ketinau išgydyti… tai svarbu.

– Puiku. Turėtumėte įskaityti. Dauguma chirurgų neįskaitytų. O šeštasis?

– Šitas, – atsakė Dypakas.

– Aišku. Ką gi, jūsų patirtis geresnė už mano. Aš padariau keturis. Per šešerius metus. Visi mirė. Du ant operacinio stalo, du labai greitai po operacijos, kad galima sakyti – irgi ant operacinio stalo. Ne visi buvo po šitokios traumos. Dvi įplėšos bandant išpjauti prisisiurbusį vėžį. Turėtumėt aprašyti savo patirtį.

Dypakas atsikrenkštė.

– Beprasmiška, pone… Aprašiau. Niekas nespausdins pranešimo iš Nuolatinės pagalbos Dievo…

– Nesąmonė. Kokia jūsų pavardė?

– Dypakas Jesudasas, pone. O čia mano internas…

– Žinot ką, aprašykite šį atvejį ir pridėkite prie kitų, o paskui parodykite pranešimą man. Jei straipsnis bus geras, pasirūpinsiu, kad jį išspausdintų. Nusiųsiu „American Journal of Surgery“ redaktoriui. Susisieksiu su jumis pasiteirauti, kaip sekasi šiam pacientui. Sėkmės. Beje, mano vardas…

– Aš žinau, kas jūs, pone. Ačiū.

Matyt, svečias jau ėjo šalin, nes Dypakas ištarė:

– Pone? Jei jūs… et, nesvarbu.

– Kas yra? Turiu lavono organą, kurį jau turėčiau skraidinti. Stabtelėjau tik pasižavėti jūsų darbu.

– Jei parodytumėte, kaip išpjauti kepenis… mes galėtume patys išimti ir sutaupyti jums laiko.

Bandžiau atsisukti ir pažiūrėti, bet laikiau retraktorių, todėl negalėjau.

– Nepatikiu šio darbo niekam, – atsakė balsas. – Todėl dirbu pats. Mano vyresniesiems ordinatoriams nepakanka įgūdžių… Sumanūs vaikinai, bet tiek darbo kaip čia neturi.

– Darbo mes turim. Bet mūsų programa nepatvirtinta.

– Ką? Girdėjau gandus. Girdėjau, Popsis… Tiesa?

Dypakas tik linktelėjo.

– Jūs čia penkti metai? – paklausė balsas.

– Septinti. Aštunti. Dešimti. Nelygu, kaip skaičiuosit, pone. – Jis nepaminėjo darbo Anglijoje.

Nebuvo reikalo, nes lankytojas pasakė:

– Girdžiu škotišką akcentą. Dirbote Škotijoje? Laikėte FRCS egzaminą?

– Taip.

– Glazge?

– Edinburge. Dirbau Faifo grafystėje. Ne vienoje vietoje, – atsakė Dypakas.

Įsiviešpatavo tyla. Žmogus už manęs nejudėjo. Matyt, svarstė.

– Ką darysit, jei programa nebus patvirtinta?

Dypakas nuleido akis.

– Dirbsiu toliau. Tikriausiai čia. Dievinu chirurgiją…

Praslinko amžinybė, kol balsas paklausė:

– Dypakas Jesudasas, ilgoji y? – Ir pakartojo paraidžiui. – Teisingai užsirašiau? Atvykite pas mane į Bostoną, daktare Jesudasai. Bilietą apmokėsime. Pasirūpinsiu, kad galėtumėte užeiti į mano šunų laboratoriją. Padėsime jums prasimušti. Man organus išimti galėtumėte nebent jūs. Kai atvyksite, pakalbėsime ilgiau. Dabar turiu bėgti. Sėkmingo darbo, Dypakai.

Išgirdome, kaip švysteli durys jam už nugaros.

Dirbome tylėdami.

– Jis išgirdo mano pavardę tik kartą… ir sugebėjo pakartoti, – pagaliau ištarė Dypakas. Jis baigė tvarkyti veną ir dabar rūpestingai ir stropiai, kaip buvo prapjovęs, siuvo pjūvį. Operacinės sesers paprašė gelio putų. – Per visus metus, kiek esu čia, niekas neįstengė prisiminti mano pavardės, kai prisistatydavau. Niekas nesivargino. Paprastai mes jiems rūšis, o ne asmenybės.

Jo pečiai atsitiesė, akys pagyvėjo ir nušvito. Niekada nebuvau matęs vyresniojo ordinatoriaus tokio. Džiaugiausi dėl jo ir didžiavausi juo.

– Kas jis? – paklausiau, galop įveiktas smalsumo.

– Vadink mane senamadišku, jei nori, – kalbėjo Dypakas, – bet visada tikėjau, kad sunkus darbas apsimoka. Mano Kalno pamokslo versija. Daryk tai, ką privalai, taikstykis su neteisingumu, savanaudiškumu, lik ištikimas sau… vieną gražią dieną viskas susiklostys sėkmingai. Žinoma, nemanau, kad žmonės, kurie tave nuskriaudė, kentės ar gaus, ką nusipelnė. Nemanau, kad taip būna. Bet, manau, vieną gražią dieną sulauksi atlygio.

– Tu jį pažįsti? – vėl paklausiau.

Dypakas, neatsakęs į klausimą, atsisuko į operacinės seserį.

– Ar ši komanda atskrido kepenų, ar širdies?

– Kepenų. Kita komanda pasiėmė širdį ir išlėkė.

Dypakas nusišypsojo ir atsisuko į mane.

– Marijonai, nesu šimtu procentų tikras, nes jis buvo su kauke; jei būčiau pamatęs jo pirštus, būčiau tikras. Bet maždaug numanau. Ką tik sutikai vieną geriausių kepenų chirurgų pasaulyje, kepenų persodinimo pradininką.

– Kuo jis vardu?

– Tomas Stounas.

43 SKYRIUS

Didžioji vizitacija

Aš tikiu juodosiomis skylėmis. Tikiu, kad visatai tuštėjant iki nesaties paskutiniame sūkuryje prie nutekamojo vamzdžio susidurs praeitis ir ateitis. Tikiu, kad taip mano gyvenime atsirado Tomas Stounas. Kitaip tektų iškviesti abejingąjį Dievą, palikusį mus likimo valiai; šisai, nesukeldamas, bet ir nesulaikydamas tornadų ar epidemijų, kartkartėmis kyšteli nykštį į ratelį, kad tėvas, kuris nuo sūnų pabėgo į kitą žemyną, su vienu iš jų vis dėlto atsidurtų viename kambaryje.

Vaikystėje ilgėdavausi Tomo Stouno ar bent jo vaizdinio. Kiek daug rytų laukdavau jo prie Misingo vartų. Veikiausiai tas budėjimas buvo būtina sąlyga, kad mano siela sustiprėtų ir užsigrūdintų: taip grūdinama kriketo blokšto mediena iš gluosnio, kad ištvertų smūgius. Tokia buvo pamoka, gauta prie Misingo vartų: pasaulis tau nieko neskolingas, tėvas irgi.

Neužmiršau, ko manęs prašė Ghošas. Tarkim, atidėjau vėlesniam laikui. Nesijaučiau kaltas, kad neįvykdžiau prašymo; neturėjau laiko ieškoti Tomo Stouno, be to, kad ir kur jis buvo, niekada nesijaučiau gyvenąs jo Amerikoje. Aš buvau saloje, protektorate, teritorijoje, kuri tik žodžiu priklausė Amerikai. Vežiodamasis jo vadovėlį iš Adis Abebos į Sudaną, Keniją, o paskui skaitydamas ir Amerikoje, nenoromis pajutau pagarbą autoriui. Sakiau sau, kad knyga – matas vertinti seseriai Marijai: mačiau jos ranką piešiniuose, o knygos skirtuką su jos parašytais žodžiais nešiojausi piniginėje. Atradau tekste Tomą Stouną, kaip, matyt, ir jis atrado save, kai kovodamas su nuovargiu nuosekliai užsirašinėdavo pastabas į vieną sąsiuvinį po kito ligų ir skurdo kraštovaizdyje. Buvau įsitikinęs, kad jis sudarė vadovėlį iš sukauptų dienoraščių ir taip suteikė pavidalą savo žinioms.

Bet kai tą žiemą vienintelis gyvas mano DNR kūrėjas žiūrėjo man per petį, pavidalas buvo suteiktas jo kūnui, kūnui, iš kurio atsirado manasis, kurio kvapą turėjau atpažinti kaip giminingą, o balsą – kaip savo paveldą. Kai jis pasilenkė virš paciento pilvo apžiūrėti mūsų darbo, pakreipė galvą ties pirmuoju ir antruoju kaklo slanksteliu, pridėjo rankas prie krūtinės – tik nepastebimai atsikišo mentės, susigūžė, kad būtų mažesnis ir neužterštų mūsų operacinio lauko, – tie judesiai mėgdžiojo manuosius.

Be abejo, Tomas Stounas pajuto visatoje neramumą, todėl ir pasirodė mūsų operacinėje. Prisipažįstu, kad nieko nepajutau, kol neišgirdau, kas jis: jokios auros, jokio dilgčiojimo, nieko, išskyrus pasididžiavimą stebuklu, kurį padarė Dypakas su polivinilchlorido vamzdeliu ir savo nepaprastai įgudusiomis rankomis ir kurį įvertino nepažįstamasis. Sužinojau, kad mūsų svečias buvo Tomas Stounas, tam nepasiruošęs. Ar pirmiausia turėjau pajusti teisuolišką pyktį? Pražiopsojau progą parodyti savo jausmus, kol jis čia buvo. Bet dabar, pirmą kartą nuo vaikystės, norėjau ne tik kuo atidžiausiai apžiūrėti jo portretą su devyniais pirštais. Norėjau daugiau sužinoti apie gyvą chirurgą, kuris stovėjo šalia manęs.

Vėlesnėmis dienomis susiradau Tomą Stouną mūsų bibliotekos „Index Medicus“66 rodyklėje. Vieną po kito traukiau didžiulius tomus, pradėjęs nuo 1954-ųjų, savo gimimo metų. Norėjau pažinti naująjį Stouną, kuo jis tapo po „Trumpo įvado“; norėjau pamatyti, kokį indėlį į mokslą jis įnešė išvykęs iš atogrąžų. Mūsų biblioteka buvo maža, bet Popsis padovanojo savo chirurgijos žurnalų komplektus nuo šešto dešimtmečio. „Index Medicus“ radau beveik visų straipsnių sąrašą.

Užrašų knygelėje pagal išspausdintus darbus apmečiau Tomo Stouno mokslinę karjerą. Amerikoje jis susidomėjo kepenų chirurgija, ir jo karjera tapo neatskiriama nuo transplantacijos istorijos ir drąsios minties paimti organą iš vieno ir išgelbėti gyvybę kitam. Be abejo, transplantacijos istorija prasidėjo daug anksčiau, penktame dešimtmetyje, kai seras Piteris Medavaras ir seras Makferleinas Bernetas įrodė, kad imuninė sistema atskiria savus audinius nuo svetimų, juos atmeta ir sunaikina. Likus dviem mėnesiams iki mūsų gimimo, Tomas Stounas nusiuntė laišką „British Medical Journal“ redaktoriui apie nepaprastai ilgą daugelio etiopų storąją žarną; jo nuomone, todėl ji taip lengvai užsisuka. 1967 metais, kai Kristianas Barnardas Keiptaune, Grut Schiuro ligoninėje, Luisui Vaškanskiui vietoj randuotos ir ligotos širdies persodino jaunos Denizos Darval, žuvusios automobilio avarijoje, širdį, mano tėvas, jau gyvenantis Bostone, susidomėjo kepenų rezekcija. Jis ieškojo atsakymo į klausimą, kokią kepenų dalį galima išpjauti, kad likusioji palaikytų gyvybę.

Transplantacijai Amerikoje vadovavo puikus chirurgas – irgi Tomas, tik jo pavardė buvo Starzlas. 1963 ir 1964 metais, dirbdamas Kolorado valstijoje, jis pirmą kartą persodino kepenis, bet abu pacientai mirė. Išnašose nurodyta, kad 1963 metais tai nesėkmingai bandė padaryti ir Tomas Stounas iš Bostono. Nors visuomenė vis garsiau kritikavo Starzlą, šis nepasidavė. Pirmą kartą kepenis jis sėkmingai persodino 1967 metais. Netrukus tai pavyko ir kitiems, tarp jų – Tomui Stounui. Rizika vis dar buvo didelė, bet jie skelbdavo savo gudrybes: per ilgą operaciją vartų venos kraujas buvo nukreipiamas į viršutinę tuščiąją veną arba lavonų kepenims konservuoti buvo naudojamas Viskonsino universiteto tirpalas, taigi rezultatai gerėjo. Kliūtys jau buvo nebe techninės, nors techniniu požiūriu tai buvo pati sunkiausia operacija, tolygi pianisto skambinamai Rachmaninovo „Rapsodijai Paganinio tema“, tik šiuo atveju negalėjai praleisti natos ar sumaišyti frazės. Operacija trukdavo dešimt, kartais dvidešimt valandų. Starzlas įrodė, kad ją padaryti įmanoma. Tik buvo dvi bėdos: maža persodinti tinkamų organų ir, žinoma, transplantato atmetimas.

1980 metais, kai tapau internu, Starzlas vis labiau domėjosi atmetimu, sutelkęs dėmesį į perspektyvų sero Rojaus Kalno grupės Kembridže išrastą naują vaistą – ciklosporiną.

Tomas Stounas laikėsi kitokio požiūrio; jis suko galvą, iš kur gauti organų, ir jo atsakymas į šį klausimą, daugumos kitų nuomone, vedė į aklavietę: pašalinti dalį kepenų gyvam sveikam tėvui ar motinai ir persodinti jas vaikui, kurio kepenys nebefunkcionuoja. Paaiškėjo, kad bent šunų kepenys atauga iki ankstesnio dydžio, o persodintas segmentas palaiko recipientui gyvybę. Bet donoro kepenų pjaustymas susijęs su komplikacijomis: prasisunkia tulžis ir susidaro kraujo krešuliai kepenų arterijoje. Todėl sveiko donoro gyvybei iškyla pavojus, nes kepenys, priešingai nei inkstai, nėra porinis organas. Dar perspektyvesni ir naudingesni buvo Stouno bandymai panaudoti gyvūnų kepenų ląsteles: pašalinti paviršinių antigenų ląsteles, kurias žmogaus ląstelės atpažįsta kaip svetimas, o paskui auginti jas plonu sluoksniu ant plėvelės ir naudoti it savotiškas dirbtines kepenis – kaip kad dializė.

Straipsniai apie transplantatus mane sudomino. Akivaizdu, tai viena patraukliausių istorijų Amerikos medicinoje.

Mūsų intensyviosios terapijos skyriaus dėmesio centre buvo Jaunesnysis. Jis gavo tiek raminamųjų, kad tik akių obuoliai klaidžiojo po užmerktais vokais. Po traumos jam sutriko kvėpavimas – vadinamieji šoko, arba Danango, plaučiai (nes toks keistas plaučių stingulys pasitaikydavo JAV kareiviams, atgaivintiems mūšio lauke), ir inkstų veikla. Pasak B. S. Gandhio, jei į tave subesta daugiau kaip septyni vamzdeliai, tu beveik miręs. Į Jaunesnįjį buvo įgrūsti devyni vamzdeliai. Bet bėgo savaitės, vamzdelių vis mažėjo, o jis sveiko. Reikėjo jį rūpestingai slaugyti, ir mudu su Dypaku kasdien įdėmiai tirdavome struktūrines schemas, numatydami jo reikmes, šalindami nuolatines kliūtis. Po keturiasdešimt trijų dienų Jaunesnysis, kaip jį vadino šeima, iš reanimacijos palatos buvo perkeltas į paprastą, o dar po savaitės droviai šypsodamasis išėjo pro ligoninės duris. Abipus išsirikiavusios intensyviosios terapijos ir traumatologijos skyrių komandos jį džiaugsmingai sveikino. Jeigu jis ką ir nušovė, liudytojai visi ligi vieno dingo, policija numojo ranka, taigi Jaunesnysis išvyko namo. Ko gero, tapti chirurgu traumatologu nusprendžiau išvydęs Jaunesnįjį einant iš ligoninės. Kad jis pasveiko, nieku gyvu nebuvo įprastas traumatologijos chirurgijai dalykas, bet sykiu ne retenybė, ypač jei pacientas jaunas ir sveikas, todėl didvyriškos pastangos atsipirkdavo. Žmogaus siela gležna ir permaininga, bet kūnas atsigauna greitai.

Internai turėjo teisę dalyvauti vienoje nacionalinėje konferencijoje, visos kelionės išlaidos būdavo apmokamos. Aš pasirinkau konferenciją dėl kepenų persodinimo gegužės mėnesį Bostone. Atvykau gražią pavasario dieną. Bostono centras visiškai atitiko mano supratimą apie kolonijinę Ameriką, dvelkė istorija ir labai skyrėsi nuo mano kvartalo Bronkse. Sakiau sau, kad konferenciją Bostone, už kelių žingsnių nuo Tomo Stouno darbo vietos, pasirinkau atsitiktinai. Sakiau sau, kad atvykau čia ne susitikti su Tomu Stounu, o pasiklausyti pagrindinio pranešėjo, Tomo Starzlo. Ar dalyvausiu plenariniame konferencijos posėdyje su Tomu Stounu, ar ne, dar nenusprendžiau.

Konferencijos rytą nebegalėjau sau meluoti. Praleidau transplantacijos susirinkimą ir nužingsniavau šešis kvartalus į ligoninę, kurioje šitiek metų dirbo Tomas Stounas. Beveik metus vilkėjau chirurgo drabužius, todėl su kostiumu ir kaklaraiščiu jaučiausi keistai, lyg maskarade.

„Siunčiame į Meką“, – sakydavom, siųsdami pacientus į ligonines, kuriose jie gaus pagalbą, neįmanomą mūsiškėje. Visose Amerikos ligoninėse siunčiant pacientus į kitas vietas buvo įprasta taip sakyti, mačiau šią frazę net laiškuose medicinos žurnalų redaktoriams. Dabar į Meką vykau aš.

Meką sudarė naujutėlis ligoninės bokštas, keisto pavidalo, žvilgus, lyg būtų iš platinos. Dėl tokių pastatų varžosi architektai. Pacientui jaukus jis neatrodo. Bokštas atitraukė akis nuo senesnės plytinės ligoninės, jos architektūra buvo autentiška ir atitiko rajoną.

– Labas rytas, pone, – pasisveikino su manimi jaunuolis violetiniu švarku.

Nudėbiau jį akimis, manydamas, kad šaiposi. Paskui suvokiau, kad jis su dviem kitais pastatytas čia, kad pasirūpintų automobiliais ir padėtų pacientams atsisėsti į invalido vežimėlius.

Sukamosios durys vedė į atrijų stiklinėmis sienomis; lubos buvo maždaug trijų aukštų aukštyje, čia augo tikras medis. Kažkoks paslaptingas mechanizmas skambino fortepijonu. Aplink jį stovėjo prabangūs odiniai krėslai, lempos, už jų per granito plokštę švelniai čiurleno krioklys. Registratūroje, trokšdama padėti, pakėlė akis besišypsanti mergina, viena iš trijų. Kaip ji ir sakė, palei mėlyną liniją grindyse nužingsniavau prie bokšto A liftų ir pakilau į chirurgijos skyrių aštuonioliktame aukšte, nors nebuvau tikras, ar geros dienos linkėjimas išsipildys. Man buvo sunku patikėti, kad esu ligoninėje.

Mane, išnirusį iš lifto, pasitiko penki vyrai ir viena moteris, visi mano metų, visi tamsiais kostiumais ir prisisegę prie krūtinės svečių korteles kaip mano.

– Turime laukti čia, – paslaugiai paaiškino man moteris.

Tą akimirką prisiartino jaunas vyras, baltą chalatą apsivilkęs ant mėlynų chirurgo drabužių.

– Atleiskit, kad pavėlavau, – nė kiek neatsiprašomai tarė jis. – Sveiki atvykę į chirurgijos skyrių, mano vardas Matju. – Jis išsišiepė. – Dieve, prieš metus, kaip ir jūs, tariausi dėl internatūros. Kaip bėga laikas! Kokie kostiumai! Taigi iki konferencijos apie sergamumą ir mirštamumą turime apie dvidešimt minučių. Aš jums greitosiomis aprodysiu chirurgijos skyrių. Po konferencijos papietausite su personalu, paskui prasidės individualūs pokalbiai, tada – ekskursija po ligoninę. Nuvedęs jus į konferencijų salę, turėsiu palikti. Per konferenciją bus pristatytas vienas mano pacientų. Turiu apsigerbti šarvais.

Per metus Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninėje man dar neteko jos rodyti galimiems internams. Tiesą sakant, nemačiau, kad kas būtų atėjęs tartis dėl internatūros. Mekoje tai vykdavo kas savaitę. Nuėjau kartu.

Budinčių internų kabinetuose ant sienos kabėjo po televizorių, stovėjo po šaldytuvą ir dailų stalą, o greta buvo vonios kambarys; nė kiek nepriminė Dievo Motinos budinčių internų kambario, prigrūsto dviaukščių gultų, tikintis, kad visi internai ten nakvos; ir telefonas buvo tik vienas, aš niekada juo nesinaudodavau. Paskui Matju parodė mums mažąją konferencijų salę, kurioje Mekos chirurgų komanda pateikia rytinę ataskaitą. Salė atrodė kaip akcinės bendrovės valdybos posėdžių kabinetas: odiniai krėslai aukštomis atkaltėmis aplink ilgą stalą. Nuo sienų spoksojo aliejumi tapyti ankstesnių vadovų portretai – chirurgijos kas yra kas.

– Tik pažiūrėkit, – tarė Matju ir paspaudė mygtuką.

Už užuolaidų nusileido skydai ir užtemdė kambarį, o iš kavos staliuko, čia mano nuomone, išniro projektorius. Konstansa, vienintelė moteris mūsų grupėje, pavartė akis, lyg stebėtųsi tokiu netaktu.

Kai nuėjome į auditoriją, kurioje turėjo vykti konferencija sergamumo ir mirštamumo tema, Matju atsiprašė.

– Turiu persirengti. Daktaras Stounas griežtai reikalauja nusivilkti chirurgo drabužius. Jam nepatinka, net kai jais vilkime vizituodami.

Auditorija buvo šiek tiek mažesnė už „Advos“ salę Adis Abeboje ir krėslai geresni, aptraukti švelniu kilpotų siūlų audiniu. Dėl stataus nuolydžio vaizdas iš galinių eilių buvo puikus, ten mes, laukiami internai, ir susėdome. Vienoje sienos pusėje už pakylos buvo įmontuotos slankios rentgeno nuotraukų skaitymo plokštės. Prie jų stovėjo rezidentas ir dėjo filmus, spausdamas pedalą, kad plokštės pasislinktų.

Konstansa atsisėdo šalia manęs. Vorele suėjo pulkelis medicinos studentų trumpais baltais chalatais ir susėdo gale šalia mūsų. Užmiršau, kad dar būna ir medicinos studentų. Kaip būtų malonu, jei Nuolatinės pagalbos Dievo motinos ligoninėje būtų žmonių, stovinčių ant žemesnio hierarchinio laiptelio už mane. Rezidentų chalatai buvo ilgesni, o veido išraiška ne tokia nerūpestinga kaip studentų. Gydytojai vilkėjo ilgiausius chalatus ir atėjo paskutiniai. Mes, kandidatai juodais kostiumais, kritome į akis kaip pingvinai baltųjų lokių susirinkime. Per visą laiką Dievo Motinoje niekada taip nesusirinkdavome. Dypakas nuolat mus suburdavo į instruktažus, bet šioje salėje buvo justi tradicija, įprasta dešimtmečius nesikeičianti tvarka.

– Kur studijavai? – paklausė Konstansa. Buvau girdėjęs ją sakant, kad mediciną baigė Bostone, bet ne šioje įstaigoje.

– Etiopijoje, – atsakiau.

Jei ji būtų galėjusi per vieną krėslą pasitraukti, ko gero, taip būtų ir padariusi.

Tomas Stounas įėjęs nepažvelgė į klausytojus; jis neabejojo, kad jų yra. Buvo aukštesnis, negu man pasirodė operacinėje, beveik tokio ūgio kaip mudu su Šiva. Kambaryje įsivyravo tyla. Rankas jis buvo susikišęs į balto chalato kišenes. Į krėslą įsirangė lengvai ir grakščiai, ir aš prisiminiau Šivą. Pirmoje eilėje buvo vienas. Aš sėdėjau daug toliau, bet šone, todėl mačiau jo profilį. Pirmą kartą įsižiūrėjau į tėvą. Pajutau, kad kūnas kaista; negalėjau į jį žiūrėti abejingai, nešališkai. Mintis vijo mintį, širdis daužėsi – nerimavau, kad išsiduosiu. Nusukau akis ir stengiausi nusiraminti. Kai vėl atsigręžiau, Stounas įdėmiai skaitė kažkokį popierių; sunku buvo pasakyti, ar jam trūksta piršto. Smilkiniai buvo pražilę, bet viršugalvis vis dar tamsiai rudas. Gerai matomi kramtomieji raumenys išryškino žandikaulį, lyg jis nuolat būtų sukandęs dantis. Akiduobė, kurią mačiau, buvo tamsi išpjova veide. Galvos jis nejudino.

Nežinau, kas buvo aptariama ar kas vyko. Žiūrėjau į Tomą Stouną, sėdėdamas greta pasipūtusios Konstansos, ir kraujas kunkuliavo krūtinėje. Norėjau svaidyti baldus, įjungti automatinę gesinimo sistemą lubose, bjauriai keiktis ir sužlugdyti ramų susirinkimą. Jaučiau, kad tuoj neteksiu savitvardos. Kartą iš įtūžio turėjau įsikibti į krėslo porankius, bet pamažu atlyžau.

– Aš kaltas, – tarė Tomas Stounas, atsisukdamas į mane.

Pamaniau, kad jis aiškiaregys. Jis mane išgirdo. Ką tik iš peties griežtai buvo sukritikuotas Matju, mūsų palydovas ir pranešėjas. Jis tik nupasakojo atvejį, bet kadangi gydantis gydytojas ir vyresnysis ordinatorius jo negynė, kliuvo vienam Matju. Visi prikando liežuvius, kai Tomas Stounas atsistojo.

– Taip, aš kaltas. Be abejo, galime operuoti geriau. Dviejuose traumatologijos skyriuose įtaisysiu po vaizdo kamerą. Ketinu peržiūrėti vaizdajuostę po kiekvienos sunkios operacijos. Ar stovėjome tinkamoje vietoje? Gal žengėme tris žingsnius paimti endotrachėjinio vamzdelio, kuris turėjo būti po ranka? Gal kam nors prireikė daikto, kurio nebuvo? Gal trukdėme vienas kitam susikaupti kalbomis? Ko ten neturėjo būti? Ar galima padaryti geriau? Operacija – visada jėgų išbandymas. – Jis išsitraukė iš kišenės popieriaus lakštą ir išskleidė. – Prisiimu atsakomybę ir dėl dalykų, apie kuriuos rašoma šiame laiške.

Stounas kalbėjo su neryškiu britišku akcentu, kurį Amerikoje praleisti metai sušvelnino, bet šaižios amerikietiškos tarties jis neperėmė. Tą dieną, kai man per petį kalbėjo su Dypaku Dievo Motinos operacinėje, akcento negirdėjau.

– Šį laišką man parašė mirusio paciento motina. Noriu būti tikras, kad daugiau taip nenutiks. Štai ką ji rašo: „Daktare Stounai, aš niekada neužmiršiu siaubingos sūnaus mirties, nors gal ilgainiui skausmas nuslops. Bet negaliu išmesti iš galvos vieno vaizdo, paskutinio, kuris galėjo būti kitoks. Labai šiurkščiai paprašyta išeiti iš palatos, mačiau, kad sūnus apimtas siaubo ir niekas jo neguodžia. Tik viena slaugytoja mėgino. Ji paėmė mano sūnui už rankos ir tarė: Nesirūpink, viskas bus gerai. Visi kiti nekreipė į jį dėmesio. Be abejo, gydytojai buvo užsiėmę jo kūnu. Būtų buvę išganinga, jei jis būtų buvęs be sąmonės. Jie turėjo dirbti svarbų darbą. Jiems rūpėjo tik jo krūtinė ir pilvas. Ne mažas berniukas, apimtas baimės. Taip, jis buvo vyras, bet tokią skaudžią akimirką virto mažu berniuku. Nemačiau nė ženklo gerumo. Mano sūnus ir aš erzinome. Jūsų komandai būtų buvę geriau, jei aš būčiau išėjusi, o jis būtų nutilęs. Galų gale jų noras išsipildė. Daktare Stounai, kaip skyriaus vedėjas, o gal ir pats tėvas, ar nejaučiate pareigos priminti personalui, kad ligonį reikia nuraminti? Ar ne geriau būtų, jei jis ne taip nuogąstautų ir būgštautų? Paskutinis sąmoningas mano sūnaus prisiminimas – kad žmonės jo nepaiso. Paskutinis mano prisiminimas – kaip mano mažas berniukas su siaubu žiūri į motiną, vedamą iš kambario. Šis vaizdas stovės man akyse iki kapo duobės. Žmonės buvo dėmesingi jo kūnui, bet tai neatperka abejingumo jam pačiam.“

Tomas Stounas sulankstė laišką ir įsikišo į vidinę švarko kišenę. Auditorijoje pasigirdo šnaresys, kuždesys, nesmagus muistymasis. Pajutau, kad susirinkusieji mielai numotų ranka į laišką, pasišaipytų iš jo, bet Stouno elgesys vertė tą norą slėpti. Stounas stovėjo, tylėjo ir žiūrėjo į tolį, lyg svarstytų laiško žodžius, užmiršęs klausytojus. Visi nutilo. Laikas bėgo, nuščiuvo net menkiausi krebždesiai, tebuvo girdėti kondicionieriaus gausmas. Tomo Stouno veidas buvo ne piktas, o susimąstęs. Staiga, lyg busdamas, jis tiriamai apžvelgė salę, mėgindamas suvokti, ar laiško autorės žodžiai pasiekė širdis. Pašaipūnai apsigalvojo.

Pagaliau Stounas prabilo – ramiai, tvirtai ir įsakmiai. Jis uždavė klausimą.

Žinojau atsakymą, nes jis buvo jo vadovėlyje, knygoje, kurią atidžiai ir ne kartą perskaičiau keliaudamas iš Etiopijos ir gyvendamas Kenijoje.

– Kokia skubi pagalba teikiama pro ausį?

Be abejo, iš beveik dviejų šimtų žmonių salėje bent penkiasdešimt žinos atsakymą.

Visi tylėjo.

Jis laukė. Pasidarė dar nejaukiau. Jaučiau, kaip šalia manęs įsitempė Konstansa.

Tomas Stounas išsižergė ir susidėjo rankas už nugaros. Lyg būtų pasiryžęs stovėti čia visą dieną. Kilstelėjo antakius. Laukė. Studentai, sėdintys man iš kairės, net mirksėti užmiršo iš baimės.

Stounas žvilgtelėjo į mane, stebėdamasis, kad atsakymo sulaukė iš tamsių kostiumų eilės. Pajutau, kaip į mane įsmigo jo akys. Tik antrą kartą jis atkreipė dėmesį į mano būtį šiame pasaulyje; pirmas kartas buvo, kai gimiau. Šį kartą man tereikėjo pakelti ranką.

– Klausau, – tarė jis. – Prašom pasakyti, kokia skubi pagalba teikiama pro ausį?

Visi sužiuro į mane. Aš neskubėjau. Nė kiek.

Man sudrėko akys, nes pagalvojau apie Ghošą ir jo pasiaukojimą dėl mūsų. Jis mirė nuo leukozės, bet dabar man atrodė, jog išsižadėjo savo gyvenimo nuo mūsų gimimo, kad mudu su Šiva gyventume. Lyg jam mirus būtų buvusi nupjauta antroji virkštelė. Galvojau apie našlaujančią Hemą, dabar vieną dirbančią su Šiva Misinge, rašančią man, kad jai plyšta širdis, nes manęs ten nėra, ir ar aš jai atleisiąs, kad taip nemylėjusi manęs ir neskyrusi man tiek dėmesio, kiek nusipelniau? Ir visus tuos metus Tomas Stounas turbūt niekada nepraleido konferencijos, niekada nesuko galvos dėl Šivos ar manęs. Galvojau apie Vyresniąją, laikančią visus Misinge, veiklią ir meilią dviejų berniūkščių krikštamotę, mūsų gyvenimo ramstį, galvojau apie Gebrų, Almazą ir Roziną, pavadavusius nesamą tėvą.

Kaip neteisinga, kad Tomui Stounui už ydas, už savanaudiškumą buvo atlyginta chirurgijos skyriaus vedėjo pareigomis ir tokių kaip Konstansa pagarba, baime ir susižavėjimu. Juk negali būti geras gydytojas ir blogas žmogus – žmogaus, jei ne Dievo, įsakymai to neleistų.

Nemirksėdamas žiūrėjau jam į akis.

– Paguodos žodžiai, – atsakiau tėvui.

Tarp mūsų it knygų atramų suspausti įsiterpė prabėgę metai. Kiti vedžiojo akimis nuo jo veido prie mano, grauždamiesi, kad nežino, ar mano atsakymas teisingas. Bet nei man, nei jam aplinkui nieko daugiau nebuvo.

– Ačiū, – tarė jis pasikeitusiu balsu. – Paguodos žodžiai.

Tomas Stounas išėjo iš auditorijos, bet prie durų dar kartą pažvelgė į mane.

Kur jis gyvena, sužinojau atsitiktinai. Spėjau, kad dailiame dideliame kelių butų name už upės. Bet bokšto A papėdėje pamačiau stiklines duris į lauką. Kitapus gatvės buvo kito pastato fojė. Pamačiau, kaip ten įėjo Tomas Stounas ir kaip su juo pasisveikino durininkas. Laukiau. Po kelių minučių jis išėjo, be balto chalato, nešinas geltonos ir juodos spalvos dėže – skaidrių projektoriumi. Ėjo į transplantatų konferenciją. Po pusvalandžio aš priėjau prie durininko. Kyštelėjau po nosim kortelę.

– Aš Marijonas Stounas. Daktaras Stounas užmiršo keletą skaidrių, kurių jam reikės pranešimui. Atsiuntė mane jų paimti.

Durininkas buvo beketinąs mane paklausinėti, neįleisti, bet paskui pakreipė galvą.

– Giminaitis?

– Sūnus.

– Kaip Dievą myliu, tikrai! – tarė jis, priėjo arčiau ir pažvelgė man į akis, lyg jose slypėtų visas panašumas. Išsišiepė, lyg naujiena Tomą Stouną būtų išteisinusi. Lyg jis būtų tapęs žmoniškesnis ir susigrąžinęs gerą vardą.

– Kaip Dievą myliu, tikrai! – Jis pliaukštelėjo sau per šlaunį iš džiaugsmo. – Ir visą laiką mums nė žodžio.

– Jis sužinojo tik šiais metais, – pamerkiau.

– Jėzusmarija! Eik iš čia!

Aš nusišypsojau ir dirstelėjau į laikrodį.

– Žinai, kur jis gyvena? – paklausė durininkas.

– Ketvirtame aukšte?

– Keturi šimtai devintas butas.

Įėjau į jo namus, pasinaudojęs kišeniniu peiliuku ir pagalbiniais chirurgo įgūdžiais, kurių gali išmokyti tik B. S. Gandhis.

Vieno miegamojo butas.

Svetainės, kartu ir valgomojo paskirties niekaip nebūtum nustatęs. Beveik visą kambarį užėmė didžiulis darbo stalas, panašus į braižytojo, galuose prie šonų stovėjo po staliuką – stalai sudarė raidę U. Ant staliukų tvarkingomis krūvelėmis gulėjo popieriai. Tris sienas dengė surenkamos knygų spintos, pilnos knygų ir popierių, sudėtų taip, kad būtų patogu paimti, o ne kad būtų gražu.

Kavinukas virtuvėje buvo apdulkėjęs. Virykle, matyt, niekada nesinaudojama. Skrudintuvas ant stalo apibarstytas trupiniais. Šaldytuve tik pakelis apelsinų sulčių, gabaliukas sviesto ir puskepalis duonos.

Miegamasis tamsus, užuolaidos užtrauktos. Nei knygų, nei popierių. Tik kariška sudedamoji lova, kojūgalyje tvarkingai sulankstyta antklodė, lyg jis būtų atvykęs vienai nakčiai į stovyklą.

Ant elektrinio židinio atbrailos stovėjo vienintelė įrėminta nuotrauka. Trečią dešimtmetį būdingas retušavimas – motinos ir sūnaus oda buvo balta kaip alebastras. Juodu pozavo kaip Madona su kūdikiu. Kokių trejų metų berniukas buvo patogiai įsitaisęs ant kelių, matyt, mano senelei – tik dabar suvokiau, kad niekada apie ją nepagalvojau.

Greta nuotraukos stovėjo stiklinis cilindras su drumzlinu skysčiu. Įdėmiau įsižiūrėjęs, pamačiau jame plūduriuojant žmogaus pirštą.

Atėjau čia, norėdamas… niokoti.

Pamatęs nuotrauką, apsigalvojau.

Tiktai atidariau visas virtuvės spinteles ir palikau dureles praviras. Atidariau orkaitės dureles. Atidariau šaldytuvą. Atsukau sulčių pakelį ir nuėmiau dangtelį. Atidariau vonios kambario spinteles. Atsukau dantų pastą, šampūną, plaukų gaiviklį ir rūpestingai padėjau dangtelius šalia buteliukų. Atkimšau ir atsukau visus daiktus, kurie turėjo dangtį. Palikau atidarytą drabužių spintą, komodą, dokumentų spintą, atsukau rašalo buteliuko, vaistų buteliukų dangtelius. Atidariau langus.

Stalo viduryje padėjau knygos skirtuką su sesers Marijos užrašu.

1954 metų rugsėjo 19 diena

Antras leidimas. Paketas buvo adresuotas man, bet aš neabejoju, kad leidėjas jį skyrė Jums. Sveikinu. Be to, pridedu Jums laišką nuo savęs. Prašom iškart perskaityti. SGMJ.

Neabejojau, kad jis turi laišką, kurį minėjo mano motina. Dabar, jo namuose, vėl paklausiau savęs: kur jis… ir kas jame parašyta? Kilo pagunda apieškoti butą, bet būčiau sugadinęs įspūdį, kurį siekiau padaryti.

Atsukau formalino butelį, išžvejojau pirštą, nukračiau skystį ir padėjau prie knygos skirtuko. Apžiūrėjau, ką padariau. Apsigalvojau dėl piršto. Įdėjau jį atgal į butelį su formalinu, užsukau ir pasiėmiau. Elgiausi garbingai. Juk jam kai ką savo irgi palikau.

Išeidamas parėmiau praviras duris.

66 Mokslinių medicinos straipsnių, išspausdintų nuo 1879 metų, rodyklė.

44 SKYRIUS

Pradėk nuo pradžių

Vieną sekmadienį po dviejų savaičių išgirdau beldimą į duris. Mes įveikėme didžiausius varžovus iš Koni Ailando per vienos dienos kriketo mačą jų aikštelėje ir parsivežėme ligoninių turnyro taurę. Nestoras žaibiškai nugriovė šešis vartelius per dvidešimt penkis bėgimus, keturis iš jų – sugavęs kamuoliuką, atšokusį nuo atmušėjo blokšto. Kaip atmušėjas, aš puikiai gyniau vartelius. Išsmukau iš puotos B. S. Gandhio kambaryje, nes skaudėjo kelius ir pirštus, nors ir mūvėjau atmušėjo pirštines. Ketinau anksti eiti gulti.

– Prašom, – tariau.

Jis apžvelgė tamsų kambarį, stengdamasis susivokti. Gal ir matė mano lovą šešėlyje, bet manęs nematė, nes žiūrėjo į šviesą, kuri skverbėsi iš po vonios kambario durų. Paskui pažvelgė į užuolaida užtrauktą langą. Kai atsisuko, aš sėdausi. Krūptelėjo.

Jis uždarė duris ir stovėjo. Žmogus, įžengęs į savo praeitį.

Laukiau. Aš jo čia nekviečiau. Tiksėjo sekundės, o jis nerodė noro prabilti. Reikia pripažinti, kad jis mane susekė, perprato. Gal pastebėjo mane operacinėje tą dieną, kai žvelgė man per petį. Gal auditorijoje, kai atsakiau į jo klausimą, įžiūrėjo mano veide savo ar mano motinos bruožus. Kaip keista išvysti sūnų, kurio niekada nematei ir apie kurį negalvojai iki tos dienos, kai jis pasirodė konferencijoje, skirtoje sergamumui ir mirštamumui, ir šiai veiklai suteikė naują prasmę.

– Gali ir atsisėsti, – tariau.

Šviesos įjungti nepasiūliau.

Už mano lovos stovėjo kėdė. Jis skubiai žengė į priekį it neregys, kuris verčiau užsigaus, negu dels ar prašys pagalbos. Sunkiai atsisėdo.

Nemaniau, kad jis mato mano veidą. Stebėjau jį. Kai Tomo Stouno akys apsiprato su tamsa, jis apžvelgė mano turtą. Aš turėjau daugiau daiktų už jį. Išskyrus knygas. Pamačiau, kad jo žvilgsnis įsmigo į įrėmintą „Šventosios Teresės ekstazę“ – matyt, iškart atpažino, iš kur nuotrauka. O taip, ir pirštas stiklainyje. Jis suprato atsidūręs ten, kur reikia.

Bėgo minutės. Buvo dešimta vakaro.

– Neprieštarausi, jei užsirūkysiu? – pagaliau paklausė.

– Tu nerūkai.

Neužuodžiau jo bute cigarečių. Tik jo kvapą, kurį mano šnervės pajuto ir dabar.

– Dabar rūkau… Kada tu pradėjai?

Jo uoslė gera. Atsakiau ne iš karto.

– Atvykęs čia… Tai kvalifikacinis reikalavimas chirurgui. Rūkyk.

Jis pasirausė marškinių kišenėje ir ištraukė dvi cigaretes. Prisiminiau Ali ir jo mažą krautuvėlę, vienintelę man žinomą vietą, kurioje galėjai nusipirkti palaidų cigarečių. Amerikoje perki pakeliais arba sunkvežimiais.

Jis atkišo man cigaretę. Įsistebeilijau į ją. Jau ketino atitraukti ranką, tada paėmiau. Čirkštelėjo žiebtuvėlį ir atsistojo manęs pasitikti, kai permečiau kojas per lovos kraštą.

Pirštais pridengė ugnį: devynpirštis laidojimo rūsys. Pasilenkiau prie liepsnelės ir traukiau, kol cigaretės galiukas sužibo.

Ačiū, tėve.

Atsilošiau ant lovos. Jam po ranka pasipainiojo senas polistirolo puodelis. Mąsliai užsitraukiau, vertindamas jo cigaretę. „Rothmans“, sugrįžimas į Etiopijos laikus arba, kad neužmirščiau, į Anglijos laikus. „Rothmans“ dūmydavome ir Dievo Motinoje, mat B. S. Gandhis Kanalo gatvėje gaudavo jų su didžiule nuolaida.

Dūmai gyvatiškai rangėsi šviesos pluošte, kuris skverbėsi iš po vonios kambario durų. Prisiminiau mūsų virtuvę Misinge, dulkeles, kurios, šokdamos ryto spinduliuose, kurdavo savą galaktiką. Vaikystėje tas vaizdas buvo užuomina, kokia nuostabiai ir baisiai sudėtinga visata: kuo įdėmiau žiūri, tuo daugiau tau atsiskleidžia, riba tėra tavo vaizduotė.

– Nesitikiu, kad suprasi, – tarė jis, ir valandėlę maniau, kad kalba apie dulkeles.

Jo balsas mane suerzino. Kas jam leido kalbėti? Mano kambaryje?

– Tai nekalbėkim.

Vėl tyla.

Jis neištvėrė pirmas.

– Tau patinka chirurgija?

Ar noriu jam atsakyti? Ar atsakydamas nusileidžiu? Reikėjo pagalvoti. Tegu pasijaudina.

– Ar man patinka chirurgija? Hm… Man pasisekė, kad turiu Dypaką. Jis labai stengiasi mane mokydamas. Pagrindų, gerų įpročių. Manau, tai labai svarbu… – Prikandau liežuvį.

Pajutau, kad pasakiau per daug. Balso skambesys išdavė, kad man reikia jo pritarimo, jo patvirtinimo, o to anaiptol netroškau. Prisiminiau Ghošą, kuris atsitiktinai tapo chirurgu, nes Stounas išvyko. Nebuvo kam jo mokyti. Ak, Ghošas! Prieš mirtį Ghošas prašė…

– Aš pažįstu keletą žmonių, pas kuriuos stažavosi Dypakas, – tarė Stounas, nutraukdamas mano mintį.

Ghošo žinia gali palaukti. Dabar ne laikas. Aš nenusiteikęs.

– Tikrai?

– Aš apie jį paklausinėjau. Tau pasisekė.

– Bet Dypakui nepasisekė. Jis vėl liks su ilga nosimi. Tiesą sakant, visi liksime.

– O gal ir ne, – atsiliepė jis.

Daugiau apie tai nekalbėjau. Jokių malonių. Man nieko iš jo nereikia. Jis pasimuistė ant kėdės, bet ne todėl, kad jam būtų nepatogu. Jis nutylėjo laukdamas, kol paklausiu. Nesuteiksiu jam šio malonumo.

– Mano gyvenime irgi buvo Dypakas, – tarė jis. – Pakanka vieno tokio žmogaus. Maniškio pavardė buvo daktaras Breitveitas. Tvirtai laikėsi teisingumo principų. Dabar dar labiau jį vertinu. Jis buvo puikus mokytojas, bet man net po šitiek metų baisiai sunku…

Žodžiai išdžiūvo jo burnoje. Kalbėti jam buvo didelis vargas, sunkus išbandymas. Pamaniau, kad jis taip niekada nekalba. Nebuvo įpratęs dalytis slapčiausiomis mintimis. Net su savimi. Daviau jam daug laiko.

– Kas? Tau baisiai sunku… kas?

Reikėjo liepti jam išeiti. O aš kalbuosi, jam padedu.

– Man sunku operuoti. Ypač kai nežinai, ar operacija būtina. Mane apima nerimas. – Jis kalbėjo lėtai, tęsdamas žodžius. – Niekas nežino. Net operuodamas išvaržą ar sėklidės vandenę… tiesą sakant, kuo paprastesnė operacija, tuo didesnė tikimybė, kad jaudinsiuos… Turiu peržiūrėti chirurginę anatomiją, pasikartoti visus operacijos etapus, nors po šitiek metų lyg ir nebereikia. Būgštauju, kad pamiršiu. Ar kad man aptems protas… Kartais poilsio kambaryje išsivemiu. Jaučiuosi ligotas, svaigsta galva. Tai niekada nepraeina. Net svarsčiau, ar nemesti chirurgijos. Dar blogiau, jei koks nors pažįstamas, tarkim, ligoninės darbuotojas, atveža motiną…

Prisiminiau chirurginės anatomijos atlasą, matytą jo bute, didelio formato knygą, o greta – operacinės chirurgijos atlasą, abu atverstus ant stalo, lyg tai būtų daiktai, į kuriuos jis būtinai žvilgteli išeidamas.

– Ir tą dieną, kai aš… kai vyko konferencija, skirta sergamumui ir mirštamumui?

– Taip. Anksti rytą turėjau išpjauti paprastą gumbą iš krūties, o jei po biopsijos paaiškės, kad navikas piktybinis, reikės išpjauti visą krūtį ir limfmazgius. Esu daręs šimtus tokius operacijų. Gal daugiau. Bet šį kartą pacientė buvo mūsų sesutė. Ji manim pasitikėjo.

– Ir kas nutiko?

– Įėjau į operacinę beveik alpdamas. Žinoma, niekas to nežino. Kaukė paslepia. Bet kai padarau pjūvį, visa išnyksta. Pasijuntu kvailai, kad taip nerimavau. Juokinga. Daugiau taip nebus, sakau sau. Bet vėl kartojasi.

– Ar taip būdavo ir Etiopijoje?

Jis papurtė galvą.

– Turbūt todėl, kad žinojau, jog pacientas neturi kitos išeities. Nebuvo iš ko rinktis. Tik du chirurgai visame mieste. O čia chirurgų daugybė.

– O gal tos gyvybės nebuvo tokios vertingos. Čiabuviai, tiesa? Kam jie rūpi? Vis tiek numirtų, tai kokių galų nerimauti? Tai kaip organai, kurių atskrendate paimti iš mūsų pacientų Dievo Motinos ligoninėje.

Tomas Stounas krūptelėjo. Jaučiau, kad niekas niekada su juo taip nekalbėjo. Dėl taisyklių nesitarėme. Jei nepatinka, gali išeiti. Jis atvyko į Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninę. Čia ne Meka.

Jis sučiaupė lūpas.

– Nesitikiu, kad suprasi, – tarė.

Be abejo, kalbėjo ne apie chirurgo nerimą.

Pasitapšnojo per kišenes. Nerado, ko ieškojo. Todėl tik sėdėjo ir mirksėjo, laukdamas tolesnės bausmės.

Sudribo ant kėdės. Sukryžiavo kojas, apsivijo vienos pėda kitos blauzdą it vijoklis.

– Matai… Marijonai… – Jis nebuvo įpratęs tarti mano vardo. – Aš… ne viską įmanoma logiškai paaiškinti.

Jis atpainiojo kojas ir pasilenkė į priekį.

– Negaliu tau protingai paaiškinti, kodėl… taip padariau, nes pats nesuprantu. Net po šitiek metų…

Ko jis nesupranta? Buvau pasiruošęs kirsti kaip kirviu, o dar laukė ietys ir vėzdas. Sugalvojau daug protingų atsakymų: Neaušink burnos. Arba Aš puikiai suprantu. Nuėjai nepramintu keliu. Davei į kojas. Ko čia nesuprasti? Bet gal jis turėjo omeny mano motinos nėštumą?

– Ghošas sakė, kad tu nesupratai, kaip tai atsitiko. Kad tau tai buvo paslaptis.

– Taip! – atsiliepė jis su palengvėjimu, bet suvokiau, kad rausta. – Jis taip sakė? Taip, tikrai.

– Kaip Juozapui? Nieko nenutuokei apie Mariją ir kūdikį? Mūsų atveju, kūdikius.

– Taip. – Jis sukryžiavo kojas.

– Gal manai, kad nesi mano tėvas?

– Ne, ne tai. Aš esu tavo tėvas. Aš…

– Ne, tu nesi! Mano tėvas buvo Ghošas. Jis mane užaugino. Jis mane išmokė visko, važiuoti dviračiu ir atmušti kamuoliuką tiesioginiu ginamuoju smūgiu. Jis man įdiegė meilę medicinai. Jis užaugino mane ir Šivą. Aš čia dėl Ghošo. Jis buvo didis žmogus.

Aš paspendžiau spąstus, įviliojau jį. Bet pratrūkau pats.

– Buvo? – paklausė Tomas Stounas, lenkdamasis į priekį. Koja nebekrutėjo.

– Ghošas miręs.

Jo veidas papilkėjo, paskui išblyško.

Netrukdžiau jam apgalvoti šios žinios. Neabejojau, kad jis nori paklausti, kaip, kodėl, bet negali. Mačiau, kad priblokštas ir nusiminęs. Puiku. Susigraudinau. Bet aš dar neatsiteisiau, nors man padarė įspūdį, kad jis nesipriešina smūgiams ir laukia daugiau.

– Taigi tu išsisukai, – tariau. – Aš turėjau tėvą.

Tomas Stounas atsiduso.

– Nesitikiu, kad suprasi, – pakartojo.

– Vis tiek papasakok.

– Nuo ko pradėti?

– „Pradėk nuo pradžios ir pasakok, kol prieisi pabaigą, – tarė Karalius labai oriai, – tada nutilk.“ Žinai, kas tai pasakė?

Aš mėgavausi. Priekabiai kamantinėju, sumaunu, suvedu sąskaitas su garsiuoju Tomu Stounu. Be abejo, jis kaipmat atbarškintų išorinės miego arterijos šakas arba taukinės angos ribas, bet ar girdėjo apie Luisą Kerolį? Ar skaitė „Alisą Stebuklų šalyje“?

Jo atsakymas mane nustebino. Jis buvo klaidingas, bet kartu ir teisingas.

– Ghošas, – tarė ir sunkiai atsiduso.

45 SKYRIUS

Laiko klausimas

Vaikystėje Tomas Stounas paklausė mali – sodininko, iš kur atsiranda maži berniukai. Sodininkas, tamsiaodis vyras drumstomis akimis ir aitriu nuo išvakarėse išgerto arako burnos kvapu, atsakė: „Aišku, iš kur – tave atnešė vakaro potvynis! Aš tave radau. Buvai putlus, rausvas, turėjai vieną ilgą peleką, bet buvai be žvynų. Žmonės sako, kad tokių žuvų būna tik Ceilone, o tu atsiradai čia. Kad kiek būčiau tave suvalgęs, bet nebuvau alkanas. Štai šituo pjautuvu nurėžiau peleką ir nunešiau tave tavo motinai.“ „Netikiu tavim. Mudu su motina iš jūros buvom išplauti kartu. Mes buvome viena didelė žuvis. Aš buvau jos pilve ir išlindau“, – atsakė berniukas nueidamas. Šiam sodininkui pavyko išauginti rožes, o kaimynams tokioje pat žemėje nieko neišėjo. Bet Hilda Stoun būtų jį atleidusi už tokias melagystes jos vienturčiui.

Mažojo berniuko namas stovėjo prie pat akmeninės Šventojo Jurgio tvirtovės Madrase, Indijoje. Iš už nebaigtų dantytų sienų kyšojo Švč. Marijos bažnyčios bokštas. Vaikas žaisdavo dailiose, puikiai prižiūrimose šventoriaus kapinėse, čia buvo palaidotos daugiau nei penkios kartos anglų – vyrų, moterų ir kūdikių, mirusių nuo vidurių šiltinės, maliarijos, vidaus organų leišmaniozės ir tik retkarčiais – senatvės.

Šventojo Jurgio tvirtovė buvo pirmoji Ost Indijos bendrovės buveinė. Švč. Marijos bažnyčia, pastatyta 1680 metais, – pirmoji anglikonų bažnyčia Indijoje (bet anaiptol ne pirmoji bažnyčia, tą 54 metais pastatydino apaštalas Tomas, išsilaipinęs Keralos pakrantėje). Viena paminklinė lenta bažnyčioje įamžino lordo Klaivo vestuves, kita – gubernatoriaus Elijaho Jeilio, vėliau Amerikoje įkūrusio universitetą, vestuves. Bet mažasis berniukas nematė lentelės, kuri įamžintų Hildos Masters iš Faifo, namų mokytojos ir guvernantės, vestuves su beveik dviem dešimtimis vyresniu Džastifu Stounu, valstybės tarnautoju.

Tomas manė, kad visi vaikai auga kaip jis – matydami Indijos vandenyną, girdėdami, kaip aplink Šventojo Jurgio tvirtovę bauginamai šniokšdamos dūžta bangos. Dar jis manė, kad visi tėvai tokie kaip jo – naktį kliūva už baldų ir kelia triukšmą.

Džastifo Kėjaus Stouno balsas griaudėdavo iš aukštybių, o šiurkštūs kaip butelių šepetys ūsai vaikus atbaidydavo. Mokesčių rinkėjai Indijoje buvo pusdieviai, aplink juos it musės apie pernokusį mangą sukinėdavosi sekretoriai ir pasiuntiniai. Srities mokesčių rinkėjai dažnai išvažiuodavo kelioms savaitėms ir kiekviename mieste būdavo dėmesio centre. Grįžusio Džastifo Stouno, nors jis ir triukšmaudavo, namie lyg ir nebūdavo. Tomas suprato (vaikai perpranta tokius dalykus, nors nemoka pasakyti), kad Džastifas galvoja tik apie save ir nesirūpina žmona. Turbūt todėl Hilda pasidarė labai pamaldi. Iš Kristaus kančios ji sėmėsi jėgų gyventi ir kentėti pati.

Palaiminti romieji.

Palaiminti taikdariai.

Palaiminta jauna guvernantė, kuri išteka už srities mokesčių rinkėjo, tikėdamasi išbalinti jo pageltusią nuo chinino odą ir atpratinti nuo džino ir čiabuvių moterų, nes jos yra dangaus karalystė.

Hildos palaima buvo mėlynakis papurgalvis sūnelis, net kai jis išmoko vaikščioti, nešiodavo jį ant rankų.

Mažojo berniuko auklei, Sebestei, tereikėjo prisidėti prie žaidimų, nes Hilda leisdavo sūnui joti jai ant nugaros, dedantis Džimu Korbetu, stambiųjų žvėrių medžiotoju: ji būdavo dramblys, nešantis jį į slėptuvę tykoti tigro. Hilda raudona kreida nupiešdavo vartelius ant baltintos sienos ir padavinėdavo jam teniso kamuoliuką. Ji giedodavo jam giesmes ir vėduodavo, kai būdavo per karšta ir per drėgna miegoti. Nuo skardaus kaip varpelis jos balso net apsnūdę driežai ant sienos pastatydavo ausis. Kaštoniniai per vidurį perskirti plaukai krito nuo pailgos galvos. Kad ir kaip ji juos taisydavo, veidą supdavo garbanų aureolė.

Vidury nakties jis ištiesdavo ranką į motiną ir visada rasdavo ją šalia. Bet tomis naktimis, kai Džastifas Stounas būdavo namie, mažasis berniukas miegodavo prastai, būgštaudamas dėl motinos, nes tada, tik tada, ji palikdavo jį vieną lovoje. Su kriketo blokštu jis budėdavo prie uždarytų miegamojo durų, pasiruošęs įsiveržti, jei triukšmas nenutils. Visada nutildavo, ir tik tada jis grįždavo į savo kambarį. Kai rytą atsimerkdavo, ji vėl gulėdavo jo lovoje, jau pabudusi, ir žiūrėdavo į jį pro kirpčius.

Kiekvienas vaikas turėtų turėti tokio ramaus būdo motiną. Pykdavo ji retai ir rodydavo nepasitenkinimą taip švelniai, kad poveikis būdavo ilgalaikis. Tomas gyveno, kad įtiktų motinai, ir įtikti stengėsi iš širdies. Lyg abu būtų žinoję, nors ir negalėjo žinoti, kad gyvenimas trumpas, o akimirkos pralekia greitai.

Jam buvo aštuoneri, kai Hilda turėjo palikti Švč. Marijos bažnyčios chorą. Kosulys, iš pradžių panašus į tolimus pabūklų šūvius, netrukus skambėjo kaip vinys, barškančios popieriniame maišelyje. Daktaras Vintropas, išsipustęs žmogėnas, ne tiek kalbantis, kiek skelbiantis ištarmes, pasakė, kad motina turėtų miegoti atskirai nuo vaiko, nes jam taip būsią geriau.

Mažasis berniukas girdėdavo naktinius motinos kosulio priepuolius kitame kambaryje ir užsidengdavo ausis pagalvėmis. „Be abejo, džiova, – vieną dieną pasakė Tomui daktaras Vintropas, pavartojęs švelnesnį žodį nei tuberkuliozė, ir padėjo į šalį stetoskopą su termometru. – Kosulys pasidarė sausas. Skreplių maža ir jie permatomi.“ Su vaiku jis kalbėjo kaip su kolega ir oriai paspaudė jam ranką. Kada ji pasveiks? „Poilsis, geras maistas ir vandens procedūros, – pasakė daktaras. – Kartais – tarkim, gana dažnai, – ji neprogresuoja. Juk ne nuo mūsų priklauso, ponaiti Stounai, tiesa?“ Kai Tomas paklausė: „Pone, prašom pasakyti, nuo ko priklauso?“, Vintropas pakėlė akis į lubas. Tik vėliau berniukas suprato, kad daktaras turėjo omeny ne Džastifą, nuo kurio sunkių žingsnių tirtėjo sietynas. Gydytojas turėjo galvoj Dievą.

Vieną rytą Tomas pabudo iš sapno apie arklių traukiamas karietas. Ausyse jam skambėjo kanopų kaukšėjimas. Paaiškėjo, kad naktį motina ėmė kosėti krauju, tiesiog plūdo, ir buvo iškviestas daktaras Vintropas. Džastifas atsikratė žmonos, neleidęs jai pabučiuoti sūnaus į kaktą. Ji išvyko į Kojamputūrą, o iš ten siauruoju geležinkeliu išvažiavo į kalnų kurortą šiek tiek žemiau Ūčio. Nylgirių kalnuose daktaras Rosas pastatė sanatoriją, nusižiūrėtą nuo garsiosios Triudo sanatorijos prie Saranako ežerų Niujorko valstijoje. Balti kotedžai aplink ligoninę buvo Saranako kotedžų kopijos: tokios pat erdvios verandos ir žemos lovos su ratukais.

Tomas verkė, kol užmigo, prisiglaudęs prie kaulėtos Sebestės krūtinės. Jis pyko ant Hildos, kam ši susirgo, kam taip jį mylėjo, kad išsiskyrimas nepakeliamas. Jis buvo ne toks, kaip bendraklasiai, kurie aukles mylėjo labiau už tėvus ir nesijaudino su jais ilgiau išsiskirdami. Staiga Sebestė tapo motinos pakaitalu, bet Tomas prisibijojo ją pamilti. Nes tada ir ji galėjo išnykti.

Prieš pamokas ir po pamokų Tomas eidavo į Švč. Marijos bažnyčią ir sukalbėdavo po penkiasdešimt „Sveika, Marija“. Jis taip ilgai klūpodavo, kad po kelio girnelėmis susidarė vandeningi maišeliai. Ant kaklo po uniforma virvele prisirišo sunkų Nukryžiuotąjį, kuris kabėjo ant motinos sienos. Kryžius išduobė jam odą virš krūtinkaulio, o virvelė įsirėžė į kaklą. Jis neturėjo pirmagimio, avino ar avies, todėl paaukojo kriketo blokštą su Dono Bradmeno parašu, sudaužė jį į skalbiamąjį akmenį. Pasninkaudavo, kol imdavo svaigti galva. Įsipjovė dilbį skustuvu ir krauju aptaškė Švenčiausiosios Mergelės Marijos altorėlį, kurį buvo pasidaręs savo kambaryje. Sebestė nusivedė jį į šventyklą Mambalamo rajone ir net į mažutę šventyklėlę prie šaligatvio už jų namo. Jei viskas priklausė nuo Dievo, jis negirdėjo.

Tuo tarpu tėvas nepraleido nė vienos stotelės savo rajone: Veloras, Madurajus, Tūtukudis ir mažesni miesteliai. Grįžęs namo, Džastifas Stounas nusiimdavo šalmą nuo saulės, iškraudavo daiktus ir kaipmat vėl išvykdavo. Sūnų jis vadino Kenterberio arkivyskupu, bet šie žodžiai, galbūt turėję nuraminti, Tomo nepaguodė. Su savo vaiku Džastifas kalbėjo taip, lyg kreiptųsi į minią. Naktį Tomas girdėdavo jo netvirtus žingsnius it milžino, negalinčio neužkliūti už baldų liliputo miegamajame. Jam palengvėdavo, kai Džastifas vėl išvažiuodavo.

Prabėgo metai, Tomas be tėvų gyveno dideliame name su Sebeste, Durajum (virėju), sodininku, Sethuma (skalbėju ir grindų mazgotoju) ir neliečiamuoju, kuris kartą per savaitę ateidavo kuopti išvietės, – tai buvo jo šeima.

Per Kalėdas sūnus ir triukšmingas tėvas kartu vakarieniavo; vienintelis svečias buvo Andru Fodergilas, tėvo sekretorius. „Oho, kokia puota! Smagu jus visus matyti. Puikūs valgiai, tiesiog puikūs. Valgykit, valgykit, – nors prie stalo jie sėdėjo tik trise, o už virtuvės durų laukė Durajus. – Negalime visko jiems palikti. Iš koiro galima užsidirbti pinigų. Virvės, dembliai. Mes nusipelnėme, mes užsitarnavome, sakau, ir, dievaži, mes gausime“, – be perstojo tauškė tėvas, nutildamas tik nugurkti kąsnio. Iš burnos jam tiško seilės su trupiniais. Fodergilas narsiai stengėsi susieti Džastifo mintis, suteikti bent šiokią tokią prasmę padrikoms viršininko pastaboms. Džastifas pradėjo trinti vieną šlaunį, paskui kitą, sukinėtis, irzliai žvilgčioti žemyn, lyg po kojomis painiotųsi šuo, bet tas niekada neidavo į vidų grįžus Džastifui. Kai buvo patiektas pudingas, tėvas taip įnirtingai trynė kojas, kad Tomas neiškentė ir paklausė: „Prašom pasakyti, pone, kas yra?“

– Mano kojos apžėlusios, sūnau, todėl kaip nesavos. Velnioniškai nepatogu.

Tėvas bandė stotis ir vos neapvertė stalo. Išsvirduliavo lauk graibydamasis indaujos ir sienų, kojos lipo prie grindų it magnetai. Išlydėjęs Fodergilą, Tomas prisiminė užjaučiamą svečio žvilgsnį.

Sausio 20 diena

Mieliausias sūnau,

mano temperatūra svyruoja tarp 36,7, 37,2, 37,8, 37,3. Netikiu, kad galėjo būti ir 38,6. Patarnautojai išridena mūsų lovas į verandą, o vakare vėl įstumia į vidų. Į lauką ir atgal. Man negalima net į išvietę nueiti. GRIEŽTAS LOVOS REŽIMAS, nors jam reikia tokių pastangų, kad apie poilsį neverta nė kalbėti. Man sunku patikėti, kad šioje verandoje, gaubiamoje miglos, kai taip šalta, kūno temperatūra gali pakilti iki daugiau kaip 36 laipsnių. Nieko nuostabaus, kad mes vadinami šiltakraujais gyvūnais.

Ji ratu apibrėžė dėmę puslapyje ir parašė apačioje: „Mano ašaros dėl tavęs, mieliausias berniuk.“ Kiekviename laiške Hilda liepdavo jam būti drąsiam ir kantriam.

Tomas nebeskirstė laiko į dienas, naktis, metų laikus. Laikas tapo vientisu motinos ilgesiu.

Gydytojai sako, kad aš beveik nepasitaisiau, bet turėčiau džiaugtis, kad man nepablogėjo…

Jis abejingai lankė mokyklą. Motina ragino jį melstis, rašė, kad pati meldžiasi kas valandą, kad Dievas išklauso, kad maldos neapvilia. Ir jis melsdavosi, įsitikinęs, kad maldos bent jau palaiko jos gyvybę.

Aš žinau, kad Dievas nenorėjo mūsų išskirti, ir netrukus jis vėl mus suves.

Vieną dieną pabudęs Tomas pajuto, kad jo pagalvė šlapia. Kai Sebestė uždegė žiburį, juodu išvydo žvėries ženklą: smulkius raudonus tiškalus ant pagalvės, keistai gražų raštą. Sebestė pravirko, o jis apsidžiaugė. Žinojo: kraujas pranašauja, kad vėl pamatys motiną. Kodėl jis anksčiau apie tai nepagalvojo?

Jo traukinį Ūtyje pasitiko du basakojai sanitarai balto gurgždančio tiko drabužiais. Jie iškart nuvedė jį prie Hildos kotedžo. Tomas įlipo į jos siaurą lovelę ir atsidūrė jos glėbyje. Jam buvo vienuolika. „Tavo atvykimas – gražiausia ir baisiausia dovana mano gyvenime“, – pasakė motina.

Papilkėjusi, vieni kaulai, ji buvo motinos, kokią kadaise pažinojo, šešėlis. Dingo jos žaismingumas, bet vargu ar šis būtų sulaukęs ištįsusio sūnaus atsako; po jo susirūpinusiomis akimis susimetė nerimo raukšlelių ratilai. Juodu greta sėdėdavo kotedžo verandoje, susiėmę už rankų ir sunėrę pirštus it išdžiūvusias šaknis. Anksti rytą jis žiūrėdavo, kaip pro šalį plaukia arbatos skynėjos; jų kojas slėpdavo migla, o užkandžių kibirėliai girgždėdavo sulig kiekvienu žingsniu. Dieną jų vienatvę sudrumsdavo tik slaugytojos, ateinančios pamatuoti temperatūros, atnešti valgio ir vaistų. Temstant, pamatę arbatos skynėjas grįžtant namo, jie eidavo gulti.

Hilda dusdavo, todėl jis jai skaitydavo. Ji verkdavo iš pasididžiavimo, kad ne pagal metus taip sklandžiai skaito. Gulimosios kėdės nendriniu dugnu turėjo didžiulius porankius ir iš to paties tikmedžio padarytą rašymo lentelę. Juodu rašydavo laiškus vienas kitam, įdėdavo į voką ir užklijuodavo; po pietų pasikeisdavo laiškais, atplėšdavo juos ir skaitydavo. Melsdavosi mažiausiai tris kartus per dieną. Net šalčiausiomis dienomis gulėdavo lauke šiltai apmuturiuoti.

Iš pradžių Tomui tokiame aukštyje virš jūros lygio svaigo galva. Jis sustiprėjo. Nebe taip kosėjo. Tačiau niekas – nei grynas oras, nei pienas, nei mėsa, nei kiaušiniai, nei tonizuojantys preparatai, kuriuos buvo verčiama gerti, – nepadėjo Hildai. Jos kosulys buvo kitoks – jis priminė žąsų gagenimą ir avių bliovimą. Tomas matė ties krūtinkauliu jai iškilusį baisiai skausmingą gumbą – palaidinukė toje vietoje buvo išsipūtusi. Jis drovėjosi klausti, kas čia, tik stengėsi nedėti galvos ant tos vietos. Kartą, motinai nusirengiant, jis pamatė patinimą. Gumbas buvo sulig liepsnelės kiaušiniu, bet tamsesnis. Tomas manė, kad tai džiova, tuberkuliozė, tuberkuliozinis mazgelis, Kocho lazdelės, mikobakterijos – nesvarbu, kaip pavadinsi, tai klastingas priešas, augantis joje.

Vieną vakarą juodu gulėjo šalia, sustūmę lovas, jis skaitė iš maldaknygės „Valandas“, ir motina sušuko iš nuostabos. Jis vėl žvilgtelėjo į sakinį – gal praleido žodį? Pakėlęs akis pamatė, kad jos baltus naktinius marškinius sutepęs kraujas, ir dėmė plečiasi žaibiškai, lyg motina būtų peršauta.

Iki gyvenimo pabaigos jis prisimins, kad tą siaubingą akimirką, supratusi, jog miršta, susiradusi žvilgsniu jo akis, ji galvojo tik apie sūnų, kurį palieka.

Valandėlę Tomas stovėjo kaip stabo ištiktas, paskui pašoko ir nutraukė šlapią palaidinukę. Motinai iš krūtinės ištryško raudonas geizeris, lanku pašoko iki lubų ir atslūgo. Kitą akimirką išsiveržė vėl. Ir vėl. Tvinkčiojantis šlykštus kraujo fontanas, ištrykštantis sulig kiekvienu jos širdies tvinksniu, talžė lubas, užliejo jį, lovą, jos veidą, permerkė atverstos maldaknygės lapus.

Jis atšoko nuo siaubingo vaizdo, nuo visa aplinkui raudonai nudažiusio kraujo, išsiveržusio iš motinos krūtinės. Kai jam toptelėjo sulaikyti kraują paklode, čiurkšlė jau seko, lyg rezervuaras būtų ištuštėjęs. Hilda gulėjo, permirkusi savo krauju, jos veidas buvo baltas kaip porcelianas, su raudonais taškeliais. Ji buvo nebegyva.

Suėmęs rankomis motinos galvą, Tomas laistė jos veidą ašaromis. Apsivilkęs chalatą ant pižamos, atlėkė daktaras Rosas. „Tai buvo neišvengiama, – tarė jis Tomui. – Aneurizma jos krūtinėje atsirado daugiau kaip prieš metus. Anksčiau ar vėliau turėjo plyšti.“ Jis patikino Tomą, kad kraujas neužkrečiamas – berniukui tokia mintis nė į galvą neatėjo.

Likęs vienas, iš tikrųjų vienas, Tomas ėmė karščiuoti ir kosėti. Jis atsisakė iš kotedžo kraustytis į ligoninę; kotedžas buvo paskutinis daiktas pasaulyje, siejantis jį su motina. Nesipriešino, vedamas daryti rentgeno nuotraukos. Vėliau žiūrėjo, kaip karučiu griozdišką pneumotorakso aparatą poliruotoje medinėje dėžėje veža vaistininkas Mutukrišnanas. Jis atsitūpė balkone, nusišluostė veidą rankšluosčiu, atidarė įmantrios dėžės šonus ir vyniojo didžiulius butelius, manometrus ir vamzdelius. Netrukus dviračiu atvažiavo daktaras Rosas, buvęs džiovininkas. „Rentgeno nuotrauka nieko gero nerodo, vaikine. Nieko gero“, – tarė Rosas.

Anksčiau ar vėliau viskas baigsis, pamanė Tomas. Jis troško prisidėti prie motinos.

Nekrūptelėjo, kai adata iš užpakalio įsmigo tarp šonkaulių į pleuros, plėvės, dengiančios plautį, ertmę, kuri paprastai tuščia, paaiškino Rosas. „Dabar matuojame slėgį.“ Jis sukiojo adatą, o Mutu vartė rankose butelius, tai pakeldamas, tai nuleisdamas pagal Roso nurodymus. „Tai dirbtinis pneumotoraksas. Paprasčiau pasakius, mes įleidžiame oro į pleuros ertmę ir suspaudžiame užkrėstą plaučio vietą. Kocho lazdelėms reikia deguonies, kad galėtų tarpti, o mes joms jo neduosime, taip?“

Kniūbsčiam pasiligojusiam Tomui atrodė, kad gydytojas samprotauja nelogiškai: „O kaipgi mano deguonis, daktare Rosai?“ Bet nutylėjo.

Visą parą Tomas turėjo gulėti ant pilvo, apkamšytas smėlio maišais, kad nepakeistų padėties. Kelis kartus per dieną jo patikrinti atėjo Mutu. Jis ir pastebėjo, kaip staiga pakilo karštis ir drebulį. Dėl dirbtinio pneumotorakso į pleuros ertmę aplink plautį pateko kitų bakterijų. „Empiema, berniuk, – iš tolo atsklido Roso balsas. – Apie plautį susitelkė pūlių. Man taip pasitaiko nedažnai, bet pasitaiko. Atleisk. Deja, pūliai tiršti, adata neištrauksime.“

Operavo jį plytelėmis išklotame kambaryje aukštais langais. Jis buvo beveik tuščias, išskyrus siaurą paaukštintą stalą viduryje. Virš jo kabėjo milžiniška įgaubta kaip lėkštė lempa, panaši į didelę vabzdžio akį. Operacinė padarė berniukui įspūdį. Ne šio pasaulio pašventinta vieta, ir vis dėlto žemiška. Kaip teatras.

Rosas, sukėlęs vietinę anesteziją, prapjovė odą už kairio spenelio, apnuogino tris gretimus šonkaulius ir išpjovė iš jų trumpus segmentus padarydamas kiaurymę. Pūliams nebuvo kur rinktis. Tomui kartais baisiai skaudėjo, nors jam buvo sukelta nejautra.

– Ar tokia anga nesuardys pleuros ertmės vakuumo? – paklausė Tomas, kai jau galėjo kalbėti.

– Puikus klausimas, vaikine, – apsidžiaugė Rosas. – Kitiems suardytų. Bet nuo užkrato, empiemos, tavo plaučio plėvė sukietėjo, sustorėjo ir sustandėjo it šašas. Taigi tavo plautis nesupliukš.

Savaitę į marlinį tvarstį virš skylės varvėjo pūliai. Kai jie vos besisunkė, Rosas užkimšo žaizdą marline juostele, kad ji suaugtų. Tomas veidrodyje apžiūrinėdavo ją per perrišimus, nesveikai didžiuodamasis išskyromis ir kasdieniniais pokyčiais gyjant.

Rosas buvo mažas linksmas žmogelis neįtikimai apskritu, neįsidėmėtinu veidu ir kreivomis žokėjaus kojomis. Jis visada sušildydavo putliose rankose prie krūtinės glaudžiamą stetoskopo varpelį, prieš paliesdamas metalu Tomo odą. Jis klausydavosi Tomo krūtinės meistriškai pastuksendamas. Rosas ištraukė marlę, ir juodu žiūrėjo į angą. „Matai raudoną pagrindą grūdėtu paviršiumi, Tomai? Mes jį vadiname grūdėtuoju audiniu. Ilgainiui jis užpildys žaizdą, ir ją aptrauks oda.“ Taip ir atsitiko. Vienoje vietoje audinys per daug išaugo ir nukaro kaip žemuogė. „Gyvmėsė“, – pavadino ją Rosas. Suėmęs žnyplėmis vario sulfato kristalą, patrynė juo gyvmėsę ir pridegino.

Vieną dieną Rosas atnešė jam Mečnikovo „Atsparumą infekcinėms ligoms“ ir Oslerio „Medicinos pagrindus ir praktiką“. Mečnikovą skaityti buvo sunku, bet Tomui patiko leukocitų, ėdančių bakterijas, piešiniai. Osleris buvo stulbinamai įdomus.

Tomui gyvenimas buvo tik įžanga į mirtį, bet jis pajuto, kad laukia Roso apsilankymų, įprastų to neaukšto žmogelio veiksmų. Ir vis dėlto neleido sau pamilti daktaro, būgštaudamas netekties. „Aš niekur nedingsiu, vaikine, – vieną dieną pasakė Rosas. – O kadangi tu irgi niekur nedingsi, gal eime kartu vizituoti?“ Rosas nusisuko ir išėjo, nelaukdamas atsakymo.

Kai Rosas paskelbė, kad Tomas sveikas, sanatorijoje jis buvo praleidęs pusantrų metų. Per tą laiką tėvo nematė. Du kartus buvo atvažiavęs Fodergilas ir sakė, kad Džastifas Stounas dėl ligos keliauti negali. Tomas paklausė Roso, kokia liga serga tėvas.

– Ne tuberkulioze, – atsakė Rosas.

– Kas nors atsitiko kojoms?

Rosas pašiaušė Tomui plaukus.

– Bjauri liga, vaikine. Deja, bjauri. Jis nesikelia iš patalo. Studijuodamas mediciną, sužinosi, – pridūrė.

Tada pirmą kartą Rosas užsiminė apie medicinos studijas. Tomui suspurdėjo širdis, lyg anglių rūsyje būtų prasivėrusios durys, įleisdamos šviesos, žadėdamos ateitį, nors jis jos nesitikėjo.

Rosas, oficialiai tapęs Tomo globėju, nusprendė, kad Tomas turi vykti mokytis į pensioną Anglijoje. Išplaukdamas Tomas net nesvarstė, ar nereikėtų aplankyti tėvo Madraso ligoninėje.

Praėjo du trimestrai, ir Rosas parašė, kad Džastifas mirė. Kuklaus palikimo, kuriuo rūpinasi Rosas, pakaksią mokyklai ir universitetui baigti.

Rosas skatino Tomą studijuoti mediciną, lyg tai būtų neišvengiama. Tomas neturėjo priežasčių priešintis. Iki šiol gyvenimas jam įrodinėjo, kad jis turi polinkį į du dalykus: ligą ir kančią.

Edinburgo universitete jis įniko į studijas ir rado pastovumą ir šventumą, kurių anksčiau trūko. Nejautė poreikio pakelti galvos nuo knygos, nejautė noro eiti niekur, išskyrus paskaitas ar praktikos darbus. Kai akys pavargdavo, droviai sėlindavo į ligoninę vildamasis, kad niekas jo neišmes. Jis susipažino su vyresniaisiais ligoninės internais, su aukštesnio kurso studentais, ir šie netrukus, daug anksčiau, negu Tomo kursas pradėjo stažuotis klinikoje, ėmė jam rodyti įdomius ligonius.

Ligoninės durininkas jį praminė Sėlintoju, ir Tomas neprieštaravo. Savaip organizuotoje ligoninės sumaištyje, koridorių labirinte, įkalintas tarp dvokiančių jo sienų, jis rado tvarką ir prieglobstį; jis rado namus. Bėda ir kančia buvo jo artimiausios giminaitės.

Girtuoklis Džonsas buvo šiurpulingai panašus į tėvą. Tomas suprato, kad abu panašūs į liūtą: vaškinis pablyškimas, patinusios paausinės liaukos, išslinkęs išorinis antakių trečdalis ir papurtę alkoholiko akių vokai. Dabar, išmokęs matyti, jis prisiminė ir kitus simptomus: raudoni delnai, sprogusių kapiliarų žvaigždutės skruostuose ir ant kaklo, moteriškos krūtys, neplaukuotos pažastys. Jo tėvas sirgo kepenų ciroze. Turbūt tai ir buvo ta bjauri liga, kurios Rosas iš mandagumo nepaminėjo.

Vieną baisiai šaltą vakarą Steigėjų bibliotekoje, kai už lango drėbė šlapias sniegas, paskutinis dėlionės kibukas atsidūrė vietoje, ir Tomas garsiai užvertė knygą, išgąsdindamas bibliotekininkę ponią Pinkus. Jaunuolis, galima sakyti, gyvenantis skaitytojo kabinoje toliausiai nuo židinio, staiga išlėkė į šlapdribą, be kepurės ir paklaikęs.

Tomas visiškoje tamsoje žingsniavo ilgu koridoriumi į savo kambarį. Tėvas vaikščioti tamsoje nebūtų galėjęs. Tomo kojų pirštai, kulkšnys, keliai siųsdavo signalus apie jo vietą erdvėje, o Džastifo Stouno stuburo smegenys tuos signalus blokuodavo. Tėvas trypdavo kojomis ir atsitrenkdavo į daiktus, ypač naktį, kai nebematydavo, kur deda koją… nes sirgo nugaros smegenų džiūtimi, tabes dorsalis. Vaikui nereikėtų žinoti tokių dalykų apie tėvus.

Nerišli kalba, pagyrūniškos istorijos prie vakarienės stalo, didybės manija – tėvui buvo ir sifilinė psichozė, ne vien stuburo smegenų džiūtis.

Grįžęs į savo kambarį, Tomas nusirengė prieš spintos veidrodį. Paėmęs antrą veidrodį, įdėmiai apžiūrėjo kiekvieną odos lopinėlį. Sifilinių bėrimų nėra. Odos nedarko mazgai. Paklausė širdies, bet neįprastų garsų neišgirdo. Jis išvengė įgimto sifilio. Paskui suprato, kad bijoti kvaila, nes įgimtą sifilį per virkštelę perduoda motina. Kvaila nerimauti. Motina sirgo tuberkulioze. Ji buvo skaisti kaip švenčiausioji Mergelė ir niekada…

Staiga Tomas suriko iš skausmo, nes išsisklaidė paskutinė vaikiška jo iliuzija. Pagaliau suprato.

Požymiai visą laiką buvo jam po nosimi. Sergant tuberkulioze, nebūna tokių aneurizmų kaip ta, kuri pražudė motiną, o sergant sifiliu – atsiranda. „Mama. Vargšė mama“, – sušuko Tomas, iš naujo ją apraudodamas. Jo tėvas nužudė Hildą netramdomu gašlumu. Galbūt ji išsigydė nuo tuberkuliozės, bet tikriausiai nenutuokė, kad serga sifiliu, kol sanatorijoje nesuvešėjo ir skausmingai neėmė graužtis pro krūtinkaulį aneurizma. Rosas būtų jai pasakęs. Ji žinojo. Bet tada nei salvarsanas, nei penicilinas, jei jau būtų buvęs atrastas, nebebūtų padėję.

Kai Tomas Stounas paskutiniame kurse nusipirko lavoną, dėl tokio negirdėto dalyko niekas nenustebo. Jis buvo numatęs dar vieną skrodimą, siekdamas tobulai pažinti žmogaus kūną.

„Stounas yra?“ – buvo įprastas klausimas skubiosios pagalbos skyriuje, nes šis medicinos studentas čia nuolat sukiodavosi kaip Hoganas67 arba kiti sanitarai, visada pasiruošęs susiūti plėštinę žaizdą, paduoti skrandžio zondą ar nulėkti į kraujo banką. Jis būdavo be galo laimingas, per skubią operaciją paprašytas apsivilkti chirurgo drabužius ir palaikyti retraktorių.

Vieną vakarą apžiūrėti paciento su durtine žaizda viršutinėje pilvo ertmėje atėjo daktaras Breitveitas, vyresnysis chirurgas konsultantas ir vyriausiasis Karališkojo chirurgų koledžo egzaminuotojas. Breitveitas tapo legenda ėmęs operuoti stemplės vėžį, liūdnai pagarsėjusį dėl sunkaus gydymo. Girtas pacientas buvo apimtas siaubo, užgaulus ir karingas. Breitveitas, kresnas žmogelis sidabriniais plaukais, vilkėjo mėlynu kaip jo akys trijų dalių kostiumu; jis paleido sanitarus, laikančius pacientą, švelniai uždėjo jam ant peties ranką ir tarė: „Nesirūpinkit. Viskas bus gerai.“ Jis neatitraukė rankos, ir pacientas, stebeilydamas į elegantišką daktarą, nurimo ir per trumpą pokalbį nešėlo. Paskui Breitveitas greitai ir stropiai jį apžiūrėjo, o tada kreipėsi į pacientą kaip į lygų, tarsi vėliau juodu ketintų susitikti klube. „Su džiaugsmu pasakysiu, kad peilis nekliudė stambiųjų kraujagyslių. Esu tikras, kad visiškai pasveiksit, ir noriu, kad nesijaudintumėte. Aš operuosiu, susiūsiu, kas perpjauta ar įplėšta. Dabar vešime jus į operacinę. Viskas bus gerai.“ Romus pacientas dėkodamas atkišo purviną ranką.

Kai pacientas jų nebegirdėjo, Breitveitas paklausė gydytojų stažuotojų ir vyresniųjų internų palydos:

– Kokia skubi pagalba teikiama pro ausį?

Tai buvo senas posakis, ypač Edinburge. Tačiau senų posakių beveik niekas nebežinojo, ir Breitveitą tai be galo liūdino. Jaunoji būsimų gydytojų karta jam simbolizavo tinginystę, ir tik vienas žmogus iš visos palydos žinojo atsakymą (ir tas pats buvo dar tik medicinos studentas).

– Paguodos žodžiai, pone.

– Puiku. Galite man asistuoti per operaciją, jei norite, pone…

– Stounas, pone. Tomas Stounas.

Operuodamas Breitveitas atkreipė dėmesį, kad Tomas sugeba nesipainioti po kojomis. Kai Breitveitas paprašė Stouno nukirpti ligatūrą, šis sklandžiai įkišo žirkles iki mazgo, pakreipė jas keturiasdešimt penkių laipsnių kampu ir nukirpo, kad mazgas nebūtų pažeistas. Tiesą sakant, Stounas taip aiškiai suprato savo vaidmenį, kad kai priėjo asistuoti vyresnysis gydytojas stažuotojas, Breitveitas rankos mostu liepė jam eiti šalin.

Breitveitas parodė į veną virš prievarčio ir paklausė Tomo, kas čia.

– Majaus prievartinė vena, pone… – atsakė Tomas ir, regis, ketino kažką pridurti. Breitveitas laukė, bet Tomas tylėjo.

– Taip, ji taip vadinama, nors aš manau, kad ji ten buvo daug anksčiau, negu Majus ją pastebėjo, tiesa? Kaip manai, kam jis varginosi, galvodamas jai pavadinimą?

– Turbūt tai naudinga, kai reikia atskirti priešprievarčio sritį nuo prievarčio operuojant kūdikį, kuriam prievarčio stenozė.

– Teisingai, – tarė Breitveitas. – Iš tikrųjų ją reikėtų vadinti priešprievarčio vena.

– Taip būtų geriau, pone. Nes dešinioji skrandžio vena kai kuriose knygose irgi vadinama prievarčio vena. Painu.

– Iš tiesų, Stounai, – atsiliepė Breitveitas, nustebęs, kad šis studentas žino dalyką, kurio net chirurgai, besidomintys pilvu, kartais nežino. – Jei reikia eponimo, galime vadinti ją Majaus vena ar net Lateržė vena, man tas pats. Tik nevadinkime prievarčio vena.

Breitveito klausimai darėsi vis sunkesni, bet jam paaiškėjo, kad jaunuolis chirurginę anatomiją išmano stebuklingai gerai.

Jis leido Tomui susiūti odą ir patenkintas pamatė, kad šis dirba abiem rankomis ir neskuba. Žinoma, tobulumui ribų nėra, bet buvo akivaizdu, kad šis studentas daug laiko skyrė mazgams megzti viena ir abiem rankom. Stounui užteko sveiko proto rišti mazgą tik abiem rankomis, stipriai ir rūpestingai, o ne rodyti Breitveitui miklumą mezgant mazgus viena ranka.

Kitą rytą Breitveitas grįžęs rado Stouną pooperacinėje palatoje miegant ant kėdės prie lovos. Jis kiaurą naktį budėjo prie paciento. Breitveitas jo nežadino.

Baigęs mokslą ir išlaikęs egzaminus, Tomas gavo daugelio geidžiamą Breitveito vyresniojo interno vietą. Šonas Grouganas, gabus ir įtakingų pažįstamų turintis medicinos studentas, įsidrąsinęs paklausė Breitveito, ką jis būtų turėjęs padaryti, kad būtų buvęs pasirinktas vietoj Stouno.

– Nieko ypatingo, Groganai, – atsakė Breitveitas. – Tereikia mokėti anatomiją kaip penkis pirštus, niekada neiškelti kojos iš ligoninės, o chirurgiją vertinti labiau už miegą, moteris ir alkoholį.

Groganas tapo patologu ir savarankiškai išgarsėjo kaip puikus dėstytojas, taip pat kaip nepaprastas storulis.

Per karą Tomas gavo karininko laipsnį ir su Breitveitu išvyko į lauko ligoninę Europoje. 1946 metais grįžo į Škotiją, tapo jaunesniuoju, paskui vyresniuoju gydytoju stažuotoju. Vaikystės jis beveik neturėjo, iškart perėjo prie medicinos.

Retkarčiais į Škotiją atvykdavo Rosas. Jis pasakė Tomui, kad juo labai didžiuojasi. „Tu mano paguoda, kad nevedžiau. Beje, ne savo noru. Galėjau rinktis tik vieną katrą – gerai gyventi ar gerai darbuotis. Viliuosi, nepadarysi šios klaidos.“

Rosas ketino pasitraukti iš pareigų, apsigyventi netoli sanatorijos, kas vakarą Učio klube lošti ramį, skaityti knygas, kurių nespėjo perskaityti, ir žaisti golfą su atsargos karininkais. Bet netrukus sveikajame Roso plautyje buvo aptiktas vėžys. Tomas iškart grįžo į Indiją. Jis pusmetį gyveno pas Rosą. Per tą laiką vėžys išplito į smegenis. Rosas mirė ramiai, šalia iš vienos pusės budėjo Tomas, iš kitos – ištikimasis Mutu, pasenęs ir pražilęs, ir daugybė slaugytojų bei gydytojų, kurie dirbo su Rosu.

Į laidotuves atsisveikinti su juo privažiavo europiečių ir indų net iš tokių tolimų vietų kaip Bombėjus ir Kalkuta. Rosas buvo palaidotas tose pačiose kapinėse, kuriose amžinojo poilsio atgulė daug jo pacientų. „Tie, kas palaidoti šiose kapinėse, visi ligi vieno didvyriai, – pasakė pastorius Dankanas prie kapo. – Bet tarp jų nėra didesnio didvyrio, kuklesnio žmogaus ir geresnio Dievo tarno kaip Džordžas Edvinas Rosas.“

Tomas gavo darbą valstybinėje Madraso bendrojoje ligoninėje. Bet 1947 metais, Indijai atgavus nepriklausomybę, padėtis pasikeitė. Dabar Indijoje sveikatos apsauga rūpinosi indai, ir jų nežavėjo anglai, norintys čia pasilikti, nors tokių buvo daug. Tomas suprato, kad turi išvykti; gal anksčiau čia ir buvo jo tėvynė, bet jau nebe. Atsiliepęs į Vyresniosios skelbimą žurnale „The Lancet“, jis „Kalangutu“ išplaukė į Adeną. Tame laive jam tiesiogine prasme į rankas įpuolė sesuo Marija ir tapo jo gyvenimu.

Tomas Stounas manė, kad jo širdyje glūdi atšiaurumo, išdavystės, savanaudiškumo ir smurto sėklos – juk buvo tokio tėvo sūnus. Jis manė, kad vienintelės dorybės, kurias paveldėjo, susijusios su jo profesija, bet ir tai knygų ir mokymosi nuopelnas. Jį domino tik kūno kančios. Jis rado vaistą nuo savo netekties skausmo ir sielvarto, ir rado savarankiškai. Rosas klydo, ar bent Tomas taip manė: gyvenimo tobulybę lemia darbo tobulybė. Šią mintį Tomas aptiko ir sero Viljamo Oslerio kalboje medicinos fakulteto absolventams:

Svarbiausias žodis yra Darbas, trumpas, kaip jau sakiau, bet apsunkęs nuo didžių vaisių, tereikia jį užsirašyti širdies lentelėje ir prisirišti prie kaktos.

„Svarbiausias žodis yra Darbas“ – užsirišo Stounas ant kaktos. Įsirašė į širdies lentelę. Pabusdavo dirbti ir kovodavo su miegu, kad dirbtų. Darbas buvo jo valgis, jo gėrimas, jo žmona, vaikai, jo politika ir religija. Jis manė, kad darbas – jo išsigelbėjimas, iki tos dienos, kol pasijuto sėdįs vaiko, kurį buvo pametęs, kambaryje Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninėje. Tik tada prisipažino sūnui, kaip baisiai darbas jį apvylė.

67 Hulk Hogan (g. 1953) – amerikiečių imtynininkas profesionalas, aktorius, televizijos žvaigždė, muzikantas, trumpai drūtai – visų galų meistras.

46 SKYRIUS

Vizijų kambarys

Šioje vietoje Tomo Stouno kalba nutrūko. Stojusioje tyloje atrodė, kad jis svarsto, ką man dar papasakoti. Kai vėl prabilo, iš pradžių pamaniau, kad peršoko visus metus Misinge, išmetė iš galvos mano motiną, ir vos nepertraukiau jo šiurkščiais žodžiais, bet džiaugiuosi, kad to nepadariau, nes toliau jis kalbėjo tik apie ją…

Ąžuolai ir klevai už kambario lango it paklaikę žmonės liepsnojančiomis galvomis. Jis užsimerkia, bet vaizdas po akių vokais tas pats košmaras. Nervai – skausmingi laidai po oda, perduodantys elektros impulsus raumenims. Jis taip dreba, kad keldamas stiklinę prie lūpų iš jos išpila beveik visą vandenį. Vemia tol, kol akyse pamato lygią ir žvilgią it varinis puodas skrandžio sienelę. Bet noras bėgti dingo. Nuo tos vietos, iš kurios paspruko, jį skiria vienas ar net du vandenynai.

Elis Harisas ir dar vienas vyras, turbūt gydytojas, sprendžiant iš jo abejingumo, prie lovos palieka jam mažą buteliuką raminamųjų. Tomas ne iš karto jį pastebi ir mano, kad keistas anyžių ir kamparo kvapas – haliucinacija. Bet, pamatęs buteliuką, išgeria, lyg jame slypėtų atpirkimas. Kambarį pripildo antiseptiko kvapas, sklindantis ir jam iš burnos. Lašelis opijaus tinktūroje suteikia šiokį tokį palengvėjimą, ar bent jis sau taip sako. Tikrai joje ne spirito daugiausia. Alkoholio jis nebegers.

Vienintelės dvi moterys, kurias Tomas mylėjo, mirusios, ir nors pirmoji mirė prieš daugel metų, jo mintyse abi sutapo. Jis išsikraustė iš galvos. Jis pabėgo. Lėkė, nežinodamas kur ir nuo ko. Pagaliau atsidūrė toli. Neprisimena, kaip atvyko į Naująjį Džersį iš Kenijos, į smegenis įstrigo tik geradaris, Elis Harisas.

Praeina savaitė, matuojama ne dienomis, o šalto prakaito ir siaubo naktimis. Nerimas ir drebulys nuslopsta tik po dviejų savaičių, tada pradeda trauktis ir bjaurūs mažulyčiai bestuburiai. Ilgai jie ropinėjo jo oda ir paklodžių pakraščiais, o kai jis atsisukdavo pažiūrėti įdėmiau, sprukdavo iš akių. Dabar jie dingo chitino požemių karalystėje, iš kurios buvo atropoję.

Prie lovos ant dviejų dienų senumo laikraščio padėta duonos ir sūrio. Raminamųjų buteliukas tuščias. Į ąsotį vėl pripilta vandens. Kai jis pagaliau įstengia nusinešti kėdę prie lango, oranžiniai lapai nusidažę plytine, tamsiai raudona ir visais įmanomais šių spalvų atspalviais: tokios paletės nepajėgtų įsivaizduoti joks dailininkas. Jis sėdi kaip statula džiaugdamasis, kad gali sėdėti, matyti daiktus tokius, kokie jie yra. Lapai sūkuriuoja žemyn, kiekvienas krytis skirtingas, nė vienas niekada nebus pakartotas. Milijonai keliautojų palieka ore nematomus pėdsakus.

Vieną rytą jis pasijunta taip sustiprėjęs, kad nulipa į apačią. Ant persimetusios verandos užšoka žvirblis, po jo kojytėmis byra lakas. Stounas mato gelsvai rudą kačiuką, sėlinantį į priekį nuo visterijos, mentės po kailiu slysta kaip stūmokliai. Svarsto, ar jam nesivaidena. Kačiukas nemirksėdamas žiūri į grobį. Paukštelis pakreipia galvą it koketė, vertindamas žmogų ir padarą.

Kai Tomui pasirodo, kad įtampa nepakeliama, kačiukas puola, bet žvirblis lengvai užšoka ant turėklo ir tampa nepasiekiamas. Tomas pajunta, kad viduje kažkas trūko, kad dingo stingulys, kaustęs jo judesius ir lėtinęs mąstymą. Jis atsidūrė pasaulyje, kuriame žvirblio ir žmogaus likimą gali lemti katės akies mirksnis: toks yra tikrasis laiko matas.

Miegamojo lubas jis pažįsta geriau nei savo kūną. Ištyrė architektūrines detales. Dekoratyviniai grioveliai vienodo gylio ir pločio. Matyti meistro ranka. Vėliau kažkoks netikęs prie darbo mėgėjas padalijo namą fanerinėmis pertvaromis ir įstatė standartines duris. Bet meistro žymės liko.

Iš pradžių Tomas mano, kad šį keistą pojūtį sukėlė raminamieji, bet jis neišnyksta, nors vaistų seniai nebėra: kaip kino mechanikas jis stebi savo gyvenimą, rodomą tuščiame lubų ekrane ar kartais – mirgančioje lango šviesoje. Jis negali rinktis filmo siužeto vingių ar kadrų eilės tvarkos. Gali tik abejingai žiūrėti, atskirti jausmus nuo įvykių ir vertinti aktoriaus, kuris vaidina jį, darbą.

Ošen Sitį užklumpa ankstyva žiemos audra, valstijos gilumą ji pasiekia po pietų, iš pradžių langą talžo ledinis lietus, paskui ima kristi sniegas, toks sunkus, kad nusveria jam, stovinčiam lauke, akių vokus. Sniegas užkloja Naująjį Džersį penkių šešių colių antklode per tiek pat valandų. Užpustyti keliai, oro uostai, mokyklos, sustojusi prekyba, bet grįždamas į kambarį jis nieko apie tai nežino. Lango pakraščiai apledėja, lieka tik siaura prizmė žiūrėti į ramų vaiduoklišką pasaulį. Šį vakarą jis tampa tokios pat vaiduokliško savo gyvenimo scenos liudytoju, kad vos nepakelia rankos prieš save. Sėdi ant lovos, spoksodamas pro siaurą plyšį apšerkšnijusiame lange. Dvasia apsnūdusi ir nuščiuvusi it gamtovaizdis už lango. Tik kvėpavimo potvyniai ir atoslūgiai nerimsta, bet ir jie, rodos, slopsta.

Staiga jis pajunta pagyvėjimą, lyg smegenų ląstelėms nusidėvėjus būtų atsivėrusi atminties spraga.

Tą žiemos naktį jį užplūsta gyvas, ryškus ir apčiuopiamas sesers Marijos prisiminimas.

Jis tik stebėtojas, žmogus, stebintis paukštį, nenutuokiantį, kad tarp visterijų slepiasi nuožmi katė. Štai ką jis mato, ką jis prisimena.

Adis Abeba.

Misingo ligoninė.

Darbas.

Jis mato save sukantis po operacinę ir kliniką, rašantį, prisiverčiantį miegoti, kiauras dienas užsiėmusį ir patenkintą. Bėga savaitės, mėnesiai. Svarbiausias žodis. Darbas. Ir staiga mechanizmas įstringa…

(Jis galvoja apie tą metą kaip apie Misingo laikotarpį. Tai jam patinka labiau nei „išsekimas“.)

Pradžia visada vienoda. Jis pabunda savo bute Misinge, pabunda apimtas siaubo, negalėdamas kvėpuoti, lyg tuojau mirtų, lyg dar vienas įkvėpimas sukeltų sprogimą. Tačiau, net pakirdus iš miego, sapno ir košmaro čiuptuvai jo nepaleidžia. Baisus šios būsenos skiriamasis ženklas – iškreipta erdvė. Miegamasis traukiasi. Rašiklis, durų rankena, pagalvė – įprasti daiktai, į kuriuos šiaip nė nežvilgteli, – ima pūstis, pasidaro milžiniško dydžio ir grasina jį persmeigti, uždusinti. Šios būsenos jis nekontroliuoja. Negali jos atsikratyti atsisėdęs ar pavaikščiojęs. Jis nei vaikas, nei vyras, nežino, kur yra, kurį epizodą gyvena iš naujo, bet jį apėmęs siaubas.

Alkoholis – ne priešnuodis, jis neišsklaido kerų, tik atbukina siaubą. Be to, už tai tenka sumokėti: užuot sustojęs ant budėjimo ir košmaro slenksčio, jį peržengi. Jis klaidžioja simboliais virtusių pažįstamų daiktų pasaulyje; jis bastosi po vaikystę ir įžengia pro pragaro vartus. Jis be paliovos girdi pokalbį, lyg kriketo komentarus per radiją. Toks siaubingųjų naktų Etiopijoje fonas. Komentatoriaus balsas neaiškus – kartais skamba kaip jo paties. Gerdamas jis atsikrato baimės, bet neatsikrato sielvarto. Būdraujant jo akys sausos, bet dabar verkia kaip vaikas. Jis mato Ghošą – turbūt tikrą Ghošą, o ne susapnuotą, šis susirūpinęs stovi priešais, Ghošo lūpos kruta, bet žodžius nustelbia komentatoriaus balsas.

Tada atsiranda ji. Jis negirdi jos žodžių, bet jos buvimas ramina, ir galop lieka tik ji, ji viena budi. Matyt, miegojo, kai buvo iškviesta, nes vilki chalatu, o galvą apsirišusi skarele. Ji glaudžia jį prie širdies, kai atsirita nauja ašarų banga, ji verkia su juo, bandydama gelbėti jį nuo košmaro, bet šis įtraukia ir ją. (Kaskart tai prisiminęs jis susigraudina.) Dirbant kartu jųdviejų artumą trikdė svetimas kūnas, be sąmonės, nuogas, bejėgis gulintis tarp jų. Bet rauda jos glėbyje stulbinamai skiriasi nuo brūkštelėjimo chalato rankovių dengiamais dilbiais ar susidaužimo galvomis per operaciją. Daugybę dienos valandų tarp jų vis būdavo įsiterpęs operacinis stalas, todėl kai jinai jį apkabina, jis priblokštas, kad nėra stalo, kaukės, pirštinių. Jaučiasi kaip naujagimis prie nuogo motinos pilvo. Ji kužda jam į ausį. Ką ji sako? Kaip jis trokšta prisiminti. Žodžiai ne tradicinės maldos, o greitosiomis sugalvoti. Jiems pavyksta užgožti komentatoriaus balsą.

Jis prisimena jos palaidinukę, sudrėkusią nuo jo ašarų – ne, nuo jų abiejų ašarų.

Jis prisimena, kaip glaudžiasi prie jos, įsikniaubia jai į krūtinę, užminga, pabunda, apkabina, verkia, vėl užminga. Ji nuolat klausinėja: „Kas yra? Kas tau atsitiko?“ Daug valandų, dienų, kas pasakys, kiek laiko, ji būna su juo, o jis kabinasi į ją iš paskutiniųjų, audra siaučia, daužo jį, bando išplėšti jai iš glėbio.

Jis prisimena, kaip staiga viskas nuščiuvo, kaip stojo kurtinama tyla, kažkas pasikeitė. Jos palaidinukė prasiskleidė.

Kaip chirurgas, kurio darbas – pjūviu atverti audinius, jis trokšta, kad palaidinukė prasiskleistų daugiau, galbūt net praskleidžia ją nosimi ir skruostais. Jos speneliai krusteli laukelių monetose, krūtys išsprūsta iš palaidinukės ir pasitinka jo lūpas. Matyt, jos veidas atspindi jo veidą, nes jis mato jame baimę, sumišusią su geismu.

Ji palinksta virš jo nuoga, putliomis nešančiomis ramybę krūtimis, abiejų veidais rieda palengvėjimo ašaros, alkani bučiniai bando atsigriebti už prarastą laiką. Paskui jis atsiduria virš jos, ir jinai žiūri į jį taip, lyg jis būtų Išganytojas. Įeidamas į ją, jis semiasi jos gerumo, to gerumo ir nekaltumo, kuriuos prarado toks jaunas, nuo kurių nutolo ir kurių prisiekia niekada neišsižadėti…

Jis sėdi ant lovos Naujajame Džersyje, pasaulis už lango bežadis po sniego baldakimu, širdis daužosi, grėsminga tachikardija, marškiniai permirkę prakaitu, nors šalta. Maudžia po krūtinkauliu. Kaip jis trokšta prisiminti, koks jos lūpų, jos krūtų skonis.

Bet prisimena štai ką (melsdamasis, kad vaizdas būtų tikras):

Jis prisimena, kaip paskęsta joje, užtempia ją ant savęs kaip minkštą vilnonį apsiaustą. Ji apgaubia jį kaip sutemos pievą. Jų sueitis nubaido demonus, jo ir jos, ir jo išsilaisvinimo klyksmas pertraukia jos tylius šūkčiojimus. Tvarka atkurta. Grįžta įprasti dydžiai. Miegas ištinka kaip palaima.

Jo nelaimė (ir prisiminęs jis verkia Naujajame Džersyje, daužydamas per galvą ranka), kad atsikvošėjęs po šio Misingo laikotarpio, jis jaučia tik sąmyšį erdvėje, laiko duobę, didžiulį sutrikimą ir gėdą; kodėl, neprisimena, bet nusiramina tik iš naujo puolęs prie darbo. Jis išdildė iš atminties, kas įvyko.

Kaip žiauru, kad prisiminimas prisikelia per pūgą, praėjus tokiam ilgam laikui po jos mirties. Kaip žiauru, kad šis sutrūkinėjęs vaizdas tik šmėkšteli pro ledu apgargėjusį langą, paskui tenka spėlioti, ar jis tikras, ar nuo alkoholio sutrikusių smegenų pramanas. Jis kaip sutrupėjusią relikviją surinko atmintį, pagaliau ji vientisa; ir vis dėlto jis abejoja. Niekada nematys jos aiškiau kaip tą naktį Klevo gatvės 529 name. Prisimindamas vėlesniais metais dvejos, ar neiškreipia, ar nepagražina, nes kaskart, kai sąmoningai ją prisimena, atsiranda naujas prisiminimas, naujas įspaudas atmintyje, dedamas ant ankstesnio. Jis būgštauja, kad per dažnai čiupinėjamas jis suirs.

„Tu išgelbėjai man gyvybę, – garsiai sako jis seseriai Marijai, sėdėdamas ant siauros lovos Naujajame Džersyje. – Ir dėl mano kvailumo, mano neryžtingumo, mano panikos netekai savo.“ Gerokai per vėlu jai tai sakyti, bet jis supranta, kad pasakyti būtina, ir nors netiki Dievo, viliasi, kad ji girdi. „Negaliu žmogaus mylėti labiau, negu myliu tave.“ Jis neprisiverčia paminėti vaikų; jam atrodo, kad dėl jų galįs padaryti dar mažiau negu dėl sesers Marijos. Jie, du berniukai, dvyniai, prisimena jis, gyvena visatoje dar toliau nuo tos, kurioje dabar sesuo.

Bet per vėlu tai sakyti seseriai Marijai. Net šis prisiminimas, gražus ir aistringas, nejaudina jo ir nedžiugina. Žiūrėdamas į jos nuogumą, savo godumą, susiliejusius jųdviejų kūnus, jis siautulingai pavyduliauja, lyg nuogame jo kūne būtų kitas vyras, dabar apžergęs moterį, kurią jis myli, illusion des soises68 – tai esu aš, bet ne aš. Jo veržlus kūnas, tamsūs menčių trikampiai, duobutės ties juosmeniu pranašauja tik mirtį ir sunaikinimą. Tai siaubingo galo ženklai, nes šis kūno malonumas pasmerkė Mariją; ji to dar nežino, bet jis, žiūrėdamas į šį vaizdą, žino. Jo bausmė dar baisesnė: jis turi gyventi.

68 Antrininkų iliuzija (pranc.).

47 SKYRIUS

Dingę laiškai

Tomas Stounas iš mano kambario išėjo po vidurnakčio. Atėjo laikas, kai jis susiliejo su tamsa, o jo balsas pripildė erdvę, lyg čia niekas niekada nebuvo ištaręs nė žodžio. Aš jo nepertraukinėjau. Užmiršau, kad jis čia. Aš gyvenau jo pasakojimu, uždegiau žvakę Švenčiausiosios Marijos bažnyčioje Madraso Šventojo Jurgio tvirtovėje, ne blogiau už kitus mokiausi Anglijos pensione, suvokiau, kaip atgaivinus prisiminimus galima išvysti Marijos viziją. Žmonės mato vizijas Fatimoje, Lurde ir Gvadalupėje, tai argi aš galiu abejoti, kad pasaulietiška mano motinos vizija pasirodė jam apšarmojusiame nuomojamo kambario lange, juk pats matydavau ir jausdavau ją autoklavo kambaryje, kai buvau mažas? Jo balsas vedė mane į praeitį prieš mano gimimą, bet vizija buvo mano akių spalvos ar mano smiliaus ilgio.

Suvokiau, kad Tomas Stounas tebėra kambaryje, tik tada, kai jis baigė pasakoti; mačiau žmogų, užburtą savo istorijos, gyvačių kerėtoją, kurio gyvatė tapo jo turbanu. Stojusi tyla buvo siaubinga.

Tomas Stounas išgelbėjo mūsų chirurgijos programą.

Jis tai padarė prijungęs Nuolatinės pagalbos Dievo Motiną prie Bostono Mekos kaip filialą. Tereikėjo jo parašo po laišku, kuriame tai patvirtinta. Bet Nuolatinės pagalbos Dievo Motina nebuvo vien popierinis Mekos filialas. Kas mėnesį keturi medicinos studentai ir du chirurgai rezidentai atvykdavo iš Mekos padirbėti pas mus. „Safaris pažiūrėti čiabuvių tarpusavio žudynių ir vieno kito Brodvėjaus spektaklio“, – apibendrino B. S. Gandhis, išgirdęs apie sumanymą. Bet mums pasitaikė proga padirbėti Bostone.

Baigiau internatūrą ir pradėjau antrus rezidentūros metus. Svarbiausias mūsų prijungimo prie Mekos vaisius – Dypakas, amžinasis chirurgijos žydas, pasak B. S. Gandhio, pagaliau baigė stažuotę, dabar buvo specialistų tarybos patvirtintas chirurgas ir galėjo dirbti bet kur. Tačiau jis liko Dievo Motinoje vadovauti chirurgų rengimui, be to, buvo paskirtas Mekos docentu klinicistu. Nebuvau matęs Dypako tokio laimingo. Tomas Stounas tesėjo žodį ir pasirūpino, kad Dypako tyrimų rezultatai apie tuščiosios venos sužeidimus būtų paskelbti. Tas straipsnis žurnale „The American Journal of Surgery“ tapo klasika, kalbėdami apie kepenų sužalojimus, jį cituodavo visi. Dypakas gavo konsultanto atlyginimą, bet ir toliau gyveno personalo bloke. Kadangi į Bronksą atvykdavo Mekos chirurgų rezidentų, mes turėjome daugiau žmonių, ir Dypakas galėjo ilgiau pamiegoti. Apleistame pusrūsyje jis tyrė, kaip dėl įvairių kraujotakos sutrikimų paveikiamos kiaulių ir karvių kepenys.

Popsio silpnaprotystės slėpti nebereikėjo. Jis atsargiai maklinėdavo po Dievo Motiną, apsivilkęs chirurgo drabužiais, su kauke, karančia ant kaklo. Buvo išvedamas iš operacinės kaskart, kai ten nuklysdavo, ir sulaikomas, kai mėgindavo išeiti iš ligoninės teritorijos, bet nesipiktino. Kartais ką nors sustabdydavo ir paskelbdavo: „Aš susiteršiau.“

Vėlų penktadienio vakarą, praėjus keliems mėnesiams po pirmo Tomo Stouno apsilankymo mano kambaryje, išgirdau beldžiant į duris. Už jų vėl stovėjo jis, drovus, sutrikęs ir nenutuokiantis, kaip bus sutiktas.

Ilga tėvo išpažintis viską pakeitė; buvo daug lengviau ant jo pykti, sujaukti jo butą ir įsibrauti į jo erdvę, kol nebuvau išgirdęs jo istorijos. Dabar, jį pamatęs, pasijutau nesmagiai ir į vidų nepakviečiau.

– Negaliu ilgiau pabūti, bet svarsčiau… norėjau paklausti, ar… gal norėtum rytoj, šeštadienį, su manim pavakarieniauti etiopiškame restorane Manhatane?.. Čia adresas… apie septynias?

Šito iš jo nesitikėjau. Jei jis būtų mane pakvietęs į Metropolitano meno muziejų ar pavakarieniauti viešbutyje „Waldorf-Astoria“, būčiau nesvyruodamas atsisakęs. Bet kai jis pasakė „etiopiškame restorane“, įsivaizdavau rūgščią indžerą, aštrią vištieną, man ėmė varvėti seilė, o liežuvio nebegalėjau apversti. Linktelėjau, nors tikrai nenorėjau būti su juo. Bet mūsų reikalai nebuvo sutvarkyti iki galo.

Šeštadienį, išniręs iš metro, pamačiau tolumoje Tomą Stouną, stovintį prie „Meskerem“ Grinvič Vilidže. Amerikoje jis gyveno daugiau kaip dvidešimt metų, bet atrodė ne vietoje. Jo nedomino lauke iškabintas valgiaraštis, jis nematė studentų, pasipylusių iš Niujorko universiteto su muzikos instrumentų futliarais rankose, nors plaukai, drabužiai ir daugybė auskarų skyrė juos nuo kitų praeivių. Kai išvydo mane, jam akivaizdžiai palengvėjo.

„Meskerem“ buvo mažas, tamsiai raudonos užuolaidos ir sienos priminė čikos vidų. Kavos pupelių, paskrudintų ant anglių, aromatas ir berberės pipirų kvapas buvo iš kito pasaulio toli nuo Manhatano. Atsisėdome ant nedailių žemų trikojų medinių kėdučių, tarp mūsų stovėjo pintas stalas. Ilgame veidrodyje už Tomo Stouno mačiau jo pakaušį ir žmones, įeinančius į restoraną ar iš jo išeinančius. Prie sienų smeigtukais prismeigtuose plakatuose buvo pavaizduotos Gonderio pilys, besišypsanti tigrajė tvirtais nepriekaištingais dantimis, raukšlėtas etiopų šventiko veidas iš arti ir Čerčilio gatvė iš paukščio skrydžio, visų vienodas užrašas: TRYLIKA MĖNESIŲ SAULĖKAITOS. Visi etiopiški restoranai, į kuriuos vėliau užsukdavau Amerikoje, sienas puošė tokiu pačiu „The Ethiopian Airlines“ kalendoriumi.

Padavėja, neaukšta amharė gyvomis akimis, atnešė mums valgiaraščius. Jos vardas buvo Ana. Ji vos neišmetė pieštuko, kai aš amharų kalba pasakiau atsinešęs peilį ir esąs toks alkanas, kad jei ji parodytų, kur pririšta karvė, pradėčiau maitintis pats. Kai ji atnešė apskritą padėklą su valgiais, Tomas Stounas atrodė nustebęs, lyg būtų užmiršęs, kad valgysime pirštais iš bendros lėkštės. Sunerimo, kai Ana (kilusi iš Adis Abebos Kebenos rajono – nelabai toli nuo Misingo) atplėšė kąsnelį indžeros, pamirkė padaže ir įdėjo man į burną pirštais – toks svečio pamaloninimas vadinamas gurša. Tomas Stounas skubiai pakilo ir paklausė, kur tualetas, kad ji šitaip nepamaitintų jo.

– Šventasis Gabrieliau, – tarė Ana, žiūrėdama, kaip jis nueina. – Išgąsdinau jūsų draugą savo etiopiškais papročiais.

– Jis turėtų žinoti. Septynerius metus gyveno Adis Abeboje.

– Eikit! Tikrai?

– Prašom neįsižeisti.

– Nieko baisaus, – nusišypsojo ji. – Aš pažįstu tokius užsieniečius. Pragyvena ten ne vienus metus, bet mūsų nemato. Bet nesirūpinkit. Jūs mielas už du ir jūs gražesnis.

Galėjau jį užstoti. Galėjau pasakyti, kad jis – mano tėvas. Nusišypsojau. Paraudau. Nepasakiau nieko.

Grįžęs Tomas Stounas neryžtingai bandė valgyti. Viena dainų, sklindančių pro garsiakalbius lubose, neišvengiamai buvo „Tizita“. Įdėmiai žiūrėjau jam į veidą: reiškia ji jam ką nors ar ne. Nieko.

Čiabuvio požymis – pirštai, nesutepti troškinio; indžerą naudoji kaip reples, kaip užtvarą, imdamas kąsnelį vištienos ar jautienos, persisunkusius padažu. Tomo Stouno nagai paraudonavo.

Tilahunas, dainuojantis „Tizitą“, jauki nuotaika ir smilkalai išjudino prisiminimus, ir jie kunkuliuodami veržėsi į paviršių. Prisiminiau rytą Misinge, apčiuopiamą svarią ūkaną, savotišką trečią gaivalą po žemės ir dangaus, išnykstančią saulei patekėjus; prisiminiau Rozinos dainas, Gebraus giesmes, stebuklingą Almazos spenelį; prisiminiau jauną Hemą su Ghošu, einančius į darbą, ir mus, mojuojančius pro virtuvės langą; prisiminiau tas laimingas dienas, tviskančias saulės šviesoje kaip nauja moneta.

– Ketini kitus ketverius rezidentūros metus atidirbti Dievo Motinoje? – paklausė Tomas Stounas, staiga įsiverždamas į mano svajones. – Jei norėtum keltis į Bostoną…

Jokios nuovokos. Aš pasiruošęs pasikalbėti su juo apie praeitį, o jį domina mano ateitis.

– Nenoriu palikti Dievo Motinos. Ši ligoninė man atstoja Misingą. Nenorėjau palikti nei Misingo, nei Adis Abebos, bet turėjau. Dabar nenoriu palikti Dievo Motinos.

Kitas žmogus būtų paklausęs, kodėl turėjau palikti Misingą. Pats buvau kaltas – jei jis būtų paklausęs, ko gero, nebūčiau atsakęs. Turbūt jis tai suprato.

Nukraustydama stalą, Ana angliškai paklausė Tomo Stouno:

– Jums patiko mūsų valgiai?

– Skanūs, – atsakė jis, beveik nežvilgtelėjęs į ją. Paraudo, kai mudu įsistebeilijome į jį. – Ačiū, – pridūrė, lyg viltųsi, kad taip jos greičiau atsikratys.

Ana išėmė du servetėlių paketus iš prijuostės kišenės ir padėjo ant stalo.

– Garbės žodis, skanu, – tariau Anai, – bet vištiena galėjo būti aštresnė.

– Galėjo, – amhariškai atsakė ji, truputį nustebinta paslėpto priekaišto. – Bet tada tokie lankytojai kaip jis nepraris nė kąsnio. Be to, mes naudojame vietos sviestą, taigi net jei troškinys būtų aštresnis, skonis vis tiek nebūtų kaip tėvynėje. Tik tokie kaip jūs ir atskiria.

– Nori pasakyti, kad restoranų su tikru etiopišku maistu nėra? Nors Niujorke šitiek etiopų?

– Čia nėra, – linktelėjo ji. – Jei kada nors lankysitės Bostone, užsukite į „Šebos karalienę“. Roksberyje. Garsus restoranas. Lyg mūsų ambasada. Viršuje viename kambaryje prekiaujama bakalėjos ir gastronomijos prekėmis, o apačioje patiekiamas naminis maistas. Valgiai su tikru etiopišku sviestu. „The Ethiopian Airlines“ įgula atveža jo tik ten. Tame restorane valgo visi etiopai taksi vairuotojai. Ten pamatysi tik etiopus.

Tomas Stounas klausėsi mūsų pokalbio bereikšmiu veidu. Anai nuėjus, įkišo ranką į kišenę. Maniau, kad ieško piniginės, tačiau jis ištraukė knygos skirtuką, kurį palikau jo kambaryje, tą, kuriame sesuo Marija parašė jam raštelį.

Rūpestingai nusišluočiau rankas ir paėmiau skirtuką iš jo. Supratau, kad man jo trūko; jo vieta turėtų būti ne ant pinto stalo, o banko saugykloje. Tai buvo mano varginančios kelionės, pabėgimo iš Etiopijos, apie kurį jis nieko nežino, talismanas. Perskaičiau paskutines eilutes – „Be to, pridedu Jums laišką nuo savęs. Prašom iškart perskaityti. SGMJ“ – ir pakėliau akis.

Tomas Stounas pasimuistė ant kėdutės. Gurktelėjo ir atsirėmė į pintą stalą.

– Marijonai. Šis skirtukas… tikriausiai buvo vadovėlyje?

– Taip. Aš turiu vadovėlį.

Jis sustingo, plaštakos įstrigo po šlaunimis, lyg jį būtų pakračiusi elektros srovė.

– Ar tu… Ar galiu paklausti… Ar turi… Ar jame buvo laiškas?

Sėdėdamas taip žemai, jis atrodė bejėgis, keliai po smakru, it tėvas, apsilankęs vaikų darželyje.

– Aš maniau, kad tu turi laišką, – tariau.

– Ne! – atkirto jis taip tvirtai, kad į mus atsisuko Ana.

– Atleisk, – atsiprašiau, nors nesupratau kodėl. – Maniau, kad laišką pasiėmei išvykdamas. O knygą palikai.

Jo veidas, prieš valandėlę pilnas vilties, aptemo.

– Aš beveik nieko nepasiėmiau, – tarė. – Išėjau iš Misingo su drabužiais, kuriais vilkėjau, ir vienu ar dviem daiktais iš kabineto. Ir negrįžau.

– Žinau, – atsiliepiau.

Jis susigūžė, išgirdęs šiuos žodžius. Nieko nuostabaus, kad nenori manęs klausinėti apie praeitį. Jokia geležtė nepervertų žmogaus širdies taip, kaip tinkamai parinkti pagiežingo sūnaus žodžiai. Bet argi jis iš tikrųjų mane laiko sūnumi?

– Bet pirštą pasiėmei? – neatlyžau.

– Taip… Daugiau nieko. Pirštas buvo jos kambaryje. Nuėjau ten. – Jis pakėlė akis.

– Atleisk. Gaila, kad neturiu laiško, – tariau.

– O skirtukas? – paklausė jis. – Kaip tu jį gavai?

Atsidusau. Ana atnešė mums kavos. Puodelis be ąselės buvo per mažas, kad spėčiau šitam žmogui papasakoti savo gyvenimą.

– Turėjau skubiai išvykti iš Etiopijos. Manęs ieškojo valdžios organai… Tai ilga istorija. Jie manė, kad prisidėjau prie „The Ethiopian Airlines“ lėktuvo pagrobimo. Jie manė, kad prijaučiu Eritrėjos sukilėliams. Juokinga, tiesa? Prisimeni tarnaitę Roziną? Viena pagrobėjų buvo Rozinos duktė, Ženetė. Beje, Rozina mirusi. Pasikorė.

Jis nesuprato.

– Rozina ir Ženetė… – vėl prabilau. – Trumpai drūtai, per valandą turėjau dingti iš miesto. Išeidamas, ropšdamasis per Misingo sieną, atsisveikinau su Hema, Vyresniąja, Gebrum, Almaza ir Šiva, savo broliu… – Nutilau. Liežuvis stojo stulpu. – Šiva, tavo antras sūnus…

Stounas gurktelėjo. Tai neįmanoma. Ir vis dėlto jis turi žinoti, ypač jei bus skaudu.

– Mano sūnus, – tarė klausydamasis, kaip skamba šis žodis.

– Tavo sūnus. Nori pamatyti, kaip jis atrodo?

Jis linktelėjo, tikėdamasis, kad išsitrauksiu piniginę.

– Pažiūrėk į veidrodį už nugaros, – pasakiau.

Jis delsė, lyg manytų, kad pokštauju ar ketinu jį apgauti. Bet atsisuko, ir mūsų akys veidrodyje susitiko. Krūptelėjau, staiga pasijutęs jam daug artimesnis.

– Mudu su Šiva panašūs kaip du vandens lašai.

– Koks jis? – paklausė Tomas Stounas neatsisukdamas.

Atsidusau. Papurčiau galvą. Nuleidau akis. Jis atsigręžė į mane.

– Šiva… visiškai kitoks. Sakyčiau, genijus. Bet keistas. Nenori mokytis. Niekada neatsakys į egzaminų klausimą taip, kad išlaikytų, ir ne dėl to, kad nežino… Jis niekada nesuprato, kodėl turi elgtis pagal įsigalėjusią tvarką. Bet mediciną, ypač ginekologiją, jis išmano geriau už mane. Jis dirba su Hema, operuoja fistules. Nuostabus chirurgas. Jį mokė Hema. Medicinos nestudijavo. – Stounui nebūtų buvę sunku viską sužinoti pačiam, jei būtų domėjęsis. Dabar jis domėjosi. – Buvau labai artimas Šivai, kai buvome maži.

Stounas nemirksėjo. Negalėjau jam smulkiai papasakoti, kas vėliau nutiko. Niekam nesakiau. Tiesą žinojo tik Ženetė ir Šiva.

– Juodu su Ženete taip mane įskaudino, kad negaliu atleisti…

– Tai susiję su lėktuvo pagrobimu?

– Ne, ne. Tai įvyko daug anksčiau. Taigi aš labai ant jo supykau ir tebepykstu. Bet jis mano brolis – mano dvynys brolis, todėl, kai turėjau per valandą palikti miestą, kai atėjo laikas atsisveikinti su Šiva… mums abiem buvo labai skaudu. – Staiga pajutau, kaip man sunku valdytis. Buvo siaubingai svarbu nepravirkti Tomo Stouno akivaizdoje. Įsignybau į šlaunį. – Atsisveikindamas Šiva padavė man dvi knygas. Viena buvo Grėjaus „Anatomija“, jo didžiausias turtas. Jis visur ją nešiodavosi, nepaleisdavo iš rankų. Kita buvo tavo vadovėlis su tuo knygos skirtuku. Nežinau, iš kur ir kada jis jį gavo. Net nežinojau, kad tu parašei vadovėlį. Knyga vargu ar buvo bent kartą atversta. Nemanau, kad Šiva ją skaitė, bent jau ne taip godžiai kaip Grėjaus „Anatomiją“. Užtat tikriausiai pamatė knygos skirtuką ir perskaitė. Bet Šivą reikia pažinti. Jam nebūtų smalsu, kur laiškas, minimas skirtuke. Šiva gyvena dabartyje. Nežinau, nei kaip jis tą knygą gavo, nei kodėl panoro man ją atiduoti.

Stounas tebetylėjo, nenuleisdamas akių nuo tuščio pinto stalo tarp mūsų, lyg šis ženklintų visą jo ir mūsų praeities nežinomybę. Akyse atsispindintis skausmas persmelkė ir mane.

– Galiu paklausti, – pasiūliau. Man buvo įdomu ne mažiau negu Tomui Stounui. – Aš jo paklausiu, – pažadėjau.

Tomas Stounas buvo kitame pasaulyje. Kai pakėlė akis, suvokiau jo sielvarto gilybę; pamačiau jį patamsėjusiose rainelėse, nors tas gležnas derinys negali keisti spalvos. Suvokiau, kad beveik mistinė legendinio chirurgo aureolė – pasiaukojimas, atsidavimas, meistriškumas – tėra išorė. Chirurgas buvo asmuo, kurį jis kūrė, kad apsisaugotų, tačiau sukūrė kalėjimą. Jis žinojo, kad kaskart, nukrypus nuo profesinės srities į asmeninę, jo laukia skausmas.

Kai prabilo, balsas buvo pavargęs ir senas.

– Aš maniau, kad tu jį turi, o tu manei, kad aš…

– O kas laiške parašyta?

– Labai norėčiau žinoti, – nukirto jis. – Dešinės rankos nepagailėčiau…

Pirmą kartą pamačiau Tomą Stouną prieš kelis mėnesius. Maniau privaląs ant jo tūžti, bet pyktis atlyžo. Derėjo jam atleisti vien dėl jo vaikystės, jo motinos mirties istorijos, bet aš nebuvau tam pasiruošęs. Neatleidau Šivai, tai kodėl turėčiau atleisti Tomui Stounui? Net jei jam atleidau, iškrypėliškai nenorėjau, kad jis tai žinotų. Bet reikėjo sutvarkyti vieną nebaigtą reikalą.

– Turiu tau kai ką pasakyti. – Nemaniau, kad kada nors man bus gėda prieš šį žmogų. – Perduoti Ghošo žodžius. – Tuo metu Ghošo noras man pasirodė neprotingas. Bet dabar, žiūrėdamas į atšiaurų aštrių bruožų veidą, supratau, kodėl Ghošas norėjo, kad užmegzčiau ryšį su Stounu. Ghošas pažinojo Tomą, bet pervertino mano brandą. – Mirdamas Ghošas manęs paprašė kai ką padaryti, ir aš pažadėjau. Bet nepadariau. Numojau ranka. Tikiuosi, tu – ir jis – man atleisite. Ghošas pasakė, kad jo gyvenimas nebus baigtas, kol šito nepadarysiu… Jis norėjo, kad atvykčiau čia ir susirasčiau tave. Ir pasakyčiau, kad jis tave laikė broliu.

Buvo sunku, ir dėl to, kad prisiminiau sunkų Ghošo alsavimą, kiekvieną Ghošo žodį, ir dėl to, kad dabar mačiau tų žodžių poveikį Tomui Stounui. Kas jam sakė, kad jį myli, be motinos ir daktaro Roso sanatorijoje? Gal sesuo Marija, antra vertus, ar ji tai išreiškė žodžiais, o jei išreiškė, ar jis išgirdo?

– Ghošas liūdėjo, kad nė karto nebandei su juo susisiekti. Bet jis norėjo, kad žinotum: nors tu šitiek metų tyli, jis nepyksta.

Ghošas manė, kad Tomas vengė praeities iš gėdos. Jis neklydo, nes dabar Tomas paraudo.

– Atsiprašau, – tarė Stounas.

Nežinau, ar jis tai sakė man, Ghošui, ar visatai. To nepakako, bet atsiprašymų laikas jau atėjo.

Gal restorane buvo ir daugiau žmonių, bet aš jų nemačiau. Gal restorane skambėjo muzika, bet jos negirdėjau.

Tiriamai žiūrėjau į tėvą, lyg prieš akis būtų mėginys: išvydau šypseną, kuri suspurdėjo veide ir užgeso, išstumta nerimo ir kankinamo nuovargio. Dieve saugok, jei toks žmogus būtų bandęs mus auginti, jei būtų mus išsivežęs iš Etiopijos. Nors patyriau didžiulį sielvartą ir netektį, nebūčiau išmainęs savo praeities Misinge į gyvenimą Bostone su juo. Reikėjo padėkoti Tomui Stounui, kad išvyko iš Etiopijos. Seserį Mariją jis pamilo per vėlai. Ji buvo paslaptis, didysis apgailestavimas, kurį jis nusineš į kapą, labiausiai grauždamasis, kad nežino, ką ji rašė tame laiške.

– Aš parašysiu Šivai, – pažadėjau. – Paklausiu apie laišką.

Ko gero, supratau, kodėl Tomas Stounas užsisklendęs. Po Ženetės išdavystės nebenorėjau taip mylėti nė vienos moters. Nebent būčiau turėjęs raštišką garantiją. Sutikau medicinos studentę iš Mekos, šventąją, palyginti su mano pirmąja meile; ji buvo geraširdė, kilni, graži ir, rodos, labiau negu savimi domėjosi pasauliu ir viskuo, kas yra jame, taigi ir manimi. Mano pavėluotas miglotas atsakas turbūt atstūmė ją ir atsiėjo man ateities su ja viltį. Nusiminiau? Taip. Jaučiausi kvailai? Taip, bet sykiu man palengvėjo. Netekęs jos, buvau apsaugotas nuo jos, o ji – nuo manęs. Štai kas mane siejo su žmogumi, sėdinčiu priešais. Prisiminiau sustojusį laikrodį, kuris teisingai rodo laiką du kartus per dieną. Tomas Stounas sumokėjo. Pakilau kartu su juo. Laukiau prie restorano durų, abu buvome susikišę rankas į kišenes.

– „Nevadink nė vieno laimingu prieš jo mirtį“, – tarė jis.

Net nespėjau suvokti, šypsosi ar liūdnas, nes Tomas Stounas linktelėjo ir nuėjo.

48 SKYRIUS

Penki pirštai

Pirmą kiekvieno mėnesio sekmadienį po vidurnakčio skambindavau Hemai į bungalą. Adis Abebos laiku būdavo pirmadienio rytas, septinta valanda. Tuo metu skambutis kainuodavo pigiausiai, bet jis vis tiek būdavo brangus ir trukdavo ilgai, nes paprastai ragelį pirma Hemos pakeldavo Almaza ar Gebrus, kartais Vyresnioji. Nuo tada, kai Hema priėmė Mengistu – atsiprašau, draugo Mengistu – kūdikį, liovėmės būgštauti, kad mūsų klausosi slaptoji policija; be to, ji buvo užsiėmusi tikrais priešais. Mengistu Hailė Mariamas, Marijos Stiprybė, Valstiečių ir darbininkų tarybos generalinis sekretorius, socialistinės Etiopijos karinės tarybos pirmininkas, liaudies demokratinės Etiopijos ginkluotųjų pajėgų prezidentas iki gyvos galvos, generolas, vadovaujantis ginkluotos kovos su imperatoriaus agresija Tigrėje ir Eritrėjoje skyriui, perėmė albaniškąją marksizmo versiją. Aukštuomenės, vidurinio luomo ir net dirbančių vargšų namai buvo konfiskuoti, o žemė atimta. Bet paslaugų, padarytų jam ir ypač jo žmonai, Mengistu neužmiršo: Misingui skirti vaistai neįstrigdavo muitinės sandėliuose, ir nieko nereikėdavo patepti.

Tą sekmadienį, rinkdamas Hemos numerį, įsivaizdavau, kaip mano šeima Misinge žiūri į laikrodį su kavos puodeliais rankose, laukdama, kol iš žemyno, kurio nė vienas jų nematę, atsklis telefono skambutis. Ragelį pakėlė Almaza, greta pasilenkė Gebrus, abu susidrovėję ir išsigandę. Per pokalbį jie paprastai nuolat kartodavo: „Kaip sekasi? Tu sveikas?“ kol mano krikštatėviai įsitikindavo, kad jų vaikui nieko blogo nenutiko. Jie pasakė, kad meldžiasi už mane, pasninkauja dėl manęs. „Melskitės, kad greitai jus pamatyčiau, ir tegu Dievas jumis rūpinasi ir duoda jums sveikatos“, – atsiliepiau. Vyresnioji, priešingai, būdavo šneki ir nesivaržydavo, lyg būtume susidūrę koridoriuje prie jos kabineto.

Buvau pasakojęs Hemai apie pirmą susitikimą su Tomu Stounu. Ji išklausė tylėdama ir tikriausiai nusišypsojo išgirdusi, kad sūnus įsilaužė į Tomo Stouno butą. Nieko neslėpiau, nes Tomas Stounas jau nebekėlė grėsmės kaip kadaise, kai mes buvome nepilnamečiai. Pasakęs, kad padėjau ant Stouno rašomojo stalo knygos skirtuką kaip vizitinę, iš Hemos tylėjimo supratau, kad ji nežinojo, jog Šiva turi vadovėlį „Tikslinga veikla: Trumpas atogrąžų chirurgijos įvadas“. Padariau išvadą, vėliau tai patvirtino Vyresnioji, kad Hema pasistengė, jog Misinge šios knygos nebūtų; ji nenorėjo, kad mudu su Šiva pamatytume jo darbą, juolab – jo nuotrauką.

– Vakarieniavau su Tomu Stounu, mama, – pasakiau, kai ji perėmė ragelį. – Valgiau indžerą pirmą kartą per gerus metus.

Ji pyktelėjo sužinojusi, kad Ghošas prašė Stounui kai ką pranešti – supratau iš tylėjimo. Pasakęs, kokius žodžius turėjau perduoti, išgirdau, kaip ji garsiai šnypščia į nosinę. Tie žodžiai geriau apibūdino Ghošą ir jo nesavanaudiškumą negu Tomą Stouną. Paklausiau, ar ji ką nors žino apie skirtuką ar prie jo buvusį laišką. Nežinojo.

– Gal Šiva žino, – tariau. – Galiu su juo pasikalbėti?

Ji pašaukė jį vardu, kiek kartų tai girdėjau, būdamas mažas. Šiva atsiliepė, iš aido sprendžiau, kad jis mūsų vaikystės kambaryje. Laukdamas išgirdau, kaip Hema klausia Vyresniosios apie skirtuką, ir šios „Ne!“ atskleidė, kad tai jai irgi naujiena.

Šiva niekada nemokėjo tinkamai kalbėti telefonu. Jis sveikas, fistulių operacijos sėkmingos, apie dingusį laišką nieko nežino.

– Šiva, ar prisimeni knygos skirtuką ir užuominą apie laišką? – paklausiau.

– Taip.

– Tai sakai, knygoje laiško nebuvo?

– Nebuvo.

– Iš kur gavai knygą, Šiva?

– Ghošas davė.

– Kada?

– Prieš mirtį. Jis norėjo su manim pasikalbėti apie daugelį dalykų, tarp jų ir apie šį. Sakė paėmęs knygą iš Tomo Stouno buto tą dieną, kai mudu gimėm. Ir išsaugojęs. Norėjo, kad ją turėčiau.

– Tada tu pirmą kartą pamatei vadovėlį ir Tomo Stouno nuotrauką?

– Taip.

– Ghošas neminėjo sesers Marijos – mūsų motinos – laiško Stounui?

– Ne, neminėjo.

– Ar sakė, kodėl nori, kad turėtum tą knygą?

– Ne.

– Pamatęs skirtuką ir užuominą apie laišką, negrįžai jo paklausti?

– Ne.

Atsidusau. Gal liautis, bet jau šitiek atvargau…

– Kodėl? – paklausiau.

– Jei jis būtų norėjęs, kad turėčiau laišką, būtų atidavęs.

– Kodėl tu atidavei knygą man, Šiva?

– Norėjau, kad tu turėtum.

Šiva nesuirzo, jo balsas buvo kaip pokalbio pradžioje; įdomu, ar jis suvokė, kad pykstu, pamaniau. Šiva buvo teisus: arba laiško nebuvo, arba jį rado ir kažkodėl sunaikino Ghošas.

Jau ketinau atsisveikinti. Puikiai pažinojau brolį ir nesitikėjau, kad jis paklaus, ar aš sveikas ir kaip man sekasi. Bet jis mane nustebino klausimu:

– Kokios ten operacinės?

Jis norėjo žinoti planą, atstumą iki autoklavo kambario ir drabužinės, ar prie kiekvienos operacinės yra kriauklė, ar yra viena bendra prausykla. Smulkiai nupasakojau. Baigęs kalbėti, laukiau, ir jis vėl mane nustebino:

– Kada grįši namo, Marijonai?

– Šiva, man dar liko ketveri metai rezidentūros.

Ar taip jis bando pasakyti, kad gailisi dėl visko, kas įvyko? Kad ilgisi manęs? Ar noriu tai išgirsti? Nebuvau tikras, todėl tik pridūriau:

– Nežinau, ar man saugu atvykti, bet jei saugu, mielai atvažiuočiau po kokių metų… O kodėl tau neatvykus pas mane į svečius?

– Ar galėsiu pamatyti jūsų operacines?

– Žinoma. Pasirūpinsiu, kad galėtum.

– Gerai. Atvyksiu.

Ragelį vėl paėmė Hema. Ji buvo nusiteikusi paplepėti ir nenorėjo manęs paleisti. Klausydamasis jos linksmo balso, grįžau į Misingą, lyg sėdėčiau prie telefono po Nehru nuotrauka ir žiūrėčiau į Ghošo portretą kambario gale, pašventinusį tą vietą, kurioje jis praleido daug valandų klausydamasis grundigo.

Padėjau ragelį, ir mane apėmė neviltis. Aš vėl Bronkse, mano kambario sienos plikos, išskyrus įrėmintą „Šventosios Teresės ekstazę“. Supypsėjo iki šiol tylėjęs zirzeklis. Atsiliepdamas į šaukimą, vėl užsidėjau ant sprando jungą; tiesą sakant, man patiko vergiškas chirurgo rezidento gyvenimas, niekada nesibaigiantis darbas, krizės, neleidžiančios man pamiršti dabarties, tvanai kraujo, pūlių ir ašarų – skysčių, kuriuose ištirpdai visus savasties pėdsakus. Dirbdamas kaip juodas jautis, jausdavausi savas, jausdavausi amerikietis ir retai kada turėdavau laiko galvoti apie namus. Po keturių savaičių vėl ateidavo laikas skambinti į Misingą. Spėliojau, ar Hemai šie telefono skambučiai irgi tokie slogūs.

Po to skambučio Hema parašė klaususi Bakelio, Almazos ir netgi V. V. Gonado, bene jie bus girdėję apie laišką, paliktą Ghošo ar sesers, bet niekas nieko nežinojo. Ji pranešė, kad Šiva prašęs išvykimo vizos man aplankyti, bet valdžia delsia; jam liepta pristatyti raštiškus notaro akivaizdoje priesaika patvirtintus pareiškimus, kad Etiopijoje jis niekam neskolingas, be to, kad aš niekam neskolingas, nes jam reikėtų grąžinti mano skolas. Pridūrė priminsianti Šivai toliau reikalauti vizos. Tarp eilučių perskaičiau, kad Šivai jau neįdomu.

Parašiau Tomui Stounui, kad sesers Marijos laiškas paslaptingai dingo. Jis man neatrašė ir nepadėkojo už rūpestį.

Kitus ketverius metus kartais matydavau Tomą Stouną, atvykusį vadovauti konferencijai ar mokyti per vizitacijas; jis buvo įspūdingas, kaip ir tikėjausi, ryžtingas, rimtas ir puikiai išmanė savo darbą. Toks akiratis būna tik daug metų stropiai studijuojant literatūrą ir praktiškai taikant tas žinias. Man daug labiau patiko būti šalia jo tokio negu su juo vakarieniauti. Turbūt jis irgi taip jautėsi, nes daugiau nei skambino, nei užsuko.

Tris kartus skridau į Bostoną po mėnesį ten padirbėti: plastinė chirurgija, urologija ir organų persodinimas. Darbas buvo įdomus, sunkus, ir aš kaskart pamiršdavau nerimą, kad esu netoli jo. Per paskutinę rotaciją dirbau su juo, bet tiek darbo negalėjau nė įsivaizduoti. Per tą laiką jis vieną kartą pasiūlė drauge pavalgyti, bet aš atsiprašiau ir atsisakiau, nes dirbau organų persodinimo intensyviosios terapijos skyriuje ir nė minties neturėjau išeiti anksčiau kaip devintą vakaro net tą naktį, kai nebudėdavau. Man pasirodė, kad jam palengvėjo.

1986-aisiais, penktaisiais mano stažuotės metais, man paaukštino pareigas: iš vyresniojo ordinatoriaus tapau Dypako asistentu ir ėmiau ruoštis diplomo patvirtinimo egzaminui. Nenoromis ėmiau žavėtis ilga ir sunkia amerikiečių chirurgų rengimo sistema; kai jau beveik baigi stažuotę, žavėtis lengviau. Mano nuomone, techniškai sugebėčiau padaryti visas svarbiausias bendrosios chirurgijos operacijas, be to, žinojau savo galimybes. Dievo Motinoje teko matyti beveik visko. O svarbiausia – mokėjau rūpintis pacientais prieš operaciją, po jos ir reanimacijos palatoje.

Be to, 1986 metais mano brolis išgarsėjo; straipsnį „The New York Times“ man parodė Dypakas. Pritrenktas išvydau Šivos nuotrauką, savo atspindį, bet trumpesniais plaukais, apsikirpusį beveik ežiuku, be žilės, kuri įsimetė man į žandenas ir smilkinius. Atvaizdas iškart mane supykdė, priminė išdavystės skausmą. Taip, pavydėjau. Šiva atėmė iš manęs pirmą ir vienintelę merginą, kurią mylėjau, ir ją sugadino. Dabar jis išgarsėjo mano krašte, mano laikraštyje. Aš laikiausi visų taisyklių, stengiausi elgtis teisingai, o jis taisyklių nepaisė, ir kas išėjo? Ar teisingas Dievas būtų leidęs tokį dalyką? Prisipažįstu, kad straipsnį perskaičiau ne iš karto.

Anot „The New York Times“, Šiva – pasaulinio garso makšties fistulės specialistas ir didžiausias ja sergančių moterų gynėjas. Jis talentingai vadovavo Pasaulinės sveikatos apsaugos organizacijos kampanijai fistulėms išvengti, kuri „labai skiriasi nuo įprasto vakarietiško požiūrio į šiuos klausimus“. Laikraštyje buvo įdėta spalvingo plakato reprodukcija – „Penkios bėdos, dėl kurių atsiranda fistulių“: plakatas vaizdavo plaštaką išskėstais pirštais. Įsižiūrėjęs į fotografiją pažinau Šivos ranką. Ant delno sėdėjo prislėgta moteris – pozavo etatinė praktikantė?

Plakatas buvo platinamas visoje Afrikoje ir Azijoje ir išspausdintas keturiasdešimčia kalbų. Kaimo akušerės buvo mokomos išvardyti penkis trūkumus. Pirma – mergaitės ištekinamos per jaunos, dar vaikai; antras – nėra jokios nėščiųjų priežiūros; trečias – per ilgai nenorima pripažinti, kad moteris negali pagimdyti (o vaisiaus galvutė jau įstrigusi gimdymo kanalo viduryje ir daro žalą) ir reikia daryti cezario pjūvį; ketvirtas – sveikatos centrų, kuriuose daromas cezario pjūvis, per maža ir jie pernelyg toli; penktas, jei motina išgyvena (vaisius niekada neišgyvena) – vyras ir giminės išveja moterį dėl varvančios, dvokiančios fistulės iš pūslės į makštį arba iš tiesiosios žarnos į makštį, arba ir tokios, ir tokios. Šios istorijos paprastai baigiasi savižudybe.

„Moterys, kurioms atsiranda fistulė, randa kelią pas Šivą Gyrių Stouną, – buvo rašoma straipsnyje. – Jos važiuoja autobusu, kol kiti keleiviai jų neištrenkia lauk. Eina pėsčios, joja asilu. Dažnai atsineša tik lapelį popieriaus, kuriame amharų kalba parašyta: MISINGAS, FISTULIŲ LIGONINĖ arba OPERACIJA PAS STOUNĄ.“

Šiva Stounas ne gydytojas, „tik nagingas nespecialistas, kurį su šia sritimi supažindino motina ginekologė“.

Kitą kartą kalbėdamas su Hema, paprašiau nuo manęs pasveikinti Šivą.

– Mama, – tariau, – derėjo straipsnyje daugiau vietos skirti tau. Jei ne tu, Šiva negalėtų daryti to, ką dabar daro.

– Ne, Marijonai. Visi nuopelnai jo vieno. Fistulių chirurgijos nemėgau. Ji tinka tokiam atsidavusiam vienam tikslui žmogui kaip Šiva. Jai reikia nuolatinio dėmesio, prieš operaciją, operuojant ir po operacijos. Kad žinotum, kiek laiko jis galvoja apie kiekvieną atvejį, numato visas kliūtis. Fistulę jis įsivaizduoja trijų matmenų. – Šiva dirbtuvėje pasidarė naujus instrumentus ir rado naujų operavimo būdų. Straipsnis minėjo Vyresniosios pastangas prasimanyti pinigų ir žiaurų skurdą, ir staiga pasipylė aukos. Vyresnioji ketino Misinge pastatydinti naują pastatą, skirtą moterims, kurioms atsirado fistulių. – Šiva jau krūvą metų braižo planus. Ligoninė bus V pavidalo, priestatai susikirs trečiojoje operacinėje. Bus padarytas kapitalinis operacinės remontas, ji bus rekonstruota, turėsim dvi operacines su bendra prausykla viduryje.

Vėlai vakare dar kartą perskaičiau straipsnį. Šį kartą skaitant man nudiegė per paširdžius. Autorė neslėpdama žavėjosi Šiva, ir jautei, kad ji atsisakė santūrumo, įprasto beaistrio tono, nes žmogus sujaudino ją labiau negu tema. Pabaigoje ji pacitavo mano brolio žodžius: „Tai, ką aš darau, paprasta. Užtaisau skyles“, – pasakė Šiva Gyrius Stounas.

Taip, bet tu jas ir darai, Šiva.

Man irgi sekėsi, nors kukliau: aš išlaikiau Amerikos chirurgijos tarybos egzaminą raštu. Po kelių mėnesių man buvo paskirta diena egzaminui žodžiu Bostone, viešbutyje „Copley Plaza“. Pusantros valandos mane kankino du egzaminuotojai, bet pagaliau paleido. Žinojau, kad išlaikiau.

Lauke buvo puiki diena. Ilgo tvenkinio gale, įrėmintas mėlyno dangaus, stovėjo ramus pilko akmens monolitas – scientistų bažnyčia. Penkerius metus dieną naktį leidau ligoninėje, nemačiau dangaus, nejaučiau saulės šilumos ant veido. Užsigeidžiau įbristi į vandenį su drabužiais arba pergalingai surikti. Pasitenkinau nusipirkęs ledų ir su pasigardžiavimu juos suvalgiau sėdėdamas prie tvenkinio.

Ketinau važiuoti į oro uostą ir skristi atgal į Niujorką. Bet pamatęs, kad vairuotojas etiopas, pasisveikinęs su juo mudviejų kalba, sugalvojau ką kita. Taip, aišku, jis žino „Šebos karalienę“ Roksberyje, ir jam būtų garbė mane ten nuvežti.

– Aš – Mesfinas, – tarė, plačiai šypsodamasis man užpakalinio vaizdo veidrodėlyje. – Kas jūs? Kuo verčiatės?

– Mano pavardė Stounas, – tariau, segdamasis saugos diržą, nors nerimo nejaučiau: šiandien man negali nutikti nieko blogo. – Aš chirurgas.

49 SKYRIUS

Valdovės ėjimas

Gatvės kampe buvo atitvertas plotas senų automobilių ir jų detalių supirktuvei, aukštos sienos su spygliuota viela priminė Kerkelės kalėjimą. Pro vartus buvo matyti didžiulis miegantis šuo, pririštas prie grandinės. Toliau driekėsi tušti sklypai, kuriuose pelenų ir suodžių kontūrai ženklino buvusius pastatus. Mesfinas pasuko taksi prie vienintelio namo gatvės gale, išsigelbėjusio nuo kitus ištikusios pražūties. Takas prie namo prasidėjo gatvės viduryje, lyg klotuvas šioje vietoje būtų pristigęs asfalto, todėl savininkė ėmėsi pati tvarkyti reikalą. Įvairialygių perdangų namas buvo dengtas geltonomis malksnomis. Laiptai, turėklai, kolonos, durys, paklotai ir net kanalizacijos vamzdžiai buvo nudažyti ta pačia geltona kaip kanarėlė spalva. Įlinkusios priekinės verandos kampas buvo paremtas stebulių (nedažytų) kolona. Šalia stovėjo keturi taksi, visi geltoni.

Rūgstančio medaus kvapas sužadino besąlyginį skonio svogūnėlių refleksą it Pavlovo šunims. Prie durų mus pasitiko niūrus somalis ir nuvedė į valgomąjį šešiais laipteliais žemiau negu priekinė laiptų aikštelė. Radome pustuzinį vyrų, valgančių prie iškylų stalų ant suolų. Vietos buvo dar tuzinui. Medinės grindys buvo apibarstytos ką tik nupjauta žole kaip Adis Abebos name ar restorane.

Nusiplovėme rankas, atsisėdome, ir iškart atėjo apkūni moteris, nusilenkė, palinkėjo mums sveikatos ir padėjo prieš mus vandens ir du mažus plokščius butelius auksiškai geltono tedžo. Jos kairės akies ragena buvo pieniškai balta. Mesfinas pasakė, kad moters vardas Tajitu. Jaunesnė moteris nešė padėklą indžeros, ant kurios buvo didžiulės porcijos avienos, lęšių ir vištienos.

– Matai? – tarė Mesfinas, žiūrėdamas į laikrodį. – Čia galiu pavalgyti greičiau, nei prisipilu į automobilį degalų. Be to, čia pigiau.

Valgiau kaip iš badų parėjęs. Niujorko padavėja, pirmoji pasakiusi man apie „Šebos karalienę“, nemelavo. Čia valgis buvo tikras.

Vėliau pro šoninį langą, išeinantį į nuožulnų kiemą, pamačiau pričiuožiant baltą korvetę. Išniro daili balintos kavos spalvos koja, apauta aukštakulniu bateliu, tokią nagų lako spalvą B. S. Gandhis vadino „dulkinimosi raudona“. Kaip iš dangaus nukrito ožiukas ir ėmė šokinėti aplink tas grakščias kojas.

Netrukus laiptais atsargiai, stengdamasi neužkliūti kulniukais, nulipo žavinga etiopė.

– Kodėl tas kvailas vaikėzas tokiu laiku išleidžia ožiuką? – per petį metė ji somaliui. – Vieną dieną aš jį suvažinėsiu. – Stilingai, asimetriškai apkirptuose auksiškai ruduose plaukuose, neslepiančiuose kaklo, blykčiojo raudonos sruogelės. Ant baltos palaidinukės ji vilkėjo kaštoninį švarkelį su ruoželiais ir segėjo baltą sijoną.

Šebos karalienė (nekilo abejonių, kad čia ji) nusilenkė mums ir pasuko į kabinetą prie virtuvės. Staiga sustojo. Atsigręžė, lyg būtų išvydusi viziją, ir įsistebeilijo. Aš vilkėjau kostiumu, kaklaraištį buvau atpalaidavęs… negi taip kritau į akis? Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninėje buvo atstovaujama visoms rasėms ir tautoms, ten aš nesijaučiau didesnis svetimšalis už pacientus ar personalą. Dabar, atkreipęs jos ir kitų lankytojų dėmesį, vėl pasijutau firangi.

– Šlovė Viešpačiui, šlovė jo sūnui, – tarė Šebos karalienė, susiėmusi rankomis skruostus. Kilstelėjo ant kaktos akinius nuo saulės, ir pamačiau akis, išplėstas iš nuostabos. Pažvelgiau sau už nugaros; gal ji kalba su kuo nors kitu? Jos veidas, iš pradžių atlaidžiai pašaipus, dabar spinduliavo džiaugsmu, sužvilgo balti nepriekaištingi dantys. – Vaikeli, tu manęs nepažįsti? – paklausė artindamasi ir skleisdama rožių aliejaus aromatą.

Vis dar suglumęs atsistojau.

– Kasdien už tave meldžiuosi, – tarė ji amharų kalba. – Negi aš taip pasikeičiau?

Buvau už ją daug aukštesnis. Netekau žado. Kai pirmą kartą susitikome, ji buvo motina, o aš berniūkštis.

– Cige? – pagaliau ištariau.

Ji puolė prie manęs, pabučiavo į skruostus ir atsitraukė, kad geriau apžiūrėtų, paskui vėl susilietėme skruostais, dar kartą, dar.

– Dieve mano, švenčiausioji Mergele ir visi šventieji, kaip tau sekasi? Ar čia tu? Kaip tu? Negi čia tu? Šlovė Viešpačiui, kad tu čia…

Po šešerių metų Amerikoje tik tą akimirką geltonajame name, jos glėby, ant ką tik nupjautos žolės po kojomis, pasijutau šioje šalyje laisvai, budrumas susilpnėjo, pilvo ir sprando raumenys atsipalaidavo. Sutikau žmogų iš praeities, iš savo gatvės, žmogų, kuris man patiko ir kuriam visada jaučiausi artimas. Bučiavau jos skruostus taip pat karštai, kaip ji bučiavo mano: kas nustos pirmas? Ne aš.

Iš virtuvės spoksojo Tajitu. Dar dvi moterys žiūrėjo pro antro aukšto turėklus. Kiti lankytojai irgi liovėsi valgę ir įsmeigė akis į mus. Jie buvo žmonės be vietos, visai kaip mes, ir puikiai suprato tokius susitikimus, tokias akimirkas, kai upe praplaukia senųjų namų nuolauža.

– Ką tu čia veiki? – paklausė Cigė. – Tai atėjai čia ne su manim susitikti?

– Atėjau pavalgyti. Nė neįtariau! Aš šešerius metus gyvenu Niujorke. Čia atvykau tik dienai. Dabar aš gydytojas. Chirurgas.

– Chirurgas! – aiktelėjo ji, atšlijo, prispaudė rankas prie širdies. Paskui pabučiavo man riešus, iš pradžių vieną, paskui kitą. – Chirurgas. Tu drąsus, drąsus vaikas. – Ji atsisuko į klausytojus. – Ei, jūs, netikėliai, – kalbėjo toliau skambiu dainininkės balsu, vis dar amhariškai, – kai jis buvo mažas berniukas, o mano kūdikis merdėjo, kas nuvedė mane į reikiamą ligoninės skyrių? Jis. Kas pašaukė daktarą, kuris buvo jo tėvas, apžiūrėti mano vaiko? Jis. Kas nepaliko manęs, kai mano kūdikis kovojo dėl gyvybės? Tik jis. Jis vienintelis buvo šalia, kai mano kūdikis mirė. Daugiau niekas manęs neguodė, nieko jūs nežinot… – Jai per skruostus riedėjo ašaros, ir nuotaika kambaryje iš džiaugsmingos susitikimo akimirksniu virto didžiai liūdna, lyg šie du jausmai būtų neišvengiamai susiję. Išgirdau užjaučiamą vyrų pliaukšėjimą liežuviu, Tajitu nusišnypštė ir nusišluostė sveikąją akį, o dvi kitos moterys verkė nesislėpdamos. Cigė nebegalėjo kalbėti, nuleido galvą ir valandėlę susijaudinusi tylėjo. Pagaliau atsitiesė, pakėlė galvą ir narsiai nusišypsojo. – Aš niekada neužmiršau jo gerumo, – paskelbė. – Iki šiol, eidama gulti, meldžiuosi už savo vaikelio sielą, o paskui už šį vaikiną. Aš gyvenau kitapus gatvės. Mačiau, kaip jis auga, tampa vyru, studijuoja mediciną. Dabar jis chirurgas. Tajitu, grąžink visiems pinigus, nes šiandien šventė. Mūsų brolis grįžo namo. Pasakykite, menko tikėjimo žmonės, ar bereikia kitų įrodymų, kad Dievas yra? – Jos akys žėrėjo kaip deimantai; rankas delnais į viršų pakėlė į lubas.

Kelias minutes iškilmingai spaudžiau rankas visiems susirinkusiems.

Vėliau sėdėjau su Cige ant sofos svetainėje antrame aukšte. Ji nuspyrė aukštakulnius ir parietusi kojas atsisėdo. Tebelaikė man už rankos ir dažnai lietė man skruostą, vis sušukdama, kaip džiaugiasi mane matydama.

Ketinau po pietų grįžti į Niujorką, bet Cigė užsispyrė ir paleido Mesfiną.

– Gali skristi vėlesniu lėktuvu, – tarė ji.

– Manai, man čia pavyks rasti taksi? – paklausiau neva rimtai.

Po akimirkos Cigė atmetė galvą ir nusijuokė.

– O tu pasikeitei! Buvai labai drovus.

Pro langą mačiau šešis ar septynis ožiukus dideliame vielos aptvare. Už jo stovėjo vištidė. Vieną ožką glostė svajingas vaikinukas ilga siaura galva.

– Mano pusbrolis, – paaiškino Cigė. – Matai replių žymes ant kaktos? Jis turi psichikos sutrikimų, bet labai mėgsta prižiūrėti gyvulius. Turėtum čia ateiti, kai rugsėjo mėnesį švęsime Šventojo Kryžiaus Išaukštinimo šventę. Paskersime kelias ožkas ir taisysime valgį lauke. Pamatysi ne tik taksi, bet ir policijos automobilių. Jie atvažiuoja iš Roksberio ir Saut Endo nuovadų pavalgyti.

Cigė išvyko iš Adis Abebos keliais mėnesiais vėliau už mane. Baro nuolatinis lankytojas, kapralas, užsimetė ją vesti.

– Jis buvo tuščia vieta. Bet per revoliuciją net eiliniai kareiviai tampa galingi. – Jinai jį atstūmė, todėl buvo neteisingai apkaltinta imperialistine veikla ir įkalinta. – Po dviejų savaičių išsipirkau. Kol sėdėjau Kerkelėje, mano namas buvo konfiskuotas. Jis atėjo manęs aplankyti, neva niekuo dėtas dėl mano suėmimo. Pasakė, kad viskas bus grąžinta, jei už jo tekėsiu. Šalį valdė tokie šunys kaip jis. Turėjau pasislėpusi pinigų. Nesižvalgiau atgal. Išvykau. Chartume, Amerikos ambasadoje, paprašiau politinio prieglobsčio ir mėnesį laukiau. Tarnavau britų Hankinsų šeimoje. Jie buvo malonūs. Mokiausi angliškai prižiūrėdama jų vaikus. Tai buvo vienintelis geras dalykas Chartume. Nebijau Bostono šalčio, nes kiekviena šalta diena man primena, kaip gera negyventi Chartume. Čia aš sunkiai dirbau, Marijonai. „Quick Mart“ parduotuvėje prie degalinės, dažnai dvi pamainas. Paskui penkias naktis garaže. Taupiau iš paskutiniųjų. Tapau pirmąja etiope taksi vairuotoja Bostone. Pažinau miestą. Rasdavau darbo etiopams. Krovikas, automobilių aikštelės patarnautojas, taksi vairuotojas, pardavėja viešbučio suvenyrų parduotuvėje. Skolinau pinigus etiopams už palūkanas. Tajitu dirbo man bare, todėl kai čia atvyko, išsinuomojau šį namą. Ji taisė valgį. Paskui nusipirkau šį namą. Dabar, Dieve mano, darbo per akis: sumalti abisininės posmilgės grūdus, iškepti indžerą, išvalyti vištidę, pagaminti troškinį, iššluoti trobą. Reikia trijų keturių žmonių. Etiopai ateina prie mano durų kaip ką tik atvesti ėriukai, susirišę visą mantą į paklodę, dar su rentgeno nuotrauka rankoje. Bandau jiems padėti.

– Tu iš tikrųjų esi Šebos karalienė.

Ji šelmiškai nusišypsojo. Prabilo angliškai, kalba, kuria niekada negirdėjau jos šnekant.

– Marijonai, žinai, kuo verčiausi Adis Abeboje, kad pamaitinčiau savo kūdikį. Sudane smukau dar žemiau – buvau ne geresnė už bariją, – ji pavartojo žargonišką žodį, reiškiantį „vergė“. – Sakoma, kad Amerikoje gali tapti viskuo. Aš tuo tikėjau. Aš sunkiai dirbau. Todėl, išgirdusi sakant „Šebos karalienė“, pamanau: „Taip, nuo barijos iki karalienės.“

Aš papasakojau Cigei, kad mačiau ją tą dieną, kai paskubomis palikau Adis Abebą, mačiau, kaip ji išlipo iš „Fiat 850“.

– Ką šiandien išvydau anksčiau nei tavo veidą? Tavo gražią koją, keliamą iš automobilio. Paskutinis mano žvilgsnis į tave Adis Abeboje irgi užkliuvo už tavo dailios kojos, išnyrančios iš automobilio. Norėjau su tavim atsisveikinti. Bet negalėjau.

Ji nusijuokė ir droviai timptelėjo žemyn sijoną.

– Žinojau, kad dingai iškart po Ženetės, – tarė Cigė. – Niekas nežinojo, ar prisidėjai prie lėktuvo pagrobimo.

– Tikrai? Žmonės manė, kad aš – Eritrėjos partizanas?

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Aš nemaniau, kad tu su jais susijęs. Bet kai sutikau Ženetę, ji nei patvirtino, nei paneigė.

Suglumau.

– Kaip tu galėjai sutikti Ženetę? Ji išvyko tą pačią dieną kaip aš. Todėl ir turėjau bėgti… matei ją Chartume?

– Ne, Marijonai. Mačiau ją čia.

– Tu matei Ženetę Amerikoje?

– Aš mačiau ją čia. Šiuose namuose… Dieve mano. Tu nežinojai?

Pajutau, kaip pliūkšta mano plaučiai. Po kojomis prasivėrė žemė.

– Ženetė? Negi ji nebekovoja su Eritrėjos partizanais?

– Ne, ne, ne. Ta mergina atvyko čia kaip pabėgėlė, kaip mes visi. Kažkas ją čia atvežė. Su kūdikiu ant rankų. Iš pradžių dėjosi manęs nepažįstanti. Turėjau priminti. – Cigės veidas surūstėjo. – Žinai, Marijonai, čia atvykę, visi esame vienodi. Tigrajai, amharai, oromai, dideli viršininkai, barijos, tavo padėtis Adis Abeboje čia nieko nereiškia. Amerikoje pradedi nuo nulio. Tie, kuriems čia geriausiai sekasi, tenai buvo niekas. Bet Ženetė atvyko čia manydama, kad ji ypatinga, ne tokia, kaip mes visi…

– Kada tai buvo?

– Prieš dvejus, gal trejus metus. Ji pasakė, kad jūs išsiskyrėte. Nežinanti, kur tu išvykai. Elgėsi taip, lyg nebūtų girdėjusi, kad tu pabėgai iš Adis Abebos.

– Ką? Ji melavo, – pasipiktinau. – Man pabėgti padėjo Eritrėjos partizanai. Ji buvo jų žvaigždė… jų didvyrė. Ji turėjo žinoti.

– Gal ji manim nepasitikėjo, Marijonai. Aš nepažinojau jos taip, kaip pažinojau tave, niekada su ja nebuvom kalbėjęsi. Žmonės keičiasi. Palikęs tėvynę, esi kaip išrautas augalas. Kai kurie žmonės surembėja ir jau nebepražysta. Prisimenu, ji sakė, kad kovos lauke subloguodavo. Man rodos, jai nusibodo kariauti. Turėjo kūdikį. Pažįstamos iš Niujorko rado jai darbą ir pasisiūlė prižiūrėti vaiką. Taigi jai mano pagalbos nereikėjo.

– Dieve mano, – tariau, susmukdamas ant sofos. Džiaugiausi, kad anksčiau šito nežinojau, džiaugiausi, kad nežinojau, jog ji Niujorke. – Ji vis dar ten?

– Ne. – Cigė delsė, lyg svarstytų, pasakoti man viską ar ne. – Sklido visokie gandai. Girdėjau… ji susipažino su vyriškiu, ir juodu susituokė. Kažkas įvyko. Jinai vos jo nenužudė. Nežinau, kodėl ar kaip. Žinau tiktai, kad ji kalėjime. Kūdikis atiduotas įvaikinti… – Iš mano veido Cigė suprato, koks esu sukrėstas. – Atleisk. Maniau, žinai… galėčiau paklausinėti, ar ji vis dar kalėjime.

– Ne! – papurčiau galvą. – Tu nesupratai. Nenoriu daugiau jos matyti, – pridūriau. Nebent norėčiau spjauti jai į veidą, pamaniau.

– Bet ji buvo tavo sesuo.

– Ne! Nesakyk taip, – atkirtau.

Sėdėjome tylėdami. Turbūt Cigei mano elgesys pasirodė netikėtas, ir aš negalėjau jos kaltinti. Valandėlę luktelėjau, kol jaudulys atslūgo.

– Cige, atleisk, – pagaliau tariau, imdamas jai už rankos. – Privalau paaiškinti. Matai, Ženetė man buvo ne sesuo. Ji buvo mano gyvenimo meilė.

Cigė buvo priblokšta.

– Tu mylėjai savo seserį?

– Ji man ne sesuo!

– Atsiprašau. Žinoma.

– Negi tai svarbu, Cige? Ar ji man sesuo, ar ne, aš ją mylėjau. Negalėjau pakeisti savo jausmų jai. Mes ketinome susituokti, kai baigsiu universitetą…

– Kas atsitiko?

– Mane išdavė tikras brolis. Mane išdavė ji. – Kaip sunku tai ištarti. – Juodu buvo vienas kito pagalvė, – pavartojau amharų frazeologizmą.

Suvokiau ką tik pasakęs Cigei tai, ko niekada niekam, net Hemai, nesakiau. Vos nepasakiau Tomui Stounui restorane, bet susilaikiau. Kokį palengvėjimą pajutau pasakęs. Neslėpiau nieko – kaip neteisingai buvau apkaltintas, o Ženetė apipjaustyta, kaip pasikorė Rozina, kaip Hema įtarė, kad kaltas aš. Per šešerius metus Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninėje nepasakojau savo istorijos niekam, nors turėjau artimų draugų – Dypaką, B. S., įvairių medicinos studentų.

Cigė užsidengė ranka burną. Akyse atsispindėjo nuostaba ir užuojauta. Po valandėlės ji nuleido ranką ir liūdnai papurtė galvą.

– Tavo brolis norėjo su manim pergulėti, – tarė Cigė ir išsišiepė, pamačiusi, kad man atsiknojo žandikaulis. – Taip, taip. Judu tada buvote labai jauni, keturiolikos ar penkiolikos. Tačiau ne per jauni. Šiva buvo tiesmukas. „Kiek kainuos permiegoti su tavim?“

Žiūrėdama pro langą, ji nusijuokė iš tokio įžūlumo, prisiminusi tą tolimą laiką.

– Ir ką? – pagaliau ištariau, gerklė buvo taip išdžiūvusi, kad žodžiai galėjo uždegti tedžą mano skrandyje.

Cigė nenutuokė, koks svarbus man jos atsakymas.

– Kas ką?

– Permiegojai?

– Oi, mielasis. Ne! – Ji įgnybo man į skruostą. – Gaila, kad nematei savo minos. Ne, ne. – Atsikvėpiau. – Negi nežinai, kad su tavim būtų buvę kitaip? Jei tu būtum paprašęs… Aš tau skolinga, Marijonai. Aš vis dar tau skolinga.

Buvau tikras, kad paraudau. Ženetė išgaravo man iš galvos žaibiškai, kaip ir atsirado.

– Tu man nieko neskolinga, Cige. Atleisk, neturėjau tavęs klausti tokio dalyko – tai asmeniška, tavo reikalas.

– Marijonai, tu tikriausiai turi daugybę merginų. Chirurgas Niujorke! Kiek seselių dalijasi su tavim pagalve, a? Kur eini? Kodėl atsistojai? Kas atsitiko?

– Cige, jau vėlu, man verčiau…

Ji ryžtingai trūktelėjo mane žemyn, ir aš beveik užgriuvau ant jos. Cigė mane sulaikė. Šnerves pakuteno jos kūno ir kvepalų aromatas. Rijau akimis jos kaklą, smakrą, jos krūtinę. Daug naktų prisimindavau Cigę Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos personalo bloke, nesitikėdamas kada nors ją paliesti. Buvau bendro profilio chirurgas, ką tik gavęs diplomą, bet jaučiausi kaip spuoguotas paauglys.

– Kaip tu paraudai! Kas tau? Skaisčiausioji Mergele… šventasis Gabrieliau ir visi šventieji… tu tebesi skaistus, tiesa?

Droviai linktelėjau.

– Ko verki? – paklausiau.

Ji purtė galvą, įdėmiai žiūrėdama man į veidą ir braukdama per akis. Pagaliau, suėmusi mano skruostus, tarė:

– Verkiu, nes tai be galo gražu.

– Ne gražu, Cige. Kvaila.

– Ne, ne kvaila, – nesutiko ji.

– Aš save saugojau Ženetei. Taip, žinau – juokinga. Bet paskui, kai ji su Šiva… atsidėjau studijoms. Blogiausia, kad ją tebemylėjau. Šiva nemylėjo. Aš ją mylėjau. Jaučiausi atsakingas, kai ji vos nenumirė. Gali patikėti? Šiva su ja pergulėjo, o aš jaučiausi atsakingas? Paskui, su draugais pagrobdama lėktuvą, ji vėl mane išdavė. Ji nesijaudino, kas gali atsitikti man, Hemai ar Šivai. Bet tada, tą dieną, kai palikau Etiopiją, pagaliau išsivadavau iš jos. Atvykęs čia, bandžiau ją pamiršti. Vyliausi, kad ji žuvo tame kvailame kare – jos prakeiktame kare. Dabar sužinojau, kad ji čia. Gal reikėtų išvykti iš Amerikos, Cige. Į Braziliją. Arba Indiją. Nenoriu būti viename žemyne su ta moterimi.

– Liaukis, Marijonai. Nekalbėk kvailysčių. Kiek tedžo išgėrei? Čia didi šalis, o tu – didis žmogus. Užmiršk ją! Pagalvok, kur tu ir kur ji. Ji kalėjime, dėl Dievo meilės! – Cigė palietė man plaukus ir priglaudė mane prie krūtinės. – Moterys svajoja apie tokius vyrus kaip tu.

Aš susijaudinau. Negalėjau nuo jos nuslėpti nieko net norėdamas. Nei savo gėdos, savo paslapčių, nei sumišimo.

Ji pabučiavo mane į lūpas, iš pradžių trumpai, atsargiai, bandomai, paskui lėtai ir tiriamai. Pajutau, kaip plūsta adrenalinas, kaip krusteli nenaudojamo testosterono sankaupos. Štai kaip tai įvyks, pamaniau. Tą dieną, kai išlaikiau egzaminą ir buvo patvirtintas mano diplomas. Labai tinkamas laikas. Ištiesiau rankas į Cigę.

Ji atsiduso ir atsitraukė, pasodindama mane, paskui pasitaisė plaukus. Veidas buvo rimtas, lyg gydytojo praktiko po visapusiškos medicininės apžiūros.

– Pala, mano Marijonai. Tu saugojai save šitiek metų. Tai ne smulkmena. Grįžk namo. Jei, viską apgalvojęs, vis dar norėsi manęs, aš lauksiu tavęs. Gali grįžti čia arba galime kur nors drauge išvažiuoti. Arba aš atskrisiu į Niujorką, ir mes išsinuomosime gražų viešbučio numerį. – Ji išvydo nusivylimą mano veide, nepritarimą. – Nenusimink. Aš taip elgiuosi iš meilės tau. Kai turi tokį brangų daiktą, reikia gerai pagalvoti, kaip jį atiduosi. Nepyksiu, jei tai atiteks ne man. Jei išsirinksi mane, jausiuos pagerbta ir pagerbsiu tave. Dabar iškviesiu tau taksi. Eik, mielasis. Telydi tave Dievas. Kito tokio kaip tu nėra.

Toks jau mano gyvenimas, mąsčiau, kol taksi vos slinko mašinų užtvindytomis gatvėmis, paskui tuneliu į Logano oro uostą. Pašalinau, išpjoviau vėžį iš praeities; kirtau lygumas, nusileidau į dykumą, perplaukiau vandenynus ir įleidau šaknis į naują žemę; buvau junga, plušėjau kaip juodas jautis ir ką tik tapau laivo kapitonu. Bet kodėl, žvilgtelėjęs į savo pėdas, vis dar matau senas, degutuotas, purvinas kurpes, užkastas prieš kelionę?

50 SKYRIUS

Nurėžk vyriškumą

Dabar, gaudamas gydančiojo chirurgo atlyginimą, Kvinse nusipirkau butą per du aukštus tokių namų virtinės gale. Stogo linija virš mansardos lango, savininkiškai žvelgiančio į pleišto pavidalo sklypą, tankiai apaugusį klevais, buvo smailiaviršūnė kaip antakis. Vasarą išnešdavau vazonus su jazminaičiais į mažą vidaus kiemelį ir augindavau mažučiame sodelyje salotas. Žiemą įnešdavau jazminaičius į vidų, o lauke nelyginant memorialas sultingiems raudoniems kaip kraujas pomidorams, kuriuos išmaitino žemė, likdavo stovėti tušti vieliniai narvai. Nudažiau sienas, pakeičiau kai kurias stogo malksnas, sumeistravau knygoms lentynas. Atplėštas nuo Afrikos, tenkinau poreikį sukti gūžtą. Amerikoje radau savą laimės versiją. Prabėgo šešeri metai, ir nors galėjau aplankyti Etiopiją, niekaip negalėjau ištrūkti.

Vieną dieną, eidama iš ledainės, pro mane prasibrovė aukšta dailiai apsirengusi negrė odiniu paltu, šokančiu virš kulkšnių. Palaikiau jai duris, o kai ji plaukė pro šalį, mane apėmė didžiulis nerimas. Ji šypsodamasi atsisuko pažiūrėti į mane. Kitą vakarą, man važiuojant namo per Manhataną iš traumatologų konferencijos Naujajame Džersyje, akis užkliuvo už prostitutės, išlindusios iš po stoginės netoli Olandijos tunelio. Tai buvo vaiduoklis, apšviestas automobilio priekinių žibintų ir atspindžių balose. Lietuje ji man parodė krūtis. Arba pasidingojo, kad parodė. Vėl pajutau nerimą, lyg kas degtų, bet nežinia kur. Apvažiavau kvartalą, bet ji buvo dingusi.

Namie ruošiausi kitos dienos darbui. Po penkerių metų rezidentūros galėjau verstis privačia praktika arba pereiti į kitą klinikinę ligoninę. Bet aš likau ištikimas Dievo Motinai. Dabar Bruko armijos medicinos centras iš San Antonijaus ir Volterio Rido centras iš Vašingtono siuntė mums vyresniuosius chirurgus ordinatorius. Ir taikos metu mūsų ligoninė buvo artima karo zonai, vieta, kurioje jie galėjo lavinti įgūdžius. Aš buvau Dievo Motinos traumatologijos skyriaus vedėjas. Džiaugėmės, gaudami daugiau lėšų ir turėdami daugiau personalo. Neturėjau jaustis nelaimingas. Bet tą naktį, blėstant ugniai už grotelių, man buvo neramu, lyg netrukus turėtų įsimesti stingulys, jei nieko nesiimsiu.

Tą savaitgalį nusprendžiau, kad mano gyvenimui reikia dar kai ko, ne vien darbo. Paieškojau „The Times“ įvykių, skaitymų, premjerų, spektaklių, paskaitų ir kitų įdomių dalykų. Prisiverčiau šeštadienį, o paskui ir sekmadienį išeiti iš namų.

Kitą penktadienį grįžau iš darbo namo, padėjau lagaminėlį ir paštą bibliotekoje. Virtuvėje uždegiau žvakę, padengiau stalą ir pašildžiau paskutinę porciją vištienos troškinio, pataisyto sekmadienį pagal „The Times“ receptą.

Pasigirdo beldimas į duris.

Persigandau.

Gal pasikviečiau ką nors vakarienės ir pamiršau? Čia niekas niekada nesilankydavo, tik kartą buvo užsukęs Dypakas. Gal Cigė iš Bostono nusprendė pati imtis reikalo, nes aš jai nepaskambinau? Ne kartą buvau pakėlęs ragelį, bet pritrūkdavau drąsos. O gal beldžiasi Tomas Stounas? Nesakiau jam, kur gyvenu, bet jis lengvai galėjo sužinoti iš Dypako.

Pažvelgiau pro durų akutę.

Išgaubtame deformuotame vaizde išvydau akis, nosį, skruostikaulius, lūpas… Mano smegenys stengėsi pertvarkyti bruožus ir sudėti iš jų veidą ir vardą.

Ne Stounas, ne Dypakas ir ne Cigė.

Negalėjau apsirikti.

Ji apsisuko, žengė du laiptelius žemyn.

Galėjau žiūrėti, kaip ji nueina.

Atidariau duris. Ji sustingo, kūnu atsisukusi į gatvę, veidu – atgal į duris. Buvo aukštesnė, negu prisiminiau, o gal taip atrodė dėl liesumo. Įsitikino, kad čia aš, paskui nuleido akis ir įsmeigė į sieną netoli mano kairės alkūnės. Galėjau apžiūrinėti ją, kiek širdis geidžia, spręsti, užtrenkti duris jai prieš nosį ar ne.

Jos plaukai buvo ištiesinti, ploni, be kaspinų, lankelių, susitaršę. Skruostikauliai liko tokie pat, dar labiau atsikišę, dar labiau pabrėžė ovalias įkypas jos akis, gražiausias jos veide. Net nepasidažiusi, ji visada bus nuostabi. Nors buvo vasara, vilkėjo ilgą vilnonį paltą, standžiai surištą per liemenį, ir buvo apkabinusi save, lyg jai būtų šalta. Stovėjo sustingusi, nejudėdama, kaip žvėrelis, užkluptas plėšrūno jo valdose.

Nulipau laiptais. Ištiesiau ranką ir atlošiau jai galvą. Akių obuoliai ir vokai užvirto lygiai taip, kaip lėlių, su kuriomis ji kadaise žaisdavo. Oda buvo šalta. Vertikalūs randai akių pakraščiuose įsirėžę giliau, nors prisiminiau dieną, kai juos paliko Rozinos skustuvas, kokie jie buvo jautrūs ir sukepę nuo kraujo. Dar aukščiau kilstelėjau smakrą. Tačiau ji vis tiek išvengė mano žvilgsnio. Norėjau, kad pamatytų mano randus: vienas atsirado, kai ji mane išdavė su Šiva, kitas – kai tapo didesne Eritrėjos patriote už visus Eritrėjos patriotus ir pagrobė lėktuvą, todėl man teko bėgti iš tėvynės. Norėjau, kad įžvelgtų mano įtūžį po išorine ramybe. Norėjau, kad jaustų, kaip mano raumenis užplūsta kraujas, kaip riečiasi, rangosi ir nekantriai siekia jos kvėpuojamosios gerklės mano pirštai. Gerai, kad ji nežiūrėjo, nes, jei būtų bent sumirksėjusi, būčiau įsikirtęs dantimis jai į jungo veną, būčiau sudorojęs ją su kaulais, dantimis ir plaukais, būtų likusi tik šlapia vieta.

Paėmiau jai už alkūnės ir įvedžiau į vidų. Ji ėjo kaip į kartuves. Prieškambaryje užkišau duris, ji kaip įbesta stovėjo ant kilimėlio. Nuvedžiau ją į valgomąjį, paverstą biblioteka, ir stumtelėjęs pasodinau ant sofos. Ji įsitaisė ant krašto. Įsistebeilijau į ją; ji nė nekrustelėjo. Paskui užsikosėjo, priepuolis truko penkiolika sekundžių. Prispaudė prie lūpų suglamžytą nosinę. Ilgai žiūrėjau į ją. Jau norėjau prabilti, o ji vėl užsikosėjo.

Išėjau į virtuvę. Užkaičiau vandenį arbatai, atsirėmiau galva į šaldytuvą ir laukiau. Kodėl taip elgiuosi? Vieną akimirką norėjau ją užmušti, kitą akimirką girdau arbata?

Ji sėdėjo lygiai taip pat. Kai ėmė iš manęs puodelį, pamačiau nelakuotus, aplūžusius nagus ir raukšlėtą skalbėjos odą. Ji patraukė žemyn rankovę, perėmė puodelį į kitą ranką ir pakartojo veiksmą su kita rankove, bandė slėpti. Per skruostus jai riedėjo ašaros, lūpos persikreipė.

O aš tikėjausi, kad mano širdis užkietėjo ir tokiomis gudrybėmis jos nesuminkštinsi.

– Atleisk, aš dirbu virtuvėje, – sušnibždėjo.

– Po visko, ką man padarei, atsiprašinėji dėl neprižiūrimų rankų?

Ji sumirksėjo, nieko neatsakė.

– Kaip mane radai?

– Cigė atsiuntė.

– O kam?

– Paskambinau jai, paleista iš kalėjimo. Man reikėjo… pagalbos.

– Negi ji nesakė, kad nenoriu tavęs matyti?

– Sakė. Bet pareikalavo, kad pasimatyčiau su tavim, tik tokiu atveju man padės. – Ji pirmą kartą pažvelgė man į akis. – Ir aš norėjau su tavim susitikti.

– O kam?

– Atsiprašyti. – Ji trumpam nukreipė žvilgsnį.

– Ar šito išmokai kalėjime? Nežiūrėti į akis?

Ji nusijuokė, ir tą akimirką man toptelėjo, kad po visko, ką pamatė ir padarė, vargu ar ją jaudina svetimas pyktis.

– Kartą buvau perdurta už žiūrėjimą, – tarė. Smakru parodė į kairį šoną. – Man išpjovė blužnį.

– Kur kalėjai?

– Olbanyje.

– O dabar?

– Paleista lygtinai. Kas savaitę turiu susitikti su priežiūros pareigūnu.

Ji padėjo puodelį.

– Ką dar sakė Cigė?

– Kad tu chirurgas. – Ji apžvelgė biblioteką, knygų pilnas lentynas. – Kad tau puikiai sekasi.

– Esu čia tik todėl, kad buvau priverstas bėgti. Priverstas dingti naktį kaip koks vagis. Žinai, kas tai padarė man? Hemai? Žmogus, kuris buvo mums… kaip duktė.

Ji sėdėjo ir lingavo.

– Kalbėk toliau, – tarė atsitiesdama. – Nusipelniau.

– Tebevaidini kankinę? Girdėjau, kad prieš lipdama į lėktuvą ginklą paslėpei plaukuose. Afrikietiškoje šukuosenoje! Eritrėjos Andžela Deivis, tiesa?

Ji papurtė galvą.

– Nežinau, kokia aš buvau, – pasakė po ilgos tylos. – Nežinau, kas aš buvau. Ta, kas buvau, manė privalanti nuveikti ką nors didinga. – Ji kandžiai iškošė paskutinį žodį. – Ką nors įspūdinga. Dėl Zemujo. Dėl savęs. Man buvo pažadėta, kad nei tu, nei mūsų šeima nenukentės. Po lėktuvo pagrobimo suvokiau, kokia esu kvailė. Nieko didingo. Aš buvau tiesiog baisi kvailė, štai ir viskas.

Ji išgėrė arbatą. Atsistojo.

– Atleisk man, jei gali. Tu vertas geresnės.

– Užsičiaupk ir sėskis, – tariau. Ji pakluso. – Manai, to pakanka? Atsiprašai ir išeini?

Ji papurtė galvą.

– Turėjai kūdikį? – paklausiau. – Karo lauko kūdikį?

– Prezervatyvai, kuriuos mums davė, buvo niekam tikę.

– Kodėl sėdai į kalėjimą?

– Privalau tau viską papasakoti?

Ji vėl užsikosėjo. Kai priepuolis baigėsi, sudrebėjo, nors kambaryje buvo šilta, aš suprakaitavau.

– Kas atsitiko tavo kūdikiui?

Jos veidas susiraukšlėjo. Lūpos išsitempė. Pečiai suvirpėjo.

– Kūdikį atėmė. Atidavė įvaikinti. Prakeikiu vyrą, kuris man taip padarė. Prakeikiu tą vyrą. – Ji pakėlė akis. – Aš buvau gera motina, Marijonai…

– Gera motina! – nusijuokiau aš. – Jei būtum buvusi gera motina, gal būtum nešiojusi mano kūdikį.

Ji nusišypsojo pro ašaras, lyg būčiau pajuokavęs – lyg būtų prisiminusi mano svajonę apie mudviejų vestuves ir Misingą, pilną mūsų vaikų. Paskui pradėjo tirtėti, iš pradžių maniau – verkia ar juokiasi, kol išgirdau, kad jai barška dantys. Pakeliui į Sudaną iš Asmaros mąsčiau, ką jai pasakysiu. Vėliau dažnai kartodavau tuos iš anksto sugalvotus žodžius. Įsivaizdavau, kaip ji teisintųsi, jei kada nors susitiktume. Kandus tekstas buvo paruoštas. Bet drebanti, tylinti priešininkė nepriminė įsivaizduotosios. Apčiuopiau jos pulsą. Šimtas keturiasdešimt tvinksnių per minutę. Ką tik buvusi vėsi oda dabar degte degė.

– Aš… privalau… eiti, – tarė ji keldamasi ir susverdėjo.

– Ne, tu liksi.

Buvo aišku, kad ji serga. Daviau jai tris aspirino tabletes. Įleidau ją į vonios kambarį ir atsukau dušą. Kai vanduo ėmė garuoti, padėjau jai nusirengti. Anksčiau ji man priminė žvėrelį plėšrūno urve, o dabar jaučiausi kaip tėvas, nurengiantis vaiką. Kai ji atsistojo po dušu, įmečiau jos apatinius ir marškinius į skalbyklę ir įjungiau. Padėjau jai išlipti iš dušinės. Jai linko kojos. Nušluosčiau ją ir pasodinau ant lovos krašto. Apvilkau savo žiemine flaneline pižama ir apkamšiau. Priverčiau suvalgyti kelis šaukštus vištienos troškinio ir dar išgerti arbatos. Patepiau jai kaklą, krūtinę ir padus „Vicks“, kaip mums tepdavo Hema. Nespėjau apmauti jai vilnonių puskojinių, o ji jau miegojo.

Ką aš jaučiau? Tai buvo Pyro pergalė. Ji karščiavo – termometras, kurį įkišau jai po pažastimi, rodė 39,4 °C. Kol miegojo, sudėjau jos šlapius drabužius į džiovintuvą ir įkišau į skalbyklę džinsus. Nunešiau į virtuvę vištienos troškinį. Paskui atsisėdau bibliotekoje ir bandžiau skaityti. Ko gero, užsnūdau. Po kelių valandų išgirdau tualete šniokščiant nuleidžiamą vandenį. Ji sėdėjo ant lovos, atmetusi antklodę, nusivilkusi pižamą, nusimovusi puskojines, apsimuturiavusi rankšluosčiu ir šluostėsi kaktą rankšluostėliu. Karštis nukrito. Ji pasislinko, kad galėčiau atsisėsti šalia.

– Ar dabar nori, kad išeičiau? – paklausė.

Pajutau, kad ji darosi padėties šeimininkė, nes į tokį klausimą atsakymas gali būti tik vienas.

– Tu miegosi čia.

– Aš visa degu, – tarė ji.

Vonios kambaryje apsimoviau boksininko trumpikes, apsivilkau marškinėlius, paėmiau iš spintos antklodę ir pasukau į biblioteką.

– Lik su manim, – pasakė ji. – Prašau?

Į tokį klausimą atsakymo nebuvau paruošęs.

Įsiropščiau į lovą. Jau ruošiausi gesinti šviesą, bet ji tarė:

– Tegu dega.

Vos spėjau atsigulti, ir ji prisispaudė prie manęs, kvepianti mano dezodorantu, mano šampūnu ir tepaliuku „Vicks“. Pakėlė mano ranką ir įsikniaubė į peties linkį, glausdamasi drėgnu kūnu. Pirštais palietė man veidą, labai atsargiai, lyg būgštautų, ar neįkąsiu. Prisiminiau naktį prieš daugelį metų, kai radau ją nuogą sandėliuke.

– Koks čia garsas? – krūptelėjo ji.

– Džiovintuvo skambutis. Išskalbiau tavo drabužius.

Išgirdau jos šniurkščiojimą. Paskui kūkčiojimą.

– Tu vertas geresnės, – tarė pakėlusi akis.

– Iš tikrųjų.

Žiūrėjau jai į akis, prisimindamas mažą dūmuotą taškelį dešinėje rainelėje, kur įsiskverbė kibirkštis. Taip, jis tebebuvo, dabar tamsesnis, ir atrodė kaip įgimta yda. Pačiupinėjau jos lūpas. Jos nosį. Nuo prisilietimo ji užsimerkė. Po vokais slidinėjo ašaros. Ji nusišypsojo mūsų nekaltybės amžiaus šypsena. Atitraukiau ranką. Ji atsimerkė, akys žvilgėjo. Neryžtingai pabučiavo mane į lūpas.

Ne, aš neužmiršau. Tą akimirką pykau ne tiek ant jos, kiek ant laiko tėkmės. Laikas atėmė iš manęs nuostabias iliuzijas, atėmė per greitai. Bet anuomet aš troškau iliuzijos, kad ji mano.

Ji vėl mane pabučiavo, ir aš pajutau sūrų ašarų skonį. Gal ji manęs gailisi? Su jos gailesčiu taikstytis negalėjau. Staiga atsidūriau ant jos, nuplėšiau paklodę, nuplėšiau rankšluostį, nevikriai, bet ryžtingai. Ji išsigando, kaklo raumenys įsitempė kaip lynai. Griebiau jai už galvos ir pabučiavau.

– Palauk, – sušnibždėjo ji, – ar neturėtum?..

Bet aš jau buvau joje.

Ji krūptelėjo.

– Ką turėčiau, Ženete? – paklausiau trūkčiodamas, dubuo savaime žinojo, ką reikia daryti. – Čia mano pirmas kartas… – įstengiau pasakyti. – Iš kur man žinoti, ką turėčiau ar ko neturėčiau daryti.

Jos lėliukės išsiplėtė. Ar jai buvo malonu tai sužinoti?

Dabar žino.

Dabar žino, kad šiame pasaulyje yra žmonių, kurie tesi pažadus. Vienas jų buvo Ghošas, kurio aplankyti mirties patale ji neturėjo laiko. Norėjau, kad ši žinia ją sugėdytų ir išgąsdintų. Po visko likau gulėti ant jos.

– Mano pirmas kartas, Ženete… – tyliai tariau. – Nemanyk, kad tavęs laukiau. Ne, tiesiog tu suėdei man gyvenimą. Galėjai manim kliautis. Tikras pinigas, kaip sakoma čia. O tu ką padarei? Viską nuleidai šuniui ant uodegos. Norėjau, kad tavo gyvenimas būtų gražus. Dievaži, nesuprantu, Ženete. Turėjai Hemą ir Ghošą. Turėjai Misingą. Turėjai mane, o aš mylėjau tave labiau nei tu save.

Ji verkė po manimi. Bėgo laikas, ji švelniai glostė man galvą, bandė mane bučiuoti.

– Man reikia į vonios kambarį, – tarė.

Nepaisiau jos. Mane vėl apėmė geismas. Iš naujo ėmiau judėti joje.

– Marijonai, prašau, – tarė ji.

Neatsiskirdamas nuo jos, apsiverčiau ant nugaros. Prilaikydamas Ženetę, pasisodinau ją ant savęs, ir virš manęs pakibo jos krūtys.

– Nori šlapintis? Šlapinkis, – tariau, tankiai alsuodamas. – Jau esi tai dariusi.

Griebiau jai už pečių ir prispaudžiau prie savęs. Užuodžiau jos karštinę, kraują, lytį ir šlapimą. Ir vėl baigiau.

Tada ją paleidau. Ir ji nuslydo nuo manęs.

Šeštadienio rytą pabudau vėlai ir pamačiau, kad ji žiūri į mane, įsitaisiusi alkūnės linkyje. Vėl ją paėmiau – ir kaip galėjau taip ilgai atsisakyti šio malonumo.

Kai pabudau, buvo antra valanda po pietų. Girdėjau, kaip ji kuičiasi virtuvėje. Nuėjau į vonią. Grįžęs į lovą pamačiau, kad patalynė kruvina. Nuvilkau lovos skalbinius ir sudėjau į skalbyklę.

Ženetė atnešė du puodelius kavos, vištienos troškinio ir du šaukštus. Ji vėl karščiavo, chalatas nešildė, dantys barškėjo, ją vis ištikdavo sauso kosulio priepuoliai. Paėmiau kavą. Jos chalatas prasiskleidė. Žiūrėjo, kaip aš kloju lovą.

– Atleisk, – atsiprašė, – aš kraujuoju dėl randų… Visada kraujuoju per… sueitį. Rozinos dovana man. Kad visada ją prisiminčiau, kai…

– Skauda?

– Iš pradžių. Ir jei ilgai būnu nesantykiavusi.

– O karštinė? Seniai sergi? Pasidarei rentgeno nuotrauką?

– Pasveiksiu, – atsakė ji. – Persišaldžiau. Viliuosi, kad tavęs neužkrėčiau. Išgėriau ibuprofeno, radau tavo vaistinėlėje.

– Ženete, turėtum…

– Tikrai nieko baisaus, daktare.

– Papasakok, už ką sėdai į kalėjimą.

Jos šypsena išblėso. Papurtė galvą.

– Neprašyk, Marijonai. Ne.

Tada supratau, kad ta istorija neišeis man į naudą, bet vis tiek turiu ją išgirsti. Vėliau, kai susėdome mano bibliotekoje, prispyriau ją papasakoti.

Jis buvo intelektualas, kiršintojas, tigrajus, kaip ir ji, išsižadėjęs kovos. Jo vardo ji neminėsianti – ir taip skaudu. Pakaks pasakyti, kad jis pavergė jos kūdikio širdį. (Kūdikio tėvas žuvo mūšyje.) Paskui jis pavergė jos širdį – jau Niujorke, atvykus čia. Jai pasirodė, kad gyvenimas tik prasideda. Juodu susituokė. Nepraėjus metams, ji jau laukėsi. Ėmė įtarinėti, kad jis neištikimas. Sužinojo, kur gyvena kita moteris, rado butą, kuriame juodu susitikinėdavo. Įsibrovė slapta, pasislėpė tos moters spintoje ir pusę dienos laukė, kol pavakare pasirodys porelė. Kai vyras su baltąja meiluže atsidūrė lovoje ir ėmė triukšmingai, energingai dulkintis, Ženetė dar nežinojo, lįsti iš spintos ar ne.

– Marijonai, – tarė ji, – stovėdama spintoje su tos moters diržais kaip gyvatėmis pintinėse man po kojomis, prisiminiau viską. Viską, ką iškenčiau po Zemujo mirties. Atvykau į Ameriką ir ką padariau? Pirmą kartą gyvenime visiškai pamečiau galvą dėl žmogaus, kuris buvo mažiausiai vertas mano meilės. Aš jį mylėjau – kaip tu anksčiau sakei? – labiau už save. Visko išsižadėjau dėl to netikėlio. Stovėdama spintoje supratau, kad bandydama keršyti rizikuosiu savo gyvybe. Mano gyvenime buvo tik vienas vyras, vertas tokios aukos, Marijonai, – tu. Buvau per kvaila, kad tai suprasčiau jaunystėje. Buvau per kvaila. Jis nebuvo vertas tokios aukos, bet negalėjau susilaikyti. Matai, Marijonai, mylėdama jį, vėl užsimaniau didybės. Man atrodė, kad jis bus didis mokslininkas, intelektualas, o aš būsiu didi, nes būsiu su juo. Pirmą kartą supratau, kas yra proletariatas. Proletariatas – tai aš, aš visada buvau proletariatas, ir dabar turiu veikti kaip proletariatas. Rankoje laikiau skustuvą. Pradėjau tylutėliai dainuoti. Jie manęs negirdėjo, nors aš juos mačiau. Atidariau spintos duris, ketindama nurėžti jo vyriškumą, nupjauti kaip heninės lavsonijos stiebą. Gali tai padaryti tik tokiu atveju, jei myli ką nors visa siela ir nieko sau nepasilieki – viskas atiduota. Supranti?

Supratau pernelyg gerai.

– Antraip būčiau jai pasakiusi: „Pasiimk jį. Ačiū Dievui, aš jo atsikračiau.“ O aš puoliau ant jų. Supjausčiau, bet ne mirtinai, kaip ketinau. Juodu pabėgo. Laukiau policijos. Jaučiausi taip, lyg būčiau nusiėmusi antrankius, kurie visą laiką kaustė man riešus. Ieškojau didybės; ir tada ją radau. Išsilaisvinau tą akimirką, kai laisvė man buvo atimta. – Ji išvydo mano išraišką ir nusišypsojo. – Ženetė mirė kalėjime, Marijonai. Ženetės nebėra. Kai iš tavęs atima gyvą vaiką, miršti, vaikas, augantis tavyje, irgi miršta. Visų svarbių dalykų nebėra, taigi aš esu mirusi.

Vos neištariau: „Tu turi mane, Ženete.“ Bet bent kartą susivaldžiau, pagalvojau apie save, išsigelbėjau.

Pajutau jai iki šiol nepatirtą užuojautą: ji buvo geresnė už meilę, nes išvadavo mane, išlaisvino nuo jos. „Marijonai, – tariau sau, – pagaliau ji rado didybę, rado kančioje. Jei esi didis, ko daugiau reikia?“

51 SKYRIUS

Tarp kūjo ir priekalo

Kai pagalvoju, mano liga prasidėjo tą sekmadienio rytą, skaidrią pabudimo akimirką tyliuose namuose, kuriuose buvau vienas, nes ji išėjo. Po keturiasdešimt trijų dienų atplūdo pirma šiurpulinga šleikštulio banga, didžiulė kaip vandenyno, kurio platybėse išsiveržė ugnikalnis. Paskui mane apgaubė senovinė Entoto migla, pilna judančių pavidalų ir gyvūnų balsų, o keturiasdešimt devintą dieną aš netekau sąmonės.

Kaip keista, kad gyvenimą gali lemti smulkmena, tarkim, sprendimas atidaryti duris ar ne. Ženetę įsileidau penktadienį. Ji neatsisveikinusi išėjo po poros dienų, ir viskas apsivertė aukštyn kojomis. Valgomojo stalo viduryje ji padėjo Brigitos kryžių, maniau, dovaną man. Tas pakabutis, kurį ji nešiojo ant kaklo, priklausė jos tėvui, o dar anksčiau – kanadiečiui kareiviui Darvinui.

Ženetės istorija apie buvusį vyrą lydėjo mane kaip bjaurus gripas. Priverčiau ją papasakoti. Sužinojau, kad Ženetė moka nesavanaudiškai mylėti – tik ne mane. Vis dėlto mano namuose tarp mūsų nusistovėjo trumpalaikė pusiausvyra ar jos iliuzija, lyg mudu vėl būtume vaikai, žaidžiantys namus, žaidžiantys daktarus.

Kiekvieną vakarą po darbo skubėdavau namo, vildamasis rasti ją laukiant prieangyje. Širdį suskausdavo, pamačius geltoną lapelį, priklijuotą jai prie tinklinių durų. Jame rašiau, kad raktą turi mano kaimynas Holmsas ir kad ji jaustųsi kaip namie. Turėdavau nuplėšti lapelį ir įsitikinti, kad tikrai taip parašiau. Prisipažįstu, net palikdavau prie durų pieštuko galelį, jei kartais būtų linkusi parašyti atsakymą.

Penktadienį, praėjus savaitei nuo tos dienos, kai įsitempiau ją į namus, geltonas popieriaus kvadratėlis suspiegė KVAILYS! Trumpas pieštuko galiukas patvirtino – PASKUTINIS MULKIS. Sudraskiau raštelį, o pieštuką išmečiau į gatvę.

Nepykau ant Ženetės. Jos elgesys bent jau buvo nuoseklus. Pykau ant savęs, nes tebemylėjau ją ar bent tebemylėjau mūsų meilaus artumo svajonę. Mano jausmai buvo neprotingi, nelogiški, o aš negalėjau jų atmainyti. Tai skaudino.

Tą naktį, per keturias valandas išmaukęs daugiau viskio „Pinch“ negu per metus nuo tada, kai nusipirkau butelį, apgalvojau mūsų paskutinį pokalbį. Ji buvo susiraičiusi krėsle, kuriame dabar sėdėjau aš, ir vilkėjo mano chalatą, kurį dabar vilkėjau aš. Atnešiau jai arbatos – tai būdingas kvailių elgesys, viena žymių, iš kurių mus pažinsi. „Marijonai, – tarė ji, žiūrėdama į mano biblioteką, mano eklektišką knygų rinkinį, – iš tavo pasakojimo apie tėvo butą Bostone atrodo… kad jis labai panašus į šį.“ – „Nebūk juokinga, – atkirtau. – Lentynas pasidariau pats. Pusė knygų niekaip nesusijusios su chirurgija. Chirurgija nėra visas mano gyvenimas.“

Ji nesiginčijo. Sėdėjome ir tylėjome. Kartą pastebėjau, kad jos žvilgsnis nukrypo į kilimėlį ant grindų tarp mūsų: ant sintetinio pluošto sėdėjo nuogas įsibrovėlis, juodbruvas nekalbus vyras skustuvo suraižytu kūnu, ir trukdė mums kalbėtis.

Kai paskelbiau, kad einu miegoti, ji atsakė, kad irgi tuojau guls, ir nusišypsojo. Nepatikėjau ja. Maniau, daugiau niekada jos nebepamatysiu. Bet klydau. Ji palindo po mano antklode. Mes mylėjomės, švelniai ir lėtai. Kaip tik tą akimirką pamaniau: „Pagaliau ji pasiliks“, bet iš tikrųjų tai buvo jos atsisveikinimas.

Praėjus dviem savaitėms, kai ji išvyko, namai man ėmė nebepatikti. Biblioteka slėgė. Virtuvėje išėmiau vakarienę, folija aptrauktą paketą, buvau ant jo užrašęs PENKTADIENIS; likučiai to, ką išviriau, užšaldžiau ir supakavau porcijomis prieš daug savaitgalių. Dabar man atrodė, kad maisto šaldytuve skirstymas kiekvienai dienai rodo, jog mano galvoje visiška košė.

Ačiū Dievui, kad turėjau gerą kaimyną – Sonį Holmsą. Jis išgirdo mane šėlstant ir daužant galvą į šaldytuvą. Sonis Holmsas buvo smalsus iš prigimties, dorai, amerikoniškai landus, kaip paprastai būna įžengus į aštuntą dešimtį, kai nė nebebandai smalsumo slėpti. Jis žinojo, kad turėjau svečių – kurgi ne, toks retas įvykis, – jis girdėjo galvūgalio mušamųjų muziką ir paskui ilgą tylą.

– Tau reikia kreiptis į seklių agentūrą, – pareiškė jis, nusprendęs, ką turiu daryti, man dar nebaigus pasakoti.

Sonis tikėjo eneagrama, jėzuitų sukurta klasifikacija, pagal kurią žmonės skirstomi į devynis asmenybės tipus. Jis buvo Vienas, užsispyręs, pasitikintis savimi ir nežinantis, kas yra abejonės. Mane jis priskyrė Trims ar Keturiems, o gal Dviem? Nesvarbu, kam, aš vis tiek buvau skaičius, kuris su Vienu nesiginčija.

– Ko reikia? – paklausiau.

– Pasisamdyti privatų detektyvą.

– Soni, kam? Aš daugiau nenoriu jos matyti.

– Galbūt. Bet privalai baigti šį reikalą. O gal ji kalėjime ar ligoninėje? Gal ji iš paskutiniųjų bando su tavim susisiekti, bet negali?

Dviem tereikėjo kilnaus motyvo, ir ankstesnis apsėdimas atgijo. Vėl jam atsidėjau.

Paaiškėjo, kad Rytų pakrantės Flašingo seklių agentūrai atstovauja rimtas šviesiaplaukis jaunuolis Aplbis, velionės Holmso svainės sūnus. Aplbis netrukus nustatė, kad Ženetė į kalinių prieglaudą negrįžo. Nepasirodė ji ir Natano restorane, kuriame plaudavo indus. Ji nesusitiko su lygtinio paleidimo priežiūros pareigūnu ir neskambino Cigei. Tai jis sužinojo žaibiškai. Jis net išsiaiškino, kad kalėjime Ženetei diagnozuota tuberkuliozė. Ji gydėsi, bet paleista iš kalėjimo kontroliuojamo tuberkuliozės gydymo programoje nebedalyvavo. Kosulys ir karščiavimas veikiausiai rodė, kad liga vėl paūmėjo. Trikdė mintis, kad jei kada pasirodytų, pirma manęs su ja susisiektų sveikatos apsaugos skyrius ir lygtinio paleidimo priežiūros pareigūnas. Ji grįžtų atgal į kalėjimą. Aplbio šaltinis kalėjime galėjo gauti jos ligos istoriją ir Aplbis, neatsiklausęs manęs, liepė jam taip ir padaryti. Aš nerimavau dėl slaptumo pažeidimo.

– Tokiais atvejais žinios – jėga, – pridūrė Aplbis ir šiais žodžiais mane palenkė: visi žmonės, cituojantys mėgstamą Ghošo posakį, yra patikimi. – Jūs mokate už žinias, ir, mano nuomone, turime sužinoti daugiau.

– Kas dar? – paklausiau Aplbio.

Klausiau ne apie tuberkuliozę. Ji manęs negąsdino.

Aplbis vengė mano žvilgsnio. Jo skruostai ir nosies galas buvo išraizgyti kapiliarų ir raudonuodavo dėl menkiausio nieko. Lėtinės odos ligos – rožinės – nereikia painioti su jaunatviniais spuogais, kamuojančiais daugelį paauglių. Vieną dieną Aplbio nosis bus bordo spalvos ir kolbos pavidalo, o skruostai – mėsos raudonio. Jis ir taip drovus, o kuo toliau, tuo didesnės bus jo bėdos, nes jo nepažįstantys žmonės manys, kad jis taip atrodo, nes yra girtuoklis. Jau žinojau, kokia jo ateitis, ir mokėjau jam, kad jis išpranašautų manąją.

– Daktare Stounai, – prabilo Aplbis atsikrenkštęs, ir jo nosis paraudo: aiškus ženklas, kad man nepatiks, ką jis pasakys. – Pagarbiai patarčiau patikrinti, ar tebėra stalo sidabras. Patikrinkite savo namus. Pažiūrėkite, ar ko nors netrūksta.

Ilgai žiūrėjau į jį.

– Bet, pone Aplbi, vienintelis man svarbus dalykas yra tas, kurio trūksta.

– Taip, žinoma, – sutiko jis.

Balse skambėjo užuojauta, ir aš supratau, kad mano skausmas jam pažįstamas. Mūsų – legionai.

Iš vėlesnių kelių savaičių įvykių prisimenu, kad vieną naktį pabudau nuo įkyraus telefono skambučio. Paėmęs ragelį, netekau nuovokos, nebesupratau, ar aš Dievo Motinos, ar Misingo ligoninėje. Buvau traumatologijos konsultantas dubleris, bet nenutuokiau, ko reikia paskambinusiam rezidentui. Pirmas dešimt pokalbio sekundžių vidurnaktį taip dažnai būna. Skambintojas nesistebėjo. Ir nors kalbėjomės daug ilgiau, migla galvoje neišsisklaidė. Padėjau ragelį. Ištraukiau telefoną iš elektros lizdo. Kitą rytą protas prašviesėjo, bet kūnas atsisakė keltis iš lovos. Man buvo silpna. Nuo minties apie maistą pasidarė bloga. Apsiverčiau ant kito šono ir vėl užmigau.

Gal tą pačią, o gal kitą dieną ant lovos krašto pamačiau žmogų. Jis apčiuopė mano pulsą, pašaukė mane vardu. Tai buvo mano vyresnysis ordinatorius, o dabar bendradarbis Dievo Motinoje Dypakas Jesudasas. Iš paskutiniųjų įsikibau jam į ranką ir paprašiau neišeiti – matyt, suvokiau, kokia grėsminga mano padėtis.

– Aš neišeisiu, – atsakė jis. – Tik atitrauksiu užuolaidas.

Prisimenu papasakojęs jam viską, kas nutiko. Kol kalbėjau, jis mane apžiūrėjo. Timptelėjo žemyn mano vokus, pertraukė tik paprašyti, kad pažiūrėčiau į pėdas ar ištarčiau: A. Paklausė, ar turiu namie stetoskopą.

– Juokauji? Aš juk chirurgas, – atsakiau, ir abu nusijuokėme: keistas garsas, negirdėtas mano namuose.

Aiktelėjau, kai jis ėmė čiuopti man dešinę pašonę po šonkauliais. Man pasidarė juokinga. Girdėjau, kaip jis kažką šnibžda telefonu. Visą laiką nepaleidau jo rankos.

Įėjo trys vyrai su neštuvais, jų veidai buvo pažįstami. Jie įvyniojo mane į flanelę, išnešė ant šaligatvio ir įkėlė į greitosios pagalbos mašiną. Prisimenu, kad norėjau pagirti gražius jų judesius, įgimtą grakštumą, ir pasakyti, kad jaustis kaip kengūriukui sterblėje nuostabu. Atsiprašiau, kad per šitiek metų neįvertinau jų įgūdžių.

Dypakas važiavo kartu. Dievo Motinoje jis ėjo šalia mano vežimėlio, personalas, kurį sutikome koridoriuose ir lifte, buvo priblokštas. Jis įstūmė mane į intensyviosios terapijos skyrių. Nuo ryškios fluorescencinių lempų šviesos mano akys degė geltonai, bet aš to nežinojau. Mano oda irgi. Pašėlusiai kraujavau nuo kiekvieno adatos dūrio. Slaugytojos per vėlai susizgribo slėpti nuo manęs grėsmingą arbatos spalvos šlapimą kateterio maišelyje, ir aš spėjau jį pamatyti. Pirmą kartą labai išsigandau.

Mano smegenys toliau tino, be galo norėjau miego. Iš visų jėgų laikiausi, kol paprašytas priėjo Dypakas.

– Kad ir kas atsitiktų, – sušnibždėjau, – neišvežk manęs iš Dievo Motinos. Jei turiu mirti, o Misinge mirti negaliu, tegu tai įvyksta čia.

Suvokiau, kad prie mano lovos priėjo Tomas Stounas ir žiūri į mane, bet jo susirūpinimas ne kaip gydytojo. Tai paklaikęs, puikiai man pažįstamas žvilgsnis tėvo, kurio vaiką ištiko bėda. Tada netekau sąmonės.

Vėliau sužinojau, kad telegrama Hemai skambėjo taip: IŠKART ATVAŽIUOK TŠK MARIJONAS SUNKIAI SERGA TŠK TOMAS STOUNAS TŠK P. S. NEDELSK TŠK – ir ji nedelsė. Hema priminė skolą draugo prezidento iki gyvos galvos žmonai, o ši puikiai suprato, kaip svarbu Hemai būti prie sergančio sūnaus patalo. Amerikos ambasada be vargo davė vizas, ir dienai baigiantis Hema su Šiva skrido į Frankfurtą per Kairą. Paskui, vis dar bendrovės „Lufthansa“ lėktuvu, jie kirto Atlanto vandenyną. Hema ne kartą išsitraukė telegramą, įdėmiai apžiūrinėjo raides, ieškodama viltingos anagramos.

– Gal miršta Tomas Stounas, o ne Marijonas? – guodėsi ji Šivai virš Grenlandijos.

– Ne, mama, – nė kiek nedvejodamas, atsakė Šiva. – Marijonas. Aš jaučiu.

Dešimtą valandą vakaro Niujorko laiku juodu įplaukė į intensyviosios terapijos skyrių, žilstanti moteris kaštoniniu sariu ir įstabaus grožio veidu, nors po akimis buvo ratilai it meškėno. Su ja buvo aukštas jaunas vyras, akivaizdžiai jos sūnus ir mano dvynys.

Jie sustojo prie mano stiklinės kabinos, pavargę Senojo pasaulio keliautojai, ir įdėmiai įsižiūrėjo į Naujojo pasaulio ligoninės palatos spindesį. Štai aš – sūnus, išvykęs į Jungtines Valstijas studijuoti, tapęs atstovu apsukrios, prabangios, vienkartinių daiktų, pelningos ir neįtikimai paveikios amerikietiškos medicinos, kurios paslaugų įkainiai nenurodomi, kurios turinys ir forma labai skiriasi nuo Misingo; tačiau dabar jiems turbūt atrodė, kad Amerikos medicina puolė mane kaip tigras dresuotoją, todėl gulėjau pritvirtintas prie melsvai pilko dirbtinės plaučių ventiliacijos aparato, prikaustytas prie monitorių ant spintelių už lovos, ištiktas komos, prismaigstytas plastikinių vamzdelių, kateterių ir laidų. Net iš kaukolės kyšojo nelanksti viela, panaši į vinį.

Jie pamatė Tomą Stouną, sėdintį mano kabinoje prie lango, galvą nepatogiai atrėmusį į apsauginį lovos skersinį, užsimerkusį, lyg miegotų. Per tris paras, kurios prabėgo išsiuntus telegramą, mano būklė pablogėjo. Tomas Stounas atsimerkė, staiga suvokęs, kad jie čia. Atsistojo, susitaršęs, sustingęs, mažesnis skolintais chirurgo drabužiais, pajutęs palengvėjimą, bet susirūpinęs. Nerimo raukšlelės apie akis, o veidas po baltų plaukų kupeta persikreipęs ir išblyškęs.

Paskutinį kartą du seni bendradarbiai ir priešininkai matė vienas kitą gimdykloje, praėjus kelioms sekundėms po mano gimimo ir mūsų motinos mirties. Tada Stounas paskutinį kartą matė ir Šivą: trečiojoje operacinėje, Hemos glėbyje.

Staliukas prie lovos ir dirbtinės plaučių ventiliacijos aparatas neleido Hemai prieiti arčiau prie lovos. Ji pasuko ten, kur sėdėjo Stounas, neatplėšdama akių nuo manęs.

– Jis sunkiai serga kuo, Tomai? – paklausė Hema, turėdama omeny du telegramos žodžius, kurie ją labiausiai sugniuždė. Kalbėjo santūriai, lyg klaustų kolegos apie pacientą; taip buvo lengviau dėtis rimtai, nors jai drebėjo širdis.

– Hepatinė koma, – atsakė Tomas tuo pačiu tonu, dėkingas, kad ji nusprendė kalbėti medikų kalba, kuri net sūnų paverčia tik diagnoze. – Ūminis hepatitas. Amoniako lygis labai aukštas, kepenys beveik nebefunkcionuoja.

– Nuo ko?

– Virusinis hepatitas. Hepatitas B.

Stounas nuleido lovos skersinį, ir juodu sustojo šalia manęs. Hema sugraibė permestą per petį sario galą ir prispaudė prie lūpų.

– Ne tik pageltęs, bet ir išblyškęs, – pagaliau įstengė ištarti. – Koks hemoglobino kiekis?

– Devyni, supylus keturias kraujo dozes. Jo viduriai kraujuoja. Trombocitų sumažėjo, kraujas nebekreša. Bilirubino dvylika, o kreatinino šiandien keturi, vakar buvo trys…

– Prašom pasakyti, kas čia? – paklausė Šiva, rodydamas į mano galvą.

Jis stovėjo prieš Tomą Stouną, juos skyrė lova.

– Vidinio kaukolės slėgio kontrolės prietaisas. Įsmeigtas į smegenų skilvelį. Jo smegenys pabrinkusios. Leidžiamas manitolis ir stebima intrakraninė hipertenzija, kad galvospūdis sumažėtų.

– Jis per kaukolę eina į smegenų skilvelį, kad matuotų? Negydo? – nepatikliai paklausė Šiva.

Tomas Stounas linktelėjo.

– Kaip tai prasidėjo? – paklausė Hema.

Kol Tomas Stounas pasakojo, Šiva atitraukė staliuką ir rado tarpą tarp lovos ir reguliuojamo dirbtinio kvėpavimo aparato. Nuleido lovos skersinį iš savo pusės. Slinkdamas lėtai ir stropiai it akrobatas prasmuko po vamzdeliais ir laidais. Dypakas įėjęs pamatė Šivą, gulintį ant šono šalia manęs, mūsų galvos lietėsi. Nors atrodė nesaugu, bet savaime suprantama. Dypakas išvertė akis, tačiau atkreipė dėmesį į prietaiso rodmenis: mano galvospūdis, tris dienas tik kilęs, ėmė kristi.

Vos spėjo Dypakas prisistatyti, tarpduryje švokšdamas išdygo Vinu Mehta, gastroenterologas, ką tik užlėkęs laiptais. Kai Dievo Motinoje buvau chirurgas rezidentas, Vinu buvo vidaus ligų rezidentas. Pasirinkęs gastroenterologo specialybę, jis ėmė verstis pelninga gydytojo praktika Vestčesteryje, bet nebuvo laimingas ir grįžo į Dievo Motiną, personalui algos čia irgi mokamos.

– Vinu Mehta, ponia daktare, – tarė jis ir sudėjo rankas indiškai sveikindamasis, paskui suėmė Hemos ranką. – O čia turbūt Šiva, – tarė neimdamas į galvą, kad Šiva guli mano lovoje. – Pažinau tik todėl, kad antras egzempliorius yra Marijonas. – Jis vėl atsisuko į Hemą. – Turbūt jūs labai sukrėsta, ponia. Mes visi irgi. Pasaulis apsivertė aukštyn kojom! Marijonas vienas mūsų.

Nuo tokio staigaus posūkio prie nemoksliškos jausmų kalbos Hemai suvirpėjo lūpos.

Tereikėdavo pažvelgti į Vinu ir patikėdavai pasakojimais, kad jis perka buvusiems pacientams maistą. Mačiau, kaip jis užlaikė ligoninėje vieną pacientę, kad apsaugotų ją nuo smurto namie. Jis buvo geriausias viso personalo draugas ir nuolat kepdavo man tortus ir pyragaičius. Motinos dieną visada nusiųsdavau jam atviruką ir be galo nudžiugindavau.

– Mane iškvietė iškart, kai tik Marijonas čia buvo atvežtas, ponia daktare, – pasakojo Vinu. – Hepatologija, kepenys, yra mano sritis. Hepatitas B nuolat sklando aplinkui. Daugybė nešiotojų, per švirkštus – narkomanai, užsikrečiama nuo sergančios motinos per nėštumą ir gimdymą – naujagimiai… labai dažna imigrantų iš Tolimųjų Rytų liga. Ponia, šis virusas daugeliui žmonių sukelia kepenų cirozę ir net kepenų vėžį. Bet ūminis hepatitas B? Per visą darbo laiką mačiau tik du taip sunkiai sergančius žmones.

– Vinu, pasakyk tiesą, ar mano sūnus girtuoklis? – dalykišku „Motinos Indijos“69 herojės tonu paklausė Hema jaunojo daktaro, kuris mielai būtų elgęsis kaip jos sūnėnas.

Tinkamas klausimas. Buvau nematęs jos daugiau kaip septynerius metus. Ji žinojo, kad tai užkoduota mano genuose. Ką ji iš tikrųjų žino apie mane – kas aš ar kuo tapau?

– Ponia, nieku gyvu ne! – atsakė Vinu. – Ne, ne. Jūs turite auksinį sūnų.

Griežtas Hemos veidas sušvelnėjo.

– Nors, ponia, – toliau kalbėjo Vinu, – pastarąsias kelias savaites, ponia, nesupraskit manęs neteisingai, pasak kaimyno, Marijonas buvo susirūpinęs ir girtuokliavo.

Dypakas rado mano namuose naują izoniazido, vaisto nuo tuberkuliozės, receptą. Izoniazidas gali sukelti kepenų uždegimą. Įprasta po dviejų savaičių nuo gydymo pradžios išsitirti kepenų fermentus ir nevartoti vaisto, jei nustatoma, kad kepenys pažeistos.

– Spėju, ponia, kad Marijonas bhaja70 ėmė savavališkai vartoti izoniazidą. Receptas išrašytas prieš mėnesį. Turbūt jis nepasidarė kraujo tyrimų kepenų funkcijai ištirti, nors turėjo. Juk jis, vargšas, yra chirurgas. Ką jis žino apie tokias smulkmenas? Jei būtų pasitaręs su manim! Man būtų buvusi garbė jį gydyti. Juk Marijonas bhaja taip dailiai sutvarkė man išvaržą. Šiaip ar taip, ponia, aš pats nuvažiavau į Manhataną, į „Sinajaus kalno“ ligoninę, ir atsigabenau geriausią pasaulio kepenų specialistą, savo mokytoją. „Profesoriau, – pasakiau, – hepatitu serga ne šiaip ligonis, o mano brolis.“ Jis sutinka, kad alkoholis ir izoniazidas galėjo prisidėti, bet, nėra abejonės, pirmiausia turime reikalą su hepatitu B.

– Kokia prognozė? – paklausė Hema. – Kas nors man pasakys? – Tai svarbiausias dalykas, kurį nori žinoti motina. – Ar jam pagerės?

Vinu pažvelgė į Dypaką ir Tomą Stouną, bet nė vienas nenorėjo kalbėti. Šiaip ar taip, ši liga – Vinu sritis.

– Pasakykit man. Jis gyvens? – iškošė Hema.

– Be abejo, liga labai sunki, – tarė Vinu, ir ji viską suprato pamačiusi, kad jis ryja ašaras.

– Nagi! – pasipiktino Hema ir atsisuko į Tomą Stouną, paskui į Dypaką. – Tai hepatitas. Žinau, kas yra hepatitas. Afrikoje matėme, kokią žalą jis gali padaryti. Bet… čia, Amerikoje! Šioje turtingoje šalyje, šioje prabangioje ligoninėje, – ji mostelėjo ranka į aparatus, – čia, be abejo, hepatitą galima gydyti, o ne grąžyti rankas ir kartoti: „Liga labai sunki.“

Jie turbūt krūptelėjo, kai ji ištarė „prabangi“. Palyginti su moderniausiais intensyviosios terapijos skyriais turtuolių ligoninėse, tokiose kaip Tomo Stouno įstaiga Bostone, mūsiškė buvo labai skurdi.

– Mes išbandėme viską, ponia, – slopiau ištarė Dypakas. – Perpylėme plazmą. Visus pasauliui žinomus būdus šiai ligai gydyti.

Hema, rodos, nepatikėjo.

– Ir meldžiamės, ponia, – pridūrė Vinu. – Seselės jau dvi dienos be perstojo paeiliui meldžiasi. Dievaži, mums reikia stebuklo.

Šiva gulėjo, tylėjo ir klausėsi ausis ištempęs.

Hema stovėjo ir žiūrėjo į nieko nesuvokiantį mano kūną, glostydama man ranką ir purtydama galvą.

Vinu įkalbėjo abudu atsigulti jiems paruoštame personalo bloko kambaryje; jis net pasirūpino užkandžiais: čapačiais71 ir dalu72. Hema buvo tokia nuvargusi, kad nesiginčijo.

Kitą rytą Hema atėjo apsitaisiusi oranžiniu sariu. Po nakties atrodė pailsėjusi ir sykiu pasenusi keleriais metais.

Tomas Stounas tebesėdėjo ten, kur jį buvo palikusi. Jis pažvelgė į tarpdurį už jos, tikėdamasis pamatyti Šivą, bet Šiva neatėjo.

Ji vėl stovėjo prie mano lovos, trokšdama išvysti mane dienos šviesoje. Vakar vakare jai viskas atrodė netikra, lyg lovoje gulėčiau ne aš, o koks nors dar vienos triukšmingos aparatūros pavidalas. Bet dabar ji matė mane, besikilnojančią mano krūtinę, užtinusias mano akis, mano lūpas, persikreipusias dėl kvėpavimo vamzdelio. Tai buvo tikra. Ji nesusitvardė ir tyliai pravirko, užmiršusi Tomą Stouną, nes jis jai neberūpėjo. Suvokė, kad jis čia, tik tada, kai šis nedrąsiai atkišo jai nosinę. Čiupo ją, lyg Tomas Stounas būtų delsęs pasiūlyti.

– Atrodo, lyg aš būčiau kalta, – tarė Hema ir nusišnypštė nosį. – Skamba savanaudiškai, bet netekti Ghošo, paskui pamatyti Marijoną šitokį… Tu nesupranti, man atrodo, lyg visus apvyliau, lyg leidau, kad tai ištiktų Marijoną.

Jei ji būtų atsisukusi, būtų pamačiusi, kaip krūpteli Tomas Stounas, pamačiusi, kaip jis trina krumpliais smilkinius, lyg mėgindamas save išdildyti.

– Tu… judu su Ghošu jų neapvylėte, – kimiai ištarė. – Aš apvyliau. Apvyliau jus visus.

Pagaliau, turbūt pamanė Hema; jis atsiprašo ir dėkoja, seniai metas, bet keisčiausia, kad dabar jai tai neberūpi. Nebesvarbu. Ji nė nepažvelgė į jį.

Įėjo Šiva. Jis nekreipė dėmesio į Tomą Stouną, net jei jį matė, nes žiūrėjo tik į mane, brolį.

– Kur buvai? – paklausė Hema. – Ar bent kiek numigai?

– Bibliotekoje viršuje. Ten nusnūdau. – Šiva apžiūrėjo mane, paskui dirbtinio kvėpavimo aparato režimą, paskui etiketes ant kabančių man virš galvos maišelių su tirpalais.

– Vieno dalyko Vinu nepaklausiau, – kreipėsi Hema į Stouną. – Kaip Marijonas užsikrėtė hepatitu B?

Tomas papurtė galvą, lyg sakydamas, kad nežino. Bet jinai į jį nežiūrėjo, todėl turėjo kalbėti:

– Turbūt… per operaciją. Įsipjovė. Profesinė chirurgų rizika.

– Galima užsikrėsti ir per sueitį, – pasakė Tomui Stounui Šiva. Tomas Stounas užsikirsdamas kažką pritariamai išlemeno. Hema perbedė Šivą akimis, įsisprendė į klubą, bet nespėjo nieko pasakyti, nes Šiva dar nebaigė kalbėti. – Pas Marijoną buvo užsukusi Ženetė, mama. Pasirodė jo namuose prieš šešias savaites. Ji sirgo. Paviešėjo dvi paras ir dingo.

– Ženetė?.. – pakartojo Hema.

– Laukiamajame sėdi du žmonės, su kuriais tau reikia susitikti. Viena – etiopė Cigė, ji kadaise gyveno prieš Misingą. Prieš daugelį metų Ghošas gydė jos kūdikį. Marijonas vėl ją sutiko Bostone. Kitas – ponas Holmsas, Marijono kaimynas. Jie nori su tavim pasikalbėti.

Vėlyvą rytą Hema žinojo visą istoriją. Ženetė sirgo tuberkulioze. Bet Aplbiui į rankas iš kalėjimo pateko jos ligos istorija, kurioje buvo parašyta tai, ko anksčiau nežinojome: Ženetė buvo slapta hepatito B viruso nešiotoja. Užsikrėtė kariaudama Eritrėjoje (bent taip manė kalėjimo gydytojas) nuo netinkamai sterilizuoto švirkšto, perpilant kraują ar darant tatuiruotę, o gal lytiniu būdu. Per mudviejų sueitį Ženetė gausiai kraujavo ir per kraują apkrėtė mane. Hepatito B inkubacinis laikotarpis atitiko Šivos spėjimą: aš susirgau praėjus šešioms savaitėms nuo jos apsilankymo.

Hema vaikščiojo po laukiamąjį keikdama Ženetę ir skųsdamasi mano kvailumu: kaip galėjau vėl prisileisti Ženetę po visų nelaimių, kurias ji mums užtraukė. Jei tada būtų pasirodžiusi Ženetė, nebūčiau davęs už jos gyvybę nė supuvusio skatikpalaikio.

Tą popietę vizituodami Dypakas su Vinu pranešė naujausius laboratorinių tyrimų rezultatus: man inkstų nepakankamumas; dėl pažeistų kepenų visiškai nebekreša kraujas. Gal ir liko gyvybingų kepenų ląstelių, bet jokių ženklų, kad kepenys atsigauna, nematyti. Nė vienos geros žinios. Jie išėjo, Šiva išsekė įkandin. Tomas Stounas ir Hema liko ir tylėjo prie mano nejudančio kūno. Beliko stebėti ir budėti iki galo. Vilties nebėra. Juodu buvo gydytojai ir puikiai tai suprato, tačiau dėl to buvo tik dar sunkiau.

Vidurdienį intensyviosios terapijos skyriaus slaugytoja iškvietė Dypaką ir Vinu į Stounų šeimos pasitarimą. Atėję į mažą posėdžių salikę, juodu išvydo Hemą ir Šivą, sėdinčius prieš Tomą Stouną.

Hema, pavargusi, susiėmusi rankomis galvą ir atsirėmusi alkūnėmis į stalą, pažvelgė į du jaunus gydytojus baltais chalatais, sūnaus bendraamžius.

– Norėjote su mumis susitikti? – nekantriai paklausė ji Vinu ir Dypako.

– Aš nekviečiau šio susirinkimo. – Suglumęs Dypakas atsisuko į Vinu. Šis papurtė galvą.

– Aš jus sukviečiau, – tarė Šiva. Prieš jį gulėjo krūva fotokopijų. Geltonas bloknotas dailiai prirašytas pastabų. Hema išgirdo jo balse atkaklų ryžtą ir veržlų norą veikti, kurių niekas neįstengė parodyti mano siaubingos prognozės akivaizdoje. – Sušaukiau susirinkimą, nes noriu pakalbėti apie kepenų persodinimą.

Dypakas, kuriam buvo sunku sėdėti prieš Šivą ir nemanyti, kad kalba su manimi, tarė:

– Mes iškart pagalvojome apie persodinimą, Šiva. Tiesą sakant, mudu su daktaru Stounu ketinome perkelti Marijoną į Meką… turėjau galvoj, į Bostono bendrąją ligoninę, kurioje dirba daktaras Stounas. Jo komanda persodina daugiau kepenų negu visi kiti chirurgai Rytų pakrantėje. Bet atsisakėme šios minties dėl dviejų priežasčių. Pirma, gerai žinoma, kad persodinimas būna nesėkmingas, jei kepenis sunaikino ūminis hepatitas B. Net jei rastume tinkamos kraujo grupės ir dydžio kepenis, net jei sėkmingai jas persodintume, kad organizmas neatmestų naujųjų kepenų, reikėtų milžiniškų dozių steroidų ir kitų vaistų imuninei sistemai slopinti, taigi hepatito B virusas gautų puikią progą suardyti naująsias kepenis, ir mes vėl atsidurtume tokioje pat padėtyje.

– Taip, žinau, – tarė Šiva. – O jei transplantatas idealiai atitiks? Ne tik ta pati kraujo grupė, bet ir visi šeši žmogaus leukocitų antigenai (HLA) ir kiti antigenai, kurių net netikrinate, – jei viskas sutaps? Juk tada nereikės imunodepresantų? Tiesa? Jokių. Nei steroidų, nei ciklosporino, nieko. Sutinkate?

– Teoriškai taip, bet… – numykė Dypakas.

– Būtų visiškas kepenų suderinamumas, jei paimtumėte iš manęs, – tarė Šiva. – Jo organizmui atrodytų, kad tai savas, o ne svetimas organas.

Kambaryje pritrūko oro. Valandėlę visi tylėjo.

– Turiu omeny, paimtumėte dalį mano kepenų, mama, – išvydęs Hemos veido išraišką skubiai paaiškino Šiva. – Jas paliktumėte man, o skiltį persodintumėte Marijonui.

– Šiva… – Hema jau ketino atsiprašyti už Šivą, čia ne jo sritis, tiesą sakant, ir ne jos. Bet paskui apsigalvojo. Žinojo, koks jis atkaklus, kai padėtis, kitų gydytojų nuomone, be išeities. – Bet, Šiva, ar tai kas nors bandė – persodinti dalį kepenų?

Šiva stumtelėjo jai vieną straipsnių.

– Pernykštis. Dypakas Jesudasas ir Tomas Stounas apžvelgia gyvo donoro kepenų persodinimo perspektyvas. Žmonėms nedaryta, mama, bet pirmiau perskaityk trečią puslapį, kur pabraukiau, tada kalbėk. Jie rašo: „Tiksliau tariant, šunų operacijos buvo beveik šimtu procentų sėkmingos, recipiento gyvybė išgelbėta, donoro gyvybei pavojus negresia, vadinasi, mes pasiruošę daryti tokias operacijas žmonėms. Pavojus sveikam donorui – didelė etinė kliūtis, bet manome, kad grėsmingai trūkstant organų mes būsime priversti imtis atitinkamų priemonių. Laikas atėjo. Gyvo donoro transplantatas išspręs du klausimus: organų trūkumo ir lavonų kepenų, kurios sugenda, kol gaunamas sutikimas, kol paimamas organas ir kol jis atsiduria ten, kur reikia. Gyvo donoro kepenų persodinimas yra neišvengiamas ir būtinas tolesnis etapas.“

Šiva ne skaitė tekstą, o žodis žodin pakartojo iš atminties. Hemos tai nenustebino, bet kitus gydytojus, sėdinčius prie stalo, apstulbino. Hema didžiavosi Šiva. Prisiminė dažnai pamirštanti, kad Šiva turi fotografinę atmintį. Ji žinojo, kad jis gali nupiešti puslapį, kurį cituoja, atkurti jį tuščiame popieriaus lakšte, pradėdamas ir baigdamas kiekvieną eilutę lygiai ten, kur ji prasidėjo ir baigėsi originale, net visus skyrybos ženklus, puslapio numerį, segiklio žymes ir fotokopijos dėmes.

Šiva, pajutęs, kad šiuo tarpu nuramino Hemą, kreipėsi į Tomą Stouną ir Dypaką, du chirurgus:

– Gal priminti, kad Džozefas Maris pirmą kartą sėkmingai persodino inkstą merdinčiam dvyniui, kuriam jį paaukojo monozigotinis brolis?

– Šiva, straipsnyje mes rašome apie etinius ir teisinius padarinius… – prabilo Dypakas, nes Tomas Stounas, regis, buvo priblokštas.

– Taip, žinau, – pertraukė jį Šiva. – Bet dar jūs rašote: „Tikėtina, kad pirmieji donorai bus tėvai, broliai ar seserys, nes tokio donoro paskatos tyros, be to, jis nesibaimins rizikuoti.“

Dypakas ir Tomas Stounas atrodė kaip kaltinamieji, kurių alibi ką tik paneigė netikėtas liudytojas. Kaltintojas ruošėsi lemiamam smūgiui.

Bet puolimas prasidėjo iš kitos pusės.

– Sakyk tiesą, Tomai, – paklausė Hema, – ar per pastarąsias keturias paras, turint omeny, kad tai, – ji pabarbeno pirštais į popierių, – tavo sritis, ar tau, žiūrint į Šivą, gulintį greta brolio dvynio, netoptelėjo mintis apie operaciją ir gyvą donorą?

Gal ji tikėjosi, kad jis pasimuistys ir gurktelės, bet buvo nustebinta: Stounas ramiai pažvelgė į Hemą ir netrukus beveik nepastebimai linktelėjo.

– Pagalvojau apie Mario dvynius, tikrai. Bet pagalvojau apie visus pavojus… ir išmečiau tai iš galvos. Ši operacija daug sunkesnė negu išpjauti inkstą. Ji niekada nebuvo daryta.

– Man neatėjo į galvą, – tyliai prisipažino Vinu Mehta. – Ponia, turėjau susiprasti. Ačiū, Šiva. Persodinti kepenis kitam žmogui, sergančiam ūminiu hepatitu B, būtų naudinga tik dėl viruso. Bet visiškas suderinamumas… Be abejo, Šiva, tu labai rizikuotum.

Mano brolis buvo pasiruošęs ir prabilo nežiūrėdamas į užrašus, dažniausiai kreipdamasis į Tomą Stouną, nors klausimą uždavė Vinu.

– Rašydamas, kad būtų išpjauta tik viena ar kelios skiltys ir jos persodintos ligoniams, kurių kepenys pažeistos, jūs, daktare Stounai, apskaičiavote, kad mirties tikimybė man, donorui, būtų ne didesnė kaip penki procentai. Sunkių komplikacijų – tarkim, gali sutrikti tulžies veikla ir donoras gali nesustabdomai kraujuoti, – tikimybė, pasak jūsų, ne didesnė kaip dvidešimt procentų, jei donoras sveikas. – Šiva stumtelėjo Dypakui ir Tomui Stounui popieriaus lapą. – Vakar pasidariau kraujo tyrimus. Kepenys funkcionuoja normaliai. Kaip matote, nesu hepatito B ar kitų ligų nešiotojas. Nevartoju alkoholio ir vaistų, kurie galėtų pakenkti kepenims. Niekada nevartojau. – Šiva laukė Tomo Stouno atsakymo.

– Tu gerai išstudijavai straipsnį, dabar žinai vos ne daugiau už mane, sūnau, – atsiliepė Stounas. – Deja, tai tik skaičiavimai, gryniausia spėlionė. – Jis padėjo rankas ant stalo. – Mes nenutuokiame, koks iš tikrųjų būtų poveikis žmonėms.

– O jei mums nepavyks, – atsargiai pridūrė Dypakas, nes Tomas Stounas baigė kalbą, – neteksime tavęs, įžengusio čia sveiko, ir neteksime Marijono. Ką jau kalbėti, kad mes nieko negalėsime įrodyti, o mūsų karjera tikriausiai bus baigta. Net jei mums pavyktų, būtume griežtai pasmerkti.

Galbūt jie manė perkalbėję Šivą, bet jie nepažinojo mano brolio. Hema žiūrėjo į sūnų kitomis akimis.

– Suprantu jūsų nenorą. Būčiau nekokios nuomonės apie jus kaip chirurgus, jei būtumėt iškart sutikę. Tačiau jei galite padaryti tokią operaciją ir jei tikimybė, kad pavyks išgelbėti Marijonui gyvybę, didelė, nors dešimt procentų, o kad aš numirsiu, mažesnė nei dešimt procentų, ir vis tiek nuspręstumėte operacijos nedaryti, tokiu atveju, mano nuomone, jūs apviltumėt Marijoną, apviltumėt Hemą ir mane, apviltumėt mediciną, apviltumėt save. Jūs apviltumėt mano brolį ne tik kaip gydytojai, bet ir kaip draugas ir tėvas. Jei padarytumėte operaciją, ir ji būtų sėkminga, jūs ne tik išgelbėtumėte mano brolį, bet ir chirurgija dešimtmečiu pažengtų į priekį. Laikas atėjo. – Jis pažvelgė į akis tėvui, paskui Dypakui. – Tokios progos gali nebepasitaikyti. Ką darytų tokioje padėtyje atsidūrę jūsų varžovai Pitsberge? Negi neišdrįstų?

Kaltinimas baigė duoti paaiškinimus. Atėjo laikas atsakyti kitai stalo pusei.

– Išdrįstų, – sudrumstė ilgą tylą Stounas. Kalbėjo pusbalsiu, lyg sau pačiam: – Bet jie neoperuotų savo sūnaus. Atleisk, Šiva, negaliu šito įsivaizduoti. – Jis atsitraukė nuo stalo, uždėjo rankas ant krėslo porankių, lyg ketintų eiti.

– Tomai Stounai! – prikaustė jį prie krėslo aštrus kaip „Bard-Parker“ skalpelio ašmenys Hemos balsas. – Aš tavęs, Tomai, jau kartą kai ko prašiau. Dėl šių berniukų. Tada tu išėjai. Bet jei išeisi šį kartą, nei aš, nei Ghošas šiems berniukams negalėsime padėti. – Stounas išblyško ir delsė. – Tomai, negi manai, kad leisčiau Šivai neprotingai rizikuoti? Manai, kad noriu netekti abiejų sūnų? – Hemos balsas nutrūko. – Tomai, išmesk iš galvos mintį, kad jie tavo sūnūs, – kalbėjo toliau susitvardžiusi ir garsiai nusišnypštusi nosį. – Tai chirurgo klausimas, o tu labiausiai gali jiems padėti… ir todėl, kad jie niekada nebuvo tavo sūnūs. Jie niekada tavęs nesulaikė, jie niekada netrukdė tavo moksliniams tyrimams, tavo karjerai. – Jos balse nebuvo pagiežos. – Daktare Stounai, jie – mano sūnūs. Jie – dovana man. Skausmas, sielvartas, jei jis ištiks, bus mano vienos – tai neatsiejama nuo dovanos. Aš esu jų motina. Prašom išgirsti mano žodžius. Tai niekaip nesusiję su tavo sūnumis. Spręsk, ką privalai padaryti dėl paciento.

Po ištisos amžinybės Dypakas prisitraukė geltonąją užrašinę iš Šivos stalo pusės ir atvertė naują puslapį. Atsuko parkerio dangtelį ir paklausė brolio:

– Sakyk, kodėl tu pasiruošęs taip rizikuoti?

Bent kartą Šiva nežinojo, ką atsakyti. Užsimerkė ir suglaudė pirštus bokšteliu, lyg norėtų išdildyti iš atminties jų veidus. Hema sunerimo, pamačiusi jį tokį. Atsimerkė liūdnas – pirmą kartą atvykus.

– Marijonui visada atrodydavo, kad aš nesidairau atgal, – tarė. – Jis manė, kad aš rūpinuosi tik savim. Jis buvo teisus. Jis nustebtų, kad rizikuoju gyvybe, aukodamas dalį kepenų. Tai neišmintinga. Bet… suvokęs, kad brolis gali mirti, aš atsigręžiau atgal. Yra dėl ko apgailestauti. Jei merdėčiau aš, jei būtų galimybė mane išgelbėti, Marijonas priverstų jus operuoti. Toks jau jis. Anksčiau to nesupratau, nes tai neišmintinga. Bet dabar suprantu. – Jis dirstelėjo į Hemą ir vargo toliau. – Nebuvo priežasties galvoti apie visa šita, kol neatvykau čia. Bet prie jo lovos… supratau, kad jei kas nors nutiks jam, nutiks ir man. Myliu save, vadinasi, myliu ir jį, nes mes esame vienis. Todėl rizikuoti verta – nebūtų verta, jei nemylėtum. Aš vienintelis, kurio organų suderinamumas idealus. Aš noriu tai padaryti. Negalėčiau sau atleisti, jei šito nepadaryčiau, ir, mano nuomone, jūs negalėtumėt sau atleisti, jei nepabandytumėt. Toks mano likimas. Mano išskirtinė teisė. Jūsų irgi.

Hema, iki šiol santūri, prisitraukė Šivą ir pabučiavo į kaktą.

Dypako parkeris pakibo ore. Neparašęs nė žodžio, jis padėjo rašiklį.

Tą akimirką visi suvokė, kad jis imsis to, ko dar niekas niekada nebuvo daręs.

– Sakei, kad yra ir dar viena priežastis, kodėl iš pradžių atmetei mintį apie persodinimą. Kokia? – paklausė Šiva Dypako.

– Prieš netekdamas sąmonės, Marijonas privertė mane pažadėti, kad nebus išvežtas kitur, – atsakė Dypakas. – Ši ligoninė jam labai brangi. Tai ne tik vieta, kurioje stažuojamės mes, medicinos absolventai iš užsienio. Kitur mūsų nenorėjo, o čia priėmė. Čia mūsų namai.

Hema atsiduso ir padėjo galvą ant rankų. Jau šitiek pasiekta, o iškilo dar viena kliūtis.

– Galime daryti operaciją čia, – tyliai pasakė Tomas Stounas. Jis klausėsi Šivos nė nekrustelėdamas, mėlynos ramios akys sublizgo ir pagyvėjo. Jis ryžtingai atstūmė krėslą ir atsistojo. – Chirurgija yra chirurgija, ir tik chirurgija. Čia galima padaryti operaciją ne blogiau negu bet kur kitur, jei turime instrumentų ir žmonių. Laimė, šalia manęs sėdi geriausias kepenų dalijimo specialistas pasaulyje, – tarė, dėdamas ranką Dypakui ant peties, – o instrumentai, kurių daugelį jis išrado, irgi čia ir iškart bus sterilizuoti. Laukia daug darbo. Hema, jei tu ar Šiva apsigalvotumėte, nesvarbu kada, jums tereikės pasakyti. Šiva, nuo šios akimirkos prašau nieko nevalgyti ir negerti.

Eidamas pro Šivos kėdę, jis suėmė mano broliui petį, spustelėjo ir išėjo.

69 Hindi filmas, kurio herojė nušauna nedorėlį sūnų.

70 Brolis (hindi).

71 Neraugintos duonos papločiai.

72 Ankštinių (lęšių, pupelių ar žirnių) troškinys.

52 SKYRIUS

Du neporiniai organai

Naktį Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninės nusileidimo aikštelėje nutūpė Bostono bendrosios ligoninės sraigtasparnis. Jis atgabeno tam tikrus instrumentus ir svarbiausius nepriekaištingai vykdomos kepenų persodinimo programos darbuotojus. Koridorius prie Dievo Motinos operacinių, paprastai tuščias ruožas, kuriame matydavai nebent neštuvus ar kilnojamąjį rentgeno aparatą technikui nuėjus parūkyti, dabar priminė bataliono štabą karo žygio pradžioje. Buvo pakabintos dvi klasės lentos, viena pavadinta DONORAS, kita – RECIPIENTAS, jose buvo išvardyta, ką dar reikia padaryti, ir langelis „paukščiukui“ greta darbo pavadinimo padėti. Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos komanda, vadovaujama Dypako, operuos donorą (Šivą), o Bostono ligoninės komanda, vadovaujama Tomo Stouno, imsis recipiento (manęs). Dievo Motinos komanda vilkėjo mėlynais chirurgų drabužiais, o Bostono – baltais, be to, dėl visa pikta ant vienų kepuraičių ir marškinių buvo juodu žymekliu užrašyta didelė D (donoras), o ant kitų – R. Iš esmės skirtingos komandos dėl adrenalino antplūdžio buvo puikios nuotaikos; vienas Bronkso aštrialiežuvis net pasiūlė kolegai iš Dorčesterio pavadinti komandas „Įsilaužėliais“ ir „Čiabuviais“. Tomas Stounas ir Dypakas Jesudasas vieninteliai priklausė abiem komandoms, vienas asistavo kitam.

Vidurnaktį per operacijos repeticiją su manekenais abiejose operacinėse buvo nustatyta keletas esminių trūkumų: Bostono ligoninės anesteziologai nelabai mokėjo elgtis su Dievo Motinos aparatūra, be to, prireikė tvarkytojo, kurio darbas – suderinti laiką, kad komandos dirbtų neatsilikdamos viena nuo kitos; jam vieninteliam buvo leista nešioti ir, svarbiausia, registruoti visus R komandos pranešimus D komandai ir atvirkščiai. Į abi operacines buvo atnešta dar po vieną naują klasės lentą: jose buvo surašytos užduotys, prie kurių ilgainiui rasis varnelės. Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos ligoninė nebepriėmė ligonių, traumų aukos buvo nukreiptos į gretimų rajonų ligonines. Ketvirtą ryto lemiama valanda išmušė.

Tomas Stounas susivėmė chirurgų drabužinėje. Dievo Motinos komandai pasirodė, kad tai blogas ženklas, bet Bostono ligoninės personalas tikino, kad išblyškęs, suprakaitavęs Stounas reiškia sėkmę (nors, tiesą sakant, jie dar nė karto nematė jo tokio išbalusio ir nusilpusio, pasliko išsitiesusio ant suolo su dubeniu vėmalams prie šalies).

Operacijoje dalyvavo tiek žmonių iš dviejų ligoninių, kad ją nuslėpti būtų buvę sunku. Prie Dievo Motinos įsitaisė dvi televizininkų grupės. Laikraščių redaktoriai vėlavo atiduoti spaustuvei rytinį laikraštį, bet tikėjosi, kad juos išgelbės puikus straipsnis apie istorinio persodinimo etiką; laukė, norėdami pamatyti, kaip seksis, ir tik tada imtis reikalo.

Chirurgai negalvojo apie istorinę reikšmę ar slaptumą. Dypakas sėdėjo ant suolo už kelių spintelių nuo besikamuojančio Stouno ir, stengdamasis praleisti pro ausis bjaurų kolegos žiaukčiojimą, vartė kepenų atlasą.

Rytą, ketvirtą valandą dvidešimt dvi minutės, Šivai buvo sušvirkšta diazepamo ir pentotalio, o į trachėją įkištas vamzdelis. Donoro operacija prasidėjo. Tomas Stounas ir Dypakas apskaičiavo, kad ji truks keturias ar šešias valandas.

Plakanti širdis – tikras teatras: žaismingas, permainingas, ekstravertiškas organas, šokinėjantis krūtinėje, o kepenys, įsitaisiusios po diafragma, yra vaizdingas paveikslas, santūrus ir tylus. Kepenyse gaminasi tulžis (be jos nevirškinami riebalai) ir kaupiasi gliukozės perteklius glikogeno pavidalu. Jos tyliai, be jokių išorinių požymių vaistus ir chemines medžiagas padaro nekenksmingas, sintetina baltymus, o šie palaiko reikiamą kraujo krešėjimą ir padeda pernešti medžiagas, kepenys šalina iš organizmo amoniaką, žalingą medžiagų apykaitos produktą.

Lygus ir žvilgantis kepenų viršutinis paviršius yra vienodas, neįdomus ir nesuskaldytas, išskyrus raiščio prisitvirtinimo liniją, dalijančią jas į didžiulę dešiniąją skiltį ir mažesnę kairiąją. Keista, kad chirurgai kalba apie aštuonis anatominius segmentus – lyg jie būtų atskiri ar panašūs į apelsino skilteles. Pabandykite atskirti tuos segmentus ir pamatysite atvirą žaizdą, iš kurios sunksis kraujas ir tulžis, ir negyvą ligonį. Tačiau segmentų sąvoka padeda chirurgui apibrėžti kepenų sritis, kurios turi visą kraujagyslių ir tulžies latakų komplektą, taigi yra tarsi pusiau savarankiški vieno fabriko padaliniai.

Į kepenis įeina ir iš jų išeina keturių rūšių kraujagyslės organizmo skysčiams, visų pirma – vartų vena, kuria po valgio veninis kraujas (šiame gausu riebalų ir kitų maistingų medžiagų) iš žarnyno teka į kepenis ir čia perdirbamas. Kepenų arterija aprūpina kepenis deguonies prisotintu krauju iš širdies per aortą. Kepenų venos surenka perdirbtą kraują, perfiltruotą per kepenis, ir grąžina jį į širdį per tuščiąją veną. Tulžis, išskiriama kiekvienos kepenų ląstelės, patenka į mažučius tulžies latakėlius, kurie jungiasi, didėja ir galop virsta bendruoju tulžies lataku, o šis atsiveria dvylikapirštėje žarnoje. Tulžies perteklius kaupiasi tulžies pūslėje – į balioną panašioje tulžies latako atšakoje. Kaip ir pridera doroms ir santūrioms kepenims, tulžies pūslė paslėpta ir glūdi už kepenų.

Dypakas, stovėdamas iš dešinės, padarė pjūvį. Pirmas etapas – išpjauti Šivai tulžies pūslę. Paskui jis atsidėjo pluoštui kraujagyslių, nervų ir latakų, įeinančių į kepenis (kepenų vartams): išpjovė dešiniąją kepenų arteriją, paskui dešinę vartų venos atšaką ir dešinįjį tulžies lataką. Kad atpalaiduotų dešiniąją skiltį, jis turėjo perpjauti kepenų audinį ir atskirti kepenų venas užpakalyje, kur jos įsilieja į tuščiąją veną, dorsalinėje kepenų pusėje; čia kraujavimas reiškia, kad chirurgas gali „pamatyti Dievą“. Išpjaunant kepenų skiltį, pažeistą vėžio, kraujavimą įmanoma sustabdyti užspaudžiant kraujagysles kepenų vartuose (Pringlio manevras). Bet Dypakas negalėjo to daryti, nes skilties, kurią jie išimtų, funkcijos sutriktų, ji atitektų man beveik nebegyvybinga. Dabar kepenys pjaunamos ultragarsu ar net radijo dažniu, taip lengviau ir kraujo būna mažiau. Bet Dypakui su asistentu Tomu Stounu teko brautis per kepenų audinį traiškant spaustukais, traukant pirštais ir dar vengti stambiųjų kraujagyslių ir tulžies latakų. Dypakas nerimavo dėl vyresniojo partnerio. Tomas Stounas atrodė išsiblaškęs, tokio Dypakas jo iki šiol nebuvo matęs. Dypakas nenutuokė, kad Stounas iš paskutiniųjų bando nuvyti vaizdą ir prisiminimą, kaip bergždžiai stengėsi išgelbėti seseriai Marijai gyvybę, kaip pavojingai bandė sutraiškyti vaisiui kaukolę.

Donoro operacija praėjo sklandžiai. Lygiai devintą ryto mane įvežė į operacinę, o pusę dešimtos, tą akimirką, kai Šivos dešinioji skiltis atsiskyrė, Bostono komanda be Tomo Stouno padarė ilgą pjūvį skersai mano juosmens, žemiau krūtinės ląstos, bet aukščiau bambos, ir ėmė laisvinti iš sąaugų mano kepenis, pjaustyti raiščius ir atidalyti lapelius.

Tomas Stounas nunešė išpjautą Šivos dešiniąją skiltį ant šoninio stalo ir tvirtesnėmis nei jo dvasia rankomis praplovė vartų veną Viskonsino universiteto tirpalu. Tuo tarpu Dypakas pasirūpino, kad iš Šivos kepenų – iš esmės dabar juos sudarė tik kairioji skiltis, – žaizdos nepratekėtų tulžis. Stropiai patikrino kraujagysles, ar nepražiopsojo kraujuojančių, dukart suskaičiavo kempines ir instrumentus, paskui užsiuvo Šivai pilvą. Po mėnesio Šivos kepenys ataugs iki ankstesnio dydžio.

Tomas Stounas su Dypaku apsivilko švarius drabužius, apsimovė švarias pirštines ir atėjo baigti išpjauti man kepenų. Kadangi mano kraujas krešėjo prastai, daugybė mažučių gyslelių, ypač už kepenų, atskiriamų nuo diafragmos, kraujavo. Man reikėjo daugybės kraujo ir trombocitų masės. Juodu rūpestingai atskyrė ir išsaugojo mano tulžies lataką, kepenų arteriją ir vartų veną. Pirmą valandą popiet puspenkto svaro vidaus organas, glūdėjęs po mano krūtinės ląsta šitiek metų, mane paliko. Po dešiniuoju diafragmos kupolu žiojėjo ertmė, keista tuštuma.

Prijungti Šivos kepenis ar veikiau jų dešiniąją skiltį buvo sudėtinga. Reikėjo atidžiai stabdyti kraujavimą, kad Tomas Stounas galėtų aiškiai matyti ir, padedamas Dypako, prisiūtų arteriją prie arterijos, tulžies lataką prie tulžies latako, veną prie venos. Žirklės ir adatų laikikliai buvo specialiai suprojektuoti mikrochirurgijai. Abu chirurgai prie kaktos buvo prisitvirtinę po lempelę ir užsidėję akinius su didinamaisiais stiklais, nes siuvo siūles, plonesnes už žmogaus plauką. Vienas Dypako sprendimo persodinti man dešiniąją Šivos kepenų skiltį pranašumų – kad ją paprasčiau įtaikyti po diafragmos kupolu, o jos vartus, ta vietą, pro kurią eina kraujagyslės, nervai, tulžies latakai, savaime nukreipti tuščiosios venos pusėn. Todėl chirurgams buvo šiek tiek lengviau dirbti.

Donoro komanda nuvežė Šivą į pooperacinę palatą ir ėmė laukti drabužinėje. Jų nuotaika netikėtai sugedo. Dabar niekas nuo jų nebepriklausė, todėl įtampa darėsi nepakeliama.

Laukiamajame į laikrodį nerimastingai žiūrėjo Hema, šalia jos – Vinu. Iš pradžių ji džiaugėsi, kad jis toks plepus, bet paskui net jis nebeįstengė jos prablaškyti. Ji galvojo apie Ghošą ir svarstė, ar jis būtų ją baręs, kam leidusi Šivai taip rizikuoti. „Geriau šiandien turėti rankoje kiaušinį“… ar „vištą“?“ „Kur mūsų nėra, ten upės pienu…“ Jis visada žinodavo, ką pasakyti kiekviena proga.

Žinias iš operacinės pranešinėjo tvarkytojas – jis skambindavo pradėjus kiekvieną operacijos etapą, – ir dabar Hema troško, kad nebeskambintų, nes šaižus garsas kaskart ją išgąsdindavo, versdamas įsivaizduoti blogiausia, nors išgirsdavo tik: „Jau pradėjo“ arba: „Kepenų vartų kraujagyslės ir latakai atskirti.“ Pagaliau ji išgirdo ilgai lauktus žodžius: „Operacija baigta“ ir netrukus pamatė Šivą pooperacinėje palatoje, atgavusį sąmonę, bet nusilpusį ir besiraukantį iš skausmo. Iš džiaugsmo jai apsvaigo galva. Hema glostė Šivai galvą žinodama: Ghošui – kad ir kur jis būtų, kad ir į ką dabar persikėlusi jo siela, – irgi palengvėjo.

Šivos akys prablaivėjo, ir jis uždavė klausimą.

– Taip, – atsakė Hema. – Dabar tavo kepenų skiltis persodinama Marijonui. Dypakas sakė, kad tavo paaukota dalis puiki.

Jai neleido ilgai pasilikti. Užuot grįžusi į laukiamąjį, ji nusprendė išsmukti į koplyčią. Pro vienintelį vitražinį langą beveik neprasiskverbė šviesa. Uždariusi sunkias duris, Hema apčiuopomis susirado klauptą, įsitaisė ant aksomu apmušto suolo ir iš pagarbos užsidengė galvą sario kraštu. Kai akys apsiprato su prieblanda, jai apmirė širdis, išvydus prie altoriaus klūpantį pavidalą. „Šmėkla!“ – pamanė. Paskui prisiminė maldų už Marijoną grandinėlę, budėjimą šioje koplyčioje dieną naktį. Širdis nustojo daužytis, Hema atsisėdo patogiau ir įsmeigė akis į šydu apgaubtą galvą, į standžią peleriną, atšokusią nuo klostytos tunikos. Ji suvokė, kad įkyrėdama maldomis visoms dievybėms, kurias tik prisiminė, užmiršo paprašyti sesers Marijos užtarimo. Dėl tokio neapsižiūrėjimo ją apėmė baisi kvaila baimė, kaklas priplūdo kraujo. „Meldžiu tave, nebausk mano sūnaus.“ Ji grąžė rankas, raitėsi ir barė save už užmaršumą. „Atleisk man, seserie, bet jei tu žinotum, kokia įtampa tvyrojo, jei ne per vėlu, prašom pasirūpinti Marijonu, prašom nepalikti jo bėdoje.“

Ji pajuto atsakymą taip aiškiai, lyg jis būtų duotas balsu ar prisilietimu: iš pradžių lengvumą ant kaktos, paskui ramybę širdyje ir suprato, kad buvo išklausyta. „Ačiū tau, ačiū, – dėkojo Hema. – Pažadu tau pranešti, kas bus toliau.“

Ji grįžo į laukiamąjį. Buvo taip išsekusi, kad pajėgė tik stebėtis, kaip Stounas ir Dypakas įstengia laikytis ant kojų. Pro laukiamojo langą atrodė, kad pasaulis tėra dangus ir betonas – tikros žemės nė lopinėlio, jokių gamtos apraiškų, išskyrus besileidžiančią saulę. Baisiai keistas vaizdas, tačiau tik jį sūnus regėjo pastaruosius šešerius metus.

Septintą valandą ryto prie jos priėjo Tomas Stounas. Jis linktelėjo ir nusišypsojo, o tai būdavo taip retai, kad Hema suprato, jog viskas gerai. Jis nieko nepasakė, ji irgi tylėjo, tik per skruostus riedėjo ašaros. Įdėmiai žiūrėdama Stounui į veidą, kuriame įrėžė vagas ne tik akiniai su didinamaisiais stiklais ir lemputė, bet ir nerimas, ir darbas, ji krūptelėjusi suvokė, kaip jis paseno, kaip juodu paseno, ir kad juodu, nors visiškai skirtingi, turi ir šį tą bendra: abu po šitiek metų atsilaikė, o jų sūnūs (taip, turėjo pripažinti ji, iš dalies Tomo irgi) abu gyvi.

Tomas Stounas atsisėdo, veikiau nugriuvo, ant sofos ir nesipriešino, kai Hema įbruko jam sulčių ir sumuštinį iš Vinu gėrybių šaldytuvo. Stounas užsigėrė sultis vienu buteliu vandens ir pradėjęs antrą bent kiek atsigavo. Sulysęs veidas išsilygino.

– Techniškai viskas puiku, – tarė jis. – Naujosios Marijono kepenys, buvusi Šivos skiltis, jau gamino tulžį dar nebaigus jų prisiūti. – Jis vėl nusišypsojo, lūpų kampučiai droviai užsirietė, balse skambėjo išdidumas.

Tulžis, paaiškino jis, geras ženklas.

– Vienu metu persigandom, – pridūrė. – Marijono kraujospūdis staiga krito. Niekaip negaliu to paaiškinti. Buvom sulašinę jam pakankamai intraveninių tirpalų ir kraujo, bet širdies dūžių skaičius per minutę vis tiek padidėjo iki šimto aštuoniasdešimt. Lašinome tirpalus, išbandėm ir šį, ir tą… ir staiga kraujospūdis vėl pakilo.

Ji vos nepaklausė jo, kada tai atsitiko, bet apsigalvojo, nes jau žinojo. Užsimerkė ir padėkojo seseriai už tarpininkavimą. Kai atsimerkė, Tomas Stounas spoksojo į ją taip, lyg suprastų. Hema pasijuto jam labai artima ir dėkinga. Dar neįstengė jo apkabinti, bet paėmė už rankos.

– Dabar turiu eiti, – po valandėlės tarė jis Hemai. – Kurį laiką Marijono gyvybė kabės ant plauko, nes jo būklė, kai pradėjome operuoti, buvo labai sunki. Bet jis turi funkcionuojančias kepenis. Jam vis dar inkstų nepakankamumas, darome hemodializę, bet, tikiuosi, tai tik hepatorenalinis sindromas, ir naujosios kepenys su tuo susidoros.

Jis kai ką nuslėpė. Nepasakė Hemai, kad operacinėje, kai atrodė, jog viskas prarasta, jis pažvelgė į lubas ir ėmė melstis – ne Dievui ar vorams, o seseriai Marijai, prašydamas atpirkti jo gyvenimą, pilną klaidų.

Ligoninė džiūgavo, iš pradžių, kad savas žmogus, buvęs prie mirties, dar gyvas, o paskui, kad Dievo Motina įėjo į istoriją. Per Dėkingumo mišias koplyčia buvo sausakimša, Hema su Vinu sėdėjo priekiniame klaupte, o minia pulkavosi vidiniuose kiemeliuose.

Prie Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos rikiavosi žiniasklaidos furgonėliai iš šalies ir pasaulio. Anksčiau visada būdavo persodinamos būsimo lavono, žmogaus, kurio smegenys mirusios, kepenys. Gyvas donoras – monozigotinis dvynys, atidavęs pusę kepenų broliui, – buvo didelė naujiena. Žiniasklaida dar ne visai suvokė, kad šis mokslo laimėjimas svarbiausias kūdikiams, gimusiems be tulžies latakų. Net suaugusiesiems trūko mirštančių po traumos žmonių organų, o vaikas donoras apskritai buvo retenybė. Stounas ir Dypakas suteikė galimybę tėvams atiduoti dalį kepenų savo kūdikiui išgelbėti.

Antrą dieną žurnalistai sušniukštinėjo, kad Šiva – tas pats garsusis fistulių chirurgas („užtaisau skyles“), o trečią dieną jie pavadino Tomą Stouną „abejingu tėvu“. Matyt, netrukus jie sužinos ir sesers Marijos istoriją, tačiau reporteriui iškapstyti tos sensacijos teks belstis į Adis Abebą.

Pabudau penktą dieną. Iš pradžių atrodė, kad kylu iš vandenyno dugno, akys užlietos vandens, o burnoje ir gerklėje – akvalango vamzdelis, nes kalbėti negalėjau. Išplaukęs į paviršių, supratau, kad tebeguliu Dievo Motinos intensyviosios terapijos skyriuje, bet negirdėjau nieko, kas man sakoma. Pamačiau Hemą, Stouną ir ėmiau dairytis Šivos. Prisimenu, pamaniau, kad jis nusprendė nevažiuoti iš Adis Abebos, ir nusivyliau.

Po dvylikos valandų, vėlyvą penktos dienos vakarą (nors intensyviosios terapijos skyriuje visada tvyrodavo prieblanda), aš išnirau visam laikui ir su palengvėjimu pamačiau, kad Hema man nepasivaideno – ji buvo šalia.

Ji liko su manimi, laikė man už rankos. Troškau jos prisilietimo nuogąstaudamas, kad galiu vėl nugrimzti į bedugnę, kurioje vien tamsa ir iš kurios vargu ar grįžčiau. Bet trumpam užnūsdavau. Naktis virto diena, dabar palatoje buvo daugiau bruzdesio, energijos ir žmonių.

Septintą dieną atsikvošėjau tiek, kad Hema pasakė man neįtikėtiną dalyką: jog turiu pusę Šivos kepenų. Ligoniams reikia viską aiškinti mažiausiai du kartus, nes jie negirdi pusės, ką sakai. Hema pakartojo savo pasakojimą mažiausiai dešimt kartų, bet patikėjau tik tada, kai parodė „The Times“, kuriame buvo mudviejų su Šiva nuotrauka.

– Šiva taisosi, – tarė Hema. – Jis pasveiks. Bet tu susirgai plaučių uždegimu, o apie tavo dešinį plautį kaupiasi skystis. Todėl tebekvėpuoji per dirbtinio kvėpavimo aparatą. Bet jau gerėji, ir Dypakas rytoj ketina jį išjungti. Naujos tavo kepenys dirba, inkstai atsigavo.

Ne taip įsivaizdavau susitikimą su Hema, bet jos veido išraiška, jos džiaugsmas, jos palengvėjimas buvo neįkainojami. Ji nuo manęs beveik nesitraukdavo.

Tą pačią dieną pamačiau ir Dypaką su Stounu. Kovojau su savo jausmais. Žinau, turėjau būti dėkingas. Kartais man atrodo, jog chirurgai dėvi kaukes norėdami paslėpti, kad visada pasiruošę išniekinti svetimą kūną. Galime būti chirurgai tik todėl, kad dėl amnezijos pacientas neprisimins nieko, tik anesteziologo žodžius: „Saldžių sapnų.“ Juodu stovėjo priešais, tie organizuoto smurto prieš mano kūną kaltininkai. Abu buvo drovūs ir kuklūs, beveik apgaulingai, kai pagalvoji, kad jiems užteko garbėtroškos ir puikybės rizikuoti Šivos gyvybe dėl mano gyvybės. Net džiaugiausi, kad man į gerklę ir tarp balso stygų įkištas bjaurusis vamzdelis, nes būčiau ištaręs žodžius, skambančius nedėkingai: „Laimė, kad Šiva nemirė, antraip būčiau jums sprandą nusukęs.“

Pabudęs po kurio laiko, pamiršau vamzdelį ir bandžiau kalbėti, vos neuždusau ir persigandau. Bespurdėdamas užkliudžiau dirbtinio kvėpavimo aparato pavojaus signalą ir siaubingai išsigandau, kad slaugytoja pamanys, jog kovoju su aparatu, ir gaus nurodymą man į veną įšvirkšti kurarės. Šis vaistas, tokios pat kilmės kaip nuodingosios Amazonijos genčių strėlės, paralyžiuoja visus raumenis: guli kaip negyvas, kad dirbtinio plaučių vėdinimo aparatas galėtų netrukdomas dirbti savo darbą. Bet, Dieve saugok, jei sykiu su kurare negaunate stiprių raminamųjų, nes tada būdraujate, negalėdamas ne tik sukrutėti, bet net sumirksėti. Mintis apie tokią paralyžiaus, nejudrumo būseną visada keldavo man siaubą, nors nerūpestingai liepdavau suleisti kurarės (ir raminamųjų) šimtams ligonių. Dabar, kai pats buvau pacientas, per daug žinių buvo mano rykštė.

Padedamas Hemos, jos raminamo balso, iš paskutiniųjų stengiausi nurimti, netrukdyti aparatui tiekti man oro, ir slaugytoja atsitraukė. Pasijutęs geriau, parašiau: „Kaip Šiva?“

Jai nereikėjo atsakyti, nes kaip tik tada Tomas Stounas įvedė mano antrąją pusę.

Brolis, kurio buvau nematęs septynerius metus, atrodė išsekęs, visai nepanašus į nuotrauką „The Times“. Man susvaigo galva, išvydus savo atspindį, judantį be mano pastangų. Šiva vilkėjo ligoninės chalatą, viena ranka atsargiai prilaikė pilvą, kita stūmė priešais lašelinės stovą kaip lazdą. Brolis nemėgo juoktis ir sąmojų dažniausiai nesuprasdavo, bet išvydęs mane išsišiepė kaip šimpanzė, ką tik užrakinusi zoologijos sodo prižiūrėtoją.

„Ak tu, beždžione, – norėjau pasakyti ir nekantriai stvėriau jam už rankos, pirštai susipynė, – turėtum dažniau juoktis, tau tinka: pažiūrėk, kaip išnyksta raukšlės apie antakius ir priglunda ausys.“ Pajutau, kaip per smilkinius man varva, jo akys irgi prisipildė ašarų. Suspaudžiau jam pirštus, Morzės abėcėle perduodamas, kas mano širdyje. Jis linktelėjo, tai reiškė: „Nereikia man nieko sakyti.“ Šiva atsargiai pasilenkė, ir aš ėmiau spėlioti, ką jis sumanęs, negi pabučiuoti… Jis trinktelėjo galva į manąją. Veiksmas buvo toks netikėtas, nederamas ir stulbinamas, vaikystės priminimas, labai švelnus smūgis galva, kad nusijuokiau, bet šlykštusis vamzdelis įdrėskė gerklę, taigi turėjau liautis.

Parodžiau Šivai į pilvą. Jis atitraukė chalato skverną, ir pamačiau dalį pjūvio, kitą dalį slėpė marlinis tvarstis ir iš jo kyšantis drenas. Kilstelėjau antakius klausdamas, ar skauda. „Tik kai kvėpuoju“, – atsakė jis, abu nusijuokėm ir abu turėjom liautis dėl skausmo. Apstulbęs Stounas keista mina stovėjo ir žiūrėjo į mūsų nebylų pokalbį.

Aš nežinojau, kad Šiva lėtai sveiksta dėl tulžies infekcijos, ją teko gydyti antibiotikais. Kad jo dešinės rankos venoje, į kurią lašinami vaistai, susidarė kraujo krešulys. Jis vartojo kraujo krešumą silpninančius vaistus, ir krešulys skaidėsi.

Ilgai laikiau jo ranką džiaugdamasis, kad matau jį, kad galiu padėkoti pirštais, bet jam mano dėkingumas buvo nė motais. Ištiesiau ranką prie rašiklio, Hema pastūmė man bloknotą, ir aš parašiau: „Nėra didesnės meilės, kaip…“

Šiva neleido man baigti. Sulaikė rašiklį. „Tu būtum padaręs tą patį“, – tarė. Abejojau, bet jis linktelėjo. „Taip, būtum.“

Tą vakarą Dypakas išsiurbė skystį, susikaupusį aplink mano kairį plautį, ir galėjau juo kvėpuoti. Paskui išėmė man iš gerklės prakeiktąjį vamzdelį. Mano pirmas žodis buvo: „Ačiū“, o kai bjaurus mėlynas aparatas buvo išneštas iš palatos, kietai užmigau.

Kitas rytas buvo pilnas mažų stebuklų: galėjau apsiversti ant šono, pažiūrėti pro langą ir pamatyti dangų, aiktelėti, kai sujudėjus įsitempė pjūvis. Hemos šalia nebuvo. Intensyviosios terapijos skyriuje buvo ramu. Mano slaugytoja Amelija elgėsi neįprastai linksmai. Maniau, kad dar ankstyvas rytas. „Važiuosim į apačią daryti rentgeno nuotraukos“, – pasakė ji, atkabindama mano grandines ir ruošdama lovą kelionei.

Radiologijos skyriuje buvau paguldytas ant stalo kompiuterinei tomografijai, bet, keista, tyrė mano galvą, o ne mano pilvą. Turbūt klaida. Bet ne, nurodymą davė Dypakas, jis skambėjo taip: „Paprasta kompiuterinė galvos tomografija ir kontrastinė.“

Grąžintas į palatą, iki vidurdienio taip ir nesulaukiau nei Hemos, nei Stouno, nei Šivos. Amelija pasakė, kad jie netrukus ateis.

Fizioterapeutas padėjo man kelias sekundes pastovėti prie lovos. Kojos buvo kaip guminės. Prilaikomas žengiau kelis žingsnius, paskui atsisėdau ant kėdės, išsekęs, apsvaigęs, lyg ką tik būčiau bėgęs maratoną. Pasnaudžiau, truputį pavalgiau. Po pietų žengiau dar kelis žingsnius ir net nusišlapinau stačias. Slaugytojos padėjo man vėl atsigulti į lovą. Kai pagalvoji, jos su malonumu dingo iš mano palatos.

Antrą valandą po pietų prie mano durų pasirodė Tomas Stounas. Jam po akimis juodavo ratilai. Droviai atsisėdo ant lovos krašto. Palietė man ranką. Prasižiojo.

– Palauk, – paprašiau. – Dar nieko nesakyk. – Pažvelgiau pro langą į debesis, į tolimus kaminus. Pasaulis tebebuvo vientisas, bet aš žinojau, kad taip nebebus, kai Tomas Stounas prabils. – Tiek to, – tariau. – Kas atsitiko Šivai?

– Gausus kraujavimas į smegenis, – kimiai atsakė jis. – Vakar naktį, maždaug po valandos, kai išėjome iš tavo palatos. Su juo buvo Hema. Staiga jis griebėsi už galvos iš skausmo… Ir per kelias sekundes neteko sąmonės.

– Jis mirė?

Tomas Stounas papurtė galvą.

– Kraujavo dėl patologinio arterioveninio kraujagyslių rezginio galvos smegenų žievėje. Turbūt įgimta… Atsiradus krešuliui rankoje, leidome jam kraujo krešumą silpninančių vaistų… Po savaitės būtume liovęsi.

– Kur jis?

– Čia. Intensyviosios terapijos skyriuje. Prijungtas prie dirbtinio kvėpavimo aparato. Jį apžiūrėjo du neurochirurgai. – Stounas papurtė galvą. – Kraujo išsiurbti neįmanoma. Jų nuomone, per vėlu. Jo smegenys nebegyvos.

Mažai atsimenu, ką Tomas Stounas kalbėjo toliau. Prisimenu, sakė, kad kompiuterinė tomografija rodo, jog mano smegenyse irgi yra panašus, tik mažesnis voratinklinis kraujagyslių mazgas, ir manasis nekraujuoja: savotiškas stebuklas, nes kol nebuvau gavęs Šivos kepenų, kraujavau iš visur.

Po valandėlės į palatą įėjo Hema, Dypakas ir Vinu. Supratau, kad Stounas buvo įgaliotas pranešti naujieną.

Vargšė Hema. Turėjau ją guosti, bet mane pernelyg slėgė sielvartas ir kaltė. Pajutau baisų nuovargį. Visi susėdo aplink mano lovą, Hema verkė, pasilenkusi ir padėjusi galvą man ant šlaunies. Norėjau, kad jie išeitų. Trumpam užsimerkiau. Pabudau, kai įėjo slaugytoja išjungti vieno intraveninio siurblio. Kambaryje daugiau nieko nebuvo. Jai teko vesti mane į vonios kambarį, paskui atsisėdau ant kėdės. Norėjau atgauti jėgas.

Kai pabudau, prie mano kėdės stovėjo Tomas Stounas.

– Jis nebegali savarankiškai kvėpuoti, vyzdžiai nereaguoja į šviesą, nėra ir kitų refleksų, – atsakė į mano nebylų klausimą. – Jo smegenys mirusios.

Pasakiau, kad noriu jį pamatyti.

Tėvas nuvežė mane į palatą, kurioje gulėjo Šiva. Su juo buvo Hema paburkusiomis ir paraudusiomis akimis. Kai ji atsisuko į mane, pajutau gėdą, kad esu gyvas, gėdą, kad sukėliau jai tokį sielvartą.

Atrodė, kad Šiva miega. Dabar vinis iš kaukolės – vidinio kaukolės slėgio monitorius – kyšojo jam. Į trachėją įkištas vamzdelis perkreipė jo lūpas, nenormaliai pasuko smakrą. Dirbtinio kvėpavimo aparatas kilnojo krūtinę, į ją aš ir įsmeigiau akis, jai į taktą pliūpčiojo mano graužatis. Jei nebūčiau atvykęs į Ameriką. Jei nebūčiau sutikęs Cigės. Jei nebūčiau atidaręs durų Ženetei…

Atgal į palatą mane parvežė ir padėjo atsigulti Hema.

– Būtų buvę geriau, jei judu su Šiva būtumėt mane palaidoję, – pasakiau jai. – Dabar skristum atgal į Misingą su mylimuoju sūnumi.

Žodžiai buvo kvaili ir pikti, siekis įskaudinti ją pirmykštis ir nesąmoningas, kad mano skausmas ir kaltė sumažėtų. Galbūt tikėjausi, kad Hema nenutylės, bet ji neatsikirto. Ateina laikas, kai kančia pranoksta žmogaus gebėjimą reikšti jausmus, tada jis elgiasi neįprastai santūriai. Toks metas Hemai atėjo.

– Marijonai, žinau, kad manai, jog labiau mylėjau Šivą… Gal ir mylėjau. Galiu tik atsiprašyti. Motina vienodai myli vaikus… bet kartais vienam kuriam reikia didesnės pagalbos, daugiau dėmesio, kad jis galėtų gyventi. Šivai reikėjo. Marijonai, turiu tavęs atsiprašyti ir dar dėl kai ko. Maniau, kad tu kaltas dėl Ženetės suluošinimo, apipjaustymo ir visų vėlesnių įvykių. Ant tavęs mečiau bėdą. Kai atvykome čia, Šiva man viską papasakojo. Sūnau, viliuosi, kad man atleisi. Aš kvaila motina.

Nuo tokios naujienos man užkando žadą.

– Kas dar atsitiko, kol buvau be sąmonės?

Lauke vis artėdama kaukė sirena – į Dievo Motiną skubėjo greitosios pagalbos automobilis.

– Jie nori išjungti dirbtinio kvėpavimo aparatą, – pasakė Hema. – Man tai nepakeliama. Kol jis kvėpuoja, nors iš tikrųjų už jį kvėpuoja aparatas, tol jis man gyvas.

Kitą rytą, kai slaugytoja pasodino mane dušinėje ir padėjo pirmą kartą išsimaudyti, apsivilkau švarų chalatą ir paprašiau nuvežti mane į Šivos palatą.

– Sustokit čia, – tariau, nors iki palatos dar liko kelio galas, mat pro praviras duris pamačiau, kad prie Šivos lovos sėdi Tomas Stounas, kaip, anot pasakojimų, sėdėjo prie mano lovos. Suėmęs Šivos riešą, jis čiuopė pulsą. Suskaičiavęs tvinksnių skaičių per minutę, jis dar ilgai nepaleido sūnaus rankos. Spėliojau, ką jis galvoja. Stebėjau jį geras dešimt minučių, kol jis atsistojo ir išėjo. Tomo Stouno akys buvo susirūpinusios ir paraudusios. Manęs jis nepastebėjo, nes ėjo į kitą pusę.

Nudardėjau vežimėliu įkandin.

– Daktare Stounai, – pašaukiau, visa esybe trokšdamas surikti: „Tėve!“

Jis priėjo.

– Daktare Stounai, – prabilau, – be abejo, operacija… vienintelė jo viltis. Negi neurochirurgai negali prieiti prie susiraizgiusių kraujagyslių ir pašalinti iš smegenų krešulio? Tai kas, kad sėkmė abejotina? Blogiau nebus.

Tomas Stounas valandėlę svarstė.

– Sūnau, neurochirurgai sako, kad audinys tenai – atleisk už tokį palyginimą – kaip šlapias tualetinis popierius. Kraujo ir smegenų košė. Spaudimas toks aukštas, kad nuo bandymo įsikišti jis tik dar labiau imtų kraujuoti.

Aš nenorėjau susitaikyti su likimu.

– O tu negali operuoti? Tu ir Dypakas? Juk ne kartą esi daręs kaukolės trepanaciją. Net aš dariau. Nėra ko prarasti. Prašau… Duokim jam paskutinę progą.

Jis tylėjo taip ilgai, kad net aš suvokiau, kokią kvailystę siūlau. Tėvas uždėjo ranką man ant peties.

– Marijonai, prisimink vienuoliktą įsakymą, – tarė švelniai, lyg kalbėtų su jaunesniu bendradarbiu, o ne su sūnumi. – Neoperuok ligonio jo mirties dieną.

Kai grįžau į palatą, Tomas Stounas atnešė man Šivos kompiuterinės tomografijos nuotraukas. Priblokštas pamačiau milžinišką baltą dėmę – taip šiose nuotraukose atrodo kraujas, – apėmusią abu pusrutulius ir nusidriekusią į skilvelius. Jis spaudė smegenis kaukolėje. Tada supratau, kad vilties nėra.

Dėl aneurizmos, arba ydingo kraujagyslių rezginio galvos smegenyse, Šiva negalėjo būti nei širdies, nei inkstų donoru, juk ir šiuose organuose galėjo būti panašių pakitimų.

Hema nenorėjo žiūrėti, kaip išjungiamas dirbtinio kvėpavimo aparatas. Aš pasakiau, kad būsiu su juo. Paprašiau palikti mane vieną su Šiva, kai jis mirs.

Pirmoji atsisveikino Hema.

Aš laukiau prie palatos, kai Vinu ją išlydėjo. Man suspaudė širdį, išvydus motiną, užsidengusią galvą sario kraštu, nusvirusiais pečiais paliekančią savo dar kvėpuojantį vaiką. Matyt, jai atrodė, kad jo išsižada. Visų akys buvo įsmeigtos į ją, ir nė vienų sausų, kol mirguliuojanti, įsivyniojusi į sarį figūra koridoriumi plaukė į poilsio kambarį.

Padedamas Dypako, įsiropščiau į Šivos lovą. Buvo aštunta valanda vakaro. Įsitaisiau šalia jo. Viskas, išskyrus kvėpavimo vamzdelį ir lašelinę, buvo išnešta. Dypakas nuplėšė lipnią juostelę, kuria Šivai prie skruostų buvo priklijuotas trachėjinis vamzdelis. Paskui, man linktelėjus, sušvirkštė morfijų pro Šivos intraveninius kateterius. Gal dalelė Šivos smegenų dar gyva, ir mes nenorėjome, kad ji jaustų skausmą, baimę ar jai trūktų oro. Dypakas išjungė dirbtinio kvėpavimo aparatą, nutildė jo šaižų protestą, ištraukė vamzdelį Šivai iš burnos ir išėjo iš palatos.

Gulėjau priglaudęs galvą prie Šivos galvos, pirštu čiuopdamas miego arteriją. Jo kūnas buvo šiltas. Ištraukus vamzdelį, jis nė karto neįkvėpė. Veido išraiška nepasikeitė. Pulsas beveik minutę buvo lygus, paskui nutrūko, lyg ką tik būtų suvokęs, kad jo viso gyvenimo palydovas – plaučiai – metė darbą. Širdis ėmė plakti dažniau, paskui silpniau, kol galop tarp mano pirštų užgeso paskutinis tvinksnis. Prisiminiau Ghošą. Iš visų pulsų šis buvo rečiausias ir dažniausias, Jano savybė, būdinga kiekvienam pulsui: galimybė nebūti.

Užsimerkiau ir prisiglaudžiau prie Šivos. Atsargiai laikiau jį glėbyje, prisitraukęs jo galvą, jau šlapią nuo mano ašarų. Jaučiausi pažeidžiamas, kaip nesijaučiau, kai mus skyrė ištisas žemynas, lyg jo mirtis būtų pakeitusi ir mano gyvybines galias. Šiluma sparčiai nyko iš jo kūno.

Sūpavau Šivą, prispaudęs galvą prie galvos, prisimindamas, kad ilgai galėdavau miegoti tik šitaip. Apėmė neviltis. Nenorėjau lipti iš lovos. Engas mirė praėjus kelioms valandoms po Čango mirties, nes atsisakė operacijos, kuri būtų atskyrusi gyvąjį nuo mirusiojo. Aš jį puikiai supratau. Tegu Dypakas duoda man mirtiną morfijaus dozę, tegu mano gyvenimas baigiasi šitaip, tegu mano kvėpavimas nutrūksta, mano pulsas pamažu išnyksta. Norėčiau išeiti iš šio pasaulio su broliu, apkabinęs jį taip, kaip kadaise įsčiose.

Mačiau mintyse, kaip Šiva gauna telegramą, atvyksta pas mane, paskui rizikuoja gyvybe, mane gelbėdamas. Ar būčiau tą patį padaręs dėl jo? Pamatęs mane, jis turbūt pasijuto kaip aš dabar: nesvarbu, kas tarp mūsų įvyko, nes gyvenimas nebus vertas gyventi ir netrukus baigsis, jei antrajam kas nors nutiks.

Jo kūnas mano glėbyje toliau vėso, lyg būčiau traukęs, siurbęs iš jo šilumą. Prisiminiau, kaip mudu bėgome kalvos šlaitu į skubiosios pagalbos skyrių, pakaitomis nešdami atšalusį, be gyvybės ženklų vaiką, o jo tėvai vilkosi įkandin. Dabar tas negyvas vaikas buvo jis.

Bėgo laikas.

Galop atšiaurus Šivos odos šaltis, nubrėžęs siaubingą ribą tarp gyvenimo ir mirties, atskyręs mūsų sulipusius kūnus, privertė mane iš naujo mus abu suvokti, tokios staigios jo netekties akivaizdoje naujai mudu pamatyti, ir štai ką supratau:

Šiva ir aš buvome viena esybė – ŠivaMarijonas.

Net kai mudu skyrė vandenynas, net kai manėme, kad mes du, buvome ŠivaMarijonas.

Jis buvo palaidūnas, o aš dar neseniai – skaistuolis, jis – genijus, be jokių pastangų perprasdavęs mokslus, o aš, kad neatsilikčiau, turėdavau sėdėti per naktis, jis – garsus fistulių chirurgas, aš – vienas iš daugybės chirurgų traumatologų. Jei būtume pasikeitę vaidmenimis, visatai tai nieko nebūtų reiškę.

Likimas ir Ženetė susimokė sunaikinti mano kepenis, bet dėl Ženetės likimo, vadinasi, ir dėl manojo, iš dalies buvo kaltas Šiva. Paaiškėjo, kad kiekvienas mudviejų poelgis priklausė nuo kito. Bet talentingai ir drąsiai pertvarkius organus ŠivaMarijonas prisitaikė. Keturios kojos, keturios rankos, keturi inkstai, tik vietoj dvejų kepenų – vienos. Paskui karma ir nesėkmė pareikalavo daugiau, pareikalavo dar didesnių nuolaidų: iš po Šivos kojų ėmė slysti žemė, keletas jo organų žuvo. Na gerai – jo pusėje žuvo beveik viskas, bet išsaugojome pusę kepenų, ir jos klesti. Dabar mudviem reikės taupyti toliau, vėl visa dalyti pusiau, sunkūs laikai – griežtos priemonės: pakaks dviejų kojų, akių, inkstų. Pusės kepenų, vienos širdies, vienos kasos, dviejų rankų… bet mudu tebebūsime ŠivaMarijonas.

Šiva gyvena manyje.

Jei norit, vadinkit tai neįtikima teorija, kurią sukūriau, kad galėčiau gyventi toliau… Ką gi, ji suteikė man jėgų gyventi. Ji mane nuramino. Ji nušluostė man ašaras, atplėšė mano rankas ir kojas nuo kūno, kurio mums nebereikia. Klaikioje ramybėje palatos, prigrūstos aparatų, kurie visi tylėjo, su šaltu kaip ledas lavonu prie šono, pajutau, kad Šiva mane moko. Jis atplaukė iš skęstančio laivo ir liepė man šitaip galvoti, nes toks mąstymas būdingas Šivai. Gimdami buvome viena esybė, šiurkščiai išskirta, o dabar vėl esame viena.

Už durų buvo susirinkę visi, šėtoniška sutinkančiųjų eilė, pamaniau iš pradžių. Bet jie negalėjo žinoti, kas ką tik įvyko, todėl jų nekaltinau. Jų norai buvo geri. Tomas Stounas, Dypakas, Vinu, daugybė mano seselių ir sanitarų – mano draugai, mano Dievo Motinos šeima, tapusi mano slaugytojais. Paspaudžiau kiekvienam ranką ir padėkojau jiems už abu. Turbūt jie būtų pasakę, kad elgiausi ramiai, anaiptol ne taip, kaip jie tikėjosi. Tomą Stouną pasilikau paskutinį. Paspaudęs jam ranką, paklusau nepaaiškinamai nuojautai – turbūt Šivos, tikrai ne savo, – kad reikia jį apkabinti, ne imti, o duoti. Kad jis suprastų – padarė tai, ką turi daryti tėvas: jis gyvena mumyse, o mes gyvename dėl jo meistriškumo. Jis prisiglaudė prie manęs, įsikibo į mane taip, lyg skęstų, ir aš supratau pasielgęs teisingai, arba Šiva pasielgė teisingai, nors ir buvo nesmagu.

Lėtai nuėjau koridoriumi į poilsio kambarį, šiuo eufemizmu vadinome vietą, kurioje pranešdavome blogas naujienas; jame buvo kėdžių, stalas, sofa, didelis langas, Nukryžiuotasis ant sienos, bet nei televizoriaus, nei žurnalų, tik tvirtos garso nepraleidžiančios durys. Kiek kartų eidavau čia kaip chirurgas traumatologas? Kaip dažnai lūkuriuodavau prie šių durų suprasdamas, kaip priblokš naujiena, kurią atnešiau? Ar gerbiau tų, kurie laukdavo šiame kambaryje, tėvų, brolių, seserų, vyrų, žmonų, vaikų, jausmus ir orumą, nors mano žodžiai reiškė, kad jų maldos neišklausytos? Prisiminiau visus aliai vieno susitikimus; prisiminiau visus aliai vieno veidus, viltingus ir nuogąstaujančius, atsisukančius į mane durims atsidarius.

Hema, sukryžiavusi rankas ant krūtinės, žiūrėjo pro langą į Linijinio Laivo kvartalo, besišliejančio prie mūsų personalo būstų, žiburius ir tolimą tiltą. Buvo atsukusi man nugarą. Mano atspindį stikle pamatė pirmiau negu mane, bet, priešingai nei visi aliai vieno žmonės, su kuriais ateidavau susitikti šiame kambaryje, neatsigręžė. Stovėjo kaip statula, žiūrėdama į mano atspindį lange. Sustojau, laikydamas atidarytas duris. Stikle išvydau, kaip plečiasi jos akys, kaip kyla antakiai. Ji ilgai ilgai buvo įbedusi žvilgsnį į mane. Veide šmėkštelėjo nuostaba… lyg žmogus, kurį mato, ne tas, kurį tikėjosi išvysti.

– Štai ir mes, mama, – tariau.

Išgirdusi mano balsą, ji pakreipė galvą. Pakėlė ranką prie smakro, suglaudusi pirštus, ir mąsliai pridėjo prie skruosto pernelyg tiksliais judesiais. Įdėmiai žiūrėjo man į veidą, į mano atspindį, kaip kaimo mergaitė, užklupta prie šulinio semianti vandenį, ir dabar turinti perprasti aukšto besišypsančio avataros, stovinčio už nugaros, ketinimus.

Paskui lėtai, lyg mudu būtume šokėjai ir šoktume, atsisuko.

Priėjau prie jos.

– Štai ir mes, – pakartojau ir išskėčiau rankas. – Dabar galim važiuoti namo, mama.

Turbūt jai mano žodžiai pasirodė labai keisti, net netinkami. Gyventi tik čia ir dabar, žiūrėti tik į priekį, niekada atgal – tai būdinga Šivai.

– Štai ir mes, – tariau.

Ji puolė man į glėbį.

Mudu stipriai ją apkabinome.

53 SKYRIUS

Ji ateina

Vieną gražų rytą, praėjus vos trims savaitėms po Šivos atsimainymo, mudu su Hema atsisveikinome su Nuolatinės pagalbos Dievo Motina. Tomas Stounas užsimetė mus lydėti. Išėjome į lauką, oras buvo skaidrus skaidrus, man net pasirodė, kad kosulys ar čiaudulys sutrupintų jį kaip stiklą. Kai atsisveikinome, plytinis Nuolatinės pagalbos Dievo Motinos fasadas žvilgėjo nuo rasos. Ligoninė neseniai atsidūrė dėmesio centre, taigi miestas skyrė jai lėšų avariniam remontui. Fontano monsinjoras jau nebesviro, jo kokteilių lazdelė ir paukščių išmatų luoba dingo. Nublizgintas, rausvai rudas, jis prarado vyriškumą ir nebetiko vietoje, kurioje praleidau pastaruosius septynerius metus.

Geltonas mūsų taksi per Vaitstouno tiltą lėkė į Kenedžio oro uostą. Saulė ką tik patekėjo, tačiau greitkelyje buvo tiršta automobilių, vienišus vairuotojus vieną nuo kito skyrė plonytis metalas, tik apsaugos iliuzija, turint omeny greitį. Mes įsiliejome į srautą kaip orlaiviai, grįžtantys į rikiuotę. Hema susimąsčiusi žvelgė pro langą kaip aš prieš septynerius metus. Spėliojau, ar ji girdi superego, superorganizmo, gelbstinčio visa tai nuo chaoso, gaudesį.

1986 metai mūsų šeimai buvo pražūtingi. Hema manė, kad tai susiję su skaičiais, nes 1 reiškia gimimą, o 8 – lemtį. Tūkstantis devyni šimtai aštuoniasdešimt šeštieji prasidėjo siaubingai – sausio 28 dieną sprogo erdvėlaivis „Challenger“ (1 mėnuo, ir vėl skaičius 8). Lygiai po aštuoniasdešimt aštuonių dienų įvyko Černobylio tragedija. Pasaulio mastu vieno dvynio mirtis – aštuonioliktą mėnesio dieną – menka netektis.

Po aštuonių dienų mirė dar vienas su mumis susijęs žmogus: mano kaimynas Holmsas atėjo su Aplbiu iš seklių agentūros ir pranešė, kad Galvestono kalėjimo ligoninėje kaip tik tada, kai aš pradėjau atgauti jėgas, mirė Ženetė. Jos sūnų buvo įsivaikinusi šeima iš Teksaso, ir Ženetė leidosi jo ieškoti. Ji gyveno pusbadžiu pašiūrėje iš kartono už kelių kvartalų nuo pylimo, ten ir buvo suimta. Buvo sudžiūvusi kaip giltinė ir kalėjimo ligoninėje išgyveno tik dvi paras. Neva mirė tuberkuliozei pažeidus antinksčius. Aš žinojau daugiau. Ji mirė vaikydamasi didybės, bet radusi jos nematydavo ir ieškodavo toliau nesuprasdama, kad jai įgyti ar išlaikyti reikia paplušėti. Gėdijuosi prisipažinti, kad man palengvėjo sužinojus apie Ženetės mirtį, nes tik jos mirtis galėjo sutrukdyti mums draskyti vienas kitam širdį iki gyvenimo pabaigos.

Tarptautinių skrydžių salėje girdėjau šnekant bengališkai, arabiškai ir tagališkai. Žmogus, vykstantis į Lagosą, darkyta anglų kalba spigiai piktinosi „British Airways“ nesąžiningumu, nes jo bagažas nieku gyvu negalįs sverti keturiais svarais per daug. Tokioje aplinkoje Tomas Stounas be balto chalato ar chirurgo drabužių atrodė kaip ką tik atskridęs užsienietis.

– Ar grįši, Marijonai? – paklausė, kai atėjo laikas atsisveikinti.

Težinojau, kad noriu būti su Hema, kai ji laidos Šivos pelenus tarp Ghošo ir sesers Marijos. Dauba prie galinės Misingo sienos netoli upelio sparčiai virto šeimos kapinėmis. Be to, grįžtu pamatyti Vyresniosios, Almazos ir Gebraus. Žinojau, kad mano buvimas juos paguos. O apie tolesnę ateitį beveik negalvojau.

– Žinoma, grįšiu, – atsakiau. – Tebeturiu namą, automobilį, darbą…

– Žiūrėk, ką valgai, ką geri, – priminė jis.

Taip liepė man saugoti jo rankų triūsą.

Jaučiausi puikiai. Kiti transplantatų recipientai turi kovoti su savo kūnu, kad šis neatmestų persodinto organo. Kortizonas, kurį jie vartoja, sukelia kataraktą, diabetą, šlaunikaulių lūžius ir kitokių nepageidautinų organizmo reakcijų. Man pasisekė: nereikėjo gerti nė tabletės. Man nieko neskaudėjo, tik kartais dilgsėdavo po šonkauliais, bet tai buvo viltingi diegliai, ženklas, kad Šivos kepenys auga ir netrukus užpildys naujuosius namus.

– O tu? – dar nesugalvojau, kaip tinkamai kreiptis į tėvą; ligoninėje jį vadindavau daktaru Stounu, o tokiais atvejais kaip šis – niekaip. – Ar turėsi kur grįžti? – paerzinau.

Jis nesirodė Bostone nuo tada, kai susirgau.

Vangi šypsena tik pabrėžė liūdesį Tomo Stouno veide. Šivos mirtis jį labai įskaudino, lyg likimas taip ir nebūtų atleidęs už aną jo bandymą sunaikinti Šivą ir senasis ketinimas per operaciją būtų prasikišęs.

Tėvas nebandė paspausti man rankos. To vieno apkabinimo po Šivos mirties pakaks visam gyvenimui. Išsiskyrėme linktelėdami.

Tačiau Hema suėmė Tomo Stouno ranką. Nemačiau, kaip jie susitaikė prie mano patalo. Dabar spoksojau kaip smalsus vaikas.

– Tomai, tučtuojau liaukis! – subarė jį Hema už sielvartingą miną. – Padarei viską, ką galėjai, girdi mane? Dėl sūnų pranokai save. Niekas kitas pasaulyje nebūtų galėjęs padaryti to, ką padarei tu. Tomai, jei čia būtų Ghošas, jis būtų pakartojęs tą patį. Jis būtų be galo tavim didžiavęsis ir būtų pasakęs: „Toliau dirbk šį darbą, nes jis labai svarbus.“ – Paskutinį kartą patapšnojusi, ji paleido jo ranką, nusisuko ir nuėjo.

Kai mūsų lėktuvas, padaręs viražą virš Kvinso, pasuko atviros jūros link, susimąsčiau apie Hemos atsisveikinimo žodžius Stounui. Juose slypėjo atsiprašymas, kad šitiek metų įsivaizdavo jį kaip pabaisą. Tapšnodama jam ranką ir nueidama, ji išsivadavo.

„Alitalia“ lėktuvu nuskridome į Romą. Dėl techninių kliūčių nuo vieno skrydžio iki kito reikėjo laukti keturiolika valandų. Ir tada aš kai ką sumaniau. Mudu su Hema kaipmat atsidūrėme taksi ir vėl švilpėme greitkeliu, tik šį kartą į Romos centrą. Lyg vaikai, pabėgę iš pamokų.

Hemos nereikėjo ilgai įkalbinėti. Apsistojome prabangiame viešbutyje „Hassler“, kadaise kažkas man buvo sakęs, kad jis geriausias Romoje. Didingas pastatas ir Ispaniškųjų laiptų vaizdas. Temstant nuo stogo raudono dangaus fone išryškėdavo tolimas Šventojo Petro bazilikos kupolas.

Kiekvieną rytą mes trumpam išvykdavome apžiūrėti įžymybių. Grįždavome į viešbutį pietauti, paskui ilgai snūduriuodavome. Vakarais klaidžiodavome gatvėmis ir skersgatviais Ispaniškųjų laiptų papėdėje. Galų gale išsirinkdavome lauko kavinę vakarienei.

– Be galo pažįstama, tiesa? – tarė Hema. – Valgiaraščiai, išspausdinti mašinėle ir padauginti rotatoriumi, daržovių sriuba, makaronai su pupelėmis, padavėjai baltais marškiniais, juodomis kelnėmis, baltomis prijuostėmis…

Supratau, ką ji turi galvoj. Visa tai italai atvežė į Etiopiją, net skėčius virš mažų apskritų staliukų plastikiniu viršumi. Vakarieniaujant Hemos veidas buvo ramus kaip tada, kai, atgavęs sąmonę, išvydau ją prie lovos Dievo Motinoje.

– Gaila, kad su mumis nėra Ghošo. Kaip jis būtų mėgavęsis, – šypsodamasi pasakė.

Ketvirtą rytą leidomės įkalbami durininko pasiimti viešbučio ekskursijų vadovą. Ką norėtume pamatyti? Nustebinkit mus, atsakėme. Veskite mus nepramintais takais. Į vietas, kuriose reikia nelabai daug vaikščioti ir nelabai ilgai laukti eilėje.

Jis pradėjo nuo Švenčiausiosios Marijos Nugalėtojos, iki jos nuo viešbučio buvo dešimt minučių kelio. Negraži bažnyčia stovėjo tiesiog gatvėje, pro šalį važiavo automobiliai, o prašmatnų fasadą, regis, kažkas buvo paskubomis uždrėbęs ant prastos akmeninės dėžės. Vadovas pasakė, kad ji pastatyta apie 1624 metus, iš pradžių skirta šventajam Pauliui, vėliau – Švenčiausiajai Mergelei. Viduje vietos nedaug – visai maža, jei lygini su Šventojo Petro bazilika, – nava trumpa, skliautas žemas. Labiau į šoną prie sienos prigludusios korintiškojo orderio kolonos atskyrė tris koplyčias, veikiau nišas, kiekvieną su turėklais pasimelsti ir vieta žvakėms uždegti. Kai priėjome navos galą, gidas atsisuko į kairę ir ištiesė ranką.

– Kornaro koplyčia, – tarė. – Štai ką norėjau jums parodyti.

Prireikė kelių sekundžių, kol mano akys perdavė vaizdą į smegenis, ir dar kelių, kol smegenys patikėjo. Melsvo marmuro skulptūra, plevenanti priešais, buvo Berninio „Šventosios Teresės ekstazė“. Norėjau nutildyti vadovą ir pasakyti: „Liaukitės, aš matęs šią skulptūrą.“ Bet iš tikrųjų aš turėjau tik kalendoriaus nuotrauką, kurią motina buvo prismeigusi prie autoklavo kambario sienos. Ji ten kabėjo gal trisdešimt metų, kol Ghošas nukabino senstantį popieriaus skutelį ir įrėmino, kad nebetrūnytų. Nuotrauka man buvo labai brangi, tačiau ant sienos Amerikoje visada atrodė ne vietoje, lyg pigiausias turistų niekutis. Pasiėmiau ją į šią kelionę, ketindamas grąžinti į jai tinkamiausią vietą, autoklavinę.

Žvilgtelėjau į Hemą. Jos veidas švytėjo. Ji suprato. Kieno įžvalga mus atvedė į šią vietą? Be abejo, taip Ghošas pranešė apie save, nes Ghošas tikrai būtų žinojęs, kad Berninio „Šventosios Teresės ekstazė“ yra už kelių minučių kelio nuo mūsų viešbučio, nors jis niekada nesilankė Romoje. Čia mus atvedė Ghošas, bet pamatyti ne marmurinės šventosios Teresės, o gyvos sesers Marijos, nes skulptūra man buvo ji. Aš atėjau, mama.

Uždegėme po žvakutę. Hema puolė ant kelių, liepsna metė ant veido mirkčiojančią šviesą. Jos lūpos krutėjo. Ji tikėjo visomis dievybėmis, reinkarnacija ir prisikėlimu, nematydama jokio prieštaravimo. Kaip aš žavėjausi jos tikėjimu, jos nesidrovėjimu – hinduistė uždega žvakę karmelitei vienuolei katalikų bažnyčioje.

Aš irgi atsiklaupiau. Meldžiausi Dievui, seseriai Marijai, Šivai ir Ghošui – visoms būtybėms, kurias nešiojau savo kūne ir sieloje. Ačiū, kad leidote man gyventi, leidote pamatyti šią marmurinę svajonę. Pajutau begalinę ramybę, lyg ateidamas į šią vietą būčiau sujungęs grandinę, dabar srovė tekės, o aš galėsiu ilsėtis. Jei ekstazė reiškia, kad į kasdienybę staiga įsiveržė šventumas, vadinasi, aš ką tik patyriau ekstazę.

Mano motina prabilo.

Tačiau tada dar nežinojau, kad ji dar ne viską pasakė.

54 SKYRIUS

Namų židinys

Mes nusileidome temstant. Adis Abeboje nebuvau septynerius metus. Atrodė, kad baltų Misingo pastatų kraštai suapvalėję, o jie patys nudilę, lyg būtų atkasti archeologų, bet nerestauruoti.

Kai taksi privažiavo prie Šivos sandėliuko, paprašiau vairuotojo mane išleisti. Pasakiau Hemai, kad važiuotų toliau, nes noriu kelio galą nueiti pėsčias.

Stovėjau ir klausiausi, kol automobilis nuvažiavo; sausi lapai šnarėjo it monetos dėžutėje, slystančios vaikui pro pirštus, ir man nebegrasino. Susiradau išduobtą ir įlenktą šaligatvio kraštą, sustabdžiusį motociklą, bet ne motociklininką. Pažvelgiau žemyn į medžius ir tamsą, kur jis nukrito. Vieta man nebekėlė baimės. Visos mano šmėklos išnyko; jos sulaukė atpildo, kurio reikalavo. Nebeturėjau nei ko duoti, nei ko bijoti. Pažvelgiau į miestą už medžių. Dangus buvo bepročio dailininko drobė, lyg tapytojas, įpusėjęs darbą, būtų nusprendęs, kad žydra spalva netinka, ir užtėškęs ant paletės geltonos, tamsiai raudonos ir juodos. Miestas švytėjo, uždegęs žiburius, bet šen bei ten jį slėpė didžiuliai miglos tumulai, aptraukę vaizdą it daugelio nedidelių mūšių dūmai.

Užlipau į kalvą prie namo, mintyse bėgo prisiminimai, kaip mudu su Šiva tūkstantį kartų bėgom porinių lenktynių, kad spėtume vakarienės, kaip su Ženete grįždavom namo, nešini vadovėliais, kaip motociklu atvažiavęs Zemujis paskutinį šimtą jardų lėkdavo nuokalnėn išjungęs variklį. Priekyje mačiau žmones, apspitusius mūsų taksi ir Hemą. Paskui Vyresnioji, Gebrus ir Almaza atsiskyrė nuo mašinos ir laukė manęs, siluetai paskutinių dangaus žarijų fone.

Misinge man pabuvus vos tris dienas, Vyresnioji iškvietė mane į skubiosios pagalbos skyrių. Mergaitė buliaus perdurtu pilvu baigė nukraujuoti mums prieš akis. Ji būtų mirusi, jei būtume ją išsiuntę kitur. Iškart nunešiau ją į trečiąją operacinę ir suieškojau gyslą, kuri kraujavo. Paskui buvo įprastas darbas – išpjoviau sudraskytą žarną, išploviau pilvo ertmę, padariau angą pilvo sienoje, – bet jaučiausi nepaprastai. Lyg stovėčiau ant pašventintos žemės, toje pačioje vietoje, kurioje stovėdavo Tomas Stounas, Ghošas ir Šiva, visi su skalpeliais rankoje. Po operacijos apsisukau ir nužingsniavau prie durų, aplenkdamas kibirą ir laidus ant grindų. Pakėliau akis ir išvydau Šivą stikle, skiriančiame trečiąją operacinę nuo naujutėlės ketvirtosios. Nuo vaizdo man užgniaužė kvapą. Prisiminiau pirmus Šivos žodžius, kai po kelerių metų tylos Kučulu šuniukų nužudymas paskatino jį prabilti: „Ar tu užmirši, jei kas nors nužudys mane ar Marijoną?“

Ne, Šiva, mes niekada tavęs neužmiršime, tariau savo atspindžiui. Ir tais žodžiais nulėmiau savo ateitį.

Šivos kambaryje tarp jo daiktų radau raktą su Kongo pavidalo laikikliu. Šivos sandėliuke buvo keistos išvaizdos motociklas skaisčiai raudonais trumpais purvasargiais, ašaros formos raudonu degalų baku, vairo rankenos buvo taip aukštai, kad motociklininkas tapdavo panašus į beždžionę, ratai chromuoti ir dailūs. Hema sakė, kad Šiva nusipirko seną motociklą prieš kelerius metus ir be paliovos jį remontuodavo, juo važinėdavo tik vėlai naktį, kai gatvėse tuščia. Į tešmenį panašus variklis atrodė labai pažįstamas, o kai koja paspaudžiau svertą, žemas burzgimas išdavė, iš kur jis.

Operuodavau tris dienas per savaitę, bilietas į Niujorką tuoj turėjo nustoti galioti, bet nieko nedariau.

Šivos kepenys metai po metų puikiai funkcionavo. Padėjo nedidelės dozės hepatito B antikūno. Virusas buvo toks neveiklus, kad kraujo tyrimai apskritai nerodė, jog esu nešiotojas ir galiu kitus užkrėsti. Vyresnioji tvirtino, kad tai stebuklas, ir aš turėjau sutikti.

1991-aisiais, praėjus penkeriems metams po sugrįžimo, stovėjau prie Misingo vartų tarsi vaikystėje ir žiūrėjau, kaip į miestą įžengia Tigrės liaudies išsivadavimo fronto ir kiti kovotojai už laisvę. Jie vilkėjo tokius pat praktiškus marškinius, šortus ir sandalus kaip partizanai, kuriuos mačiau Eritrėjoje, buvo su šovininėmis per krūtinę ir šautuvais rankose. Žygiavo ne rikiuote, bet veiduose atsispindėjo drausmė ir pasitikėjimas kaip žmonių, kurie neabejoja savo reikalu. Nebuvo nei plėšimų, nei suirutės. Tiesa, vienas plėšimas buvo: draugas prezidentas iki gyvos galvos ištuštino iždą ir su grobiu pabėgo į Zimbabvę, ten sėbras plėšikas Mugabė suteikė jam prieglobstį. Mengistu buvo neapkenčiama tautos pragaištis, žmogus, apie kurį iki šios dienos niekas nepasakė nė vieno gero žodžio. Almaza pareiškė, kad sielos visų, kuriuos jis nužudė, susirinko stadione ir laukia jo, norėdamos pasveikinti pakeliui į pragarą.

Kiekvieną vakarą, eidamas gulti, užsukdavau pas Vyresniąją. Ji kretėjo ir sulinko nuo senatvės, bet gyvenimo džiaugsmo neprarado. Išgerdavome kartu po puodelį kakavos. Fone mažas patefonas, kurį jai nupirkau, grodavo jos vienintelę plokštelę – Bachą. Vyresniajai niekada nenusibosdavo „Gloria“, šis kūrinys man visada siesis su ja. Kai sėdėdavau su Vyresniąja, ji žiūrėdavo į mane ir šypsodavosi, lyg būtų visada žinojusi, kad grįšiu į šalį, kurios kartą išsižadėjau. Vyresnioji troško, kad Dievas pasiimtų ją meldžiantis arba miegant, ir jis išklausė. Buvo 1991-ieji, praėję keli mėnesiai, kai prezidentas iki gyvos galvos pabėgęs; radau ją krėsle, gramofono plokštelė tebesisuko. Vakar rytą ji dar prižiūrėjo, kaip sodinama naujos veislės rožė – Rosa rubiginosa Shiva, jos oficialiai užregistruota Karališkojoje draugijoje. Man atrodė, kad į laidotuves atėjo visas miestas, turtuoliai ir vargšai. Almaza tvirtino, kad dangaus gatvėse rikiuojasi dėkingų Vyresniajai žmonių sielos, o jos sostas stovi greta Marijos.

Almaza ir Gebrus nebedirbo, gyveno naujuose patogiuose buteliuose, pastatytuose jiems Misinge, ir galėjo leisti laiką, kaip norėjo. Ko gero, nebūčiau nustebęs, jei būčiau sužinojęs, kad jie tik pasninkauja ir meldžiasi.

Šivos Stouno fistulių chirurgijos institutas, kuriam nominaliai vadovavo Hema, augo, finansavimas didėjo. Hema dirbo kasdien, o mokytis ir perimti patirties atvykdavo uolių jaunų ginekologų iš visos šalies ir iš kitų Afrikos valstybių. Etatinė praktikantė, į kurios kambarį buvau užsukęs prieš daugelį metų, Šivos vadovaujama buvo tapusi puikia asistente, o dabar, Hemos skatinama, ir savarankiška chirurge, puikiai tinkama kruopščiam jaunų gydytojų, atvykstančių mokytis gydyti šios vienos ligos, rengimo darbui. Prispyriau pasakyti, koks jos vardas, ir ji nenoromis ištarė: „Najima.“ Bet šiuo vardu ji niekam neprisistatydavo; net sau tapo etatine praktikante.

Peržiūrinėdamas Vyresniosios popierius, sužinojau, kad nežinomas aukotojas, tiek metų kukliai finansavęs Šivos darbą, buvo Tomas Stounas. Dabar jis ragino kitus aukotojus ir fondus remti Misingą.

Turėjau sulaukti 2004-ųjų, kad mane pasiektų sesers Marijos žinia. Tai įvyko iškart po Naujųjų metų pagal vakarietišką kalendorių, kai mimozos, supančios ambulatoriją, išskleidė violetinius ir geltonus žiedus, o Misingą apgaubė vanilės aromatas.

Tarp operacijų nuėjau į autoklavo kambarį. Įrėminta Berninio „Šventosios Teresės ekstazės“ nuotrauka kabėjo kreivokai. Taisydamas pamačiau, kad išklibęs kabliukas. Nukabinau nuotrauką norėdamas jį pataisyti, ir pastebėjau, kad storo popieriaus pagrindas viename krašte atsiklijavęs. Autoklavo kambaryje būdavo drėgna, matyt, todėl klijai nebelaikė. Stengdamasis vėl priklijuoti pagrindą, pastebėjau plonyčio kaip voratinklis laiškinio popieriaus lapą, sulankstytą ir užkištą už pagrindo, persišvietė mėlynos eilutės.

Išžvejojau jį.

Susmukau ant kėdės. Mano rankos niekada nedreba, bet tas plonutis popierėlis virpėjo.

Laiškas buvo pageltęs nuo laiko, beveik permatomas, kad kiek subyrėsiantis į dulkes. Kaip ir Ghošas, turėjau akimirksniu nuspręsti, skaityti asmenišką laišką, skirtą kitam žmogui, ar ne. Neabejojau, kad tai laiškas, kurį motina parašė prieš pat mano gimimą. Paskui jį priglaudė Ghošas. Kai buvau dvidešimt penkerių, laiškas atiteko man. Išsivežiau jį į Ameriką, paskui parvežiau atgal. Dvidešimt penkerius metus nežinojau, kad jį turiu. Iki šios dienos. „Kada ateisi, mama?“ – klausdavau, žiūrėdamas į nuotrauką, kai buvau mažas. Pagaliau ji atėjo.

55 SKYRIUS

Būsimas paukštis73

Rugsėjo 19 diena

Mielas Tomai,

vakar vakare Dievas liepė man prisipažinti Tau, ko niekada neprisipažinau net Dievui. Prieš daugelį metų Adene aš nusigręžiau nuo Dievo, kaip jis nusigręžė nuo manęs. Man ten nutiko tai, kas neturėtų nutikti nė vienai moteriai. Negalėjau atleisti vyrui, kuris mane nuskriaudė. Negalėjau atleisti Dievui. Mirtis būtų buvusi geriau už tai, ką iškenčiau. Bet aš atvykau čia, į Misingą. Atvykau vienuolės drabužiais paslėpti nuo pasaulio savo kartėlio ir gėdos.

Jeremijo knygoje 17 parašyta: „Širdis yra už viską vylingesnė ir nepataisomai pasiligojusi. Kas gali ją perprasti?“ Aš atvykau į Etiopiją su vylium.

Bet mūsų darbas mane atmainė. Būčiau buvusi Tavo asistentė iki paskutinio atodūsio. Dabar padėtis vėl pasikeitė.

Prieš keletą mėnesių atrodė, kad Tave apsėdęs velnias, ir aš bandžiau tave raminti. Dabar laukiuosi. Nekaltink savęs.

Buvo sunku slėpti pilnėjantį kūną nuo Vyresniosios ir kitų. Ne kartą ketinau Tau pasakyti. Nesugalvojau kaip. Bet dabar bijau. Laiko nebedaug. Praėjusią naktį vaisiaus judesiai buvo labai smarkūs. Pamaniau: „O jei Tomas norėtų, kad pasilikčiau?“ Negalėčiau išeiti taip, kaip atėjau į Misingą pas Tave, slapta ir su vylium. Todėl ir rašau.

Turiu bėgti iš Misingo, kad neužtraukčiau jam gėdos, lygiai kaip kadaise, kai bėgau, kad paslėpčiau savo gėdą. Jei gavęs šį laišką ateisi pas mane, žinosiu, kad nori, jog būčiau su Tavim. Bet nesvarbu, ką nuspręsi daryti, mano meilė nepasikeis.

Marija

Buvo sunku susikaupti per įprastą operaciją – reikėjo perpjauti nervą klajoklį ir dėl opos dvylikapirštėje žarnoje sujungti skrandį su tuščiąja žarna, – mintys blaškėsi. Pagaliau su laišku rankoje grįžau į savo butą jausdamasis taip, lyg niekada nebūčiau ėjęs šiuo taku.

Jinai jį mylėjo. Jinai jį mylėjo taip, kad atbėgo pas jį iš Adeno. Sukruvintas drabužis, kuriuo vilkėdama atėjo į Misingą, išdavė tai, ko ji neišdrįso pasakyti. Ji prasiskynė kelią pas daktarą – vyriškį, – kurį sutiko laive, plaukiančiame iš Indijos. O paskui, po daugelio metų, mylėjo jį taip, kad buvo pasiryžusi palikti. Paskutinę akimirką nusprendė jam parašyti. Paskui laukė, ateis jis ar ne.

Bet Tomas Stounas atėjo. Be abejo, ji suvokė, kad jis atėjo. Kai paėmęs ją ant rankų nešė, bėgo, kiekvieną jo ašarą ji suprato kaip meilės prisipažinimą. Jis atėjo ne dėl laiško: jis jo net negavo. Jis atėjo, nes širdies gilumoje suvokė, ką padarė ir ką privalo daryti: širdies gilumoje žinojo, kokie jo jausmai.

Taip ir mačiau akyse, kaip Ghošas po motinos mirties eina į Tomo Stouno butą jo ieškoti. Ant Stouno stalo jis pamatė naują vadovėlį ir knygos skirtuką, o ant jų šį laišką, turbūt padėtą taip, kad kristų į akis. Tomas Stounas taip ir neišvydo nei knygos, nei laiško, nes praėjusią naktį buvo likęs miegoti gulimajame krėsle savo kabinete Misinge, dažnai taip darydavo, o po mano motinos mirties namo nebeužsuko. Kodėl Ghošas neišsiuntė laiško Tomui Stounui? Tomas niekada nerašė ir nedavė apie save jokios žinios; Ghošas iš pradžių neturėjo adreso. Tačiau ilgainiui Ghošas veikiausiai būtų sužinojęs, kur gyvena Stounas. Juk Elis Harisas visada žinojo. Galbūt Ghošą įskaudino Stouno tylėjimas ir noras pamiršti seną draugą, palikti jam vaikus bėgant nuo praeities. Ėjo metai, ir Ghošas tikriausiai apsvarstė, kaip laiškas paveiktų Stouną, – gal jį nusiųsdamas padarytų meškos paslaugą. Gal laiškas sukeltų dar vieną nervų krizę, o gal, kaip būgštavo Hema, Stounas grįžtų pasiimti vaikų? O gal Stounas nesuprastų – ar nepatikėtų – niekuo, kas parašyta laiške?

Paskui, artinantis mirčiai, Ghošą, matyt, ėmė graužti sąžinė dėl neišsiųsto laiško. O gal jis išgelbėtų Stouną, nuramintų jam širdį? Gal net paskatintų Stouną, nors ir pavėluotai, pripažinti sūnus? Tuo metu Ghošas jau nebepyko ant Stouno, o gal ir niekada ant jo nepyko.

Todėl galop vadovėlį ir knygos skirtuką Ghošas atidavė Šivai, o laišką man, bet paslėpęs. Nusistebėjau merdinčio žmogaus įžvalga – jis palaidojo laišką nuotraukos rėmelyje. Paliko spręsti likimui – kaip tai būdinga Ghošui. Kada rasiu Tomą Stouną? Kada rasiu laišką? Jei rasiu, ar atiduosiu adresatui? Ghošas leido man elgtis taip, kaip noriu. Tai irgi meilė. Jis miręs jau daugiau kaip ketvirtį amžiaus, bet vis dar moko mane pasitikėjimo, kylančio tik iš tikros meilės.

„Šiva“, – tariau, žiūrėdamas į dangų, kuriame prieš naktinį pasirodymą repetavo žvaigždės, ir prisiminiau pabėgimo iš Misingo naktį, kai Šiva įbruko man tėvo knygą – „Trumpą įvadą“ su skirtuku. Keli žodžiai, jame parašyti mano motinos, buvo vienintelė užuomina apie laišką. Prieš daugelį metų telefonu paklausiau jo: „Šiva, kodėl man atidavei tą knygą?“ Jis nežinojo. „Norėjau, kad tu turėtum“, – tepasakė. Pasaulis pasisuka nuo kiekvieno mūsų darbo, tiek padaryto, tiek nepadaryto, nesvarbu, žinome mes tai ar ne.

Parėjęs namo atsisėdau, išskleidžiau laišką ant kelių ir virpančiomis rankomis surinkau Tomo Stouno numerį. Mano tėvui, atsistatydinusiam nusipelniusiam profesoriui, jau buvo gerokai per aštuoniasdešimt. Dypakas sakė, kad senukas nebeprimato, bet rankos jo puikiai klauso, galėtų operuoti tamsoje. Tiesa, jis retai operuodavo, nors dažnai asistuodavo. Kadaise Tomą Stouną išgarsino „Tikslinga veikla: Trumpas atogrąžų chirurgijos įvadas“. Dabar jis buvo įžymybė, nes vienas pirmųjų ėmė daryti retas organų persodinimo operacijas. Aš buvau operacijos sėkmės įrodymas, bet Šivos mirtis – su ja susijusios rizikos įrodymas. Viso pasaulio chirurgai išmoko daryti tokias operacijas, ir daug kūdikių, gimusių su neišsivysčiusiais tulžies nutekėjimo latakais, išgelbėdavo tėvai, atiduodami dalį kepenų.

Ragelyje girdėjau virš žemės kybančios tuštumos tylą, paskui iš eterio atsklido tolimo telefono skambesys; šaižus šaukimas buvo reiklus ir dalykiškas, visai nepanašus į abejingą analoginio telefono klinktelėjimą ir kimų skambutį surinkus Adis Abebos numerį. Įsivaizdavau telefono čirškimą ir aidą bute, kuriame vieną kartą buvau ir kurį palikau atidarytą kaip sardinių konservų dėžutę, kad Tomas Stounas žinotų – į jo pasaulį atvyko sūnus.

Galvojau apie motiną, rašančią šį laišką, apie jos gyvenimą, tilpusį vienoje pergamentinio popieriaus pusėje. Tikriausiai ji nunešė laišką (ir knygą su skirtuku) vėlyvą popietę, kai prasidėjo sąrėmiai. Naktį jai pablogėjo, ištiko šokas, o kitą dieną ji mirė. Bet pirmiau pas ją atėjo Tomas Stounas. Tai buvo ženklas, kurio ji laukė. Jis pasielgė taip, kaip derėjo, tačiau to nežinojo penkiasdešimt metų.

Tomas Stounas atsiliepė po pirmo skambučio. Ko gero, nemiegojo, nors Bostone buvo vidurnaktis, pamaniau.

– Alio? – Tėvo balsas buvo aiškus ir budrus, lyg būtų tikėjęsis, kad jį sutrukdys, lyg būtų pasiruošęs išgirsti istoriją apie traumą ar gausų kraujavimą į smegenis, ir atsirado tinkamas persodinti organas, ar apie vaiką, vieną iš dešimties tūkstančių, gimusį be tulžies latakų ir mirsiantį, jei jam nebus persodintos kepenys. Balsas, kurį išgirdau, priklausė žmogui, kuris visus savo devynių pirštų įgūdžius ir patirtį panaudos tam, kad išgelbėtų kitą žmogų ir kad perduotų šį paveldą naujai internų ir rezidentų kartai, nes gimė tai daryti; daugiau nieko jis nemoka. – Stounas klauso, – tarė jis, o balsas skambėjo taip arti, lyg būtų čia su manimi, lyg niekas neskirtų mūsų dviejų pasaulių.

73 Neišverčiamas žodžių žaismas: šį kartą indiškos tarties „afterbird“ atstoja „afterword“ (pabaiga).

PADĖKA

Tai grožinės literatūros kūrinys, visi personažai išgalvoti, Misingo ligoninė irgi. Kai kurios istorinės asmenybės, kaip antai imperatorius Hailė Selasijė ir diktatorius Mengistu, yra istoriniai asmenys. Etiopijoje iš tikrųjų bandyta padaryti valstybės perversmą, bet penkeriais metais anksčiau, nei mano aprašytasis. Perversmo vadovų – pulkininko ir jo brolio – paveikslai turi prototipus. Jų suėmimo smulkmenos ir pulkininko žodžiai teisme, taip pat prieš jį pakariant paimti iš spausdintų pranešimų ir knygų, daugiausia iš Richardo Greenfieldo „Etiopija: Nauja politinė istorija“; Johno H. Spencerio „Etiopija beviltiškoje padėtyje: Asmeniškas pasakojimas apie Hailės Selasijės valdymo metus“; Richardo Pankhursto publikacijų istoriniam fonui ir Edmondo J. Kellerio „Revoliucinė Etiopija: Nuo imperijos iki liaudies respublikos“. Puikus gydytojas Johnas Melly mirė nušautas plėšikautojo, bet jo pokalbis su Vyresniąja išgalvotas. „Ibio“ ir kiti barai pramanyti, kaip ir Lumiso miesto ir kaimo mokykla; pasitaikantys sutapimai su nuostabia mokykla (kurioje ponas Robbsas ir ponas Thamesas skatino mane rašyti) yra atsitiktiniai.

Šie šaltiniai, knygos ir žmonės buvo neįkainojami: gimdymo epizodą, varinį dubenį ir posakius „baltoji asfiksija“ ir „motinos įsčių nežinomybėje“ įkvėpė nuostabūs velionio Egipto akušerio ir fistulių chirurgo Nagibo Mahfouzo memuarai „Egiptiečio gydytojo gyvenimas“. Man labai pravertė Nergesh Tejani apybraižos apie patirtį Afrikos apgręžimo klinikose, apie fistules ir mudviejų susirašinėjimas. Informacijos ieškojau daktaro Reginaldo Hamlino ir daktarės Catherine Hamlin, fistulių chirurgijos pradininkų, publikacijose. Studijuodamas mediciną, matydavau juos ir puikiai žinojau, ką jie dirba. Neseniai man pasitaikė proga apsilankyti „Ligoninėje prie upės“ – toks pat yra ir žavių Catherine Hamlin memuarų pavadinimas. Mano knygoje aprašyti fistulių chirurgai neturi nieko bendro su Hamlinais. Seras Janas Hilas tikrai buvo medicinos fakulteto dekanas, ir jo bei Braithwaito pavardes romane paminėjau norėdamas pagerbti du žmones, kurie manimi tikėjo. Bandymai pagrobti „The Ethiopian Airlines“ lėktuvus septintame ir aštuntame dešimtmetyje yra istorinis faktas; viena būsimų pagrobėjų studijavo mediciną kartu su manimi, tik aukštesniame kurse, ir žuvo kartu su sėbrais mėgindama pagrobti lėktuvą. Etiopijos ministras pirmininkas Melesas Zenawi buvo žemesnio kurso medicinos studentas, kai studijavau mediciną; jis tapo partizanu, o galų gale – ginkluotųjų pajėgų, kurios nuvertė Mengistu, vadu. Apsaugininkų didvyriškumas ir neįtikimas lakūnų meistriškumas – tikrovė. „The Ethiopian Airlines“, mano nuomone, iki šiol yra saugiausia ir geriausia tarptautinė oro transporto bendrovė. Skridau su svetingiausiomis ir labiausiai atsidavusiomis darbui stiuardesėmis. Utėlinę grįžtamąją šiltinę tyrė velionis Peteris Perine’as ir velionis Charlesas Leitheadas, o aš studijuodamas turėjau garbės su jais abiem apžiūrėti ligonius.

Duomenų apie Teresę Avilietę ir Berninio skulptūrą radau Cathleen Medwick veikale „Teresė Avilietė: Sielos pažanga“. Net pamatęs originalą Romoje, tebesistebiu Medwick aprašymų įžvalgumu. Visi šventosios Teresės žodžiai, kuriuos cituoju, mintys apie tikėjimą ir malonę, mirties patale sesers Marijos kalbama „Miserere“ ir nepaaiškinamai malonus kvapas pagrįsti Medwick pasakojimu apie šventosios Teresės gyvenimą. Žodžiai „dangiškos glamonės ir burkavimas“ priklauso H. M. Stutfieldui ir yra cituojami Medwick knygoje.

Eilutė „Aš tau skolingas ryto vaizdą“ paimta iš W. S. Merwino eilėraščio „Chirurgui Kevinui Linui“, pirmą kartą išspausdinto „The New Yorker“. Šis eilėraštis, paruoštas Carolee Campbell iš „Ninja Press“, išleistas mažu tiražu ir pasirašytas Williamo Merwino, kabo mano kabinete. Esu didžiai dėkingas gydytojui, rašytojui ir draugui Ethanui Caninui, pirmam pakvietusiam mane į San Valio rašytojų festivalį ir supažindinusiam su Reva Tooley ir kitais nuostabiais žmonėmis, kurie ten renkasi.

Nusmailėjusios nosies palyginimą su rašikliu pasiskolinau iš „Henriko V“ antros dalies, nes jis patvirtina mano nuomonę, kad Shakespeare’as įžvalgiai pastebėdavo ligų požymius. Apie tai rašiau straipsnyje „Dar kartą apie vidurių šiltinę“ („The American Journal of Medicine“. 1985; 79:370).

Savo įspūdžius apie Adeną, prisiminimus apie dusūno mėgėjų susibūrimus papildžiau vaizdingais aprašymais iš nuostabios Erico Hanseno knygos „Važiuojam su Mochamedu: Kelionės į Jemeną ir prie Raudonosios jūros“ ir Kevino Rushby „Valgau rojaus gėles: Vieno žmogaus kelionė po Etiopiją ir Jemeną“. Moteris su gore ant galvos ir karučiais gabenami žmonės – iš Hanseno knygos.

Apie italų okupaciją, Avedajaus vaizdus, daugelį Italijos ir Etiopijos konflikto aspektų, tarp jų troškimą laimėti bet kokiomis priemonėmis – Qualsiasi mezzo – perskaičiau nuostabioje Paulio Theroux knygoje „Tamsios žvaigždės safaris: Sausuma iš Kairo į Keiptauną“ ir daugelyje kitų šaltinių.

Eilutė „Ištiesė pečius, kad jie atlaikytų siaubą ir bjaurastį prieš akis“ yra Jameso Merrillo eilėraščio „Liepsnojantis Čarlis“ eilutės „Ištiesė pečius/ Kad bjaurastį jie savą atlaikytų“ parafrazė.

Blissas Carnochanas parodė man vieną pirmųjų savo „Aukso legendų: Abisinijos paveikslų nuo Samuelio Johnsono iki Bobo Marley“ leidimų ir paaiškino, kaip Vakaruose buvo kuriamas Etiopijos įvaizdis.

Su daugybe medicinos studentų iš Didžiosios Britanijos tautų sandraugos žavėjomės „Trumpu Bailey ir Love’o praktinės chirurgijos kursu“. Jį turėjau omeny, rašydamas apie įsivaizduojamą Stouno vadovėlį, iš jo paėmiau istoriją apie vombatą ir apendiksą. Studijuojant Bailey devyniais pirštais nuotrauka man padarė didelį įspūdį. Visais kitais atžvilgiais Stounas niekaip nesusijęs su Hamiltonu Bailey, pastarasis visą gyvenimą dirbo tik Anglijoje.

„Reikia rūpestingai apgalvoti sprendimą, kad nepadarytų dar vienos klaidos. Dažnai ligonį pribaigia kaip tik antra klaida, padaryta skubant ištaisyti pirmąją.“ „Turtuolio kaltes paslepia pinigai, chirurgo – žemė.“ Šios abi citatos – iš Moshe Scheino „Aforizmų ir citatų chirurgui“. Esu dėkingas šiam chirurgui originalui, puikiam mokytojui, kelių nuostabių chirurgijos vadovėlių autoriui, eseistui, draugui, ir už daugelį kitų įžvalgų. Jis ne tik perskaitė pirmuosius mano juodraščių variantus, bet ir supažindino mane su chirurgų bendruomene SURGINET. Aš mėgavausi, mokiausi ir pasiskolinau keletą idėjų iš jų apmąstymų, ypač apie sėklinio latako šalinimą, visi pasikeitėme nuomonėmis. Karen Kwong ir jos vyras Marty pasidalijo su manimi chirurgų traumatologų patirtimi ir atidžiai perskaitė rankraštį, tiek pirmą, tiek paskutinį variantą. Jos ilgas, turiningas elektroninio pašto žinutes labai branginau ir negaliu apsakyti, koks esu jai dėkingas ir kaip ja žaviuosi. Ačiū Edui Salzteinui, Jackui Peacockui, Stuartui Levitzui ir Franzui Theardui. Su Thomasu Starzlu susipažinau Tenesyje, dirbdamas vyresniuoju ordinatoriumi, o vėliau pažintį atnaujinau. Jis yra tikras chirurgų chirurgas, o jo novatoriška veikla kepenų persodinimo srityje nepramanyta; knygoje iš pagarbos jį paminiu. Thomas Stone’as yra išgalvotas jo amžininkas. Francisco Cigarroa, Teksaso universiteto Sveikatos mokslo centro prezidentas San Antonijuje, maloniai leido man stebėti kepenų persodinimo vaikui operaciją. Glenno Halffo vadovaujama komanda iš San Antonijaus, tokia puiki, kad kepenų persodinimas atrodo beveik kasdienybė, irgi Starzlo paveldas – dar neseniai galėjai sakyti, kad visi pasaulio kepenų transplantacijos chirurgai mokėsi iš Starzlo ar jo mokinio.

„Iš esmės vienintelė tikrovė – gimimas, poravimasis ir mirtis… Aš gimiau, vieno karto pakaks“ – citata iš T. S. Elioto pjesės „Svinis Agonistas“.

„Tiesą sakant, manyti, kad gyvenimas tragiškas, yra iliuzija, nes gyvenimas paprastai blogesnis nei tragiškas“ – eilutė iš Heinricho Zimmerio „Karalius ir lavonas“, redaguoto Josepho Campbello, kaip ir „Mūsų likimu tampa ne tik padaryti, bet ir nepadaryti darbai.“

„Maras jiems buvo tikra Dievo atsiųsta priemonė amžinajam gyvenimui laimėti“ – iš Camus „Maro“.

Esu labai dėkingas velioniui Ryszardui Kapuściński už nuomonę apie miestą ir šalį, kuriuos maniau gerai pažįstąs. Smulkmenas apie imperatoriaus dvarą ir rūmus, sveikatos apsaugos skyriaus finansavimą, amharų būdą, motociklininkų palydą, plunksnos ministrą ir rūmų intrigas žinojo, o kai ką ir savo akimis matė dauguma gyventojų, bet Kapuściński turėjo nepaprastą talentą atskleisti esmę iš šalies ir tai padarė nepaprastoje knygoje „Imperatorius“.

„Kad ir kaip gyvatė rangytųsi, tai jai netrukdo įslysti į urvą“ – perfrazuotas posakis iš vieno bhakčiui skirto eilėraščio velionio A. K. Ramanujamo knygoje „Kalbėjimas apie Šivą“.

Už informaciją apie karmelites dėkoju Fredui de Sam Lazaro, Eliamui Rao ir neprilygstamajai seseriai Maude. Kiek žinau, karmeličių vienuolyno Ežumbure nėra.

Daugiau apie Rytų Afrikos roką ir Rytų Afrikos Ginkluotųjų pajėgų radijo tarnybą Asmaroje sužinojau iš http://www.kagnewstation.com/ .

Už pabėgimo iš Asmaros vaizdus dėkoju Nayneshui Kamani, jis studijavo mediciną kartu su manimi, tik aukštesniame kurse, ir didvyriškai sukorė tą kelią; jis perskaitė rankraštį, daug ką pataisė ir patarė. Didelį poveikį man padarė nuostabus Thomaso Kennealy romanas „Į Asmarą“ ir Eritrėjos partizanų stovyklų, kuriose Kennealy, matyt, lankėsi, aprašymai; jis tebėra Eritrėjos šalininkas. Derėtų pasakyti, kad vienodai myliu ir Etiopiją, ir Eritrėją ir draugų turiu abiejose šalyse.

„Lyg būčiau padovanojęs didžiausią dovaną, kokią tik vienas kitam gali dovanoti žmonės“ – perfrazuota Raymondo Carverio eilutė iš eilėraščio „Ką pasakė daktaras“ (rinkinys „Naujas takas prie krioklio“).

Už epizodus džiovininkų sanatorijoje jaučiuosi skolingas Jean Mason „Ligos kalba: pacientų rašiniai Tuberkuliozės universitete“, kurią man pavyko išgirsti Psichoanalizės ir pasakojamosios medicinos konferencijoje Floridos universitete, Geinsvilyje, 2002 metais.

„Tegu nė vienas anglų didikas nepalieka šio pasaulio ir neateina į jį be škoto gydytojo prie šalies“, – sakoma, kad tokį tostą skelbdavo medicinos daktaras Williamas Hunteris, vyresnis iš brolių Hunterių. Aš jį perfrazavau ir įdėjau į lūpas B. S. Gandhiui.

„Nevadink nė vieno laimingu prieš jo mirtį“, – anot Herodoto, sako atėnietis Solonas Krezui, turtingajam Lidijos karaliui. Šiuos žodžius pacitavo seras Williamas Osleris, išgirdęs apie mylimo sūnaus Revere mirtį Flandrijoje. Tariamame slaugymo vadovėlyje aprašytas slaugos jausmas yra vieno Oslerio aforizmų perdirbinys.

Už informaciją apie psichosomatines etiopų ligas dėkoju draugui medicinos daktarui Rickui Hodesui, vidaus ligų gydytojui, rašytojui ir didžiam žmogui. Jo gyvenimas Etiopijoje nusipelnė romano. Ačiū Thomasui „Appu“ Oommenui už neįtikėtinus prisiminimus apie gyvenimą Adis Abeboje – kaip mokinuko, kaip žurnalisto ir per perversmą. Iš elektroninio pašto žinutės, kurią Appu gavo nuo Yohanneso Kifle ir persiuntė man, susidariau vaizdą apie Kerkelę. Mano tėvai, George’as ir Mariam Verghese, pasidalijo prisiminimais, o motina man juos smulkiai surašė. Jiems ir skyriau šią knygą.

Keletą metų rašydamas šį romaną, rėmiausi ir kitais veikalais, kurių daugumą viliuosi įtraukęs į bibliografijos sąrašą, o jei užmiršau kam nors padėkoti ar nurodyti šaltinį, norėčiau klaidą ištaisyti. Epizodą, kai Ženetė apšlapino Marijoną, įkvėpė panaši scena iš romano ar apsakymo, kurio autoriaus prisiminti negaliu; be to, užmiršau šaltinį, kuriame radau Adeno metaforą kaip miesto, kuris sykiu negyvas ir bruzdus – it pūvantis lavonas, aptekęs kirmėlėmis (gal ne visai tokiais žodžiais).

Esu dėkingas nepaprastajai San Antonijaus patariamajai valdybai, leidusiai mums pastatyti Humanitarinės medicinos centrą, bet dar labiau dėkingas už draugystę, užmegztą su jos nariais. Steve’as Wartmanas, mano teniso porininkas ir draugas, į San Antonijų mane atsikvietė būdamas dekanas. Edith McAllister buvo mano mokytoja, mano instruktorė, mano įkvėpėja ir žmogus, geriausiai iš visų suprantantis, kad man būtinas laikas, į kurį niekas nesikėsintų, net jei dėl to turėčiau išvykti; kitame gyvenime trokštu atgimti ja. Nėra žodžių, kuriais galėčiau atsidėkoti Marvinui ir Ellie Forlandams ir Judy McCarter už palaikymą ir meilę; didžiausia garbė gauti vardinę Marvino profesūrą ir Joaquino Cigarroa Jaunesniojo katedros vedėjo vietą (abu jie neprilygstami vidaus ligų gydytojai). Judy iki šiol mano patarėja ir sąžinė; kasmet vis labiau žaviuosi jos išmintimi. Dėkoju Teksaso universiteto Sveikatos mokslo centrui, didžiajai Cigarroa šeimai, Billui Henrichui, Robertui Clarkui, Janui Pattersonui, Ray Faberiui, Tomui Mayesui, Somayaji Ramamurthy, Deborai Kaercher, velioniui Davidui Shermanui ir daugeliui kitų, pasirūpinusių, kad tenai malonu būtų dirbti; ir Teksaso technologijos universitetui El Pase, kur pradėjau rašyti šią knygą. Daktarė Erika Brady iš Vakarų Kentukio universiteto folkloro studijų skyriaus puikiai išmanė dalykus nuo draugijos „Alpha Omega Alpha“ iki „Religio Medici“74 ir iki smulkmenų įvairias maldas bei apdarus: visada galėjau kliautis jos informacija. Michele Stanush irgi padėjo man rinkti duomenis, jai aš taip pat nuoširdžiai dėkingas.

Draugai, brangūs man kaip broliai (Randy Townsendas, Bakeris Duncanas, Olivier Nadalis, Drew Cauthornas, Guy Bodine’as ir ypač Jackas Willome’as), ir jų žmonos (ypač tu, Dee!) mane mylėjo, manimi tikėjo ir iš manęs reikalavo. „Nėra didesnės meilės, kaip…“

Tomas Rozanski, kaimynas, kolega, urologas, davė man patarimų dėl vazektomijos epizodo ir kitų su chirurgija susijusių dalykų, ir jam taip pat esu labai dėkingas. Rajenderis Reddy ir Gabe Garcia paaiškino man su hepatitu B susijusius klausimus.

Anandas ir Madhu Karnadai, mano brangiausi ir seniausi draugai, metams bėgant perskaitė ir išklausė daug šios ir visų ankstesnių mano knygų skyrių; jie mane mylėjo ir tebemyli, palaikė ir tebepalaiko, ir žinau, kad visur, kur jie yra, manęs laukia namai.

Ačiū Johnui Irvingui už ilgametę draugystę. Labai daug iš jo išmokau – ir iš laiškų, ir iš publikacijų.

Medicinos daktaras Ralphas Horwitzas, medicinos katedros vedėjas Stanforde, pasistengė, kad ten jausčiausi kaip namie; labai dėkoju jam už tokį požiūrį ir abiem su Sally – už draugystę. Dėkoju broliui George’ui, jo žmonai Annai ir Kailathams, taip pat Helenai Bing, supažindinusiems mane su Stanfordo grožybėmis daug anksčiau, nei man toptelėjo čia įsikurti.

Mano žavioji žmona Sylvia valandų valandas rinkdavo kompiuteriu pataisas, kurias aš įrašydavau į rankraštį, o per šiuos metus dariau tai ne kartą. Ji labiausiai, bet Tristanas, Jacobas ir Stevenas irgi, taikstėsi su mano uždarumu ir palaikė, kol rašiau knygą, – ir kai man sekėsi, ir kai nesisekė. Gracias mi amor; con los años que me quedan…75

Mary Evans, mano agentė, pardavė mano pirmąjį apsakymą „The New Yorker“, mums dar nesusitikus asmeniškai, ir nuo tos 1991 metų dienos Ajovoje tikėjo manimi. Jos įžvalgi akis ir išmintingi patarimai padarė mane rašytoju, o jos draugystė – geresniu žmogumi. Robin Desser pridėjo ranką prie mano pirmosios knygos, taigi dirbti su ja tvarkant šią buvo vienas malonumas. Robin peržiūrėjo visus šio romano variantus, paskyrė jiems ir man begalę valandų, todėl esu jai be galo skolingas. Dažnai pamanydavau, kad taktas, aistra, kuklumas ir nepaprastas meistriškumas, būdingi jos darbui, sykiu yra ir savybės gydytojų, kuriais labiausiai žaviuosi. Ačiū ir Sarah Rothbard, nuostabiai Robin padėjėjai. Esu didžiai dėkingas Sonny Mehtai už entuziastingas pagyras šiai istorijai ir nuolatinį skatinimą rašyti.

Medicina yra reikli, tačiau ištikima, kilni ir nuoširdi šeimininkė. Ji suteikė man teisę apžiūrėti pacientus, mokyti studentus prie ligonių patalo, taigi įprasmino visus mano darbus. Kaip ir Ghošas, per diplomų teikimą aš kasmet atnaujinu jai duotus įžadus: „Prisiekiu Apolonu, Asklepiju, Higiėja ir Panacėja būti jai ištikimas, nes ji yra visa ko šaltinis… aš nepjausiu akmens.“76

Abraham Verghese,

Stanfordas, Kalifornija, 2008 metų liepa

74 „Gydytojo religija“ (lot.), 1635 metais parašyta gydytojo Thomo Browne’o autobiografija.

75 Ačiū, mano meile; su metais, kurie man liko… (isp.).

76 Eilutė iš Hipokrato priesaikos; turimi omeny tulžies pūslės akmenys. Hipokrato laikais dėl kraujo užkrėtimo beveik visi ligoniai po šios operacijos mirdavo.

Content

Вергезе Абрахам Vienuolės paslaptis