Троллоп Джоанна

Kita šeima

Versta iš:

Joanna Trollope

THE OTHER FAMILY

Doubleday, an imprint of Transworld Publishers, 2010

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 9786090109793

© Copyright © Joanna Trollope 2010

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Aleshyn Andrei / „Shurtterstock”

© Vertimas į lietuvių kalbą, Danguolė Žalytė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Danguolė Žalytė

Redaktorė Danutė Gadeikienė

Viršelio dailininkė Asta Rastauskienė

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu Džeisonui

PIRMAS SKYRIUS

Vėliau ji stebėdavosi, kad ligoninėje nė viena nepalūžo. Net Dilė, paplūstanti ašaromis dėl iškritusios blakstienos, prarado žadą. Krisė manė, kad visas tiesiogine prasme ištiko šokas: dėl traumos staiga sutriko įprastos reakcijos. O trauma ištiko gydytojui dar neprasižiojus. Jos, visos keturios, suprato iš žvilgsnio, dar jam neištarus nė žodžio. Žinojo, kad jis prabils: „Labai apgailestauju, bet…“ Jis taip ir pasakė. Ir visą laiką, kol gydytojas kalbėjo, jos, Krisė su trimis dukterimis, tik stebeilijo į jį. Ir nė viena nė necyptelėjo.

Krisė neprisiminė, kaip dukras parvežė namo. Tamsina ir Dilė moka vairuoti, bet jai netoptelėjo katrai nors perduoti automobilio raktelius. Ji be žodžių klestelėjo į vairuotojo vietą, Tamsina – bent kartą be ginčų – atsisėdo šalia, o dvi jaunėlės nuslinko ant užpakalinės sėdynės ir be priminimo užsisegė saugos diržus. Krisė paleido automobilio variklį ir atlaši, lyg rodytų, kokia turi būti tiesi laikysena, nuvažiavo per Haigeito kalvą namo, ten, kur jos gyvena jau aštuoniolika metų, nuo tada, kai gimė Eimė.

Žinoma, prie namų vietos pastatyti automobiliui nebuvo. Vakare, kai žmonės grįžta iš darbo, retai būna.

– Kaip apmaudu, – pernelyg santūriai ir mandagiai ištarė Krisė, o Dilė nuo užpakalinės sėdynės atsiliepė:

– Prie Nelsonų yra vietos.

Paskui, kol Krisė įspraudė mašiną – labai sunkiai, – nė viena neištarė nė žodžio, nes visos mąstė, kaip būtų buvę, jei čia būtų sėdėjęs ir jis. Veikiausiai būtų pasakęs: „Negalima prašyti dabitų pastatyti automobilio. Duok man raktelius.“ Krisė, ko gero, būtų nusijuokusi ir netaikliai juos metusi jam, įrodydama, kad jis teisus, ir jis akimirksniu būtų dailiai įvažiavęs į siaurutį tarpą, o jos visos vienu balsu būtų erzinamai sušukusios: „Pamaiva!“ „Nepamirškite, kad aš iš to gyvenu“, – būtų atšovęs jis.

Jos išlipo iš mašinos, užrakino ją ir pulkeliu patraukė gatve prie savo durų. Šviesa nedegė. Jos išvažiavo dieną, be to, visos pametė galvą, kai atvažiavo greitoji, nes jis buvo siaubingai išbalęs ir kankinosi, todėl kaip grįš ir kas jų laukia, nė viena negalvojo. Ir žinoma, nė viena nebūtų nė drįsusi pagalvoti štai apie tokį grįžimą.

Krisė rakino laukujes duris, o dukterys spietėsi prieangyje jai už nugaros, lyg spaustų speigas, ir jos trokštų kuo greičiau sušilti. Nei iš šio, nei iš to Krisei dingtelėjo, kad reikia iššluoti iš prieangio lapus ir jį būtina perdažyti – jau seniai reikėjo; prisiminė, kaip Ričis sakydavo, kad jo senelė iš Nort Šildso miestelio Tainsaide kasdien, išskyrus sekmadienį, klūpomis mazgodavo laiptus prie lauko durų. Kasdien. Pasiėmusi šepetį ir cinkuotą kibirą.

Krisė ištraukė raktus iš durų, bet jie iškrito iš rankos. Tamsina persisvėrė per pasilenkusios motinos nugarą ir uždegė prieškambario šviesas. Paskui dukterys prasispraudė pro Krisę ir plūstelėjo koridoriumi į virtuvę, o ji atsitiesė su raktais saujoje ir bandė įkišti juos į spyną iš vidaus, bet ranka drebėjo. Įstengė tai padaryti tik prilaikydama dešinį riešą kaire ranka.

Paskui nužingsniavo koridoriumi, nosies tiesumu, nežvilgtelėjusi nei į svetainę, nei juo labiau į jo pratybų kambarį: jo fortepijoną, įlenktą kėdutę, įrėmintas nuotraukas, muzikinį centrą, galybę dėžių su kompaktinėmis plokštelėmis, diplomais, pažymėjimais ir apspurusiomis šūsnimis natų – šių jis niekada neišmesdavo. Virtuvės tarpduryje stabtelėjo. Plieskė visos šviesos, radijas buvo įjungtas, regis, KISS stotis, šnypštė virdulys, o trys jos dukterys, jau iškrikusios, raudojo kruvinomis ašaromis.

Vėlų vakarą Krisė įsiropštė į lovą, spausdama rankose karšto vandens pūslę ir dėžutę „Nurofen Extra“. Šildyklės nenaudojo daug metų. Plačioje lovoje jos pusėje gulėjo elektrinė šildomoji antklodė – Ričis buvo šiaurietis ir niekino šildykles, – bet ji jautė, kad šiąnakt turi žūtbūt laikyti glėby ką nors šilta, apčiuopiama, paprasta; pasirausė spintoje ir rado mėlyną guminę pūslę, kadaise padovanotą Dilei, įmautą į nailoninį dalmatino pavidalo užvalkalą. Kimštame karikatūriškame dėmėtame snukyje slėpėsi kamštis.

Viena dukterų padėjo jai prie lovos arbatos. Ir stiklą viskio. Krisė niekada jo negerdavo. Ričis mėgo viskį, o jai labiau patiko degtinė. Ir šampanas. Šį vakarą Ričis būtų privertęs jas išgerti šampano: jis sakydavo, kad šampanas – vaistai nuo sielvarto, pykčio, nevilties. Bet jos negėrė. Šaldytuve stovi butelis – beveik visada stovėdavo, – jos jį išsiėmė, pažiūrėjo ir vėl įdėjo. Gėrė arbatą, daug arbatos, paskui Eimė valgė javainius, o Tamsina išėjo paskambinti savo vaikinui – jis gyvena netoli, ir visos girdėjo, kaip ji be paliovos kartoja tuos pačius žodžius. Dilė bandė išžvejoti kelis džiovintus vaivorus iš Eimės javainių, Eimė šėrė jai per ranką, ir Krisė pagaliau palūžo – lig pašėlimo, ir visos priblokštos nutilo kaip žemė.

Turbūt dėl šios naujos isterijos, nors dar nebuvo atsipeikėjusios po pirmo nepakeliamo smūgio, jos ir atnešė viskio. Turbūt todėl jai buvo paklota lova, įjungta naktinė lempa, vonios kambarys apšviestas, o ant kėdutės padėtas rankšluostis. Bet ant šildomo skersinio vis dar kabėjo antras rankšluostis, didžiulis, jam patinkantis, lovoje tebebuvo šešios pagalvės, ant krūvos knygų, kurių jis niekada neperskaitys, gulėjo jo akiniai, liko jo šliurės ir nugerta stiklinė vandens. Krisė žvelgė į stiklinę beveik išsigandusi. Naktį jo lūpos lietė šį stiklą. Naktį. Ir ji ketino gulėti šalia tos stiklinės, nes niekas jos neįkalbėtų paliesti stiklinę ar leisti ją paliesti kam kitam.

– Mama? – tarpduryje stovėjo Eimė.

Krisė atsisuko. Eimė tebebuvo apsirengusi: mini suknelė, džinsai, baleto bateliai, tokie siauri, kad ant nuogų pėdų atrodo kaip juodas ruoželis.

– Ačiū, – tarė Krisė, rodydama į lovą ir viskį.

– Nėra už ką, – atsiliepė Eimė.

Kuokštą plaukų ji prisisegė ant viršugalvio raudonu plastikiniu gnybtu, kiti gaubė veidą. Veidas atrodė baisiai. Krisė išskėtė rankas.

– Eikš čia.

Eimė priėjo ir sutrikusi sustingo motinos glėby. Krisė suprato, kad apkabinimas nevykęs, pernelyg įtemptas, pernelyg nejaukus. Ričis mokėdavo nuraminti, jo glėbyje atšiaurios paauglės tapdavo meilios ir paklusnios.

– Atleisk, – sušnibždėjo Krisė Eimei į plaukus.

Eimė atsiduso.

– Už ką? – paklausė ji. – Tu jo nenužudei. Jis pats numirė.

Nes aš esu čia, vos neišsprūdo Krisei, nes aš gyva, o jo nėra. Tačiau ištarė kitus žodžius:

– Teks gyventi toliau, valanda po valandos. Teks gyventi toliau.

Eimė pasimuistė, ko neištrūko jai iš glėbio.

– Žinau.

Krisė žvilgtelėjo į nurofeną.

– Nori vaistų, kad palengvėtų? Kad greičiau užmigtum?

Eimė vyptelėjo ir papurtė galvą.

– Ką daro kitos? – paklausė Krisė.

– Dilė užsidarė kambary. Tamė kalbasi su Robiu.

– Vis dar?

– Vis dar, – atsakė Eimė ir apžvelgė miegamąjį, skubiai perbėgdama akimis šlepetes, krūvą pagalvių. – Aš nežinau, ką daryti.

– Aš irgi, – atsiliepė Krisė.

Eimė vėl pravirko. Krisė stipriau suspaudė dukrai pečius ir priglaudė prie krūtinės galvą.

– Suprantu, vaikeli…

– Aš nepakelsiu…

– Gal nori miegoti su manim? – paklausė Krisė.

Eimė nustojo verkti. Žvilgtelėjo į nebereikalingas pagalves kitoje lovos pusėje. Šniurkščiodama papurtė galvą.

– Negalėčiau. Atleisk.

– Neatsiprašinėk. Tik pasiūliau. Vis tiek nė viena nemiegosim, kad ir kur gulėtume.

– Kai pabusiu, – tarė Eimė, – kokią akimirką neprisiminsiu. Juk taip?

Krisė linktelėjo. Eimė išsprūdo jai iš glėbio ir nuslinko prie durų. Tarpduryje stabtelėjo, ištraukė iš plaukų raudoną gnybtą ir porą kartų spragtelėjo.

– Mums bent jau jo pavardė liko, – tarė neatsisukdama ir nežiūrėdama į motiną. – Mes visos tebesame Rositer. – Ji sudrebėjo giliai atsidūsėdama. – Einu pagriežti fleita.

– Taip, – pritarė Krisė. – Taip. Papūsk.

Eimė dirstelėjo į motiną.

– Tėčiui patiko, kad griežiu fleita, – tarė ji.

Ir nušliurino prie laiptų aikštelės. Krisė išgirdo, kaip duktė plumpina laiptais į antrą aukštą, jųdviejų su Ričiu perstatytą taip, kad Dilė su Eime turėtų po atskirą kambarį.

Ji miegojo. Manė, kad negalės užmigti, kad užmigti būtų negražu, bet kaip į vandenį įkrito, o po poros valandų pabudo tokioje sielvarto gelmėje, kad iš jos kapanotis nebuvo nei prasmės, nei jėgų. Nenutuokė, kiek laiko kankinasi, bet išmušė valanda, kai ji iškeitė dalmatino pūslę į vieną Ričio pagalvių, kvepiančių dažais, kuriais jis dažydavosi žilas plaukų sruogas; ji vaitodama gniaužė pagalvę, kol staiga suvokė, kad virš užuolaidų matyti šviesos pluoštai, o platane už lango jau bando čiulbėti vienas kitas paukštis. Apsivertė ant šono ir įjungė šviesą. Pusė septynių. Vos prieš šešias valandas trylika minučių prasidėjo pirmoji diena gyvenimo, kurio ji visuomet baimindavosi, todėl niekada neleisdavo sau įsivaizduoti. „Aš būsiu beviltiška našlė“, – sakydavo ji Ričiui, o jis, jei teikdavosi išgirsti, atsiliepdavo: „Nesuteiksiu tau progos įsitikinti“, paskui jai ką nors padainuodavo, porą eilučių Tonio Beneto ar Džeko Džonso baladės, ir nukreipdavo kalbą. Jis visada taip darydavo, sumažindavo įtampą daina. Kadaise ji manė, kad tai nuostabu. Tačiau per pastaruosius porą metų jai ėmė atrodyti, kad Ričiui lengviau dainuoti negu kalbėtis. O Dieve, jei jis būtų kalbėjęs! Jei būtų ką nors atsakęs! Jei būtų bent tiek padaręs!

Ji ištraukė iš po antklodės kairę ranką ir apžiūrėjo. Daili, išpuoselėta turtingo vyro išlaikomos gražios moters ranka. Ji mūvėjo paprastą siaurą platininį žiedą ir platesnį žiedą su deimantais. Paprastasis žiedas buvo nenaujas, tiesą sakant, gerokai apdilęs, nes Krisė jį pirmą kartą užsimovė beveik iškart, kai gimė Tamsina. Krisė aiškiai prisiminė kada, nes pati jį nusipirko nešioti ligoninėje ir užsimovė ant piršto. Tačiau žiedas su deimantais buvo naujas. Deimantai buvo dideli, tolimos Pietų Afrikos gelmėse tokių didelių brangakmenių neiškasama. Jie buvo išradingai sukurti mažoje gamyklėlėje netoli Antverpeno mėgdžiojant procesą, kuris gamtoje trunka tūkstantmečius, o šiuo atveju tetruko tris savaites. Krisė paaiškino Ričiui, kad šie deimantai vadinami sintetiniais. Jis pažvelgė į ranką, vėl nusisuko į fortepijoną, paskambino kelis taktus Geršvino ir pasakė:

– Nešiok, mieloji, jei tau teikia džiaugsmo.

– Tu žinai, kas man suteiktų džiaugsmo, – atšovė ji.

Ričis skambino toliau.

– Aš noriu būti ponia Rositer, – neatlyžo ji, – dėl dukterų. Turiu būti ponia Rositer mokykloje. Turiu nešioti vestuvinį žiedą ir būti ponia Rositer.

– Gerai, – tyliai atsakė Ričis, vis garsiau skambindamas. – Žinoma.

– Riči…

– Nešiok deimantus, – pridūrė Ričis. – Nešiok. Leisk man už juos sumokėti.

Bet ji neleido. Iš principo, juk nepriklausoma moteris gali pati nusipirkti išorinio garbingumo ženklus, būtinus už mokyklos vartų net tolerantiškame šiaurės Londone. Savaitę ar dvi ji patenkinta, net šiek tiek džiūgaudama, kad žiopliams peršasi tinkamos išvados, gaudydavo žvilgsnius, krypstančius į jos didžiulius deimantus. Kai Tamsina, pro kurios akis neprasprūsdavo nė menkiausia smulkmena, paklausė: „Dieve mano, mama, juos tau padovanojo tėtis?“, ji įstengė droviai šyptelėti, o tokia šypsena lengvai gali reikšti ir koketišką pasitenkinimą. Bet pamažu, vogčia užsispyrėlė širdis įveikė protą: savarankiškumas ir džiaugsmas nieko nebereiškė, palyginti su didžiuliu apgailėtinu troškimu tapti ponia Rositer iš tikrųjų, o ne svajonėse, papuoštose beprasmiškais – ir pačios apgaule susikurtais – ženklais.

Tiesą sakant, svarbi buvo ne tik šeiminė padėtis. Ji buvo Ričio vadybininkė, rūpindavosi jo koncertų sutartimis ir būtina darbui gerove, tvarkydavo jo finansus. Profesiniu požiūriu Ričiui ji buvo labai svarbi, nes būtent ji, Kristina Kelsi, tada dar jauna mergina, įtikino Ričį Rositerį, kad už šiaurinės Anglijos, kur jis iki tol koncertuodavo, jo laukia gausesnė, jaunesnė publika. Į telefono skambučius Ričis atsakinėdavo nebent savo malonumui, o visus reikalus, ypač buitinius, tvarkyti pavedė jai. Ne, svarbi buvo ne tik šeiminė padėtis.

Ją skatino senas kaip pasaulis, įkyrus, niekuo nepakeičiamas saugumo poreikis. Per dvidešimt trejus bendro gyvenimo metus Krisė nė per plauką neįstengė pastūmėti Ričio skirtis su žmona ir vesti ją. Jis nebuvo katalikas, nebendravo su žmona, jis retai susitikdavo su sūnumi iš anos santuokos. Ričis gyveno Londone viskuo patenkintas su moterimi, dėl kurios ryžosi mesti žmoną ir kurią akivaizdžiai dievino, ir trimis dukterimis, kurias ji jam pagimdė, bet jis nė piršto nepakrutino, kad atsisakęs pirmosios šeimos teisėtai taptų antrosios galva.

Daug metų jis vis kartodavo, kad pagalvos apie tai, nes jo tėviškėje ir giminėje įprastos elgesio normos žmogui svarbios kaip širdies plakimas, todėl jam reikia laiko. Krisė iš pradžių jį suprato, o vėliau bent jau stengėsi suprasti. Bet Ričio pastangos – jei jis apskritai kokias nors dėjo – ilgainiui tapo nepastebimos, o Krisės nerimas ir atkaklumas neišvengiamai augo. Kuo dažniau ji prašydavo – apgalvotai ramiu, todėl itin iškalbingu balsu, – tuo garsiau jis skambindavo Geršviną. Jei ji neatlyždavo, jis pereidavo prie Rachmaninovo ir skambindavo užsimerkęs. Galų gale – ką gi, pasirodo, tai iš tikrųjų buvo galas, – ji nudrožė pirkti dirbtinių deimantų ir (suvokė dabar, apžiūrinėdama kairę plaštaką našlystės aušros šviesoje) atrišo jam rankas radusi praktišką sprendimą – nebe pirmą kartą, šaunuolė Krisė, – kaip gyventi jo nepripažintai.

Ranka nukrito ant minkštos pūkinės antklodės. Visų dukterų pavardė Rositer. Tamsina Rositer, Delija Rositer, Eimė Rositer. Taip jos įregistruotos gimimo liudijimuose, ji sutiko, net paragino. „Išmintingiau joms duoti tavo pavardę, – pasakė ji. – Šiaip ar taip, garsenybė esi tu. Žmonės jas sies su tavim.“

Ji vis laukė, kad jis atsakytų: „Jos – mudviejų vaikai, mieloji, manau, tu irgi turėtum papuošti Rositerių giminę“, bet jis taip neatsakė.

Ričis pripažino dukteris, lyg būtų savaime suprantama, kad jos tapatinamos su juo, jomis didžiavosi ir džiaugėsi kaip pridera. Jo draugams iš Šiaurės pavyko susitaikyti su Ričio persikraustymu į Londoną ir apsimestine perdėta Krisės nuostaba, kad jis taip mielai padeda rūpintis trimis mažylėmis, per penkerius metus išvydusiomis pasaulį; linksmai apkabinę Krisę per pečius su taure rankoje, jie garsiai tvirtindavo, kad jis išdavęs taurų pastovios Šiaurės vyrijos reikalą. Bet nė vienas, net vogčia spoksodamas į Krisės kojas ar krūtis, viešai girdamas jos pagamintus valgius ar gebėjimą gauti Ričiui sutartį garsėjančiose neįtikimu išrankumu vietose, nesiūlė draugui jos vesti. Gal, mąstė Krisė, žiūrėdama į lubas ir vildamasi, jog Dilė viršuje tebemiega, Ričio draugai manė, kad juodu vedę.

Juk dukterys taip manė. Tikriau tariant, dukterys neturėjo pagrindo manyti, kad tėvas jos nevedė. Visos buvo Rositer. Tvarkydama šeimos reikalus, Krisė visada pasirašydavo Rositer. Jos žinojo, kad darbe motina naudojasi Kelsi pavarde ir kad ji tėvo vadybininkė. Joms į galvą nebūtų atėję, kad tėvai nesusituokę, nes apie tai nė vienas jųdviejų neužsiminė. Ričis su Krise ginčydavosi – tokia buvo šeimos legenda, – nes tėvas norėjo mažiau dirbti ir daugiau skambinti ir dainuoti savo malonumui, o motina, apsukri verslininkė, troško semti pinigus, kol jie vėjais ateina. Krisė suprato, kad dukterys linkusios pritarti tėvui. Nieko nuostabaus – jis visada apsukdavo galvą moteriškajai publikos pusei. Bet, ko gero, dėl to – bent iš dalies – dukroms buvo sunku palikti namus. Tiesa, Tamsina buvo išėjusi, bet greitai grįžo, lyg ir tėvo paraginta, šis neslėpė, kad duktė galinti gyventi namie kiek norinti.

Krisė gurktelėjo. Įsivaizdavo, kaip viršuje be proto tvarkingame kambaryje miega Dilė paprasta medvilnine pižama. Ačiū Dievui, kad ji namie. Ir ačiū Dievui už Eimę ir be proto sujauktą jos kambarį, už Tamsiną žemesniame aukšte tarp kaspinų, gėlių ir porcelianinių batelių. Ačiū Dievui, kad ji pati pralaimėjo, kad jai nepavyko pasiekti tikslo: dukterys tampa savarankiškos nesulaukusios nė dvidešimties. Ričis buvo teisus. Jis klydo dėl daugybės dalykų, bet dėl dukterų buvo teisus.

Krisė vėl pravirko. Pasikišo ranką po antklode ir apsivertė ant šono: jos laukė puikiai, asmeniškai, skausmingai pažįstama Ričio pagalvė.

– Kur mama? – paklausė Tamsina.

Ji stovėjo virtuvės tarpduryje apsimuturiavusi rausvu medvilniniu kimono taip standžiai, lyg skaudėtų pilvą. Prie stalo, apšnerkšto suglamžytų popierinių nosinių gniutulėliais, sėdėjo ir pro langą spoksojo Dilė. Virtuvės gale, prie kriauklės, ant vienos kojos, suėmusi kitos pėdą, stovėjo Eimė ir stebeilijo į sodą. Nei viena, nei kita nė nekrustelėjo.

– Kur mama? – pakartojo Tamsina.

– Nežinau, – atsakė Dilė.

– Nežiūrėjai jos kambaryje? – neatsisukdama paklausė Eimė.

– Durys uždarytos.

Eimė nuleido pėdą.

– Aišku.

Tamsina rausvomis šlepetėmis įtipeno į virtuvę ir pasiteisino:

– Negalėjau užmigti.

– Aš irgi.

Ji paėmė virdulį ir alkūne pastūmė Eimę nuo kriauklės, kad galėtų įpilti vandens.

– Netikiu, kad taip atsitiko.

– Aš irgi.

– Negaliu…

Šaltas vanduo pliūptelėjo į virdulį, pašoko ir aptėškė Eimei rankovę.

– Kvaila karve!

Tamsina nekreipė dėmesio. Nunešė virdulį ant padėklo.

– Ką darysim? – paklausė Dilė.

Tamsina įjungė virdulį.

– Grįšime į ligoninę. Reikia atlikti formalumus…

– Iš kur žinai?

– Daktaras sakė. Vakar vakare. Jis pasakė: „Šiandien jau vėlu, bet rytą grįžkite.“

– Jau rytas, – tarė Eimė, tebežiūrėdama į sodą.

Dilė atsisuko nuo stalo.

– Ar mama žinos, ką daryti?

Tamsina iš spintelės išėmė puodelį.

– Iš kur ji gali žinoti?

– Įpilk man arbatos, – paprašė Eimė.

– Kaip tai „iš kur ji gali žinoti“?

– Kodėl ji turi, – prabilo Tamsina ir jos balsas sutrūkčiojo, – žinoti, ką reikia daryti, kai miršta vyras?

– Nekalbėk taip! – suriko Eimė.

Tamsina išėmė antrą puodelį. Luktelėjusi – trečią.

– Tai tiesa, brangioji, – ištarė nežiūrėdama į Eimę.

– Man nereikia tokios tiesos!

– Nė vienai iš mūsų nereikia, – pasakė Dilė. Ji surinko gniutulėlius, sugniaužė, perėjo per virtuvę ir išmetė į šiukšliadėžę. – Ar blogiau, kol nepajėgi suprasti, ar kai supranti?

– Ir taip, ir taip blogai, – atsiliepė Eimė.

– Ar mama?.. – prabilo Dilė ir vėl nutilo.

Tamsina ėmė arbatžolių maišelius iš dėžutės, kurią iš Niukaslo atsivežė tėtis, apdaužytos skardinės dėžutės su prastais erlo Grėjaus portretais, įspaustais visuose keturiuose šonuose. Iš dėžutės visa šeima nepiktai šaipydavosi – tokia ji buvo patogi, sena, tokia prasčiokiškai tvari. Ričis ją dievino. Sakydavo su tokiais daikčiukais jis augęs vaikystėje, gyvendamas tiesinio užstatymo name Nort Šildse. Tvirtindavo, kad dėžutė patikima, ir mėgdavo dėti į ją „Jorkšyro“ arbatžolių maišelius. Arbata „Earl Grey“, nors jo šviesybę gerbiąs, esą skirta puošeivoms ir moterims.

Dabar ją drebančia ranka atidarė Tamsina.

– Ką mama?

– Ar… ir toliau dirbs vadybininke? – užbaigė klausimą Dilė.

Tamsina uždarė dėžutę ir skubiai įdėjo į spintelę.

– Ji labai praktiška. Dirbs.

– Bet dar yra ir kitas dalykas…

– Tėtis nebedainuos, – atsisuko nuo kriauklės Eimė.

– Nebedainuos.

– Jei tėtis nebedainuos…

Tamsina virpančia srovele pylė į puodelius verdantį vandenį.

– Gal ji dirbs kitų žmonių vadybininke…

– Kas dirbs? – iš tarpdurio paklausė Krisė.

Ji vilkėjo tamsiai mėlyną Ričio chalatą, plaukus buvo standžiai susirišusi į arklio uodegą. Dilė atsistojo jos apkabinti, o Eimė atbėgo per virtuvę ir čiupo motiną į glėbį.

– Mes tik svarstėm, – neryžtingai ištarė Tamsina.

– Aš irgi, – pasakė Krisė Dilei į petį. Ir pažvelgė į Eimę. – Kuri nors miegojo?

– Beveik ne.

– Ji griežė fleita, – iškošė Dilė pro sukąstus dantis. – Ji be perstojo pūtė fleitą. Nebūčiau galėjusi užmigti, net jei būčiau norėjusi.

– Aš nenorėjau užmigti, nes būtų reikėję pabusti, – paaiškino Tamsina.

– Čia arbata? – paklausė Krisė.

– Užplikysiu dar vieną…

Krisė priėjo prie stalo, nepaleisdama iš glėbio dukterų. Tą akimirką jai atrodė, kad tik į jas gali atsiremti, tik iš jų sulaukti užuojautos, ir sykiu – kad jos slegia, ji net neįsivaizduoja, kaip įveikti ir užgniaužti šį jausmą. Susmuko ant kėdės, ir Tamsina pastatė priešais puodelį arbatos. Krisė pakėlė akis.

– Ačiū. Skrebučių?

– Negalim nieko praryti, – paaiškino Dilė.

– Pabandykit. Tik po riekelę. Padės, tikrai.

Dilė papurtė galvą. Eimė atidarė spintelę ir valandėlę griozdė. Paskui išėmė pakelį šokoladinių sausainių ir padėjo ant stalo.

– Aš stengiuosi nevalgyti šokolado, – išrėžė Dilė.

– Tu tikra rakštis…

– Ša, – tarė Krisė ir paėmė Dilei už riešo. – Ša. Ša.

Dilė atitraukė ranką ir užsidengė akis.

– Juos valgydavo tėtis…

– Ne, nevalgydavo, – tarė Eimė. – Ne šituos. Jis valgydavo šlykštynes su šokoladinio kremo įdaru, jis…

– Patylėkit, – paprašė Krisė ir paėmė puodelį. – Apie ką kalbėjotės, kai įėjau?

Tamsina padėjo ant stalo puodelius ir pažvelgė į seseris. Šios spoksojo į stalą.

– Apie tave, – atsakė ji.

Krisė pakėlė galvą.

– Ir? – paragino ji.

Tamsina atsisėdo ir apsimuturiavo kimono, lyg eitų prieš vėją.

Dilė atitraukė ranką nuo veido.

– Mes svarstėme… – prabilo ji, – …na… ar mes… atsigausime, ar išsiversime, ar…

Stojo tyla.

– Mes labai ilgai neatsigausime, – tarė Krisė. – Negi tu manai priešingai? Čia mano nuomonė. Teks priprasti prie daugybės naujų dalykų, o mes, tiesą sakant, nenorime pratintis. Juk taip? – Ji nutilo. Apžvelgė stalą. Eimė sutrupino sausainį ir dėliojo jį iš gabaliukų. – Bet juk jūs tai žinot. Ne blogiau už mane. Jūs kalbėjot, juk jūs kalbėjot ne apie… ar atsigausime po tokio sukrėtimo, taip?

– Visa kita niekai, apie juos net galvoti… – prabilo Tamsina.

– Ne, – pertraukė ją Krisė, – tokia tikrovė. Turime būti praktiškos. Reikia gyventi. Gyventi toliau. Taip norėjo tėtis. Todėl jis taip plušo.

Ant sutrupinto sausainio pabiro Eimės ašaros.

Krisė vėl suėmė Dilei riešą ir paėmė Eimei už rankos. Stipriai suspaudė ir, žiūrėdama į Tamsiną, pasakė:

– Mes susidorosime. Nesirūpinkite. Turime namą. Ir ne tik namą. Aš dirbsiu toliau. Nesijaudinkit. Dabar tvarkysime reikalus. Kaip nors prastumsime dieną.

Tamsina dešine ranka suko ratu puodelį su arbata, o kairiąją spaudė prie pilvo.

– Reikia pranešti pažįstamiems, – tarė ji.

– Reikia, – sutiko Krisė. – Sudarysime sąrašą.

Tamsina pakėlė akis.

– Ko gero, aš kraustysiuosi pas Robį.

Dilė riktelėjo.

– Mieloji, ne dabar, – alsiai ištarė Krisė.

– Bet aš…

– Užsičiaupk! – staiga išdrožė Eimė.

Tamsina gūžtelėjo pečiais.

– Aš tik pamaniau, jei jau kuriame planus ir sudarinėsime sąrašus…

Eimė persilenkė per stalą.

– Mes ruošėmės sudaryti sąrašą žmonių, kuriems reikia pranešti, kad vakar vakare mirė tėtis, – sušnypštė ji. – O ne sąrašus tipų, su kuriais ketiname sumesti skudurus.

Krisė atsistojo.

– Civilinių aktų registruotojas, – tarė ji, rausdamasi popierių šūsnyje prie telefono. – Laidojimo biuro agentas. Ko gero, laikraščiai. Verčiau pranešti, kol patys nesužinojo.

Tamsina atsitiesė ant kėdės.

– O Margareta? – paklausė ji.

Krisė liovėsi vertusi popierius.

– Kas?

– Margareta, – pakartojo Tamsina.

Eimė su Dile įsmeigė į ją akis.

– Tame…

– Jai reikia pasakyti, – nenusileido Tamsina. – Ji turi teisę žinoti.

Eimė atsisuko ir pažvelgė į Krisę virtuvės gale. Motina laikė užrašų knygelę ir klaikų rašiklį, padabintą siaubingai rausva marabu plunksna.

– Mama?

Krisė lėtai linktelėjo.

– Žinau…

– Bet tėtis nenorėtų! – pareiškė Dilė. – Tėtis niekada su ja nesikalbėdavo, juk taip? Jis išbraukė ją iš savo gyvenimo, jis nebūtų norėjęs, kad ji… – Dilė nutilo. – Tai su ja nesusiję, – piktai pridūrė.

Eimė atsistojo ir vėl nuslinko per virtuvę. Krisė žiūrėjo į tamsius dukters plaukus, krintančius ant nugaros, tamsius Ričio plaukus, tamsius šiaurietiškus Ričio plaukus, tik mergiškus.

– Eime?

Eimė neatsisuko.

– Nereikėjo apie ją užsiminti, – tarė Tamsina. – Nereikėjo. Ji niekaip nesusijusi.

– Nekenčiu jos, – pareiškė Dilė.

– Nederėtų, – prisivertė atsiliepti Krisė. – Ji nekalta, kad tėtis su ja gyveno prieš mus, be to, ji niekada nieko nereikalavo ir nekeldavo mums rūpesčių.

– Bet ji yra, – neatlyžo Dilė.

– Be to, – iš galo virtuvės atsklido Eimės balsas, – ji buvo jo žmona.

– Buvo, – pabrėžė Tamsina.

Krisė prispaudė prie krūtinės užrašų knygelę ir rašiklį su plunksna.

– Vargu ar pajėgsiu jai paskambinti… – tarė ji.

– Aš irgi, – pritarė Dilė.

Tamsina išsitraukė iš kimono kišenės mažutį mobilųjį ir padėjo ant stalo.

– Negražu jai viso labo pasiųsti žinutę…

Krisė staiga mostelėjo laisva ranka.

– Negaliu to padaryti, nepajėgsiu… – ji nutilo ir užsidengė ranka burną.

Tamsina pašoko.

– Mama…

– Viskas gerai, – tarė Krisė. – Nieko man nėra. Tikrai. Bet tu teisi. Suprantu, kad reikia pranešti Margaretai…

– Ir Skotui, – pridūrė Eimė.

Krisė dirstelėjo į ją.

– Žinoma. Skotui. Užmiršau jį, užmiršau…

Tamsina apkabino motiną.

– Velniai griebtų, – sušnibždėjo Krisė, įsikniaubusi į Tamsiną. – Velniai griebtų. Negaliu…

– Ir neturi, – tarė Tamsina.

– Turiu. Privalau. Privalau pranešti Margaretai ir Skotui, kad tėtis mirė.

Visos nutilo. Dilė nurinko nuo stalo puodelius ir sudėjo į indaplovę. Paskui sušlavė sausainio trupinius į delną ir subėrė į šiukšliadėžę, o pakelį įdėjo į spintelę. Visos žiūrėjo į ją. Jos buvo įpratusios stebėti Dilę, itin tvarkingą buityje, bet nepaprastai sujauktų jausmų. Jos palaukė, kol Dilė surado skudurą, nušluostė stalą, išmazgojo skudurą ir, dailiai sulanksčiusi, pakabino ant čiaupo virš kriauklės.

– Ačiū, vaikeli, – vangiai, bet meiliai padėkojo Krisė.

– Sužinos ta velnio Margareta ar ne, nesvarbu! – tūžmingai išpoškino Dilė.

Krisė atsiduso ir atsitraukė nuo Tamsinos.

– Svarbu.

– Tėtis nenorėtų!

– Norėtų.

– Tai pranešk! – suriko Dilė.

Krisė sudrebėjo.

– Nieko nepagailėčiau…

– Aš stovėsiu šalia, kai skambinsi, – pažadėjo Tamsina.

Krisė šyptelėjo jai.

– Ačiū…

– Mama?

Krisė atsisuko. Eimė buvo sunėrusi rankas ir atsišliejusi į spintelę, kurion įdėjo sausainius.

– Ką, mieloji?

– Tai padarysiu aš.

– Ką padarysi?

– Paskambinsiu jai, – paaiškino Eimė. – Paskambinsiu Margaretai.

Krisė išskėtė rankas.

– Tu nuostabi. Tikras angelas. Bet neprivalai, tu jos nepažįsti…

Eimė pasimuistė.

– Tada bus lengviau, juk taip?

– Bet…

– Klausyk, – prabilo Eimė, – man telefonai netrukdo. Aš jų nebijau. Surinksiu jos numerį, pasakysiu, kas aš tokia, kas atsitiko, ir atsisveikinsiu.

– O jei ji užsimanys atvažiuoti į laidotuves? – įsiterpė Dilė. – O jei užsigeis atvažiuoti ir sudaryti įspūdį, neva jis…

– Prikąsk liežuvį, – nukirto Dilę Tamsina ir pažvelgė į motiną. – Leisk, – paprašė. – Leisk Eimei jai paskambinti.

– Tikrai?

– Taip, – atsakė Tamsina. – Tegu daro, kaip sakė, ir bus atlikta. Viskas bus baigta po poros minučių.

– O paskui?

– Nebus jokių „paskui“.

Eimė atsiplėšė nuo spintelės ir atsitiesė. Taip ji atrodydavo, prisiminė Krisė, kai mokydamasi nardyti stovėdavo ant tramplino galo, susijaudinusi, sunerimusi, įsitempusi. Eimė pamerkė motinai ir nusišypsojo.

– Pamatysi, – tarė Eimė.

ANTRAS SKYRIUS

Margareta gyveno prie jūros daugiau kaip šešiasdešimt metų, todėl nė užuolaidų neatitraukusi kasryt žinodavo, koks oras. Kartais išgirsdavo duslų kriokimą, vėjo ir lietaus; kartais ant lubų nuo vandens atsispindėdavo pakriki šviesos žibučiai, vadinasi, giedra; kartais tvyrodavo slogi tyla – rūkas.

Šiandien rūkas. Pažvelgusi į lauką, Margareta išvydo, kad ūkana iš jūros persirito per žemas uolas, užpildė platų žolėtą ovalą prieš pusračiu lenktą Persio Sodų gatvę ir švelniai plakasi į pastatus. Įmantriuose geležiniuose siauro jos miegamojo balkono išraitymuose ir kreivoje sodo vyšnioje įstrigs miglos skiautelės ir kuokštai. Langų stiklus, automobilius gatvėje, žalvarinę lentelę ant durų – ją žūtbūt reikia blizginti kasdien, – išmuš druskos dėmės. Ir vyraus klaiki tyla, o visi įprasti ryto garsai – užtrenkiamos lauko durys, paleidžiami varikliai, moters už dviejų namų barimasis ant šuns, mėgstančio pradėti dieną skardžiu lojimu, – prislops.

Margareta lėtai išsiropštė iš lovos ir pėdomis sugraibė šliures. Jos buvo geros, iš avikailio, patvarios kaip ir pamuštas medvilninis chalatas, išmargintas rožėmis ir užsegamas medžiaga aptrauktomis sagomis, ir nors Margareta vyptelėjo, išvydusi save veidrodyje ant miegamojo sienos, žinojo, kad atrodo tinkamai. Taip pridera atrodyti dirbančiai, dar neišėjusiai į pensiją šešiasdešimt šešerių metų moteriai, gyvenančiai Persio Sodų gatvėje, Tainmute, name su dvigubomis laukujėmis durimis, katinu ir dideliu dekoratyvinių žolių stovu prie svetainės lango.

Ji atitraukė užuolaidas ir žiūrėjo į rūką – draiskanotas ir nevientisas; gūsingas, stipresnis vėjas ar kaitresnė saulė kaipmat jį išsklaidys. Tiesiai po ja ant automobilio viršaus stovėjo kiras – milžiniškas, be abejo, ketindamas, kaip kirai mėgsta, gausiai apdergti priekinį stiklą. Paukštis pakreipė galvą, rodydamas, kad ją pastebėjo ir neketina paisyti, paskui ryžtingai nutipeno per automobilio stogą ir atsuko nugarą.

Margareta nulipo į virtuvę. Ant stalo tupėjo milžiniškas katinas tokia pat įžūliai abejinga kaip kiro mina. Mažutį perkarusį rainą kačiuką, atėmęs iš jį kankinančių vaikų Nort Šildso prieplaukos rajone, maždaug prieš aštuonerius metus parnešė Skotas, ir kačiukas be perstojo neišvengiamai augo, kol tapo didžiuliu kvadratiniu rainiu neproporcingai mažomis ausimis ir stora kaip pagalvėlė uodega.

– Man nelabai patinka katės, – tada pasakė Margareta Skotui.

– Man irgi, – atsiliepė jis.

Abu pažiūrėjo į kačiuką. Šis nugręžė snukutį ir ėmė praustis.

– Staigmenų irgi nemėgstu, – pridūrė Margareta.

– Mama, netrukus jis nebebus staigmena, – patikino Skotas. – Tu prie jo priprasi.

Taip ir buvo. Ji priprato prie kačiuko kaip prie daugybės kitų dalykų. Tiesą sakant, suvokė, kaip priprato prie kačiuko, kai ėmė jam aiškinti, kad vienas svarbiausių dalykų, kuriuos jis gyvenime turįs žinoti, yra priprasti ne prie savo, o prie kitų žmonių sprendimų padarinių. Pirmaisiais metais kačiukas buvo vadinamas tiesiog kačiuku. Vėliau augantį ir didėjantį katiną Skotas pavadino komiko Dosono pavarde.

Margaretai einant pro Dosoną prie virdulio, katinas ištiesė milžinišką leteną ir griebė nagais už chalato.

– Tuojau, – tarė Margareta.

Už virtuvės lango rūkas iš jūros buvo skystesnis, mat jam teko peršliaužti per stogus, oras buvo tik šiek tiek apsiblausęs. Mažas grįstas vidinis kiemelis – kaimynams labiau patiko jį vadinti patijum, – atstojantis daržą, tokiu oru pragaišdavo. Visi augalai nuleipdavo nuo drėgmės ir šalčio, o pajuodę lapai prilipdavo prie lygių paviršių it suploti šliužai. Margaretos kaimynė iš kairės, užkrėsta atostogų Ispanijoje, savo patijų nudažė baltai, papuošė spalvotų stikliukų ir veidrodžio šukių mozaika, o ant namo sienų pakabino metalines pintinėles, iš kurių kada nors pliūptelės rausvų ir oranžinių bugenvilijų liūtis. Margareta nesiruošė vežtis į Tainmutą užsienio. Užsienis yra užsienis, o Anglijos šiaurė – Anglijos šiaurė. Jos nuomone, jei gėlė nelaiminga, augdama prie Šiaurės jūros, nėra prasmės nė bandyti.

Ji užsiplikė arbatinuke arbatžolių ir iškratė į plastikinį dubenėlį saują sauso kačių ėdalo iš dėžės su užrašu „Senoms nutukusioms katėms“. Padėjo dubenėlį ant grindų. Dosonas plumptelėjo nuo stalo, su panieka apuostė pusryčius ir atsitūpė šalia, nežiūrėdamas į Margaretą.

– Nieko kito negausi, – tarė Margareta ir įsipylė arbatos. – Gali čia tupėti kiaurą dieną. – Šliukštelėjo pieno. – Tau nepakenktų kokią dienelę papasninkauti.

Stora Dosono uodega vos pastebimai sutrūkčiojo.

Margareta čiupo arbatą, ruošdamasi lipti į viršų.

– Pagalvok.

Dosonas spoksojo į sieną. Margareta praėjo pro šalį, padariusi lankstą, kad nagai jos nepasiektų, – kaip puikiai dvi būtybės, gyvenančios vienuose namuose, pažįsta viena kitą, – ir užkopė laiptais. Neseniai jie buvo iškloti naujais šviesiai pilkais vilnoniais kilimais. Skotas siūlė sizalio taką ar jūrų žolių. Margareta atkirto, kad ji ne senbernis (pabrėžė šį žodį, tegul Skotas supranta, kokia jos nuomonė apie atkaklią trisdešimt septynerių metų sūnaus viengungystę), gyvenantis palėpėje Niukasle, – Persio Sodų gatvei tinkamiausias yra vilnonis nenudėvimas neutralios spalvos takas. Jai patiko kilimas, patiko stangrus storo putplasčio patiesalas. Naujas kilimas, mąstė ji, namui daro tokį pat poveikį kaip sodui veja, nupjauta taisyklingais ruožais.

Margaretai nereikėdavo svarstyti, kuo apsirengti. Dvidešimt trejus metus, nuo tada, kai liko viena, ji laikėsi kelių įpročių, įgytų, ginantis nuo pamestos žmonos sielvarto ir pykčio. Ričiui išvykus, ji tebedarė dėl kitų žmonių tai, ką kadaise – ir labai sėkmingai – darydavo dėl jo, kasdien rengdavosi itin rūpestingai. Iš pradžių tai buvo ir būtinybė puikuotis drąsa, poreikis parodyti pasauliui, kad jos dvasia nepalaužta, nors širdis laikinai sudaužyta. Praėjus savaitei ar dviem po Ričio išvykimo, Margareta kiekvieną vakarą spręsdavo, ką apsivilks kitą dieną, išimdavo drabužius iš spintos, apžiūrėdavo, ar nėra dėmių, pūkų, ir pakabindavo iki ryto it skiautinį vėdinti. Kartais rytą ji nepaaiškinamai nebenorėdavo vilktis išvakarėse išsirinktų drabužių, bet nė karto neapsigalvojo. Prietaringai būgštaudavo, kad užsimaniusi pakeisti drabužius nebegalės sustoti, kol kambaryje padarys jukinį ir susitaršiusi, paklaikusi apsipils ašaromis.

Šiandien jos drabužiai mėlyni. Pilkšvai mėlyni. Prie jų dera beveik kasdien nešiojamas perlų vėrinys, kurį Ričis jai įteikė gimus Skotui, ir perlų auskarai, kuriuos Skotas jai padovanojo per penkiasdešimtąjį gimtadienį. Tada jam buvo tik dvidešimt vieni. Matyt, daug ko atsisakė, kad nupirktų jai perlų auskarus, ir net dabar, prisiminus, kaip švelniai ir gremėzdiškai jis bandė atstoti nesantį tėvą, segantis auskarus jai drebėdavo rankos. Juos Margareta nešiodavo kasdien, net be vėrinio, kaip ir „Cartier“ laikrodėlį, pasidovanotą šešiasdešimtmečio proga. Laikrodėlio bumbuliuke, judinančiame rodykles, buvo įstatytas nedidukas kupolo pavidalo safyras, baisiai jai patinkantis.

Pusryčių irgi nelėmė užgaidos. Žiemą – kruopų košė, vasarą – javainiai su tarkuotu obuoliu, arbata ir krūvelė vitaminų porcelianiniame kiaušinių puodelyje, vaikystėje per vienas Velykas padovanotame Skotui. Kiaušinių puodelis buvo triušio su pintinėle pavidalo. Triušio ausys buvo apdaužytos, pintinėlė keliose vietose įtrūkusi, bet Margaretai jis buvo įprastas, todėl mielas kaip skalbinių pintinė vonios kambaryje, paveldėta iš motinos, kaip sudedamasis stalas, kurį juodu su Ričiu nusipirko po jo pirmo sėkmingo koncerto, pirmasis jų baldas, pranašaujantis, kad vieną gražią dieną jie turės savo namą, užuot gyvenę pas tėvus.

Kartais, savaitgalį grįždamas į Tainmutą, Skotas iš Niukaslo atveždavo bandelių, kolumbietiškos kavos ir spanguolių sulčių. Dosonas, labai vertinantis prancūziškus raguolius, pagyvėdavo, glaustydavosi Skotui apie kojas ir garsiai murkdavo. Šiandien jis nekreipė į pusryčius dėmesio. Jie liko nepaliesti, o katinas pasitraukė į mėgstamiausią vietelę dieną, išsitiesė ant sofos atlošo iškištame svetainės lange, žvalgydamasis saulės spindulių ir įvykių. Margareta žinojo: nors tinginys tyso uodegą užrietęs, jam įdomu, kas darosi lauke.

Papusryčiavusi Margareta įdėjo košėtą dubenėlį į indaplovę, triušį pastatė ant lentynos prie vitaminų dėžučių, įjungė telefono atsakiklį, patikrino, ar rankinėje ir lagaminėlyje turi viską, ko šiandien prireiks. Prieškambaryje stabtelėjo prie, pasak Skoto, lūpdažių veidrodžio. Jame atsispindėjo tas pat, kas visada. Kadaise vienas nelabai išmintingas žmogus pasakė Margaretai: iš pažiūros ji – tobula konservatorių partijos šalininkė, pasitempusi, gabi, grėsminga. Margareta, gimusi ir augusi socialiste ankštame tiesinio užstatymo name Nort Šildse, buvo įžeista iki kaulo ir to neslėpė. Augant jos idealas buvo Barbara Kasl1.

Kiras stropiai nusilengvino ant užpakalinio Margaretos lango stiklo. Jei šiandien dirbtų kontoroje, pėsčia nueitų Rytine gatve už Karaliaus Edvardo įlankos į Priekinę gatvę, bet darbo kalendoriuje numatytas susitikimas Niukasle, todėl reikės automobilio. Ji padėjo lagaminėlį ant užpakalinės sėdynės ir sėdo prie vairo. Kiro atminimo dovanėlė palauks.

Jos biuras – Margaretos Rositer pramogų agentūra – buvo už vienos gausių Tainmuto kavinių, virš kirpyklos. Siauros durys iš gatvės – Skotui reikalaujant nudažytos blausia tamsiai pilka spalva, šlifuoto aliuminio, o ne žalvario, kaip ji norėjo, furnitūra, – vedė į tokį pat siaurą baltai dažytą koridoriuką, nukabinėtą įrėmintomis kai kurių Margaretos klientų nuotraukomis. Užlipus laiptais, viršuje buvo antros durys, o už jų – du kambariai, kuriuose buvo uždirbti pinigai paskutiniams Skoto mokslo metams ir studijoms, du dešimtmečius pragyventi Margaretai ir iš dalies pragyventi Glendai, ši tvarkė raštvedybą, sąskaitas ir buhalteriją. Glendos vyras dvidešimt septynerių metų liko luošas po nelaimingo atsitikimo Svono Hanterio laivų statykloje.

Dėl luošio vyro Margareta ir pasamdė Glendą, nes jos tėvas irgi buvo luošas, ir tai, be abejonės, temdė jos vaikystę. Kai Margareta buvo dar maža, jis buvo vyriausiasis mechanikas tralerio „Ben Torkas“, registruoto Nort Šildse ir priklausančio Ričardui Ervinui ir sūnums, šie turėjo beveik du šimtus tralerių ir silkių drifterių. Ji prisiminė juos, susigrūdusius Nort Šildso Žuvų prieplaukoje kaip silkės statinėje. O paskui jos tėvas – dėl tamsios odos draugai vadino jį Juodžiu – dėl variklio gedimo, apie kurį Margaretai niekas nieko nepasakojo, neteko rankos, buvo perkeltas dirbti į Šildso šaldymo įmonę silkių konservuoti ir sykiu įniko lankytis vietos smuklėje „Kopūstų laukas“. Namie kildavo siaubingi ginčai, nors vietos trūko ne tik rėkti, bet ir gyventi. Kai tėvai paleisdavo gerklę, Margareta su seserimi lėkdavo į viršų. Jos niekada apie tai nesikalbėdavo, bet abi be žodžių sutarė – joms vaidai nepakeliami, o motina puikiai moka pati savim pasirūpinti, juolab kad priešininkas vienarankis ir vos pastovi. Jaunystėje motina dirbo silkių darinėtoja, ir abi dukterys pasiryžo nesekti jos pėdomis. Margaretos sesers ryžtas buvo toks didelis, kad ji išvyko į Kanadą vos šešiolikos ir nebegrįžo, palikusi Margaretą ir motiną grumtis su gyvenimu Nort Šildse, Juodžiu Ramziu ir, kaip tėvas erzinamai sakydavo, jo „skysto juoko“ pomėgiu.

Glendos vyras negėrė. Šis ramus taupus žmogelis neįgaliojo vežimėlyje kiauras dienas ką nors taisydavo, tvarkydavo ir skaičiuokle nagrinėdavo menkas namų ūkio įplaukas. Jis kovojo su savo luošumu valdingai įkyriai, netgi smulkmeniškai, ir Margareta, įžūliai laužydama taisykles, mokėjo Glendai dalį atlyginimo grynaisiais, kad ne kiekvienas pensas būtų kruopščiai patikrintas ir paskirstytas nuožmiai vadovaujant Bariui. Pasak Glendos, jei ne Margareta, ji niekada negalėtų apsikirpti, nusipirkti naujų apatinių arba nupirkti dovanėlių vaikaičiams. Glenda tapo senele nesulaukusi keturiasdešimties.

Ji jau sėdėjo prie stalo, kai Margareta atvažiavo. Margaretai tai nepatiko, bet ji suprato, kad Glendai ateiti į darbą pirmai reiškia ištikimybę viršininkei ir verslui. Margareta matė, jog ji skaičiuokle apdoroja mėnesio pabaigos duomenis, paskui trokš viską paaiškinti, nors jie išdėstyti taip, kad aišku be žodžių.

– Gražiai atrodot, – tarė Glenda.

Ji tai sakydavo beveik kiekvieną rytą ir, Margaretos nuomone, nuoširdžiai. Teko taikstytis su šiuo ritualu nesipiktinant, nes jis buvo neišvengiamas.

– Ačiū, brangioji, – padėkojo Margareta.

Ji padėjo rankinę ant grindų, o lagaminėlį – ant rašomojo stalo. Langai buvo pridengti žaliuzėmis, ir Margareta perėjo per kambarį už Glendos jų pakelti ir įleisti daugiau menkos ryto šviesos.

– Maniau, autobusas vėluos, – tarė Glenda. – Toks rūkas. Bet nevėlavo. Atvažiavo vos ne per anksti. Turėjau bėgti Šiaurine Karaliaus gatve, klaikokas vaizdelis. Nieko nuostabaus, kad esu susitaršiusi po tokio bėgimo.

Ji nutilo, tikėdamasi, kad viršininkė ją nuramins.

Margareta, Dosono išdresuota aplenkti akivaizdžias tiesas, paklausė, lyg Glenda nieko nebūtų pasakiusi:

– Glenda, brangioji, ar skambino Bernis Harisonas?

– Dar ne, – atsakė Glenda ir užsikišo už ausies kelias sruogas plaukų. – Ar aš labai netvarkingai atrodau?

Margareta dirstelėjo į ją.

– Ne, brangioji. Atrodai kaip paprastai.

Jos rankinėje suskambėjo telefonas. Margareta ėmė joje grabinėti, o tuo tarpu sučirškė telefonas ant Glendos stalo.

– Margareta Rositer, – tarė ji, sugraibiusi mobilųjį.

– Margaretos Rositer agentūra, – sykiu ištarė Glenda į ragelį.

– Taip, brangioji, – atsakinėjo Margareta Bernio Harisono sekretorei. – Ne, brangioji. Ne, negaliu atšaukti šios dienos susitikimo. Turime nuspręsti šiandien, nes…

– Atleiskite, nesupratau? – tarė Glenda.

– Koncertuoti „Šalavijuje“ pasiūloma labai retai, – tarė Margareta, – ir prašyčiau atleisti, brangioji, bet šį reikalą turėčiau aptarinėti ne su tavim, o su ponu Harisonu. Ar galiu pasikalbėti su juo?

– Ponia Rositer kalba kitu telefonu, – pasakė Glenda.

Margareta priėjo prie lango ir pažvelgė į gatvę. Bernio Harisono motina dirbo Velčo saldainių fabrike, o jis dabar važinėja jaguaru ir turi butą Monte Karle.

– Paklausyk, Berni…

– Labai svarbu? – pasakė Glenda. – Pasakyti jai, kad jums paskambintų?

– Ką gi, – tarė Margareta, – jei negali vėliau, ropškis į savo vulgarų kledarą ir važiuok pas mane tučtuojau.

Tarp Margaretos ir lango įsispraudė Glenda ir vien lūpomis, tampydama jas it animacinė žuvis, ištarė: „Kažkas svarbaus.“

– Palūkėk, Berni, – tarė Margareta ir atitraukė nuo ausies mobilųjį. – Kas dabar? – paklausė Glendos.

– Mergina, – atsakė Glenda. – Skambina mergina. Sako, kad svarbu. Sako, kad turi su jumis pasikalbėti.

Margaretai per nugarą perbėgo šiurpas.

– Kas per mergina?

– Sako, kad jos vardas Eimė, – paaiškino Glenda. – Sako, kad jūs žinosit…

Margareta atsainiai linktelėjo Glendai ir vėl prispaudė telefoną prie ausies.

– Berni, aš tau atskambinsiu po penkiolikos minučių. Pasakyk klientui, kad net Džošas Grobanas2 apsaltų iš džiaugsmo, jei jam būtų pasiūlyta dainuoti „Šalavijuje“.

Ji uždarė telefoną ir atkišo ranką. Glenda padavė ragelį.

– Kas jums? – paklausė Glenda.

Margareta atsuko nugarą ir prabilo:

– Alio. Kalba Margareta Rositer.

Trumpam stojo tyla, paskui Eimė ištarė:

– Aš Eimė.

– Eimė, – pakartojo Margareta.

– Taip. Eimė Rositer.

– Ar… – prabilo Margareta ir nutilo.

– Ne, – atsakė Eimė. Jos balsas buvo vos girdimas ir virpėjo. – Skambinau jums į namus, bet jūs jau buvot išėjusi. Todėl… todėl skambinu dabar, nes jūs turite žinoti, skambinu jums pasakyti… apie tėtį.

– Ką?..

– Jis mirė, – paprastai ištarė Eimė.

– Mirė? – nepatikliai pakartojo Margareta.

– Mirė nuo infarkto. Nuvežėm į ligoninę. Ir jis ligoninėje mirė.

Margareta apgraibomis susirado už nugaros Glendos stalo kraštą ir atsišliejo.

– Jis… jis mirė?

– Taip, – atsakė Eimė. – Vakar vakare. – Jos balsas nutrūko. – Mirė, ir tiek.

Margareta užsimerkė. Išgirdo, kaip sako: „Ačiū, kad pranešei, brangioji“, lyg kalbėtų kitas žmogus, o paskui visai nepanašiu balsu, beveik paklaikusiu: „Koks smūgis, negaliu patikėti, netikiu, negaliu…“

Glenda atsistojo, priėjo ir uždėjo ranką jai ant peties.

– Turiu eiti, – pasakė Eimė iš Londono.

– Ar… ar negalėtum man papasakoti daugiau?

– Kad daugiau nėra ką, – atsakė Eimė. – Tiek nepakanka? – pridūrė piktai ir liūdnai.

– Pakanka, – atsakė Margareta. – Taip…

– Mes pamanėm, – Eimė kalbėjo jau santūriau, – mes pamanėm, kad jūs turite žinoti. Todėl jums ir pranešu. Kad mamai nereikėtų.

Margareta nieko neatsakė. Stovėjo atsišliejusi į Glendos stalą, užsimerkusi ir prispaudusi prie ausies ragelį.

– Iki, – tarė Eimė, ir ryšys nutrūko.

Glenda atitraukė ranką nuo Margaretos peties, atsargiai paėmė jai iš gniaužtų ragelį ir uždėjo ant telefono šakučių.

Margareta atsimerkė.

– Eimė, – tarė ji. – Eimė. Ričio duktė. Trečioji Ričio duktė.

Ji atsisuko ir pažvelgė į Glendą.

– Ričis mirė, – paaiškino.

Skotas neprisiminė, kada motina paskutinį kartą lankėsi jo bute. Maždaug kartą per mėnesį jis važiuodavo į Tainmutą ir nakvodavo buvusiame savo kambaryje – keista būdavo vėl miegoti viengulėje lovoje, – o motina beveik niekada neužsukdavo pas jį ir, atvykusi į Niukaslą, mieliau susitikdavo su juo neutralioje vietoje, tarkim, viešbutyje. Ji neslėpė savo nuomonės apie šiuolaikišką jo buto apstatymą, bet prieplaukoje, prieš meno galeriją, susirado viešbutį, kurio niekaip nepavadintum tradicišku; kartais juodu susitikdavo antro aukšto bare, iš kurio atsiverdavo upės vaizdas, ji gerdavo džiną su toniku ir pritariamai žvalgydavosi. Sakydavo, jai patinka, kad merginos dabar rūpinasi išvaizda, o vyrams madinga kirptis.

– Aštuntame dešimtmetyje, – pasakė ji Skotui, – tavo tėvas atrodė klaikiai. Violetinės kliošinės kelnės ir plaukai iki pečių.

Kai ji paskambino, Skotas kaip tik ėjo iš teismo visai arti to viešbučio susitikęs su baristeriu dėl sudėtingos sukčiavimo, susijusio su PVM, bylos. Atsakovas kadaise buvo motinos klientas, todėl, išvydęs telefono ekrane motinos pavardę, Skotas pamanė, jog ji būgštauja būsianti įvelta į bylą ir skambina, kad jis ją nuramintų. Bet motina buvo neįprastai tyli, išsiblaškiusi ir be paliovos kartojo: „Norėčiau pasimatyti, mielasis. Šiandien, jei gali. Norėčiau susitikti tavo namuose.“

Beprasmiška klausti: „Dėl ko?“ Regis, ji nepajėgi jam pasakyti.

– Nesergu, mielasis, – tepasakė, – dėl to nesirūpink. Aš sveika.

Jis anksti išėjo iš kontoros – tai niekada nebūdavo lengva – ir sparčiai nužingsniavo palei upę į vakarus, nuo tilto per Tainą pasuko į šalį, užkopė į kalvą tarp senų namų ir naujų įstaigų kvartalų ir atsidūrė Klaveringo pastate, kuriame prieš porą metų už lupikišką, motinos nuomone, kainą nusipirko vieno miegamojo butelį. Pro jo langą buvo matyti geležinkelio pylimas, senasis pilies bokštas, tilto arkos viršus ir toli Geitshede spindintis „Šalavijas“.

Ji laukė jo vestibiulyje prie liftų. Klaveringo pastatas Viktorijos laikais buvo didžiulis fabrikas, ir architektai pasirūpino išsaugoti aštrius kampus ir gamybinę nuotaiką, atidengtas plytas, metalinius ramsčius, juodai nudažytas sijas ir daugybę griozdiškų veržlių bei varžtų, todėl atrodė, kad namo praeitis daug gyvybingesnė už dabartį.

Margareta žengė prie Skoto ir pabučiavo jį į skruostą. Buvo labai išblyškusi.

– Tu sveika, mama?

– Taip, mielasis, – tarmiškai atsakė ji, paprastai taip darydavo pavargusi. Mostelėjo lifto pusėn. – Kylam į viršų. Pasakysiu, kai liksime vieni.

Skotas pasilenkė iškviesti lifto.

– Nelaukiau tavęs, mama. Lova nepaklota…

– Nesvarbu, – tarė Margareta. – Nesvarbu.

Jis paskui motiną įžengė į liftą.

– Mama, ar negalėtum… – prabilo, bet ji atsisuko ir palietė jam krūtinę.

– Tuojau, mielasis, – nutraukė ir įsistebeilijo į plieninę lifto sieną, taigi teliko laukti.

Jo butas – vienas ilgokas kambarys medinėmis grindimis, juodi geležiniai ramsčiai; virtuvė viename gale ir mažas tamsus miegamasis kitame. Baldų, išskyrus metalinį stalą, kelias kėdes, televizorių ir pianiną „Yamaha“, kurį Margareta padovanojo Skotui dvidešimt pirmojo gimtadienio proga, beveik nebuvo. Jis buvo palikęs pakeltas žaliuzes, nenorėjo slėpti gražaus vaizdo, kelis alaus butelius ant stalo ir DVD, – verčiau jau motina nebūtų sužinojusi, kad tokį turi, – numestą ant suglamžytų didelės juodos sofos pagalvių. Bet Margareta, regis, nepastebėjo nei butelių, nei DVD įdėklo, nei bulvių traškučių trupinių ant sofos. Ji įžengė vidun, palaukė, kol Skotas uždarys duris, ir ištarė, stengdamasi kalbėti ramiai:

– Mielasis Skotai, kalbėsime apie tavo tėvą.

Skotas padėjo raktus ant virtuvės stalo.

– Tėtį.

– Taip, vaikeli, – atsiliepė Margareta ir priėjusi uždėjo rankas jam ant pečių. – Šįryt man paskambino tavo… Eimė. Eimė Rositer. Paskambino pasakyti, kad vakar vakare tavo tėvą ištiko infarktas, jis buvo nuvežtas į ligoninę ir ten mirė. Vakar vakare mirė tavo tėvas.

Skotas įsmeigė akis į ją. Gurktelėjo. Pajuto gerklėje gumulą – negi ašaros? – trukdantį kalbėti, o gal net kvėpuoti. Tėvas juos paliko, kai Skotui buvo keturiolika. Iki tol jis droviai, bet karštai dievino tėvą, ypač tomis retomis, bet brangiomis valandėlėmis, kai tėvas atsisėsdavo šalia jo prie fortepijono, klausydavosi ir žiūrėdavo, kaip jis skambina. Žinoma, Ričis niekada ilgai nesiklausydavo ir nestebėdavo iš šalies, jis negalėdavo neprisidėti, o paskui ir atimti instrumento, bet, sėdėdamas greta ant pianino kėdutės, Skotas džiūgaudavo, kaip tik gali džiūgauti paauglys – ar bent vėliau jam taip atrodė. Paskui Skotui pasidarė nepakeliama prisiminti tą džiaugsmą. Jį nustelbė sielvartas, įtūžis, tiesiog nesupratimas. Jis kelis kartus sumirksėjo, vėl gurktelėjo, ir gumulas aptirpo tiek, kad galėjo prabilti.

– Mirė, – pakartojo Skotas.

– Taip, vaikeli.

Skotas švelniai išsprūdo motinai iš rankų.

– Tau paskambino Eimė?

– Ji pasakė skambinanti, kad motinai nereikėtų, – paaiškino Margareta.

– Žavu.

– Kai pagalvoji, drąsu, – pridūrė Margareta. – Jai dar nėra dvidešimties.

Skotas žengė žingsnį atgal. Papurtė galvą.

– Vadinasi, jis mirė.

– Taip.

Skotas dirstelėjo į motiną.

– Kaip tu?

– Šią dieną prastūmiau, o iš Bernio Harisono išpešiau tai, ko man reikia, vadinasi… nenumirsiu.

Skotas apkabino motiną.

– Gaila, mama.

– Gaila? – paklausė ji. – Ko tau gaila?

– Dabar… – sunkiai prabilo jis, – niekas nepasikeis… na, jis nebegali…

– To niekada nesitikėjau, – atsiliepė Margareta. – Niekada. Aš niekada to nesitikėjau! – išrėkė.

Skotas prispaudė ją prie krūtinės. Motiną visada sunku laikyti glėbyje.

– Gerai, mama.

– Sakau tau, Skotai, aš niekada nesitikėjau, kad jis grįš pas mane.

Skotas ją paleido.

– Išgersi? – parodė mostu.

Margareta žvilgtelėjo į stalą.

– Alaus negeriu.

– Turiu brendžio, – tarė Skotas. – Nusipirkau vienam patiekalui, bet taip ir neprisiruošiau jo gaminti. Atnešiu tau brendžio.

– Ačiū, – padėkojo Margareta.

– Sėskis, mama.

Margareta lėtai nuėjo prie juodosios sofos. Paėmė DVD, nematančiomis akimis įsistebeilijo į įdėklą ir padėjo ant kavos staliuko tarp išmėtytų žurnalų ir laikraščių priedų. Paskui atsisėdo, atsilošė ant didžiulių drobinių pagalvių ir įsmeigė akis į niūrias, rūpestingai rekonstruotas gegnes. Staiga pasijuto kaip sudaužyta.

Iš virtuvės grįžo Skotas, nešinas buteliu alaus ir stikline rudo skysčio.

– Atleisk, – atsiprašė. – Brendžio taurių neturiu.

Ji lėtai pakreipė galvą ir žiūrėjo į sūnų. Ne toks gražus kaip Ričis, praeivės neatsigręžia, bet veidas malonesnis, nuovokesnis, o plaukai kaip tėvo. Žiūrėdama susijaudino, ir ją užplūdo graudulys, būtų pravirkusi, jei būtų verksnė. Patapšnojo per sofą.

– Gerčiau nors ir iš stiklainio, – tarė.

Skotas atsisėdo šalia ir atkišo brendį.

– Mama?

– Taip, vaikeli, – atsiliepė ji, stodamasi paimti stiklinės.

– Mama, – tarė Skotas, žiūrėdamas į tolį, – mama, kaip manai, ar važiuoti į laidotuves?

1 Barbara Castle (1910–2002) – britų politikė, leiboristė (čia ir toliau – vertėjos pastabos).

2 Josh Groban (g. 1981) – JAV dainininkas ir kompozitorius.

TREČIAS SKYRIUS

Krisė pamanė, kad bažnyčia tinkamesnė vestuvėms negu laidotuvėms. „Pramogų mugės“ klubas, luošų vaikų šalpos organizacija, kurią rėmė daugybė Ričio profesijos atstovų, pasiūlė laidotuvėms gėlių, todėl kiekvienas piliorius skendėjo kreminėse, rausvose ir geltonose piramidėse. Klubo sekretorė pasakė norinti, kad Ričis jais didžiuotųsi, nes jis be galo ilgai buvo uolus jų narys ir rėmėjas, o Krisei netoptelėjo paklausti, kaip jo pasididžiavimas susijęs su gėlių puokštėmis. Prie kolonų buvo priversta rožių, lelijų ir neišvengiamų chrizantemų, kainuojančių tūkstančius svarų, rodančių geriausius ketinimus ir skonio stoką. Krisė nužvelgė savo klauptą. Bent jau jai su dukterimis Ričis nieko neprikištų.

Visos vilkėjo juodai. Siauri juodi drabužiai, aukštakulniai bateliai. Tamsina su Dile prisismeigė plaukus ant viršugalvio po elegantiškomis skrybėlaitėmis, o Eimė savuosius susirišo juodu aksominiu kaspinu. Krisė apsimovė ilgas juodas pirštinaites ir užsidengė veidą šydu. Buvo pasipuošusi dirbtiniais deimantais, į ausis įsivėrusi deimantinius auskarus. Būtų buvusi labiau patenkinta, jei taip vilkėtų supama tik kelių grakščių vazų su baltomis lelijomis.

Bažnyčia buvo sausakimša. Eidama šonine nava su mergaitėmis, Krisė jautė, kad į jas atsisuka galvos, atplūsta širdingos užuojautos banga, ir staiga pasidingojo esanti silpna ir nuoga, tai kas, kad buvo su šydu, aukštakulniais ir deimantais. Jei tiek žmonių tavęs gaili, vadinasi, tavo netektis milžiniška, ir nuo šios minties ji netikėtai pasijuto įpareigota. Ėjo šonine nava pakelta galva, dukterys iš paskos, ir tik laimingai atsidūrusi priekiniame klaupte išdrįso pakelti akis į blyškų Ričio karsto stačiakampį. Žiūrėjo žinodama, ką jis slepia, ir iš paskutiniųjų stengėsi pažaboti vaizduotę.

Didžiuodamasi pamatė, kad dukterys neverkia. Net Dilė. Klaupte už Tamsinos santūriai įsitempęs, lyg ketintų čiupti ją, jei ši palūžtų, stovėjo Robis su darbiniu kostiumu, rūpestingai prižiūrimu drabužiu. Eimė buvo nuleidusi galvą ir suraukusi kaktą, bet sausomis akimis. Krisė girdėjo, kaip išvakarėse ji kamavo fleitą iki paryčių, griežė solo kūrinius, kuriuos grodavo su Ričiu, akompanuojančiu fortepijonu. Mesiano „Juodąjį strazdą“, Debiusi, Džeikobo „Hamelno žiurkininką“. Kitos dukterys nebuvo muzikalios, nors Tamsina turėjo gražų balsą. Ričis sakydavo, kad ji dainuoja kaip jauna Nensė Sinatra.

Krisė prisivertė pažvelgti į karstą. Ant jo gulėjo smuiko rakto pavidalo baltų jazminaičių puokštė. Taip norėjo dukterys. Ji nusimovė pirštines ir padėjo ant klaupto, prie atbrailos maldaknygei prilaikyti. Paskui paėmė pamaldų aprašą, ir deimantai ant kairės rankos, nutvieksti saulės, įspindusios pro rytinį langą, sužaižaravo vaivorykštės spalvomis.

Bažnyčios gale, veikiau kairėje negu dešinėje pusėje, prispaustas prie motinos stovėjo Skotas. Jis negalėjo patikėti, kad bažnyčia pilnutėlė, kad parapijiečiai tokie prašmatnūs ir tik vargais negalais slopina puikybę. Juodu atvyko per anksti ir susijaudinę laukė lauke ant žvyruoto tako, stengdamiesi neklausinėti vienas kito, kaip jaučiasi ar kaip elgtis, susidūrus akis į akį su kita Ričio šeima.

Margareta dvejojo, važiuoti ar ne. Ji norėjo, troško. Skotas tai matė, bet nuogąstavo, kad tokiomis aplinkybėmis pirmykščiai jausmai nesukiltų ir nepaverstų gedulingo ritualo riaušėmis. „Aš noriu prisiminti jį tokį, koks buvo, – pasakė Margareta. – Noriu su juo atsisveikinti“, – pridūrė po kelių minučių.

Galop vietoj jos nusprendė Skotas. Jis nemėgo nei reikalauti, nei įtikinėti, bet jam dingtelėjo, kad jei motina nevažiuos į laidotuves, jos apgailestavimas ir graužatis tykiai ir pragaištingai įsiskverbs į jųdviejų ateitį, todėl pareiškė tonu, kokiu kalbėdavo su klientais, reikalaujančiais nesuderinamų dalykų: „Važiuosime.“

– Negalime, – tarė Margareta. Ji sėdėjo svetainės krėsle su drimba Dosonu ant kelių. – Negaliu ten būti su jomis.

– Gali, – atkirto Skotas ir atkimšo butelį vyno sau ir jai padrąsinti. – Gali. Turi.

– Bet…

– Mes važiuojam, – nukirto Skotas.

– Bet…

– Sėsim į traukinį anksti rytą, atbūsim laidotuves ir per pietus jau būsime namie.

Margareta palietė Dosono galvą. Šis taip priplojo mažutes ausis prie galvos, kad atrodė, jog apskritai jų neturi, kad yra milžiniškų kailinių rupūžių rūšies tepešius atstovas.

– Ačiū, vaikeli, – tarė Margareta.

Ir štai jie čia, Margareta juodais drabužiais, jis geriausiu tamsiu darbiniu kostiumu, plaukų geliu susitepęs plaukus, su vienspalviu kaklaraiščiu ir nesmagiai drėgnais delnais, Šiaurės Londono bažnyčioje, prisigrūdusioje pramogų verslo atstovų, žiūri į šviesios medienos karstą žalvarinėmis rankenomis – jame guli tėvas. Skotui toptelėjo, kad jis, vienintelis sūnus, ir motina, jo tėvo žmona, turi daugiau teisių, prigimtinių teisių, būti čia už visus kitus. Ne pirmą kartą prabudo pirmykštis jo atkaklumas. Taip nutiko ir prieš kelias dienas, kai vietos spaudoje pasirodė pranešimas apie Ričio mirtį, o Margaretą jos biure aplankė netašytas žurnalistas, per jaunas, kad suprastų Ričio Rositerio reikšmę; šis ir paskatino jį narsiai paskambinti įstaigos telefonu į Haigeitą ir pranešti prieštaravimų nepakenčiančiu tonu, kad su motina atvažiuosiąs į Ričio laidotuves. Skotas buvo pasiruošęs kalbėti su Krise ar viena merginų, kurios, tik pamanykit, jo įseserės, bet atsiliepė atsakiklis, ir jaunas sutrikęs balsas – ne Krisės – paprašė pasisakyti, kas jis, palikti žinutę ir telefono numerį. „Kalba Skotas Rositeris, – tarė Skotas. – Skambinu pranešti, kad penktadienį su motina atvažiuosime į pamaldas ir iškart po laidotuvių grįšime į Šiaurę.“

Jis patylėjo svarstydamas, kaip baigti pranešimą. Gal pasakyti: „Manau, turėtumėt žinoti?“ Galų gale nepasakė nieko, paprasčiausiai padėjo ragelį jausdamas, kad reikalą tvarkyti pradėjo geriau, negu užbaigė. Papasakojo Margaretai, ką padaręs, o ji atsiliepė: „Ką gi, vaikeli, taip geriau“, ir jis truputį užsigavo, kad jo nepagyrė. Bet traukinyje Margareta jam atsidėkojo. Ji pakėlė akis nuo geležinkelietiško kartoninio puodelio su arbata, į kurią pasipiktinusi spoksojo, ir tarė: „Negalėčiau važiuoti viena, Skotai. Ir negalėčiau važiuoti, jei jos nežinotų.“

Dabar jis žiūrėjo į motiną. Stambi, bet jis daug aukštesnis už ją, aukštesnis ir už tėvą. Dievas žino, ką ji mąsto, nutaisiusi tokią ryžtingą miną. Ji mylėjo tėvą taip, kaip, neabejoja Skotas, jis pats dar nieko nemylėjo, taip, kad kai tėvas ją paliko, visi kiti vyrai jai nublanko. Juodu susipažino Nort Šildso pradinėje mokykloje, ir visą vaikystę abudu lydėjo žuvys, laivai ir įnirtinga ištikimybė Nort Tainsaidui. Susituokė 1963 metais, kai tėvui buvo dvidešimt dveji, per didžiuosius šalčius: tuomet senajam keltui „Nortumbrietis“ teko vingiuoti per Tainą tarp milžiniškų ledo lyčių. Vestuvių dieną mėgėjų darytoje nuotraukoje abu stovi suspaudę vienas kitam ranką, jis – itališku kostiumu, ji, akivaizdžiai sušalusi į ragą, – mini suknele, paltu ir baltais aulinukais, ir žiūri į Saut Šildso gyventojus, plūstančius iš kelto, namų šeimininkes, laivų statyklos darbininkus, skudurininkus su vežimėliais ir aludarius su ratukais; ir nė vienas tų žmonių nematė jaunavedžių poros, vienišos savo didžio nuotykio pakraštyje, stebinčios juos piktame vėjyje.

Skotas sumirksėjo. Nematė tos nuotraukos dvidešimt penkerius metus; nenorėjo matyti. Apgailestavo prisiminęs ją dabar. Įsmeigė akis į tolį. Bažnyčios priekyje, dešinėje, virš parapijiečių galvų išvydo pulkelį pirmame klaupte. Keturias juodai apsirengusias moteris, tris su skrybėlaitėmis. Dvi šviesiaplaukės, viena rusvaplaukė, viena, be skrybėlaitės, tamsiaplaukė. Vadinasi, čia jos. Keturios moterys, kurios taip užpildė paskutinį tėvo gyvenimo trečdalį, lyg visada būtų buvusios su juo, o jo su motina apskritai nebūtų buvę. Tiesą sakant, sunku suprasti, ant ko labiausiai siusti.

Skotas pasilenkė prie Margaretos. Ji dėbsojo į pamaldų aprašą.

– Na, kaip? – paklausė jis.

– Čia jam niekas nepatiktų, – nuožmiai sušnibždėjo Margareta. – Niekas.

Eimė pamatė jį vos įžengusi į bažnyčią. Nesidairė, tik pakėlė galvą; dešimt dienų po tėčio mirties žmonės be paliovos ją, jas visas, guosdavo, ir jai pasirodė, kad dar lašas užuojautos – ir ji subloguotų, todėl nusprendė nutaisyti miną, lyg paguodos nepakęstų, ir atbaidyti pažįstamus. Šonine nava paskui motiną ir skrybėlėtas seseris ji žingsniavo beveik išdidžiai, ir nors ryžtingai žvelgė į tolį, akies kampučiu pastebėjo Skotą dėl tos paprastos priežasties, kad jis, aukštesnis ir smulkesnis, vis tiek buvo labai panašus į tėtį: tokia pat nosis, toks pat žandikaulis, tokie patys plaukai. Labiausiai ji sutriko pajutusi, jog nė kiek neįtūžo, kad jis panašus į tėtį. Keista, net pasijuto ramiau. Tiesą sakant, jai buvo nelengva toliau žingsniuoti šonine nava, užuot sustojus ir ilgai, godžiai į jį spoksojus.

Juk Eimė žinojo, kad jis bus. Išklausė atsakiklio pranešimą ir perdavė motinai. Ar Krisė pasakė kitoms, Eimė nežino ir neklausė. Ji, jauniausioji, nuo vaikystės buvo uždara, nes greitai suprato, kad nebyliai stebėdama sužinos daugiau, negu be paliovos zyzdama kaip seserys: Tamsina nurodinėdama, o Dilė bliaudama, kad irgi nori dalyvauti.

– Jis pasakė, – pranešė motinai Eimė, – kad juodu ateis į pamaldas, o po laidotuvių iškart išvažiuos.

– Aišku, – atsiliepė Krisė. Ji sėdėjo prie kompiuterio, žiūrinėdama kažkokią sąskaitą. – Aš jų nepasodinsiu. Krikštasuolės tegu nesitiki.

– Gerai, – sutiko Eimė.

– Negaliu jiems uždrausti, bet jų nekviečiau…

– Tau nieko nereikės daryti, – tarė Eimė. – Jie taip nori. Tau nė piršto nereikės pakrutinti.

Krisė atrodė be galo pavargusi. Po tėčio mirties pasidarė nebepanaši į save, lyg jos sieloje būtų užgesęs žiburys. Bet šiandien… šiandien ji atrodė stebuklingai. Tamė su Dile irgi. Eimė vos pastebimai krestelėjo galvą, kad plaukai lygiai pasklistų ant nugaros. Ji nesižvalgė už Skoto Rositerio, bet vieną sekundės dalelę, kartais atskleidžiančią daugiau nei ilgiausias spoksojimas, prieš akis šmėkštelėjo anoji. Atrodė kaip senė.

Eimė giliai įkvėpė ir nužvelgė klauptą. Tėtis būtų sužavėtas, matydamas jas tokias glotnias, dailias ir prašmatnias. Ji paėmė pamaldų aprašą beveik šypsodamasi. Nėra ko lyginti, pergalingai pamanė. Kur ten.

Po pamaldų žvyruota aikštelė prie bažnyčios buvo pilna žmonių, stovinčių saulėtame šaltyje ir iš nesmagumo gyvai plepančių. Skotas norėjo skubiai išsivesti Margaretą iš minios į Pietinę Giraitę, Haigeito kalvą ir saugią metro stoties nežinomybę. Nusprendė nupirkti jai džino su toniku Karaliaus Kryžkelėje, paskui traukinyje, o kai juodu grįš namo, vestis vakarienės ir išsiųsti į Tainmutą taksi. Bet ji stovėjo išplėtusi akis, užsikabinusi ant rankos rankinuką kaip karalienė, sukryžiavusi ant pilvo pirštinėtas rankas. Skotas paėmė jai už alkūnės.

– Eime, mama, prie greitkelio…

– Neliesk manęs, – atšovė Margareta ir ištraukė alkūnę. – Aš negaliu išeiti, kol jis nepalaidotas.

Skotas pažvelgė ten, kur žiūrėjo motina. Laidojimo biuro patarnautojai, be garso žengdami juodais ortopediniais batais, stūmė Ričio karstą į žvilgaus juodo katafalko vidų. Baltus žvaigždiškus žiedus ant karsto, neįprastai gležnus ir mergiškus, taršė vėjas, o tos keturios moterys viena greta stovėjo ir žiūrėjo.

– Nieko nepamatysi…

– Ne tai svarbu, – atšovė Margareta ir ėmė brautis į priekį per minią.

– Mama… – pasivijo ją Skotas. – Mama. Jis važiuoja… į krematoriumą…

– Žinau, – atsiliepė Margareta. Ji jau buvo grėsmingai arti tų keturių juodų nugarų. – Žinau. Bet negaliu išeiti, kol jis neišvežtas.

Skotas nesmagus suvokė, kad žmonės spokso į juodu, kai kurie jau pastebėjo, koks jis panašus į Ričį. Vėl suėmė Margaretai už rankos, stipriau.

– Mama…

– Tai neteisinga, – tarė ji. – Tai nepagarbu. Aš atėjau atsisveikinti.

– Margareta, – ištarė kažkas.

Juodu atsigręžė. Netoliese stovėjo kūningas vyras tamsiu kostiumu, su prašmatniu juodo atlaso kaklaraiščiu. Jis pasilenkė arčiau.

– Margareta, – pakartojo. – Džimas Rezerfordas. – Jis pabučiavo ją į skruostą.

– Dieve mano, – tarė Margareta, – Džimas Rezerfordas…

Jis uždėjo jai ant pečių dideles liaunas rankas.

– Spėliojau, ar atvažiuosite. Ketinau skambinti.

– Aišku, atvažiavau.

– Dabar, kai tave matau, – atsiliepė Džimas Rezerfordas, – aišku, kad spėlioti nereikėjo. – Jis dirstelėjo į Skotą. – Tavo sūnus?

Skotas linktelėjo. Laidojimo biuro atstovai įstūmė karstą, sutvarkė gėles ir uždarė katafalko duris.

– Tu manęs neprisiminsi, – tarė Džimas Rezerfordas. – Kai mačiau tave paskutinį kartą, buvai dar vaikiūkštis. Aš, tu ir tavo tėvas bėgome Tainmuto uosto pylimu. Vėjas pūtė toks, kad galvą galėjo nunešti. Tu irgi muzikantas?

Skotas papurtė galvą.

– Advokatas…

Džimas Rezerfordas nusišypsojo.

– Vadinasi, nuovokus kaip motina. – Jis vėl pažvelgė į Margaretą. – Tvirtai laikaisi? Gerai sekasi?

– Taip, – atsakė Margareta. – Kodėl turėtų nesisekti?

Džimas Rezerfordas pasilenkė ir vėl pabučiavo ją į skruostą.

– Malonu tave sutikti, Margareta, labai malonu, – pasakė, o kai atsitiesė, katafalkas su Ričio karstu pajudėjo, ir pagarbi tyla staiga apgaubė minią kaip antklodė.

Paskui Džimas Rezerfordas pasitraukė, o Skotas stipriau įsikibo į motiną; keturių juodų nugarų greta priekyje iširo, atsisuko, ir Krisė atsidūrė akis į akį su Margareta. Šią netikėtą, nenumatytą tikros dramos akimirką jas skyrė vos du metrai.

Niekas neištarė nė žodžio. Šešetas stovėjo vienas prieš kitą, supamas suglumusių žioplių. Praslinko kelios begalinės sekundės, paskui Krisė, lyg būtų atsidūrusi tarp automatinių sukamųjų durų, lėtai ir ramiai nusigręžė ir ryžtingai nužingsniavo į gatvę. Pritvinkusi įtampos valandėlė prabėgo, dukterys irgi nusigręžė, ne taip grakščiai, ir nuėjo motinai įkandin, skubėdamos pasivyti ją, paliesti, prisidėti.

Margareta tebestovėjo, Skotas tebespaudė jai ranką. Žmonės žiūrėjo į juos, dirsčiojo, aplinkui vogčia sklandė įspūdžių it pokalbio iš laiptų apačios nuotrupos. Skotas atsikrenkštė. Džino su toniku reikės ne tik Margaretai.

– Mama…

Ji tebežiūrėjo į vietą, kur ką tik stovėjo Krisė.

– Ką gi, – tarė Margareta, – niekada nebūna taip, kaip tikiesi. Tiesa?

Prieš išeidama į bažnyčią, Krisė nupirko rūkytos lašišos, ankstyvųjų braškių iš Ispanijos ir įdėjo į šaldytuvą du butelius šampano. Ji suprato: išėjusi su dukterimis iš krematoriumo per šermenis negalės nei valgyti, nei gerti, o jei grįžusios namo nesutelks dėmesio į būtiniausius dalykus, tokius kaip valgis ir gėrimas, vakaras bus baisus – gal net baisesnis už tą, kai mirė Ričis. Pamaldos buvo pusė bėdos, bet krematoriume – nepakenčiama, ir Dilė sukliko, kai beširdis šiuolaikinis mechanizmas paprastai ir tyliai nuleido karstą ant cokolio į gelmę, kur nė vienos jų vaizduotė nesiryžo tėvo lydėti. Krisė neprisimena, kaip tą vakarą, kai Ričis mirė, parvažiavo iš ligoninės, o dabar nesuvokia, kaip su dukromis išėjo iš krematoriumo, įsėdo į žvilgų išsinuomotą leksusą ir grįžo taikstytis su glėbesčiavimais, šypsenomis, šampanu trenkiančiais pasiūlymais padėti, ką jau kalbėti apie žurnalistus ir fotografus, klausinėjančius, kaip ji jaučiasi, norinčius nufotografuoti apsiašarojusias merginas, prašančius jas apsikabinusias pozuoti drauge, teatrališkai vaizduoti sielvartą ir netektį.

Pažįstami siūlė važiuoti pas jas, girdi, vėlyva popietė ir vakaras praeis smagiau, lengviau, jei jų ketvertukui padės užsimiršti kiti žmonės: galbūt, užsiminė Krisės draugė Sju, jiems pavyks priminti joms Ričio požiūrį, kad gyvenimas skirtas gyviesiems ir reikia gyventi toliau.

– Gal rytoj, – atsakė Krisė. Veržlus šypsulingas Sju troškimas išplėšti jas iš tamsos ir paskatinti žmonėtis ją beveik įžeidė. – Praėjo tik dešimt dienų. Mes atsipeikėsime, bet pamažu. O šįvakar negalėčiau…

– Gerai, pupos, – tarė Sju ir apkabino Krisę taip, kaip glėbesčiuojamasi muilo operose. – Daryk, kaip išmanai. Bet jei manęs prireiks, tik pasakyk. Rytą paskambinsiu.

– Kodėl neleidai jai ateiti? – paklausė Dilė. Ji netikėtai nudžiugo, išvydusi šermenyse buvusį savo meilužį – Ričis laikė jį talentingu gitaristu, – pametusį ją dėl smulkutės nevalyvos narkomanės žemu prarūkytu it pirmųjų Amerikos bliuzo žvaigždžių balsu. Tačiau Kregas atslinko į Ričio laidotuves, o kai Dilė šniurkščiodama jam pasakė: „Tėtis labai tave vertino, šunsnuki“, atsiliepė: „Atėjau ne tik dėl jo.“ Šie žodžiai pataisė Dilei nuotaiką, prieš valandėlę nebūtų galėjusi tuo net patikėti, ir netrukus pajuto bundant norą bendrauti.

– Kodėl neleidai Sju ateiti? – pakartojo Dilė. – Galėjome pasikviesti ją, Franę, Keviną ir vaikus. Juk galėjom? Būtų buvę linksma. – Ji nutilo. – Jei supranti, ką noriu pasakyti.

Krisė nusispyrė batelius. Visos nusiavė. Plaukai tebebuvo sušukuoti kaip per laidotuves, dažai nenuplauti, tiesa, Eimė apsimovė džinsus. Bet aukštakulniai bateliai mėtėsi ant svetainės kilimo, o Krisė su taure šampano užsimerkusi gulėjo ant sofos.

– Šiandien nebeturiu jėgų, – tarė ji. – Net Sju nebegaliu pakęsti.

– Tačiau žmonėms pasirodyti reikės, – neatlyžo Dilė. – Laikas pratintis… – Ji vėl nutilo. Kregas paprašė jos telefono numerio. Jo numerio iš savo telefono ji taip ir neištrynė. Tai buvo pažadas, atlygis su sutramdytą norą jį supykdyti. – Tiesa, jau pasirodėm, – nuoširdžiai ištarė.

– Pasirodėm, – sutiko Krisė, pakreipė galvą ant sofos pagalvėlių ir apžvelgė dukteris. – Jūs visos buvot nuostabios. Tėtis būtų jumis didžiavęsis.

– Taip ir Robis sakė, – tarė Tamsina. Per šermenis Robis stovėjo už jos, norėjo lydėti ją į krematoriumą, norėjo šįvakar būti čia, atkimšti butelius ir pripildyti taures. Bet ji atsisakė. Paskui pranešė motinai ir seserims, kad atsisakė, pridūrė, jog Robis įsižeidė, o tai rodo, kaip jis jai atsidavęs, ir ji norėtų, kad net tokia proga visos žinotų, koks reikalas.

– Mielas vaikinas, – vangiai pasakė Krisė. – Ir Kregas. Kregas irgi mielas vaikinas.

– Tėčiui Kregas patiko, – tarė Dilė.

Tamsina akimirką patylėjo, paskui aiškiai ištarė:

– Tėčiui patiko Robis.

– Jam visi patiko, – atsiliepė Krisė, ir per skruostus jai vėl pradėjo riedėti ašaros. – Jam visi patiko. Ir visi jį mylėjo.

Stojo tyla, pritvinkusi nuovargio ir įtampos.

O paskui Eimė paklausė:

– Ar jūs jį matėt?

– Ką?

– Juk žinot, – tarė Eimė. – Jį. Skotą.

Krisė nusisuko į sofos atkaltę.

– Beveik ne. Vengiau žiūrėti.

– Jis labai panašus į tėtį, – tarė Eimė.

– Eime! – subarė Tamsina.

– Panašus, – nenusileido Eimė. – Juk matei.

– Aš mačiau ją, – pagiežingai atšovė Dilė.

– Ša, – tarė Krisė.

Eimė pasilenkė iš krėslo apžiūrėti kažko ant basos pėdos.

– Ji sena, – pasakė.

– Turbūt tėčio metų, – įsiterpė Tamsina.

– Tiek ir atrodo.

– Ji spoksojo į mus…

– Jis irgi…

– Nereikėjo jiems atvažiuoti…

– Jos paltas klaikus…

– Ką ji norėjo įrodyti?

– Tėtis nebūtų norėjęs, kad ji atvažiuotų…

– Jis nedailus…

– Tėtis niekada nekalbėdavo apie ją…

– Nei apie jį…

– Jėzau, – staiga ištarė Eimė.

– Kas yra?

Eimė atsitiesė.

– Jis tėčio sūnus, – tarė ji. – Kaip mes jaustumės, jei tėtis niekada nebūtų kalbėjęs apie mus?

– Kieno tu pusėje? – pasipiktino Dilė.

– Aš tik pamaniau, – atsakė Eimė, – staiga pamaniau…

Tamsina atsistojo nuo kėdės ir čiupo šampano butelį.

– Jis turi motiną, – pareiškė ji. Ir eidama ratu pripildė taures. – Jis turi motiną, – tvirtai pakartojo. – Mes irgi turime.

Krisė blausiai jai šyptelėjo.

– O dabar, – tarė Tamsina, – paskambinsiu Robiui.

Likusi viena miegamajame Tainmute, Margareta pasijuto tokia pavargusi, kad ėmė spėlioti, ar neserga. Žinoma, diena buvo ilga, teko įtempti visas jėgas, ir nors po pietų išgėrė dvi dvigubas džino ir dvi taures raudonojo vyno, jautėsi dar labiau nuvargusi, nes pastangos suprasti, ką matė ir darė, surikiuoti mintyse raiškius, bet sujauktus vaizdus, įspūdžius, ir noras galop patikėti, kad vėl grįžo į saugų, įprastą gyvenimą, sąmonę tik žadino, o ne slopino.

Bent jau Dosonas elgėsi įprastai. Iš prigimties jis nebuvo meilus ir nepaisydavo šeimininkės nuotaikų, bet nuojauta paskatino katiną tupėti prieškambaryje ir jos laukti, o išgirdęs po vidurnakčio spynoje trakštelint raktą, jis atpėdino prie durų jos pasitikti ir gremėzdiškai pasiglaustyti apie kojas, kol ji vilkosi paltą. Margareta pasilenkė, pakėlė Dosoną ant rankų, įsikniaubė į gurgiantį, nuo murkimo virpantį šoną, paskui vėl paleido katiną ant grindų, ir jis iškalbingai atsitūpė prie tuščio dubenėlio.

– Teks palaukti, kol išauš nauja diena, – pasakė jam Margareta. – Kaip ir man.

Miegamasis buvo šaltas ir nejaukus. Ji atliko įprastus veiksmus: uždarė, įjungė, sumažino… prileido į vonią vandens, įpylė rožių aliejaus – tiesą sakant, kvapas pernelyg saldus, – jo per praėjusias Kalėdas padovanojo Glenda. Ji niekaip negalėjo paveikti kaleidoskopo galvoje, galėjo tik laukti, kol jis liausis padrikai sūkuriavęs ir išsidėstys daugmaž tvarkingai, bet tai ne priežastis atsisakyti senų įpročių, ne dėl jėgų ar ryžto stokos, tiesiog todėl, kad jie jai tinka, jie padeda gyventi.

Vonia, veido priežiūros tepalai, ilgiausias dantų brūžinimas įvairiausiais šepetukais, kaip reikalavo nuožmi jauna burnos higienistė, energingas plaukų šukavimas, dailiai išlyginti medvilniniai naktiniai marškiniai vąšeliu apnertais kraštais… šios procedūros tapo savaime reikšmingos, ir būdavo dienų, kai Margareta laukdavo jų beveik nuo tos ryto akimirkos, kai pabusdavo. Šiąnakt atrodė, kad jos beprasmės, tiesiog jas reikia atlikti. Jos priklausė įprastam gyvenimui, kurį ji susilipdė iš šukių ir tobulino mėgindama dar šį bei tą išpešti.

Vienu apatiniu sijonu, ji atsisėdo prieš tualetinio staliuko veidrodį. Išsisegė Skoto perlų auskarus, nusiėmė Ričio perlų vėrinį ir padėjo papuošalus į porcelianinę lėkštę, kurioje jie gulėdavo beveik visus vakarus, kiek ji prisimena. Paskui nusimovė nuo dešinės rankos mažą žiedelį su granatu, jis buvo Ričio motinos, trapios meilios moters, didelės paguodos Margaretai po nelaimingos vaikystės, ir padėjo į lėkštę prie perlų.

Pažvelgė į kairę ranką. Tebemūvėjo vestuvinį žiedą. Kai juodu su Ričiu tuokėsi, madingi buvo platūs ir lygūs, lyg būtų išpjauti iš metalinio vamzdžio, bet jiems abiem tokie nepatiko. Juodu nuvažiavo į Niukaslą, susirado mažą senamadišką juvelyrinę parduotuvę ir nusipirko plonus auksinius D formos žiedus. Savąjį ant bevardžio piršto Margareta mūvėjo keturiasdešimt penkerius metus.

Ko gero, dabar reikia nusimauti. Kad ir kaip skubėjo paneigti, Skotas buvo skaudžiai teisus, užsimindamas, kad jos širdyje it naktinė lempelė anglių kasykloje tebežibėjo vilties kibirkštėlė Ričį sugrįšiant. Ji neturėjo nė mažiausios priežasties, nebuvo gavusi nė menkiausio ženklo, kad Ričis turi tokių ketinimų… tiesa, jis taip su ja ir neišsiskyrė. Iš pradžių apie tai jie kalbėjo, ji gavo kelis laiškus iš advokatų dėl turto vertės nustatymo, bet ji, nors neprieštaravo, iš kailio nesinėrė. Pamažu skyrybų reikalai buvo palikti likimo valiai. Ričis susilaukė dukros, paskui antros, Margareta laukė, jos nuomone, neišvengiamo prašymo skirtis, kad jis galėtų vesti mergaičių motiną. Bet jis taip ir nepaprašė. Gimė trečioji dukra, bet jis vis tiek nepaprašė. Margareta pamažu suvokė, kad turbūt niekada nepaprašys, ir jai nušvito spindulėlis vilties, juokinga, sakė sau, bet ir užgesti jam neleido.

Tačiau dabar jau kitaip. Ši sunki, įtempta diena nubrėžė storą juodą liniją po dvidešimt trejais spėlionių, svajonių ir vilčių metais. Trys dailios mergaitės, graži, sielvarto palaužta, pikta moteris… išvydusi jas, Margareta atėjo į protą. Būtų paguoda toliau mūvėti sutuoktuvinį žiedą. Ji galėtų save įtikinti, kad pagal įstatymą turi teisę. Bet Ričis, kurį ji šiandien palaidojo, priklausė nebe jai, o šeimai Londone, reikia tai pripažinti. Margaretos nuomone, ką nors pripažinęs, turi su tuo iškart susitaikyti. Viskas baigta. Ji dešine ranka suėmė vestuvinį žiedą, sunkiai nutraukė per bevardžio piršto krumplius ir ryžtingai įdėjo į porcelianinę lėkštę.

KETVIRTAS SKYRIUS

Markas Levertonas beveik negalvodamas pasekė tėvo pėdomis ir pasirinko šeimos verslą. Senelis, Manis Levertonas, pradėjo advokato praktiką – juridinis testamentų patvirtinimas – kuklioje kontoroje rytiniame Vest End Leino gatvės gale netrukus po Antrojo pasaulinio karo. Ilgainiui prie jo prisidėjo brolis, sūnėnas, paskui jo paties sūnus Fransis, o kukli kontora nusidriekė Vest End Leinu, prarijo Finčlio gatvės kampą ir virto raudonų plytų pastatu su gražiu, bet santūriu baltu portalu; dabar firmoje konsultuojama civilinės partnerystės ir paveldimo turto mokesčio planavimo klausimais. Priimamajame kabo nespalvota Manio nuotrauka, jis trijų dalių kostiumu, iš kišenėlės kyšo laikrodžio grandinėlė. Kabinetuose viršuje dirba dvylika dalininkų, devyni iš jų – Levertonai. Markas, paauglystėje vangiai manęs, kad galbūt galėtų kūrybingai darbuotis žiniasklaidoje, iš mokyklos, ryžtingos šeimos skatinamas, vienu gaistu atsidūrė teisės fakultete ir dabar turėjo savo kabinetą, įspraustą tarp dviejų pusbrolių. Be kitų daiktų, čia buvo didelis šiuolaikiškas rašomasis stalas, papuoštas žmonos ir dviejų sūnelių fotografija; džiaugėsi, jog turi šeimą, bet ir šiuo atveju neprisiminė, kad būtų dėl jos dėjęs didžiules pastangas.

Tėvas, Fransis, iškart nusprendė, kad Markas imsis teisės srities, kuria firma labiausiai domėjosi iš pradžių: testamentų patvirtinimo. Vaikinas, nors ne garbėtroška, bet užtektinai protingas ir kruopštus, be to, malonaus būdo, bus neįkainojamas tarp kivirčnių klientų. Marko nepiktins smulkmeniškumas, riksmai ar kartojimasis. Markas sugebės įtikinti ir nuraminti, pernelyg neįsijausdamas į priežastis ar žmones. Fransio nuomone, Markas labiausiai tinka darbui su besiriejančiais giminaičiais ir nedarniomis šeimomis.

– Pasakyk jiems, kad nieko nesitikėtų, – patarė Fransis Markui, šiam pradėjus dirbti Levertonų firmoje. – Tai auksinė taisyklė, ypač dėl paveldimo turto. Nieko nesitikėti.

Jis pacitavo Markui Andru Karnegį. Tą citatą, vadinamą „Karnegio spėjimu“, rūpestingai išgraviruotą varinėje plokštėje, Markas įrėmino ir pasikabino kabinete ant sienos: „Tėvai, paliekantys sūnui milžiniškus turtus, paprastai užslopina jo gabumus, troškimus ir paskatina gyventi anaiptol ne taip naudingai ir garbingai, nei jis būtų gyvenęs priešingu atveju.“

Marko tėvas Fransis tikėjo Andru Karnegiu.

– Pelnyti vardą sunku, – tarė jis Markui. – Taip ir turi būti. Jei nebus sunku, nejausi jokio pasitenkinimo. Turi skambinti žmonėms, kurie nenori su tavim kalbėtis. Turi dirbti, nors esi pagiringas ir tau mirtinai nuobodu. Darbas duoda daugiau negu pinigai – prisimink tai, kalbėdamasis su žmonėmis, kurie niaujasi dėl kelių tūkstančių svarų.

Markas neužmiršo. Be to, jis įsiminė kadaise skaityto mokslinio darbo apie laimę išvadas, teigiančias, kad masajų piemuo ir žmonės iš 400 turtingiausių amerikiečių sąrašo laimingi vienodai. Jis prisiminė tai, kai Ričis Rositeris – Marko motina juo beprotiškai žavėjosi – nei iš šio, nei iš to užsigeidė su juo susitikti ir nedviprasmiškai pareiškė, kad testamentas, kurį dabar sudarys, anuliuoja visus ankstesnius jo ar jo su ponia Rositer sudarytus testamentus. Markas manė, kad Ričis Rositeris nepasižymi kruopštumu, jei kalbama ne apie muziką, bet šį kartą Rositeris aiškiai žinojo, ko nori, ir buvo pasiruošęs. Testamentas buvo sudarytas taip, kaip jis reikalavo. Rositeris atėjo į kontorą jo pasirašyti, o paskui dokumentas su dvidešimties metų muziko archyvu buvo padėtas saugoti – „Dešimtmečių nereikės, Markai“, – iki Ričio mirties.

Praėjo tik metai, ir jis nebegyvas. Staiga, netikėtai mirė nuo infarkto, pasak gandų, turėjęs paveldimą polinkį. Ričiui Rositeriui mirus, jo archyvas buvo atidarytas, ir Markas Levertonas darbo kalendoriuje trečiadienį vienuoliktą valandą pasižymėjo susitikimą su Ričio Rositerio našle.

Tamsina pareiškė eisianti su motina pas poną Levertoną.

Krisė apžvelgė stalą. Vargu ar įmanoma jį pavadinti pusryčių stalu, nes bendro patiekalo nebuvo, visos valgė (ir gėrė) skirtingą maistą, tarp jų ir tokį, koks paprastai per pusryčius nevalgomas, įrodymas – picos plutos Eimės lėkštėje.

– Aš tikėjausi, kad eisite visos, – tarė Krisė.

– Pas advokatą? – paklausė Eimė, lyg motina būtų pasiūliusi apsilankyti skerdykloje.

– Tiesą sakant, aš šiek tiek užsiėmusi… – tarė Dilė.

Krisė palinko į priekį.

– Turėtume tai padaryti drauge. Visus darbus, susijusius su tėčiu, turėtume atlikti drauge.

Ant stalo prie banano žievės gulėjo Dilės mobilusis. Jinai ėmė jį sukioti.

– Tiesą sakant…

– Ji eina į pasimatymą su Kregu, – paskelbė Eimė visam stalui.

– Iki vakaro dar daug laiko, – pareiškė Tamsina.

Eimė irgi palinko virš stalo.

– Bet iki vakaro reikia šitiek nuveikti, – apsimesdama, kad trūksta oro, pražiopčiojo Eimė. – Tiesa, Dile? Depiliacija, plaukų tiesinimas…

Dilė griebė banano žievę ir metė į seserį.

– Užsikišk!

Eimė išsilenkė.

– Šiuose namuose taip nekalbama…

Banano žievė atsitrenkė į sieną ir nuslydusi glebiai įstrigo radiatoriuje.

– Užsičiaupkit! – suriko Krisė.

Visos sužiuro į ją.

– Ilgai netruksim, – tarė Krisė. – Čia tik formalumas. Tiksliai žinau, kas parašyta testamente, nes tėtis jį sudarė kartu su manim. Bet būtų malonu visoms keturioms nueiti pas poną Levertoną, kad jis pats pasakytų, nors ir žinau ką.

Eimė pasimuistė.

– Kodėl?

– Nes tai tarsi ceremonija, – atsakė Krisė. – Oficialus ritualas, kurį atliksime kartu dėl tėčio.

Dilė čiupo telefoną ir įdėmiai į jį žiūrėjo.

– Atleisk, mama.

– Tu apgailėtina, – pareiškė Tamsina.

– Aš negaliu, – atkirto Dilė, ir jos veidą su telefonu kaip užuolaida uždengė plaukai. – Daugiau nebegaliu.

– Paprastai tu visur nori dalyvauti, – tarė Krisė.

– Kregas reikalus keičia, – paaiškino Eimė.

Krisė žvilgtelėjo į dukterį.

– O tu?

– Atsiprašau, – atšovė Eimė.

– Sugaiši tik pusvalandį…

Eimė įsirėmė delnais į stalą ir atsistojo.

– Atsiprašau, – pakartojo ji, – bet apie testamentą galvoti nenoriu. Nenoriu galvoti apie pinigus. Tai… šlykštu.

– Šlykštu? – pakartojo Tamsina.

Eimė nuėmė nuo radiatoriaus banano žievę ir numetė ant stalo.

– Nesvarbu… – atsakė ji.

– Svarbu, – atšovė Krisė. – Ką turi omeny sakydama, kad išklausyti, kas parašyta testamente, yra šlykštu?

– Bent jau neteisinga, – ruzginosi Eimė.

– Neteisinga? – pakartojo Tamsina tuo pačiu tonu.

– Taip, – atkirto Eimė, – nes esame ne tik mes. Juk taip?

Krisė susiėmė rankomis galvą.

– Kas dar?

– Šiame testamente minimi tik mes, – paaiškino Eimė. – Taip norėjo tėtis. Bet… juk jis gyveno ir iki mūsų… o kaip anie?

Tamsina atlošė galvą ir įsistebeilijo į lubas.

– Negaliu patikėti.

– Eime, – prabilo Krisė, – tu turi omeny, kad… kad reikėjo įtraukti… ir tuos iš Niukaslo?

Eimė linktelėjo.

– Maždaug, – atsakė ji. – Gal ne įtraukti, bet… paminėti? – Stojo trumpa tyla. – Be to, ji gyvena ne Niukasle, o Tainmute, – ryžtingai pridūrė Eimė.

– Eime, – vėl prabilo Krisė, žiūrėdama į dukterį. – Eime, nesvarbu, kur ji gyvena, svarbu, kad ji su mumis neturi nieko bendra. Tai seniai sutvarkyta. Namas, pinigai, viskas. Ryšiai su ja nutraukti, ji negali nieko tikėtis ir ginčyti priimtų sprendimų. Susitarimas buvo sąžiningas. Girdi? Sąžiningas.

Eimė išpešė ilgą sruogą ir ėmė apžiūrinėti plaukų galiukus.

– Aha.

– Supratai mane?

– Aha.

– Tiki manim?

– Aha, – atsiliepė Eimė.

– Puiku.

Krisė energingai atsikėlė ir perėjo virtuvę, rinkdama reikmenis kavai virti.

– Tačiau dabar abejoju, Eime, ar norėčiau, kad eitum su manim, – pasakė, atsukusi dukterims nugarą. – Sakai, kad manim tiki, bet dėl to, ką neseniai kalbėjai, dėl numanomo kaltinimo, kurį neseniai metei, verčiau neik su manim pas poną Levertoną. Turbūt jūs visos mąstote, kiek iškentėjote per pastarąsias dvi savaites, bet gal jums išeitų į naudą pamąstyti apie mane, ne vien ką iškenčiau, bet ir kaip turėsiu gyventi toliau be tėčio. – Jos balsas suvirpėjo. Ji nutilo ir netvirta ranka subėrė kavą į kavavirę. – Jei negalite iš širdies manęs palaikyti, – baigė kalbą Krisė, – geriau eisiu viena.

Stojo tyla. Po valandėlės ją nutraukė Dilė – jai iš rankų iškrito telefonas. Tamsina pasilenkusi jį pakėlė ir metė seseriai.

– Norėčiau eiti su tavim, mama, – pasakė ji Krisės nugarai.

Krisė atsisuko. Dilė spoksojo į mobilųjį, o Eimė – pro langą.

– Ačiū, Tamsina, – oriai padėkojo Krisė. – Ačiū. Eisime tik mudvi.

Markas Levertonas apstatė kabinetą taip, kad prireikus galėtų sėdėti ne tik už stalo, bet ir prie stalo, jeigu nenorėdavo, kad žmonės, su kuriais kalba, jaustų nuotolį. Krisę ir Tamsiną jis pasodino į tiesius krėslus su mediniais porankiais ir minkšta sėdyne – apmušti medžiaga krėslai pokalbiui apie mirtį ar po mirties netiko, – padėjo popierius vienoje stalo pusėje ir šalia pastatė kėdę. Paprastai Markas dirbdavo vienmarškinis, bet prieš šį susitikimą apsivilko švarką, iškišdamas rankogalius tiek, kad matytųsi sidabrinės sąsagos, kurias žmona padovanojo per septintąsias vestuvių metines. „Jos tau primins, kad kasytis nedera“, – pasakė ji.

Krisė beveik nekreipė į jį dėmesio, šiaip advokatas tvarkingas, tamsiaplaukis, kažkur matytas ir mūvi sutuoktuvinį žiedą. Ji irgi mūvėjo sutuoktuvinį žiedą, bet nesmagiai drovėdamasi: neabejojo, kad ponui Levertonui toks jausmas nepažįstamas. Nėra neteisėta sėdėti jo kontoroje, leistis vadinamai ponia Rositer ir mūvėti vestuvinį žiedą, nes ji su Ričiu dėl visko tardavosi ir viską pasirašydavo kartu, ji nieko nedarė slapta, Ričis apie viską žinojo; ji niekam nieko neskolinga ir dėl to, kad ji čia, niekam ne blogiau. Bet sėdėdama tame kabinete, iš pažiūros rami ir pasitikinti savimi, puikiai pasiūtu kostiumėliu su kelnėmis, dailiai pakirptus plaukus susirišusi ant pakaušio, brangią rankinę pasidėjusi ant grindų prie prašmatniais batais apautų kojų, ji nustebusi ir nusiminusi pajuto, kad jos vos neparbloškė netikėta įtūžio banga, įtūžio ant Ričio, kuris atsisakė ją vesti, todėl jai tenka rinktis iš dviejų blogybių: apsimetinėti ar būti pažemintai.

Markas Levertonas nusišypsojo Tamsinai. Ji buvo labai daili, motinos bruožų, lygūs rusvi plaukai prisegti vėžlio kiauto sege, kad nekristų ant veido. Jis nusišypsojo jai ne todėl, kad ji jauna ir daili, veikiau todėl, kad ji netokia įsitempusi kaip motina – ši, rodos, mielai būtų atsidūrusi pasaulio krašte, kad tik nereikėtų sėdėti jo kabinete.

– Labai užjaučiu, – prabilo Markas. – Labai labai užjaučiu dėl pono Rositerio.

Jis žinojo, kad dėdės tokia proga vis dar linkę sakyti: „Ar galėčiau pareikšti nuoširdžiausią užuojautą dėl jūsų netekties“, bet Markui tai skambėjo juokingai, be to, nenuoširdžiai, o Markas buvo nuoširdus dėl labai paprastos priežasties: jis pats turėjo žmoną, vaikų ir tėvus, todėl galėjo suvokti, kartais labai skausmingai, ką jaučia sielvarto prislėgti žmonės, sėdintys prieš jį.

– Ačiū, – padėkojo Krisė ir įsmeigė akis į sterblę. Tamsina paėmė motinai už riešo.

– Ištversi, mama?

Krisė linktelėjo.

– Ilgai jūsų negaišinsiu, – tarė Markas. – Testamentas labai paprastas. – Jis truputį pasilenkė į Krisės pusę ją drąsindamas. – Manau, žinote, ponia Rositer, koks paprastas. Pono Rositerio testamentą jūs matėte.

Krisė vėl linktelėjo.

Markas prisitraukė per stalą tvarkingą dokumentų aplanką ir uždėjo ant jo ranką.

– Tiesą sakant, – toliau kalbėjo jis, – nuo tada, kai prieš trejus metus peržiūrėjome testamentą, kaip jūs tikriausiai prisimenate, atsirado tik dvi nedidelės pataisos.

Krisė staiga pakėlė galvą.

– Pataisos?

Markas jai nusišypsojo. Atėjo akimirka, kurią jis ilgai repetavo, akimirka atskleisti jai tai, dėl ko Ričis praėjusį pavasarį buvo su juo susitikęs ir užsiminė – nors tiesiai nepasakė, – kad lankosi slapta. „Nemėgstu paslapčių, – pasakė Ričis, – bet noriu asmeninio gyvenimo. Mes visi turime tokią teisę, ar ne?“

– Tik du nereikšmingi dalykai, – ištarė Markas kuo atsargiausiai, – galima sakyti, norai. Pono Rositerio norai. Jis panoro kai kam įteikti dvi mažas dovanėles ir prieš metus atėjo man apie jas pasakyti. Palikimo jos iš esmės nekeičia. Be abejo, patvirtinus testamentą, namas ir kitas turtas bus jūsų.

– Ką reiškia patvirtinti testamentą? – tyliai paklausė Tamsina.

– Juridiškai įrodyti, kad testamentas tikrai yra to žmogaus, – nusišypsojo jai Markas.

Tamsina linktelėjo ir pažvelgė į motiną. Krisė pro Marką stebeilijo į paveikslą ant sienos, išrinktą Marko žmonos, juodų linijų ir spalvotų kvadratų kompoziciją, mėgdžiojančią Mondrianą. Tamsina pasisuko krėsle ir suspaudė motinai riešą.

– Mama…

– Kokias dovanėles? – beveik iškošė pro dantis Krisė.

Markas dirstelėjo į Tamsiną. Ši matė tik motiną.

– Prašom neabejoti, ponia Rositer, – tarė jis, – jūs ir jūsų dukterys visais atžvilgiais liekate pagrindinės ir svarbiausios paveldėtojos.

– Kokias dovanėles? – pakartojo Krisė.

Trumpam stojo tyla. Markas paėmė aplanką ir valandėlę laikė, lyg svarstytų, verta jį atversti ar ne, lyg tai padaręs atrištų rankas blogiui, paskui jį padėjo ir tyliai pasakė:

– Ponas Rositeris panorėjo palikti du daiktus savo pirmai šeimai Niukasle.

Krisė nejučia krūptelėjo. Tamsina pašoko iš krėslo ir atsiklaupė ant kilimo prie motinos.

– Mama, nieko baisaus, nieko baisaus…

Krisė ištraukė riešą iš Tamsinos gniaužtų ir uždėjo ranką jai ant peties.

– Nieko man nėra. – Ji pažvelgė į Marką. – Kokius daiktus?

Markas įsirėmė alkūnėmis į kelius, sunėrė rankas ir pasilenkė į priekį.

– Fortepijoną, – atsakė jis, – ir muzikinį paveldą iki 1985 metų.

– Fortepijoną…

– Jis norėjo, – pasakė Markas nuoširdžiausios užuojautos, kurią tėvas, be abejo, būtų pasmerkęs, balsu, – palikti fortepijoną buvusiai žmonai, o muzikinį paveldą iki 1985 metų – sūnui.

– Steinvėjų… – ištarė Krisė.

– Taip.

– Dieve mano, – tarė Tamsina ir susmuko prie motinos kėdės. – Dieve mano…

– Kiek supratau, – kalbėjo Markas, – ponas Rositeris atvyko į Londoną kaip tik 1985 metais. Tada jo sūnui buvo keturiolika. Manau, dabar steinvėjus kainuoja apie dvidešimt du tūkstančius svarų. Be abejo, ankstyvosios dainos irgi vertingos, jų autoriaus teisės, aš apskaičiavau tik apytikriai… – jis nutilo.

Tamsina pravirko. Lenkėsi į priekį, kol kakta atsirėmė Krisei į šlaunį.

– Tik ne fortepijoną, – sumurmėjo ji. – Tik ne fortepijoną. Tik ne…

Krisė paglostė jai plaukus. Žiūrėjo į dukterį nieko nematančiomis akimis, lyg galvotų apie kitus dalykus. Paskui vėl pažvelgė į Marką.

– Jūs įsitikinęs? – paklausė gana tvirtai.

Jis vėl prisitraukė aplanką, atsivertė ir padavė jai viršutinį lakštą.

– Visiškai įsitikinęs, – atsakė.

Ji įsmeigė akis į popierių, lyg nieko nesuprastų. Spoksojo, kur jis rodė, glostydama Tamsinai galvą.

– Bet tai viskas, – pasakė Markas Levertonas. – Tik tuo testamentas ir skiriasi. Jokios painiavos. Su džiaugsmu pranešu, kad paveldimo turto mokestis netaikomas, nes testamentas sudarytas, o jūs esate pono Rositerio našlė.

Krisė lėtai atplėšė akis nuo popieriaus lapo ir taip pat lėtai nukreipė žvilgsnį Markui į veidą. Nustojo glostyti Tamsiną.

Ir ištarė labai aiškiai, bet dusliai, lyg bustų iš transo:

– Nesu.

Pailgi žali laikrodžio skaičiai prie Eimės lovos rodė dvi valandas keturiasdešimt penkias minutes. Kai ji žiūrėjo pastarąjį kartą, buvo pirma valanda trylika minučių, o dar anksčiau nulis valandų trisdešimt septynios minutės, o tarp žvilgčiojimų ji bandė skaityti, miegoti, kalbėti su draugais, griežti fleita, vos nenulipo žemyn pasiskrudinti duonos ar išsivirti karšto šokolado. Bet niekas nepadėjo. Kambaryje ji užsidarė prieš pat vienuoliktą ir nuo to laiko tik jaudinosi, krapštėsi, nerimavo, vijo šalin mintis apie žinią, kurios nenorėjo pripažinti, su kuria nenorėjo taikytis. Po galais, kas nepamestų galvos per penkiolika minučių sužinojęs, kad tėvas dvi esmines savo gyvenimo ir būties relikvijas paliko ankstesnei šeimai, kad tėvai taip ir neprisiruošė susituokti, kad seserys visą laiką tai žinojo, bet atsainiai ar tyčia nepasirūpino jai pasakyti?

– Oi, Eime, – tarė Tamsina irzliai, lyg būtų priversta nuolaidžiauti apgalvotam jaunesnės sesers vaikiškumui, – tu žinojai. Aišku, žinojai.

– Nežinojau…

– Neįsivaizduoju, kaip galėjai nežinoti, – įsikišo Dilė. – Anokia čia paslaptis. Kur buvo tavo akys, jei nežinojai?

Eimė perbedė seserį.

– Tu pasakyk.

– Jie buvo kartu dvidešimt trejus metus, – pasakė Tamsina. – Dvidešimt penkerius, jei skaičiuosime nuo tų metų, kai susipažino. Anksčiau jis buvo vedęs tik kartą, dvidešimt dvejus metus. Su mama gyveno ilgiau.

– Iš kur žinai? – neatlyžo Eimė.

– Mama sakė.

– Kodėl nepasakė man?

– Turbūt jos neklausei, – atkirto Dilė.

– Paklausk dabar, – patarė Tamsina. – Eik ir paklausk.

Bet Eimė neklausė. Vakaras buvo sujauktas, vakarienės beveik niekas nevalgė, Robis su Kregu pasirodė ir vėl dingo, Krisė tylėdama sėdėjo ant pianino kėdutės prie uždaryto fortepijono – Eimei atrodė, kad pirmą kartą mato jį uždarytą, – niekas neskambino, ir nepasitaikė akimirkos, kai Eimė, nors ir kokie audringi buvo jos jausmai, galėtų užduoti motinai klausimą. Žinoma, ne tiesiai, ne klausimą, kuris neišvengiamai keltų kitus klausimus, ir visus nemalonius. Bet nepaklaususi suko galvą, nuo sunkių minčių užgulė širdį, ji tai šokdavo iš lovos, tai vėl guldavosi, tai sukdavo ratu po miegamąjį, lyg būtų kankinama paslaptingos negalios, neleidžiančios ilsėtis.

Ji vėl pažvelgė į laikrodį. Dvi valandos keturiasdešimt aštuonios minutės. Penktą kartą atsikėlė iš lovos, apsivilko seną tėvo megztinį, pasiimtą iš spintos praėjus kelioms dienoms po jo mirties, ir atidarė duris. Kitoje mažutės laiptų aikštelės pusėje, po nuožulniomis lubomis ir išradingu gulsčiuoju stoglangiu matė uždarytas Dilės kambario duris. Eimė girdėjo, kaip sesuo apie vidurnaktį lipo į viršų, kažką šnibždėdama į telefoną, ir ryžtingai užtrenkė duris, kad visoms būtų aišku: trukdoma nepakęs. Dažnai, ypač jei nesisekdavo koledže, kuriame mokėsi kosmetologės amato, Dilė palikdavo duris praviras, rodydama, kad šiuo tarpu jai net su Eime maloniau būti negu vienai. Bet šįvakar iš tylaus, beveik laimingo balso, kuždančio į telefoną, buvo aišku, kad ji neketina Eimės nei linksminti, nei raminti. Durys uždarytos, už jų viešpatauja tyla – Dilė miega.

Eimė nusėlino į apačią. Tamsinos durys didžiojoje laiptų aikštelėje buvo uždarytos, Krisės irgi. Bendrajame vonios kambaryje kažkuri paliko degti lempą virš kriauklės, ir ši apšvietė stiklinę lentyną, kur puodelyje su Peliuku Mikiu, septynmetės Eimės parvežtu tėčiui dovanų iš kelionės su draugės šeima į Disnėjaus pasaulį žemyne, stovėdavo Ričio dantų šepetukai. Jis laikydavo juos bendrajame vonios kambaryje nuo dukterų vaikystės, kai dantų valymą buvo pavertęs žaidimu. Nei puodelio, nei šepetukų nebebuvo, tik plaukų gumytė, plastikinis šepetys ir buteliukas rausvo balzamo. Mergiška, pamanė Eimė, mergiški daikteliai. Jų pilnas visas namas.

Į pirmą aukštą ji lipo nebe taip atsargiai. Mažame kambarėlyje prie laukujų durų, nedaug didesniame už spintą ir Krisei atstojančiame kabinetą, degė šviesa. Eimė įkišo galvą, ieškodama jungiklio. Buvo įjungta ne tik šviesa, bet ir kompiuteris, o prie jo sėdėjo vis dar apsirengusi Krisė ir rinko tekstą.

– Mama?

Krisė atsisuko. Nenustebo.

– Sveika, mieloji.

Eimė atsišliejo į durų staktą.

– Negaliu užmigti.

– Aš irgi.

– Ką darai?

Krisė vėl nusigręžė į monitorių.

– Skaičiau apie paveldimo turto mokestį.

Eimė atsiplėšė nuo durų staktos.

– Kas tai?

– Mokestis, kurį turi sumokėti valdžiai, gavęs palikimą: pinigų ar turto. Jei esi velionio sutuoktinis ar sutuoktinė, šio mokesčio mokėti nereikia. Jei nesi, valdžia dalį palikimo atiduoda be mokesčio, o dalį apmokestina.

Eimė pasilenkė Krisei virš peties.

– Ką?

– Pagal įstatymą, – paaiškino Krisė, – dvidešimt trejų bendro gyvenimo su tėčiu metų nepakanka, kad būčiau laikoma jo žmona.

Eimė vos neapsiašarojo.

– Kodėl už jo neištekėjai? – vaikiškai paklausė.

– Negaliu dabar apie tai kalbėti, Eime, – atsakė Krisė, žiūrėdama į monitorių. – Atleisk, bet aš pykstu, prikalbėsiu nesąmonių, o paskui graušiuos. Pasikalbėsime apie tai, kai tik galėsiu.

– Jos žinojo, – prikišo Eimė. – Kodėl aš nežinojau?

– Nežinau, – atsakė Krisė. – Tu neklausei. Gaila. Reikėjo tau pasakyti. Reikėjo visoms apie tai pasikalbėti su tėčiu. Kai jis dar buvo gyvas. Deja, jau per vėlu.

Eimė šonu įslinko į kambarėlį, atsisėdo ant stalo krašto ir ėmė pešioti plaukų sruogas.

– O tu norėjai?

– Ko norėjau?

– Ar tu norėjai ištekėti už tėčio?

Krisė atsiduso.

– O taip.

– Tai kodėl jo nepaprašei?

– Eime, – atkirto Krisė, – jau sakiau tau, kad dabar apie tai negaliu kalbėti. Stengiuosi apsiprasti su mintimi, kad pagal įstatymą esu sugyventinė, taigi neturiu teisės į ištekėjusiai moteriai taikomas mokestines lengvatas, ir to pakanka. Dabar man to per akis.

– Vadinasi, aš neteisėta.

Krisė nė nepažvelgė į ją.

– Nevaidink melodramos. Dabar niekas nebevartoja šio žodžio. Tu buvai laukiama, dievinama ir žinai, kas yra abu tavo tėvai, daugelis žmonių negali tuo pasigirti. Visuomenė ir teisė dažnai neskuba prisitaikyti prie žmonių elgesio.

– O tau nesvarbu? – paklausė Eimė kuokšto plaukų.

Krisė ištiesė ranką ir suėmė seno Ričio megztinio kraštą.

– Mieloji, šiuo metu man svarbu tiek daug dalykų, kad kartais atrodo, jog pražūsiu.

– Nedrįsk, – staiga išpoškino Eimė.

– Nepražūsiu. Negaliu. Tiek daug… – ji nutilo. Paleido megztinį ir brūkštelėjo ranka per akis. – Reikia apsiprasti su daugybe dalykų, Eime. Su daugybe skirtingų dalykų, ne tokių, kaip maniau, tikėjau… – ji vėl nutilo.

Eimė užsimetė plaukus ant pečių.

– Fortepijonas, – pareiškė.

Krisė įsmeigė akis į klaviatūrą.

– Tai buvo jo balsas, – pasakė ji. – Fortepijonas iš tikrųjų buvo viskas, jo sceninis pseudonimas, jo nuomonė apie save, jo esatis. Negaliu patikėti, kad jis taip pasielgė, negaliu patikėti, kad jis užsigeidė tai padaryti ir nepasakė man, paliko, kad pati va šitaip sužinočiau… kad pati sužinočiau. Per vėlu, kaip ir visa kita. Tik šukes renku. – Ji dirstelėjo į Eimę ir vėl ištiesė ranką, šį kartą, kad paimtų Eimei už plaštakos. – Atleisk, mieloji. Neturėčiau šitaip su tavim kalbėti. Neturėčiau šitaip galvoti. Taip nesąžininga. Nei tau, nei man. Tikras trečios valandos ryto mąstymas. Atsiprašau. Labai atsiprašau.

– Gal jai jo nereikės… – iš lėto ištarė Eimė.

– Ką?

– Gal jai nereikės fortepijono, – sutratėjo Eimė, – galbūt ji irgi ant jo pyksta.

Krisė vėl atsiduso.

– Tiesą sakant, nenoriu nieko žinoti. Man nerūpi, ką ji jaučia, nenoriu apie ją galvoti.

– Gerai, – atsiliepė Eimė, ištraukė plaštaką ir sunėrė rankas ant krūtinės. – Gerai. Bet aš pykstu.

Krisė nudūrė akis į klaviatūrą.

– Tu klausai? – reikliai paklausė Eimė.

– Be abejo…

– Aš pykstu, – Eimė vos nerėkė. – Pykstu ant tavęs, o dar labiau ant jo. Kaip jis galėjo? Kodėl elgėsi su manim kaip su mažu vaiku, kodėl judu abu apsimetinėjot ir manėt, kad manęs tai nepaveiks? Ką jūs galvojot?

– Ko gero, mes apskritai negalvojom…

– Kaip tu drįsai, – Eimė jau nebe rėkė, o beveik kuždėjo. – Kaip tu drįsai? Kaip jis drįso?

– Ką gi, dabar už tai moku, gal tau bent šiokia tokia paguoda, – lėtai ištarė Krisė. – Juk moku? Jokių pajamų iš tėčio, paveldimo turto mokestis, visos lėšos įšaldytos iki testamento patvirtinimo…

– Kalbame ne apie tave.

– Ne, – pripažino Krisė. – Atleisk. Atleisk, mieloji. Tiesiog…

– Kalbame apie mane, – neatlyžo Eimė. – Ir Tamsiną, ir Dilę. Ir jį.

– Tėtį?

– Ne, – atsiduso Eimė. – Ne. Ne tėtį. Ne apie tave ir ne apie tėtį. Ne apie tėvus. Apie vaikus, tiesa? Mūsų trejetą ir jį. Niukasle. – Ji pasilenkė į priekį. – Juk taip? – sušnypštė motinai.

PENKTAS SKYRIUS

-Kur jį pastatysi? – paklausė Skotas.

Margareta stovėjo prie sofos iškišame svetainės lange ir žiūrėjo į jūrą anapus banguojančios Persio Sodų gatvės žolės. Šiandien jūra niūri, nors dangus mėlynas, niūri ir žvilgi, o iš tokio atstumo rami, tik mirguliuoja. Keli dideli Šiaurės jūros kirai maklinėjo žolėje, o pro šalį lėtai sliūkino senis su lazda vienoje rankoje ir plastikiniu maišeliu kitoje. Be jų, niekur jokio gyvybės ženklo, nei žmonių, nei laivų. Dosonas, išsitiesęs ant sofos atlošo, miegojo padaro, kuris žino, kad nėra dėl ko būdrauti, miegu.

– Ką pastatysiu? – išsiblaškiusi paklausė Margareta.

Ji buvo šiek tiek įsisvajojusi. Visą savaitgalį tokia, pamanė Skotas, išsiblaškiusi ir keista, o ant kairės rankos bevardžio piršto vietoj vestuvinio žiedo tik griovelis. Jis paklausė, kur žiedas, o motina pažvelgė į ranką, lyg su ja tai niekaip nebūtų susiję, ir atsakė: „Et, niekai, vaikeli. Atėjo laikas. Laikas jį nusimauti.“

– Kur pastatysi fortepijoną? – garsiai pakartojo Skotas.

Margareta neskubėdama pasisuko. Ji apžiūrėjo kambarį, sofą ir krėslus, užtiestus drobe, darbininkų profsąjungos narių išmarginta bijūnais, į skirtingus stalus ir lempas, į žalvarinius židinio įrankius, kabančius ant mažiuko trikojo, į spintelę stiklinėmis durelėmis, pilną porcelianinių statulėlių, kurias kadaise rinko, įsisvajojusių piemenaičių, užsirėmusių ant vaizdingų kelmų, apsukrių berniūkščių, žaidžiančių su spanieliais.

– Čia vietos nėra, – pripažino ji.

Skotas atsiduso.

– Bus, jei perstumdysi baldus.

Margareta mostelėjo ranka.

– Jis viską nustelbs…

Skotas susikišo rankas į džinsų kišenes, susikūprino ir ėmė apžiūrinėti sportbačių nosis. Vargais negalais suskaičiavo iki dvidešimties. Norėjo griežtai pareikšti – atgauti steinvėjų svarbu ne tik dėl to, kad jis rodo, jog tėvas vis dėlto jų nepamiršo, bet ir todėl, kad jis, Skotas, juo skambins. Ir jeigu skambins motinos svetainėje, ji galbūt pagaliau prisimins, kad jis, Skotas, moka skambinti. Gana gerai. Gal jinai liausis įrodinėti, kad Ričis buvo vienintelis toks, kad niekas taip nemoka skambinti, kad Skotas, deja, nepaveldėjo nei jo talento, nei jo išvaizdos. Vargu ar motina žino, kad jis tebeskambina, ar prisimena, jog Niukaslo bute už juodosios sofos stovi pianinas „Yamaha“, ir Skotas ne tik dažnai juo skambina, bet skambina draugams, o draugai sako, kad skambina jis stebuklingai ir neturėtų muzikos atsižadėti. Skotas suprato, kad skambina nestebuklingai. Jis nesiekė, kad motina pasakytų, jog jis skambina stebuklingai: tenorėjo, kad pripažintų – jis gali skambinti, kad domėtųsi jo skambinimu. Jis norėjo, kad tėvo steinvėjus stovėtų motinos svetainėje, ir kartais, kokį nors sunkų savaitgalį, juodu galėtų bendrauti, ko gero, sėkmingiau, be žodžių. Jis norėjo skambinti jai tėvo fortepijonu, kad jie, nors ir sunkiai suvokiamai, vėl būtų šeima.

Margareta atsisuko.

– Ir dar dainos, – tarė motina, jomis susidomėjusi labiau negu fortepijonu.

– Taip, – sutiko Skotas.

– Nuostabus palikimas, – tarė Margareta. – Nuostabu, kad jis mums paliko dainas. Ir jos šio bei to vertos, patikėk manim. Autoriaus teisės tau bus labai naudingos. Gal net išsikraustysi iš buto į namą su sodu.

Skotas mindžikavo.

– Gal jos svarbesnės tau negu man, – nedrąsiai ištarė.

Margareta vėl paskendo prisiminimuose.

– Man jos reiškia labai daug.

– Mama…

– „Vykis svajonę“, – ištarė Margareta, jo nesiklausydama. – „Pažvelk į mano pusę“. „Mėnesiena ir atmintis“. „Dviese, trise, vienas“. Šią parašė, kai gimei. Parašė, nes negalėjau eiti į jo koncertą, tu niekaip neužmigai, o aš buvau apkvaišusi iš nuovargio. Jis buvo nepatenkintas, kad nėjau. Jis norėdavo, kad būčiau koncerte, kad paskui pasakyčiau jam, kas ir kaip. Jis kliovėsi mano nuomone.

– Aha, – atsiliepė Skotas.

Jis šiek tiek sumišo, lyg būtų tėvų artumo, nieku gyvu neskirto prašalaičių akims, liudytojas. Norėjo šeimyniško gyvenimo patvirtinimo, bet tai visai kas kita, negu klausytis apie motinos ir tėvo meilės istorijos įrodymus. Tiesą sakant, tėvo muzika buvo ne jo skonio, o nuo atskleistų biografijos paslapčių jam darėsi nesmagu. Iš pradžių buvo priblokštas, sužinojęs, kad jam paliktos ankstyvosios Ričio Rositerio dainos, bet kai suvokė, koks tikrasis jų pobūdis, pagarbų dėkingumą pakeitė nemalonus jausmas, kad šios dažnai virpulingai jausmingos dainos skirtos ne jam, juo labiau jei jos grįstos Ričio gyvenimu su motina. Kurį laiką svarstė, ar toks jautrumas, sulaukus trisdešimt septynerių, nėra apgailėtinos nebrandos požymis, ir nusprendė, kad net jei ir yra, jam nemalonu, ir apsimetinėti jis negali. Dainos duoda pelno, bet pinigų jis neims. Jam iš tėvo reikėjo ne pinigų, o dabar aiškiai per vėlu gauti, ko jam iš tikrųjų reikėjo.

– Klausyk, – tarė jis Margaretai, – aš šitiek metų, nuo tada, kai man buvo keturiolika, stengiausi tavim rūpintis, nes tėčio su mumis nebuvo, taigi negaliu staiga nei iš šio, nei iš to sutikti, kad jis – didžiausias romantinis herojus, mat pasimirė.

Margareta žiūrėjo į jį. Nusišypsojo.

– Žinoma, negali, vaikeli, – atsiliepė ji.

– Mama, – paklausė Skotas, – mama, kas tau darosi?

– Nieko.

– Netiesa. Tu išsiblaškiusi ir svajinga…

– Man palengvėjo, – tarė Margareta.

– Palengvėjo?

– O taip. – Ji vėl nusišypsojo sūnui. – Man be galo palengvėjo, kad mums šitai palikta. Beveik nedrįsau tikėtis, kad jis mūsų nepamiršo. Būdavo mėnesių, metų, kai neabejodavau, kad pamiršo, o paskui tardavau sau, juk neprašo skyrybų, net vaikų susilaukęs, neprašo, ir pajusdavau, kaip vėl sužimba viltis. Grįžau iš laidotuvių galvodama, kad pagaliau nebereikės viltis, viltis ir dvejoti, niekada nebūti tikrai, o paskui nutinka štai kas. Kaip perkūnas iš giedro dangaus. Man nė į galvą neatėjo, nė akimirką. Įsivaizduodavau tūkstančius kvailiausių dalykų, tik ne tokį. Jis mus prisiminė. Prisiminė būdamas sveikas, manydamas, kad jam prieš akis dar daug metų, galvojo apie tave ir mane, ir nuėjo pas advokatą pasirūpinti, kad mes žinotume – jis galvojo apie mus. Nuo to žinojimo man ir palengvėjo. Man nereikia to fortepijono, man nieko nereikia. Norėjau tik žinoti. O dabar žinau.

Skotas priėjo prie sofos, atsisėdo gale ir ištiesęs ranką palietė tvirtą storakailį Dosono šoną.

– Dėl to aš irgi džiaugiuosi, – beveik droviai ištarė. – Tikrai. Tiesiog… matai, man atrodo, kad dainyną jis turėjo palikti ne man.

– Tau jos pernelyg saldžios, – tarė Margareta. – Žmonės apie meilę dabar galvoja kitaip, tiesa? Gaila. Buvo nuostabu taip atsiduoti aistrai. Bet jūs dabar elgiatės kitaip, ne taip reiškiate jausmus, Tiesa, jausmai tie patys, pasikeitė tik jų raiška.

– Taip, – sutiko Skotas. Jis sukišo pirštus į Dosono kailį, pajuto, kaip iš gilumos kyla murkimas, ir įsistebeilijo į katino nagus, nejučiomis tai išleidžiamus, tai įtraukiamus: instinktyvi reakcija, visai kaip Skoto į tėvo dainas. – Mama…

– Taip, vaikeli.

– Tai kodėl nepasiimi dainyno? – paklausė Skotas. – Tos dainos tau tiek daug reiškia, žinai jų istoriją… – Jis nutilo. Nedrįso pažvelgti į motiną.

– Taip, – sutiko Margareta. – Taip.

Ji priėjo ir atsisėdo kitame sofos gale, tiesi kaip paprastai, rankas glebiai sunėrusi ant kelių.

– Žinai ką, – tarė, – o jei pasiimčiau dainyną ir autoriaus honorarą, o tu – fortepijoną?

– Tu rimtai?

– O kodėl ne?

– Mama, – tarė Skotas, – dvidešimt du tūkstančius svarų kainuojantis steinvėjus greta švediškos „Ikea“ sofos…

– Tai kas?

– Tau nekliūtų?

– Nė kiek.

Skotas pabučiavo motiną į skruostą.

– Ačiū, – tarė jis. – Ačiū tau.

– Nėra už ką, vaikeli.

– Taigi, viso labo kažkoks steinvėjus.

– Žinoma, tai puikus instrumentas, – tarė Margareta, nežiūrėdama į jį, – ir Ričis jį labai brangino, bet jis man primena šiokius tokius sunkumus.

– Kokius?

Ji dirstelėjo į jį.

– Teko jį pirkti išsimokėtinai. Kitaip anuo metu neišgalėjom. O nuolatinį darbą turėjau tik aš. Teko daug ko atsisakyti, kad sumokėtume už fortepijoną.

– Suprantu, – tarė Skotas.

Dirstelėjo į jos kairę ranką be vestuvinio žiedo.

– Vėl užsimausi?

– Ne, – atsakė ji. Nė nežvilgtelėjo į ranką. – Ne, vaikeli. Nėra reikalo.

Sekmadienio vakarą, grįžus iš Tainmuto, jam visada būdavo nesmagu. Margaretos namuose gyvenimo ritmas buvo kitoks, netoliese jūra, pietūs Didžiajame viešbutyje, dažnai pernelyg gausūs, tokių patiekalų jis paprastai nevalgydavo, todėl Niukasle sutrikdavo, lyg būtų grįžęs iš Mongolijos. Anksčiau susitikdavo su draugais, net nueidavo į kiną, bet malonumas būdavo menkas, nes Skotas pernelyg skaudžiai jausdavo, kad tai netikra. Pastaruoju metu jis maklinėdavo po kambarį, padrikai mėgindamas šį bei tą sutvarkyti naujos darbo savaitės garbei, surinkdavo nešvarius puodelius, lėkštes ir stiklines, paklodavo lovą (kuriam galui, juk tuojau vėl guls?), paieškodavo švarių marškinių rytojui, nuvalydavo juoduosius batus po ranka pakliuvusiu rankšluosčiu. Draugai, turintys sugyventines, romiai skųsdavosi neišvengiamais sekmadienio vakaro namų reikalais, ir nors Skotas ne kartą prisimindavo buvusias meilužes, skaudžiai ilgėdamasis, vis dėlto džiaugdavosi, kad gali vienas klaidžioti po šį keistą gyvenimo ruožą tarp poilsio ir darbo.

Antra vertus, šis vakaras buvo kitoks. Šį vakarą reikėjo ne tik pagalvoti, kaip perstatyti baldus, bet juos ir pastumdyti. Juodoji sofa, po kuria liko storas dulkių ir trupinių sluoksnis, atsidūrė prie virtuvės, kavos staliukas irgi, taip prie lango atsirado vietos puikiajam steinvėjui. Pianiną „Yamaha“ įbruks į miegamąjį, ant jo bus patogu mesti drabužius, stalą su kėdėmis (metalas, gražu pažiūrėti, nepatogu sėdėti) pastatys prie sienos prieš sofą, nesvarbu, kad baldus sugrūs, užtat paskui, ateityje, jis įžengs pro duris ir per visą kambarį žvelgs į nuostabų tiltą per Tainą, o prie lango švytės, žvilgės ir skleis savo ir tėvo garsus steinvėjus. Bent kartą sekmadienio vakaras buvo naudingas, ir Skotas, pagautas įkvėpimo, ne tik viską perstumdė, bet ir išplovė grindis, išmetė per daugelį mėnesių susikaupusius senus laikraščius, žurnalus ir išdulkino sofos pagalvėles. Pastangos atsipirko, dabar butas buvo labai mielas, ir patenkintas Skotas neišmintingai pamanė, jog nuo šiol gyvenimas bus kitoks, įgis naują, svarbų, kol kas miglotą matmenį.

Prie laukujų durų jis išrikiavo virtinę juodų išsipūtusių šiukšlių maišų, rytą išmes, ir švilpaudamas nudrožė praustis po dušu. Išsimaudęs ir apsijuosęs rankšluosčiu, jis išgrandė iš kamščių ir dušo padėklo keistų pilkų elastingų maurų pleištus, nešykštėdamas kliūstelėjo į unitazą chlorkalkių ir tualetiniu popieriumi nušveitė veidrodžius. Švilpavo ir taškė vandenį, todėl kai pagaliau išgirdęs telefono skambutį išlėkė iš vonios ir sugriebė ragelį, jau buvo įsijungęs balso paštas.

– Alio, – atsiliepė Skotas.

– Labas, – atsakė jo paties balsas. – Čia Skotas…

– Alio! – pakartojo Skotas, perrėkdamas balso paštą. – Alio?! Čia aš. Aš namie.

Stojo tyla.

– Čia aš, – pakartojo Skotas. – Kas kalba?

– Eimė, – atsakė Eimė.

– Eimė…

– Taip, – atsiliepė Eimė. – Žinai, kokia.

– Negali būti, – tarė Skotas ir laisvąja ranka standžiau apsivyniojo rankšluostį apie juosmenį. Kažkodėl jam atrodė, kad nelabai padoru kalbėti su Eime prisidengus tik rankšluosčiu.

– Ar… ar gerai? – paklausė Eimė.

– Kas gerai?

– Kad tau paskambinau.

– Žinoma, gerai, – atsakė Skotas. – Tiesiog šiek tiek nustebau.

– Aš irgi. Stebiuosi, kad ryžausi. Ryžausi paskambinti tau.

– Kur tu?

– Savo kambaryje. Namie. Kalbu telefonu savo kambaryje.

Skotas nusinešė telefoną prie lango, kad matytų vaizdą pro jį.

– Žiūriu į tiltą per Tainą, – tarė jis.

– O koks jis?

– Nežinai?

– Jei žinočiau, – tvirčiau ištarė Eimė, – negi klausčiau?

– Turbūt neklaustum, – pripažino Skotas. – Didelis ir gremėzdiškas geležinis statinys per Tainą. Per jį eina kelias. Pro langą matau automobilius.

– O, – tarė Eimė.

Stojo tyla. Po valandėlės, spėliodamas, iš tikrųjų girdi įseserės kvėpavimą ar jam tik taip atrodo, Skotas paklausė:

– Nori ką nors pasakyti?

– Nežinau, – dvejojo Eimė.

Skotas nusprendė čiupti jautį už ragų. Atsitiesė ir dėbtelėjo į vaizdą pro langą.

– Dėl fortepijono?

– Ne, – atsakė Eimė.

– Jau šis tas, – atsiliepė Skotas.

– Taip.

– Norėjai pažiūrėti, ar išdrįsi?

– Ką?..

– Norėjai pažiūrėti, ar išdrįsi man paskambinti? – paklausė Skotas.

Vėl stojo tyla, paskui Eimė atsakė:

– Galbūt.

– Manei, atsisakysiu su tavim kalbėti?

– Ne.

– Galėjau. Mudu su mama nebuvome labai šiltai sutikti.

– Taip, – pripažino Eimė. – O ko tikėjaisi?

– Tiek to, – atsiliepė Skotas. – Nesvarbu. – Jis bandė ją įsivaizduoti. Aukštoka, liekna, ilgi tamsūs plaukai krinta ant nugaros. Bet veido neprisiminė. Teprisiminė, kad kai akis į akį susidūrė su ketvertu prie bažnyčios, ji vienintelė žiūrėjo į jį be pykčio.

– Turiu ruoštis egzaminui, – tarė Eimė. – Turiu be paliovos kartoti, ką išėjome.

– A lygio?

– Verčiau neprimink.

Jis atsuko langui nugarą ir apžiūrėjo švarias grindis, kur stovės fortepijonas.

– Tu groji kokiu nors instrumentu? – paklausė.

– Fleita, – atsakė Eimė.

Jis stebeilijo į lubas.

– Gražu, – tarė.

– O tu?

– Fortepijonu, – atsakė jis. – Nekaip.

– Tai tu…

– Taip, – atsakė Skotas ir vėl nudūrė akis į grindis. – Taip, skambinsiu čia.

– Aš gal jau baigsiu… – tarė ji.

– Kas nors įėjo?

– Ne, tik pamaniau…

– Kodėl paskambinai, Eime? – paklausė Skotas. – Kodėl man paskambinai?

– Galvojau apie tėtį, – atsakė Eimė. – Savo tėtį.

– Mūsų tėtį. Todėl?

– Tu jo pasiilgsti?

– Nežinau, – atsakė Skotas. – Nuo keturiolikos metų jo beveik nemačiau.

– Aha, – labai tyliai ištarė Eimė.

– Tai tu dėl to paskambinai? Nes jis buvo ir mano tėvas, o tu žinojai, kad su manim nesimatydavo?

– Tu dėl to pyksti?

Stojo tyla.

– Atleisk, – atsiprašė Eimė. – Neturiu teisės klausti.

– Taip, – atsakė Skotas.

– Aš irgi pykstu, – tyliai ištarė Eimė. – Dėl kitų dalykų.

– Niekada garsiai to neprisipažinau, – kalbėjo Skotas. – Daugiau kaip dvidešimt metų. Ta mintis šuto mano galvoje, ir tiek.

– Taip, – sušnibždėjo Eimė.

– O dabar manęs klausi…

– Nežinau, kodėl paskambinau, – aiškiau prašneko Eimė. – Pamaniau, kad reikia. Ši mintis įstrigo mano galvoje ir nedavė ramybės, tai ir paskambinau.

– Ar ji vis tiek neduos tau ramybės?

– Galėtum ir tu man paskambinti, – pasiūlė Eimė. – Nebūtinai aš. Galėtum ir tu.

– Nemanau…

– Einu, – tarė Eimė. – Baigiam pokalbį.

– Viso labo, – atsiliepė Skotas ir palaukė. Eimė tylėjo. Paskui jis išgirdo, kaip išsijungia jos telefonas. – Iki, – pabrėžtinai pasakė Skotas į eterį. – Iki. Ačiū už skambutį.

Jis metė telefoną ant sofos, sukišo pirštus į dar šlapius plaukus ir pašiaušė. Kas čia per istorija?

Eimė nuslydo ant grindų ir susirietė, suėmusi rankomis kelius, spausdama juos į akiduobes. Kurį laiką kiūtojo, kvėpuodama ir laukdama, kol kaukolės kaulai įsirėš į kelio girnelę ir ji pajus ne šiaip nepatogumą, o skausmą, paskui lėtai atsitiesė, atsistojo ir stiebėsi, kol rankos pirštų galiukais pasiekė nuožulnias lubas virš lovos. Ten lipnia juostele buvo priklijavusi didelę persigandusios Dafi3 ryškiai išdažytomis akimis, vilkinčios raudonu juodais raštais megztiniu ir stovinčios prie plytinės sienos, nuotrauką. Eimė irgi dažnai taip jausdavosi.

Ji pakėlė nuo kilimo telefoną ir įsikišo į džinsų kišenę, palikusi karoti ištrauktą prie jo pritaisytą amuletą – mėlyną delfiną su blizgučiais, kad galėtų atsiliepti iškart, kai tik jis ims vibruoti. Jos mobilusis visada vibruodavo. Seserys pasirinko garsius skambėjimo signalus, bet Eimei labiau patiko beveik slaptas vibravimas, kaip labiau patiko ramūs ir lėti namų reikalai; ji viską pastebėdavo, bet beveik nieko nereikalaudavo. Tik dėl labai svarbių dalykų Eimė imdavo reikalauti ir tapdavo tokia, kokia sau nepatiko: šniukšte, besirausiančia po stalčius, skaitančia svetimas elektroninio pašto žinutes ir slapčia besiklausančia. Būdama tokios būsenos ji atidarė velionio tėvo pianino kėdutę – per aštuoniolika gyvenimo metų jai nė karto netoptelėjo tai padaryti – ir rado joje visokių keistų daiktų iš vietos ir laiko, niekaip nesusijusių su tuo tėčiu, kuris buvo Eimės gyvenimo dalis, nesusijusių su jai įprastais dalykais.

Kėdutėje buvo daugybė aptrintų dainų natų iš miuziklų „Plaukiojantis teatras“, „Vyrukai ir pupytės“ ir „Karuselė“. Buvo aštunto dešimtmečio futbolo programų iš Šv. Jokūbo Parko stadiono. Buvo atvirukas su Šv. Andriejaus bažnyčios šventoriumi ir užrašu ne Ričio ranka atvirkščioje pusėje: „Čia palaidota penkiolika raganų!“ ir data, 1963 metų liepos 27 diena. Buvo Tainmuto didžiojo viešbučio brošiūra ir mažas medinis herbas: raudoname fone sukryžiuoti aukso raktai, žemiau paauksuotas šalmas ir laivas, aukščiau devizas „Moribus Civilis“, o kitoje skydo pusėje – nešvari balta etiketė su užrašu, šį kartą tėvo ranka: „Skotas, 1983.“ Ir dar buvo nuotrauka. Ji buvo įdėta į voką, bet atrodė, lyg vokas ir nuotrauka būtų dažnai čiupinėjami. Nuotrauka vaizdavo jauną motiną su kūdikiu, nebemažu kūdikiu, beveik metinuku. Jaunoji mama buvo trumpai apsikirpusi ir pasiraičiusi plaukų galiukus, vilkėjo aiškiai namie siūtą suknelę ir dėvėjo į aureolę panašią skrybėlaitę. Kūdikis mūvėjo rankomis megztus šortukus ir puskojines, vilkėjo džersio marškinėlius plačia atlenkiama apykakle ir avėjo gražius, bet nepatogius batukus.

Pianino kėdutę Eimė atidarė likusi namie viena. Krisė išėjo į susitikimą su banko valdytoju, Tamsina – į darbą nekilnojamojo turto agentūros registratūroje Aukštojoje gatvėje, Dilė – į koledžą. Eimė turėjo sėdėti viršuje ir kalti. Lengvatų dėl Ričio mirties metas staiga baigėsi. Krisė įkyriai reikalavo, kad Eimė peržiūrėtų medžiagą, kurios nekartojo pastarąsias kelias savaites, ji privalanti viską pakartoti, kol prasidės trimestras. Eimei ruoštis egzaminams buvo be galo sunku, kai kuriomis dienomis tiesiog neįmanoma. Muzika – gerai. Net muzikos teorija nekliudė. Bet kai ėmėsi anglų ir ispanų kalbų, nebegalėdavo sutelkti dėmesio: šis išsisklaidydavo it gyvsidabrio burbuliukai, striuoksintys stiklo lakštu. Eimė prisivertė valandą sėdėti pasidėjusi „Hamleto“ citatas, paskui nulipo žemyn užsiplikyti, ak, kavos, paskui pasiskrudino riekelę duonos ir puodelyje užsiplikė sriubos miltelių, o tada, tenkindama liūdną užgaidą, nuklydo į Ričio pratybų kambarį su fortepijonu, palietė klavišus, lėtai, be garso juos spaudė, paskui atsidūrė ant grindų ir atidarė nutrintą minkštą pianino kėdutės sėdynę.

Ant popierių gulėjo sulankstytas kaklaraištis. Terileno kaklaraištis, tamsiai mėlynas su kaštoniniais ir kreminiais dryžiais, suglamžytas ir be etiketės. Eimė pamanė, kad šis kaklaraištis įsigytas tikrai prieš Krisę. Krisė niekada nebūtų leidusi Ričiui ryšėti kaklaraiščio, kuris nebūtų gryno šilko, prancūziškas ar itališkas. Bet šis senas, sunešiotas, pigus kaklaraištis buvo iškalbingas, ir Eimė pagarbiai pasidėjo jį šalia. Tiesą sakant, jis buvo iškalbingas ne mažiau už nuotrauką, kuri gulėjo pianino kėdutės dugne, po visais kitais daiktais, rupi nuo dulkių. Dėdama daiktus atgal į kėdutę, labai tvarkingai, paeiliui, dailiai sulankstytą kaklaraištį Eimė paguldė ant viršaus, o nuotrauką su voku įsikišo į užpakalinę džinsų kišenę. Paskui vėl išėmė, uždėjo ant kaklaraiščio, uždarė kėdutę, išėjo iš kambario, stabtelėjo, grįžo, pakėlė kėdutės sėdynę, išėmė voką, vėl įsikišo į džinsų kišenę ir greitai nusėlino laiptais į savo kambarį it įsilaužėlė, nors namie buvo viena. Įėjusi į kambarį, ji užkišo voką už Dafi plakato, čiupo skreitinuką ir prisijungė prie programos „Google Earth“.

Ji nenutuokė, kur yra Niukaslas. Kažkur šiaurėje kaip Mančesteris ar Lidsas, kalvotame pasaulyje, šis prasideda už Birmingamo ir žemėlapyje driekiasi aukštyn iki Škotijos, bet ji tiksliai nežinojo, kurioje šiaurės pusėje, gal vidury, o gal prie jūros. Todėl nustebo, palydovinėse nuotraukose išvydusi prieš akis kylant miestą, besiverčiantį iš vingiuoto Taino upės kaspino, vienoje pusėje plytėjo jūra, kitoje kilo pakrikos raukšlėtos kalvos. Slinko toliau per Tainmutą, Geitshedą, Nort Šildsą, pro tiltus ir paminklus, gatvėmis ir alėjomis, krypstančiomis upės link, jūros link, paskui susidomėjo žiniomis apie šios srities istoriją ir muziką, žlugusią pramonę ir atgijusį naktinį gyvenimą. Ji taip įsijautė, kad aiktelėjo, išgirdusi trinktelint laukujes duris, ir skubiai perjungė monitorių į „Hamleto“ citatas, kurios, nors pati deklamuodavo jas labai aistringai, puslapyje atrodė negyvos. „Ne beprotybė, ką jums sakiau, – kalbėjo Eimė, sielos akimis matydama Niukaslą, – patikrinkit“, kai į kambarį įėjo Krisė ir paklausė, ar ji nenorėtų puodelio arbatos.

Tai buvo prieš tris dienas. Nuo ketvirtadienio ji kelis kartus apžiūrėjo Niukaslą ir godžiai, įdėmiai nuotrauką, užkištą už Dafi plakato. Ričis su motina. Ričis kokiais 1942 metais, fotoateljė Nort Šildse, o gal namie, nors būti namie su skrybėlaite 1942 metais jau būtų buvę keista. Nuotraukoje beveik jokio fono, tik stalas, ant kurio sėdi Ričis, ir tiesios plonos užuolaidos klostės jiedviem su motina už nugarų, daugiau jokių baldų, nei paveikslų, nei gėlių. Tik išdidi jauna mama turbūt savo pačios siūta suknele ir kūdikis, kuris užaugs ir pats susilauks vaikų. Keturių. Tamsinos, Dilės, jos – ir Skoto. Skoto, kuris tebegyvena maždaug ten, kur Ričis užaugo, ir kuriam atiteks fortepijonas. Skoto, kuris atvažiavo į laidotuves ir keistai priminė tėtį. Skoto, kuris stovėjo šalia motinos lyg ją gindamas, bet į tris įseseres tą akimirką, kai jie susidūrė akis į akį, žiūrėjo veikiau susidomėjęs negu priešiškai. Trys tokios dienos, trys dienos Niukaslo ir tėvo, tėvo kūdikystėje ir Skoto galiausiai ją įveikė. Eimė gulėjo ant lovos, atrėmusi į pilvą vieną ispanų kalbos egzamino tekstų – Lorką, ir staiga nebeištvėrusi griebė telefoną, surinko Skoto numerį ir ėmė laukti, nustėrusi iš baimės ir jaudulio, kol jis atsilieps.

Paskui, aišku, nežinojo, ką sakyti. Kai jis paklausė, kodėl ji paskambino, neįstengė nieko paaiškinti. Jis kalbėjo laisvai, nors buvo įtemptų akimirkų, ir ji suvokė norinti, kad jis kalbėtų, kad šnekintų ją ir mokytų, patartų, ką jai toliau daryti. Deja. Jis leido jai lementi niekus laukdamas, kol pati pasakys, ko nori, o ji nė nepajuto, kaip neteko drąsos, visai staiga, kaip buvo jos įgavusi, ir baigė pokalbį nesuprasdama ką daro, ir neketindama suprasti.

Ji dirstelėjo į radiją su žadintuvu: be dvylikos minučių aštuonios. Kažkuri apačioje turbūt kepa įprastą sekmadienio vakaro kiaušinienę – vienintelį patiekalą, kurį gamindavo Ričis, ir tai nedažnai. Eimė pamanė, kad valgydama bent jau prasiblaškys, trumpam liausis galvoti ir svarstyti, o jos ausyse nustos skambėti erzinantis ir žavintis Skoto balsas, žodžiai šiaurietiška tarme. Ji palietė delfiną, nukarusį iš kišenės, įsitikino, kad telefonas tebėra, išėjo iš kambario ir nulipo laiptais.

Virtuvėje buvo tik Tamsina. Ji vilkėjo balto veliūro treningus, o galvą kaip turbanu buvo apsimuturiavusi tamsiai mėlynu rankšluosčiu. Sėdėjo prie stalo lakuodama nagus skaidriu laku ilgais, lėtais, rūpestingais brūkšniais. Kai Eimė įžengė, sesuo pakėlė akis.

– Kur mama?

– Išėjo, – atsakė Tamsina. – Išsiunčiau išgerti su Nelsonais. Kad atplėščiau nuo kompiuterio.

– O Dilė?

– Spėk.

Eimė atidarė šaldytuvą.

– Nori ko nors?

Tamsina atsargiai, kad rankšluostis nenusmuktų, papurtė galvą.

Eimė išėmė plastikinę dėžutę su sūrio luitais, pomidorą, indelį karamelinio jogurto ir padėjo ant stalo.

– Mokeisi? – paklausė Tamsina.

– Aha.

– Visą laiką?

Eimė pradėjo raustis spintelėje.

– Velnioniškai nuobodu.

– Mamai širdis plyš, jei neišlaikysi egzaminų.

Ant stalo prie dėžutės su sūriu Eimė numetė kelis pakelius įvairių trapučių.

– Nekalbėk taip!

– Tu pati gabiausia, – tarė Tamsina, išskėsdama ir žiūrinėdama rankos pirštus. – Tėtis visada taip sakydavo. Aš praktiška, Dilė daili ir kvaila, o tu gabi.

Eimė atsisėdo prie stalo su peiliu rankoje.

– Paimk lėkštę, – patarė Tamsina.

– Užsidėsiu ant trapučių po gabalėlį sūrio ir suvalgysiu, – atsakė Eimė. – Man nereikia lėkštės.

– Paimk lėkštę, – pakartojo Tamsina.

Eimė dūsaudama atsistojo, išsiėmė iš spintelės lėkštę ir trinktelėjo durelėmis.

– Tame?

– Ko?

– Tame, tu kada nors galvojai apie tėčio vaikystę? Koks buvo jo gyvenimas, kai jis buvo mažas?

Tamsina apžiūrėjo kitą ranką.

– Ne.

Eimė išėmė luistą sūrio ir padėjo ant lėkštės. Paskui iš vieno galo kreivai atsipjovė gabalą.

– O aš galvoju.

Tamsina dirstelėjo į ją.

– Ką turi omeny?

– Juk mes nieko nežinome apie jo gimtinę, niekada ten nebuvome, jis niekada apie tai neužsiminė, – paaiškino Eimė.

– Jis apie tai negalvojo, – atsiliepė Tamsina. – Praeitis.

Eimė uždėjo sūrį ant trapučio.

– Iš kur žinai?

– Jei būtų galvojęs, būtume žinoję, – atsakė Tamsina. – Bet jis negalvojo. Jis nenorėjo prisiminti to laiko. Gyveno naują gyvenimą.

Eimė atsikando sūrio. Traputis sulūžo, stalą nusėjo trupiniai.

– Aš galvoju, – neaiškiai ištarė ji pilna burna.

Tamsina nustojo lakuotis nagus. Dėbtelėjo į seserį.

– Ką?

Eimė nurijo sūrį.

– Aš noriu pažinti tėčio gimtinę. Noriu žinoti apie jo ankstesnį gyvenimą.

– Negalima, – atrėžė Tamsina.

– Kodėl?

– Mama nusimintų.

– Kodėl? Aš tik noriu pažinti tėčio…

– Pati žinai kodėl.

Eimė nutylėjo. Surinko sausainio trupinius ir užbėrė ant sūrio.

– Jie neprašė fortepijono, – pasakė, žiūrėdama į sumuštinį rankoje.

Tamsina pasilenkė į priekį. Su turbanu atrodė vyresnė ir atšiauresnė.

– Mama ir taip turi bėdų. Jos padėtis nepavydėtina. Ji nori, kad paremtume ją, užuot palaikę žmones, pasiimančius daiktus, kurie jiems nepriklauso.

– Aš jų nepalaikau, – nenusileido Eimė. – Ir jie nieko nepasiėmė.

Tamsina trenkė plaštakomis per stalą.

– Kieno tu pusėje? – beveik suriko ji.

Eimė vėl atsikando sūrio su trapučiu.

– Visų, – atsakė.

3 Duffy (g. 1984) – Velso dainininkė ir kompozitorė.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Sju sėdėjo ant Krisės lovos krašto, žiūrėdama į spintų virtinę kambario gale. Ant antklodės netvirtai stovėjo padėklas su draugės atneštais užkandžiais – didelės žalios alyvuogės, mažas saliamo gabalėlis, aptrauktas tinkleliu, butelis sauso baltojo vyno, dvi taurės, lėkštės ir peilis. Durys į vonios kambarį buvo uždarytos. Už jų velnias žino ką darė Krisė. Sju sukryžiavo kojas ir atsilošė, remdamasi rankomis. Prieš kelias dienas Krisė pasakė, kad neįstengs viena išrūšiuoti Ričio drabužių, ir Sju atsiliepė: „Nesirūpink, aš ateisiu, atsinešiu butelį, papuotausim.“ Atėjo, kaip buvo žadėjusi, ir sėdi viena ant Krisės lovos, o ši užsidariusi vonios kambaryje.

Sju labai lėtai apsisuko ir pažvelgė į naktinius staliukus už nugaros. Ričio pusėje – tik krūva knygų ir senamadiškas žadintuvas su kojytėmis ir metaliniu skambučiu. Krisės pusėje – knygos, keli buteliai su vandeniu, rankų kremas, nagų dildės, plaukų gumytės, užrašų knygelė, rašikliai, maža minkšta panda su raudona fetrine širdele, prisegta prie krūtinės, ir Ričio nuotrauka juoduose bambukiniuose rėmeliuose. Pasilenkęs į priekį, jis šypsosi. Vilki mėlynais marškiniais atlapu kaklu, kaip įprasta nerūpestingai nesusagstytais rankogaliais – matyti tvirti riešai, ant vieno laikrodis, ir plaštakos, bet ant pirštų žiedo nėra.

Sju žinojo, kad moterys iš galvos kraustydavosi dėl Ričio. Tūkstančius jų neapsakomai traukė rimtas tamsiaplaukis, panašus į italą. Sju taip nemanė. Jai jo grožis atrodė senoviškas, išėjęs iš mados. Jai patiko ne tokie saldūs vyrai. „Mano svajonė – prakaulus roko dievaitis, – sakydavo ji Krisei, lyg tikintų, kad nesikėsina į vyrą, kuris vis dar gauna iš gerbėjų laiškus maišais, o ne elektroniniu paštu. – Man reikia tikro nenaudėlio.“ Krisė juokdavosi. Tada buvo lengva juoktis iš minties, kad nesi susižavėjusi Ričiu Rositeriu. Ji juokdavosi, nes nė kiek neabejojo jo meile – tai buvo aiškiai matyti.

„Kaip nuostabu, – kartais sakydavo Krisė, – žiūrėti, kaip jis nuo scenos flirtuoja su trimis tūkstančiais moterų, o grįžęs už kulisų, iškart pasikeičia.“

„Tau pasisekė…“ – „Be galo pasisekė, – išmintingai pritardavo Krisė. – Be galo. Ričis – šeimos žmogus.“ – „Gal pirmiausia vis dėlto romantikas?“ – provokuodavo Sju.

Krisės veidu perbėgdavo šešėlis. Ji paliesdavo auskarus ar apyrankę, lyg rodydama, kad tai Ričio dovanos, jausmingos atnašos, ir imdavo išsisukinėti: „Nepasakyčiau…“

Sju prisitraukė padėklą ir čiupo už kakliuko butelį vyno.

– Atidarau! – sušuko.

Tyla. Ji įspraudė butelį tarp kelių ir pradėjo lupti foliją ir vielą nuo kamščio. Vonios kambario durys atsidarė.

– Atleisk, – atsiprašė Krisė.

Sju pakėlė akis.

– Verkei?

– Ne, – atsakė Krisė. – Maniau, subloguosiu, bet neverkiau.

– Tau reikia laiko.

– Galbūt, – atsakė Krisė.

Sju vikriai ištraukė kamštį, atsargiai pripylė taurę ir atkišo Krisei.

– Atidaryk duris, – tarė Sju.

Atkišusi taurę, lyg taip laikydama neišlietų, Krisė perėjo kambarį ir laisvąja ranka atidarė dviejų spintų duris dešinėje pusėje. Vienoje pusėje dviem eilėmis viena virš kitos kabėjo švarkai ir kelnės, kitoje, virš lentynų su tvarkingai sulankstytais megztiniais ir marškinėliais, – marškiniai.

– Dieve, – tarė Sju, – kaip vyrų aprangos skyrius parduotuvėje „John Lewis“.

Ji nusuko akis nuo šviesiai mėlynų lininių švarkų ir ryžtingai įbedė jas į kairės spintos apačią. Joje buvo rudi ir juodi batai, visi ant kurpalių.

– Kas viską taip sudėjo? – paklausė Sju.

Krisė stovėjo šone, lyg stovėti tiesiai prieš relikvinę būtų nepagarbu.

– Aš.

– Po perkūnais, – tarė Sju, – gal norėtum mostelėti burtų lazdele prie mano spintų? Jukinys toks, kad nieko neįmanoma įžiūrėti. Aš – netvarkos karalienė.

– Jam patiko geri drabužiai, – tarė Krisė. – Bet norėdavo, kad juos pirkčiau aš.

– Norėdavo ar leisdavo?

Krisė gurkštelėjo vyno.

– Norėdavo. Pats niekada nieko nepirkdavo. Sakydavo, kad nepasitiki savo skoniu. Mes jį praminėme ŠA, Šiaurės Anglija. Jis rodydavo man ką nors ir klausdavo: „Pernelyg ŠA?“ Atlasinius atlapus ir smailianosius batus.

– Mano namuose nėra ir nebuvo puošnesnių drabužių už marškinėlius, – tarė Sju.

– Negaliu jų liesti, – staiga beviltiškai ištarė Krisė.

Sju nuslydo nuo lovos, priėjo prie Krisės ir ją apkabino.

– Nieko nuostabaus, Krise…

– Jei aš juos paliesiu, – kalbėjo Krisė, – užuosiu jo kvapą. Paliesiu, ir kvapas pasklis. Negaliu…

– Tai nieko ir nedaryk, – tarė Sju.

– Bet turiu…

– Ne, – atsakė Sju, – nėra jokio reikalo, jeigu nenori.

– Po perkūnais, – nusikeikė Krisė, žiūrėdama į baltą kilimą. – Žiūrėk. Paliejau…

– Baltasis vynas, – ramino Sju. – Nesimatys. Sėsk ant lovos.

– Bet…

– Sėsk ant lovos.

Krisė drebėjo.

– Atėjai čia padėti man išrūšiuoti jo drabužių…

– Nesvarbu. Aš tavo draugė, o ne dėvėtų drabužių supirkėja. Sėskis ant lovos, kol nepasodinau.

Ji nukėlė ranką Krisei nuo pečių.

– Maniau, galėsiu…

– Nesvarbu, – tarė Sju. – Ritualas, reiškiantis perėjimą į kitą būseną. Repeticijų nebūna, našlystės iš anksto nepasimokysi. Uždarysiu duris.

Krisė nuslinko prie lovos ir atsisėdo savo pusėje, nusisukusi nuo spintų. Sju ryžtingai uždarė duris ir atsisėdo šalia.

– Gerk.

– Aš…

– Gerk. Didelį gurkšnį.

Krisė klusniai maktelėjo gurkšnį.

– Aš visiškai apkiautusi, – tarė ji.

– Nesistebiu.

– Nebežinau, ką manyti. Nebežinau, ką jis iš tiesų jautė. Nenutuokiu, ką mes darysime.

Sju suėmė Krisei ranką ir prikišo taurę jai prie lūpų.

– Jis turėjo užsakymų iki kitų metų gegužės, – kalbėjo Krisė. – Teko juos atšaukti. Būtų uždirbęs beveik keturiasdešimt tūkstančių. Nepatikėtum, kiek gerbėjų laiškų gavome. Ko gero, kiekviena pagyvenusi moteris iš Šiaurės Anglijos parašė negalinti patikėti, kad jis mirė. Man liko namas, šiek tiek santaupų, trys dukterys, paveldimo turto mokesčio sąskaita ir žinia, kad fortepijoną ir daugumą kūrinių jis paliko žmonėms iš ankstesnio gyvenimo, kai manęs dar nepažinojo. Ir net negaliu paklausti, ką jis, velniai griebtų, galvojo, negaliu paklausti, ar tai, ką man sakydavo, ar tai, ką dukterims sakydavo, tiesa. Aš net negaliu jo paklausti, Sju, ar jis iš tikrųjų mane mylėjo.

Sju paėmė butelį ir vėl pripylė Krisės taurę.

– Žinoma, mylėjo.

– Bet ne tiek, kad vestų.

– Meilė nebūtinai sutampa su vedybomis, – tvirtai pareiškė Sju.

Krisė vėl gurkštelėjo.

– Ten, iš kur kilęs Ričis, sutampa. Ten, iš kur kilęs Ričis, meilė turi būti garbinga. Jis nuolat man tai sakydavo. Kodėl neišsiskyrė? Nes ten, iš kur jis kilęs, jam buvo įkalta į galvą, kad skirtis sunku, kad skirtis nepadoru, kad gerbėjoms nepatiks, jei jis išsiskirs.

Sju valandėlę luktelėjo ir pasakė:

– Šitos prieštvaninės nesąmonės nereiškia, kad jis tavęs nemylėjo.

– Bet nelabai, jei ne man paliko fortepijoną. Vykdamas į pietus, jis pasiėmė tik fortepijoną ir arbatos dėžutę. Fortepijoną nusipirko trisdešimt penkerių už „Mėnesienos ir atminties“ honorarą, tai buvo jo brangiausias daiktas, jei kuri nors mūsų netyčia uždėdavo ant fortepijono stiklinę ar puodelį, Ričis pasiusdavo. Nepalikti man fortepijono tolygu pasakyti: atleisk, aš šitiek metų tave pakenčiau, nes kadaise man patikai, paskui gimė dukterys, pakliuvau į spąstus ir nebegalėjau ištrūkti, bet iš tiesų visą laiką mano širdis buvo kitur, ten, kur ją atidaviau, kai buvau mažas mokinukas, apsimetinėti nebegaliu, todėl fortepijoną palieku jai, o ne tau. Imk daiktus, kuriuos galėtum gauti ir iš kitų, namą, automobilį, beveik nieko nevertą gyvybės draudimo sutartį ir daugybę prisiminimų, kurie tėra šlamštas, nes aš, ko gero, nieko rimto negalvojau.

Ji nutilo, per veidą riedėjo ašaros. Sju prislinko arčiau, vėl apkabino ją ir padavė gniužulą popierinių nosinaičių.

– Taip ir reikia, Krise, paverk. Išsikalbėk, ir palengvės…

– Nežinau, ar aš labiau liūdžiu, ar tūžtu, – toliau kalbėjo Krisė, paėmusi nosinaites, bet ašarų nesišluostė. – Nežinau, ar aš pernelyg persiutusi, ar pernelyg nelaiminga, kad nieko nebesuprantu. Gal ir tas, ir tas. Man jo trūksta, man taip jo trūksta, kad noriu rėkti. Ir užmušti jį.

Iš dėžutės prie lovos Sju ištraukė daugiau nosinaičių ir nušluostė Krisei veidą.

– Aš bijau, – prisipažino Krisė virpančiu nuo verksmo balsu. – Bijau, nes nežinau, kas bus, kaip pragyventi ir ką daryti su dukterimis. Aš bijau ateities ir bijau praeities, nes ji, ko gero, buvo ne tokia, kaip maniau, ko gero, daugiau kaip dvidešimt metų aš tikėjau svajonėmis ir nemačiau tikrovės. Galbūt tvarkydamasi dalykiškai ir sumaniai, kad išsiverstume ir šio bei to pasiektume, viso labo lopiau namą sienų apmušalais. Aš…

– Liaukis, – paliepė Sju. – Metas liautis.

Krisė garsiai šniurkštelėjo ir nusišluostė akis nosinaičių gniužulu.

– Atleisk.

– Aš tave suprantu, bet, be paliovos šitaip galvodama, viso labo pasijusi neverta purvyno po batu.

– Jau dabar taip jaučiuosi.

– Gali pasijusti dar blogiau…

– Tiesiog nežinau, ką daryti, – prisipažino Krisė.

Sju išlupo drėgnas nosinaites draugei iš gniaužtų.

– Kelkis, eik į vonios kambarį, nusiprausk veidą ir lipk į apačią. Pasakei viską, išklojai viską, bet nuolat kartoti vieną ir tą patį nesveika. Aš lipu žemyn. Lauksiu tavęs apačioje. – Ji atsistojo ir paėmė padėklą. – Klaiku, jei kas nors miršta, tau nespėjus kai ko pasakyti. Iš proto varo. Bet pasiduoti negalima. Susitiksim apačioje.

Virtuvėje prie stalo sėdėjo Dilė su skreitinuku, užrašų knygele ir dideliu anatomijos atlasu. Sju padėjo ant stalo padėklą ir dirstelėjo.

– Kas čia per velniava?

– Limfinė sistema, – atsakė Dilė.

Ji mūvėjo švarutėlius baltus džinsus, vilkėjo pilkšvus marškinėlius, o ant nugaros draikėsi šviesūs plaukai, gumyte, papuošta stikliukų kekėmis, suveržti į arklio uodegą.

– Kam tau reikia limfinės sistemos bikinio depiliacijai? – paklausė Sju.

Dilė susiraukusi žiūrėjo į monitorių.

– Veido masažui. Reikia žinoti, kaip teka limfa.

– Fui, – tarė Sju iškraudama ant stalo daiktus nuo padėklo.

Dilę ji pažinojo nuo kūdikystės, Eimę nuo gimimo, o Tamsiną – nuo darželio, kuriame pusmetis kainavo tiek, kiek, pasak Ričio, Anglijos šiaurėje jo vaikystės laikais būtų kainavęs visas išsilavinimas. Tamsina eidavo į darželį rausvu medvilniniu apsiaustėliu su gėlės aplikacija. Sju Benet vaikai eidavo į darželį apvilkti marškinėliais, kurie būdavo švariausi. Ji atsisėdo prie Dilės.

– Žinai, ką darėm mudvi su tavo mama?

Dilė dar įdėmiau įsmeigė akis į monitorių.

– Nelabai noriu apie tai galvoti.

– Žinoma, nenori.

– Per greitai, – pareiškė Dilė.

– Mama irgi taip nusprendė, – tarė Sju. – Kai priėjome prie reikalo.

Dilė atsisuko į ją ir įsistebeilijo.

– Tai… viskas tebėra?

– Nė puskojinė nepajudinta.

– Man palengvėjo, – tarė Dilė ir vėl įsmeigė akis į monitorių. – O ji kaip?

– Ketinau tavęs to paklausti.

– Mes visos dar neatsipeikėjom, – atsakė Dilė. – Kurį laiką atrodo, kad gyventi galima, ir staiga suvoki. Tada pasidaro baisu.

– Ar ji su tavim kalbėjosi? – nerūpestingai paklausė Sju, stumdydama ant stalo alyvuoges ir saliamį.

Dilė nustojo vedžioti pirštu per pelės skydelį.

– Apie ką?

– Apie savo rūpesčius. Apie įvykius po tėčio mirties.

– Turi omeny fortepijoną? – išpoškino Dilė.

– Taip.

– Beveik nekalbėjo. Bet pati matai.

– Taip.

– Nesuprantu, kodėl jis taip pasielgė, – tarė Dilė.

– Nemanau, kad tai labai svarbu.

Dilė atsisuko ir vėl įsmeigė akis į Sju. Ši pastebėjo, kad Dilės oda nepriekaištinga, lygi kaip kūdikio.

– Ką turi omeny?

– Omeny turiu, – atsakė Sju, – kad nereikia prisigalvoti, neva jis visą laiką ją mylėjo, nes paliko jai fortepijoną.

Dilė vyptelėjo.

– Gaila, kad jos nematei…

– Mačiau. Per laidotuves.

– Ir ką?

– Su tavo mama nėra ko nė lyginti.

– Bet vis tiek jai paliko fortepijoną!

– Gal tai niekaip nesusiję su meile, – atsargiai ištarė Sju.

– Tai su kuo?

– Gal su ilgesiu. Arba šiaurietiška vienybe. Arba kalte. O galbūt dėl visų trijų priežasčių.

Dilė atsirėmė alkūnėmis į stalą ir prispaudė delnus prie kaktos.

– Kas mums iš to.

– O tu pagalvok. Pagalvok ir pasistenk įžvelgti ne vien įžūlų išsižadėjimą. Ir nustok dėl visko kaltinusi tą vargšę karvę iš Niukaslo. Ką ji padarė? Liko viena auginti sūnaus? Ji niekada nekėlė jums rūpesčių, niekada nieko neprašė. Juk neprašė? Žeminate save, kaltindamos ją dėl tėvo nuodėmių. Girdi mane?

Dilės telefonas užgrojo melodiją iš „Stebuklingosios karuselės“. Ši iškart griebė jį ir įsistebeilijo į ekraną. Paskui, nežiūrėdama į Sju, atsistojo, laiminga pasakė: „Sveikas, dički“ ir nuėjo per virtuvę prie galinio lango.

– Nemandagi karvė, – ramiai pasakė Sju jos nugarai.

– Ar aš ir atrodau taip bjauriai, kaip jaučiuosi? – iš tarpdurio paklausė Krisė.

Sju atsisuko.

– Ne, – atsakė ji. – Atrodai, lyg būtum verkusi iš liūdesio.

– Ir pykčio, – pridūrė Krisė.

Sju atsistojo paieškoti švarių taurių.

– Pyktis gerai. Pyktis teikia jėgų. Tik neapykantos reikia vengti.

Krisė nieko neatsakė. Dirstelėjo į Dilę, kuri šypsojosi telefonui virtuvės gale. Paskui atsisėdo ant Dilės kėdės ir paėmė alyvuogę. Sju pastatė priešais dar vieną taurę vyno.

– Išgerk.

– Matai, Sju, – tarė Krisė, spoksodama į alyvuogę rankoje, – aš jos nekenčiu. Niekada nebuvau jos sutikusi, bet nekenčiu. Žinau, ne ji sutrukdė Ričiui mane vesti, bet negaliu jos nekaltinti. Gal jos nekęsti lengviau? Galbūt aš darau, kas lengviau. Tačiau žinau – jos nekenčiu. – Krisė įsidėjo į burną alyvuogę. – Nekenčiu.

Margareta buvo viena savo kontoroje Priekinėje gatvėje, Tainmute. Nors Glenda buvo naudinga ir ištikima, išmušus penkias, Margareta visada su palengvėjimu ištardavo: „Na, Glenda, tu padarei net daugiau, negu prašiau, o Baris jau ilgai sėdi vienas, kaip manai?“ Glenda pasiimdavo švarką, šaliką, neišvengiamą pirkinių krepšių krūvą ir, visada graudžiai žvilgtelėjusi į raminamai anonimišką kompiuterio monitorių ir negrabiai atsisveikinusi, nubildėdavo stačiais laiptais į gatvę. Kai jai už nugaros užsitrenkdavo laukujės durys, Margareta lengviau atsikvėpdavo ir atsipalaiduodavo, lyg būtų nusiavusi batelius. Paskui ji atsisėsdavo į Glendos sukamąjį krėslą, pirktą dėl atramos skaudamai nugarai, kurios būklę jiedvi nuolat aptarinėdavo, ir peržiūrėdavo Glendos dienos darbą monitoriuje ir popieriuje.

Glendos dokumentų dėžutėje buvo Ričio fortepijono pervežimo iš šiaurinio Londono į Niukaslą sąmata. Pinigai nemaži dėl daikto kokybės, svorio ir atstumo. Margareta dirstelėjo į viršutinį lapą, kuriame Glenda pieštuku parašė: „Ši firma specializuojasi pervežti fortepijonus.“ Be abejo, išlaidos didžiulės, bet ji apmokės, ką darysi, tegu Skotas gauna naudos iš abiejų tėvų, juk daugiau kaip dvidešimt metų sūnumi rūpinosi ji viena.

Pastarąją savaitę ji suvokė, kad pradinis džiaugsmas dėl dovanoto fortepijono virto lengviau tramdoma ir įprastesne būsena – ramiu pasitenkinimu ir jaukiu palengvėjimu, nes ji žino, kad Ričis ją prisiminė, tai rodo jo prasmingas palikimas. Jai palengvėjo, kad visai nebūtina pasistatyti fortepijoną namie ir kasdien į jį žiūrėti. Ji patenkinta, kad Skotas nori fortepijono ir skambins juo, jai palengvėjo, nes sūnaus nepersekios prisiminimai apie instrumento pirkimą ir atgabenimą prieš gerus trisdešimt metų, kai Margaretai atrodė, kad jos laukia visapusiškai šviesi ateitis – garsėjantis vyras, mažas sūnelis ir vis geresni vadybininkės įgūdžiai.

Paaiškėjo, kad ją išgelbės du pastarieji. Skotas buvo geras sūnus, nors paveldėjo veikiau jos nekrintančius į akis gabumus negu tėvo talentą. Ji troško, kad jis būtų didesnis garbėtroška, vestų, turėtų šeimą, gerą namą netoli motinos ir jūros, užuot gyvenęs kaip nukvakęs senbernis nejaukiame bute didmiestyje, nors dėl to sūnus nė kiek ne blogesnis – jis meilus ir sąžiningas, gerbia ją ir jos laimėjimus – apie draugių vaikus ji retai galėdavo taip pasakyti.

Be abejo, tie laimėjimai ją ir išgelbėjo. Margaretos Rositer pramogų agentūra nebuvo didelis verslas ir niekada nebus, ji nenori, bet jo pakanka pragyventi jai su Glenda, kukliai atostogauti ir palaikyti ryšį su pasauliu, kuriame ji atlieka ne pagrindinį, bet svarbų vaidmenį, pasauliu dainininkų ir muzikantų, estrados komikų ir poetų, kurie suduria galą su galu pasirodydami krašto, jos pažinoto visą gyvenimą, klubuose, viešbučiuose, baruose ir koncertų salėse. Šiaurės Anglijos rytuose, kartais patenkinta pamanydavo, nėra nė vienos jai nežinomos koncertų salės, nė vieno su smulkiuoju pramogų verslu susijusio jai nepažįstamo žmogaus. Be abejo, beveik visi jie irgi žino, kas tokia Margareta Rositer.

Ji vėl pažvelgė į sąmatą. Turbūt sutiks, tarė sau. Paskui paprašys Skoto paskambinti anai šeimai į Haigeitą, tegu pasirūpina supakuoti fortepijoną ir išsiųsti. Ne, ji nevengia skambinti, tvirtai tarė sau, bet verčiau tegu Skotas paskambina kuriai nors mergaitei, bus santūriau, be dramų. Trumpam užsimerkė. Žiūrėti, kaip steinvėjus, apmuturiuotas antklodėmis ar pūsleliniu plastiku – nežinia, kraunamas į pakavimo dėžę ir išvežamas, yra drama. Krise dėta, pamanė Margareta, ji pati tuo metu dingtų iš namų.

Kartais mėgindavo įsivaizduoti tuos namus. Daug metų kuo stropiausiai vengdavo žiūrėti į Ričio ir Krisės bendras nuotraukas laikraščiuose ir žurnaluose, jis tamsiaplaukis, ji šviesiaplaukė, beveik baltaplaukė, jauna, apsivilkusi tokiais aptemptais drabužiais, lyg jie būtų susiūti ant jos. Bet namas – visai kas kita. Jame gyveno Ričis, ir Margaretą kartais kankindavo noras žinoti, ar jis labai panašus, o gal nepanašus, į pirmąjį jųdviejų namą Tainmute, kuriuo abu taip didžiavosi, iš kurio kiekvieną rytą Skotas išeidavo į Karaliaus mokyklą – kai į ją buvo priimtas, jie dar labiau ėmė didžiuotis. Ji manė, kad Londono namas turi būti didelis, vietos reikia trims vaikams ir fortepijonui, žinojo, kad tas Londono rajonas garsėja kalvomis, taigi sodas tikriausiai šlaite, o pro viršutinių aukštų langus veriasi Sičio, o gal Esekso vaizdas, priešingai nei vaizdas, kurį ji mato dabar ir kurį išsirinko kaip savo laimėjimų įrodymą, – jūros vaizdas.

Margareta atsuko Glendos kėdę į langą ir pataisė žaliuzes – Glenda mėgo dirbti jas beveik nuleidusi, sukūrusi įmantraus beprasmiško slaptumo nuotaiką, – kad matytų gatvę. Joje buvo pakilęs bruzdesys kaip paprastai prieš uždarant parduotuves. Būriavosi besimaivantys paaugliai, jų drabužiai priminė uniformą, vaikai, šunys, žmonės su vežimėliais ir vaikštynėmis, pritaikytais pirkiniams gabenti. Visų jų, mąstė Margareta, padėjusi rankas ant Glendos krėslo ranktūrių, istorijos jiems tokios pat svarbios kaip manoji – man. Jie neišvengia reikšmingų įvykių, kaip antai miršta, ir džiaugiasi kukliais – perka arbatžolių maišelius. Yra moterų, kurių vyrai jas atstūmė ir sudaužė joms širdis, ir vienos atsitiesė, o kitos ne, ir man įdomu, ar toji Krisė Londone atsities, nes testamentas yra paskutinis kilnumo ar keršto veiksmas, likęs mums po mirties; galvą guldau, ji nesitikėjo, kad Ričio testamentas bus toks, ir galvą guldau, jai netoptelėjo, kad jis neužmiršo gyvenęs ir iki susitikimo su ja. O keisčiausia, galvojo Margareta, suspaudusi ranktūrius, jog man neteikia jokio malonumo, – nė truputėlio, nė menkiausio „ar nesakiau“, – kad gavau tai, kas, anos nuomone, turėjo atitekti jai. Aš daug metų bergždžiai ilgėjausi ir pavyduliavau, o dabar, turėdama trokštamą įrodymą, žinoma, džiaugiuosi, bet tos moters man gaila. Iš tikrųjų gaila, ir man atrodo, lyg nuo širdies būtų nusiritęs akmuo, nors nė nežinojau, kad jis ten guli. Koks palengvėjimas liautis jos nekęsti, nors man niekada nepatiko žodis „neapykanta“, aš niekada neprisipažinau, kad jį vartoju. O dabar paaiškėjo – ir nevartosiu. Nebereikės.

Ji atsilošė ir užsimerkė. Prieš akis iškilo keturių moterų greta prie bažnyčios Haigeite, stovinti žvyruotame kvadrate ir žiūrinti į ją su Skotu it kariai, išsirikiavę prieš mūšį. Jos taip stovėjo vos kelias sekundes, bet tų sekundžių Margaretai pakako įžiūrėti, kokia išsipusčiusi Krisė, kokia miestietiškai prašmatni, ir kokios jaunos trys mergaitės, Ričio dukterys, jo antroji šeima. Viena, toji, kuriai užteko drąsos ir jėgų paskambinti Margaretai ir pranešti apie Ričio mirtį, – dar beveik paauglė, plaukai surišti aksominiu kaspinu ir krinta ant nugaros kaip Alisos Stebuklų šalyje. Ilgi plaukai, beveik iki juosmens. Margareta nejučiomis pamanė, kaip malonu šukuoti tokius plaukus, lygiai, ritmingai, jaukiai, motiniškai braukti per šilkines gijas.

Atsimerkė. Ką ji čia svaičioja? Po galais, įsivaizdavo šukuojanti plaukus Ričio dukrai nuo moters, kuri turi priežasčių juo nusivilti, o jos nekęsti, nors tai neteisinga. Svyruodama atsistojo. Nieko nebus. Čiupo plastikinį puodelį su trupučiu vandens, Glendos paliktą ant stalo, ir išgėrė, paskui įmetė į perpildytą šiukšliadėžę prie Glendos stalo – kontorą valančios įtartinos firmos darbuotojai pasirodydavo tik du kartus per savaitę – ir ryžtingai ėmė žingsniuoti po kambarį, tvarkydama popierius, išjungdama monitorius ir atsakiklius. Paskui įėjo į mažutę drabužinę prie durų ir energingai nusiplovė rankas, susišukavo ir nežiūrėdama į veidrodį pasidažė lūpas. Dirstelėjo į jį tik išeidama.

– Tvardykis, – garsiai paliepė savo atspindžiui. – Elkis pagal amžių.

– Tu patraukli moteris, – prieš kelias dienas pasakė Bernis Harisonas, gerdamas su ja degtinę su toniku Niukaslo karališkojo teatro užsakymui atšvęsti. – Tu patraukli moteris, turint omeny, kiek tau metų.

– O tu, – gyvai atšovė ji, – išsiduodi, kiek tau metų, šitaip plepėdamas.

– Aš tave pagyriau, Margareta.

– Labai jau globėjiškai.

Jis pasilenkė ir patapšnojo jai per kelį.

– Ričis suprato, iš kur vėjas pučia. Iki pat galo suprato. Juk taip?

O ji, užuot pritarusi jam, kaip ketino, užuot pasakiusi: „Negali įsivaizduoti, kaip jaučiuosi, po šitiek metų nerimo ir rūpesčių sužinojusi, tikrai sužinojusi“, atrėžė:

– Taip, malonu gauti fortepijoną. Bet juk tai negyvas daiktas, taip?

Bernis spoksojo į ją.

– Negyvas?

– Taip, – atsakė ji. Čiupo stikliuką ir maktelėjo gurkšnį, kuris mielai smulkutei anytai būtų pasirodęs prasčiokiškas. – Negyvas. Turbūt jai labai skauda širdį dėl fortepijono, bet ji turi dukteris, tiesa? Ji tebeturi dukteris.

SEPTINTAS SKYRIUS

Skotas sirgo pagiriomis. Pagirios jį itin liūdino, nes neturėjo gundomai beprotiško ketinimo nusilesti, kad nustotų varžytis, tiesiog nuolankiai be tikslo gėrė vaišinamas ir vaišino kitus, kol suvokė, kad svirduliuoja po geležinkelio arka prie Klaveringo pastato ir svarsto, kodėl taip sunku ištraukti iš kišenės raktus.

Kol Skotas keikdamasis apgraibomis jų ieškojo, jį pasivijo Dona. Prieš dvi vasaras su ja buvo užmezgęs romaną. Ji dirbo toje pačioje advokatų kontoroje ir didžiai vertino jo gebėjimą skambinti pianinu. Juodu drauge praleido daug naktų ir savaitgalių modernioje juodoje Skoto lovoje, o paskui Dona užsigeidė susipažinti su Margareta, pradėjo kimšti į šaldytuvą „gyvą“ jogurtą, plastikines dėžutes su uogomis ir nešti iš valyklos Skoto kostiumus. Skotas tučtuojau ėmė jos vengti kontoroje, o iš klubų ir barų išeidavo anksčiau už ją. Dona prirėmė jį prie sienos ir pareikalavo pasiaiškinti, o jis pasakė tiesą: seksas – vienas dalykas, meilė – visai kas kita, jo nuomone, seksas su ja buvo puikus. Keršydama ji iškart susidėjo su Kolinu iš šeimos teisės skyriaus, šis buvo išsiskyręs ir važinėjo BMW, ir jai, regis, netoptelėjo, kad Skotas beveik nepavyduliauja, o netrukus ir visai nebeėmė į galvą, mat įsitaisė Klerę iš buhalterijos, nors romanas su ja truko vos šešias savaites, kol ši pasiskolino iš jo du šimtus svarų ir negrąžino.

Bet neseniai Dona vėl pradėjo jam meilintis. Nesistengė patikti, tiesiog elgėsi draugiškai, maloniai ir linksmai, ir Skotas vėl išvydo ją tokią, kokią matė prieš porą metų, o ji kaipmat pastebėjo tuos nedrąsius ženklus, ėmė laukti ir tykoti, o vakar vakare po išgertuvių su bendradarbiais iš pradžių, regis, lyg ir neblogo sumanymo, ji sekė paskui jį į pakalnę iš miesto centro iki Klaveringo pastato, iš užpakalio įkišo ranką į jo kelnių kišenę ir be jokių sunkumų ištraukė raktus. Paskui Dona įvedė jį į namus, užtempė laiptais į jo butą, paguldė į lovą, o jis nesipriešino – buvo visiškai patenkintas, vėliau trumpai netgi pasitikintis savimi ir energingas, o dar vėliau krito į miegą su Dona už nugaros: šiltas jos kvėpavimas gūsiais glostė jam tarpumentį.

Rytą ji buvo dingusi. Dona išsmuko iš lovos, išlygino pagalvę savo pusėje, apsirengė ir išėjo. Nė ženklo, kad jos būta: nei plaukų kriauklėje, nei drėgnų rankšluosčių. Jo dantų šepetukas sausas. Vienintelis dalykas, įrodantis, kad išvakarėse Dona jam girtam nepasivaideno (priremtas prie sienos, Skotas būtų prisipažinęs, kad neprisimena net paskutinio klubo, kuriame su draugija linksminosi, pavadinimo), – buvo tuščia stiklinė ir stačiakampė folijos pakuotė su „Alka-Seltzer“ tabletėmis virtuvėje ant stalo. Skotas prisileido į stiklinę vandens ir įmetė dvi tabletes, atkišęs ranką su stikline, prisimerkęs, lyg tirpstančių tablečių šnypštimas būtų pernelyg garsus skaudamai galvai.

Išgėrė. Sulaikė kvapą. Prarijęs tabletes, visada kelias sekundes svarstai, ar neišvemsi jų taip pat greitai, kaip prarijai. Nieko neatsitiko. Jis išgėrė dar vieną stiklinę vandens. Paskui pasilenkė ir šonu pakišo galvą po čiaupu. Vanduo aptaškė akis, ausis ir nuvarvėjo per kaklą.

Vonios kambario veidrodyje bjaurėdamasis pažvelgė į save. Jis tamsiaplaukis, taigi rytą smakras beveik visada tamsiai mėlynas. Šiandien oda gelsvai pilka, paakiai pajuodavę, atrodo nesveikas. Taip ir yra. Apsinuodijęs. Kepenys turbūt apimtos nevilties.

– Tu tam per senas, – tarė atspindžiui. – Greitai atrodysi apgailėtinas. Apgailėtinas, apgailėtinas, apgailėtinas, apgailėtinas. – Skotas užsimerkė.

Tokiomis akimirkomis imdavo savęs gailėtis – šis jausmas jį užklupdavo nuo mokyklos laikų, kai istorijos mokytojas, turėjęs savų priežasčių siekti gražesnių berniukų palankumo, Ričiui išvykus pasivėdėjo jį į šalį, apkabino per pečius ir ištarė supratingos užuojautos sklidinu balsu: „Man tavęs labai labai gaila, mano berniuk.“ Skotas palūžo. Istorijos mokytojas puikiai sugebėjo jį paguosti, ir jis suvokė, kad tikri vyrai irgi gali verkti. „Tik ne mamos akivaizdoje, – pasakė istorijos mokytojas. – Jai ir taip sunku. Ateik pas mane, kai pasidarys nepakeliama. Ateik pas mane. Tai bus mūsų paslaptis.“ Žodis „paslaptis“ sukėlė Skotui nerimą. Bet jis prisiminė mokytojo širdingumą ir jautrumą. Nuo tol Skotas visą gyvenimą panorėjęs galėdavo vėl pasijusti kaip tuometinis nelaimingas paauglys, prisimindamas duotą – nors sumetimai buvo migloti – leidimą sielvartauti dėl savo netekties ir vienatvės. Dabar, stovėdamas nuogas vonios kambaryje, šlykštus ir pasišlykštėjęs kiekvienu savo suniokoto kūno atomu, jis laukė savigailos atleidimo. Bet nesulaukė.

– Eik šikt, – tarė Skotas veidrodžiui.

Čiupo skutimosi putų flakoną ir paspaudė purškiklį. Nieko. Papurtė flakoną. Šis subarškėjo. Tuščias. Skotas tūžmingai sviedė flakoną per vonios kambarį, ir šis nutarškėjo į dušo padėklą. Muilinėje rado jau kartą naudotą vienkartinį skustuvą, o kita ranka pabandė išmuilinti smakrą iki putų. Skotui du kartus kreivai perbraukus per kairį žandą, suskambėjo telefonas.

Žinoma, mobiliojo niekaip negalėjo rasti. Vakarykščiai drabužiai – kostiumas, marškiniai, puskojinės, trumpikės – buvo begėdiškai nudrėbti ant grindų. Iš jukinio sklido skambučio garsai. Dona. Jai nepakako subtilios „Alka-Seltzer“ užuominos, ji skambina norėdama įsitikinti, kad jis pabudo ir nepavėluos į darbą. Be abejo, ji trokšta išgirsti ir pagiriamąjį žodį praėjusiai nakčiai, patikinimą, kad jis norėjęs to, kas įvyko, kad ji priminusi jam ką praradęs, kad dabar jie… Telefoną užpakalinėje kelnių kišenėje rado kaip tik tą akimirką, kai jis nustojo skambėti. „Vienas praleistas skambutis“, – iššoko ekrane. Jis paspaudė „Pasirinkti“. „Mama“ – atėjo į pagalbą ekranas.

Skotas grįžo į vonią ir susirado rankšluostį. Apsivyniojo jį apie juosmenį ir su telefonu grįžo į kambarį: maloniau žiūrėti pro langą, negu į suniukusią savo marmūzę. Be dvidešimt aštuonios. Ko prireikė Margaretai be dvidešimt aštuonios, jei ji sveika? Skotas surinko motinos numerį, atsišliejo į palangę ir stovėjo, žiūrėdamas į lietų, pro tilto santvaras krintantį į upę švelniais šlapiais plekais.

– Buvai duše? – paklausė Margareta.

– Galima ir taip sakyti…

– Atleisk, kad skambinu taip anksti, bet dirbsiu ilgai…

– Tu sveika? – paklausė Skotas.

– Aišku, sveika. Kas man galėtų nutikti? Po dešimties minučių išvažiuoju į Daramą.

– O, – tarstelėjo Skotas.

Jei nesusikaups, matys mažiausiai du tiltus. Kažin ar motina kada nors sirgo pagiriomis.

– Norėjau tave nutverti, kol neišėjai į kontorą, – tarė Margareta.

– Tu tikrai sveika? – vėl paklausė Skotas ir užmerkė vieną akį.

– Visiškai, – atsakė Margareta. – Kodėl klausinėji? Aš sveika, Dosonas irgi, ruošiuosi važiuoti į Daramą apžiūrėti naujo klubo. Darame man reikėtų dar kelių koncertų salių. Skotai, mielasis…

– Ką? – jis užmerkė abi akis.

– Skotai, vaikeli, – meiliai prabilo Margareta, ir jis suprato, kad ji kai ko prašys. – Noriu, kad kai ką padarytum.

– Ką…

– Iš tiesų tai dėl savęs. Dėl fortepijono. Noriu, kad paskambintum dėl fortepijono.

Skotas atsimerkė ir prisivertęs ryžtingai įsistebeilijo į vienintelį tiltą.

– Kam? – paklausė jis.

Tamsina dirbo seniausioje Haigeito nekilnojamojo turto agentūroje. Tokių agentūrų čia daugybė, bet ta, kurioje dirbo Tamsina, didžiavosi savo senumu ir garsiais namais – garsiais tiek grožiu, tiek įžymiais gyventojais, – kuriuos parduodant ir perkant ji tarpininkaudavo. Tamsina, neįstojusi į dailės mokyklą ir numojusi ranka į patarimus studijuoti kulinariją arba informatiką, susirado darbą nekilnojamojo turto agentūroje ir paskelbė, kad jis jai labai patinka. Iš esmės ji dirbo priimamojo administratore, be to, organizuodavo susitikimus pastatams apžiūrėti, ir staiga penkiems bendrovės dalininkams paaiškėjo, kad Tamsina pastebi visas smulkmenas, be to, atrodo žaviai ir santūriai, žodžiu, yra visapusiškai brangintina, ypač šiais rizikingais laikais. Užuot paaukštinę jai pareigas ar padidinę atlyginimą, dalininkai tylomis nusprendė girti Tamsiną ir jai dėkoti, kad merginai nešautų į galvą imti ieškoti laimės kitur. Tamsina nepriekaištingai tvarkė agentūros žurnalą, sumaniai kalbėdavosi su klientais telefonu ir akis į akį, puikiai perpratusi savanaudiškus kasdienių šypsenų ir komplimentų motyvus. Savo ruožtu ji nedavė dalininkams žodžio, kad kol kas neketina niekur išeiti, nors jai dvidešimt vieni, nors turi kaip reta patikimą vaikiną ir neseniai neteko tėvo, o ta netektis sukrėtė tiek motiną, tiek seseris.

Vis dėlto malonu, kai tave brangina. Malonu, kai dėmesys, kurį skiri plaukams ir drabužiams, įvertinamas. Malonu atstovauti agentūrai ir sudaryti gerą įspūdį. Todėl Tamsina greitai atgavo pasitikėjimą savimi ir nutarė, kad po tokio sielvarto, netikrumo ir nerimo ji vienintelė iš visos šeimos geba blaiviai mąstyti, net išgyvendama dvasinį sąmyšį. Vieną vakarą, grįžusi iš darbo, ji įžengė į virtuvę ir pamatė ant stalo paliktą Eimės telefoną, vibruojantį ir tampantį blizgučiais nusagstytą delfiną. Tamsina nedelsdama jį pakėlė, prabėgomis dirstelėjo į ekraną, išvydo jame nepažįstamą numerį ir aiškiai ištarė:

– Eimės telefonas.

Kitame gale buvo tylu.

– Alio, – vis dar sekretorės balsu ištarė Tamsina. – Alio? Čia Eimės telefonas.

Ji porą sekundžių luktelėjo, ir galop išgirdo vyro balsą su aiškiu Šiaurės Rytų akcentu:

– Čia Skotas. Tikėjausi pasikalbėti su Eime.

– Skotas! – įprastu balsu pakartojo Tamsina.

– Taip…

– Kodėl skambini? Kodėl skambini Eimei?

– Nes ji vienintelė, su kuria kalbėjau, – atsakė Skotas.

– Kada?

– Kas kada?

– Kada su ja kalbėjai? – reikliai paklausė Tamsina.

– Klausyk, – karingiau prabilo Skotas, – aš jai neįkyriu. Ir nesakau nieko, kas galėtų ją įvelti į bėdą. Paskambinau jai, nes mes kalbėjomės ir aš turiu jos numerį. Beje, kas tu tokia?

– Tamsina, – atšiauriai išpoškino Tamsina.

– A. Tamsina.

– Ir ką norėjai pasakyti Eimei?

Pašnekovas atsiduso.

– Nieko nenorėjau pasakyti Eimei. Nieko asmeniška. Tenorėjau kai ko paklausti kurios nors iš jūsų, o su Eime jau buvau kalbėjęsis.

Tamsina pajuto, kad atsitiesia, lyg duotų parodymus teisme.

– Ko norėjai paklausti?

– Noriu paklausti, kada galėčiau pasiimti fortepijoną.

– Ką?

– Kada galėčiau…

– Girdėjau! – suspiegė Tamsina.

Jai už nugaros pasigirdo žingsniai. Įlėkė Eimė ir ištiesė ranką į telefoną.

– Duok man…

– Kaip tu drįsti, – rėkė ant Skoto Tamsina. – Gal tu visiškai bejausmis? Kaip…

– Duok jį man! – tarė Eimė, siekdama mobiliojo. – Kodėl kalbi mano telefonu? Aš tik į tualetą nuėjau. Duok…

– Imk, – atkirto Tamsina ir metė telefoną per stalą. Šis nuslydo nuo krašto ir nukrito prie radiatoriaus. Eimė puolė prie jo.

– Kas čia?

– Tas tipas, – iškošė Tamsina pro sukąstus dantis. – Tas, iš Niukaslo…

Eimė palindo po stalu. Tamsina pasilenkė, kad ją matytų.

– Kodėl jis tau skambina? Ką čia sumanei?

Eimė surado telefoną ir prikišo prie ausies.

– Alio! Tu nepadėjai ragelio?

– Kas tau? – paklausė Skotas. – Čia Eimė?

– Man nieko, – atsakė Eimė. – Aš virtuvėje po stalu.

Tamsina atsitiesė ir iš visų jėgų trenkė per stalą Eimei virš galvos.

– Kas čia? – paklausė Skotas.

– Sesuo…

– Nekalbėk su juo! – suriko Tamsina. – Neturėk su juo jokių reikalų!

Eimė atitraukė mobilųjį nuo ausies.

– Mes ne visos tokios raganos kaip tu! – sušuko ji. – Kodėl skambini? – paklausė Skoto.

– Atleisk už netaktą, – atsiprašė Skotas. – Norėjau sužinoti, kada galėčiau pasiimti fortepijoną.

– O.

– Paskambinau ne laiku?

– Dabar mums sunkus metas.

– Tada nekreipk dėmesio. Atleisk. Tiek to. Paskambinsiu kitą kartą. Po kelių savaičių. Tiesiog mama… – jis nutilo.

Eimė žiūrėjo į Tamsinos kojas, lėtai žingsniuojančias prie durų.

– Tau tikrai nieko nenutiko? – paklausė Skotas.

– Tikrai.

– Tu vis dar po stalu?

– Taip.

– Klausyk, – tarė Skotas, – baigsiu pokalbį. Žinai mano numerį. Paskambinsi, kai bus ramiau.

– Na, fortepijonas juk tavo, – tyčia, kad Tamsina girdėtų, pasakė Eimė.

Tamsinos kojos sustojo.

– Neskubu, – atsakė Skotas. – Spręsk pati. Gerai? Paskambink, kai galėsi.

– Iki, – tarė Eimė, išjungė mobilųjį ir susigūžusi liko tupėti po stalu.

Tamsina grįžo ir vėl pasilenkė.

– Ką tu vaidini, bjauri išdavike?

– Nieko, – atsakė Eimė.

– Aš girdėjau, – tarė Tamsina. – Girdėjau. Čiulbėjai su juo kaip lakštingala. Girdėjau.

– Jis pasakė, kad neskubu. Kad nenorėjo nieko įskaudinti. Kad palauks, kai būsime pasiruošusios.

– Mes niekada nebūsime pasiruošusios.

– Teks, – tarė Eimė. – Vieną dieną teks. Fortepijonas jų.

Tamsina vėl atsitiesė.

– Lįsk iš ten.

Eimė lėtai išropojo iš pastalės ir atsistojo. Ji vilkėjo žalią treningą ir mūvėjo džinsus nukirptomis kiškomis, nes jos mokykloje abiturientai uniformos nebenešiojo.

– Palauk, – pagrasė Tamsina. – Tik palauk, kol apie šį pokalbį išgirs mama.

Eimė kilstelėjo smakrą.

– Ką gi, – atsiliepė ji.

Dona, rytą, jos nuomone, žavingai rafinuotai palikusi Skotą lovoje, suvokė, kad darbe negali susikaupti. Taip, ji pasielgė kaip brandi moteris, paliko miegantį meilužį, neišgirdusi iš jo meilaus žodžio, bet branda buvo trumpalaikė, ir vėliau tikrumo poreikis užgriuvo ją dukart smarkiau, nes iš pradžių buvo slopinamas. Dvi valandas beprasmiškai sugaišusi prie kompiuterio, Dona sugalvojo įtikinamą dingstį šalia sėdinčiai bendradarbei ir nudrožė ten, kur tikėjosi atlygio už rytinį santūrumą.

Skotas dalijosi kabinetą su dar dviem darbuotojais. Kambarys buvo pastato užpakalinėje dalyje – tik vyresniųjų dalininkų kabinetų ir valdybos posėdžių salės langai vėrėsi į upę, – todėl čia visada, net vasarą, degdavo šviesa: gretimas pastatas buvo taip arti, kad Skotas su bendradarbiais matydavo, kada gretimos įstaigos darbuotojai žaidžia kompiuterinius žaidimus. Jie turėjo žaliuzes, sunkias vertikalias permatomo plastiko plokštes, bet visi trys be žodžių susitarė laikyti jas atitrauktas, nes buvo daug smagiau aiškiai matyti įstaigą priešais. Mat ten dirbo kelios dailios merginos, o Skoto bendradarbis Henris (gėjus) nusižiūrėjo vaikiną, tas žinojo esąs stebimas ir jam tai patiko – Henris tuo neabejojo.

Kai Dona įžengė į kabinetą, jis buvo tuščias. Žinojo, kad Henris su Adrianu nuo ryto teisme, ir tikėjosi rasti Skotą vieną. Dešimt minučių prasistaipė prieš veidrodį savo aukšto moterų tualete, ketindama įplaukti į vidų, pabučiuoti Skotą į skruostą, pamerkti, pasakyti: „Buvo pasakiška“ ir vėl išlinguoti, palikus gundantį ir erzinantį prancūziškų kvepalų aromatą, kuris paskatintų Skotą vėliau jos ieškoti ir užsiminti, ar ji kartais nenorėtų jam paruošti vakarienės.

Bet Skoto kėdė buvo tuščia, net švarkas nekabėjo ant atkaltės. Bet monitorius švietė, o tarp sujauktų popierių ant stalo gulėjo jai nematytas mobilusis, stovėjo aukštas vienkartinis puodelis – Dona palietė, šaltas, – ir pusė batonėlio „Snickers“ paskubomis nuluptu kaip banano žievė popierėliu. Ji atsisėdo ant Skoto kėdės. Monitorius rodė skaičių stulpelius, vieną raudoną, be abejo, tai susiję su PVM, Skoto specializacija. Jis pasiėmė švarką, vadinasi, išėjo toliau nei į tualetą, bet telefono ne, vadinasi, tebėra kontoroje. Dona atsiduso. Jei Skotas grįžęs pamatys ją sėdint ant jo kėdės, tolesnė santykių raida priklausys nuo jo, o to Dona visiškai netroško. Dona iš patirties žinojo, kad Skotas linkęs nieko nedaryti tol, kol santykiai atvės ir savaime nutrūks. Ji pakėlė koją ir pamankštino pėdą. Ko gero, be reikalo visą rytą pravaikščiojo dešimties centimetrų aukštakulniais.

Ant stalo dukart sucypė ir trūktelėjo Skoto telefonas. Dona pasilenkė prie ekrano ir išvydo jame „Jums žinutė.“

Dona svyravo. Dirstelėjo į duris. Paskui palietė „Pasirinkti“.

Gaunamo pašto dėžutėje pasirodė „Eimė“.

Dona suglaudė kojas, atsisėdo tiesiau ir paspaudė mygtuką.

„Atsiprašau“, – parašė Eimė.

Dona stebeilijo į ekraną. Daugiau nieko, „Atsiprašau“. Nei parašo, nei x, nei inicialo. Ji paslinko žemiau. Nieko, tik mobiliojo telefono numeris ir žinutės laikas. Dėl ko ji atsiprašo? Dona padėjo telefoną ir atsistojo. Staiga pasibjaurėjo, įtūžo ir pajuto kaltę. Be to, ją užplūdo nusivylimas, bangos ritosi per ją ir dužo kaip tada, kai Skotas pasakė, kad ją dulkinti nuostabu, bet tai nereiškia, kad jis ją myli, nes nemyli.

Ji priėjo prie lango – sunkiai, nes nuo sukrėtimo kojos buvo kaip medinės. Už trijų metrų ir dviejų langų ant stalo krašto sėdėjo mergina trumpu sijonėliu ir aulinukais iki kelių, priešais krėsle atsilošė vyriškis, sunėręs rankas ant pakaušio, ir buvo akivaizdu, kad juodu kalba ne apie automobilių su dviejų litrų varikliais draudimą. Donai iš akių ištryško karštos ašaros. Ji gurktelėjo ir atmetė plaukus. „Neverk, – paliepė sau. – Neverk ir neįsimylėk tipo, kurį tavo tėvas airis būtų pavadinęs šiknium Skotu Rositeriu.“

– O, sveika, – ištarė Skotas iš tarpdurio.

Dona atsisuko. Jis vilkėjo kostiumu, bet buvo šiek tiek susitaršęs, o abiejose rankose laikė po plastikinį puodelį vandens. Dona perbedė jį akimis.

– Kas ta Eimė? – reikliai paklausė.

– Klausyk, – vėliau pasakė Skotas, išsitiesęs ant sofos pilnu pilvu tailandietiškos vištienos su žaliojo kario padažu. Dona jį pagamino su šviežia citrinžole ir vėlyvojo citrinmedžio lapais, sulakstė jų per pietų pertrauką, nors ir avėjo dešimties centimetrų aukštakulniais. – Klausyk, buvo nuostabu, praėjusi naktis stebuklinga, bet aš visiškai nusivaręs, o tau jau laikas eiti.

Dona buvo nuspyrusi batelius, o švarkelį pakeitusi susiaučiamu megztinuku, iškalbingai surištu po krūtine, kuria labai didžiavosi. Pažvelgė į vyną taurėje.

– Nesiūlau pakartoti praėjusios nakties, – tarė Dona.

Skotas užgniaužė aimaną.

– Bet kai ištinka šeimos krizė, malonu sulaukti paramos. Tau malonu.

Skotas tylėjo.

– Ramiau būti ne vienam, – neatlyžo Dona.

Skotas užsimerkė. Paskui sukaupė paskutines jėgas, atsisėdo ir įsmeigė akis į Doną.

– Aš noriu būti vienas, – pareiškė.

Dona tylėdama žiūrėjo į vyną.

– Tu teisi, dabar šeimos krizės metas, – pasakė Skotas. – Bet tiek šeima, tiek krizė mano, tu nieko apie tai nežinai.

Dona luktelėjo ir tarė:

– Bet norėčiau sužinoti.

Skotas atsistojo. Jo drabužiai buvo suglamžyti.

– Ne.

Dona labai lėtai pasilenkė į priekį ir pastatė taurę su vynu tarp nešvarių lėkščių ant kavos staliuko.

– Rodos, sakei, kad Eimė – tavo paauglė įseserė, – tarė ji.

– Taip ir yra.

– Tu ją matei, bet kalbėjai su ja tik telefonu.

– Teisingai.

– Tai kodėl suki galvą dėl fortepijono, Eimės ir visų šventųjų? Ką bendra turi su ja ir visomis kitomis, išskyrus motiną? Kodėl nenori, kad tau padėčiau?

– Todėl, kad tai ne tavo reikalas, – atšovė Skotas, iš aukšto žiūrėdamas į ją.

– Ačiū! – sukliko Dona ir paklaikusi mostelėjo į lėkštes. – Aš šitiek…

– Aš tavęs neprašiau! – suriko Skotas. – Neprašiau šniukštinėti po mano kabinetą ir tikrinti, kas man skambina! Neprašiau leidimo išsiverkti tau ant peties, nes nenoriu guodėjos, man nereikia guodėjos ir niekada nereikėjo, mano šeima yra mano reikalas ir visada buvo tik mano reikalas, su savo bėdomis susitvarkysiu pats – kaip paprastai!

Dona pasilenkė krėsle ir susirado batelius. Apsiavė ir sunkiai atsistojo.

– Šlykštu pamesti galvą dėl aštuoniolikmetės, ypač jei ji įseserė, – pasakė ji.

– Nieko aš nepamečiau, – tarė Skotas. – Aš tik mėginu atsigabenti tą prakeiktą fortepijoną į Niukaslą. O kol nepradėjai skleisti gandų, kad esu iškrypėlis, paklausyk, ką tau pasakysiu, nors kiši nosį ne į savo reikalus, bet pasakysiu, kad nepridarytum rūpesčių. Kai tėvas mus paliko, Dona, manęs nebuvo kam guosti. Taip, turėjau motiną, bet jai pačiai buvo blogai, be to, ji buvo ne vaikas kaip aš, jo sūnus, taigi buvau vienas. O dabar, Dona, aš tik bandau šiek tiek padėti Eimei, nes žinau, ką tai reiškia. Bandau bent kiek pasirūpinti ja, nes manim niekas nesirūpino. Aišku? Supratai?

Dona atsisuko ir žiūrėjo į jį išplėtusi akis.

– Dievinu tave, kai skambini pianinu, – švelniai ištarė.

Skotas užsimerkė ir sugniaužė kumščius. Išgirdo, kaip medinėmis grindimis nelabai tvirtai artėja Donos kulniukai, pajuto jos vynu ir maistu kvepiančias lūpas ant skruosto – bučinys buvo apgalvotai ilgas. Paskui ji atitraukė lūpas, ir kulniukai svirduliuodami nukaukšėjo grindimis, stabtelėjo atidaryti durų ir iškaukšėjo lauk. Durys trinktelėjo. Skotas garsiai, giliai atsiduso ir atsimerkė. Paskui griuvo ant sofos ir gulėjo, žiūrėdamas į lubų sijas, griežtai drausdamas smegenims galvoti. Pyptelėjo telefonas. Skotas paėmė jį ir atsargiai patikrino pašto dėžutę. Dona. Turbūt ką tik išėjo iš pastato.

„Nebūk mažas, Skoti. Tau 37, ne 7. Mažos mergytės – ne išeitis.“

Jis ištrynė žinutę ir sunkiai atsisėdo. Jam buvo bjauru dėl jukinio ant stalo, bjauru dėl pastarosios paros maišalynės, bjauru, kad amžinai prisiverda košės. Vėl pažvelgė į telefoną ir susirado Eimės žinutę. Aną kartą ji sakė, kad griežia fleita. Skotas atsistojo, priėjo prie lango ir ėmė grožėtis žėrinčiu pasauliu po nakties dangumi. Žiūrėjo į tamsą, į šviesų linijas ten, kur važiuoja automobiliai, į įspūdingai švytintį tiltą per Tainą. Prieš akis iškilo… tinkamiausias žodis įsivaizduojant įseserę buvo „švarus“ – taip, Eimė jo įseserė, ant nugaros krintančiais plaukais, griežianti fleita. Jis vėl užsimerkė, ir nuo šio vaizdo mintyse pasidarė lengviau.

– Atrodo, mums reikia pasikalbėti, – tarė Krisė ir uždarė Eimės kambario duris.

Eimė su fleita rankose sėdėjo ant lovos, atsirėmusi į galvūgalį. Ji nieko rimto negriežė, liurlino popmelodijas ir taip įniko, kad negirdėjo Krisės žingsnių ant laiptų, o kai durų rankena pasisuko, krūptelėjo, net fleita trinktelėjo per dantis.

– Oi! – šūktelėjo Eimė ir patrynė burną.

Krisė nekreipė dėmesio. Ji atgręžė Eimės krėslą nuo rašomojo stalo į lovos pusę ir atsisėdo. Mūvėjo gelsvai rudas kelnes, vilkėjo gelsvai rudą nertinį ir buvo pasipuošusi perlų vėriniu. Apsirengusi be galo rūpestingai, bet visiškai nusivariusi.

– Kas čia dedasi? – paklausė Krisė.

Eimė blizgino fleitą į marškinėlių rankovę.

– Nieko.

Krisė įsistebeilijo į stoglangį.

– Tamsina sakė, kad kalbėjai su Skotu dėl fortepijono, kaip pervežti į Niukaslą.

– Galima sakyti, – atsiliepė Eimė.

– Jis tau paskambino.

– Taip, – atsakė Eimė.

– Iš kur jis žino tavo numerį? – paklausė Krisė.

Eimė padėjo šalia fleitą, atsirėmė delnais į antklodę ir pažvelgė motinai į akis.

– Nes aš jam kartą skambinau.

– Kodėl?

Eimė valandėlę mąstė. Jautė, kaip ją užplūsta grėsminga jėga, dar didesnė dėl jaudulio. Kad teks ginti savo požiūrį – dėl numanomo Krisės pykčio ir liūdesio.

– Užsimaniau, ir tiek, – lėtai ištarė.

– O kas paskatino?

– Niukaslas, – atvirai prisipažino Eimė.

– Niukaslas?

– Susiradau per „Google“. – Ji išlipo iš lovos ir ištraukė voką iš po Dafi afišos. – Be to, radau šitą.

Krisė išėmė nuotrauką. Eimė ją stebėjo. Krisė dirstelėjo ir atkišo nuotrauką su voku Eimei.

– Padėk.

– Čia tėtis! – tarė Eimė.

– Žinau, kad tėtis.

– Bet…

– Klausyk, – staiga susijaudino Krisė, – klausyk, aš žinau, kad jis kilęs iš Niukaslo. Žinau, kad jis gimė Nort Tainsaide. Kad jo tėvams trūko pinigų, o motina jį dievino. Visa tai žinau. Bet man skaudu. Kai va šitaip atsitiko, kai va šitaip su mumis pasielgė, o mes tik dabar sužinojome, visas jo gyvenimas Šiaurėje, jo ištikimybė Šiaurei man atrodo kaip išdavystė. Tu, Eime, taip turbūt nesijauti, tavęs jis niekada nebuvo apvylęs, bet man, sužinojus, kad tu kalbėjai su tuo žmogum, kad tu su juo tareisi, ir dar man nieko nepasakiusi, pasidarė dar blogiau, man atrodo, jog nebegaliu tavim pasitikėti, tu palaikai žmones, kurie baisiai ilgai apsunkino man gyvenimą, nes dėl jų negavau to, ko labai norėjau, ką turėjau gauti, turėjau, turėjau.

Eimė atsisėdo ant lovos krašto, suspaudusi nuotrauką tarp delnų.

– Aš su juo nesitariau.

– Tareisi – dėl fortepijono, Tamsina…

– Tamsina atsiliepė, – paaiškino Eimė. – Aš buvau tualete, o ji atsiliepė mano telefonu.

Krisė ėmė sukinėti vėrinį.

– Ar tu girdėjai bent vieną mano žodį?

Eimė linktelėjo.

– Ar tu bent numanai, ką iškenčiau?

Eimė pakėlė akis.

– Aišku.

– Tai kaip tu gali? Kaip gali tartis su tuo žmogum dėl fortepijono man už nugaros?

– Jis ne „tas žmogus“, – atkirto Eimė, – jis tėčio sūnus. Netikras mūsų brolis.

– Ar tau kas nors svarbu?

– Aišku.

– Jau sakei.

– Mama, – tarė Eimė, nebevaržydama grėsmingosios jėgos, ir ši plūstelėjo lauk it karštas skystis, – mama, svarbi ne tik tu, ne tik Tamsina, Dilė ar aš, svarbūs ir kiti žmonės, o jie tavęs niekaip nenuskriaudė, tiktai gyveno, bet čia jau nieko nepadarysi, ir fortepijono jie neprašė ir nesitikėjo, tik mandagiai paklausė, kada tau būtų patogu jį jiems atiduoti. Iš tikrųjų tu pyksti ant tėčio, todėl negiežk pykčio ant jų, tai nesąžininga, negerai ir tau nebūdinga.

– Eime!

Eimė įdėjo nuotrauką į voką.

– Kaip tu drįsti, – sušnypštė Krisė, – kaip tu drįsti šitaip su manim kalbėti?

Eimė nuleido galvą. Jėgas pakirto begalinis noras pravirkti. Ji atgalia ranka prispaudė lūpas. Motinos akivaizdoje neverks.

Krisė atsistojo.

– Pagalvok apie mano žodžius. Pagalvok apie ištikimybę šeimai. Noriu, kad pajustum, kaip mes sukrėstos.

Motina nuėjo prie durų, suėmė rankeną.

– Eime?

– Ką?

– Pagalvosi?

Eimė linktelėjo. Motina pasuko rankeną ir išėjo į laiptų aikštelę, bet durų neuždarė. Eimė valandėlę luktelėjo, paskui atbula griuvo prie lovos ir nusirito prie sienos, pritraukusi kelius ir prispaudusi nuotrauką prie krūtinės. Tik tada tyliai tyliai pravirko.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Bernis Harisonas mėgo gerus restoranus. Jam patiko krakmolytos baltos staltiesės, sunkūs stalo įrankiai, žuvis be kaulų, patiekiama su puse citrinos, tvarkingai įvyniota į musliną. Jam patiko kilimai, tankios užuolaidos ir tinkamai apsirengę padavėjai, kalbantys daugmaž taip: „Pone Harisonai, vyriausiasis virėjas turi perlaviščių ir šiandien mielai jums vieną pasiūlytų.“ Paskambinęs į mėgstamiausią restoraną miesto centre, jis tiksliai apibūdino, kurio staliuko dviem reikia, ir buvo labai pasipiktinęs, kad tas staliukas jau užsakytas.

– Tai pasirūpinkite, kad nebūtų užsakytas, – pasakė Bernis jaunai moteriai – olandei? skandinavei? Iš Rytų Europos? – su kuria kalbėjo.

– Prašom atleisti, pone Harisonai, bet tai neįmanoma.

Bernio žvilgsnis surūstėjo. Paprastai staliuką restorane jam užsakydavo administratorė, bet jis nelabai troško, jog Moira žinotų, kad jis pakvietė Margaretą Rositer vakarienės. Moirą Berniui parinko velionė ponia Harison: graži, bet nepatraukli, vidutinio amžiaus, gabi, turinti šeimą ir savą gyvenimą, todėl nesiekianti apsukti viršininkui galvos; Moira be žodžių, bet iškalbingai piktindavosi Berniu, kai šis po žmonos mirties prieš penkerius metus sumanydavo pasilinksminti su moterimi. Tiesą sakant, iškart po Renės mirties Bernio išrinktosios buvo įtartinos, bet vakarienę su tokia moterimi kaip Margareta Rositer Moira būtų įvertinusi kaip grėsmę. Margareta Rositer – pavydėtinas laimikis net tokiam vyrui kaip Bernis.

– Aš valgydavau „La Réserve“, panele, – išpoškino Bernis, – kai jūsų dar pasaulyje nebuvo. Rytoj aštuntą valandą vakaro noriu šešto staliuko nišoje, butelio „Laurent-Perrier“ šampano kibirėlyje su ledukais ir daugiau jokių nesąmonių. Prašyčiau.

Ir padėjo ragelį. Kvaiša mergiščia. Jis nori ne tik pralinksminti Margaretą Rositer, bet ir parodyti jai, kad yra įtakingas asmuo ir pripažįstamas vietose, kuriose moki Londono kainomis. Priplojo storus žilsvus plaukus. Renei tai nepatikdavo. Viešai taisytis plaukus prasčiokiška, sakydavo ji.

Margareta nenustebo, kai Bernis ją pakvietė vakarienės.

– Labai malonu, Berni, bet ko tu sieki?

– Pabūti su tavim.

– Nemėgstu pataikūnų, Berni.

Jis plačiai nusišypsojo telefonui.

– Pasakysiu visą tiesą. Mudu ką tik sutvarkėme keletą pelningų reikalų, ir, pripažįstu, be tavęs „Šalavijo“ nebūčiau gavęs. Manau, tau pastaruoju metu nelengva, Ričis mirė, nuotaika prasta. Mes puikiai sutariame, ir norėčiau tave pavaišinti vakariene.

– Ačiū, Berni.

– Atsiųsiu tau mašiną.

– Nereikia, – atkirto Margareta. – Tainmute važinėja taksi.

– Jei taip nori.

– Noriu.

Barnis vėl išsišiepė.

– Iki trečiadienio.

Renei Harison Margareta Rositer nepatiko. Renė buvo daug gražesnė už Margaretą, daug daugiau dėmesio skyrė išvaizdai, turėjo geresnį skonį rinkdamasi valgius, draugus ir keliones. Be to, ji buvo gimusi Harogite, inteligentų šeimoje, todėl linkusi užmiršti, kad Margareta su Berniu drauge lankė Karaliaus Edvardo mokyklą Nort Šildse – panelės Grėj klasę, kad Bernio tėvas buvo žvejys, o motina dirbo Velčo saldainių fabrike. Renė nesmagiai jautėsi ir dėl Bernio profesijos: uždarbio pakako namui Gosforte apmokėti, kruizams, golfo klubo narystei, spintoms prabangių drabužių, bet Renė nebūtų jam tokios profesijos išrinkusi, nors kartais ir paspausdavo ranką kokiai garsenybei, tarkim, Širlei Besi4. Išskyrus artimiausius ir patikimiausius draugus, visiems kitiems Renė pristatydavo Bernį kaip impresarijų.

Buvo laikas, kai Bernis ja tikėjo. Šiaip ar taip, jis buvo nepakartojamų įspūdingų renginių prodiuseris ir kelis kartus padėjo prašantiems paslaugos draugams, kurie surizikavo paremti dar nežinomą ar grįžtantį į sceną artistą arba varžovą. Bet dažniausiai jis suprasdavo, kad yra tik agentas, klestintis, praktiškas agentas, kurio ryšiams ir aptarnaujamų artistų skaičiui Šiaurės rytuose niekas neprilygs. Profesiniu atžvilgiu jis buvo daug pranašesnis už Margaretą Rositer, todėl jį ir erzino, ir skatino jos nenoras pripažinti, kokia skirtinga jų padėtis. Jis laukė tos vakarienės. Šiaip ar taip, dabar ji tikrų tikriausia našlė, ir naujos aplinkybės turėtų – be abejo – suteikti jai žavaus silpnumo, kuris jam patinka ir naudingas.

Dosonas, snaudžiantis ant sofos atkaltės, trumpam pabudo apžiūrėti susiruošusios išeiti Margaretos.

Ji atsistojo svetainės tarpduryje ir paklausė jo:

– Ar gerai?

Dosonas svarstė.

– Skotas pasakytų, kad alyvinė – karalienės motinos spalva, – pridūrė Margareta.

Dosonas nusižiovavo.

– Ilgai neužtruksiu, – pažadėjo Margareta. – Perlais pasipuošiau, taigi vogti nėra ko, išskyrus tave, o tavęs niekam, išskyrus mane, nereikia.

Dosonas vėl užsimerkė. Margareta išjungė šviesas, paliko tik vieną lemputę, ir išėjo pro laukujes duris. Taksi vairuotojas neišlipo iš mašinos ir neatidarė jai durelių. Kurgi, atrodė ne vyresnis kaip dvidešimties. Radijas plyšavo net dangus skambėjo. Futbolo rungtynių komentarai.

– Keleivė įlipo, – garsiai pasakė Margareta.

Jis žvilgtelėjo į ją užpakalinio vaizdo veidrodėlyje.

– Ką?

– Aš čia, – atsakė Margareta. – Aš mašinoje. Tu darbe.

Jis vos sumažino garsą.

– Mes žaidžiam namie! – paaiškino, lyg tai viską pateisintų.

– Ir žūtbūt turime laimėti, – atsiliepė Margareta. – Nenoriu, kad vėl atsidurtume antrojoje lygoje. Tu neprisiminsi, bet dešimtame dešimtmetyje tokia buvo padėtis. Prisimenu, Galogeito tribūnos Šv. Jokūbo Parko stadione būdavo beveik tuščias. Dabar išjunk radiją ir vežk mane susikaupęs.

Jis vėl dirstelėjo į ją. Žvilgsnis buvo sutrikęs. Paskui vairuotojas nenoromis išjungė radiją ir atsiplėšė nuo šaligatvio krašto.

– Jūs primenat mano senelę, – pasakė lyg niekur nieko.

– Taksi vairuotojas pasakė, kad aš primenu jo senelę, – šiek tiek vėliau pasakojo Berniui Harisonui Margareta, įsitaisiusi prie staliuko nišoje. Prieš ją stovėjo taurė „Laurent-Perrier“, o ant kelių gulėjo servetėlė, tokia standi nuo krakmolo, lyg būtų iš plastiko.

Bernis kilstelėjo taurę.

– Ar liepei jam išjungti radiją?

– Žinoma, liepiau.

– Na, vieną gražią dieną tu tapsi senele, – tarė Bernis. – O aš niekada nebūsiu senelis.

Margareta žvilgtelėjo į jį. Renės Harison negalėjai įsivaizduoti nėščios, antra vertus, niekada negali žinoti, bevaikė moteris nebūtinai nenori turėti vaikų. O Bernis troško net ne vieno; Bernis nenorėjo, kad dar vienas vaikas vaikystėje būtų vienišas kaip jis.

– Tu būtum buvęs nuostabus tėvas.

– Tikrai. Pavydžiu tau sūnaus.

Padavėjas padavė Margaretai didžiulį slyvos spalvos valgiaraštį su kutais.

– Sūnui netrukus sukaks trisdešimt aštuoneri, – tarė ji. – Trisdešimt aštuoneri. Nei žmonos, nei vaikų, nei meilužės. Ir nesakyk, kad laiko dar per akis, nes taip nėra. Jis jau primena sustabarėjusį senbernį.

Bernis kažką parodė padavėjui vynų sąraše.

– „Pouilly-Fumé“, Margareta?

Ji pakėlė akis nuo valgiaraščio.

– Šimtą metų jo negėriau…

– Vadinasi, šįvakar gersi.

Ji apsidairė.

– Ir tokioje vietoje nebuvau šimtą metų.

– Prancūziškos tradicijos, – patenkintas paaiškino Bernis. – Daug grietinėlės ir sviesto. Jokių rytietiškų priedų nei putų kulinarijos. Siūlau žuvį.

– Jūrų liežuvį, – atsakė Margareta ir padėjo valgiaraštį. – Tau, Berni, galiu pasakyti, nes pažįstu tave beveik tiek pat laiko kiek save: Skotas kelia man nerimą.

Bernis mostu liepė jai gerti šampaną.

– Kodėl?

– Jis neturi tikslo, – paaiškino Margareta. – Kai nedirba, kur nors maklinėja, butas primena studento, atrodo, kad jis nežino, ko nori. Jau per senas nežinoti, ko nori.

– Pradėsime nuo coquilles Saint-Jacquies5, – pasakė padavėjui Bernis, – paskui ponia norėtų jūrų liežuvio, o aš užsisakysiu otą. Jūrų liežuvis turi būti be kaulų. – Jis kilstelėjo valgiaraštį. – Daržovių? – paklausė Margaretos. – Aš niekada jų neužsisakau.

– Špinatų, – tarė ji. – Prašom špinatų. Troškintų.

– Išgerk, – paragino Bernis. – Išgerk. Dabar daug jaunų vyrų tokie kaip Skotas. Nuolat matau. Muzikos pramonei būdingas vienas geras dalykas – muzikantai neskiria darbo nuo laisvalaikio, jie gyvena muzika visą laiką.

Margareta gurkštelėjo šampano.

– Dėl jo darbo aš nesijaudinu. Skotas padaro, ką reikia. Man kelia nerimą visa kita. Jis neturi tikslo.

Bernis padėjo taurę ir pažvelgė į ją.

– O tu?

– Ką aš?

– Tu turi?

– Aš susitvarkiau gyvenimą, – atsakė Margareta.

– Visi kaip nors susitvarko.

– Aš turiu darbą, namus ir sūnų…

– Bet?

– Bet atvirai pasakysiu, Berni, – prisipažino Margareta ir ryžtingai pastatė taurę, – po Ričio mirties esu šiek tiek sutrikusi, lyg būčiau sumažėjusi, lyg būtų išjungtas maitinimo šaltinis.

– A, – tarstelėjo Bernis.

– Ką reiškia „a“?

– Aš svarsčiau.

Margareta sunėrė rankas ir padėjo tarp stalo įrankių.

– Ką svarstei?

– Aš svarsčiau, – atsakė Bernis, lenkdamasis į priekį ir dėdamas sunkią plaštaką ant stalo netoli nuo sunertų Margaretos rankų, – aš svarsčiau, kaip tave paveikė jo mirtis.

– O kaip pats jauteisi po Renės mirties?

Jis nusišypsojo staltiesei.

– Priblokštas ir išlaisvintas.

– Taigi, – pritarė Margareta, – be to, pajutau, kad nieko nebereikia įrodinėti, taigi sielvarto sumažėjo. Aš jau nebesu nepalūžusi nuo sunkumų, klestinti pamesta moteris, aš jau tik dirbanti našlė ir, atvirai kalbant, man trūksta energijos. Dirbu tiek pat, bet turiu prisiversti. Nebeaišku, kam taip plėšausi. O pažvelgusi į sūnų, spėlioju, ar Skotas…

– Nenoriu kalbėti apie Skotą, – tarė Bernis. – Noriu kalbėti apie mus.

Margareta atsitiesė.

– Berni, prašau be sentimentalių kvailysčių.

Jis pamerkė.

– Man nė į galvą neateitų.

Margareta nepiktai purkštelėjo.

– Tu buvai nenaudėlis devynerių metų, o dabar turi puikiausias galimybes būti dar didesniu nenaudėliu. Tu, Erikas Garnsaidas, Rėjus Ventermanas ir… – ji nutilo. Ričio verčiau neminėti.

– Abu mirę, – tarė Bernis.

– Mes mokėmės skirtinguose mokyklos sparnuose, – kalbėjo Margareta, lyg jis nebūtų išsižiojęs. – Berniukai ir mergaitės. Ir jūs, berniukai, tykodavot mūsų po pamokų, tu su Dagu Beinbridžu…

– Aš noriu pakalbėti apie verslą, – tarė Bernis.

Prieš juos vienu metu atsidūrė dvi milžiniškos baltos lėkštės šukučių su įmantriai raitytais bulvių košės vingiais.

– Verslą? – pakartojo Margareta.

– Taip, – atsakė Bernis.

Jis parodė padavėjui įpilti vyno ir čiupo milžinišką servetėlę ketindamas užsikišti už kaklo, ant brangaus šilkinio kaklaraiščio. Ir staiga prieš akis neprašytas iškilo Renės paveikslas. „Nesielk kaip kaimo jurgis, Bernardai“, – piktai sakydavo ji. Bernis vėl padėjo servetėlę ant kelių.

– Gali ją užsidėti kad ir ant galvos, man vis tiek, – tarė Margareta.

Jis nusišypsojo jai. Margareta išsaugojo kertelę devynmetės savasties iš panelės Grėj klasės Karaliaus Edvardo mokykloje.

– Margareta, – tarė Bernis, – atidžiai paklausyk. Turiu tau puikų pasiūlymą.

Krisei paprašius, visos susėdo virtuvėje prie stalo. Ji atkimšo butelį vyno, bet jį gėrė viena. Dilė su Tamsina buvo pasistačiusios po butelį mineralinio su apsauginiu kupolo pavidalo dangteliu, o Eimė gėrė dietinę kokakolą iš skardinės, nors Krisei tai baisiausiai nepatiko.

– Prašom pasiimti stiklinę, Eime.

– Aš jau beveik išgėriau…

– Prašom pasiimti stiklinę, jei priminiau, – labai lėtai pakartojo Krisė.

Eimė atsistojo ir nušliumpino per virtuvę prie spintelės. Krisė sekė ją akimis, o seserys žiūrėjo į mineralinio butelius. Eimė parslinko su stikline, pastatė ją ant stalo, apvertė skardinę, ir į stiklinę išvarvėjo keli tamsiai rudi lašai.

– Prašom sėstis, – tarė Krisė nelabai tvirtai.

Tamsina dirstelėjo į ją.

– Nesijaudink, mama. – Ji dėbtelėjo į Eimę. – Nebūk tokia įkyruolė.

Eimė atsisėdo ir išgėrė lašus iš stiklinės.

– Tikiuosi, nepraneši mums dar kokių baisybių, – tarė Dilė.

Krisė žvilgtelėjo į šūsnį popierių priešais.

– Noriu pasitarti su šeimos nariais. Padėkite man nuspręsti.

Tamsina nutaisė budrią ir dalykišką miną.

– Dėl pinigų?

– Iš esmės taip, – atsakė Krisė.

– Nori pasakyti, kad jų nėra? – spėjo Dilė.

– Ne, – lėtai paneigė Krisė. – Ne. Šiek tiek yra. Bet ne tiek, kiek būdavo. Ne tiek, kiek mes įpratusios turėti. Mums visoms reikės kitaip vertinti pinigus.

Nė viena nieko nepasakė.

– Mes gyvenome iš tėčio koncertų, – paaiškino Krisė. – Buvau jo vadybininkė, todėl niekam nereikėjo mokėti procentų, bet aš buvau tik jo vieno vadybininkė. Su kitais artistais nedirbau. Tik su tėčiu.

Visos žiūrėjo į ją.

– Be to, prieš… prieš mirtį tėtis nebeuždirbdavo tiek pinigų kaip kadaise, – kalbėjo Krisė, įsmeigusi akis į stalą už popierių. – Jis visada turėdavo darbo, tuo pasirūpindavau, bet jo plokštelių buvo perkama vis mažiau, o dar neišvengiamas piratavimas… ir jo koncertai… Jis nebegaudavo už koncertus didžiausių honorarų, tiesą sakant, per pastaruosius kelerius metus jis uždirbo labai nedaug, todėl raginau jį priimti visus pasiūlymus, viską, ką man pavykdavo rasti, ir, žinoma, dabar man dėl to labai nesmagu, nerimauju, kad per smarkiai spaudžiau jį prie darbo. Ir nors mane labai nuliūdino jo testamentas, negaliu išmesti iš galvos, kad galbūt… – Ji nutilo, aiktelėjo ir užsidengė ranka akis.

Dilė palietė jos ranką, padėtą ant stalo.

– Tu nieko blogo nepadarei, mama. Jis turėjo išlaikyti šeimą.

– Jam patikdavo koncertuoti, – pridūrė Tamsina. – Būdavo laimingas.

– Nebe toks laimingas kaip anksčiau, – atsiliepė Krisė, nepakeldama akių. – Tiesą sakant, jis norėjo skambinti tik savo malonumui, lyg… lyg kalbėtųsi su fortepijonu. Man atrodo, kad jis būtų mieliau kalbėjęsis su fortepijonu negu su žmonėmis, man atrodo, kad tokia kalba jam tiko labiausiai.

Eimė trinktelėjo kokakolos skardine į stiklinę, rodydama, kad išvarvino paskutinius lašus.

– Jis juk užaugo su fortepijonu, – tarė ji. – Tiesa? Jis skambindavo nuo paauglystės. Fortepijonas buvo jo draugas. Turėjo jį visą gyvenimą. Juk taip?

Tamsina sušnairavo į seserį.

– Ačiū, Eime.

Eimė pakėlė akis.

– Tai tiesa.

– Kas tiesa?

– Kad fortepijonas buvo jo gyvenimo dalis nuo vaikystės iki tol, kol jis sutiko mamą, ir nereikia apsimesti, kad jis iki tol negyveno. Gyveno, ir tas gyvenimo tarpsnis jam buvo svarbus.

Dilė pažvelgė į Krisę.

– Mama, pasakyk Eimei, kad užsikištų.

– Nelabai suprantu, kodėl Eimė kalba užgauliai, bet jai tai, matyt, patinka, todėl nekreipsiu į ją dėmesio tol, kol ji pasidarys jautresnė. – Krisė tebežiūrėjo į stalą. – Bet dabar kalbame ne apie tėčio praeitį. Dabar kalbame apie pajamas, kurių nebegauname, nes tėčio nebėra.

Dilė pasilenkė į priekį.

– Parduokim fortepijoną!

Krisė tūžmingu žvilgsniu užkimšo gerklę dukrai ir tarė:

– Nekvailiok. Jis ne mūsų, negalime jo parduoti.

Tamsina specialistės žvilgsniu įvertino virtuvę.

– Be abejo, šiuo metu gyvenamųjų namų rinka neklesti, bet mūsiškį galima parduoti. Didelis namas šeimai tokiame rajone visada…

– O mes kur gyventume? – išplėtė akis Eimė.

– Gal bute…

– Aš nenoriu eiti į kitą mokyklą…

– Kvaile, po vasaros tu apskritai nebeisi į mokyklą. Būsi ją baigusi…

– Tokią išvadą padariau ir aš, – įsiterpė Krisė. – Kad turėsime parduoti namą.

Visos tylėjo.

– Taip, mes turime parduoti namą, o aš turiu susirasti darbą, – toliau kalbėjo Krisė. – Jau kreipiausi į kelias agentūras.

Dukros sužiuro į ją.

– Ką turi omeny?

– Jau kreipiausi į kelias agentūras ir paklausiau, ar jos, atsižvelgdamos į mano ryšius, nesutiktų priimti manęs atstovauti pas juos užsiregistravusiems žmonėms, kuriems jų darbuotojai galbūt neturi laiko.

– Tu turi omeny, kad dirbtum kitų žmonių vadybininke, – suprato Dilė.

– Taip.

– Bet tu negali…

– Privalau, – atsakė Krisė. – Ką kita galėtum pasiūlyti?

Tamsina dailiai gurkštelėjo vandens.

– Neabejoju, kad galėčiau susitarti dėl gerų komisinių…

– Ačiū, mieloji.

– O kadangi netrukus išsikraustau pas Robį, – apdairiai pridūrė Tamsina, – tau pakaks keturių kambarių buto. Juk taip?

Krisė aiktelėjo.

– Mama, aš tave perspėjau, – tarė Tamsina. – Perspėjau iškart po tėčio…

Krisė pakėlė ranką.

– Žinau…

– Viename kambaryje su ja aš negyvensiu, – pareiškė Dilė, dėbtelėdama į Eimę.

– Dile, – tarė Krisė, – aš labai norėčiau, kad kalbėtume apie tai, kuo kiekviena galime prisidėti ir kaip prisitaikyti, o ne ką atsisakome daryti.

Dilė kilstelėjo smakrą.

– Šią vasarą baigsiu koledžą ir susirasiu darbą. Netrukus tau reikės rūpintis tik Eime.

Visos atsisuko į Eimę. Ši įnikusi krapštė odą po nykščio nagu. Dirstelėjo į motiną.

– Jei aš dar čia būsiu, – tarė.

Krisė viena gulėjo miegamajame, užtraukusi užuolaidas ir užsimerkusi. Durys buvo uždarytos, bet jai atrodė, kad girdi Eimės fleitą ir Dilės pokalbį telefonu. Žinojo, kad Tamsina sparčiu žingsniu kaip žmogus, kuris turi tikslą, išėjo į darbą. Ji elgėsi kaip nekilnojamojo turto agentūros akcininkė, o ne kaip kukliausia samdoma darbuotoja, einanti neapibrėžtas pareigas, bet šį nerimo ir nevilties metą Krisė buvo jai dėkingą už parodytą ryžtą.

Dilė paprasčiausiai išsigando, guodėsi Krisė. Tėvas dievino ją dėl šviesių plaukų ir bejėgiškumo, todėl dabar neverta tikėtis, kad ji iškart apsipras su kitokiu gyvenimu, juk anksčiau Dilė dėl Ričio silpnybės dažnai nesuvokdavo nesugebanti taikstytis su tikrove ar kęsti sunkumų. Krisė pastebėjo, kad Dilės kambarys, visada tvarkingas, priešingai nei sujaukti jos jausmai, pastaruoju metu tiesiog tobulai prižiūrimas, lyg Ričio mirties sukeltą sumaištį ir netikrumą būtų galima įveikti smulkmeniškai rikiuojant daiktus: ant švaručių kosmetikos lentynėlių žvilga nublizginti buteliukai ir indeliai, spintose krūvelėmis guli dailiai sulankstyti drabužiai ir poromis stovi batai. Krisė troško atleisti Dilei nenorą padėti planuojant ateitį. Dilė turi įvairių gabumų, bet dideliu protu nepasižymi. Abu tėvai be žodžių sutarė, kad ją reikia labiausiai globoti ir iš jos mažiausiai reikalauti. „Dailutė kvailutė“, – sakydavo Ričis jai ir apie ją, suėmęs už smakro ir bučiuodamas į nosies galiuką. Belieka tikėtis, mąstė Krisė, gulėdama didelės lovos viduryje (vėl keturios pagalvės, ji buvo palikusi dvi, tačiau tiek atrodė ne tik liūdnai, bet ir beviltiškai), kad Kregą Dilės išvaizda ir vaikiškumas sužavėjo nuoširdžiai, kad ji Kregui nenusibos ir jis nepatrauks pas kitas išbandyti savo vangaus grožio poveikio. Kregas Ričio laidotuvėse buvo vienas iš nedaugelio šviesių tos niūrios dienos prisiminimų.

Reikia pripažinti, kad viltinga ir ryžtinga buvo ir Tamsinos Robio parama. Ji pati Robio – slapta įtarė, kad ir Tamsina, – įdomiu nepavadintų. Robis – tvirto sudėjimo ir patikimas, gabus ir sumanus, bet jeigu kalbėdamas susiduria su idėja, o ne faktu, aiškiai sutrinka. Jis dirba transporto bendrovėje, kostiumuotas darbuotojas, apeinantis būstą ir apžiūrintis, kiek ir kokių daiktų supakuoti, įpratęs elgtis ramiai ir kalbėti lygiu, nuobodžiu balsu. Jis neslepia, kad Tamsina jį pakerėjusi. Kai jie gyvens kartu – Krisė nuo šios minties apsiašarojo, nors kelias dienas prieš Ričio mirtį galvojo apie tokią galimybę su pasitenkinimu, beveik palengvėjimu, – Robis tylomis nudirbs visus sunkius namų ruošos darbus, kaip pridera vyrui, gyvenančiam su moterimi. Robis niekada nesikėsins į kai kurias bendro gyvenimo sritis, jam užteks vaidmenų, skirtų tik vyrui. Kartą Krisė šelmiškai įsivaizdavo, kad Tamsiną erzins tokia nuobodi pagarba, bet dabar atmetė tokią galimybę nesvarstydama. Atrodo, Robis taps vyru, kuriuo Tamsina ir ji pati galės pasikliauti ištikus bėdai, tiek didelei, tiek mažai. Nustebusi suvokė, kad Robis – tvirtos žemės plotas tarp pelkių ir lakiojo smėlio, kur ji dabar klaidžioja. Krisė prikando lūpą. Kaip keista, kaip juokinga, kaip puikiai atspindi jos dabartinę būseną ašaros akyse, išspaustos minties apie Robį verslininko kostiumu, su planšete ir abejingu balsu.

Eimė irgi ją pravirkdė. Tik Eimės išspaustos ašaros buvo piktos, karštos ir skaudžios. Eimei pavykdavo netikėtai sugluminti Krisę, sukelti jai nedarantį garbės pavydą, savigailą ir įtarumą. Krisė spėjo, kad Eimė pratinasi prie tėvo mirties, įsivaizduodama jį nemirtingą ir jauną, kaip pati dabar, turintį puikų balsą pianistą iš Nort Tainsaido, kurio bendruomenė gyveno tik iš laivų statyklų ir silkių žvejybos. Įsivaizdavus tėvą paauglį, tėvą jaunuolį, Eimę traukė prie kito jauno vyriškio, Ričio sūnaus, trikdomai panašaus į tėvą – tiesiog neryškios kopijos, turbūt ir jo balsas skamba panašiai kaip Ričio, su kuriuo ji, Krisė, nuėjo susitikti prie tarnybinių durų į Niukaslo karališkąjį teatrą ir kuriam pasakė ne tik mananti, kad jo dainos nuostabios, bet ir neabejojanti, kad tūkstančiai moterų Pietų Anglijoje jai pritartų.

Turbūt, pamanė Krisė, atsimerkė ir įsmeigė akis į tamsias lubas, turbūt tai Eimė ir daro. Turbūt ji viso labo stengiasi susigrąžinti tėvą per tą… vyriškį. Turbūt ji bando prikelti tėvą, slėpdama kūdikio nuotrauką, domėdamasi Niukaslu, be paliovos grieždama visus kūrinius, kuriuos juodu grodavo kartu. Turbūt ji nenutuokia, kaip skaudina motiną, kokia atrodo neištikima ir beširdė. „O gal klystu?.. – Krisė vėl paplūdo ašaromis, ir jos šiltais upeliukais ėmė tekėti iš akių per skruostus į plaukus. – Gal aš taip nebepasitikiu savimi, taip pavyduliauju ir taip trokštu keršto, kad draudžiu jai ieškoti paguodos, nes man skaudu.“

Krisė apsivertė ant šono, nekreipdama dėmesio į drabužius. Ričis, piktai pamanė, turbūt nudžiugtų, ją tokią pamatęs. Įsivaizdavo save prie tarnybinių durų, apsirengusią kaip daili 1983 metų miesto hipė: rausvi zomšiniai aulinukai, marga laisvai krintanti medvilninė suknelė, ilgi garbanoti plaukai, susegti segtuku su laumžirgiu. Jis žiūrėjo į ją taip, lyg ji būtų puikiausias pudingas, netrūktų net sidabrinio šaukšto. „Aš niekada nedainavau piečiau nuo Birmingamo, pupyte“, – tarė jis ir nusijuokė, o ji pažiūrėjo į jo dantis, jo odą, jo tankius plaukus ir pamanė: „Nesvarbu, kad jam per keturiasdešimt, jis žavus.“ Po dviejų savaičių jis pergulėjo su ja viešbutyje – brokato užuolaidos, kutuoti lempų gaubtai, vėliau juodu vonioje gėrė šampaną, ir jis pasakė nepratęs taip elgtis, turįs šeimą, bet dėl jos esą verta padaryti išimtį. Važiuodama traukiniu atgal į Londoną su Ričio dovanotu širdies pavidalo pakabučiu ant kaklo, ji kalbėjo sau, kad rado vyrą ir reikalą, meilužį ir viso gyvenimo darbą. Atsiveš jį į Pietus, ištekės už jo, padarys jį Pietų žvaigžde.

Ant staliuko prie lovos suskambėjo telefonas. Krisė valandėlę luktelėjo, laukdama, kol Eimė ar Dilė išsijudins ir prišoks prie jo, bet jos neišsijudino. Krisė persirito per lovą ir pakėlė ragelį.

– Alio?

– Man nepatinka tavo balso skambesys, – ištarė Sju kitame laido gale. – Ką veiki?

Krisė gurktelėjo.

– Guliu ant lovos ir prisimenu…

– Ir snargliuoji.

– Ir snargliuoju.

– Prisimeni laikus, kai jis buvo žavingas, tu dar žavingesnė, o ateitis žadėjo būti šviesi?

– Taip.

– Aišku, – tarė Sju. – Tučtuojau liaukis.

Krisė nedrąsiai nusijuokė.

– Džiaukis, kad tau ant sprando netupi nukaršęs senis, kurį reikia slaugyti. Vyrai, praradę žavesį, yra bjaurūs kaip reta.

Krisė sukaupė jėgas ir atsisėdo.

– Tu tikra draugė.

– Tai kas vyksta?

– Šiandien visa šeima nekonstruktyviai aptarė ateitį.

– Ir ką?

– Niekam nerūpi, ką aš darysiu ar kas man nutiks, nes visos jau numačiusios, ką veiks toliau.

– Perdedi…

– Tik trupučiuką.

– Tada atvažiuok čia, – pasiūlė Sju, – aptarsime tavo ateitį ir išgersim žalių obuolių martinio.

– Ko?

– Aš irgi nenutuokiu, – prisipažino Sju, – bet ką tik mačiau per televizorių. Kokteilį maišė ta nepadoriai prašmatni Naidžela6. Ropškis iš lovos ir sėsk į mašiną.

– Ačiū, – karštai padėkojo Krisė.

– Bent jau palyginsi mūsų vaikus, – pridūrė Sju, – ir padėkosi Dievui už savuosius.

Krisė padėjo ragelį ir iškėlė kojas iš lovos. Šmėkštelėjo judesys prie durų: be garso vos pastebimai pasisuko rankena. Paskui ji sustingo, ir per laiptų aikštelę nuaidėjo lengvi greiti žingsniai.

– Eime? – pašaukė Krisė.

Niekas neatsakė. Krisė priėjo prie durų ir atidarė. Nieko, bet laiptų aikštelėje dar buvo justi vėjelis. Ištempė ausis. Nė garso. Nei fleitos, nei pokalbio telefonu. Ji vėl uždarė duris, labai atsargiai, ir išjungė šviesą. Paskui nuėjo į vonią ir ten išjungė visas lemputes. Ramiai apžiūrėjo save veidrodyje. Gal Sju ir teisi. Gal dvidešimt trejų metų Krisė, 1983-iaisiais laukianti prie tarnybinių Niukaslo karališkojo teatro durų, niekur nedingo, tiesiog ją užtemdė metai, vaikai, Ričis.

Ji pasilenkė arčiau prie veidrodžio ir įdėmiai save apžiūrėjo.

– Aukščiau nosį, drauguže, – pasakytų Sju.

4 Shirley Bassey (g. 1937) – britų dainininkė.

5 Didžiosios šukutės (Pecten maximus).

6 Nigella Lawson (g. 1960) garsėja straipsniais, knygomis ir televizijos laidomis apie maisto ruošimą.

DEVINTAS SKYRIUS

Eimė turėjo būti mokykloje. Jos mokykla, pavadinta amerikiečio pedagogo Viljamo Elerio Čaningo vardu ir įkurta 1885 metais, pro pirštus žiūrėjo į šeštos klasės moksleivius, pažeidinėjančius ir šiaip negriežtas taisykles, bet Eimė vis tiek turėjo sėdėti ispanų literatūros pamokoje, o ne Haigeito arbatinėje ant tos pačios kalvos kaip ir mokykla, tik aukščiau, po stiklinių puodelių ir lėkštučių pavidalo sietynu, kirsdama naminį morkų pyragą su kapučinu. Ant stalo, be pyrago ir kavos, gulėjo Lorkos „Poetas Niujorke“, išleistas po jo mirties: Ispanijos pilietiniame kare frankistai nužudė jį trisdešimt aštuonerių metų. Jaunas, neseniai baigęs universitetą Eimės ispanų literatūros mokytojas pasakė jai, kad lyginti Lorką su Kitsu, kuris irgi mirė nesulaukęs keturiasdešimties, nėra prasmės.

– Negi nori rašyti literatūriniais štampais? – paklausė jis.

Eimė įsižeidė. Jos nuomone, iš visos šeimos banalumas jai svetimiausias. Tėvui patiko ši jos savybė, jis skatino Eimę tikėti savo išskirtinumu, nepriklausoma mąstysena; kai tik jos dantys ir žandikaulis sustiprėjo, tėvas paskatino ją pūsti fleitą, o ne skambinti pianinu ar gitara, ir skatino griežti fleita tai, ką ji nori. Todėl ji domėjosi Lorkos eilėraščiais, o ne pjesėmis, ir nepakęs, kad kažkoks pasipūtęs Kembridžo absolventas jai aiškintų, neva jos mintys apie Lorką banalios, nes kažkas taip galvojo anksčiau.

– Man šios mintys naujos, – pareiškė Eimė ponui Fergusonui, – vadinasi, jos naujos. Aišku?

Ir išdrožė iš klasės, o dabar sėdi arbatinėje su Lorkos eilėraščiais priešais, vietos laikraščiu vienoje rankoje ir pyragu kitoje. Laikraštis atverstas skelbimų puslapyje.

„Lindė Hop, svingas, – krito jai į akis skelbimas. – Pradedantieji 6–7 val. vakaro, pažengusieji 7–8 val. vakaro. Vienas svaras. „Galiūnų“ studija, Haigeito gatvė.“

Po juo buvo Pietinės gatvės etikos draugijos7 skelbimas: paskaita „Britų demokratija veiksminga“. Žemiau Hito ir Hampstedo draugija, pasivaikščiojimas, „Hito flora“, vadovas – seras Rolandas Filpotas, bilieto kaina – du svarai. O po šiuo kvietimas pamedituoti Raktažolių kalvos bendruomenės centre kartą per savaitę, ketvirtadienio vakarais.

Jei neturi tikslo, mąstė Eimė, jei nelankai mokyklos, nedirbi, neturi draugų ir šeimos, vis tiek kiauras dienas gali ką nors veikti, ką nors aprašyti dienoraštyje, vis tiek gali sakyti sau, kad nebūtina gulėti ant galvos užsitraukus antklodę, kvėpuoti tvankiu oru ir spėlioti, gal tu išnykai, gal esi ištrinta, kaip pieštuku parašyta klaidinga raidė.

Ji padėjo laikraštį ir paėmė kavos puodelį. Jis buvo labai gražus, papuoštas gėlių puokštelėmis, surištomis kaspinėliais. Turėtų būti gražus už tokią kainą. Per pusryčius Tamsina išdrožė Eimei pamokslą dėl išlaidumo, pasakė, kad nebegalima nerūpestingai švaistyti pinigų, kaip ji įpratusi. Kad jos motinai galėtų padėti bent sumažindamos savo išlaidas. Kad daugumą drabužių galima skalbti rankomis, užuot nešus į cheminę valyklą. Šis pamokslas padarė Eimei įspūdį, ji nudrožė į viršų, apsivilko vienintelį kašmyro megztinį (Ričio dovaną) ir susirado mieliausią ir brangiausią vietą Haigeite valandai praleisti; tegul ponas Fergusonas aiškina literatūrą Chlojai, Jasminai ir kitoms, besiruošiančioms laikyti A lygio egzaminus ir manančioms, kad jis nuostabus, – Eimės nuomone, tai apgailėtina.

Šiaip ar taip, ji buvo ne namie ir ne viena, todėl galėjo mąstyti nekankinama ilgesio, užplūstančio savam kambaryje ar pirmame aukšte, kuriame anksčiau rasdavo tėvą prie fortepijono, įnikusį į muziką, bet visada ištaikantį laiko pasakyti: „Čia tu, vaikeli? Užeik. Užeik ir paklausyk.“ Jis leisdavo visoms dukterims jam trukdyti, bet kitų muzika taip nedomino kaip Eimės. Tamsinai patikdavo, kad jis akompanuoja jai dainuojant, buvo net šeimos vaizdajuostė – Tamsina per septintojo gimtadienio pobūvį šėlstantiems klausytojams dainuoja „Šie batai skirti vaikščioti“, bet nei ji, nei Dilė, priešingai nei Eimė, nemėgo įsitaisyti ant pianino kėdutės kraštelio šalia tėčio ir žiūrėti, kaip jis laiko rankas, kur deda pirštus skambindamas, kaip lengvai liečia ar smarkiai daužo klavišus, o kojos ant pedalų, regis, pačios žino, ką daryti. Jo rankos buvo išpuoselėtos – pasak tėvo, pianisto rankos: ilgi pirštai, platūs delnai ir tokie lankstūs krumpliai, kad kai Eimė juos maigydavo tėčiui leidus, jai atrodydavo, jog šie guminiai.

Smiliumi kabindama putų likučius iš puodelio („Paimk šaukštelį“, – suskambėjo ausyse Krisės balsas), ji pamanė, kad atsikratytų fortepijono kuo greičiau. Vis klaikiau laikyti jį namie it seną liūdną šunį, nesuprantantį, kad šeimininkas niekada nebegrįš. Eimė neabejojo, kad būtų lengviau, jei fortepijonas nebestovėtų tėčio kambaryje uždarytas, nenaudojamas, nuolat įkyriai primindamas praeitį, kuri niekada nepasikartos. Jis ir šiaip jau turėtų būti Niukasle, nes tėtis to paprašė, o ne gedulingai stūksoti jo pratybų kambaryje, nes jos, eidamos pro atdaras duris – Eimės nuomone, bent šimtą kartų per dieną, – neturėdavo kur dėtis.

Ji pažvelgė į Lorką ir atsiduso. Fortepijonas buvo tik vienas dalykų, dėl kurių jos nuomonė skyrėsi nuo kitų šeimos narių, dėl kurių ji ėmė elgtis gėdingai, pavyzdžiui, klausytis už Krisės kambario durų, kaip ji guodžiasi Sju, neva visos trys dukterys naujomis, nepageidaujamomis aplinkybėmis pernelyg savanaudiškai rūpinasi tik savo ateitimi, o į jos ateitį numojo ranka. Išgirdusi šiuos žodžius, Eimė labiau nusiminė, negu įtūžo ir labai nusivylė motinos trumparegiškumu, nes aiškiai matė, kas teisinga ir sąžininga. Negražu kaltinti žmones iš ankstesnio tėčio gyvenimo, mąstė Eimė, ar tėtį dėl ankstesnio gyvenimo, nes juk įtūžusi, nelaiminga ir priblokšta esi kaip tik dėl ateities be jo.

Eimė suprato, kad, motinos nuomone, jos domėjimasis šeima iš Niukaslo tėra dukters būdas susigrąžinti tėvą, apgauti mirtį užmezgant ryšius su gyvais jo šeimos nariais. Bet Eimė, iki šiol kasdien tebeslegiama sielvarto, neturėjo iliuzijų dėl Ričio mirties. Po tėvo mirties ji veikiau nustebusi suvokė, kokia yra gyva, ir ne tik kūniškai, fiziškai, bet ir dėl gausaus ir įvairaus paveldo; jai atrodė, kad turi daugiau savasčių, negu kada nors įsivaizdavo. Ji buvo Eimė, su šeima gyvenanti šiauriniame Londone, talentingai griežianti fleita, guvaus (motina pasakytų „dažnai ydingo“) proto, o dabar ji dar ir Eimė, turinti žavų ir beveik egzotišką Šiaurės rytų paveldą, kalvas, jūrą, laivus ir žuvis, keistą nuostabią tarmę, išpuoselėtą sampratą vietos ir bendruomenės, iš kurios kilo žmogus, jos sukurtas ir sykiu jai svetimas, kaip Eimė svetima savajai. Ji nežinojo, kaip tai paaiškinti motinai, ar apskritai įmanoma paaiškinti, bet Niukaslo šeima ji domėjosi ne dėl motinos ir seserų, net ne dėl tėvo. O dėl savęs. Tokiu metu, po tokio smūgio, iš tikrųjų galima nebent užsiminti, kad tavo požiūris ir nuomonė susiję su tavim, o ne su velioniu tėvu ar šeima, kurios galva jis buvo, kol tapo tavo šeimos galva.

Ji prisitraukė Lorką ir atvertė, kur pakliuvo. Žiūrėjo į puslapį nieko nesuprasdama. Nuogąstavo dėl motinos, kuri akivaizdžiai bijo ateities ir bjaurisi dabartimi. Bet Eimė negali jai padėti slėpdama tikruosius jausmus ir apsimesdama kitokia, negu yra. Ji negali trokšti, kad fortepijonas liktų joms ar nekęsti šeimos Niukasle, kad Krisei tam kartui būtų smagiau. Be to, ji nežino, kaip paaiškinti motinai jos nesupykdant ir neįskaudinant, kad jei Krisė uždraus jai tyrinėti ką tik suvoktas platybes, ji ir neatsiklaususi pasinaudos atsivėrusiomis galimybėmis. Kaip jomis pasinaudos, dar neįsivaizdavo, bet tikrai pasinaudos.

Eimė atsiduso, įkišo knygą su laikraščiu į mokyklinį krepšelį ir atsistojo. Už kavą su pyragu reikėjo sumokėti beveik keturis svarus; jai toptelėjo, kad šituos keturis svarus reikėjo pataupyti ateičiai, kur veda laisvės troškimas. Tiek to, nusprendė ji, kas buvo – pražuvo, o morkų pyragas suteiks jai jėgų pažvelgti į akis Fergusonui, einančiam iš klasės.

Ji padėjo ant stalo suglamžytą penkių svarų banknotą, prispaudė jį kavos puodeliu ir išslinko į gatvę, užsimetusi ant peties krepšį su knygomis it prekeivio ryšulį.

Tyliai kaip pelytė sėdėdama prie rašomojo stalo kontoroje Tainmute, Priekinėje gatvėje, Glenda troško pasakyti Margaretai, kad nesvarbu, kas šią slegia, ji tenorėjusi, kad Margareta žinotų, kaip labai ją užjaučia dėl visų rūpesčių, – jos aprėkti viršininkė neturėjo pagrindo. Ji tik paklausė, dievaži, iš mandagumo, ar Margareta smagiai praleido vakarą su ponu Harisonu, o Margareta atsakė – Glendos nuomone, nepateisinamai aštriai, – kad įmantri prancūziška virtuvė ne jai, o Bernis Harisonas pernelyg geros nuomonės apie save.

Glenda kartą kitą gurktelėjo. Atsigėrė iš plastikinio puodelio vandens – daug mieliau būtų išgėrusi arbatos, – vandenį Margareta jai liepė gerti, nes Skoto kontoroje Niukasle visi kaip pamišę kiaurą dieną jį plempiantys.

Paskui vos vos kilstelėjo smakrą ir paklausė:

– Tai ar jis prie tavęs lindo?

Margareta, užsidėjusi akinius ir spoksodama į monitorių, tik purkštelėjo.

– Ne.

Valandėlę Glenda svarstė, gal Margareta nusivylusi, kad ponas Harisonas prie jos nekibo. Paskui prisiminė, kad jiedvi pažįstamos nuo pradinės mokyklos, kad Margareta niekada nesipuošdavo prieš susitikimą su juo, ir nutarė, kad nusivylimas niekuo dėtas.

Ji vėl gurkštelėjo vandens ir tarė: „O“, po kelių sekundžių: „Turbūt gerai…“ Dar vėliau pasiteisino: „Aš nesmalsauju…“

Margareta nieko neatsakė. Ji toliau sparčiai rinko tekstą – Glenda žinojo, kad rašo laišką jaunam komikui, kurio pasirodymai, Margaretos nuomone, tinkamesni Pietums, o ne Šiaurės rytams, – sučiaupusi lūpas taip, kad Glenda nusprendė, jog viršininkė sukandusi dantis. Glenda puikiai nusimanė apie sučiauptus dantis. Kęsdama Bario kovos su luošumu būdus, pati juos taip dažnai sukąsdavo, kad odontologas netgi patarė jai daryti žandikaulio atpalaidavimo pratimus, antraip sutrinsianti dantis, be to, nuolat skaudėsią galvą. Ji prasižiojo išlaisvindama žandikaulį ir pasistengė pamiršti, kad Baris pradėjo dieną tokios pat bjaurios nuotaikos kaip dabar Margareta, juodu abu nė nesuvokia, kad iš tikrųjų kenčia ji.

Margareta baigė rašyti, nusiėmė akinius, vėl užsidėjo ir perskaitė laišką.

– Nesvarbu, kokiais žodžiais atsisakysiu, – pareiškė ji monitoriui. – Ne ir yra ne, tiesa? Jo neapmulkinsiu.

Glenda vėl išgėrė vandens. Ji neprabils tol, kol Margareta jos neužkalbins, ir neužkalbins maloniai, kaip Margareta pati išmokė ją atsakinėti telefonu net bjauriausiam skambintojui. Sunku susikaupti, kai už pustrečio metro be ūpo sėdi tokia asmenybė kaip Margareta, bet Glenda pasistengs. Ji turi apskaičiuoti komisinius – klientai, kuriems Margareta atstovauja daugiau kaip dešimt metų, moka pustrečio procento mažiau už tuos, kurie jos paslaugomis naudojasi tik penkerius metus, ir penkiais procentais mažiau už tuos, su kuriais ji ką tik pradėjo dirbti, – ir ji nuosekliai skaičiuos gurkšnodama vandenį, kol Margareta bus pasirengusi elgtis kultūringai.

– Vargšas vaikinas, – tarė Margareta. – Išsiunčiau atsisakymą! – Ji pakėlė akis. – Kavos?

Paprastai klausdavo: „Kavos, brangioji?“

– Man prašom arbatos, – kaip visada atsakė Glenda. Paprastai ji pridurdavo: „Einu užplikysiu“, bet šį kartą nieko nepridūrė, sėdėjo kaip sėdėjusi spoksodama į monitorių.

Margareta, regis, nieko nepastebėjo. Ji nuėjo į mažą kambarėlį prie tualeto, čia buvo lentyna, kištukinis lizdas ir virdulys. Glenda girdėjo, kaip prie tualeto kriauklės ji pripildė virdulį vandens, paskui įjungė, grįžo į kambarį ir tarė:

– Vidurdienį ateis Rouzi Doz, pietų pakviečiau Gregą Barberį, o vakare išklausysiu tas džiazo dainininkes.

Glenda linktelėjo. Ji žino. Pati įrašė susitikimus į darbo kalendorių.

Margareta atsisėdo ant Glendos stalo krašto. Glenda nepakėlė į ją akių.

– Žinai, – tarė Margareta nebe taip irzliai, – kadaise penkis šešis vakarus per savaitę praleisdavau klube ar renginyje. Nuolat reikėdavo palaikyti savo klientą arba stebėti galimą. Stengdavausi šeštadienį ir sekmadienį nedirbti vildamasi, kad Skotas parvyks namo, bet visus kitus vakarus kur nors eidavau. Tiesa, iki galo neišbūdavau. Susidarydavau įspūdį, per pertrauką pasikalbėdavau su atlikėju, pagirdavau, bet niekada nelikdavau klausytis antros dalies, nes viską, ką reikėdavo pamatyti, jau būdavau pamačiusi. Eidavau namo, kai ką pasižymėdavau. Užrašų užrašai. Dabar taip nebedarau. Jokių pastabų – apie nieką. Ir retai einu į pasirodymus, tiesa?

Glenda kilstelėjo ir tarė:

– Einu išjungti virdulio.

– Aš su tavim kalbu, – prikišo Margareta.

Vis dėlto Glenda atsistojo.

– Maniau, balsu mąstai, – tarė ji ir nuėjo į mažąjį kambariuką.

– Galbūt, – atsakė Margareta. Ji nepakilo nuo Glendos stalo. – Ko gero. Tikriausiai mąsčiau, kaip viskas nepastebimai pasikeitė, kaip pati nepastebimai pasikeičiau.

Glenda užplikė Margaretai puodelį kavos per vienkartinį filtrą, o sau – stiprios arbatos, nuspaudė maišelį su arbatžolėmis prie puodelio sienelės, kad visas sodrus rudumas ištekėtų. Paskui atnešė abu puodelius – didesni būtų patogiau, bet Margareta talpių puodelių nemėgsta, – ant savo stalo ir padavė Margaretai kavą.

– Ačiū, brangioji, – atsainiai padėkojo Margareta.

Glenda atsisėdo. Šiandien ji geria kokį šeštą puodelį arbatos, iki nakties išgers dar šešis. Nieko nėra skaniau už pirmą gurkšnį iš pirmo puodelio tikros arbatinuke užplikytos arbatos – ne iš maišelio – šeštą valandą ryto, kol Baris tebemiega. Patenkinta gurkštelėjo ir pastatė puodelį ant lėkštutės.

– Tai kas atsitiko vakar vakare? – įžūliai paklausė.

Margareta įsistebeilijo pro langą.

– Bernis Harisonas pasiūlė man tapti dalininke.

Iš balso neatrodė, kad labai džiaugiasi. Glenda įsidrąsinusi ilgai žiūrėjo jai į veidą. Bernis Harisonas aptarnauja triskart daugiau žmonių nei Margareta, be to, palaiko ryšius su Kanada, Amerika ir Australija. Bernio Harisono biuras netoli Eldono aikštės, jam dirba penki žmonės, kai kurie net turi verslo išlaidų sąskaitą, nors ir griežtai tikrinamą. Jis važinėja jaguaru, gyvena rūmuose Gosforte ir turi kašmyro paltą – Glenda jį kelis kartus paslaugiai pakabino, Berniui Harisonui atėjus pas Margaretą. Negi Margareta Rositer pražiopsos progą tapti Bernio Harisono dalininke, ir dar sulaukusi tokio amžiaus? Paskui jai dingtelėjo šiurpi mintis.

– Ar aš tebeturėčiau darbą? – paklausė Glenda.

Margareta atsisuko nuo lango.

– Aš atsisakiau.

– O Viešpatie, – tarė Glenda.

Margareta nuslydo nuo stalo ir stovėjo žiūrėdama į ją.

– Širdis netraukia.

– Ką turi omeny?

– Kai jis pateikė pasiūlymą, maniau, kad susijaudinsiu, apsidžiaugsiu, turėsiu visokių sumanymų. Maniau, pasijusiu taip, kaip visada jausdavausi prieš naują išbandymą. Bet nepasijutau, – paaiškino Margareta. – Tik pamaniau: „Per vėlu, kvaily, aš per sena, pernelyg pavargusi, nebeturiu energijos.“ Paskui pusę nakties negalėjau užmigti grauždamasi, kad pražiopsojau tokią progą, – pasakė, eidama prie lango, – ir tūždama ant savęs dėl prarasto patrauklumo.

Glenda atsilošė krėsle.

– Tu ne tokia jau sena.

– Žinau, – atsakė Margareta. – Elgiuosi, lyg būčiau penkiolika metų vyresnė. O bjauriausia, kad energijos man pakanka. Turiu jos per akis, bet nenoriu švaistyti tam, ką jau šimtą metų darau.

Glenda gėrė arbatą. Pokalbis ją kaip reikiant sutrikdė.

– Tai kam tu nori ją švaistyti? – neramiai paklausė.

Margareta atsisuko.

– Nežinau, – atsakė. – Tiesiog nežinau. Aš suglumusi. Čia ir visa bėda. Maištinga ir suglumusi. Netinkama būsena, sulaukus šešiasdešimt šešerių. Nieko baisaus, jei tau trisdešimt, bet šešiasdešimt šešeri! – Ji įsistebeilijo į Glendą. – Ar aš šį rytą šiurkščiai su tavim kalbėjau?

Skotas susitarė susitikti su Margareta bare netoli nuo Klaveringo pastato. Tai buvo veikiau viešbutis negu smuklė, orus, medienos plokštėmis apmuštomis sienomis, todėl Skotas čia lankydavosi retai. Kai jis pavėlavęs įlėkė į vidų po dar vieno skaudaus ir nemalonaus susitikimo su Dona, Margareta sėdėjo pasistačiusi priešais džino su toniku ir stumdė mobilųjį, o Skoto kitapus stalo laukė bokalas alaus. Jis pasilenkė pabučiuoti motinos. Buvo uždusęs ir suprakaitavęs, o jo kaklaraištis nukaro ir įsipainiojo tarp jos akinių.

– Kur taip skubi, vaikeli? – paklausė Margareta, vaduodama akinius, ir paliko ramybėje telefoną.

– Vėluoju…

– Tu visada vėluoji, – tarė Margareta. – Aš numatau, kad vėluosi. Bėgai?

Skotas linktelėjo. Klestelėjo ant kėdės ir godžiai maktelėjo alaus.

– Stebuklas…

– Alus?

– Alus.

– Reikėjo paskambinti. Negadink sveikatos bėgdamas.

– Turėjau sutvarkyti vieną reikalą, – paaiškino Skotas.

– O?

– Jis susijęs su darbu. – Skotas vyptelėjo. – Mat esu silpnadvasis ir neryžtingas. Darbo reikalai.

– Aš irgi negaliu apsispręsti, – tarė Margareta, sukiodama rankose taurę. – Todėl ir panorau su tavim susitikti.

Skotas plačiai nusišypsojo motinai.

– Tas darbo reikalas… – prabilo jis. – Aš galiu apsispręsti. Netgi nusprendžiau, bet negaliu padaryti.

Margareta kilstelėjo antakį.

– Moteris?

– Galbūt…

– Gal nori man papasakoti, vaikeli?

– Mieliau išklausyčiau, ką tu man nori pasakyti, – išsisuko Skotas.

Margareta kilstelėjo taurę ir vėl pastatė.

– Vakarieniavau su Berniu Harisonu. Per visus metus, kiek jį pažįstu, o jų bus apie šešiasdešimt, jis nė karto nebuvo pakvietęs manęs vakarienės. Išgerti kvietė, net užkąsti per pietus, bet vakarienės – ne. Vakarienė kas kita, aš net ėmiau spėlioti, ko jam reikia…

– Numanau, – vėl išsišiepė Skotas.

– Ne, vaikeli. Nieko panašaus. Bernis didžiuojasi esąs širdžių ėdikas, bet tokie viliotojai kaip Bernis nemėgsta rizikuoti, taigi žinojau, kad šiuo atžvilgiu man niekas negresia. Ne. Jis norėjo ko kito. Jis pasiūlė man tapti jo verslo dalininke.

Skotas trinktelėjo bokalu į stalą.

– Mama, tai puiku!

– Taip, – atsargiai atsakė Margareta, – taip, puiku. Bet aš atsisakiau.

– Ką?

– Aš atsisakiau, vaikeli.

– Mama, – Skotas ištiesė į priekį kaklą, – kas tau darosi?

Ji siurbtelėjo džino.

– Nežinau, vaikeli. Todėl ir pamaniau, kad reikėtų pasikalbėti su tavim. Nerimauju, kad tu neturi tikslo ir nežinai, ko nori, o tokio amžiaus gavusi pasiūlymą, svarbiausią per visą savo gyvenimą, pajuntu, kad irgi neturiu tikslo ir nežinau, ko noriu. Atmečiau Bernio pasiūlymą, nes, kaip šį rytą paaiškinau vargšei Glendai, kuriai ne dėl jos kaltės kabinau akis, – širdis netraukia. Pamaniau, kaip nuostabu, bet pati nieko nepajutau. Man neatrodė, kad pateisinsiu jo ar savo viltis, todėl atsisakiau. Visada, pasak tėvo, buvau kuoktelėjusi. Nesitikiu, kad pasiūlysi sprendimą, bet turi žinoti. Turi žinoti, kad tavo kvaiša sena motina ką tik pražiopsojo didžiausią progą savo gyvenime ir nieku gyvu nesupranta kodėl.

Skotas paėmė motinai už rankos.

– Dėl tėčio?

– Gali būti. Prie tokių dalykų nepripranti. Gal esu priblokšta ir nuliūdusi. Bet jau praėjo daug savaičių, turėjau susitaikyti su likimu.

– Dar ne viskas sutvarkyta, – tarė Skotas, spustelėjo motinai ranką ir paleido. – Londoniškės įtūžusios, o fortepijono nė kvapo.

– Tu iš tikrųjų tiki, kad fortepijonas ką nors pakeis?

Skotas gūžtelėjo pečiais.

– Pakeis mintis, kad reikalas sutvarkytas.

– Bet gyvenimas liks toks pat. Dabar žinome, ką norėjome žinoti, mums palengvėjo, nors ir nesuprantu, kodėl palengvėjimas manęs neišlaisvino, kodėl jis neleidžia man gyventi ramiai, vis tebeverčia stengtis kažką įrodyti.

– Mama, neabejoju, kad galėtum apsigalvoti…

– Galėčiau. Neabejoju, kad galėčiau. Bet negaliu. Noriu, bet negaliu. Nematau prasmės ką nors keisti, bet mane nelabai džiugina ir gyvenimas po senovei, be jokių permainų. Nesižaviu savimi.

– Aš irgi, – atsiliepė Skotas.

Margareta įsmeigė akis į sūnų.

– Kas ji?

– Bendradarbė. Iš mūsų kontoros. Ji ne taip mane suprato ir dabar neduoda man ramybės. Ji gera mergina, bet aš jai nieko nejaučiu. – Skotas patylėjo. – Nieko, – ryžtingai pakartojo.

– Vadinasi, turi jai tai aiškiai pasakyti.

– Aš sakau. Sakiau šimtą kartų.

– Kurčiausi tie, kurie nenori girdėti…

– Mama, – staiga prabilo Skotas.

– Taip, vaikeli?

– Mama, galiu tau kai ką pasakyti?

Margareta atsitiesė.

– Atlaikysiu, vaikeli. Nusipelniau…

– Ne, ne apie tai, – paneigė Skotas. – Ne dėl Bernio. Aš noriu tavęs kai ko paklausti, kad žinočiau, jog nesu vienintelis toks, jog nesu keistas, kaip tvirtina Dona, nesu nenormalus ar iškrypėlis, taigi ar tau kartais neatrodo, kad kai galvoji apie kitus žmones, sieloje tuščia? Ir sykiu turi nenugalimą nuojautą, kad kažkur yra kažkas, suteiksiantis gyvenimui pilnatvę?

7 Seniausia laisvamanių draugija pasaulyje (įk. 1793 m.).

DEŠIMTAS SKYRIUS

Po vakaro su žalių obuoliu martiniu – dėl kelių priežasčių prisimenamu raukantis, – Sju dažnai galvodavo apie Krisę. Ši visada labai skyrėsi nuo Sju, tiek jos gyvenimas, tiek ji pati buvo neįtikimai tvarkingi, ji darydavo sprendimus ir vadovaudavo savo ir šeimos narių gyvenimui taip, kaip reikėjo jai, o jie nieko nepastebėdavo. Krisė priklausė veislei tų nepakenčiamų moterų, kurios, duodamos interviu savo nepriekaištinguose namuose, į klausimą, kaip neišsikrausto iš proto, rūpindamosi keturiais ar penkiais žmonėmis ir dar dirbdamos, giedrai nusišypso ir atsako, kad tereikia sudaryti sąrašus.

Sju kaip gyva nesudarinėjo sąrašų. Virtuvėje prie sienos buvo prikalta didelė klasės lenta, kurioje šeimos nariai – Sju, jos sugyventinis Kevinas, Sju sesuo Franė, protarpiais čia apsistojanti, ir trys vaikai – turėdavo surašyti maisto produktus ir namų apyvokos daiktus, kurių reikia nupirkti. Bet niekas nerašė. Ant lentos būdavo žaidžiamas pakaruoklis, rašomi nešvankūs eilėraščiai ir piešiamos nuogos kūno dalys, kad Sju klausinėtų, kas dailininkas, ir uždraustų tokius piešinius. Bet Sju nedomino, kuris vaikas rausvai violetine kreida nuterliojo virtinę karikatūriškų pimpalų. Šiuo tarpu Sju domino, kodėl jos draugė Krisė taip ištižo po Ričio mirties ir visiškai nebesugeba nei tvarkytis, nei vadovauti, nors jam gyvam esant puikiai sugebėjo. Sju priblokšta pamatė, kad miegamojo spintose tebekaba Ričio drabužiai, kad vienintelė permaina – ant lovos dviem pagalvėm mažiau. Ji dar labiau suglumo, kad kambaryje, kuriame jis kasdien valandų valandas skambindavo ir kuriam gresia pavojus tapti bedvase ir beprasmiška relikvine, tebestovi fortepijonas.

– Nenustebčiau, – pasakė Kevinui Sju, – jei Krisė ieškotų plaukų jo šukose.

Kevinas, dvylika metų jaunesnis už Sju ir puikaus vietos santechniko parankinis, skaitė vakarinį laikraštį.

– O tu dėl manęs taip nedarytum? – paklausė, nepakeldamas akių.

Sju pažvelgė į jį. Kevinas skutosi galvą dar tada, kai juodu buvo nepažįstami.

– Mirsiu iš juoko. Bet Krisė nejuokinga. Man atrodo, kad ji veikiau palaužta netekties negu sielvarto. Visas jos gyvenimas sukosi apie tą prakeiktą vyriškį, o po jo mirties nebeliko nieko.

– Koks šūdžius, – tarė Kevinas, žiūrėdamas į sporto puslapį.

– Jinai jį mylėjo, – atsiliepė Sju.

Kevinas gūžtelėjo pečiais.

– Kevinai, tu mane girdi? – paklausė Sju. – Krisė tau patinka.

Kevinas sušlamino laikraščiu.

– Gerai išsilaikiusi.

– Ji tau patinka. Kai siūlau su ja susitikti, nesielgi, lyg būčiau paprašiusi gerti arbatą su karaliene, ne taip, kaip su Verna ar Daniele.

Kevinas vyptelėjo. Sju persilenkė per stalą ir išplėšė laikraštį. Kevinas nė nekrustelėjo, tebesėdėjo išskėstomis rankomis, lyg jį tebelaikytų.

– Paklausyk manęs, šikniau.

– Ištempiau ausis, – pranešė Kevinas.

– Krisė aklavietėje. Krisė sutrikusi. Krisę graužia mintis, kad ji išduota, ją apėmęs beviltiškas įtūžis ir pavydas tipams iš Niukaslo. Krisė privalo ko nors griebtis, nes pajamų neturi jokių, o niekam tikusios pasipūtėlės, jos dukterys – atsiprašau Eimės, kartais ji pakenčiama, – nė piršto nepakrutins, kad jai padėtų ar ką keistų savo gyvenime. Krisė užrakinta pragare, ir aš, Kevinai, norėčiau rasti raktą.

Kevinas stebeilijo į ją. Sju laukė. Prieš daugelį metų, kai jie susipažino, tuščias Kevino žvilgsnis varydavo ją į pasiutimą. Ji rėkdavo ant jo neabejodama, kad sugyventinio mintys vėl nuklydo į jaukias futbolo, sekso ir katilų sistemų sritis. Bet ilgainiui ji suprato, kad Kevinas ne tik mąsto kitaip, bet ir mintis kitaip reiškia. Dažnai, sėdint kaip kokiam mulkiui, jo galvoje mintys zuidavo it žiurkės narve, šen, ten, aplinkui, ieškodamos sprendimo. Sju suprato, kad tereikia palaukti, ir Kevinas pasakys, ką daryti, įžvalgiai patars, ją priblokšdamas ir nudžiugindamas, nes paaiškės, jog skaitydamas laikraštį ar žiūrėdamas televizorių jis nepražiopsojo ir nepraklausė nė menkiausios smulkmenos. „Vaikystėje išmokau nutaisyti bereikšmę miną, – kartą prasitarė jis. – Taip buvo geriausia. Bent kartais negaudavau į kailį.“

Kevinas pasilenkė ir labai atsargiai atsiėmė laikraštį.

– Išgarbink iš namų fortepijoną.

Namie buvo tylu: Eimė mokykloje, Tamsina darbe, o Krisė, apsivilkusi pilkos flanelės kostiumėlį su kelnėmis, išvažiavo į miestą tartis dėl darbo kažkokioje įstaigoje netoli Totnamo Rūmų kelio.

– Beveik nieko nesitikiu, – pasakė Krisė Dilei išeidama.

Pasidėjusi rankinę ant virtuvės stalo, ji tikrino, ar viską pasiėmė. Dilės skreitinukas buvo atdaras. Ji mieliau mokydavosi virtuvėje, jos kambarys likdavo švarus ir tvarkingas, be to, tada jai pro akis nepraslysdavo jokie įvykiai. Šalia skreitinuko gulėjo depiliacijos vadovėlis. Monitorius rodė jos feisbuko paskyrą.

– Kodėl taip kalbi?

– Numanau – gero nelauk, – atsakė Krisė. – Man nepatiko moters, su kuria kalbėjau, balso tonas.

Dilė žiūrėjo į monitorių. Draugė Zina atsiuntė kelionės į Paryžių nuotraukas. Jos buvo tokios nykios, kad Dilė nesuprato, kam Zina varginosi.

– Tai ko eini?

– Nes reikia, – atsakė Krisė. – Nes turiu rasti darbą ir uždirbti pinigų. Mes dar ne plikos basos, bet nedaug trūksta.

Dilė krūptelėjo. Baisu, kai motina šitaip kalba, o pastaruoju metu šitaip kalba dažnai. Dilė nenorėjo pasirodyti kietaširdė, bet jai atrodė, kad gyvenimas po Ričio mirties nesiskiria nuo ankstesnio, tik tėčio nebėra. Krisė vilki tais pačiais drabužiais; šaldytuvas pilnas tų pačių maisto produktų; jos maudosi vonioje, po dušu, valandų valandas sėdi prie kompiuterio, o šviesa ir televizorius nuolat įjungti kaip paprastai. Anądien Tamsina išrėžė pamokslą apie taupumą, o paskui išdrožė į darbą apsiavusi batais, kurių Dilė anksčiau nebuvo mačiusi, o Dilės atmintis apie batus prilygo tvarkingai kartotekai. Dilė bijojo ne taupymo, ne permainų, o netikrumo, siaubingos miglotos artėjančios pražūties grėsmės, neapibrėžtos, neišvengiamos, užklupsiančios nežinia kada.

– Mama, – tarė Dilė, nusigręždama nuo dar vienos Zinos meniškai nufotografuoto Eifelio bokšto nuotraukos, – mama, mes kaipmat išdrošim ieškoti darbo, kai pasakysi, kas darosi ir kaip mes galime padėti.

Krisė čiupo rankinę ir pasiuntė Dilei oro bučinį.

– Pasakysiu, mažute, kai pati žinosiu.

Motinai išėjus, Dilė baisiai nusiminė. Net mintis parašyti Kregui žinutę, penktadienį su juo susitikti neprablaškė. Prisivertė atsijungti ir dirstelėjo į vadovėlį. Kitas skyrius apie plaukų šalinimą cukrumi ir siūlu. Depiliacija siūlu labai varginanti. Dilės bendrakursės azijietės pasakojo, kad jų bendruomenėse plaukų šalinimo siūlu įgūdžius motina perduoda dukteriai, todėl jos žino, kaip juos pešioti, nuo vaikystės joms tai lyg žaidimas. Dilė pakėlė akis, barbendama pieštuku per dantis. Dabar kai nemiegodavo, nerimaudavo beveik visada, todėl pasidarė nelaiminga nepasėda, ir telefono skambutis, kava ar naršymas internete nuotaikos nebepataisydavo kaip paprastai. Norėjo išsiverkti. Ašaros visada būdavo išeitis, susidūrus su menkiausia kliūtimi, bet pastaruoju metu ją ištiko daugybė bėdų, kaip antai, ji nebemokėjo raudoti dėl smulkmenų. Verksmas staiga pasidarė kitoks, siaubingas mėšlungiško kūkčiojimo priepuolis prisiminus, kad Ričio nebėra.

Suskambėjo telefonas, padėtas ant stalo už kompiuterio. Dilė pažvelgė į ekranėlį. Tikriausiai Kregas. Tačiau numeris buvo nepažįstamas. Dilė prispaudė telefoną prie ausies.

– Alio, – atsargiai ištarė.

– Dile? – paklausė Sju.

– O, Sju…

– Turi laisvo laiko?

– Na, aš…

– Tu viena namie? Man trumpam tavęs prireiks.

– Manęs?

– Dile, – pyktelėjo Sju, – juk tau skambinu.

– Aš… aš mokausi…

– Ne, nesimokai, – atkirto Sju. – Tu lakuoji nagus ir lygini su feisbuko draugėmis vaikinus. Atvažiuoju.

– Mamos nėra…

– Puiku. Važiuoju pas tave.

– Ketini mane išbarti? – apdairiai paklausė Dilė.

– Kodėl?

– Kalbi labai… atkakliai…

– Ne atkakliai, o ryžtingai, – atsakė Sju. – Todėl ir atvažiuoju. Kai ką nusprendžiau ir noriu, kad padėtum.

– Kodėl neprašai Tamsinos? – paklausė Dilė.

– Ji pernelyg mėgsta vadovauti.

– Eimės?

– Per jauna.

– Gerai, – dvejodama sutiko Dilė.

– Niekur neik. Atvažiuosiu po dešimties minučių. Įjunk virdulį.

Dilė atsistojo.

– Ko tau reikia? – staiga paklausė.

– Pasakysiu atvažiavusi.

– Ne, – atkirto Dilė, – ne. Aš taip nežaidžiu. Sakyk dabar.

– Ne.

– Tada neatidarysiu tau durų.

– Tu bjauri maža raganiūkštė.

– Pati žinau!

Abi patylėjo, paskui Sju pasakė:

– Dėl fortepijono.

Bernis Harisonas pasiūlė Skotui Rositeriui susitikti savo kabinete. Norėjo pakviesti išgerti, bet pamanė, kad susitikimas dalykinis, o ne šventiškas, be to, geriau, kad Skoto niekas neblaškytų. Pamąstė ir nutarė, kad kviesdamas Skotą į kontorą ne tik tikslą pasieks, bet ir parodys Skotui, kokia didelė ir svarbi Bernio Harisono agentūra.

Skotą jis pažinojo beveik visą gyvenimą. Prisiminė mažą berniuką plytiniame savivaldybės išlaikomame name metaliniais langais Nort Šildso Čirtono kvartale. Tuomet Ričis su Margareta dar gyveno pas Ričio tėvus, o šie gyveno tame name nuo to laiko, kai Ričiui suėjo penkeri, nes po Antrojo pasaulinio karo buvo priskirti benamiams: anuo metu tai reiškė sutuoktinius, priverstus gyventi su tėvais. Po vienos kartos tas pats likimas ištiko Ričį su Margareta, kol Ričis išgarsėjo; tada jis dar koncertuodavo visokiose skylėse, ji dirbo Nort Šildso advokatų firmos jaunesniąja sekretore, o Skotas buvo tik išmokęs vaikščioti ir dieną juo rūpindavosi miela nevykėlė senelė. Žinoma, vėliau viskas pasikeitė. Kai Jorkšyro televizija atrado Ričį per talentų šou, viskas apvirto aukštyn kojomis. Namas Čirtono kvartale buvo iškeistas į mažą tiesinio užstatymo namuką Tainmute, paskui į daug didesnį kelių butų namą su nemažu sodu, o Skotas, baigęs pradinę mokyklą, dingo iš valstybinių mokyklų sistemos ir gavo mokamą vietą Tainmute, Karaliaus mokykloje. Ričis su Margareta vos nenumirė iš pasididžiavimo, kai Skotas į ją buvo priimtas.

Bernis ištiesė ranką.

– Labas, vaikine.

Skotas ją paspaudė.

– Sveiki, pone Harisonai.

– Prašom mane vadinti Berniu…

Skotas papurtė galvą.

– Negalėčiau, pone Harisonai. Prašom atleisti.

Bernis mostelėjo į odinį krėslą su aukštu atlošu.

– Malonu tave matyti. Sėskis.

– Ar čia ne jūsų krėslas?

Bernis pamerkė.

– Čia visi krėslai mano, Skotai.

Skotas šyptelėjo ir atsisėdo. Numanė, kodėl Bernis jį pasikvietė, ir beveik žinojo, ką jam atsakys. Nepasakė motinai, kad Bernis panoro jį pamatyti, bet papasakos jai apie susitikimą po visko. Šiuo tarpu galvojo apie motiną meiliai ir globėjiškai. Kai aną vakarą paklausė, ar ir jai kaip jam atrodo, kad kažkur yra kažkas, galintis išvaduoti iš spąstų nuojautos, jog pats sau kliudo žengti į priekį, ji atsakė: „Oi, vaikeli, nuolat tikiesi, kad kažkas kitas padės, bet galop paaiškėja, kad viskas priklauso nuo tavęs paties, ir liūdniausia, kad vieni gali išsivaduoti, o kiti negali“, paskui paėmė jam už rankos ir pakartojo: „Kiti negali.“ Ir staiga jam prieš akis iškilo motina jo metų, net jaunesnė, kai ateitis atrodė šviesi ir nebuvo ko bijoti. Jis pažvelgė į Bernį Harisoną.

– Negaliu gaišti, pone Harisonai.

– Aš irgi, – ryžtingai atrėmė šis.

Bernis atsirėmė į stalą ir suėmė kraštus iš abiejų pusių.

– Kalbėsim apie tavo motiną, Skotai.

– Taip,– atsiliepė Skotas, žiūrėdamas į Bernio batus.

Jie buvo brangūs, juodi, be raištelių, su kutais, veršelio odos. Kostiumo kelnių medžiaga irgi puiki, sodriai, švelniai žvilgi, o marškinių rankogaliai dvigubi ir susegti ledinukų dydžio sąsagomis.

– Ar ji pasakojo tau apie mano pasiūlymą? – paklausė Bernis.

– Taip, – atsakė Skotas. – Aną vakarą.

– Vadinasi, pasakė, kad pasiūlymą atmetė.

– Taip.

Bernis atsikrenkštė.

– Gal gali man paaiškinti kodėl?

– Nemėginčiau, – atsakė Skotas.

– Gerai, gerai, neprašau atskleisti paslapčių. Tik noriu įsitikinti. Ji atsisakė… dėl manęs?

– Dėl jūsų?

– Gal ji mano, – paaiškino Bernis, – kad imsiu prie jos lįsti, jeigu man dirbs? Tavo motina graži moteris.

Skotas nusišypsojo.

– Ne, pone Harisonai. Nemanau, kad dėl to.

Bernis dirstelėjo į jį.

– Tu įsitikinęs?

– Taip.

Trumpam stojo nusivylimo tyla.

– Negi ji abejoja savo gabumais? – staiga paklausė Bernis. – Jos verslas nėra stambus, bet klesti.

– Ne, – atsakė Skotas. – Nemanau, kad jai toptelėjo, jog nesusidoros. Nes susidorotų.

– Sutinku, susidorotų. – energingai pritarė Bernis. – Kaltas ne aš, ne ji, tai kas?

– Kartais tiesiog nenori ko nors daryti, – atsargiai ištarė Skotas, – kad ir koks puikus būtų pasiūlymas.

Bernis įsistebeilijo į jį.

– Bet tavo motina taip nesielgdavo.

Skotas gūžtelėjo pečiais.

– Gal ją paveikė tavo tėvo mirtis? Turiu omeny, sukrėtė?

Skotas pažvelgė pro langą.

– Be abejo, jai reikia priprasti.

– Tu nelinkęs man padėti, jaunuoli.

Skotas atsisuko.

– Negaliu atsakyti į jūsų klausimą, nes žinau ne daugiau už jus. Jūsų pasiūlymas ją labai nudžiugino ir paglostė savimeilę, bet jo priimti nenori. Gal ir pati nesupranta kodėl.

Bernis papurtė galvą, atsistojo, susikišo rankas į kelnių kišenes ir sužvangino raktais, monetomis.

– Aš suglumęs. – Jis vėl papurtė galvą, lyg norėdamas atsikratyti zvimbimo ausyse. – Ne aš, ne ji, ne tavo tėčio mirtis…

– Arba ir tas, ir tas, ir tas.

– Galbūt.

– Bet nieko asmeniška, jei suprantate, ką noriu pasakyti. Mama ne tokia. Ji nebūtų atsisakiusi dėl kokių nors negražių priežasčių, tarkim, kad jus supykdytų.

Bernis vėl sužvangino raktais.

– Iš dalies todėl jai ir pasiūliau. Ji sąžininga, visi tai žino. Jos gero vardo man reikia ne mažiau už jos patirtį, jos pastangas, jos elgseną.

Skotas bandė stotis.

– Jei neprieštaraujate, pone Harisonai…

Bernis vėl pažvelgė į jį. Išsitraukė rankas iš kišenių ir smilium bakstelėjo Skotui.

– Jei padėtis tokia, vaikine, neketinu nusileisti. Nesakau, kad nebandyčiau jos kalbinti dar kartą, jei būtų kokia konkreti priežastis, bet į ją atsižvelgčiau. Tačiau dabar atsisakymas toks miglotas, nesuprantamas ir išskydęs, kad aš ir toliau dėsiu pastangas. Ir būčiau dėkingas, jei kartais mane užtartum. Noriu, kad ją pakurstytum.

– Malonu buvo šiandien su jumis susitikti, pone Harisonai, – Skotas jau stovėjo, – bet tai jūsų ir mano motinos reikalas. Kas, mano nuomone, būtų jai naudinga, neturi reikšmės. Svarbu, kas, jos nuomone, jai naudinga, o ji daug metų mokėsi tai suprasti. Norėčiau pamatyti ją čia, pone Harisonai, bet tik tada, jei pati to norėtų.

Valandėlę Bernis tylėdamas žiūrėjo į Skotą, paskui palietė jam ranką.

– Kas nors tau sakė, kad esi iš akies luptas tėvas?

Skverbdamasis per lėtai slenkančią minią Eldono aikštės prekybos centre, Skotas pajuto, kaip viršutinėje švarko kišenėje suvibravo telefonas. Stabtelėjęs išsitraukė jį ir pridėjo prie ausies.

– Alio.

– Čia Skotas? – paklausė moteriškas balsas Londono tarme.

Skotas pasitraukė į ramesnę vietą prie vaikų drabužių parduotuvės tarpdurio.

– Mano vardas Sju, – prisistatė moteris. – Aš tavo pamotės…

– Mano?..

– Krisės, – paaiškino Sju. – Tavo tėvo žmonos…

Skotas trumpam užsimerkė. Ne laikas aiškinti telefonu nepažįstamai moteriai, kad tėvas turėjo tik vieną žmoną, ir tai ne Krisė.

– Girdi? – paklausė Sju.

– Taip…

– Aš skambinu…

– Iš kur gavot mano numerį?

Trumpam stojo tyla, paskui Sju atsakė:

– Iš Eimės telefono.

– Eimė žino, kad skambinat? Kodėl aš kalbuosi ne su Eime?

– Eimė nežino, – atsakė Sju.

– Tai kaip…

– Numerį Eimės telefone surado Dilė, – paaiškino Sju. – Dilė yra Eimės sesuo.

– Žinau.

– Koks skirtumas, kaip gavau tavo numerį, – suirzo Sju.

– Didelis.

– Svarbu, kodėl skambinu. Apsidžiaugsi išgirdęs.

Skotas laukė. Išgirdus, kad Eimės telefonas tikrinamas jai nežinant, jam gerklėje įstrigo gumulas sulig graikiniu riešutu.

– Klausyk, – prabilo Sju.

– Klausau.

– Susitariau dėl fortepijono.

– Ką?

– Dėl fortepijono. Tavo fortepijono. Dilė padės ir mes jį išsiųsim. Turbūt kitą savaitę. Turėtum gauti iki savaitgalio. Pranešiu tikslų laiką, kai transporto bendrovė patvirtins.

– Ar Eimė žino? – paklausė Skotas. – Ar… ar jos motina žino?

– Klausyk, – staiga įtūžo Sju, – klausyk tu, nedėkingas mulki, tai ne tavo reikalas. Ne, nežino, niekas nežino, tik Dilė ir aš, bet tai irgi ne tavo reikalas. Turėtum padėkoti, kad išlupau tavo sumautą fortepijoną ir pasirūpinau, kad jis būtų išgabentas į šiaurę. Man iš tavęs reikia tik padėkos ir adreso. Visa kita ne tavo reikalas. Tu neįsivaizduoji, kas čia dedasi.

Skotas gurktelėjo.

– Aš sakiau Eimei, kad fortepijonas gali palaukti, – tarė tvardydamasis, – kol jos apsipras su mintimi, kad jį reikia atiduoti.

– Jos apsipras tik tada, kai fortepijono nebebus. Patikėk manim. Gal aš ir žiauriai elgiuosi, bet iš geros širdies. Fortepijoną reikia išgabenti.

– Man nepatinka, kad tai daroma slapta…

– Man nusispjaut, kas tau patinka ar nepatinka! – Sju jau rėkė.

Skotas atitraukė mobilųjį nuo ausies. Ketino paaiškinti, kad nenori, pats nesuprasdamas kodėl, daryti vogčiomis nieko, jei tai susiję su Eime, bet nesiryžo atverti širdies, bent jau ne šiai atkakliai moteriai.

– Tik nesuardyk mūsų planų, atsisakydamas fortepijono, – nebe taip nuožmiai pasakė Sju.

– Neatsisakysiu…

– Tu darai Krisei paslaugą, pasiimdamas fortepijoną. Visoms joms darai paslaugą. Nė viena negali nė pradėti peikėtis, kol fortepijonas namie, o jos kas penkios minutės vaikšto pro jį.

Skotas vėl pridėjo telefoną prie ausies.

– Gerai, ačiū, – pasakė jis.

– Pagaliau prabilai kaip žmogus, – atsiliepė Sju. – Jėzau, kas per šeima. Maniau, kad maniškė pavyzdingai pakrikusi, bet Rositeriai beveik neatsilieka. Pasakyk savo adresą, ir aš pranešiu, kada jis bus atvežtas.

– Gerai.

– Ar būtų per daug paprašyti, kad pasakytum: „Ačiū, nepažįstamoji, kad grąžinai man prigimtinę teisę?“ – reikliai paklausė Sju.

Skotas svarstė. Kas žino, ar ši moteris stebukladarė, ar įkyruolė? Prisiminė, kad jinai jį pavadino mulkiu. Įžeidimas, įprastesnis Pietuose.

– Per daug, – ryžtingai atšovė ir uždarė telefoną.

Tą vakarą, užuot įkišęs į mikrobangų krosnelę troškinį su kario padažu ar mėsos troškinį su aitriosiomis paprikomis, Skotas vakarienę taisėsi pats. Pakeliui į namus stabtelėjo mažame azijiečių prekybos centre ir nusipirko daržovių, tarp jų – kininių kopūstų, paketą vištos krūtinėlių juostelių, dėžutę aromatingų ryžių, o parėjęs viską greitai pakepino riebaluose.

Užuot šveitęs iš keptuvės, iškrėtė kepsnį į gražią lėkštę ir padėjo ją ant stalo, taip pat peilį su šakute ir trim rūpestingai atplėštais virtuvinio rankšluosčio lapeliais vietoj servetėlių. Paskui į tuščią alaus butelį įkišo žvakigalį ir uždėjo kompaktinę plokštelę ant grotuvo, tėvas skambina Rachmaninovą, plokštelę, kuri buvo perkama kur kas prasčiau, negu jo perdainuotas Tonis Benetas. Atsisėdo ir neskubėdamas pavakarieniavo. Beveik didžiuodamasis mąstė, kad atsilaikė prieš Bernį Harisoną, nepareiškė dėkingumo tai neišauklėtai karvei iš Londono ir pagaliau išdrįso pakviesti Doną kavos – ne išgerti, kaip ji būtų norėjusi, – ir pasakyti, kad labai apgailestauja, tačiau ji suklydo ir gali nertis iš kailio, bet jis neapsigalvos.

Nuogąstavo, kad Dona pravirks. Tarpais ji įsistebeilydavo į silpną latę be kofeino su šlakeliu espreso, ir jis būgštavo, kad ji veikiau apsipils ašaromis, negu įtūš. Bet reikia pripažinti – Dona nei raudojo, nei rėkė. Ji kelis kartus gurktelėjo ir pasakė: „Matai, Skoti, man kitą spalį sukaks trisdešimt šešeri, nekaltink manęs, kad dėjau pastangas“, o jis spustelėjo jai ranką ir atsiliepė: „Nekaltinu. Tik nenoriu, kad švaistytum laiką ir pastangas dėl manęs.“

Ji įsmeigė akis į jį ir tarė, narsiai mėgindama nusišypsoti:

– Tau labiau reikia fortepijono, negu meilužės, tiesa?

– Fortepijoną suprasti lengviau, – atsakė Skotas, ir jie blankiai nusišypsojo vienas kitam. Paskui ji pasilenkė pakelti rankinės, atsistojo ir pasakė einanti su bendradarbėmis skandinti sielvarto. Ar veikiau, kadangi šiandien tik trečiadienis, skandinti pusės sielvarto. Ji skubiai glustelėjo skruostu jam prie skruosto.

– Malonu būti geidžiamai…

– Tavo kūnas nuostabus, – mandagiai pasakė Skotas.

Ir ji iškaukšėjo aukštakulniais iš kavinės, o jis nuėjo į azijiečių prekybos centrą ir prisipirko produktų sočiai vakarienei. Ją jau pasitaisė: išsikepė ir suvalgė. Ir suplovė indus. Užkaitė vandenį kavai, nužingsniavo per visą butą prie vietos, kurią atlaisvino fortepijonui – nors nuo to laiko vis dar nepašlavė, – ir susimąstė.

Nuostabu galvoti, kad po dešimties dienų jis stovės čia, milžiniškas, žvilgus, pilnas prisiminimų ir galimybių. Dabar, kai instrumentas jau beveik pakeliui, Skotas prisipažino, kaip jo trokšta, kaip sunku jam buvo pasakyti, kad jos gali pasilaikyti fortepijoną, kol prisiruoš atiduoti. Buvo sunku, bet verta, nes Skotas jautėsi nepalankiomis aplinkybėmis pasielgęs garbingai, be to, džiaugsmas, kad instrumentas netrukus atkeliaus į Šiaurę, dar didesnis.

Džiaugsmas netikėtas, mąstė Skotas. Seniai dėl nieko nejautė tokio didelio malonumo. Jį truputį temdė – tik dabar Skotas apie tai rimčiau pagalvojo – apgaulė: Eimė, jos motina ir vyresnioji sesuo bus apgautos, kai čia, kur jis dabar stovi, prie neužtraukto užuolaida lango, nakties tilto ir toliau mirguliuojančios Geitshedo pakrantės vaizdo už jo, atsiras steinvėjus.

Skotas priėjo prie lango ir prispaudė kaktą prie šalto stiklo. Iš dalies manė, kad Eimės motina ir seserys gali savimi pasirūpinti. Šiaip ar taip, su jomis jis nebendravo, išskyrus piktus žvilgsnius per laidotuves ir trumpą nemalonų pokalbį telefonu su Tamsina. Bet Eimė – kitas reikalas. Eimei užteko drąsos jam paskambinti, ir ji kalbėjo taip, lyg jie ne tik būtų susiję, bet ir kad tą ryšį reikėtų gerbti, dėl Dievo meilės, jai tik aštuoniolika, ji dar vaikas, bet mąsto savarankiškiau nei daugelis dvigubai vyresnių.

Iš kelnių kišenės Skotas išsitraukė telefoną ir porą kartų mestelėjo į orą. Jei jis paskambins jai ir papasakos apie Sju skambutį, ji gali įniršti ir pareikšti, kad fortepijono jis negaus. Ilgai žiūrėjo į dulkėtas grindis, kur turėtų stovėti instrumentas. Porą kartų perėjo per tą vietą. Palygino norą jį turėti su dvasios ramybe. Atidarė telefoną ir surinko Eimės numerį.

Jos telefonas suskambėjo keturis, penkis, šešis kartus. Paskui jos balsas sutratėjo: „Čia Eimė, atskambinsiu.“ Ir nutilo, lyg norėtų pasakyti dar kažką, bet nesugalvotų ką.

Skotas žiūrėjo pro langą.

– Eime, – tarė jis, – čia Skotas. Skambinu trečiadienio vakarą. Dėl fortepijono. Reikėtų kai ką aptarti. Ar negalėtum man paskambinti, kai gausi balso pašto žinutę? Bet kada. Kalbu rimtai, bet kada.

Ji paskambino naktį, dešimt minučių trečios. Balsas buvo keistas, bet ji paaiškino, kad tūno po antklode. Šiaip kalbėjo kaip visada, tik slopiau.

– Kas yra? Dėl fortepijono? – paklausė ji.

Skotas, atsilošęs ant pagalvės, vis dar užsimerkęs, nes ką tik kietai miegojo, trumpai papasakojo jai apie Sju skambutį.

– Oi, – tarstelėjo Eimė.

– Klausyk, – tarė Skotas, – nebūtina siųsti, jei tu…

– Būtina. Aš ne todėl…

– Kodėl?

– Ne dėl fortepijono…

– A, – atsiliepė Skotas.

– Aš džiaugiuosi, – tarė Eimė.

– Tikrai?

– Taip, – atsakė ji.

Jis palaukė, gal ji paklaus, ar nepažadino, bet ji nepaklausė.

– Nebeišleisiu telefono iš akių, – pažadėjo.

– Gerai.

Stojo tyla. Jis norėjo dar ką nors pridurti, bet nežinojo, kaip ir ką.

– Labanaktis, – tarė Eimė. – Ačiū, kad pasakei, – ir pokalbis nutrūko.

Skotas pažvelgė į laikrodį prie lovos. Trylika minučių po dviejų, o jis nemiega. Budrus kaip zuikis.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Tamsina buvo ištempusi akis ir ausis. Agentai, iškviesti į dalininkų kabinetus, išeidavo tokia mina, lyg būtų gavę kibiru per galvą, taigi buvo akivaizdu: etatai mažinami iš esmės. Kontoroje iš rankų į rankas ėjo slaptas pareiškimas, girdi, dėl dabartinės ekonominės padėties poveikio gyvenamųjų namų rinkai neišvengiamai tenka reorganizuoti bendrovę, bet visų suinteresuotų asmenų labui dalininkai prašo personalą elgtis kuo santūriau. Tamsina suprato, ką tai reiškia: negalima liežuvauti, kad atsikratoma darbuotojų. O atsikratoma buvo. Žmonės išeidavo iš kontoros pro užpakalines duris, nešini dėžėmis ir šiukšlių maišais, į kuriuos susikrovė daiktus iš rašomojo stalo, bendrovės automobilių parke daug mašinų stovėjo nenaudojamos.

Tamsina pasakė Robiui, kad jos beveik minimalus atlyginimas gali būti ir pranašumas, ir trūkumas. Dalininkai gali pamanyti, kad ji nebūtinai reikalinga arba kad ją apsimoka pasilikti. Robio nuomone, antras atvejis įtikimesnis, šiaip ar taip, ji turėtų vadovautis šia prielaida, todėl Tamsina kasdien ateidavo į kontorą vis dailiau atrodydama, dirbo vis budriau ir guviau, o sutikusi dalininką nusišypsodavo plačiai ir pasitikėdama savimi. Jei liks be darbo, manė, bent jau rekomendaciją gaus puikią.

Tamsina nusprendė pasirūpinti, kad kristų į akį priimamajame. Akivaizdu, pirmas žmogus, su kuriuo susiduria klientas, palieka įspūdį. Todėl Tamsina iš kailio nėrėsi, kiekvieną, net pačius nepatraukliausius kurjerius, sveikindama plačia šypsena, lyg neįsivaizduotų galinti nukentėti dėl krizės. Todėl, atsisukusi nuo sustreikavusio komutatoriaus pasveikinti naujo kliento, ji suirzo, nes pamatė, kad nuoširdumą ir žavesį tuščiai švaisto seseriai Eimei.

– Ką čia veiki? Kodėl tu ne mokykloje?

– Kartojame kursą, – atsakė Eimė.

Ji mūvėjo džinsus, vilkėjo juodą treningą su gobtuvu ir avėjo languotus sportbačius.

– Aš dirbu, – tarė Tamsina. – Negi nematai?

Eimė palinko arčiau.

– Mums reikia pasikalbėti.

– Apie ką?

Eimė apsidairė. Kontora buvo atviro plano, ir keli darbuotojai akivaizdžiai nebuvo taip įnikę į savo monitorių, kaip dėjosi.

– Čia negaliu sakyti.

– Eime, aš dirbu, – pakartojo Tamsina. – Neturėtum čia būti.

– Dešimt minučių, – tarė Eimė. – Pasakyk, kad šeimos reikalai. Taip ir yra.

Tamsina svyravo. Galop ją įveikė smalsumas ir pyktis, kad ji, vyriausioji, nežino kai ko, ką turėtų žinoti – ir sužinoti anksčiau už kitas.

– Paprašysiu Denizos, – tarė ji.

Eimė linktelėjo ir nulydėjo akimis Tamsiną, einančią prie merginos žvilgiais tamsiais trumpais plaukais. Mergina rinko tekstą ir nesiliovė dirbusi, net nepakėlė akių, kai prie jos pasilenkė Tamsina, bet linktelėjo, atsistojo ir nusekė paskui Tamsiną į priimamąjį.

– Mano sesuo Eimė, – supažindino jas Tamsina.

– Labas, – tarė Eimė.

Deniza pažvelgė į Eimę.

– Ne daugiau kaip penkiolika minučių, – pasakė ji Tamsinai. – Dvyliktą valandą pas mane ateis klientas, vienintelis per šią sumautą dieną.

– Ji visada tokia? – paklausė Eimė, atsidūrusi lauke ant šaligatvio.

– Visi susirūpinę, – paaiškino Tamsina. – Visi spėlioja, ką atleis.

– O tu jaudiniesi?

– Ne, – atsakė Tamsina.

– Tikrai?

– Man moka mažai, o dirbu aš gerai, – paaiškino Tamsina. – Mane atleisti neapsimoka. Tai ko atėjai?

Ant kalvos pūtė žvarbus vėjas. Eimė užsitraukė rankoves iki pirštų galų ir susikūprino.

– Ar negalim išgerti kavos?

– Negalim, – atrėžė Tamsina. – Sakyk, koks reikalas, ir grįžk į mokyklą.

– Tau bus nemalonu… – liūdnai prabilo Eimė.

– Kas?

– Nenorėjau tau sakyti. Ketinau nutylėti. Bet nepasakyti blogiau negu pasakyti. Nežinau…

– Kas nutiko, Eime?

Eimė įsistebeilijo į šaligatvį.

– Išgabenamas fortepijonas.

– Ką?

– Kitą ketvirtadienį. Firma užsakyta.

– Ar mama?..

– Ne, – atsakė Eimė ir dirstelėjo į seserį. – Ne. Tas ir yra. Čia Sju darbas. Viską sutvarkė su Dile. Kitą ketvirtadienį, kai mamos nebus, firmos darbuotojai ateis ir jį išveš.

Tamsina tylėjo. Valandėlę laužė galvą, kodėl naujiena ją nuliūdino labiausiai.

– Iš kur žinai? – galop tūžmingai paklausė. – Sju pasakė?

– Ne, – atsakė Eimė.

– Dilė?

– Ne, – atsakė Eimė.

– Tai kas?

Eimė atsiduso.

– Jis, – nenoromis prisipažino.

– Kas jis?

– Juk supratai, – tarė Eimė ir trūktelėjo rankoves žemyn. – Jis. Iš Niukaslo.

– Ką?

– Jis man paskambino. Jam paskambino Sju paklausti adreso. Numerį Dilė surado mano telefone. Jis paskambino, nes manė, kad slapta negražu…

Tamsina purkštelėjo.

– Jis gražiai pasielgė! – suriko Eimė. – Gražu mus perspėti!

Tamsina susitvardė ir griebė seseriai už pečių.

– Pažiūrėsiu, ar teisingai supratau. Tu sakai, jog padedama Dilės Sju užsakė transportą kitą ketvirtadienį, kai mamos nebus namie, kad išvežtų fortepijoną?

– Taip.

– Ir tu apie tai žinai tik todėl, kad tau paskambino tipas iš Niukaslo?

– Jo vardas Skotas, – tarė Eimė.

Tamsina paleido sesers pečius.

– Svarstau, ką pirmiausia užmušti…

– Gerai, kad jis bus išvežtas, – tarė Eimė. – Gerai. Mamai bus lengviau. Visoms mums bus lengviau…

Tamsina nesiklausė. Prisimerkusi žiūrėjo į tolį.

– Ko gero, pradėsiu nuo Dilės, – tarė ji.

Krisė nebepajėgė blaiviai mąstyti. Ji atėjo į Bondo gatvės stotį, ketindama važiuoti Centrine metro linija iki Totnamo Rūmų kelio, paskui persėsti į Šiaurinės linijos traukinį ir vykti į šiaurę, tačiau kažkodėl nuslinko eskalatoriumi žemyn prie Jubiliejinės linijos į šiaurę ir apkvaišusi važiavo stotelę po stotelės, kol išvydusi pavadinimą „Vakarų Hampstedas“ atsikvošėjo ir suprato – atsidūrė keliomis myliomis toliau į vakarus, nei ketino. Ji išlipo iš traukinio sutrikusi kaip senutės, kurias kartais stebėdavo su šiek tiek niekinamu gailesčiu, iškopė į viršų ir sėdo į Vest Endo linijos traukinį džiaugdamasi, kad niekas jos nematė.

Tik išėjus iš stoties, jai toptelėjo, kad reikėjo pereiti gatvę ir važiuoti traukiniu į Gospel Ouką, bet grįžti Krisė negalėjo. Valandėlę stovėjo vėlyvos popietės dulksnoje ir sunkiai alsavo, paskui nužingsniavo į šiaurę, link gaisrinės, kur Vest End Leinas, prieš susijungdamas su Finčlio gatve, staiga suka į dešinę, ir pajuto, kad vėl suvokia, kas vyksta aplinkui, todėl vertėtų susirasti kavinę ir išgerti puodelį kavos.

Ties Vest End Leino ir Finčlio gatvės sankirta kažkas jai pasirodė pažįstama. Pastatas, šalia kurio atsidūrė, tvirtas raudonų plytų pastatas su portalu, be abejo, jos advokato kontora, Levertonų firma, kurioje įvyko klaikusis pokalbis su Marku Levertonu, kai teko prisipažinti, jog ji nėra Ričio žmona, ir neišvengiamai išsiduoti, kad jai nepavyko pakeisti savo statuso, nors ji nuoširdžiai kuo toliau, tuo labiau šito troškusi. Pasibaigus pokalbiui, Tamsina pirma išėjo pro Marko Levertono kabineto duris, o jis pasakė Krisei, tyliai ir primygtinai: „Jei galiu kuo nors padėti…“, ir ji neabejojo, kad šiuos žodžius advokatas ištarė nuoširdžiai, o ne iš mandagumo. Tuomet maloniai jam nusišypsojo ir širdingai padėkojo vildamasi, kad jam aišku – nors ji ir sujaudinta, iki šiol visada įveikdavo sunkumus ir tikisi, kad taip bus ir toliau. Bet dabar, po daugelio savaičių, stovėdama ant drėgno šaligatvio prie šio pastato, sukrėsta tokios painios kelionės namo, Krisė pajuto, kad ji ne tik neįveikė sunkumų, tačiau, bent šiuo tarpu, nelabai tiki ir įveiksianti. Ji paspaudė skambutį su užrašu „Priimamasis“ ir buvo įleista.

Priimamojo sekretorė pasakė, kad ponas Markas, jos nuomone, dar tebėra, bet jau dvidešimt po penkių, be to, penktadienis, taigi taip pat gali būti, kad jis jau išėjęs vakarieniauti su šeima.

– Gal pažiūrėtumėte? – paprašė Krisė.

Ji perėjo priimamąjį ir atsisėdo į pilko tvido krėslą. Ant žemo staliuko gulėjo tvarkinga vėduokle išskleistos teisinės brošiūros ir dienraščio verslo priedas. Krisė spoksojo į juos, nieko nematydama, kol priėjusi sekretorė pranešė, kad ponas Markas tuoj nulips. Ji pasakė tai tokiu tonu, kad Krisė pasijuto piktnaudžiaujanti pono Marko gerumu.

– Ačiū, – padėkojo Krisė.

Sekretorės aukštakulniai nukaukšėjo anapus rašomojo stalo. Prabėgo penkios minutės. Dešimt. Krisė išsigando ir pasipiktino savimi, ką ji, po galais, daranti, ką ji pasakysianti Markui Levertonui, bet jis jau stovėjo šalia, kostiumuotas, su tvarkingu gelsvai rudu lietpalčiu, ir lenkėsi prie jos klausdamas: „Ponia Rositer?“ tokiu balsu, kokiu kalba gydytojai.

Krisė pakėlė akis.

– Labai atsiprašau…

Jis padėjo jai atsistoti prilaikydamas už alkūnės.

– Jums negera?

– Ne, – atsakė Krisė. – Ne. Viskas gerai. Aš… aš… tiesiog dingtelėjo. Ėjau pro šalį ir pamaniau…

Markas nusivedė ją prie durų.

– Labanakt, Tereza, – atsisveikino su sekretore, pasilenkė į priekį ir atidarė duris, kad Krisė praeitų pirma.

– Netrukus turiu būti namie, – pasakė jis Krisei, – nes šiandien šabas. Tačiau turime laiko išgerti kavos. Man atrodo, kava jums nepakenktų.

– Prašom man atleisti, labai prašom…

– Nereikia atsiprašinėti.

– Bet jūs advokatas, ne gydytojas ir ne psichoterapeutas…

– Užsuksim čia, – tarė Markas Levertonas ir suėmė Krisei už alkūnės. – Dažnai čia užkandu sumuštinių per pietus. Savininkai – miela italų šeima…

Kavinėje buvo šilta ir šviesu. Markas pasodino Krisę ant plastikinės kėdės prie sienos ir pasakė turįs paskambinti žmonai ir pasakyti, kad pusvalandį vėluos.

– Oi, prašom… – prabilo Krisė. Jai suskaudo po krūtine, įsivaizdavus ponią Leverton su vaikais, o gal ir su broliais, seserimis, tėvais, sėdančius atlikti žydiško raminamo šabo ritualo prie žvakių. – Prašom nevėluoti dėl manęs!

Markas kažką trumpai pasakė telefonu, paskui maloniai mostelėjo Krisei, nuėjo prie įstiklinto bufeto, kuriame buvo sudėti laiviniai sumuštiniai su įvairias įdarais, ir užsakė du puodelius kavos.

– Kapučino? – paklausė Krisės.

– Prašyčiau amerikietiškos…

– Vieną tokią, kitą tokią, – užsakė Markas Levertonas, paskui grįžo prie Krisės staliuko, nusivilko lietpaltį ir užmetė ant laisvos kėdės.

– Prašom atleisti, – dar kartą atsiprašė Krisė. – Aš taip nesielgiu. Nežinau, kas man užėjo, neduodu jums ramybės…

– Jūs man nesutrukdėte.

– Be to, – netvirtai ištarė Krisė, – negalėčiau sumokėti net už dešimt minučių jūsų laiko…

– Mes ne žmogėdros, – nusišypsojo Markas. – Mes neimame pinigų vien už tai, kad pakėlėme ragelį. Nebūtumėte manęs ieškojusi, jei dabar jums nereikėtų pagalbos, tiesa?

Jiems atnešė kavą. Markas įsistebeilijo į savo kapučiną.

– Europiečiai ją geria tik rytą. O aš dievinu. Mano silpnybė. Nuo tada, kai atsisakiau šokolado. – Jis plačiai nusišypsojo Krisei. – Šokoladą ryte rydavau. Po plytelę per dieną. Ir galvoj turiu didžiąją plytelę.

Krisė šyptelėjo.

– O, kad šokoladas būtų vaistas…

Jis įkišo šaukštą į putų dribsnį ant kavos.

– Norėtumėt pati pasakyti, kas yra, ponia Rositer, ar man spėti?

– Aš nesu ponia Rositer, pone Levertonai.

– Aš Markas. O jūs, mano nuomone ir praktiniais sumetimais, ponia Rositer. Gerai?

Krisė linktelėjo.

– Spėju, kad pastarųjų poros mėnesių sielvartas pamažu virto nerimu dėl ateities.

Krisė vėl linktelėjo.

– Iš pirmo karto atspėjot, – pasakė ji kavos puodeliui. Paskui pakėlė akis. – Negaliu patikėti, kad buvau tokia kvaila. Negaliu patikėti, kad buvome tokios priklausomos nuo jo vieno uždarbio. Negaliu patikėti, kad nepastebėjau, jog uždarbis mažėja, nes, nors gerbėjų jis tebeturėjo daug, diduma jų buvo pagyvenusios moterys, gerų koncertų užsakymų vis retėjo, be to, neįmanoma užkirsti kelio plagiatams ar tiems, kas neteisėtai parsisiųsdina kompaktinių plokštelių iš tinklo. Negaliu patikėti, kad viską buvau pastačiusi ant vienos kortos, o ta korta… – ji nutilo ir įkvėpė. – Nėra prasmės pasakoti.

– Tai tiesa, – atsiliepė jis.

Krisė gurkštelėjo kavos.

– O dabar negaliu gauti darbo, – tarė paprastai.

– A.

– Buvau septyniose vietose. Tik švaistau laiką. Atrodo, agentais nori būti visi, jaunimo, kuriam galima mokėti nedaug ir kurį galima apmokyti, kaip nori, begalinė daugybė. Niekam nereikia tokių kaip aš, dvidešimt metų dirbusios vieno žmogaus vadybininke. Telefonu esi pakviečiama ateiti pasikalbėti, bet vienas žvilgsnis – ir matai, kokios mintys sukasi darbdavio galvoje: „O, ji per sena, sustabarėjusi, neprisitaikys prie klientų.“ Mes dvidešimt minučių sakome vienas kitam malonius – arba užslėptus nemalonius – žodžius, paskui aš atsistoju ir išgirstu palengvėjimo atodūsį net durų neuždariusi.

Markas Levertonas padėjo plaštakas ant staliuko abipus kavos puodelio.

– Du dalykai. – Jis vėl išsišiepė. – Nė už vieną neimsiu pinigų.

Krisė bandė šyptelėti.

– Pirma, – tarė jis, – parduokite namą. Iš tikrųjų parduokite, o ne galvokite, kad reikėtų parduoti. Pateikite rinkai ir parduokite už tiek, kiek gausite.

Ji vos pastebimai krūptelėjo.

– Antra, – toliau kalbėjo Markas, – keiskite mąstyseną. Išmeskite iš galvos vadybą.

– Bet aš…

– Mano tėvas sako, – tarė Markas, imdamas lietpaltį, – „darbo visada yra, svarbu, kad būtų noras dirbti.“ – Jis pamerkė. – Negi manote, kad aš pats pasirinkau tokį darbą?

– Jei pasakysite motinai, – pagrasė Sju susirinkusioms Rositerio dukterims, – visos trys gailėsitės, kad gimėt.

Tamsina stovėjo. Ji stovėjo per visą pokalbį, kad parodytų nesutinkanti ir kad Sju suprastų: jos kišimasis, net visų, ypač Krisės, labui, iš esmės netinkamas. Dilė užsispyrusia mina sėdėjo prie virtuvės stalo, o Eimė spoksojo pro langą į tamsėjančio dangaus lopą tarp jų namo ir gretimo tokia išraiška, kad Sju buvo aišku – ji galvoja visai apie kitus dalykus.

– Girdėjot?

Tamsina tyčia neatsakė.

Eimė atsisuko.

– O kam mums sakyti?

– Nes jūs įpratusios dėl menko nieko lėkti pas mamytę, – negailestingai atkirto Sju.

– Ne, – nesutiko Eimė. – Mes lėkdavom pas tėtį.

Dilė ranka užsidengė akis.

– Neprieštarauju, kad fortepijonas pagaliau dingtų man iš akių… – oriai prabilo Tamsina.

– Nuostabu.

– Bet man baisiai nepatinka, kad jis vežamas tiems… iš Niukaslo. Bjauru.

– Man irgi, – pritarė Dilė.

Eimė išsižiojo.

– Ša, – garsiai vėl ją užčiaupė Sju ir sunėrė rankas. – Pasirinkimo nėra. Pačios žinot.

– Dvidešimt du tūkstančiai, – ištarė Dilė.

– Užsičiaupk, Dile. Ir neprimink apie autoriaus honorarus…

– Tačiau yra viena gera naujiena, – įsikišo Sju. – Fortepijonui dingus, jokių reikalų su Niukaslu nebeturėsite. Galėsite išmesti iš galvos. Nebendrauti su jais. Užmiršti, kad jie yra.

– Ačiū Dievui…

– Mes priverstos jų nekęsti, – pridūrė Dilė.

Stojo pikta tyla, paskui Eimė išpoškino:

– Nieko panašaus.

Tamsina dėbtelėjo į ją.

– Tu apie ištikimybę nutuoki kaip kiaulė apie debesis…

– O tu… – prabilo Eimė, bet lauko duryse trakštelėjo raktas, jos atsidarė ir netrukus užsitrenkė.

Visos nustėro. Prieškambaryje sukaukšėjo Krisės kulniukai, ir ji atidarė virtuvės duris. Atrodė siaubingai – pavargusi ir nusivariusi. Pamačiusi ketvertą, išpūtė akis.

– Kas yra? Ką veikiate?

Sju mostelėjo ranka.

– Rengiame sąmokslą, mažute.

– Sąmokslą? – Krisė priėjo prie stalo ir padėjo ant jo rankinę. – Kokį sąmokslą?

– Mes laužėme galvą, ką daryti su drabužiais antrame aukšte, – iš lėto prašneko Sju, paeiliui perbesdama akimis merginas. – Kaip tau padėti. Kaip rasti tinkamus namus spintai siaubingų smokingų. – Ji patylėjo. – Juk taip, mergaitės? – pridūrė.

Eimė gulėjo ant lovos laikydama rankoje telefoną su delfino talismanu. Niekas per visą vakarą jai nepaskambino. Vakar irgi. Draugės neskambino, nes ji, Eimė, negalėjo kartu kraustytis iš galvos dėl artėjančių egzaminų. Ji norėjo, ji bandė, dievaži, dėl jų jaudinosi, bet egzaminai nekėlė tokio nerimo kaip kiti dalykai, egzaminai jai neatrodė, negalėjo atrodyti (kaip atrodė visoms draugėms ir kone visiems mokytojams) svarbiausias pasaulyje dalykas dabar ir visada. Jie grėsmingai, neišvengiamai artėjo, ir nors ji būgštavo, egzaminai vis dėlto buvo nesulyginami su kitomis bėdomis, bent jau todėl, sakydavo sau Eimė, kai mintys nustodavo blaškytis, kad egzaminai po keturių savaičių baigsis, o tėvas išėjo amžinai.

Mokykloje Eimė bandė tai aiškinti draugėms, šios linkčiojo ir meiliai ją glėbesčiavo, bet ji matė, kad širdies gilumoje jos negali įsivaizduoti, ką reiškia tėvo mirtis, nes jų tėvai tebebuvo gyvi ir dažniausiai gyva bėda, nes arba nebegyveno su motina, arba beprotiškai siautėdavo dėl vaikinų, svaigalų ir laisvės. Miręs tėvas joms nebuvo romantiška sąvoka, tokios lakios vaizduotės nė viena jų neturėjo, todėl paskubomis ją apkabindavo, liūdnai pasižiūrėję sušnibždėdavo: „Vargšelė“ ir toliau kankindavosi dėl kartojamo kurso, savo kvailumo, nuobodulio ir slogių kaip grandinės suaugusiųjų lūkesčių. Eimė nesuprato, kaip egzaminai gali tapti pasaulio pabaiga, nes prasti pažymiai reiškia, kad neįstosi į universitetą, o jei neįstosi, tavo tėvas – o Dieve, Eime, atleisk, labai atsiprašau, – ims baubti be reikalo švaistęs pinigus mergos mokslams, o motina… Nieko nuostabaus, mąstė Eimė, kad jos man neskambina. Suprantu, kad egzaminai svarbūs, žinoma, suprantu, bet negaliu suvokti, kodėl jie tokie neapsakomai svarbūs.

Ji atsiduso ir numetė telefoną ant patiesalo prie lovos. Dar vienas sekinantis vakaras iš begalybės sekinančių vakarų. Ji nežinojo, ar Krisė patikėjo Sju, bet jos būriu sugriuvo į Krisės miegamąjį, atidarė spintas, liūdnai pažvelgė į Ričio drabužius, dabar irgi nebegyvus, išskyrus batus, kurie liko skaudžiai gyvi, ir Dilė išbėgo iš kambario, o Tamsina apkabino Krisę, ir Krisė vos girdimai ištarė: „Aš vis dar negaliu. Žinau, kad tavo norai geri, bet negaliu. Žinau, kad pasijusiu geriau, bet negaliu.“

Ir ji nuėjo išsimaudyti po dušu, o Tamsina, Sju, Eimė grįžo į virtuvę, net Sju buvo neįprastai prislėgta, vos nepuolė atsiprašinėti, kad kišasi į svetimus reikalus, paskui sumurmėjo, kad reikia ko nors nupirkti Kevinui vakarienei, o Tamsina išpoškino: „Jis apalps. Kada tu paskutinį kartą taisei jam vakarienę?“ Sju išsinešdino, palikusi visas susinervinusias, ir Eimei atrodė, kad žodžiavimasis reikalo nė kiek nepataisė. Tamsina nuėjo skambinti Robiui, o Eimė ėmė beviltiškai griozti po šaldytuvą ieškodama maisto, kad Krisė nulipusi pamatytų padengtą stalą ir pliupančius puodus ant viryklės, bet nieko žmoniško nerado, todėl paruošė salotų iš sūrio ir avinžirnių užtepo, o Krisė, nulipusi žemyn, alsiai ištarė: „Kaip miela, mergytės, bet aš išgersiu tik puodelį sultinio.“

Ir ji nuėjo į svetainę gerti sultinio prie televizoriaus, o Eimė paklausė Dilės ir Tamsinos, ar jos nori vakarienės, ir jos atsakė nenorinčios, lyg sakytų nenorinčios tokios vakarienės. Taigi Eimė iškrapštė iš salotų avokado skilteles, pasiėmė mandariną, maišelį trapučių, į foliją suvyniotą šokoladinį sausainį, nuėjo į savo kambarį ir apimta nevilties suvokė, kad jos netraukia net fleita.

Ji gulėjo ant lovos, bjauriai prisikimšusi pilvą nesuderinto maisto, praryto pernelyg greitai šalia tylinčio telefono. Spėliojo, ar ši skaudi vienatvė ir sielvartas dėl akivaizdžios tiesos, kad tėvas ją paliko, virto veriamu pojūčiu, kad ji atskirta ir nuo kitų žmonių, atstumta. Dar labiau Eimę slėgė nuojauta, kad prie savo šeimos ji irgi nepritapo. Be abejo, jas visas iš dalies vienijo sielvartingas pyktis, įprastas po staigios mirties, bet kitais atžvilgiais ji nepritarė seserims ir motinai, nelaikė priešais Skoto su Margareta, nekaltino jų, nes juos kaltinti buvo lengviau negu Ričį.

Krūptelėjusi Eimė atsiduso. Visiškai aišku, kad nei ji, nei seserys su motina nepakeis savo įsitikinimų dėl teisingumo ir neteisingumo, o jei ji nesudės ginklų, seserys visai nustos su ja kalbėtis, ir teks su tuo taikstytis, nors ir labai sunku. O jai sunku. Juolab dėl vienišumo. Eimė vėl atsiduso, paskui vargais negalais atsitiesė ir išsirito iš lovos ant kilimėlio prie telefono.

Pažvelgė į kambarį. Skreitinukas įjungtas kaip paprastai. Perėjo per kambarį, atsisėdo prie kompiuterio ir uždėjo rankas ant klaviatūros. Į feisbuką žiūrėti nėra prasmės. Jos feisbuko paskyra negyva kaip telefonas. Gal pasijus smagiau per „Google Earth“ pasižvalgiusi po Niukaslą, gal prasiblaškys prisiminusi, kad Ričio paveldas, net mirusio, jo kilmė tebėra gyva jos kraujyje. Ji ėmė barškinti klavišus. Verta pamėginti.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Ant Margaretos svetainės grindų stovėjo kartoninė dėžė su natomis. Skotas jas atsiuntė taksi. Dosonas ją vangiai ištyrė, pabandė ant jos atsitūpti, bet paskui grįžo į įprastą vietą ant sofos atlošo – minkščiau ir ėmė kaitintis ryto saulėje. Margareta, klūpodama ant kilimo, atidarė dėžę virtuviniu peiliu, atvertė atlankus ir viršuje išvydo pažįstamą – o, kokį pažįstamą – „Vykis svajonę“ voką su neryškia Ričio nuotrauka žydrų geometrinių raštų fone. Dainos pavadinimas buvo išvedžiotas viršuje juodu kursyvu, o Ričio pavardė – apačioje.

Išėmė. Dabar tikrų, spausdintų dainų natų niekas nebeleidžia, bet virtualioji, skaitmeninė tikrovė vienadienė. Nebegali paimti į rankas dainos, nebent ją parašė Sondhaimas8 ar kita garsenybė: tada apsimoka ją išleisti. Bet Ričio dainos jo karjeros pradžioje buvo pardavinėjamos ne tik plokštelėmis, buvo leidžiamos ir jų natos. Kartoninėje dėžėje buvo krūva apiplyšusių popierinių lakštų su natomis, Margaretai daug vertingesnių už autoriaus teises, visos dainos, kurias Ričis sukūrė tą auksinį dešimtmetį, dar nenumanydamas (Margareta niekada nesakydavo „įkalbėtas“: šokti tango reikia poros), kad persikėlęs į Londoną iškart taps superžvaigžde. Tais metais, kai jie gyveno Tainmute, o Skotas puikiai mokėsi mokykloje, buvo parašytos geriausios Ričio dainos, be to, kaip tik tokios, kokių tuo metu reikėjo. Ir apšiuręs apčiuopiamas tų dainų pavidalas gulėjo ant jos svetainės kilimo. Šiuo kilimu Ričis niekada nevaikščiojo, jis kaip gyvas nesilankė Persio Sodų gatvėje, bet dauguma baldų buvo pirkti tada, kai juodu gyveno kartu, o dainos buvo tų laikų esmė.

– Ko gero, jis būtų tau patikęs, – pasakė Dosonui Margareta. – Nors tu jam nelabai. Jis labiau mėgo šunis.

Dosonas nusižiovavo.

– Jo paveldas – dėžė dainų. Puikus paveldas. Daugiau, nei paliksiu aš. Be abejo, daugiau, nei paliksi tu. Nors turbūt man kaskart suspaus širdį, einant pro tavo dubenėlį ant grindų, kai tavęs nebebus.

Dosonas užsimerkė. Margareta irgi užsimerkė ir padainavo pirmas „Vykis svajonę“ eilutes.

– Kai dangus debesuotas, kai arti sutema, kai užgęsta žvakelė vilties…

Dosonas priplojo mažas ausytes. Margareta atsimerkė.

– Man svajonė sparnuota tu esi, mylima, tavo akys kaip žvaigždės nakties. – Ji nutilo. – Tau pernelyg saldu? – paklausė Dosono ir pažvelgė į natas rankoje. – O man ne per saldu. Matau, kaip jis kuria šią dainą, kaire ranka skambindamas melodiją, dainuodamas teksto nuotrupas, skubiai rašydamas. Buvo nuostabu. Laikai buvo nuostabūs. Reikia būti atsargiam ir neleisti, kad gražius prisiminimus užtemdytų ne tokie gražūs vėlesni.

Ji vėl sudėjo natas į dėžę ir sunkiai atsistojo. Verčiau neprisiminti, kokie buvo mėnesiai ir metai Ričiui išėjus. Verčiau neprisiminti, kokios baisios nevilties ji buvo apimta, viskas krito iš rankų, vargšas Skotas užsisklendė, neteko žado iš įniršio ir skausmo ir sprūsdavo jai iš glėbio. Verčiau visada prisiminti tave išgelbėjusius nuo kartėlio ir nesaties dalykus. Ji dirstelėjo į Dosoną.

– Kartais pasilinksminsime. Aš dainuosiu, o tu galėsi man atsukti nugarą, ir abiem bus gerai. Tikiuosi, vargšui Skotui fortepijonas irgi suteiks nors truputį džiaugsmo.

Skotas paprašė, kad Margareta atvažiuotų pažiūrėti fortepijono. Ji nupirko šampano ir gėlių – pati nesuprato kodėl, bet jautė, kad reikia. Žinojo, ant fortepijono gėlių nedės – Ričis griežtai draudė ką nors dėti ant instrumento, – bet kambarys su gėlėmis, pastatytomis ant palangės, atrodys šventiškiau, be to, jos atstos žaliuzes ar užuolaidas, kurių Skotui, matyt, nereikia.

Ji pakilo Klaveringo pastato liftu su puokšte gėlių ir jau atšaldytu šampanu šaltkrepšyje, o Skotas pasitiko ją laiptų aikštelėje, pagyvėjęs ir orus su kostiumo kelnėmis ir baltais marškiniais, prasegtais ties kaklu. Jis žengė į priekį šypsodamasis, bet tylėdamas, pabučiavo ją, paėmė šampaną, gėles, pirmas įžengė į butą ir sustojo, kad ji galėtų jam per petį pamatyti steinvėjų, žvilgų ir tvirtą, stovintį prie lango, lyg jis niekada nebūtų niekur išgabentas.

– Oi, vaikeli, – ištarė Margareta.

– Puikiai atrodo, – tarė Skotas, – tiesa?

Ji linktelėjo.

– Atrodo… – ir nutilo. – Jau skambinai? – po kurio laiko paklausė.

– Taip, taip. Po kelionės reikia suderinti. Bet jau skambinau.

Margareta įžengė į kambarį.

– Ką skambinai?

– Kai ką Kolio Porterio. Kai ką Sondhaimo. Kai ką Šopeno.

Prie fortepijono Margareta sustojo.

– Šopenas? Oho…

– Nesakiau, kad skambinau gerai, – išsišiepė Skotas.

Jis padėjo gėles ant virtuvės stalo ir paėmė šaltkrepšį.

– Spėju, šampanas?

– „Laurent-Perrier“, – atsakė Margareta.

– Oho…

– Na, jis tinka Berniui Harisonui, vadinasi, tiks ir steinvėjui, kaip manai?

– Mūsų steinvėjui.

Margareta nedrąsiai atsisėdo ant pianino kėdutės.

– Tavo steinvėjui, vaikeli.

Skotas ištraukė iš krepšio butelį.

– Aš net šampano taures turiu.

– Įspūdinga…

– Dovana ką nors perkant.

Margareta lengvai paspaudė baltą klavišą.

– Mane krečia šiurpas.

– Iš laimės? – paklausė Skotas, beveik juokdamasis. Jis ištraukė kamštį, šampanas putodamas išsiveržė iš butelio ir nubėgo jam per ranką.

– Šiurpas, ir tiek, – atsakė Margareta. – Aidai. Vėl išnirusi praeitis, lyg niekas nebūtų baigta.

Skotas įpylė į taures šampano ir atnešė jas per kambarį prie fortepijono.

– Nedėk čia! – pasipiktino Margareta.

– Man nė į galvą neateitų, – atsakė Skotas ir padavė jai taurę. – Į kieno sveikatą?

Margareta dvejojo.

– Tėčio? – paklausė Skotas.

– Nemanau, vaikeli.

– Mūsų? Vieno ir kito?

Margareta įdėmiai pažiūrėjo į jį.

– Irgi netinka, mielasis.

– Gerai, – ryžosi Skotas. – Už fortepijoną, muziką, ateitį…

Margareta prunkštelėjo.

– Tvardykis…

– Nenoriu. Nesitvardysiu. Aš sužavėtas.

Margareta pakėlė akis į sūnų. Gurkštelėjo šampano, bet skonio nepajuto.

– O kas sumokėjo už atgabenimą? – paklausė ji. – Kas sumokėjo, kad fortepijonas atsirastų čia?

Skotas svyravo. Įsistebeilijo į šampaną.

– Aš, – pagaliau ištarė.

Stojo tyla. Margareta nenuleido nuo jo akių. Vėl gurkštelėjo.

– Kodėl?

– Norėjau, – atsakė Skotas. – Turėjau.

– Kaip susitarei?

– Nesvarbu.

– Su kuo kalbėjai?

– Mama, tai nesvarbu, – atsakė Skotas. – Darbas padarytas, viskas sutvarkyta, aš gavau fortepijoną. Negalėčiau likti joms skolingas.

– Taip, – sutiko Margareta, – suprantu. – Ji patylėjo. – Kažin kaip ji jautėsi, kai jis buvo nešamas lauk, – tyliai pasakė.

Skotas užėjo už fortepijono ir atsišliejo į palangę, atsukęs nugarą vaizdui.

– Jos nebuvo, – tarė jis.

Margareta staiga pakėlė galvą.

– Ką?

– Jos nebuvo. Fortepijonas buvo išgabentas jai išėjus. Dukterys tyčia taip sutvarkė. Ji buvo išėjusi su drauge.

– Iš kur žinai?

Skotas mauktelėjo šampano.

– Eimė sakė.

– Eimė.

– Aš jai paskambinau.

– Vėl?

– Taip, – atsakė Skotas, – paskambinau paklausti, ar ji nepyksta dėl fortepijono, ar nemano, kad dalyvauju sąmoksle. Paskambinau pasakyti, kad noriu sumokėti už atgabenimą. – Jis išsišiepė žiūrėdamas į taurę. – Ji atsakė, jog motina su seserimis ir taip tikisi, kad mokėsiu aš.

Margareta vėl purkštelėjo.

– Ji tikisi, kad juo iš tikrųjų skambinsiu, – tarė Skotas. – Ji tikisi, kad fortepijonas atneš man sėkmę. Pasakė… – Skotas nutilo.

Margareta laukė, suėmusi taurę, kitos rankos pirštu vis dar atsargiai liesdama klavišą.

– Ką?

– Ji pasakė, – pabrėžė Skotas, – kad tikisi, jog vieną gražią dieną išgirs, kaip juo skambinu. Ji nori kada nors išgirsti mane skambinant. Ji taip sakė.

Margareta paspaudė pirštu pirmosios oktavos do.

– O aš jai atsakiau, kad irgi tikiuosi, – kalbėjo Skotas. – Pasakiau, kad man būtų malonu, jei ji girdėtų, kaip skambinu. Norėčiau.

– Aišku.

Skotas pastatė šampano taurę ant palangės.

– Pasislink, – tarė motinai.

– Ką?

– Pasislink, – pakartojo Skotas. – Man reikia vietos.

– Ką darai?..

– Skambinsiu, – tarė Skotas. – Aš skambinsiu tėčio fortepijonu, o tu manęs klausysies.

Margareta pasitraukė ant dešinio pianino kėdutės krašto. Jautėsi taip, lyg prieš vieną iš Ričio koncertų.

– Ką skambinsi?

Skotas atsisėdo. Ji žiūrėjo, kaip jis mankština dešinę pėdą virš pedalų, atsargiai deda rankas ant klavišų.

– Geršviną, – atsakė. – „Žydrąją rapsodiją“. Gali verkti, jei nori.

Margaretai gumulas įstrigo gerklėje.

– Nė nemanau, – atšovė ji.

Ričio kambario durys buvo uždarytos. Jam esant gyvam, jos, išskyrus keletą labai retų atvejų, būdavo tik privertos, nes jam būdavo malonu jausti, kad skambina visoms, visam namui; skambina taip, kad Krisei teko izoliuoti bendrą su kitu namu sieną, o prie lubų pritvirtinti bjaurias garsui nelaidžias plokštes. Bet dabar durys buvo uždarytos, kad, pasak Krisės, nė viena nematytų ryškių įdubėlių kilime, kur fortepijono kojų ratukai įsirėžė beveik iki kanvos.

– Baisiau negu jo batai, – tarė Krisė.

Po šių žodžių stojo tyla. Visoms dukterims palengvėjo išvežus fortepijoną, bet tai pripažinti lengva nebus. Tamsinai palengvėjo, nes dabar galės įgyvendinti kelis sumanymus; Dilei palengvėjo, nes nebereikia dalyvauti sąmoksle, kuris jai kėlė nerimą; o Eimei akmuo nuo širdies nusirito, nes pasielgta teisingai ir fortepijonas pagaliau atsidūrė ten, kur turi būti.

– Nesitikiu, kad kuri nors jaučiasi kaip aš, – tarė Krisė.

Grįžusi namo po bevaisės išvykos su Sju – jos viso labo bandė aptarti, kokio darbo ieškoti Krisei, – ji pamatė virtuvėje įsitempusias Tamsiną ir Dilę. Virdulys buvo užkaistas, kamščiatraukis po ranka (nelygu, ko ji norės). Eimė, sukryžiavusi kojas, sėdėjo ant tuščio kilimo tarp įdubėlių, kur kadaise stovėjo fortepijonas.

– Aš nenorėjau, – liūdnai pasakė Eimė, – kad čia būtų tuščia, kai grįši.

Krisė tylėjo. Ji stovėjo pratybų kambario tarpduryje su rankine ir raktais rankose ir žiūrėjo į Eimę, paskui labai lėtai apžvelgė kambarį, lyg tikrindama, ko dar trūksta, ir paklausė:

– Sju irgi žinojo?

Eimė linktelėjo.

– Kelkis, – paliepė Krisė.

Eimė atsistojo. Krisė žengė į priekį, griebė jai už rankos ir ištempė į prieškambarį. Paskui uždarė pratybų kambario duris ir įstūmė Eimę į virtuvę.

Ten stovėjo Tamsina su Dile. Net Tamsina atrodė šiek tiek išsigandusi. Ji išsižiojo paklausti: „Gal taurę vyno, mama?“ bet negalėjo ištarti nė žodžio.

Krisė paleido Eimę ir padėjo raktus su rankine ant stalo.

– Turbūt iš tų pačių paskatų raginate mane atsikratyti jo drabužių, – tarė.

– Mes norime padėti, – narsiai išpoškino Tamsina.

– Sau – galbūt, – piktai atkirto Krisė.

– Aš nenorėjau, kad jis būtų išvežtas, – suaimanavo Dilė.

– Negalite sielvartauti už kitą žmogų, – pareiškė Krisė. – Negalite nustatyti kitam žmogui laiko, tinkamo jums, o ne jam.

Eimė atsikrenkštė.

– Bet jei ketiname gyventi kartu, – tarė ji, – mes tokios pat svarbios kaip tu. Negali mūsų sulaikyti tik dėl to, kad pati nenori išsijudinti.

Tamsina aiktelėjo. Krisė įsistebeilijo į Eimę.

– Tai štai kaip tau atrodo.

– Taip yra, – atšovė Eimė. – Supratau, kad tau bus skaudu, todėl ten ir sėdėjau. Bet galėtum pagalvoti, kodėl taip padarėm, kartais galėtum pamėginti galvoti.

– Kaip tu drįsti, – pasipiktino Krisė.

– Kažkas čia turi drįsti, – šiurkščiai atsiliepė Eimė.

Krisė žaibiškai žengė į priekį ir skėlė jai antausį. Šėrė dešine ranka, ir didysis žiedas, mūvimas ant bevardžio piršto, iškart paliko rumbą Eimei ant skruostikaulio, mažą raudoną ruožą po kaire akimi. Krisė apsipylė ašaromis.

Niekas nė nekrustelėjo. Spengė tyla, buvo girdėti tik Krisės verksmas. Paskui Tamsina prišokusi stumtelėjo Eimę prie kriauklės ir atsuko šaltą vandenį.

– Geriau ledas, – tyliai ištarė Dilė ir nuėjo prie šaldytuvo. Krisė puolė įkandin, nustūmė ją šalin ir griebė ledo kubelius. Svirduliuodama, kūkčiodama ir šnarpšdama, nubėgo per virtuvę, nevikriai sumetusi ledukus į popierinį rankšluostį, ir drebančiomis rankomis prispaudė Eimei prie veido.

– Atleisk, oi, atleisk, labai atsiprašau, mieloji…

– Nieko baisaus, – tarė Eimė. Ji žiūrėjo į tolį, ne į motiną.

– Fortepijonas – svarbus reikalas, – tarė Tamsina. Ji tebelaikė apkabinusi Eimę. Eimė paėmė ledukus ir prispaudė prie skruostikaulio.

– Aš niekada… – lemeno Krisė. – Labai atsiprašau, aš…

– Nereikėjo šito daryti! – suriko Dilė.

Tamsina sušnairavo į ją.

– Sju… – prabilo Dilė.

– Nekaltink Sju, – tarė Krisė ir atsišliejo į spintelę. – Nekaltink nieko.

– Taip patarė Kevinas, – įsikišo Tamsina.

– Ką jis išmano…

Niekas neatsakė. Krisė sunkiai atsiduso ir atplėšė skiautę popierinio rankšluosčio nosiai nusišluostyti.

– Taigi bus dar viena sąskaita…

– Ne, – tarė Eimė. Ji tebežiūrėjo į tolį, spausdama prie veido ledukus. – Ne, nebus. Jis sumokėjo.

Krisė į ją nežiūrėjo.

– Neklausiu, iš kur sužinojai.

Eimė išsprūdo Tamsinai iš rankų.

– Einu į savo kambarį.

– Paieškosiu tau arnikos, – tarė Krisė.

– Man nereikia arnikos.

– Eime, leisk man…

– Man nereikia arnikos, – pakartojo Eimė. – Ir nenoriu, kad dar ką nors sakytum.

– Užplikysiu arbatos, – pasiūlė Dilė.

Krisė lėtai linktelėjo. Ištiesė ranką Eimei sulaikyti, bet ši išsilenkė ir nuėjo per virtuvę į prieškambarį, paskui jos išgirdo nuo jos žingsnių dundant laiptus.

– Ką aš padariau? – ištarė Krisė.

Vėl stojo tyla. Dilė čiupo virdulį, ruošdamasi pilti vandenį. Tamsina išsitraukė iš kišenės mobilųjį.

– Ko gero, paskambinsiu Robiui, – tarė ji.

Vėliau Dilė nunešė padėklą Eimei į kambarį. Ji viena sėdėjo virtuvėje ištisą amžinybę, nes Tamsina išėjo į pasimatymą su Robiu, o Krisė užsidarė svetainėje su telefonu ir televizorium. Dilė girdėjo, kaip ji ilgai kalbėjo telefonu, turbūt su Sju, be perstojo kažką kartodama, paskui išniro, užsiplikė kavos, pabučiavo Dilę į galvą ir grįžo į svetainę netarusi nė žodžio. Dilė nedrįso išsižioti. Visą laiką, kol Krisė užsivirė vandens, Dilė spoksojo į skreitinuko monitorių, spoksojo neatplėšdama akių ir nieko nematydama, o kai Krisė ją pabučiavo, nežinojo, ką daryti, tik apstulbusi kažin ką sumekeno. Svetainės durys vėl, labai ryžtingai, užsidarė. Dilė išgirdo muzikinę „Ist Endo gyventojų“ temą ir pamanė, kad jai reikia kito žmogaus, ji nebegali viena tūnoti virtuvėje, nes Krisė nuo jų atsiskyrė, pratybų kambarys uždarytas, o ją apėmęs siaubingas jausmas, lyg visas pasaulis – vien laisvasis kritimas.

Taigi Dilė apkrovė padėklą maistu, koks tik pakliuvo po ranka, vaisiais, indeliais su šiuo bei tuo, pjaustyta duona su visu maišeliu, padėjo pakelį sulčių, kelias stiklines ir pirštų galais nutipeno pro uždarytas svetainės duris prie laiptų į viršų.

Eimė griežė fleita. Melodija Dilei buvo pažįstama, kas tai, nebūtų galėjusi pasakyti, bet žinojo, kad Eimė ją išmoko iš Džeimso Golvėjaus kompaktinės plokštelės. Dilė suprato, kad Eimė groja puikiai, atsidėjusi ir susikaupusi. Dilė paliko padėklą laiptų aikštelėje ir atidarė savo kambario duris. Rašomojo stalo stalčiuje gulėjo dėžutė migdolų šokolade, padovanotų bendrakursės, kad pati nustotų juos kimšti. Dilė išėmė migdolus iš stalčiaus ir padėjo ant padėklo. Miglotai numanė, kad reikėtų kaip nors sušvelninti antausį.

Eimė baigė griežti. Dilė suskaičiavo iki dešimt ir pasibeldė į Eimės duris.

– Įeikit, – atsiliepė Eimė. Neatrodė, kad džiaugsmingai.

Dilė atidarė duris ir pasilenkė pakelti padėklo.

– Kas čia? – paklausė Eimė.

– Vakarienė. Šiokia tokia.

– Mama atsiuntė?

– Ne, – atsakė Dilė. – Argi ji būtų siuntusi tokį maistą?

Eimė žvilgtelėjo į padėklą.

– Ačiū, Dile.

– Apačioje nepakeliama, – tarė Dilė ir įsistebeilijo į Eimę. – Kaip tavo veidas?

– Ledas padėjo. Dažniausiai padeda. Nenoriu apie tai kalbėti.

– Aš irgi, – sutiko Dilė.

– Vis pamanau, kad blogiau būti nebegali, ir staiga kas nors nutinka, – tarė Eimė.

Dilė padėjo padėklą ant grindų.

– Kregas sako…

– Kregas sako… – pamėgdžiojo Eimė.

– Jei elgsies kaip ragana, išeisiu, – pyktelėjo Dilė.

– Atleisk.

– Negiežk apmaudo ant manęs. Atnešiau tau vakarienę.

– Atsiprašau, Dile.

Dilė atsiklaupė šalia padėklo.

– Nepaėmiau lėkščių. Nelabai noriu lipti žemyn. Užmiršau peilius ir šaukštus.

Eimė irgi atsiklaupė.

– Bus gerai. Ką sako Kregas?

Dilė atkakliai tylėjo.

– Dile, nepyk, – paprašė Eimė. – Ką sako Kregas?

– Kai tau daužo per galvą, pasitrauk, kad nepasiektų.

Eimė išėmė iš maišelio riekę duonos.

– O jei gyveni viename name?

– Jis taip ir gyvena, – paaiškino Dilė. – Su mamos sugyventiniu. Negali jo pakęsti. Todėl beveik nesėdi namie.

Eimė atsiduso, atsilaužė kąsnelį duonos ir pamirkė indelyje su padažu.

– Juk negaliu sakyti, kad nekenčiu mamos. Tiesiog nemoku jai paaiškinti, kad ne visi mąsto kaip ji.

Dilė paėmė ir vėl padėjo bananą.

– Ko gero, jos padėtis sunkiausia. Ji dabar atsakinga už mus. Negaliu sulaukti mokslų pabaigos, susirasčiau darbą.

– Tau gerai, – pasakė Eimė pilna burna.

– Aš bijau, – prisipažino Dilė ir įsidėjo į burną vynuogę. – Noriu dirbti, bet nežinau, nuo ko pradėti. Nežinau, kaip žmonės susiranda darbą ir butą.

– O Kregas nepadės?

Stojo trumpa tyla, paskui Dilė atsakė:

– Ne.

– Dile…

– Bandau nuo jo atprasti, – tarė Dilė. – Išsiversti be jo.

– Dile, ar jis…

– Ne, – atsakė Dilė, – jis vis dar mano vaikinas. Bet aš jau geriau jį pažįstu. Žmogaus nepakeisi.

– O Dieve, – tarė Eimė, padėjo duoną ir paėmė Dilei už rankos. – Tau labai skaudu?

– Skaudu, – atsakė Dilė. – Dėl visko. Bet aš bent neapsimetinėju. – Ji pažvelgė į Eimę. – Noriu, kad tėtis grįžtų.

– Nekalbėk taip…

– Jis žinotų, ką daryti.

– Ne, – tyliai atsiliepė Eimė, – nežinotų. – Ji atitraukė ranką ir vėl paėmė duoną. – Jis mokėtų mus pralinksminti, bet ką daryti, nežinotų. Jis kliaudavosi mama, o dabar ir ji nežino, ką daryti. Tu bent žinai, ką darysi, nors tau ir baisu.

– Taip, – pripažino Dilė.

Ji vėl paėmė bananą, riekę duonos ir nuo grindų užsliuogė ant Eimės lovos. Įsitaisė tarp pagalvių. Eimė žiūrėjo, kaip sesuo rūpestingai lupa bananą ir vynioja aplink jį duonos riekę.

– Sumuštinis su bananu, – tarė Dilė.

– Aš apsigalvojau, – pareiškė Eimė.

Dilė atsikando.

– Dėl ko?

– Nelaikysiu šitų sumautų egzaminų.

– Eime!

– Nelaikysiu. Tai beprasmiška. Muzika, ispanų kalba, anglų literatūra. Kokia iš jų nauda? Žaidimas. Nebegaliu žaisti. Mesiu mokyklą, susirasiu darbą ir nebesijausiu bejėgė.

Dilė padėjo savo sumuštinį.

– Eime, negalima. Mama pasiustų.

– Jau pasiuto.

– Ne, iš tikrųjų pasiustų. Tai ją pribaigtų. Tu protingiausia. Tėtis visada taip sakydavo. O kaip universitetas? Visada norėjai studijuoti universitete. Tėtis džiūgavo, kad nori, kur ten, mirė iš laimės. Jis be paliovos kartodavo, kad bent viena duktė paveldėjo motinos protą.

– Protą aš panaudosiu kitaip, – nenusileido Eimė. – Susirasiu darbą, kurio mane apmokys. Eisiu dirbti į „Marks & Spencer“.

– Tau tik aštuoniolika.

– Daugybės žmonių mokslai baigiasi sulaukus šešiolikos. Nenoriu studijuoti universitete.

– Tu nežinai, ko nori, – griežtai pareiškė Dilė.

– Žinau! – pasipiktino Eimė. – Žinau! Nusibodo amžinai plaukti pasroviui, nieko nespręsti, verkti ir liūdėti. Nenoriu, kad laikytumėt mane vaiku, noriu pati tvarkytis gyvenimą ir pati spręsti. Kam laikyti A lygio egzaminus? Šie egzaminai žmonėms, kurie turi pinigų, o aš jų neturiu.

– Perdedi, – tarė Dilė.

– Gera tau kalbėti…

– Mums netrūksta pinigų, mes neskurstame…

– Tuoj skursime, – pažadėjo Eimė.

Dilė įsmeigė akis į lubas.

– Mama ruošiasi parduoti namą.

– Žinau.

– Tada turėsim pinigų.

– Reikės pirkti kokį nors būstą, – atkirto Eimė. – Ji iki šiol nerado darbo. Nemanau, kad tokios būklės jį rastų.

Dilė apsivertė ant šono ir pažvelgė į seserį.

– Kaip tu jai praneši?

– Nežinau. Dar negalvojau. Nieko jai nesakyk.

– Nesakysiu…

– Tamei irgi neprasitark…

– Eime, pagalvok, – neatlyžo Dilė. – Aukštos klasės fleitininkė. A lygio muzikos teorija. Ispanų kalba. Velniop viską, verčiau šluostyti stalus kavinėje?

Eimė nutaisė įžūlią miną. Paėmė Dilės sumuštinį su bananu ir atsikando.

– Nieko baisaus, – kramtydama nerūpestingai atšovė.

Apačioje kažkas slopiai dunkstelėjo, du kartus. Dilė atsisėdo tiesiai kaip šūvis.

– Kas čia?

Eimė padėjo bananą.

– Mama…

Jos skubiai pašoko ir nulėkė prie durų.

– O Dieve…

– Aš pirma, – pareiškė Eimė. – Eik iš paskos. Kartu su manim.

Laiptų aikštelėje buvo tylu.

– Mama? – pašaukė Eimė.

Dar vienas dunkstelėjimas, tylesnis. Paskui kažkas subarškėjo.

– Mama?

– Aš čia, – atsiliepė Krisė.

Jos ėmė lipti žemyn.

– Kur?..

– Čia, – pakartojo Krisė pavargusiu balsu.

Jos atsidūrė antro aukšto laiptų aikštelėje. Krisės miegamojo durys buvo atlapos, užkištos krūva drabužių dar ant pakabų, švarkų, kelnių. Ričio drabužių.

Merginos išvertė akis.

– Mama, ką darai?

Krisė tebevilkėjo drabužiais, kuriais buvo išėjusi su Sju, nebuvo nusiėmusi auksinių vėrinių, nebuvo nusiavusi aukštakulnių aulinių. Tik plaukus susirišusi į arklio uodegą, o aplink akis tamsavo ratilai.

– Kaip manot, ką aš darau?

– Bet…

– Iškraustau tėčio daiktus. Metu iš miegamojo spintų tėčio drabužius.

– Bet gal ne dabar, mama, ne šįvakar…

– Kodėl ne šįvakar?

– Nes jau vėlu, nes tu pavargusi, nes mes tau padėtume…

Krisė mostelėjo ranka į griūvančias drabužių šūsnis.

– Aš jau viską padariau. Nematot? Padariau. Padėkit nunešti žemyn, jei norit, bet aš jau viską padariau.

Dukterys tylėjo. Stovėjo, Dilė užlindusi už Eimės, ir žiūrėjo į drabužių ir pakabų jukinį.

– Oi, mama… – Eimės balsas nutrūko.

Krisė staiga atsisuko ir dėbtelėjo į ją.

– Kas dar? – paklausė. – Kas? Juk jūs šito norėjot, a? Juk norėjot, kad šitai padaryčiau?

8 Stephen Sondheim (g. 1930) – JAV kompozitorius. Išgarsėjo dainomis muzikiniam teatrui.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Greta Margaretos Rositer agentūros Priekinėje gatvėje telefonspynės buvo mažas ekranėlis, jame pasirodė plataus apžvalgos kampo objektyvo iškreiptas vidaus telefonu kalbančio žmogaus veidas. Margareta pasirūpino įmontuoti ekraną, reikėjo nuraminti Glendą, mat ši pirmosiomis darbo agentūroje dienomis būgštavo netyčia galinti įleisti nepažįstamą žmogų, kuriam čia nėra ko veikti. Net atsiradus ekranui, Glenda, būdama kontoroje viena, paprastai pati eidavo prie laukujų durų įleisti lankytojų, nes neprižiūrimi jie, ko gero, užmirštų uždaryti duris. Be to, Glendai atrodė, kad atsainiai iškviesti žmogų elektroniniu skambučiu iš pirmo aukšto nemandagu, juolab kad pažino veidą ekrane, nors lūpos buvo karikatūriškai padidintos – Bernis Harisonas.

– Luktelėkit, pone Harisonai, – tarė Glenda ir nulėkė laiptais prie laukujų durų grauždamasi, kad pusę septynių ryto nepakluso tuštybei ir neapsivilko naujo megztinio.

Bernis Harisonas šypsojosi. Rodos, nė kiek nenustebo išvydęs Glendą.

– Galiu lažintis, kad nesitikėjai mane pamatyti?

Glenda plačiau pravėrė duris. Bernis Harisonas mūvėjo pilkas flanelines kelnes, vilkėjo minkšto tvido švarką ir buvo pasirišęs kaklaraištį. Kai ji rytą ėjo iš namų, Baris kaip paprastai tūžmingai reiškė savarankiškumą reikalaudamas jį apvilkti nederančių spalvų treningais ir multino liemene.

– Nesitikėjau, pone Harisonai, – sutiko jį Glenda.

– Galiu įeiti?

Glenda prisiplojo prie siauro koridorėlio sienos jį praleisdama.

– Ponios Rositer nėra…

Bernis ryžtingai ėmė lipti laiptais.

– Glenda, aš žinau, kad ponios Rositer nėra. Žinau, kad ponia Rositer šį rytą susitinka su klientu mieste. Atėjau pasimatyti su tavim.

Ji tylėdama uždarė duris ir nusekė paskui Bernį Harisoną į kabinetą, kuriame jis jau dairėsi, Glendos nuomone, nederamai vertinančia mina. Ji sunėrė rankas ant krūtinės.

– Gal jums ko nors pasiūlyti, pone Harisonai? Arbatos? Kavos?

– Ačiū, nieko. – Jis jai plačiai nusišypsojo. – Manai, man nederėtų čia būti, tiesa, Glenda?

Ji kilstelėjo smakrą.

– Aš nepratusi nieko daryti poniai Rositer už nugaros, – griežtai atsakė ji.

Jis nusijuokė. Glenda nesijuokė. Jis perėjo per kambarį ir atsisėdo į krėslą prie lango. Jame sėdėdavo Margareta, skaitydama dokumentus prieš susitikimą, nes čia buvo šviesu.

– O tu nesėsi?

– Ne, ačiū, pone Harisonai.

– Ilgai neužsibūsiu, – pažadėjo Bernis. – Matau, vis tiek neleistum. – Jis palinko į priekį. – Manau, tu žinai daugmaž viską, kas vyksta šioje kontoroje.

Glenda tebetylėjo. Ji stovėjo ten, kur sustojo, per kelias pėdas nuo durų, sunėrusi rankas ant krūtinės.

– Vadinasi, žinai, kad aš neseniai pateikiau poniai Rositer pasiūlymą, – pasakė Bernis Harisonas.

Glenda vos pastebimai linktelėjo.

– Ir ji atmetė.

Glenda dar labiau užrietė smakrą, kad pro Bernį Harisoną galėtų žiūrėti į žaliuzes, o už jų – į debesuoto dangaus dryžius virš gretimų pastatų.

– Ar nenumanai, kodėl ji atsisakė? – paklausė Bernis.

Glenda įkvėpė. Margareta tikėtųsi, kad ji elgsis apdairiai, nenorėtų, kad ji elgtųsi kvailai ar įžūliai.

– Manau, jai netiko tas pasiūlymas, pone Harisonai. Manau, jai tinka tai, ką turi čia.

– O tau tinka?

– Negalėčiau geriau norėti, – skubiai išpyškino Glenda.

– Tikrai?

Glenda energingai linktelėjo.

– Vadinasi, atsisakytum didesnio atlyginimo, geresnių darbo sąlygų ir įvairesnio darbo su didesne atsakomybe?

– Atsisakyčiau bet ko, – įnirtingai atkirto Glenda, – jei tai nesusiję su darbu poniai Rositer.

Bernis skėstelėjo rankomis ir nutaisė pašaipiai nustebusią miną.

– Kas sakė, kad nebedirbtum poniai Rositer?

– Pone Harisonai, jūs užsiminėte…

– Glenda, visa, ką minėjau, būtų susiję su tolesniu darbu poniai Rositer.

Glenda pajuto, kad kumščiai savaime atsigniaužė ir dabar sukryžiuotos plaštakos spaudžia alkūnes.

– Aš jūsų nesuprantu…

– Ponia Rositer atsisakė, – tarė Bernis, – bet tai nereiškia, kad nuleidau rankas. Nenuleidau. Ir nenuleisiu. Man atrodo išmintinga nusipirkti šią agentūrą. Ponia Rositer taptų mano partnere, o tu tebebūtum jos sekretorė. Aš nepasiduosiu. Nesu iš tų, kurie pasiduoda, juolab kad tai, ko noriu, naudinga visoms sandorio šalims.

– Taigi…

– Taigi atėjau pasakyti, kad dirbsi šį darbą tol, kol norėsi. Kad tavo alga padidės – retenybė šiais niūriais laikais, a? – ir kad dirbsi puikioje įstaigoje Eldono gatvėje su daugybe darbuotojų, todėl turėsi su kuo bendrauti.

Glenda paleido alkūnes.

– Ar negalėtumėt šito pasakyti ponios Rositer akivaizdoje?

Bernis Harisonas atsistojo.

– Šiuo tarpu ne. Kol kas ji manęs neklausytų. Bet manau, kad ilgainiui išgirs, ką jai sakau, – pasistengsiu, kad išgirstų. O kai išklausys… – Jis nutilo ir vėl pasiuntė Glendai spindulingą kaip prožektorius šypseną. – Noriu, kad neužmirštum šio pokalbio.

– Gerai, pone Harisonai.

– Išeisiu pats.

– Ne, – nesutiko Glenda, – palydėsiu. Tada žinosiu, kad lauko durys iš tikrųjų uždarytos.

Bernis pasilenkė ir pamerkė Glendai.

– Ir kad aš išėjau? – paklausė.

Margareta į Tainmutą važiavo metro iš Paminklo stoties. Po susitikimo ėjo į stotį per centrinį pasažą, nes profesiniais ir sentimentaliais sumetimais mėgdavo stabtelėti prie muzikos parduotuvės „J. G. Windows“ pažiūrėti natų ir instrumentų. Instrumentai ją tebejaudindavo nuo tos pirmos dienos, kai juodu su Ričiu įžengė į parduotuvę ir sustojo prie gitaros, kurios jis troško, bet negalėjo įpirkti, ir jis pasakė, kaip įprasta paikiems paaugliams: „Vieną gražią dieną galėsiu nusipirkti tokią gitarą, kokią norėsiu“, o ji pritarė: „Žinoma“, nes kai tau penkiolika, ateities viltys tokios pat tikros kaip dabartis. Paskui buvo laikas, kai Ričis čia turėjo savo skyrių, savo natų dėžę, savo plokštelių, paskui magnetofono juostų, paskui ne vieną kompaktinių plokštelių lentyną. Net dabar kai kurie pardavėjai ją pažįsta, nors jau ne dėl Ričio, o dėl jos klientų. Eidama į šią parduotuvę, Margareta visada krūptelėdavo, prisiminusi pagrindinę priežastį, kodėl dirba tokį darbą, užuot likusi advokato, kurio klientai gyveno dešimties mylių spinduliu nuo jo kontoros, sekretore.

Iš instrumentų skyriaus ji ėjo pro aukštą cilindrinę vitriną. Šimtus kartų eidavo pro šalį, o šį kartą atkreipė dėmesį, nes šalia jos motina ginčijosi su dukterimi. Vitrina buvo pilna fleitų, pastatytų ant organinio stiklo stendų, o viduryje – rausva „Yamaha“ su etikete, fleitos kaina – 469 svarai.

– Tada aš apskritai negrosiu! – rėkė duktė.

Margareta pažiūrėjo į motiną. Neatrodo, kad ši nusileis. Nesidrovėjo ji ir dukters klyksmų.

– Štai nauja „Trevor James“, – tarė motina. – Trys šimtai devyniasdešimt devyni svarai. – Arba „Buffet“ – trys šimtai keturiasdešimt devyni svarai. Nemokėsiu daugiau kaip keturis šimtus.

Duktė atsišliejo į vitriną.

– Noriu rausvos, – pasipiktinusi pareiškė.

– Kodėl? – paklausė Margareta.

Nei motinos, nei dukters jos klausimas nė kiek nesutrikdė. Duktė pasimuistė.

– Man patinka rausva spalva…

– Kiek tau metų?

– Dvylika.

– Kuris lygis?

Duktė tylėjo.

– Atsakyk poniai, Lorena, – tarė motina.

– Ketvirtas, – irzliai atsiliepė toji.

– Aš dirbu muzikos versle tris kartus ilgiau, nei tau yra metų, – tarė Margareta. – Ir pasakysiu, kad „Buffet“ nebrangi ir ketvirtam lygiui pati ta.

– Matai, – tarė motina.

– Fleita – nuostabus instrumentas, – kalbėjo Margareta. – Turėtum didžiuotis, kad ja grieži. Ne visi gali. Tau reikia gero garso, o ne spalvos. Fleita – ne rankinė. – Ji pažvelgė į motiną. – Nenusileisk, mieloji.

Motina vėl žiūrėjo į vitriną su fleitomis.

– Tai mano paskirtis – stengtis nenusileisti, – atsakė ji.

Vėliau, traukiniu važiuodama namo per Baikerį, Volkerį ir Volsendą, Margareta galvojo apie įvykį prie fleitų vitrinos. Skotas būtų pasakęs, kad nors ji ir pagyvenusi, nors ir didžiuojasi esanti šiaurietė ir kalbanti iš širdies, kištis nereikėjo. O prisiminusi Skotą, prisiminė ir fortepijoną, o nuo fortepijono mintys nuklydo į šeimą, kuriai priklausė fortepijonas, ir jų jausmus dabar, į vieną dukterį, tos svetimos Londono šeimos narę, griežiančią fleita ir pasakiusią Skotui – Margaretos nuomone, drąsiai, – kad vieną gražią dieną norėtų išgirsti jį skambinant. Ta mergina, Eimė, turbūt jau septinto ar aštunto lygio, aštunto, jei paveldėjo Ričio gabumus, griežia Bacho sonatas ir Vivaldį, ji nezirztų norinti cukraus vatos spalvos fleitos. Ir vis dėlto malonu, kad Lorena groja, nesvarbu, kad verčiama motinos; ir Margeretos motina užkietėjusia širdimi, vaikystėje nepažinusi atlaidumo, dukras versdavo mokytis svarbiausių įgūdžių, kaip išgyventi, kad vėliau jos nepražūtų. Margareta daug metų nedorojo žuvų, bet sugebėtų tai padaryti miegodama.

Tainmuto metro stotyje Margareta padėjo išlipti iš traukinio merginai, iš paskutiniųjų besistengiančiai iškelti vežimėlį su kūdikiu. Mergina buvo daili, ilgais šviesiais plaukais, nerūpestingai prismeigtais ant viršugalvio, ant jos marškinėlių akį rėžė užrašas: „Tavo vaikinui reikia manęs.“ Kūdikis buvo tvarkingai aprengtas ir spaudė saujoje plastikinį Žmogų-vorą ir pakelį bulvių traškučių.

– Ačiū, – padėkojo mergina ir užsikišusi ranką už marškinėlių apykaklės pasitaisė liemenėlės petnešėlę.

Margareta, prisiminusi nutikimą prie fleitų vitrinos, susivaldė ir nepasakė, kad jai labiau patiktų kūdikis su bananu. Kai buvau šios merginos metų, pamanė ji, eidavau su Ričiu į kino teatrą „Rex“, ir nors apie tai, kas vykdavo paskutinėje eilėje, mamai nepasakočiau, vis dėlto kūdikiui atsirasti tiek nepakako.

– Būk atsargi, – tarė Margareta.

Mergina nusijuokė. Jos dantys irgi buvo nuostabūs, ne tik oda ir plaukai. Vargu ar vyresnė negu aštuoniolikos. Ji mostelėjo ranka į kūdikį.

– Vėloka!

Porterio kavinėje stoties gilumoje Margareta nusipirko puodelį kavos ir nusinešė prie staliuko netoli sienos, po plakatu, reklamuojančiu vakarą merginoms „Graikų dievų“ kabarete, bilietas – 29 svarai, dalyvauja žavus mergvakarių palydovas ir patraukliausi šalies transvestitai. Ji nesipiktino. Nort Šildse, kuriame užaugo, mylios spinduliu buvo devyniasdešimt šešios aludės, o jūroje nuskęsdavo keturis kartus daugiau žvejų, negu vietos šachtose žūdavo angliakasių. „Jūra neturi sąžinės“, – sakydavo žmonės jos vaikystės pasaulyje, kuomet atrodė, kad jūra niekada nepristigs žuvų, o tokių moterų kaip Margaretos motina laukia gyvenimas susikūprinus vėjuotoje prieplaukoje, dorojant, sūdant ir dedant silkes į medines statines, kurias Margareta ir dabar kartais matydavo soduose prisodintas lobelijų. Nort Šildse prie bibliotekos stovėjo žuvų pardavėjos statula, bet Margaretai ji nepatiko. Pernelyg kaimiška ir globėjiška. Neabejojo, kad motina būtų mielai ją sukapojusi kirviu.

Išgėrė kavą ir atsistojo. Laimė, kad kontoroje liko Glenda, laimė, ji turi patikimą ir sąžiningą darbuotoją, atsižvelgiančią į kiekvieną smulkmeną ir nesibjaurinčią rutina. Ir vis dėlto jautė, kad Glenda laukia jos grįžtant taip, kaip turbūt niekada nelaukia Dosonas. Ši nuojauta truputėlį erzino ir neskatino skubėti, nors Margareta buvo protinga moteris ir suprato, kad neturėtų šios gaišaties nei norėti, nei pakęsti. O kad taip manęs lauktų kokios nors naujovės, staiga užsigeidė, skatinančios veikti, keliančios nuotaiką, o kad Skotas ko nors imtųsi… tarkim, susirastų merginą ir susilauktų kūdikio.

Kontoroje prie atviros metalinės dokumentų spintos, kurioje laikomos sutartys su klientais, stovėjo Glenda ir naršė bylas.

– Jau pradėjau nerimauti, – tarė ji. – Žadėjai grįžti penkiolika po vienuolikos, o dabar jau po dvylikos.

– Stabtelėjau išgerti kavos, – tarė Margareta.

– Būčiau užplikiusi…

Margareta, nekreipdama dėmesio į jos žodžius, priėjo prie savo stalo ir pažvelgė į monitorių.

– Kas nors buvo?

– Ponas Harisonas, – atsainiai ištarė Glenda.

– Mat kaip.

– Susitikti su manim.

– Pasiūlė tau darbą?

Glenda palaukė, kol dėl stojusios tylos paaiškės, kokia ji įsižeidusi.

– O gal jis skatino tave pasistengti, kad apsigalvočiau?

Glenda trinktelėdama uždarė stalčių.

– Pasiūlymas geras.

Margareta pakėlė akis. Žiūrėjo, kaip Glenda grįžta prie stalo, sėdasi ir atverčia aplanką, išimtą iš spintos.

– Nori, kad sutikčiau? – galop paklausė.

– Ne man spręsti, ir tu tai puikiai žinai, – atkirto Glenda.

Palikusi savo stalą ramybėje, Margareta priėjusi atsistojo Glendai prieš akis.

– Kas yra, brangioji?

Glenda papurtė galvą ir kažką piktai nerišliai murmtelėjo.

– Ką? – paklausė Margareta.

– Jis išmušė mane iš vėžių, – piktai atkirto Glenda.

– Kaip?

– Kol jis buvo čia, – prabilo Glenda, – galvojau, kas per įžūlumas, taip atsivilkti žinant, kad tavęs nėra, ir užkalbinėti man dantis, pasakoti, ką gaučiau, jei mes dirbtume su juo, minėjo pinigus ir galimybes, o kai išėjo, pasijutau nevykėlė, lyg jis būtų kažką išsinešęs, vos neapsiverkiau, tikrai. Mat… – Ji nutilo.

– Kas?

– Nenoriu aimanuoti, – tarė Glenda, – pati žinai. Žinai, kaip myliu šeimą. Vaikai puikūs. O Baris… Baris daro ką gali. Nežinau, kaip elgčiausi, visą gyvenimą prikaustyta prie vežimėlio. Bet kai ponas Harisonas išėjo, pajutau, kad kai kas nutiko. Nemoku paaiškinti, lyg būčiau pražiopsojusi progą, kokia niekada nepasitaikys.

Margareta valandėlę luktelėjo ir paklausė:

– Kokią progą?

Glenda įsmeigė akis į sutarčių aplanką ant stalo.

– Tau atrodys, kad aš visai pakvaišau…

– Neatrodys…

– Tu…

– Kokią progą, Glenda?

Nepakeldama akių, Glenda tyliai pasakė:

– Progą ką nors pakeisti.

Margareta nieko neatsakė. Paskui apėjo Glendos stalą ir palietė jai petį.

– Man irgi taip atrodo, – tarė ji.

Skotas ėmė kviesti bendradarbius namo pasiklausyti, kaip jis skambina fortepijonu. Maždaug kartą per savaitę jis atsainiai paklausdavo Henrio ar Adriano: „Gal norėtumėt penktadienį pas mane pamuzikuoti?“ Žinia pasklisdavo, ir jo bute susirinkdavo aštuoni ar dešimt žmonių, užsisakydavo picų, kartais dainuodavo. Henris puikiai mėgdžiojo Noelį Kauerdą9, Skotas kartais skambindavo klasikinę muziką, kiti susigrūsdavo ant sofos ar suguldavo ant grindų ir klausydavosi, o kai išeidavo, Skotas suvokdavo per muziką trumpam užmezgęs su jais ryšį ir pasijusdavo keistai vienišas ir tuščias po visko. Ir kartą po tokio vakaro, uždaręs fortepijono dangtį, surinkęs picos dėžutes ir išpylęs į šiukšliadėžę pelenines, jis užsigeidė paskambinti Eimei.

Užsigeidė ne pirmą kartą. Atvežus fortepijoną, ketino paskambinti ir pranešti, kad jis jau Niukasle. Paskui nutarė, kad geriau nusiųsti žinutę – mandagią, bet abejingą. Parašė, ištrynė, parašė kitą, ne tokią trumpą, ištrynė ir suprato, kad jam būtų maloniau išgirsti jos atsakymą, papasakojus, kur dabar fortepijonas. Bet nedrįso. Atvirai kalbant, jis neturėjo priežasties jai skambinti – nebent pripažintų tikrąją: nenori sutikti, kad fortepijonui atsidūrus Niukasle nebeliko dingsties jiems bendrauti. Juk ji tik įseserė, jų nesieja bendra istorija, ir vis dėlto po kelių padrikų skambučių jis pasijuto daug turtingesnis žinodamas, kad turi seserį – gal net tris – ir kaip nenori vėl būti vienturčiu vienišos motinos sūnumi; jis labai nenori, kad artimų žmonių pasaulis vėl susitrauktų.

Skubiai, staigiai surinko Eimės numerį negalvodamas, ką pasakys. Ji neatsiliepė, Skotas išklausė jos greitą nerišlų pranešimą ir įkvėpimo pagautas išbėrė: „Labas, čia Skotas, paskambinau palinkėti tau sėkmės. – Ir jausdamas, kad tuoj pritrūks drąsos, pridūrė: – Paskambink man.“ Paskui padėjo telefoną ant fortepijono, atsisėdo ant kėdutės ir pradėjo skambinti „Liūto karaliaus“ muzikinę temą, kurios šį vakarą kažkas paprašė ir kuri atkakliai tebeskambėjo ausyse, vadinasi, buvo vykusi.

Suskambėjo telefonas. Eimė.

– Eime, – prabilo jis.

– Labas.

– Atleisk, kad paskambinau taip vėlai…

– Aš nemiegojau, – atsakė ji. – Šį tą dirbau.

– Aš sėdžiu prie fortepijono, – tarė Skotas.

– Tikrai?

Jis pridėjo telefoną prie kairės ausies ir prispaudė petimi, kad nenukristų.

– Skambinu štai ką. – Jis pagrojo kelis akordus. – Atpažįsti?

– „Liūtas karalius“, – atsakė Eimė.

Skotas šypsojosi.

– Taip. „Liūtas karalius“. Paskambinau palinkėti tau sėkmės.

– Kokios?

– Laikant egzaminus. Juk tuoj juos laikysi?

– Ne, – atsakė Eimė.

– O aš maniau…

– Egzaminai prasidės, – paaiškino Eimė, – bet aš jų nelaikysiu.

Skotas laukė. Atitraukė dešinę ranką nuo klavišų ir paėmė mobilųjį. Atsikrenkštė.

– Pakartok.

– A lygio egzaminai prasideda šią savaitę, – tarė Eimė. – Ispanų literatūra ir muzikos teorija. Bet aš jų nelaikysiu.

– Kodėl?

Stojo tyla.

– Kodėl? – pakartojo Skotas.

– Nes turiu susirasti darbą, – atsakė Eimė.

– Tikrai?

– Taip, – atsakė ji. – Aš jau nebe vaikas ir nebe mokinė. Reikia eiti į žmones, ką nors veikti ir užsidirbti pinigų, nes… – ji nutilo.

– Nes?

– Nesvarbu.

– Numanau…

– Nes, – piktai išpoškino Eimė, – mus ištiko krachas, ir nebegaliu apsimesti, kad viskas taip, kaip anksčiau, kad man niekas negresia. Turiu ką nors daryti.

– Nelaikyti egzaminų…

– Taip.

– Mokytojams sakei?

– Niekam nesakiau. Tiesiog nepasirodysiu. Apsimesiu, kad einu į mokyklą, bet nenueisiu. Ieškosiu darbo.

– Kokio?

– Bet kokio, – atšovė Eimė. – Aptarnausiu lankytojus užkandinėje, mėtysiu reklaminius lapelius į pašto dėžutes, man vis tiek.

Skotas atsistojo, priėjo prie lango ir žiūrėjo į žėrinčią tamsą.

– Eime?

– Ko?

– Tu manęs klausaisi?

– Taip…

– Nebūk velnioniškai kvaila, – tarė Skotas.

– Aš neklausiau tavo nuomonės…

– Čia ne nuomonė, – atšovė Skotas ir atlošė pečius. – Čia įsakymas. Įsakau tau nebūti tokia neapsakoma ir tobula paikše. Įsakau tau eiti į mokyklą ir išlaikyti egzaminus kuo geriausiais pažymiais, kad visi mes galėtume tavim didžiuotis, ir tu savimi taip pat. Aš tau įsakau.

Stojo tyla, paskui Eimė tarstelėjo:

– O.

– Ar tu mane girdėjai? Ar girdėjai, ką pasakiau?

Eimė kažką tyliai nesuprantamai burbtelėjo.

– Tu protinga mergina, – tarė Skotas. – Tu talentinga. Tau aštuoniolika metų, prieš akis visas gyvenimas, ir tu nepasiduosi dėl kažkokių trumpalaikių kliūčių, kurios tau nepatinka. Aš nepakęsiu. Aš neleisiu, kad nepasinaudotum auksine proga, kad numotum ranka į savo galimybes. Aišku?

– Tu neturi teisės… – neryžtingai prabilo Eimė.

– Turiu! – suriko Skotas. – Turiu! Aš tavo brolis! Tavo vyresnysis brolis.

– Oho, – tarė Eimė. Jos balse buvo girdėti susižavėjimo gaidelė.

– Jei dar išgirsiu tokius žodžius, – tarė Skotas kiek ramiau, – atvažiuosiu į Londoną ir užlaužęs rankas pats nutempsiu tave į mokyklą.

– Aš ne viską pasikartojau…

– Visko niekas niekada nepasikartoja.

Iš balso atrodė, kad Eimė vos neverkia.

– Nieko nebegaliu pakeisti, – tarė ji. – Aš nusprendžiau. Aš…

– Nežliumbk, – tarė Skotas. – Gali. Pakeisi.

– Nėra pinigų…

– Nėra pinigų, tai tu ketini susigadinti gyvenimą.

– Čia klaiku, – šniurkščiodama sušnibždėjo Eimė.

– Ir tu manai, kad bus geriau, jei bus dar blogiau?

– Aš ne…

– Manai, motina tau padėkotų, jei numotum ranka į ateitį ir už mažiausią atlyginimą plautum indus kavinėje?

– Ji…

– Nebūk kopūstgalvė, – nutraukė ją Skotas. – Neapgaudinėk savęs. Nuleisti rankas nėra geriausia išeitis jokiomis aplinkybėmis. Žinau, ką sakau.

– Ir kam aš tau leptelėjau, – tarė Eimė.

– Gailiesi? – nusijuokė Skotas.

– Aš bijau…

– Aišku, bijai. Egzaminai – šlykštus reikalas.

– Kaip norėčiau žinoti, – staiga ištarė Eimė, – kad manęs laukia kas nors malonaus, kaip norėčiau žinoti, kad bus ne tik painiava ir abejonės.

Skotas įsmeigė akis į didžiulę švytinčią „Šalavijo“ centro kreivę anapus upės, žvilgų šoną, matomą pro tilto per Tainą santvaras.

– Aš tau kai ką pasiūlysiu, – mąsliai tarė.

– Ką?

– Aš tau pasiūlysiu, ko laukti. Na, gal pernelyg išpūsta, bet turėsi apie ką galvoti, vis šiokia tokia permaina.

– Apie ką galvoti? – sukluso Eimė.

– Po egzaminų, – tarė Skotas, – tuo laiku, kai jau būsi išlaikiusi egzaminus, bet dar nežinosi pažymių ir stengsies apie juos negalvoti, atvažiuok čia.

– Atvažiuoti?

– Taip, – patvirtino Skotas. – Pasiimk fleitą, traukinio bilietą aš nupirksiu, ir atvažiuok į Niukaslą. Parodysiu, kur vaikystėje gyveno tėtis. Parodysiu, iš kur jis kilęs. Pasakyk motinai, kad nebūtų nesusipratimų, ir kitą mėnesį atvažiuok į Niukaslą.

Stojo tyla. Skotas svarstė, ar iš tikrųjų girdi, kaip Eimė alsuoja, ar jam tik vaidenasi. Prispaudė telefoną prie ausies ir ėmė skaičiuoti. Suskaičiavęs iki dešimties, vėl ištars jos vardą. Vienas, du, trys, keturi…

– Gerai, – pasakė Eimė.

9 Noël Coward (1899–1973) – anglų dramaturgas, kompozitorius, aktorius ir dainininkas.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Butas užėmė du viršutinius namo netoli Haigeito mokyklos aukštus. Kambariai buvo maži, plonomis sienomis, grindų lentos girgždėjo, bet rytinėje pusėje vaizdai buvo stebuklingi, įspūdingas šlaitas su sodu ir banguoti Londono stogai iki pat miglotų mėlynų Esekso kontūrų. Namo savininkas, televizijos prodiuseris, pusę laiko praleisdavo Los Andžele ir norėjo nuomininko, kuris nuolat čia gyventų, mokėtų hipotekos paskolą ir pateisintų lėšas, įdėtas į namą, kuriame savininkas gyvena tik pusę metų.

Butą rado Sju. Veikiau jį rado Kevinas, montuodamas naują katilą, kurį jo bendrovėje buvo užsisakęs savininkas. Aukštas akiniuotas vyras ilga žila barzda ir juodais marškinėliais kaip tik buvo namie. Apžiūrinėdami katilą, juodu įsikalbėjo – „Naujosios sistemos leidžia reguliuoti radiatorių termostatus iš čia“, – paaiškino Kevinas, ir savininkas prasitarė, kad viršutiniai aukštai tušti, atskiri, ir jis ieško nuomininko.

– Jūs vietinis, – pasakė jis Kevinui taip, lyg tai būtų visuomeninė padėtis, o ne sutapimas, – gal ką pažįstate.

Kambariai, išskyrus viryklę, šaldytuvą ir du karingai šiuolaikiškus krėslus, aptrauktus oda, buvo tušti. Jie buvo išdažyti baltai ir iškloti kilimais su siaurais pilkais ir juodais dryželiais it brangaus ūkinio krepšio. Krisė, atsidūrusi visiškai svetimoje aplinkoje, nuogąstaudama dairėsi aplinkui.

– Negyvenau bute nuo tada, kai sutikau Ričį…

– Klausyk, – tarė Sju, – jau praėjo daug savaičių, net mėnesių. Ričis mirė ne vakar. Tu tebelauki, kol bus patvirtintas testamentas, ir kol kas negali daryti didelių permainų, bet gali keistis pati.

Ji nesileis supykdoma. Rytą, gerdama virtuvėje arbatą, pasakė Kevinui, kaip paprastai kemšančiam angliavandenius ir cukrų, kad iš draugiškumo palydės Krisę į butą, bet širdies neįdės. Jei Krisė įtūš ir pareikš neįsivaizduojanti, kaip tokioje vietoje gyventi, Sju leis jau tūžti.

– Aš jau ir taip daug dėl jos padariau, pats žinai, kas iš to išėjo. Parodysiu butą, ir viskas.

Kevinas apėjo virtuvės stalą, užsimetęs ant peties brezentinį krepšį, ir atsisveikindamas pabučiavo ją į lūpas. Reikia pripažinti, kad Kevinas moka būti žavus: visada ją pabučiuoja pasisveikindamas ir atsisveikindamas, be to, visada į lūpas.

– Sėkmės, – palinkėjo jis.

– Manai, man nereikėtų kištis?

Kevinas valandėlę svarstė, paskui pasakė: „Draugė yra draugė“ ir vėl ją pabučiavo, o ji nudžiugo, kad jis pritaria. Dabar, žiūrėdama, kaip Krisė bando įsivaizduoti save, sėdinčią kukliai apstatytoje svetainėje ir žiūrinčią į atsiveriantį nuostabų vaizdą, bandė prisiminti tą jausmą: pasielgusi teisingai ir išmintingai.

– Čia visai kitaip, – tarė Krisė.

– Žinoma.

– Nežinau, nuomotis ar…

Sju atsišliejo į sieną ir sunėrė rankas.

– Mes tai aptarėm, – kantriai pasakė.

– Žinau…

– Mes susitarėme parduoti namą, pinigus investuoti, o iš procentų mokėti nuomą kokius metus, kol atsikvošėsi.

– Tamsina sako, kad dabar labai netinkamas laikas parduoti…

Sju pažvelgė į lubas.

– Laikas bus netinkamas dar ilgai. Laukimas nepadės. O namo pasilikti neišgalėsi.

Krisė nieko neatsakė, ir Sju tokiu pačiu tonu, tik lėčiau, pakartojo:

– O namo pasilikti neišgalėsi.

Krisė perėjo per kambarį ir pažvelgė pro langą. Namas stovėjo ant stataus skardžio, ir ji pasijuto kaip bokšte – tokia staigi buvo nuokalnė. Gyventi čia būtų neįmanoma, visiškai neįmanoma, kaip neįmanoma būtų negyventi name, kuriame ji turi mažą kabinetėlį, svetainę, nors šios langas nuolat užsikerta, kad ir kaip reguliuotum virveles ir svarstelius, miegamąjį, ten atmintinai žinai, kaip rytą pro užuolaidas kris šviesa, stovi spintos ir greta yra vonios kambarys. Lyg po Ričio mirties ją užplūsdavęs nerimastingas netikrumas, kartais atslūgdavęs, bet retai, būtų įkūnytas šiame bute ir būsimame gyvenime čia.

– O jeigu išsinuomosiu butą ir suvoksiu, kad negaliu jo pakęsti? – tarė neatsisukdama, tebežiūrėdama į rytus.

Sju įsivaizdavo, kad jos klausosi Kevinas. Dabar jis valgytų sumuštinį su sūriu ir marinuotais agurkais (tik balta duona).

– Tada išsikraustysi, – ramiai atsakė.

– Bet…

– Išsinuomosi pusei metų, o jei negalėsi pakęsti, išsikraustysi.

– Čia gyvensiu tik su Dile ir Eime.

– Tikrai?

Krisė atsisuko.

– Tamsina seniai kalba, kad apsigyvens pas Robį. Dabar ketina taip ir padaryti. Robis turi butą Arkų Galerijoje. – Ji šyptelėjo. – Jis žada įrengti spintą jos drabužiams. Labai miela.

– Aha, – atsiliepė Sju. Jos nuomone, ūkiškiems vyrams trūksta patrauklumo. Užgniaužė žiovulį. – Tačiau Tamė jau buvo išsikrausčiusi.

– Ji grįžo…

– Kiek prisimenu, – rėžė Sju, – Ričis užsigeidė, kad ji grįžtų, ir buvo taip, kaip jis norėjo.

– Gal…

– Tu nenorėjai, kad ji grįžtų, Krise, – tarė Sju. – Tu manei, kad jau laikas bent vienai pasielgti savarankiškai. Kad Ričis jas laiko kūdikiais.

– Taip ir buvo, – meiliai tarė Krisė.

– Ir užkorė jas tau. Gerai, kad Tamsina išsikrausto. Nors būtų geriau, jei būtų nepriklausoma, o ne keistų vieną ramstį į kitą.

– O kada tu pastarąjį kartą gyvenai savarankiškai? – suirzo Krisė.

Sju atsitraukė nuo sienos ir pasitaisė ant peties rankinę.

– Gyvenau savarankiškai aštuonerius metus, kol susipažinau su Kevinu. Bet tai nesvarbu. Svarbu tu, tavo ateitis ir tai, ką gali sau leisti. Namo pasilikti negali – blogai, bet gali likti Haigeite – gerai. Negali čia apsigyventi su visomis dukterimis – blogai, bet su tavim liks dvi iš trijų – gerai. Neišgali nuomoti namo – blogai, bet išgali nuomoti butą, pro kurio langus atsiveria stebuklingas vaizdas ir kurio šeimininkas kultūringas – gerai ir labai gerai. Gal nuo to ir pradėkim?

Krisė praėjo pro draugę ir ėmė lipti į viršutinį aukštą, į miegamuosius.

– Dilė sako, kad su manim ilgai negyvens…

Sju atsiduso ir ėmė kopti laiptais paskui Krisę.

– Dar lieka Eimė…

Krisė stovėjo vieno miegamųjų tarpduryje.

– Per mažas Eimei.

– Tokio pat dydžio kaip jos dabartinis kambarys.

– Nemanau.

– Aš nesiginčiju, – tarė Sju. – Tausoju jėgas ginčams dėl rimtų dalykų.

Krisė perbraukė ranka per sieną, lyg glostytų gyvulį.

– Eimė tokia miela…

– Tikrai?

– Tą dieną, kai aš visiškai netekau galvos ir išverčiau visus Ričio drabužius į laiptų aikštelę, ji buvo labai miela. Vargšė Dilė nenutuokė, ką daryti, stovėjo nustėrusi, o Eimė neišsigando, neįtikėtina prisiminus, kaip išsigandau aš pati.

Sju įžengė į kambarį.

– Ką ji padarė?

– Ji mane apkabino, – tarė Krisė, – paskui pasodino ant lovos, liepė sėdėti ir ramiai, pakaba po pakabos, surinko visus drabužius ir vėl sukabino į spintas, visai kaip buvo. Ir Dilę prispyrė padėti. Įkalbėjo, o aš sėdėjau ir žiūrėjau, kol viskas buvo sutvarkyta, o spintų durys uždarytos. Tada ji paėmė man už rankos, nuvedė į apačią, užplikė arbatos, paskrudino skrebučių, be paliovos tyliai kalbėdama, iš esmės apie nieką, lyg aš būčiau šuo ar šiaip išsigandęs padaras. Nepaprasta.

– Šaunuolė Eimė, – tarė Sju ir apžvelgė kambarį. – Tikriausiai ji ir šiuo atveju elgsis nepriekaištingai. Bus nepaprasta.

Krisė trumpam užsimerkė.

– Ir aš norėčiau tokia būti.

– Tai pasistenk, – atsiliepė Sju.

Krisė atsisuko į ją.

– Kas man yra?

Sju gūžtelėjo pečiais. Rytas ir tuščias maklinėjimas ratu kiek užtruko.

– Sukrėtimas, – alsiai ištarė ji. – Sielvartas. Nusivylimas. Pyktis. Ir čia dar ne viskas.

Krisė prisiartino.

– Atleisk.

– Nereikia…

– Pikta, kad negaliu nuspręsti, o paprastai mokėdavau rasti sprendimą…

Sju skubiai pabučiavo ją į skruostą.

– Paliksiu tave pamąstyti.

– Ne…

Sju pasuko prie durų.

– Tau bus lengviau vienai. O man reikia bėgti.

Krisė užsičiaupė. Girdėjo, kaip skubiai ir ryžtingai laiptais kaukši Sju batai, paskui – kaip atsidaro ir tvirtai užsidaro laukujės durys. Lėtai priėjo prie lango ir vėl įsmeigė akis į lauką. Iš jų namo matyti tik jai neįdomi gatvė ir sodas iš kitos pusės, neįdomūs jie buvo ir Ričiui. Ji nepratusi prie gražių vaizdų. Įsistebeilijo į neįmanomus tolius. Ji nepratusi, pakartojo sau. Čia ir visa bėda.

Eimė padėjo gėles virtuvėje ant stalo. Varganos – paskutines apmaigytas puokštes kibire kioskininkas prie metro stoties pardavė už penkiasdešimt pensų. Egzotiškos tamsios violetiškai raudonos spalvos peruvinės alstremerijos taškuotais viduriukais ir vainiklapiais. Gėlininkas sakė, kad įmerktos į šiltą vandenį su cukrumi ar aspirinu jos atsigaus. Eimė ištirpdė cukraus kubelį mėlyname ąsotyje su kreminėmis dėmėmis, jis patinka Krisei, ir pamerkė gėles. Jos vis tiek atrodė apgailėtinai ir negyvai, todėl Eimė jas vėl išėmė, nupjovė stiebų galus, nuskabė visus nulėpusius lapus ir vėl pamerkė. Geriau, bet vis tiek prastai. Gal puokštes sudaryti iš tiesų menas, kaip kasas supinti: vieniems pavyksta puikiai be jokių pastangų, kitiems nieko neišeina. Tačiau stalas su gėlėmis vis tiek atrodė gražiau, negu nuklotas popieriais, stiklainiais su žemės riešutų sviestu ir Dilės skreitinuko laidais.

Įėjo Krisė, pažvelgė į gėles, į puodelius, kuriuos išėmė Eimė, į pieną ąsotėlyje, o ne kartoniniame pakelyje, ir paklausė:

– Kokia proga?

Eimė leido vandenį į virdulį.

– Panorėjau, ir tiek, – atsakė neatsisukdama.

Krisė padėjo ant stalo rankinę.

– Kaip šiandien sekėsi?

– Gerai.

– Kaip egzaminas?

– Šiandien nebuvo, – atsakė Eimė ir įjungė virdulį. – Rytoj muzikos teorija. Šiandien kartoju. Kartoju, kartoju, kartoju.

Krisė peržiūrinėjo paštą.

– Bet verta, – tarė išsiblaškiusi.

Eimė patylėjo, paskui paklausė:

– O tu?

Krisė pakėlė akis.

– Aš?

– Kaip šiandien sekėsi tau?

– Nežinau. Garbės žodis, nežinau…

Eimė išėmė iš spintelės arbatžolių dėžutę – „Earl Grey“.

– Vėl ėjai tartis dėl darbo?

– Ne, – atsakė Krisė ir padėjo laiškus. – Ne. Dėl buto.

– A, – tarstelėjo Eimė.

Krisė priėjo arčiau, sustojo ir žiūrėjo, kaip duktė traukia du arbatžolių maišelius iš gniužulo dėžutėje ir meta į arbatinuką.

– Ko gero, mes negalime čia likti, – tarė Krisė.

– Suprantu.

– O pirkti dabar nieko nenoriu.

– Žinau, – tarė Eimė. – Viską žinau. Tu jau sakei. Mes visos suprantame, kad negalime čia likti, seniai žinome.

– Man sunku nuspręsti…

Virdulys sucypė ir išsijungė – vanduo užvirė.

– Kur tas butas?

– Beveik Hampstede. Netoli mokyklos.

– Puiku…

– Tai butas, Eime. Nuomojamas butas. Kambariai maži, visa plona ir trapu. Du viršutiniai aukštai. Beveik matyti jūra.

Eimė užplikė arbatžolių maišelius.

– Susitarei?

– Aišku, ne, – atsakė Krisė šiek tiek pasipiktinusi. – Nesitarsiu, kol jūs nepamatysite. Judvi su Dile.

Eimė jau žiojosi sakyti: „Mums tiks, mes vis tiek ilgai neužsibūsime“, bet apsigalvojo ir paklausė:

– Tau patiko?

– Brangioji, šiuo metu aš pati nežinau, kas man patinka.

Eimė nunešė arbatinuką ant stalo. Rodos, gėlės nuo cukraus šiek tiek atkuto.

– Sėsk, – tarė ji.

– Ačiū, brangioji.

– Pigu?

– Kas pigu?

– Butas.

– Nelabai, – atsakė Krisė, – bet jei namą parduosime ne pusvelčiui, pinigų užteks.

– Tai gerai.

Krisė žiūrėjo į dukterį. Ši pylė arbatą. Palaidi plaukai krito ant veido jį slėpdami.

– Tau neįdomu? – paklausė Krisė.

Eimė užsikišo vienos pusės plaukus už ausies.

– Gal ir įdomu.

– Tau nerūpi, kur gyvensime? Negi namai tau nieko nereiškia?

– Žinoma, reiš…

– Tau tas pat, – pertraukė ją Krisė. – Iš balso girdėti.

– Jei tau būstas tinka, man irgi tiks, – tarė Eimė. – Ir Dilei.

– Nežinau, ar galiu rinktis viena…

– Kodėl gi ne? – paklausė Eimė. – Visada rinkdavaisi.

– Na jau…

– Rinkdavaisi tu. Pasakydavai, o mes su tėčiu darydavome.

Krisė paėmė ąsotėlį su pienu.

– Gal bandau mažiau įsakinėti, – atsargiai ištarė.

Eimė stumtelėjo jai puodelį.

– Tai ir mums leidžiama šį tą pasakyti?

– Matai, norėčiau, kad susidarytum nuomonę apie tą butą…

– Aš kalbu ne tik apie butą. Apie tai, ko norime…

– Turbūt taip.

– Puiku, – pareiškė Eimė.

Krisė staiga įsmeigė akis į dukterį.

– Apie ką tu kalbi? Ko nori paprašyti?

Eimė abiem rankomis suėmė arbatos puodelį ir palinko prie jo.

– Tiesą sakant, neprašau… – ji nutilo. Krisė laukė. – Mane kvietė paviešėti Niukasle po egzaminų. Mane pakvietė pamatyti, kur augo tėtis. Apžiūrėti kitų dalykų.

Stojo tyla. Krisė paėmė puodelį, atsigėrė ir padėjo. Įsmeigė akis į gėles. Paskui pažvelgė į Eimę.

– Kas pakvietė?

– Skotas, – atsakė Eimė. Sėdėjo labai tiesiai, užsikišusi plaukus už ausų.

– Kada su juo kalbėjai?

– Jis paliko žinutę, linkėdamas sėkmingai išlaikyti egzaminus, – paaiškino Eimė, – todėl paskambinau, o jis skambino ir pažadėjo atsiųsti man traukinio bilietą, kad galėčiau pamatyti tėčiui pažįstamas vietas. Ir fortepijoną. Kur jis dabar stovi. Ir aš sutikau.

– Pasakei, kad atvažiuosi…

– Taip, – atsakė Eimė. – Taip, pasakiau, kad atvažiuosiu.

Krisė vėl gurkštelėjo arbatos.

– Tai… labai sunku.

– Aš ne amžinai išvažiuoju. Kelioms dienoms.

– Kur apsistosi?

– Manau, jo bute, – atsakė Eimė.

– Negali apsistoti pas jį…

– Kur aš apsistosiu, smulkmena, – atkirto Eimė. – Svarbu, kad važiuoju. Važiuoju į Niukaslą.

– Ar tu supranti…

– Taip, – atsakė Eimė. Kalbėjo, lyg iš paskutiniųjų tvardytųsi. – Taip, suprantu, kad tau baisu, bet tai niekaip nesusiję su mano ištikimybe tau, ji nesusvyruos, kad ir kas atsitiktų, bet aš iš tiesų noriu pamatyti tėčio tėviškę, nes pusė manęs iš ten. Pabandyk suprasti, gerai?

Krisė užsimerkė.

– Bandau…

– Tada puiku.

– Tie žmonės…

– Nevadink jų taip, – aštriai ištarė Eimė.

– Tau ten gali patikti…

Eimė atsiduso ir spustelėjo motinai ranką.

– Taip, gali. Bet aš tavo duktė ir užaugau čia.

Krisė sudrebėjo.

– Žinau. – Ji dirstelėjo į Eimę. – Man nė karto netoptelėjo, kad norėtum.

– Tai nesąžininga…

– Tikrai?

– Taip, – atkirto Eimė. – Pati supranti.

– Brangioji, aš tiesiog…

Eimė užsikimšo ausis.

– Atleisk, mama, nieko nebesakyk. Nebekartok. Mes žinom, kaip tu jautiesi. Mums irgi nelabai linksma.

– Taip.

– Vadinasi, sutinki?

– Dėl Niukaslo?

– Taip.

– Matyt, – nenoromis atsakė Krisė.

– Puiku, – atsiliepė Eimė ir paėmė puodelį. – Nes vis tiek važiuočiau.

Važiuodama metro iš koledžo, Dilė kokius dvidešimt penkis kartus perskaitė Krego žinutę.

„Atleisk pupa, – prasidėjo ji, o toliau be kablelių, – atleisk penktadienį negaliu atleisk nieko nebus sėkmės.“ Ir du bučiniai. Žinoma, Dilė suprato, skaitydama maždaug antrą kartą, ką jis mėgina pasakyti, pranešti jai, bet tik perskaičiusi dar dešimt kartų, be galo grįždama į pradžią, leido sau patikėti, kad jis ją nesivaržydamas meta. Kad Kregas, tingusis, nepatikimasis, žavusis Kregas, rado bailiausią išeitį iš nepageidaujamos padėties ir pranešė jai žinute nutraukiąs santykius.

Galop pripažinusi, ką reiškia žinutė ir toks elgesys, Dilė laukė, kol palūš. Juk ji visada palūždavo, susidūrusi su nemaloniais ar netikėtais dalykais, visada taip būdavo, ir nors žinia nėra netikėta, Dilei tikrai nemaloni. Be to, siaubingai ją žeminanti. Dilė sėdėjo tarp merginos su ausinuku ir senio su fesu, skaitančio arabišką laikraštį, laukdama, kol žinutės žodžių siaubas įsmigs į širdį ir ją pravirkdys. Nieko neįvyko. Ji dar kelis kartus perskaitė žinutę ir vėl ėmė laukti. Vis tiek nieko. Dilė apsidairė ir pamatė, kad pasaulis, kurį smūgis turėtų iškreipti ir pakeisti, toks kaip paprastai. Vėl pažvelgė į mobilųjį. Gal ji iš tiesų priblokšta, tik po kelių minučių ar valandų suvoks, kas atsitiko, ir pasielgs kaip visada – kūkčiodama puls į paniką.

Arkų Galeriją ji privažiavo neištižusi ir išlipo iš traukinio. Eidama gatve suvokė, kad mobilųjį įsidėjo į kišenę, lyg diena būtų niekuo neišsiskirianti, visai kaip žinutė. Lauke atsispyrė pagundai nusipirkti paskalų žurnalą ir pakelį dražė „M&M“ – taupau, taupau – ir ėmė kopti į kalvą pro ligoninę, pro Voterlou parką (jame ant suoliuko netrukus po tėčio mirties Kregas padovanojo jai dailią, bet pigią karoliukų apyrankę – tai bene vienintelis iš jo gautas daiktas, toptelėjo Dilei) link nekilnojamojo turto agentūros, kur dirba Tamsina.

Jai nedingtelėjo, kad Tamsinos darbe gali nebūti, todėl ji nė kiek nenustebo, išvydusi seserį priimamajame: plaukai tvarkingai susukti į mazgą ant pakaušio, įprastai užsiėmusi. Dilė užsikniaubė dilbiais ant aukšto stalo krašto ir pasilenkė į priekį.

– Labas.

Tamsina nenusiėmė telefono ausinių. Dirstelėjo į didelį šiuolaikišką laikrodį ant sienos.

– Tik po pusės šešių…

Dilė išsitraukė mobilųjį iš kišenės ir atkišo Tamsinai.

– Noriu tau kai ką parodyti…

– Ne dabar.

– Tame, tai svarbu. Dėl Krego.

Tamsina pasilenkė prie jos.

– Man tas pat, – garsiai sušnibždėjo. – Nors būtų ir dėl Brado Pito. Nekalbu su tavim iki pusės šešių. Dar dešimt minučių. Eik ir atsisėsk.

Dilė atsiduso, įsikišo telefoną į kišenę ir nusivilko prie poros kėdžių raudonomis minkštomis sėdynėmis šalia stiklinio staliuko su brošiūromis: jose buvo pilna namų nuotraukų su raudonais jaudinamais užrašais skersai vaizdo „Parduota! Parduota!“ Dilė atsisėdo ir apsidairė. Išvydo aštuonis stalus, prie dviejų dirbo žmonės, kiti buvo įtartinai tvarkingi. Prie vieno stalų jaunas vyrukas ramių spalvų kostiumu su ryškiu kaklaraiščiu kažką karštai aiškino pagyvenusiai porai, tačiau ši, regis, nelabai tikėjo jo žodžiais. Kartkartėmis juodu susižvelgdavo, lyg ramindami vienas kitą, o tada jaunuolis dar labiau palinkdavo prie jų ir imdavo tratėti dar uoliau. Dilė spėliojo, ar ši pora ketina pirkti namą, ar nori parduoti, paskui pamanė, kad tokiomis aplinkybėmis iš Krego nebūtų jokios naudos, ir vėl apstulbo, kad iki šiol nenori verkti. Liko aštuonios minutės. Turbūt ji apsiverks rodydama Tamsinai Krego žinutę; turbūt tada supras, kas atsitiko.

Pagyvenusi pora atsistojo. Jaunuolis irgi ir padavė ranką taip, kad jie noromis nenoromis buvo priversti ją paspausti. Tebekalbėdamas jis per visą kambarį palydėjo juos prie durų ir net išlydėjo į lauką. Grįždamas prie stalo, garsiai pasakė Tamsinai: „Tik laiką sugaišau, velniai griebtų“, ir Dilė išgirdo sesers juoką. Keista girdėti ją juokiantis darbe. Tiesą sakant, apskritai keista girdėti ją juokiantis. Pastaruoju metu namie pokštaujama retai. Breida iš pietinio Dublino, Dilės bendrakursė, pasakė, kad po jos tėvo mirties buvo tiek daug pokštaujama, jog šeima vos neužmiršo, kad jis negali juoktis drauge. Dilė tokio elgesio neįsivaizdavo. Jos namuose sąmojus žarstydavo Ričis – Krisė kartais sakydavo, kad per dažnai, – o po jo mirties nebeišgirsi sąmojų. Dilė įstengė kelis kartus nusijuokti iš Krego kvailysčių, bet veikiau iš palengvėjimo, kad yra su žmogumi, nesusijusiu su Ričio mirtimi. Ėmė svarstyti, ar jai palengvėtų apsiverkus, o gal lengviau, kol ji nenori verkti?

Kompiuteriai ant dviejų užimtų stalų buvo išjungti. Tamsina nusiėmė ausines ir ėmė vikriai viską išjunginėti ir šūsniuoti. Gilumoje atsidarė kabineto durys, ir pasirodė pusamžis vienmarškinis susiglamžęs vyriškis su puodeliu vienoje rankoje ir mobiliuoju prie ausies kitoje. Jis perėjo kambarį, tebekalbėdamas telefonu, stabtelėjo prie Tamsinos stalo, pasilenkęs kažką jai pasakė, grįžo į kabinetą ir uždarė duris. Dilė atsistojo ir priėjo prie sesers.

– Kas čia toks?

– Ponas Mandis, – patenkinta atsakė Tamsina.

– Jis tavo viršininkas?

Tamsina apžvelgė kambarį. Jaunuolis ir pagyvenusi moteris prie gretimo stalo buvo įnikę į pokalbį.

– Paskui pasakysiu, – tarė Tamsina.

– Ką?

– Ša, – tarė Tamsina. – Gera žinia.

Ji atsistojo ir pasilygino palaidinukę.

– Einu striukės.

Lauke Dilė vėl ištraukė mobilųjį.

– Pažiūrėk!

Tamsina sustojo ir paėmė Dilės telefoną.

– Kas yra?

Į jas iš užpakalio atsitrenkė moteris.

– Žiūrėk, kur eini!

Tamsina nekreipė dėmesio. Valandėlę žiūrėjo į Dilės mobilųjį, paskui tarė:

– Koks pašlemėkas.

– Jis mane meta, tiesa? – pasitikslino Dilė.

Tamsina iš lėto linktelėjo. Paskui žvilgtelėjo į Dilę.

– Kaip tu?

– Neblogai, – atsakė Dilė. – Nesuprantu, kas yra, bet kol kas nieko nejaučiu.

Tamsina sušnarpštė.

– Taip, Robiui jis niekada nepatiko…

– O tėčiui patiko.

– Tėčiui patikdavo visi, su kuriais smagu.

Tamsina apkabino Dilę.

– Vargše mažute. Vargšyte. Tu to nenusipelnei.

– Man reikėtų ką nors daryti? – paklausė Dilė, nerangiai glausdamasi veidu prie sesers.

– Dieve mano, ne, – atsakė Tamsina. – Sakyčiau, laimingo kelio. Nedaryk nieko. – Ji atitraukė veidą ir ranką.

– Net nežinau, ar aš jo pasiilgsiu… – tarė Dilė.

– Šaunuolė, Dile.

– Bet man reikia vaikino.

– Susirasi kokį kitą, Dile. Patikimą kaip Robis.

Dilė atmetė galvą.

– Aš nenoriu tokio kaip Robis.

– Gali būti nepakenčiama karvė net liūdėdama, – rėžė Tamsina.

Dilė ištraukė mobilųjį seseriai iš rankos ir nužingsniavo kalva į viršų. Gal dabar laikas pravirkti? Galbūt dabar, supratusi, kad iš savanaudės Tamsinos paguodos nesulauks, ims savęs gailėtis ir pareis namo taip susigraudinusi, kad bent Krisė atkreips dėmesį. Bandė įsivaizduoti savo padėtį, savo pažeminimą, gresiančią vienatvę, net siaubingą tikimybę kur nors atsitiktinai sutikti Kregą su kita. Sumirksėjo. Akys tebebuvo sausos.

Ją pasivijo Tamsina.

– Dile…

– Ką?

– Atleisk, – atsiprašė Tamsina. – Tau dabar ir taip negera…

– Negera, – patvirtino Dilė. Jos žingsniavo per perėją Haigeito viršuje. – Taip, negera.

Tamsina paėmė jai už rankos.

– Pasakysi mamai?

– Žinoma! – apstulbo Dilė.

Tamsina stipriau suspaudė Dilei ranką.

– Aš irgi noriu mamai kai ką pasakyti…

Dilė pabandė ištraukti ranką.

– Apie Robį?

– Oi, ne, – nusišypsojo Tamsina. – Ne apie jį. Apie darbą. Ponas Mandis pasakė, kad dėl savo tarnybos galiu būti rami. Visiškai rami, anot jo. Kol kas atlyginimas toks pat, bet atsakomybė didesnė. Jis pasakė, jog, dalininkų nuomone, jiems pasisekė, kad aš dirbu agentūroje.

Dilė išplėšė ranką. Ji galvojo apie savo telefoną ir žinutę. Prisiminė Tamsiną su ausinėmis, išpuikusią pamaivą.

– Jis turėjo omeny, kad dirbi pusdykiai, – bjauriai pareiškė ir leidosi bėgti, kad pirma atsidurtų kalvos papėdėje ir pareitų namo anksčiau už Tamsiną.

Krisę su Eime ji rado virtuvėje, žiūrinėjančias nuotraukas Krisės skaitmeniniame fotoaparate. Nuotaika buvo keistoka, ant stalo stovėjo arbatinukas ir ąsotis su apvytusiomis violetinėmis gėlėmis. Dilei įžengus abi pakėlė akis, ir ji suvokė, kad užduso ir, keista, nė kiek nesusigraudino. Švystelėjo rankinę ant grindų, o akinius nuo saulės ant stalo.

– Mes žiūrinėjame buto, kuriame buvau, nuotraukas, – paaiškino Krisė, stengdamasi nepaisyti Dilės.

Dilė dirstelėjo į fotoaparatą. Išvydo kambarį, kuris galėtų būti bet kur, baltas, tuščias, tik patiestas tamsus kilimas.

– Tu nepatikėsi… – sutratėjo.

– Kuo?

Dilė ištraukė iš kišenės mobilųjį ir atkišo motinai. Krisė įsmeigė į jį akis.

– Ką tai reiškia?

– Pažiūrėk ir tu! – suriko Dilė Eimei.

Eimė pasilenkė prie telefono.

– O Dieve…

– Kas? – paklausė Krisė.

– O Dieve, – pakartojo Eimė, – šūdžius, kaip jis galėjo? – Ji puolė prie Dilės, apkabino ją per pečius. Dilė užsimerkė.

– Sakykit, kas čia vyksta? – pareikalavo Krisė.

– Jis mane pametė! – suriko Dilė.

– Jis…

– Kregas pametė Dilę! – paaiškino Eimė. – Neišdrįso pasakyti jai į akis, atsiuntė šitą apgailėtiną žinutę!

Krisė atsistojo ir apkabino Dilę.

– Oi, mieloji…

Trinktelėjo lauko durys, tarpduryje išdygo Tamsina.

– Turbūt mielai jį užmuštum? – spėjo Eimė.

– Jis to nevertas.

– Taip, Dile, nevertas, neišliek dėl jo nė ašarėlės…

– Aš ir neverkiu, – atsakė Dilė.

Krisė žengė atgal.

– Nei…

– Noriu pravirkti, – tarė Dilė. – Laukiu, kada pravirksiu. Bet neverkiu. – Ji dirstelėjo į Tamsiną. – Matyt, todėl, kad turiu seserį, kuri moka įstabiai raminti.

Tamsina padėjo ant stalo rankinę. Šis įprotis varydavo Ričį iš proto – „Padėk tą prakeiktą daiktą ant grindų, kur jo vieta!“ – bet Tamsina visada pasirūpindavo, kad rankinė gulėtų ant stalo ar kabėtų ant kėdės.

– Nemanau, kad reikia tave raminti, Dile, – tarė ji tokiu tonu, lyg vienintelė iš visos šeimos nebūtų praradusi savitvardos, – tiesą sakant, tiesiog nuostabu, kad tu jo atsikratei. Tačiau tokiomis aplinkybėmis naudingiau galvoti apie sėkmę, o aš šiandien turiu gerą naujieną: man negresia atleidimas iš darbo. Ponas Mandis patvirtino.

– Kaip gerai, – vos girdimai pasakė Krisė.

Eimė tylėjo. Ji paleido Dilę iš glėbio, bet tebelaikė ją už rankos.

– Sveikinu, mieloji, – truputį gyviau pridūrė Krisė.

Tamsina palenkė galvą.

Dilė dirstelėjo į Eimę.

– Vadinasi, nebėra dėl ko jaudintis, – tarė ji.

Eimė jai vos pastebimai pamerkė.

Krisė paėmė fotoaparatą ir atkišo, beveik juokdamasi.

– Kokia diena! – tarė ji.

Dukterys tylėdamos žiūrėjo į ją.

– Pirma, aš, rodos, radau butą.

Tyla.

– Antra, Tamsina išsaugojo darbą.

Tyla.

– Trečia, – tarė Krisė nebe taip apsimestinai guviai, – Dilė atsikratė vaikino, kuris jos kojos pirštelio nevertas…

Šį kartą tyla buvo dar nejaukesnė. Krisė skubiai žvilgtelėjo į Eimę.

– O ketvirta… – Ji nutilo. – Tu pasakyk, – liepė Eimei.

Eimė atsikrenkštė ir paleido Dilės ranką.

– Kelioms dienoms važiuoju į Niukaslą, – tarė ji ir staiga nutilo, lyg būtų ketinusi pasakyti daugiau, bet apsigalvojusi.

Dilei užkando žadą. Ji vedžiojo akimis nuo motinos prie Tamsinos laukdama sprogimo. Krisė žiūrėjo į fotoaparatą. Tamsina įbedė akis į grindis. Dilė lėtai pakreipė galvą, kad matytų Eimę. Eimė džiaugėsi. Eimė džiaugėsi, kad važiuos į Niukaslą, Krisė džiaugėsi, kad rado butą, o Tamsina džiaugėsi, kad neprarado darbo. Motinos ir seserų nuomone, Krego bailumas ir išdavystė po šių svarbių dalykų buvo nereikšminga. Ir Dilė pravirko iš pykčio, kad šeima nekreipia į ją dėmesio, nors ji dėmesio, be abejonės, nusipelnė.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

Margaretai nerimaujant, Dosonas būdavo itin vangus. Jis išsitiesdavo ant sofos atlošo iškišame svetainės lange ir visiškai suglebdavo, tik vos pastebimai krutėdavo ausytės, rodydamos: jis jaučia, kad ji sukinėjasi aplinkui, nuolat lipa laiptais aukštyn žemyn, trauko stalčius virtuvėje, kalba su savimi, lyg būtų vienintelė šių namų gyventoja. Tik po septynių, jei ji tebesikrapštydavo kuriame nors kambaryje, nesusijusiame su jo vakariene, katinas šlumštelėdavo nuo pagalvėlių ant grindų ir atsitūpdavo tokioje vietoje, kad ji būtinai prisimintų užmiršusi jį pašerti. Tegu jinai užgriūna ant jo, kad tik duotų ėdalo.

Buvo jau po septynių, Dosono nuomone, seniai po septynių. Margareta buvo svetainėje, paskui miegamajame, vėl svetainėje, paskui prie kompiuterio, bet nė karto neprisiartino prie tos vietos, kur buvo laikomas Dosono ypatingasis kačių ėdalas su mažomis kvadratinėmis skardinėmis mėsos, šią Dosonas būtų mielai šveitęs kas vakarą, bet jos būdavo atidaromos tik retkarčiais pagal katinui nesuvokiamą grafiką. Jis buvo atsitūpęs prieš ją mažiausiai tris kartus, ir jokio poveikio, todėl dabar ryžosi imtis paskutinės priemonės, griežtai uždraustos – galąsti nagų į naująjį kilimą itin prastai apsaugotoje vietoje, kur viršutinis laiptelis pereina į laiptų aikštelę. Margareta sukliko. Dosonas liovėsi draskęs. Atsitūpė ir stebeilijo į ją paslaptingomis geltonomis akimis.

– Tu bjaurus katine!

Dosonas nė nemirktelėjo.

– Man ant širdies guli daugybė dalykų, – tūžo Margareta. – Žinoma, tau tai nieko nereiškia, tu neturi širdies, tai ir gulėti niekam nėra ant ko.

Dosonas nė kiek neįsižeidė, vangiai nusižiovavo, bet nekrustelėjo.

– Ir tau nepakenktų šiek tiek papasninkauti.

Dosonas ištiesė plačią leteną išleistais nagais kilimo pusėn. Ant lygaus dulkių siurbliu išvalyto paviršiaus mėtėsi jau išdraskyti vilnų kuokštai.

– Gerai, – pasidavė Margareta. – Gerai.

Laiptais jis oriai nulipo pirmas, iškėlęs storą uodegą kaip pergalės vėliavą. Virtuvėje vėl atsitūpė įprastoje šėrimo vietoje ir laukė. Pasvarstė, gal priekaištingai sukniaukti, ir nusprendė, kad neverta. Ji dosniai, nekantriai bėrė į dubenėlį ypatingąjį ėdalą, nereikia jai dabar trukdyti. Dubenėlis atsidūrė ant grindų, jis atsistojo, išrietė nugarą ir be garso pražiojo rausvus nasrus.

– Še, imk, – tarė Margareta. – Tu storas pabaisa.

Dosonas pasilenkė prie dubenėlio, pauostė, o paskui, lyg būtų iki širdies gelmių įžeistas įprastų dalykų nepaprastumo, apsisuko ir išpėdino iš virtuvės. Margareta suriko ir spyrė į dubenėlį. Sausas kačių ėdalas pabiro ant grindų, jo buvo neįsivaizduojamai daug, tiek negalėjo tilpti mažame dubenėlyje. Dosonas trumpam šmėkštelėjo tarpduryje, apžvelgė reginį ir pasišalino. Margareta, bambėdama žodžius, vaikystėje nugirstus iš vyrų, kurie dažnai lankydavosi „Kopūstų lauke“, susirado semtuvą ir šepetį.

Dvidešimt minučių ji šlavė Dosono ėdalą, įbėrė jam naujo, plikėsi ir gėrė arbatą, kad nusiramintų. Tokiais atvejais Margareta džiaugdavosi, kad gyvena viena, kad niekas nemato, nei kaip ji netenka savitvardos, nei kaip ji priklausoma nuo katino. Be abejo, Skotas būtų iš jos pasijuokęs, ir jo juokas būtų dar labiau ją suerzinęs, o juk ji ir taip jaudinasi, kad sūnus išdrįso pakviesti Ričio dukterį į Niukaslą ir atsainiai, kaip būdinga jo kartai, – tačiau, Margaretos nuomone, nepadoru, – nusprendė, kad ji, Eimė, apsistos pas jį Klaveringo pastato bute. Kai jis pirmą kartą apie tai užsiminė, Margaretai pasirodė, kad sumanymas drąsus, bet patrauklus, be to, neįprastas, todėl geras. Bet kai ji ištaikė laiko pagalvoti ir įsivaizdavo, ką reiškia jausti šalia jauniausią Ričio dukterį Eimę, suteikti jai prieglobstį, kalbėti su ja ir ją užimti, Margaretą neišvengiamai apėmė baisus nerimas ir netikrumas, prislėgė nepakeliamas rūpestis. Skotui jos būsena atrodė juokinga, ir jis to neslėpė, todėl ji pasijuto dar blogiau.

Ji bandė analizuoti savo jausmus, bet išėjo šnipštas. Jie neišmintingi, bet nepaneigiami. Ji jautėsi taip, kaip pirmosiomis meilės Ričiui dienomis, kai juodu dar mokėsi mokykloje, ir vėliau, kai jis tik pradėjo garsėti, ir ji neabejojo, kad šitoks kitų merginų ir moterų dėmesys apsuks jam galvą. Žinoma, taip nenutiko; tiesiog stebuklas – moterų susižavėjimas jam patiko, glostė savimeilę, bet daug metų nedarė jokio poveikio, todėl, atsiradus Krisei, Margareta daug mėnesių jos nepaisė: dar viena garbintoja, galiausiai atšoksianti nuo muzikai ištikimo Ričio kaip naktinis drugys nuo įkaitusio lempos gaubto. Ji iš karto nesuvokė, kad Krisė kitokia, kad Krisė nepasitrauks, kad po cukruotų migdolų paviršiumi slypi plienas. Bėgo savaitės, Ričis, vis dar mielas, vis dar sklandžiai vengiantis menkiausių nemalonumų, vis labiau tolo, ir Margareta pamažu suprato susidūrusi su galia, su kokia anksčiau susidurti jai neteko. Ji prisiminė, kad iš pradžių, kol pyktis nesuteikė jėgų, jai buvo bloga iš baimės, fiziškai bloga. Dabar, nors ir ne taip slogiai, ji irgi bijojo Eimės Rositer viešnagės Tainmute.

Be abejo, su baime geriausia kovoti ką nors veikiant. Prieš dvidešimt penkerius metus ji prirėmė Ričį prie sienos, iškeisdama baimės stingulį į pykčio stiprybę. Ji nenorėjo to, kas įvyko paskui, tačiau bent jau pasirūpino, kad niekas nelaikytų jos apgailėtina vargše, pasak motinos, nebereikalingu sudėvėtu daiktu kaip pirštinė už šilingą. Suvokusi, kad Ričis iš tiesų vyksta į Pietus, kad ketina pradėti gyvenimą ir karjerą iš naujo, ir, spėjo, sukurti naują šeimą Londone, Margareta iš paskutiniųjų stengėsi nepalūžti, įrodyti, kad mokės gyventi be Ričio ir visko, kas susiję su juo. Jei kas būtų pagailėjęs Margaretos Rositer, ji būtų patarusi nešvaistyti gailesčio veltui.

Turbūt todėl, Glendai pasakius apie Eimės atvykimą: „Oi, kiek daug jis iš tavęs nori, tiesa? Jaunimas paprasčiausiai negalvoja“, Margareta šaltai atkirto, nepakeldama akių nuo popierių: „Neįžvelgiu jokių sunkumų, Glenda, ir būsiu dėkinga, jei jų neišgalvosi.“

Glenda gūžtelėjo pečiais. Gyvenimas su Bariu išmokė ją skirti įvairius blogos nuotaikos atspalvius, ir nors jai atrodė, kad nesąžininga tuo piktnaudžiauti, ji bent jau neabejojo esanti niekuo dėta. Palaukė valandą, o paskui, dėdama puodelį su kava Margaretai ant stalo, paprastai pasiūlė: „Gali apgyvendinti ją savo namuose.“

Margareta kažką suniurnėjo. Ji nepakėlė akių į Glendą ir net kavos, regis, nematė. Išsipasakojusi Glendai ir nesitikėjo, kad ši nutylės, o kadangi sprendimas teisingas ir dalykiškas, pati turėjo susivokti, Glendos kaltinti negalima. Bet tai pripažinti buvo sunku. Margareta suvokė, kad daug lengviau vėliau be žodžių padėti ant Glendos stalo dėžutę pyragaičių su kremu – bendradarbė juos dievina, – eiti namo, niekam negirdint paskambinti Skotui ir pasakyti, kad Eimė gali apsistoti Persio Sodų gatvėje.

– Oi, ne, nereikia, – maloniai atsakė Skotas.

Jis tebebuvo darbe, o ten patenkintas jausdavo galįs valdyti motiną.

– Tai netinkama, – tarė Margareta. – Jūs giminaičiai, bet jai tik aštuoniolika, ir jūs beveik nepažįstami.

– Mudu pažįstami geriau nei tu su ja…

– Nesakau, kad man smagu, – prisipažino Margareta. – Nesakau, kad nekantraudama jos laukiu. Bet tau toptelėjo ją pakviesti, o ji sutiko, ir niekur nedingsi. Bet jai apsistoti pas tave neatrodytų padoru.

– Neatrodytų?

– Puiku, nepadoru. Tik ne tavo metų vyras ir mergaitė.

– Aš miegu ant sofos, – tarė Skotas. – Vonios kambario durys turi skląstį. Miegosiu apsirengęs, jei tau nuo to bus ramiau.

– Neketinu ginčytis, Skotai…

– Aš irgi, – atkirto jis. – Atleisk, mama, turiu eiti, – pridūrė ir atsijungė, o ji liko stovėti svetainėje su telefonu rankoje ir Dosonu ant sofos atlošo, nenuleidžiančiu nuo šeimininkės vos pramerktos akies.

Dabar, po poros valandų, išgėrusi arbatos ir nutarusi, kad vakarieniauti beprasmiška, Margareta tebebuvo smarkiai susijaudinusi ir erzinamai įsiaudrinusi, nes numanė, kad pati kalta, bet padaryti nieko negali. Ji nenorėjo, kad Eimė atvažiuotų į Niukaslą, bet Eimė atvažiuoja. Ji nenorėjo, kad Eimė apsistotų pas Skotą, bet ji ten apsistos. Margareta barkštelėdama padėjo arbatos puodelį, staiga nudrožė į svetainę ir susirado užrašų knygelę tymo viršeliais su telefono numeriais.

Ji skubiai surinko Londono numerį ir stovėjo užsimerkusi, sulaikiusi kvapą, laukdama, kol kas nors pakels ragelį.

– Alio? – budriai ištarė Krisė.

Margareta išsižiojo ir tylėjo. Tą akimirką nebuvo įsitikinusi, kad per šitiek ilgų ir sunkių metų nė karto tiesiogiai nesikalbėjo su Krise.

– Alio?! – pakartojo Krisė dar nepatikliau.

– Čia Margareta, – tarė Margareta.

Stojo trumpa tyla.

– Margareta?

– Margareta Rositer, – paaiškino Margareta.

– O…

– Aš… aš jums netrukdau?

– Ne, – atsakė Krisė.

– Aš norėjau, – prabilo Margareta – aš tik norėjau… – Ji nutilo.

– Nemanau, kad mes turime ką pasakyti viena kitai, – rėžė Krisė. – Ar jūs manot kitaip?

Margareta įkvėpė.

– Aš dėl Eimės, – pasakė tvirčiau.

– Eimės? – Krisės balsas paaštrėjo. – Kodėl?

– Ji atvažiuoja į Niukaslą…

– Žinau.

– Aš norėjau… norėjau, kad jums būtų ramiau. Dėl to, kur ji apsistos.

Vėl stojo tyla. Be galo nesmagi, ir truko ilgai, taip ilgai, kad Margareta paklausė:

– Jūs mane girdit?

– Taip.

– Ką gi, – vėl prabilo Margareta, – galiu įsivaizduoti, kaip jaučiatės…

– Abejoju.

– Dėl Eimės kelionės į čia, taigi tenorėjau nuraminti, kad ji apsistos pas mane.

Krisė kandžiai prunkštelėjo.

– Nuraminti?

– Negi norėtumėt, kad ji apsigyventų pas mano sūnų Skotą? – paklausė Margareta.

– O Dieve, – atsiliepė Krisė.

– Manau, jie ketino…

– Nieko nenoriu žinoti, – pertraukė ją Krisė. – Nieko apie tai nenoriu žinoti.

– Aišku, – atsakė Margareta. Ji atgavo savitvardą, nebe taip jaudinosi. – Aišku. Bet vis tiek norėtumėte žinoti, ar jai niekas negresia?

Krisė neatsakė.

– Jūs norėtumėt žinoti, – neatlyžo Margareta, – kad ji, atvykusi į Niukaslą, apsistos mano svečių kambaryje, kur jai niekas negrės?

– Taip, – šaltai atsakė Krisė.

Margareta nusišypsojo rageliui.

– Tik todėl ir paskambinau.

– Taip.

– Kad nusiramintumėte. Tik todėl jums ir paskambinau. Dabar atsisveikinu.

Vėl stojo tyla.

– Tada sudiev, – tarė Margareta ir padėjo ragelį.

Apžvelgė kambarį. Dosonas vėl buvo išsitiesęs ant sofos ir beveik užsimerkęs. Margareta pergalingai džiūgavo, vėl atgavusi drąsą. Ji vėl vadovauja, vėl gali tvarkyti reikalus, kurių tvarkyti nenori. Žvilgtelėjo į telefoną. Dabar skambins Skotui.

Tamsina pasakė, kad ponas Mandis pats ateis patarti Krisei, kaip geriausia parduoti namą. Ji sugebėjo tai ištarti taip globėjiškai, kad Krisė pasijuto visiška nevykėlė, o paskui pridūrė radusi agentūrą „Greita pradžia“, prekiaujančią gerais dėvėtais drabužiais artistams, kurie koncertuoja klubuose, teatre ar televizijoje, ir pakvietusi užsukti pažiūrėti, gal jiems kas nors tiks iš Ričio garderobo. Išpoškinusi visas tris lemtingas naujienas, ji iš naujo susirišo arklio uodegą, čiupo rankinę ir išėjo susitikti su Robiu – reikėjo išsirinkti rankenas durims spintos, kurią jis meistrauja jos drabužiams savo bute Arkų Galerijoje.

– Man patiktų stiklas, – tarė Tamsina, standžiai susiverždama plaukus juoda gumele, – tik ne senoviškas briaunoto krištolo.

Paskui ji dalykiškai kaip dera verslininkei, ramiai sutvarkiusiai visus reikalus, pabučiavo motiną ir ryžtingai užtrenkė duris.

Krisė pasiėmė puodelį su arbata, išėjo iš virtuvės ir lėtai nužingsniavo koridoriumi. Stabtelėjo prie Ričio pratybų kambario durų, apžvelgė kilimą su įdubomis, prikimštas lentynas ir pamanė, kad vieta, neseniai atrodžiusi sužalota ir išniekinta, dabar tėra bedvasė ir blanki. Priėjo prie lentynų, ištraukė pirmą pakliuvusią kompaktinę plokštelę, Tonio Beneto. Ant voko buvo jo dar visai jauno nuotrauka: didžianosis suglebęs vaikinas su kostiumu ir kaklaraiščiu atsainiai sėdi įrašų kabinoje ant grindų, prisimerkęs, nerūpestingai vienoje rankoje laikydamas natas. Turbūt tuo metu jam buvo vos per trisdešimt. Tokio amžiaus Ričio ji nepažinojo. Septintame dešimtmetyje, kai jaunas Tonis Benetas pirmą kartą įrašė „Palikau širdį San Fransiske“, Ričiui buvo dvidešimt keleri, ir jis dar tik stengėsi prasimušti į žmones. Kai Krisė su juo susipažino, jam buvo keturiasdešimt dveji, o jai tik dvidešimt treji. Tada amžiaus skirtumas jaudino, kaip seksualu, ji puikiai suvokė, kad yra jauna, gaivi ir kupina jėgų. Ji neįtikimai aiškiai suvokė esanti gyva, nes jis buvo smarkiai vyresnis. Jis mirė, vis dar vyresnis už ją devyniolika metų, bet tie metai sutrumpėjo. Jei nebūtų miręs, po trejų metų jam būtų sukakę septyniasdešimt, o jai, Krisei, būtų penkiasdešimt vieni.

Ji atsiduso ir įkišo Tonį Benetą į vietą lentynoje. Jis buvo Ričio stabas, ne vien dėl balso, bet ir dėl nerūpestingo nuoširdumo. Negi Beneto šeimoje Kalifornijoje jo atsainus geraširdiškas žavesys nė karto mirtinai nesuerzino namiškių, negi jo namuose nė karto neskambėjo riksmai ir klyksmai vietoj „Nutaisyk linksmą miną“? Gal jo šeima negalėdavo pakęsti žmonių, kurie iš jo padarė žvaigždę, tūkstančių ištikimų, jausmingų, savininkiškų gerbėjų, dar bjauresnių, nes, akivaizdu, be jų Benetas – niekas? Krisė apsisuko ir lėtai išėjo iš pratybų kambario. Pasuko į mažąjį kambariuką prie laukujų durų, atstojantį jai kabinetą.

Gerbėjos. Jos užtvindė jo elektroninį paštą šimtais žinučių, guosdamos, prisimindamos, prašydamos atmino, smulkmenos, norėdamos užmegzti ryšį, pabrėžti svarbą. Savaitę ar dvi po Ričio mirties ji stropiai atsakinėjo beveik visoms, skatinama dvasinės giminystės jausmo, susieta su jomis sukrėtimo, netekties ir ilgesio. Bet bėgo savaitės, jai vis sunkiau darėsi įsijausti į jų būseną, paskui gerbėjos pradėjo jai nebepatikti, o dabar netgi siutino. Ji pyko ne tik ant maldaujančių moterų – ir ant Ričio, kurio joms taip reikia, kuris sukėlė tokį sąmyšį, o paskui pasitraukė, palikęs ją srėbti, ko ji neišsivirė.

Krisė atsisėdo prie monitoriaus. Gavo tris šimtus septyniasdešimt keturis naujus laiškus iš svetainės, kurią sukūrė Ričiui, kurią tvarkė vietoj Ričio, nuo kurios Ričį saugojo. Trys šimtai septyniasdešimt keturi laiškai per pastarąsias dvi savaites, nes tiek laiko ji netikrino elektroninio pašto, nebepajėgė. Kelis laiškus buvo parašęs tas pats žmogus: tokie gyvena už savo menkutės tikrovės ribų ir be jokios gėdos kaulija, kol sulaukia atsakymo.

Atsakymo nebus, pamanė Krisė. Po Ričio mirties ji pranešė visiems, kieno adresus turėjo, paskui, po kelių savaičių, vėl parašė. Daugiau nebeturi ko pasakyti, viskas baigta. Dievaitis mirė, ir jos visos turės guostis jo muzika, jo paveldu. Ji, Krisė, nesileis paskiriama šventosios ugnies sergėtoja, o kad būtų visiškai aišku, laiškus ištrins. Krustelėjo pelę ant padėklo, padovanoto dukrų, su tėvo portretu prie fortepijono, atmesta galva, užsimerkęs, dainuojantis, ir trimis spragtelėjimais viską sutvarkė. Nieko nebeliko.

– Daryk, ką privalai, – anądien piktai pasakė Sju, išvarginta Krisės neryžtingumo. – Neklausinėk manęs. Pasitikėk nuojauta. Anksčiau pasitikėdavai, tai kurių galų atsisakyti įpročių, kai gyvenimas pašlijo?

Krisė atsistojo. Kompiuterį paliks įjungtą ir vėliau ištrins dar daugiau. Trins tol, kol išsisklaidys Ričį supantis painiavos ir apmaudo kamuolys, kol jai pavyks prisiminti smulkmeną, svarbią tik jai vienai. Juk įmanoma tai padaryti? Juk keli pastarieji mėnesiai ir metai negali visiškai išdildyti ankstesnių brangių ir vertingų dalykų?

Ji nuslinko į svetainę. Dukterys liovėsi ja naudotis, užsidarydavo su skreitinukais savo kambariuose, Tamsiną vis labiau viliojo šeimyniškas Robio butas, juolab kad jis pripažino – butui reikia moteriškos rankos. Tik Krisės krėslas atrodė naudojamas, pagalvėlės vis dar įdubusios po nakties – ji žiūrėjo televizorių, žurnalai ir bylos suversti ant žemo staliuko, ant knygos tuščia vyno taurė. Reiks imtis darbo, viską sutvarkyti, supurenti, nublizginti, tik tada kambarį bus galima parodyti ponui Mandžiui. Ji susigūžė, taip ir matydama vertinantį pono Mandžio žvilgsnį, slystantį jos svetaine, dar labiau susigūžė, įsivaizdavusi, kaip sako Tamsinai sutinkanti, bet dar ne dabar. Laikas liautis kartojus „ne dabar“, sako Sju. Įnikę kartoti „ne dabar“, žmonės galop nebegali rinktis. Ar ji to nori? Taip? Negi ji iš tikrųjų nori taip ištižti, kad neįstengtų kalbėti telefonu su pirmąja velionio vyro žmona, juk būgštauja, kad neįstengė?

Krisė padėjo arbatos puodelį prie taurės ir pasistengė abejingai supurenti krėslo pagalvėles. Anksčiau būtų iškart tai padariusi, vakare, eidama gulti, kad svetainė, tiesą sakant, visi namai, atrodytų gyvi ir paruošti pabudimui. Dabar, nors labai stengėsi neapsileisti, namai apsiblausė, tvarkytis reikėdavo didelių pastangų, lyg nebebūtų prasmės rūpintis, kad visi pašaliai blizgėtų kaip stiklas. Jai pirmą kartą miglotai toptelėjo, kad praradusi Ričio vadybininkės darbą ji sutriko, visai kaip dėl jo mirties. Kas sakė, rodos, kažkoks ministras, kad dirbti naudinga?

– Mama! – iš tarpdurio pašaukė Dilė.

Krisė krūptelėjo.

– Dieve, maniau, jūs visos išėjot…

– Aš buvau viršuje, – paaiškino Dilė. – Nori kavos?

– Ką tik išgėriau arbatos…

Dilė apžvelgė kambarį, lyg mėgintų įsidėmėti, kaip jis atrodo.

– Čia liūdnoka…

– Taip. Kur Eimė?

Dilė gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau.

– Tamsina išėjo pas Robį.

– Vadinasi, bent čia jokių permainų…

– Dile… – tarė Krisė.

Dilė liovėsi žvalgytis ir įsmeigė akis į motiną.

– Dile, palydėk mane apžiūrėti buto, – paprašė Krisė.

– Kodėl aš? – nepatenkinta paklausė Dilė.

– Tamsina dažniausiai būna pas Robį. Eimė išvažiuoja… žinai, kur ji išvažiuoja. O aš nenoriu spręsti viena, nenoriu, tikrai.

Ji nutilo. Dilė palenkė galvą, ir šviesūs plaukai užkrito jai ant veido.

– Būk gera, – maldavo Krisė. – Eime kartu, padėk man.

Stojo ilga tyla. Paskui Dilė atmetė plaukus ir susuko į mazgą.

– Kodėl gi ne? – blankiai nusišypsojo motinai.

Skotas niūniavo. Uždėjo ant grotuvo vieną Rodo Stiuarto „Amerikietiško dainyno“ kompaktinių plokštelių ir dainavo kartu. Atidarė buto langus ir, išvilkęs antklodę, ją persvėrė per palangę, kaip kartą buvo matęs Šveicarijos kaime per vienintelę mokyklos ekskursiją, į kurią vyko. Jie turėjo slidinėti, bet Skotas su draugais važinėjosi plastikinėmis rogutėmis per suplūktą kaip akmuo sniegą. Vienoje pusėje kaimo stovėjo šiuolaikiški daugiabučiai, kitoje pusėje – karamelės spalvos trobelės su langinėmis ir neįtikimai tvarkingomis trinkų rietuvėmis, o balkonuose giedrą šaltą rytą buvo pakabinti skiautiniai ir velenėliai it vaikiškuose eilėraštukuose apie tvarkingą namų ūkį ir žąsų plunksnų patalus. Dabar, Eimės atvykimo garbei, Skotas vėdino antklodę visų Taino tiltu burzgiančių mašinų akivaizdoje.

Dar jos garbei nupirko naują patalynę. Rinkosi visą šeštadienio rytą, stengėsi, nors ir ne per daug, ir išsinešė medvilninį komplektą pilkais ir baltais dryželiais, jo nuomone, neutralų, kad netrikdytų nė vieno. Nupirko naujus rankšluosčius, butelį žalsvo skysto muilo rankoms ir daugybę pakuočių dietinės kokakolos. Visos jo bendradarbės gerdavo dietinę kokakolą, trumpam atitrūkusios nuo kavos ir svaigalų. Jei Eimė jos negeria, jai išvažiavus išgers bendradarbės, bet šiuo tarpu Skotas negalvojo apie Eimės išvažiavimą. Jis džiaugėsi jos atvažiavimu.

Buvo toks patenkintas, kad ištvėrė net piktinantį motinos skambutį. Ji paskambino vakare po žygio pirkti patalynės ir pergalingai pareiškė pasikalbėjusi su Eimės motina („Ką?“ – suriko Skotas) ir susitarusi, kad Eimė dorybingai apsistos Persio Sodų gatvėje.

– Tu su ja kalbėjai?

– Kalbėjau, – atsakė Margareta labai patenkinta.

– Mama, tu nepaprasta, – tarė Skotas. – Tikrai.

– Ačiū.

– Vadinasi, dėl visko sutarta…

– Taip, – atsakė Margareta. – Atleisk, tave nuvyliau, vaikeli, bet neabejoju, kad pats supranti – taip geriau.

– Ką gi, – atsainiai tarė Skotas, – juk neilgai…

– Keturios naktys.

– Oi, ne, tik trys, – pataisė Skotas.

– Sakei, keturios…

– Tikrai? Nemanau. Nenorėjau pirmą kartą persistengti.

– Keturios naktys, – tvirtai pakartojo Margareta. – Nuo ketvirtadienio iki pirmadienio. Keturios naktys.

– Mes apsigalvojom, – tarė Skotas.

– Apsigalvojot?

– Aha, apsigalvojom, – patvirtino jis. – Aš jai išsiunčiau bilietus.

– Vargu ar verta važiuoti trims naktims… – tarė Margareta.

– Ji taip norėjo.

– Nesu įsitikinusi…

– Dėl visko susitarta. Viskas padaryta. Viskas sutvarkyta. Sekmadienį tu ją pamatysi. Sekmadienį ją atvešiu į Tainmutą.

– Skotai, – įtariai paklausė Margareta, – Skotai, tu man sakai tiesą?

Jis pažvelgė į naują švarutėlę patalynę žvilgiuose paketuose, gulinčią ant juodos sofos. Nusišypsojo į ragelį.

– Žinoma, – patvirtino jis. – Žinoma! Kam tau meluočiau dėl tokio dalyko?

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

Fransiui Levertonui patiko marti. Miriama buvo graži, sumani, gabi, per penkerius metus pagimdė du sūnus ir pritarė Fransio nuomonei, kad Marko laimėjimai būtų didesni nepalikus jo likimo valiai. Juodu niekada atvirai neaptarinėjo Marko galimybių ir trūkumų, bet be žodžių sutarė, kad kartais Markui reikia nurodyti, kaip elgtis, žinoma, atsargiai, ypač jei dėl įgimto geraširdiškumo jis imtų kenkti firmai ar šeimai.

Taip nutiko dėl Krisės Rositer – Fransis Levertonas ryžtingai vadino ją Krise Kelsi. Ričis Rositeris Fransio šeimoje buvo savas žmogus, nes Fransio žmona ir jos seserys jį dievino ir baisiausiai didžiavosi, kad jis gyvena tame pačiame Londono rajone kaip jos. Ričiui mirus, Levertonų šeima buvo priblokšta ir nuoširdžiai užjautė našlę su dukterimis, kol paaiškėjo, kad Krisė – Ričio sugyventinė, išskyrusi pirmą jo šeimą. Tada užuojautos sumažėjo.

Todėl kai Markas, pavėlavęs šabo vakarienės ir pamatęs, kad tėvai, žmona ir jos brolis su broliene jo laukia, paaiškino, kodėl užtruko, tėvas santūriai ir tėviškai pasakė, kad advokatai – ne psichoanalitikai ir jis, Markas, neturėtų painioti užuojautos su profesionalia pagalba, kurią dera suteikti ir kuri atitinkamai apmokama. Paskui Fransis dirstelėjo į Miriamą, laukdamas paramos. Tačiau Miriama nebuvo linkusi pritarti. Ji spėliojo, ar vištiena, kurią pataisė, atitinka griežtus anytos reikalavimus, be to, šiuo atveju suvokė, kad Markas daug geresnis vyras už šešurą kaip tik dėl gailestingos širdies ir ryžto peržengti ribas ir nepaisyti elgesio normų, jei jam atrodo, kad seni įpročiai virtę viso labo įpročiais. Todėl ji paėmė šakutę, nusišypsojo šešurui ir pasakė, kad jis, be abejo, teisus, bet visoms žmonių bėdoms, su kuriomis Markas kasdien susiduria, nerasi vieno sprendimo, tiesa?

Markas apstulbo. Jis buvo pratęs, kad žmona su tėvu jį užsipuola kartu, ir buvo nusiteikęs pripažinti – kaip dažnai nenoromis, – kad, ko gero, širdis vėl įveikusi protą. Bet šį kartą valgomajame jinai jį užstojo prieš tėvą. Markas dėkingai pažvelgė į žmoną ir pasitaisė marškinių rankogalius, tegul mato, kad jis nešioja sąsagas, kurias ji padovanojo. Miriama narsiai šypsojosi jo tėvui.

Vakaras buvo ilgas. Fransis turėjo parodyti, kas yra šeimos galva, kad užmirštų Miriamos išdavystę, todėl maldos ir apeigos buvo iškilmingai ilgos. Be to, jis išsamiai – labai išsamiai – aiškino, kaip svarbu oficialiai elgtis su klientais nesileidžiant į asmeniškus santykius, ir Miriamos brolienė, užaugusi laisvų pažiūrų šeimoje, kurioje šabo beveik niekas nešventė, pastebimai sunerimo ir vis akivaizdžiau stengėsi atkreipti vyro dėmesį.

– Ateinanti auklė…

Miriama kuo meiliausiai pabučiavo išeinantį šešurą ir suspaudė jam ranką.

– Puiki vakarienė, brangioji, – tarė anyta, – bet aš vištieną taisau be čiobrelių.

Virtuvėje tarp nešvarių lėkščių ir taurių Markas apkabino žmoną.

– Kas tau pasidarė? – sušnibždėjo jai į plaukus.

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Man pasidarė jos gaila. Tos Krisės.

– O manęs ne?

– Ne, – atsakė Miriama. – Juk aš vis tiek tavo pusėje, taip? Įdomu, ar ją kas nors palaiko?

Markas atitraukė rankas.

– Man atrodo, mama jai pernelyg griežta. Ar mama, o ji juk turi savo nuomonę ir yra tvirto būdo, kada nors privertė tėvą padaryti bent vieną dalyką, kurio jis nenorėjo?

– Taigi.

– Krisė Rositer atrodė graudžiai, – pasakojo Markas, – sėdėdama su puodeliu kavos. Juk ji pripažinta specialistė, graži, gabi moteris, ji šitiek metų rūpinosi, kad tas žmogus uždirbtų pinigų visai šeimai, o dabar kortų namelis subyrėjo, ir jis net pasirūpino, kad ji negautų fortepijono. Kaip galėjau jos nepagailėti?

Miriama dėjo į indaplovę lėkštes.

– Niekas tau neliepia nesigailėti. Bent aš tikrai ne.

– Patariau jai parduoti namą ir susirasti darbą. Bet kokį darbą. Nebūtinai susijusį su ankstesniu.

– Išmintinga, – atsitiesė Miriama. – Ne jautrumas, o sveikas protas. – Paskui pažvelgė jam į akis. – Nesuprantu, kodėl neturėtum jai padėti, turiu omeny, jei išgirsi apie kokį darbelį.

– Tikrai?

– Toks tas šiuolaikinis pasaulis, – atsiliepė Miriama. – Dabar viską darome kitaip. – Ji greitai jį pabučiavo. – Bet tavo tėvą aš labai gerbiu. Be abejonės.

Nuo to šabo Krisė Kelsi dingo kaip į vandenį. Slapta paklausinėjęs, Markas sužinojo, kad namas Haigeite parduodamas, bet sumokėjus hipoteką, pinigų turbūt neužteks nusipirkti būstui, todėl Krisė ieško buto išsinuomoti. Atrodo, darbo ji kol kas nerado, matyt, gyvena iš menkų paskutinių Ričio honorarų ir paskolos. Paskolų Markas nemėgo. Šiuo atžvilgiu visiškai pritarė tėvui.

Jis manė, kad kebli Krisės padėtis sudomino jį ir net Miriamą, nes tai šiems laikams būdingas reiškinys. Dirbanti moteris, specialistė, turinti dvidešimties metų stažą, tapo įstatymo, pagal kurį tik sutuoktiniui nereikia mokėti paveldimo turto mokesčio, auka. Markas, kaip advokatas, matė, kad tai neteisinga, o kaip žmogus skaudžiai ir jautė. Beprasmiška piktai vadinti Krisę grobuone, kaip dabar daro jo motina ir tetos, savo malonumui išardžiusia laimingą Ričio šeimą Šiaurėje ir sukėlusia sielvarto visiems aplinkiniams. Ričis buvo pusamžis vyras, o ne jautrus paauglys, todėl, Marko nuomone, net kaltesnis už merginą, dėl kurios paliko žmoną. Ir ta mergina bent iš dalies tesėjo jam duotus pažadus. Jis dainavo per šalies televiziją, dainavo Londono teatre „Palladium“, netgi dainavo kažkuriam (ne pačiam svarbiausiam) karališkosios šeimos nariui. Bet jis nėjo iki galo. Ryžosi atvykti į Pietus, gyventi su ja, daryti jai vaikus, bet kelionės nebaigė, kartais atsigręždavo žvilgtelėti per petį. Ir dėl jo nenoro įsipareigoti, dėl troškimo visada pasilikti pasirinkimo teisės regimybę Krisė dabar neapsaugota, ko gero, net paauglė nebuvo tokia bejėgė, o keisčiausia, turint omeny jos patirtį, netinkama vienintelei sričiai, kurią išmano.

– Negali tapti jos princu ant balto žirgo, – tarė Miriama. – Ir globoti jos negali. Turi laukti. – Ji pasukiojo vestuvinį žiedą ant piršto. – Gal iš šitos istorijos bus ir naudos: ėmiau labiau tave vertinti.

Netiesiogiai reikalą išjudino Marko tėvas. Be Andru Karnegio posakio, jis brangino ir dar vieną: „Nelauk laimės į nagus įpuolant.“ Fransis didžiavosi, kad pasiruošęs atsižvelgti į naujas galimybes, kad niekada nepražiopsojo progos parodyti, jog yra sūnus, kokiu tėvas didžiuotųsi, nes kuklią, nors ir patikimą kontorėlę pavertė didžiule firma. Jis niekada nepraleisdavo progos priminti Markui, kad protas turi būti budrus, imlus ir nešališkas, o kadangi šiuo metu Markas dažnai galvodavo apie Krisės padėtį ir daugybę šiuolaikinių moterų, atsidūrusių panašioje padėtyje, pasirodė visai nesunku rasti išeitį, persimetant žodžiu su priimamojo sekretore prieš darbą.

– Labas rytas, Tereza.

Ji mašinaliai nusišypsojo.

– Labas rytas, pone Markai.

– Kaip sekasi, Tereza?

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Kaip paprastai, pone Markai. Pats suprantate.

Markas luktelėjo, sustingo su skreitinuku rankoje.

– Kaip?

Tereza buvo nustūmusi akinius ant kukliai sušukuoto tamsiaplaukio viršugalvio. Dabar užsidėjo juos ant nosies ir prunkštelėjo.

– Kam jums mano rūpesčiai, pone Markai…

Markas padėjo skreitinuką.

– Man svarbu. Kas atsitiko?

Tereza atsiduso. Paskui pažvelgė Markui į akis pro siaubingus modernius akinius ir atsakė:

– Mano vyras nusipirko verslą Kanadoje.

– Kanadoje?

– Edmontone, – patikslino Tereza ir nudūrė akis į stalą. – Jis nori, kad važiuotume į Edmontoną. Edmontonas. Tik įsivaizduokit.

Virtuvės stalo beveik nebebuvo matyti iš po butelių, stiklainių ir praplėštų paketų. Krisė, apsijuosusi plastikinę prijuostę, išmargintą milžiniškais neįtikimai spindinčiais vaisiais, nuosekliai tuštino milžinišką šaldytuvą, jį Ričis įkalbėjo nusipirkti vos prieš aštuonis mėnesius, girdi, dukros bus labai patenkintos, kad durelėse įtaisytas ledų ir vandens dozatorius: paspaudi mygtuką – ir gauni ledo kubelių, smulkinto ledo arba ledinio vandens.

Šią akimirką šaldytuvas įkūnijo viską, ko Krisė bijojo ir kuo piktinosi. Didžiulis, spindintis, prigrūstas galybės apkramtytų ir švaistūniškai nereikalingų produktų, pasenusių produktų ir tiesiog šlamšto – kaip čia pateko braškių skonio želės spagečiai? – šaldytuvas griežtai priekaištavo Krisei už daugelį metų netramdomo kvailumo, dabar ypač bjauraus ir nedovanotino. Stiklainiai amerikietiškų marinuotų agurkų, prancūziško ekologiško majonezo, šveicariškos uogienės iš ekologiškų vėlyvųjų ievų vos nepravirkdė jos iš pykčio ir apgailestavimo. Juolab kad Ričis niekada negerdavo šalto vandens ir nemėgdavo ledukų viskyje, šaldytuvo jam reikėjo tik svarbiausiems produktams, pienui ir sviestui. Apimta pasibjaurėjimo ir nevilties, Krisė žiūrėjo į pasenusį juodųjų trumų padažą rankoje. Kur buvo jos protas? Ričis su dukterimis pasigardindavo tik kečupu. Kam nupirktas šitas?

– Oho, – tarė Eimė.

Ji stovėjo virtuvės tarpduryje, vienoje rankoje laikydama šūsnį užrašų, kitoje – puodelį.

Krisė trinktelėjo stiklainį ant stalo prie kiaušinių pakuotės ir mažo netaisyklingo luito, įvynioto į aptrintą plastiką.

– Mes valgysime viską, ką man pavyks išgelbėti, ir kol suvalgysime, nenupirksiu nė duonos riekės.

Eimė priėjo prie stalo ir nužvelgė jį. Padėjo puodelį ir paėmė luitą.

– Kas čia?

– Sūris?

Eimė atsargiai spustelėjo.

– Pernelyg minkštas.

– Senas sūris, – patikslino Krisė.

Eimė švystelėjo luitą į šiukšlių dėžę.

– Išmetam.

– Neišmesk nieko, neparodžiusi man, – subarė Krisė.

Eimė dirstelėjo į stalą.

– Šlykštu…

– Taip, – pritarė Krisė, – sutinku. Šlykštu. Turėti tokių produktų, ypač dabartinėmis aplinkybėmis, šlykštu. Bet mes neišmesim. Negalim.

– Gal viskas bus atsidūrę šiukšlyne, kai grįšiu, – neišmintingai pasakė Eimė.

Staiga stojo iškalbinga tyla. Krisė stovėjo prie šaldytuvo ir spoksojo į vidų. Eimė kuo nerūpestingiau perėjo per virtuvę ir įjungė virdulį.

– Ar jame yra vandens? – paklausė Krisė.

Eimė atsiduso, išjungė virdulį, padėjo popierius, nusinešė virdulį prie kriauklės, pripylė vandens ir vėl įjungė.

– Nėra prasmės apsimesti, kad nevažiuoju, – pasakė.

Krisė padėjo ant stalo slystančius praplėštus paketus su rūkyta mėsa.

– Nesijaudink.

Eimė laukė. Žvilgtelėjo į užrašus. Ispaniški posakiai, labiausiai patinkančius ji pabraukė raudonai. Kartoti bjauru, bet ispanų kalba malonu deklamuoti.

– Ji man paskambino, – tarė Krisė.

Eimė grįžo prie stalo ieškoti puodelio.

– Arbatos?

– Girdėjai, ką sakiau?

– Taip. Arbatos?

– Ačiū, ne, – atkirto Krisė. – Ji paskambino man pasakyti, kad nesijaudinčiau, tau nereikės nepadoriai apsistosi jos sūnaus bute, nes apsistosi ne pas jį, o pas ją.

Eimė išėmė iš spintelės dėžutę su arbatžolių maišeliais.

– Ji vardu Margareta. Jis vardu Skotas.

Krisė tylėjo.

– Su ja tai niekaip nesusiję, – tarė Eimė.

– Ji mano, kad susiję.

– Vis tiek nesirūpink, – atsiliepė Eimė, pildama į puodelį verdantį vandenį. – Aš elgsiuos taip, kaip man patiks.

– Nežinia, ar galėsi rinktis. Kaip negaliu rinktis aš.

Eimė nunešė puodelį per virtuvę prie kriauklės ir žvelgdama į apleistą sodą pasakė:

– Aš važiuoju ne dėl jų, mama. Sakiau tau. Aš važiuoju pamatyti vietos, kurioje užaugo tėtis, važiuoju pamatyti, iš kur kilo pusė manęs.

– Žinau, Eime, žinau, tu manai…

– Nenoriu aptarinėti! – suriko Eimė. – Nebenoriu apie tai kalbėti! Rytoj man egzaminas, ketvirtadienį dar vienas, o paskui aš laisva, važiuoju į Niukaslą, ir niekas to nepakeis!

Krisė sunėrė rankas ir įsistebeilijo į lubas.

– Džiaukis, kad po egzaminų nelėksiu švęsti kaip bendraklasiai, – piktai, bet nebe taip garsiai pareiškė Eimė. – Švęsti ir bendrauti su visais iš eilės.

– Bendrauti? O kas čia būtų bloga?

– O Dieve, – niekinamai atšovė Eimė. – Neapsimetinėk. Negi nuoširdžiai manai, kad švęsti reiškia švęsti, o bendrauti – bendrauti?

Krisė pažvelgė Eimei į veidą.

– O ką tai reiškia?

Eimė praėjo pro motiną su puodeliu arbatos. Tarpduryje stabtelėjo ir aiškiai ištarė:

– Bučiuotis.

Krisė krūptelėjo.

– Kaip manai, ar ne geriau man važiuoti į Niukaslą? – grėsmingai paklausė Eimė.

O tada sučirškė telefonas. Eimė laukė su citatomis ir arbata rankose.

– Alio, – ištarė Krisė ir su palengvėjimu nusišypsojo. – Pone Levertonai. Markai. Kaip?..

Ji patylėjo, paskui atsuko nugarą Eimei, lyg skambutis būtų asmeniškas, ir lėtai nužingsniavo per virtuvę, toliau nuo dukters.

Eimė ją stebėjo. Ponas Levertonas iki šiol reiškė tik blogas žinias ir nemalonias staigmenas. Kodėl Krisės balsas toks džiugus kalbant su juo, judesiai keistai ramūs, o ragelį ji laiko kaip gelbėjimo virvę?

– O, – tarstelėjo Krisė nustebusi, bet neįsižeidusi. – O. Ką gi, labai malonu…

Ji nutilo. Paskui laisvąja ranka atsirišo prijuostę ir nusitraukė per galvą.

– Žinoma. Taip, pasikalbėsiu su jomis. Manau…

Ji numetė prijuostę ant kėdės atkaltės.

– Nenoriu, jog manytumėte, kad esu nedėkinga, – tarė ji. – Taip nėra. Aš be galo dėkinga. Kaip malonu…

Ji vėl nutilo ir paleido plaukus, nutraukusi gumelę.

– Ačiū, – tarė Krisė. – Labai ačiū. Taip, pagalvosiu. Paskambinsiu jums. Ačiū.

Ji atitraukė ragelį nuo ausies ir stovėjo nugara į Eimę, spoksodama į virtuvę.

Eimė gurkštelėjo arbatos ir užsikosėjo.

– Kas nutiko? – paklausė Eimė.

Robis padarė Tamsinai lygiai tokią drabužių spintą, kokios ji prašė. Spinta stovėjo miegamajame tarp priekinės židinio (nekūrenamo) sienelės ir išorinės pastato sienos; ištraukiamos lentynos, skersiniai drabužiams kabinti ir išradingi, panašūs į virtinę ledinukų ant pagaliuko, kurpaliai batams apačioje. Robis mėgo tamsias spalvas ir matinius paviršius, todėl spintą norėjo nudažyti spalva, derančia prie rudos odos lovos galvūgalio, baisiai lova didžiavosi, bet Tamsina užsigeidė moteriškesnių spalvų ir naujo audeklo, kuris sušvelnintų, o ne pabrėžtų rudos odos galvūgalį. Taigi naujoji drabužių spinta buvo nudažyta žalsvai, o durų rankenos parinktos stiklinės, apvalios, su žaliais iškilais taškeliais. Ant lovos buvo iškėtotos naujos baltos užuolaidos su smulkiomis rausvomis bei kreminėmis gėlytėmis ir žaliais lapeliais.

Tamsina pasakė, kad spinta jai be galo patinka. Stovėjo priešais, suėmusi rankomis atdaras duris, žavėjosi automatiškai įsijungiančia šviesa, švarutėliu vidumi, ilgu veidrodžiu, kurį Robis pritaisė dešiniosiose duryse. Jis valandėlę palaukė, žiūrėdamas į ją, mėgaudamasis savo ir jos džiaugsmu, paskui iš užpakalio apkabino ją per liemenį ir įsirėmė smakru į kaklo linkį.

– Dabar jokių atsikalbinėjimų, – tarė Robis.

Tamsina vos pastebimai įsitempė. Ji kaip tik svarstė, teoriškai, kur sudėti rankines.

– Ką?

– Tu gavai spintą, – tarė Robis. – Gali atsivežti daiktus. Nėra prasmės atidėlioti.

Tamsina palietė jam veidą ir atitraukė ranką.

– Dievinu savo spintą.

– Puiku.

– Tikra „Sekso ir miesto“ spinta.

– Puiku.

Tamsina suėmė Robio rankas ir atplėšė.

– Aš atsikraustysiu…

Robis stvėrė jai už rankos.

– Kada?

– Netrukus.

Robis ją paleido ir atsisėdo ant lovos krašto.

– Tame, tu tai kartoji daug mėnesių. Mėnesių. Dabar jūsų namas parduodamas, tu turi spintą ir modeliuoji mano gyvenimą. Ko lauki?

Tamsina atsisuko. Ji pažvelgė pro langą, paskui vėl į Robį.

– Mamai pasiūlė darbą, – tarė ji.

– Nuostabu!

Tamsina standžiau susiveržė arklio uodegą.

– Nežinau.

– Ko nežinai?

– Darbas prastas…

– Koks?

– Priimamojo administratorė.

Robis valandėlę luktelėjo. Stengėsi susikaupti, nors ji stovėjo čia, jo miegamajame, prie spintos, kurią jis suprojektavo ir padarė jai.

– Bet tu irgi priimamojo administratorė, – nesuprato jis.

– Taip, – sutiko Tamsina.

– Tai…

– Ką pasakytų tėtis? – išrėžė Tamsina. – Ką pasakytų tėtis, pamatęs, kad mama dirba jos nevertą darbą – administratore?

Robis susimąstė. Ričis jo atmintyje išliko malonus, svetingas žmogus, gyvenantis dėl dukterų ir savo muzikos. Robio motina buvo Ričio Rositerio gerbėja, todėl Robis gerokai baiminosi, eidamas pas jį pirmą kartą. Bet Ričis buvo nebaisus. Ričis buvo nerūpestingas, paprastas ir draugiškas. Robis pripažino, kad Ričis mažesnis snobas nei visi pažįstami, kur kas mažesnis nei jo tėvai, kurie iki šiol trikdomai didžiuojasi, kad į darbą Robis vaikšto kostiumuotas. „Tai gatavas pirktas kostiumas, o ne siūtas pagal užsakymą“, – sakydavo jis motinai.

– Ko gero, jam būtų tas pat, – pasakė Robis Tamsinai.

Tamsina sunėrė rankas, paskui nuleido ir ėmė lyginti nepriekaištingą medvilninį megztinį.

– Kas yra? – neištvėrė Robis.

Tamsina be žodžių papurtė galvą.

– Gal ir ne kažin kas, – pripažino Robis, – bet tu atsikraustysi čia, Dilė dirbs, taigi geriau šis tas negu nieko. Tiesa?

– Galbūt, – atsakė Tamsina.

– Nenori, kad ji dirbtų?

– Noriu…

– Tamsina?

– Ko?

– Nenori, kad ji dirbtų tokį darbą, kokį dirbi tu?

– Tai ardo įprastą tvarką, – tarė Tamsina. – Negerai.

Robis paėmė jai už rankos ir prabilo tėvo, įrodinėjančio motinai, kad ji elgiasi neišmintingai, tonu, meiliu, bet šiek tiek pašaipiu.

– Ei, Tame, tu tokia praktiška, stengiesi, kad reikalai pajudėtų…

Ji nežiūrėjo į jį.

– Tinkama linkme.

– Ir ką tai reiškia?

– Vadybą. Ji visada dirbo vadybininke. Negi noriu per daug? Ji sako, kad dabar daugiau nieko nepavyko rasti, kad šiuo tarpu bet koks darbas tinka, bet aš manau, kad ji turėtų ieškoti toliau. Gal ji sutiko tik todėl, kad ponas Levertonas geraširdis?

Robis atsistojo ir paėmė jai už kitos rankos.

– Ką mano tavo seserys?

Tamsina prunkštelėjo.

– Žinoma, tai, kas joms patogiau.

Robis luktelėjo, paskui paleido Tamsinos rankas ir ją apkabino. Prisiglaudė skruostu jai prie galvos ir įsmeigė akis į žalsvą spintą, mintyse matydamas joje Tamsinos drabužius.

– Tegu jos daro, ką nori, – švelniai ištarė, – o tu kraustykis gyventi pas mane.

Niekas neklausinėjo jos apie egzaminą. Eimė žinojo, kad nei motina, nei seserys nemoka ispaniškai, gal joms ir nesvarbu, kas yra Lorka, Galdosas ar Klarinas. Kai ji parėjo iš mokyklos, susijaudinusi, išsekusi, įsitempusi ir apkiautusi po trijų valandų nepaliaujamos įtampos ir pastangų, namie nieko nebuvo, nes Tamsina iš darbo nuėjo tiesiai pas Robį, o Krisė su Dile vis dar apžiūrinėjo naują butą.

Niekas nepaklausė Eimės, ar ji norinti pamatyti butą. Nelabai ir troško – jos nuomone, tai neišvengiama blogybė ir skubėti nebūtina, nors jai būtų buvę malonu, jei Krisė ją būtų pakvietusi, jei būtų pasakiusi: „Lengvai galime atidėti apžiūrą, kol išlaikysi egzaminus ir galėsi eiti su mumis.“ Bet motina nepakvietė. Ji paklausė Dilės, kurį pusdienį koledže jai nebūna paskaitų, ir susitarė dėl apžiūros tuo laiku. Eimė miglotai pamanė, o jai tai buvo svarbu, kad jos susitarė trečią valandą, nes ketino grįžti pirma jos, pasitikti ją, paguosti arba pasveikinti, nelygu, kaip jai sekėsi.

Bet namie nieko nebuvo. Tuščia ir tylu. Pranešimų gaviklyje jokių pranešimų, feisbuke jokių vertų dėmesio pažinčių. Eimei kurkė pilvas, todėl pasiskrudino krūvą skrebučių, žaibiškai juos prarijo ir išgėrė butelį gaiviojo gėrimo, kurio galiojimo laikas buvo pasibaigęs, bet Krisė pareiškė nepirksianti jokio kito skysčio, išskyrus pieną, kol visi gaivieji gėrimai nebus išgerti. Paskui Eimė pasijuto bjauriai, vos nesublogavo, galva apsvaigo nuo dienos rūpesčių, ir ji sudribo ant virtuvės stalo, įsikniaubusi į dubenį su vaisiais.

Pagaliau grįžusios ir pamačiusios ją išsipleikusią virtuvėje, nei Krisė, nei Dilė nė kiek nenustebo. Jos be galo džiaugėsi butu, Dilei jis labai patiko, ji įžvelgė kitokio gyvenimo galimybes, ir abi pralėkė pro Eimę tarškėdamos: „Vargšele, ar labai sunku buvo, nesirūpink, jau liko tik vienas.“ Vėliau grįžo Tamsina, teatrališkai susirūpinusi, ir užsiminė Eimei, kad jai be galo pasisekė, ji nerimauja tik dėl tokio laikino menkniekio kaip egzaminai.

Eimė nusprendė, kad belieka drožti į savo kambarį. Ant lovos dėkle gulėjo numesta fleita, bet jos netraukė muzikuoti. Netraukė žvilgtelėti į skreitinuką, į Dafi plakatą, į mažo tėvo nuotrauką. Keista, netraukė net verkti.

Eimė nukėlė fleitą su dėklu ant grindų, atsigulė ir nusispyrė batus ant kilimo. Įsistebeilijo į nuožulnias lubas ir paliepė sau negalvoti apie motiną, seseris ar tėvą.

– Ateitis, – garsiai ištarė. Pakėlė rankas, sunėrė pirštus. – Galvok apie ateitį. – Ji nutilo ir trumpam sulaikė kvapą. – Niukaslas, – tyliai pasakė Eimė savo kambariui. – Niukaslas!

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Skotas jau buvo perone, nors Eimės traukinys turėjo atvykti beveik po pusvalandžio. Nusprendė, kad nepuls jos bučiuoti, nebent ji pirma parodytų norą. Vis dėlto nusiskuto, kruopščiai išsišveitė dantis, išblizgino vonios kambarį rankšluosčiu, kuriuo šluostėsi po dušo, ir įsitikino, kad nei butas, nei jis pats niekaip jos nesutrikdys. Stotyje nusipirko laikraštį ir butelį vandens, du neutralius daiktelius, kad turėtų ką veikti, ir ėmė vaikščioti peronu, kol staiga įvažiavo Londono traukinys, netikėtai jį užklupdamas, ir Skotui teko lėkti išilgai traukinio iki antros klasės vagonų, kad Eimė viena neišliptų ir nė akimirkos nesusipainiotų.

Iš pradžių jos nematė. Kaip paprastai aplink sūkuriavo žmonės su krepšiais, vežimėliais ir vaikais, bet Eimės niekur nebuvo. Skotas jau buvo bepuoląs į paniką, užuot ieškojęs, jau buvo bepradedąs svarstyti, ką, po galais, darys, jei paskutinę akimirką ji bus pabūgusi, nuėjusi į stotį ir, užplūsta ištikimybės motinai ir nerimo bangos, paprasčiausiai apsisukusi ir nėrusi atgal į metro, bet tada pamatė Eimę, stovinčią kaip mietą prarijusią ir besidairančią taip, kad Skotas susigėdo ja suabejojęs.

Ji buvo aukštesnė, nei jis prisiminė. Mūvėjo džinsus, vilkėjo marškinėliais ir striukele su gobtuvu, o plaukus, per laidotuves krintančius ant nugaros, buvo susirišusi ant pakaušio medvilniniu šalikėliu. Ant peties kabėjo kuprinė, rankoje ji laikė akinius nuo saulės, sukandusi vieną kojelę. Stovėjo prie traukinio, visai arti durų, pro kurias ką tik išlipo, ir žvalgėsi po perono linkį, akimis jo ieškodama, bet be jokio nerimo. O pamačiusi išsitraukė iš burnos akinius, pamojavo jais ir nusišypsojo. Skotą užplūdo džiaugsmas, palengvėjimas ir drovumas, kad kiek būtų sustojęs kaip įbestas.

– Labas, – tarė Eimė, vis dar šypsodamasi.

– Atvažiavai…

Ji neištiesė rankos, nepalinko jo pabučiuoti. Bet šypsojosi.

– Žinoma.

– Aš svarsčiau…

– Ar nepabijosiu?

– Kelias ilgas…

– Ne, neilgas. Juk sakiau, kad atvažiuosiu.

– Sakei. – Skotas pajuto, kad spokso.

Eimė mostelėjo akiniais nuo saulės.

– Puiki stotis.

– Taip, – pritarė jis. – Mes ja labai didžiuojamės.

Ji žengtelėjo arčiau.

– Aš čia, – tarė.

– Taip…

– Aš iš tikrųjų čia!

Staiga Skotas nurimo. Ištiesė rankas ir suėmė ją už pečių.

– Tu čia. Ir išlaikei egzaminus. Viskas.

Eimė žiūrėjo jam į akis.

– Ačiū, vyresnysis broli…

Paskui pasilenkė ir pakštelėjo jam į skruostą. Skotas spustelėjo jai pečius ir paleido.

– Oficialiai tavęs čia nėra iki sekmadienio…

– Gerai, – išsišiepė Eimė.

– Tu atvažiuoji sekmadienio rytą. Prisiminsi?

– Aha.

– O kur dabar? – paklausė Skotas, imdamas kuprinę. – Nori kavos?

Eimė įsikibo jam į laisvą parankę.

– Tiesą sakant, noriu tik į vonios kambarį, – atsakė Eimė. – Ir saugok fleitą. Ji kuprinėje.

Persio Sodų svečių kambaryje, ko gero, bus miegojęs vienintelis Skotas. Tik atsikrausčiusi, Margareta puoselėjo miglotą, bet malonią viltį, kad kartais turės svečių ir jie grožėsis jūra iš viršutinio aukšto, įvertins vonios kambarį su kilimėliais ir šildomu rankšluosčių skersiniu, taip pat mažą kambarėlį šalia – rašomąjį stalą ir visas paauglio Skoto knygas, sudėtas pagal abėcėlę ant kremine spalva nudažytų lentynų. Kas bus tie prasimanyti svečiai, jai nebuvo aišku, ir tik papuošus kambarėlį, pakabinus ant langų linines užuolaidas su pamušalu, toptelėjo, kad jame apsistos – be to, retai – tik Skotas, o jam nepatinka viengulės lovos minkštu galvūgaliu, puikiomis akytos struktūros pluošto antklodėmis ir virduliu ant padėklo ankstyvo ryto arbatai. Tačiau jis taikstėsi, nors dėl savo ūgio nuspardydavo patalynę, rankšluosčiais šluostydavo grindis, o užuolaidų neužtraukdavo. Skotui atvažiavus, Margareta savo miegamajame girdėdavo, kaip jis vaikšto tiesiai po ja, ir galvodavo, kaip skiriasi jos svečių kambarys nuo jo buto Klaveringo pastate – jame juoda geležinė lova, atidengtų plytų sienos, skalūno grindys, langai metaliniais rėmais ir plieninės lubų sijos. Margareta prisiminė, kad užuolaidų apskritai nėra.

Jos svečių kambarys, pamanė dabar, būtų nemielas ne tik sūnui, bet ir merginai. Eimė įpratusi prie modernių baldų, gaivios, jaunatviškos aplinkos, drąsių spalvų, šiuolaikinio apšvietimo ir dušo. Žinoma, ji galėtų pasistengti, pakabinti šviesius rankšluosčius, padėti naują muilą ir nuimti sunkų kutuotą užtiesalą nuo lovos, į kurią ketino guldyti Eimę, bet kambarys vis tiek neatrodytų tinkamas aštuoniolikmetei. Tikriau, šiuolaikinei aštuoniolikmetei. Aštuoniolikmetė Margareta gyveno viename kambaryje su seserimi, miegojo su ja vienoje lovoje, o abiejų drabužiai kabėjo ant kablių sienoje. Spintos, juolab kilimo, ji neturėjo iki vestuvių. Dirstelėjo į Dosoną – šis stulbinamai vikriai užsiropštė į viršų ir vertindamas apžiūrinėjo kambarį.

– Gal ji alergiška katėms? – pamanė garsiai Margareta. – Jei pradės čiaudėti, teks tave uždaryti virtuvėje.

Dosonas lėtai pėdino kilimu ir stryktelėjo ant lovos, kurią Margareta ką tik paklojo. Apuostė pagalves. Paskui valandėlę mindžikuodamas sukosi ratu ir galop jaukiai sudribo vidury liepsnelėmis išmarginto užtiesalo, užsimerkė ir suglaudė ausis, laukdamas, kol Margareta lieps jam tučtuojau nešdintis nuo lovos.

Bet ji tylėjo. Perėjo per kambarį, pačiupinėjo porcelianinius niekučius ant komodos, atidarė spintą, pažvelgė į pakabas su petukais, pasuko prie lango ir įsistebeilijo į ankstyvo ryto jūrą, melsvai pilką po pilkšvai mėlynu dangumi. Dosonas atsargiai atsimerkė ir iš lėto pastatė ausis.

– Žinai… – prabilo Margareta ir nutilo.

Ji paėmė medinę gilę, pritaisytą prie žaliuzės, ir ją apžiūrinėjo.

– Žinai, – tarė Margareta, vis dar atsukusi nugarą Dosonui, – aš iš tikrųjų labai jaudinuosi.

Skotas atidarė savo buto duris ir atsitraukė, kad Eimė galėtų apžvelgti kambarį.

Ji valandėlę žiūrėjo, paskui žengė į vidų ir tyliai šūktelėjo: „Oho!“

Skotas įėjo paskui ją, uždarė duris ir atsargiai padėjo jos kuprinę ant grindų.

– Nuostabu, – tarė Eimė.

Ji ryžtingai ėjo per kambarį brezentiniais beisbolo batais, žingsnis po žingsnio, tylomis. Skotas stovėjo ir stebėjo ją. Eimė vedžiojo akimis nuo vienos pusės iki kitos: virtuvės zona, juoda sofa, plikos sienų plytos, Kartjė-Bresono nuotraukų reprodukcijos. Priėjusi prie fortepijono, Eimė sustojo ir atsargiai uždėjo ant jo rankas.

– Čia jis atrodo įstabiai.

Skotas gurktelėjo.

– Nuoširdžiai taip manai?

Eimė linktelėjo.

– Jis stovėdavo ant kilimo. Tėtis siuto, bet mama pareiškė, kad fortepijonas turi stovėti ant kilimo, kad kaimynai negirdėtų triukšmo. Ant grindų atrodo daug geriau.

Skotas pasuko prie jos.

– Tau patinka vaizdas pro langą?

Eimė pakėlė akis.

– Dieve mano…

– Prisimeni, klausei manęs apie tiltą per Tainą? Čia jis.

– O kas tas sidabrinis daiktas? – Eimė parodė pirštu.

– „Šalavijas“, – atsakė Skotas.

– „Šalavijas“…

– Dvi koncertų salės, muzikinio lavinimo centras, vaikų koncertų salė, Šiaurės simfonijos namai. Pernai atvažiavo Pegė Siger10.

– Jaučiuosi kaip užsienyje, – tarė Eimė. – Viskas kitaip…

– Tiesa.

Ji žvilgtelėjo į fortepijoną.

– Turbūt…

– Kas?

– Turbūt jis grįžo namo?

– Tai kad veikiausiai pagamintas Amerikoje.

Ji šyptelėjo.

– Nenori, kad praskysčiau…

– Nenoriu.

Eimė vėl apžvelgė butą.

– Jis nuostabus.

– Man patinka, – atsiliepė Skotas. – Mano motina nesupranta. Negali suprasti. Ji mano, kad gyventi tokioje vietoje – prastas skonis.

– Ne… nekalbėkime apie motinas.

– Sutinku.

– Būdama čia, – tarė Eimė, – nenoriu svarstyti, kad gal neturėčiau čia būti.

– Daugiau tau nepriminsiu.

– Kur miegosiu?

Skotas užlindo už fortepijono ir atidarė miegamojo duris.

– Čia.

Eimė nužvelgė kuklius baldus, langą ir „Yamaha“ lovos gale.

– Viršūnė, – tarė ji.

– Aš miegosiu ant sofos.

– Ar tu… ar tau bus patogu?

– Man patinka sofa. Dažnai ant jos užmigdavau, nejučiomis, jei supranti, ką noriu pasakyti.

Eimė atsisėdo ant lovos krašto ir atsilošė, išskėsdama rankas ant naujos patalynės, kurioje dar tebebuvo matyti pakavimo raukšlės.

– Ką mes darysim?

Skotas atsišliejo į durų staktą ir sunėrė rankas. Staiga jį apėmė gaivus laisvės pojūtis, kad kelių artimiausių dienų negadins nei tolima, nei netolima praeitis, kad Eimė atvažiavo į Šiaurę ne tiek dėl šeimos, kiek dėl savęs, ir tai savo ruožtu jį išvadavo.

– Aprodysiu tau miestą ir nusivesiu į folkloro klubą, – pasiūlė jis.

Eimė atsitiesė.

– Folkloro klubą?

– Tu Niukasle, gyvos tradicijos gimtinėje. Nusivesiu tave paklausyti džiazo muzikantės, grojančios liaudies muziką. Fleita.

– Ak! – tarstelėjo Eimė. – Oho, – pakartojo.

– Skambino ponas Harisonas, – tarė Glenda.

Ji nesakė, kad paskambino pono Harisono sekretorė norėdama pasikalbėti su Margareta, o kai Margareta neatskambino, ponas Harisonas paskambino pats, lyg asmeniškai kalbėdamas galėtų paveikti Margaretą.

– Ak, taip, – atsiliepė Margareta.

– Norėtum sužinoti kodėl?

– Nelabai, – atsakė Margareta.

Glenda spausdino toliau. Jos nuomone, yra skirtumas tarp žavėtino tvirto nusistatymo ir atsparumo meilikavimams ir, antra vertus, perdėto spyriojimosi it surūgusios paauglės. Be to, ji jau žinojo, kad jei nepaisys nei Margaretos, nei Bario, dviejų labai skirtingų asmenybių, kurias sieja nepaprastas kietakaktiškumas, jos abejingumas juodu įveiks daug anksčiau negu jai prisireiktų parodyti jiems gailestį. Glenda akies krašteliu stebėjo Margaretą, ryžtingai ir tiesiai žiūrėdama į monitorių.

– Šiandien negaliu susikaupti, – šiurkščiai pareiškė Margareta.

Glenda akimirką patylėjo, paskui tarė:

– Tai dėl tos mergaitės, kuri atvyksta.

– Mano namuose nebuvo aštuoniolikmečių nuo Skoto jaunystės laikų. Daugiau kaip dvidešimt metų. Ką jie valgo, dėl Dievo meilės?

– Ką duodi, – atsakė Glenda.

– Ką gi, sekmadienį pietausime Didžiajame viešbutyje. Susitariau su Skotu. Pasakiau jam: „Pietūs sekmadienį, nedrįsk avėti sportbačiais.“

– Niekada nebuvau Didžiajame viešbutyje…

– Tikrai, brangioji? Nusivesiu, kai tau sukaks penkiasdešimt.

– Sukako prieš ketverius metus.

– Tai šešiasdešimt.

– Tada gal jau būsiu mirusi…

Margareta pakėlė akis.

– Nekalbėk niekų.

– Jai pasisekė, – tarė Glenda. – Miegos tavo svečių kambaryje, pietaus Didžiajame viešbutyje.

– Ji Ričio duktė…

– Tai ne jos nuopelnas.

– Glenda, ko norėjo Bernis Harisonas? – paklausė Margareta.

Glenda neskubėdama peržiūrėjo šūsnį dokumentų ant stalo ir rado popieriaus lapelį, kuriame buvo užrašiusi pranešimą.

– Jis sakė, kad norėtų išgirsti tavo nuomonę apie du žmones, dainininką ir pianistą, ir penkis kartus pakviesti tave vakarienės, kokteilių ar kokteilių su vakariene, gali rinktis.

– Penkis?

– Jis pasakė, kad negali penkis kartus iš eilės nueiti pas dantų gydytoją ir nė karto neatsisėsti į jo kėdę.

– Vakarais neinu pas dantų gydytoją…

Glenda iškėlė raštelį.

– Jei mes šitaip kalbėdavome, mėgindamos pralinksminti mamą, ji sakydavo: „Vienas apie akėčias, kitas apie vežėčias“, aš taip ir nesupratau kodėl.

Margareta paėmė raštelį.

– Jis nepasiduoda, a?

– Nepasiduoda.

– Prikibo kaip šlapias lapas…

– Jis nusiteikęs ryžtingai.

– Glenda, aš neturiu ko jam pasiūlyti, – tarė Margareta.

Glenda prunkštelėjo.

– Nieko naujo, – patikslino Margareta.

– Jam ir nereikia naujovių.

– Bet man reikia. Mane žudo rutina…

– Nepradėk iš pradžios.

– Rytoj jam paskambinsiu.

– Aš pažadėjau, kad paskambinsi šiandien po darbo.

– Ir ką patartum jam pasakyti?

Glenda surinko dar kelis žodžius.

– Gal pakviestum jį pietų? – tarė neatsisukdama. – Didžiajame viešbutyje. Keturiese būtų lengviau negu trise, ne taip jaudintumeis dėl Skoto avalynės.

Į folkloro klubą jie važiavo taksi. Eimė manė, kad Skotas turi mašiną, bet jis pasakė gyvenąs centre ir jam automobilio nereikia, o tonas buvo toks, kad jai toptelėjo: gal jis nė vairuoti nemoka. Pirmą kartą Niukasle drovėjosi paklausti tokio asmeniško dalyko, ypač vyro, juk tai tolygu klausti, ar jis moka skaityti, todėl tylėdama įsėdo su juo į taksi, užgniaužusi norą pranešti, kad namie niekada nevažinėja taksi: ją veža Krisė arba seserys – Eimei nepatiko Dilės vairavimas, – arba ji naudojasi viešuoju transportu.

– Važiuojam per upę į pietus, Vašingtono link, – tarė Skotas.

Eimė žiūrėjo pro taksi langą. Niukaslas buvo kaip visą popietę – įspūdingai svetimas. Ji nesitikėjo kalvų, puikios architektūros, didelės upės, romantiškų tiltų. Nesitikėjo pamatyti gatvėje tokios daugybės energingų bendraamžių. Lyg būtų išplėšta iš pažįstamos aplinkos ir nukelta į neįprastą, pasakišką tos aplinkos versiją – juk čia vis dėlto Anglija, čia vis dar kalbama puikia anglų kalba, – ir ji pasijuto galinga, kupina jėgų, atradusi naują pasaulį. Visą popietę Skotas vedžiojo ją po miesto centrą vaizdingomis gatvėmis stačiuose šlaituose, pro senamiesčio bažnyčias ir Švč. Mergelės Marijos katedrą, pro Šarlotės aikštę ir dominikonų vienuolyną, aplink pilies bokštą ir rotušę, pro Besės Sertis11 namą su nesuskaičiuojamais viduramžiškais langais ir erlą Grėjų su žaibolaidžiu nugaroje, stovintį ant kolonos per keturiasdešimt metrų nuo jaunimo, drybsančio ir rūkančio ant smiltainio laiptų apačioje. Eimei svaigo galva ir atrodė, kad ji labai toli nuo namų, ir ji buvo dėkinga Skotui, kad šis jos nekalbina, tik sėdi šalia taksi ir jei ištaria kokį žodį, tai tik vairuotojui, o ji gali žiūrėti į upę ir dangų. Paskui jie dūmė milžinišku keliu į pietus, ir ji pasijuto kaip vaikystėje ant užpakalinės automobilio sėdynės – ryšulys, neturintis valios nieko daryti, kažkur nešamas, dedamas ir raginamas pagal kažkieno užgaidą.

Taksi sustojo prie didelio šiuolaikiško pastato asfaltuotoje aikštelėje. Eimė tikėjosi bent jau rūsio.

– Čia?

– Kiekvieną penktadienį, – atsakė Skotas ir atsainiai, primindamas Eimei tėvą, sumokėjo vairuotojui. Kodėl vyrai daug ramiau skiriasi su pinigais negu moterys? – Čia folkloro klubas „Antai atplauk laivužis“. Meno centras. Į jį gastrolių atvyksta visi liaudies dainų atlikėjai.

Vidus Eimei priminė mokyklą. Žalios sienos, skelbimų lentos, paprastų kėdžių eilės prie uždarytų durų. Skotas suėmė jai už parankės ir iš vestibiulio įvedė į kambarį, tikrą daržinę, pilną stalų, kėdžių ir triukšmo – kitame gale buvo nedidelė pakyla ir virtinė mikrofonų su stovais.

Eimė apsidairė.

– Aš čia jauniausia!

– Taip, – sutiko Skotas, – bet žiūrėk, kiek daug žmonių. Žiūrėk. Jie čia renkasi kiekvieną penktadienį.

– Jie vyresni už tave…

– Jie supranta muziką, – atkirto Skotas. – Tu tik palauk. Palauk, kol koncertas įsisiūbuos.

– Gerai. Patikėsiu tavim.

Jis nusišypsojo.

– Patikėk.

Skotas prasigavo tarp stalų ir parodė Eimei kėdę prie stambios moters skiautinių liemene, ilgais žilais plaukais ant nugaros, prismeigtais kiniškomis šukomis, kad nekristų ant veido.

– Sveika, brangioji, – nusišypsojo Eimei moteris.

Eimei pasirodė, kad ji kalba ne vietos tarme. Moteris parodė į raudonojo vyno butelį, stovintį prieš ją ir jos drauges.

– Išgersi?

Eimė papurtė galvą.

– Nesirūpinkit. Ačiū.

Moteris dirstelėjo į Skotą.

– Penktadienio vakaras su vaikinu…

– Tiesą sakant, – pareiškė Eimė, jos balsas skambėjo keistai priešiškai, – jis mano brolis.

– Ak taip, – nusijuokė moteris, – ak taip. O tavo brolis norėtų išgerti?

– Ačiū, nusipirksiu alaus, – atsiliepė Skotas. – O ji geria dietinę kokakolą.

– O gal degtinės?

Skotas pasilenkė į priekį ir šypsodamasis paaiškino:

– Ji atėjo ne išgerti. Ji atėjo dėl to, kaip ir jūs. Ji atėjo pasiklausyti muzikos.

Moteris atsisuko ir pažvelgė į Eimę. Ištiesė ranką.

– Atleisk, brangioji.

Eimė paspaudė ranką. Ji buvo didelė, šilta ir putli.

– Nieko baisaus.

– Tu groji?

– Fleita, – atsakė Eimė.

– Fleita? Fleita. Kai fleita griežiama meistriškai, ji skamba kaip žmogaus balsas…

– Ji tai žino, – tarė Skotas.

Moteris paleido Eimės ranką. Eimė dėkingai žvilgtelėjo į Skotą.

– Matote, mūsų tėvas buvo labai muzikalus, – pasakė jis moteriai vis dar ramiai ir bičiuliškai.

Stojo tyla. Paskui moteris čiupo taurę vyno ir kilstelėjo.

– Turbūt liausiuosi pliauškusi ir vėl imsiu gerti. Sėkmės jums abiem. – Ji gurkštelėjo. – Malonaus vakaro. – Ir atsisuko į vyrą iš kairės.

Skotas pažvelgė į Eimę.

– Atnešiu tau kokakolos.

Jam nuėjus, Eimė apsidairė. Už moters skiautinių liemene sėdėjo džiūsna smailia barzdele, paskui dar viena pora, moteris į kasas buvo įsipynusi spalvotų siūlų. Visi juokėsi. Prie tolimesnio staliuko žmonės irgi juokėsi. Eimė apžvelgė kitus staliukus, ir jai pasirodė, kad juokiasi visas kambarys. Nustebusi pamanė, kad taip nevaržomai besilinksminančius keistuolius mato pirmą kartą. Atsargiai palietė ranką moteriai su skiautinių liemene. Ši atsisuko.

– Aš nenorėjau… – prabilo Eimė, – nenorėjau būti nemandagi…

Moteris plačiai nusišypsojo. Vyras smailia barzdele persilenkė per ją ir tarė Skoto tonu:

– Patikėkit, jai reikia nušluostyti nosį.

– Jūs nebuvot nemandagi, – atsakė moteris. – Jūs tik bandėt apšilti kojas. – Ji linktelėjo scenos pusėn. – Luktelėkit, kol suskambės muzika.

– Džiaugiuosi, kad esu čia, – tarė gitaristas.

Jis stovėjo scenoje, supamas raudonų ir žalių šviesų, išstypęs vyras juodais drabužiais, plaukus susirišęs skarele.

– Visada džiaugiuosi, čia atsidūręs. Antros radijo stoties metų folkloro klubas – kada tai buvo? Neprisimenu. Ar čia yra bent vienas tokio amžiaus, kad prisimintų? Tiek to. Šiandien mano gimtadienis. Ir mano gitaros gimtadienis. Visų gimtadienis. Net mūsų nuolatinio jūrininkų dainų vedėjo gimtadienis, ir jis ketina padainuoti apie streiką ir mirštančius vaikus, kad pralinksmėtumėte. Bet pirmiau jums kai ką paskambinsiu. Kai vaikinai pasiruoš. Palauksite, kol Malkas lipnia juosta suklijuos akordeoną? Šią melodiją sukūriau kelte iš Malo salos. Gera kelionė. Aš denyje, vyrukai bare. Sukūriau ją draugo vestuvėms, ir jei jums kils noras šokti, patariu tvardytis. Pasiruošę? Pasiruošę, vaikinai? Trys keturi…

Ir prasidėjo. Eimė visą gyvenimą vaikščiojo į koncertus, į Vemblį, Brikstono akademiją ir Vigmoro salę, į džiazo improvizacijas smuklėse ir miegamuosiuose, teatruose ir viešbučių šokių salėse klausytis, kaip dainuoja tėvas – elegantiškai, ramiai, beveik nerūpestingai. Ji girdėjo visokios muzikos, klausėsi su šeima, su draugais, viena savo kambaryje, kruopščiai rinkdamasi melodijas, kaip ragino tėvas, kol, anot jo, fleitos kalba pasidarys aiškesnė nei žodžių. Ir vis dėlto, sėdėdama kukliame menų centre tarp žmonių, vyresnių už motiną, žmonių su tokiais pomėgiais ir įpročiais, kokie jai net į galvą neateitų, Eimė pajuto, kaip ją užplūsta milžiniška ne jaudulio, ne linksmybės, o veikiau palengvėjimo, atpažinimo, supratimo banga, lyg būtų vėl atradusi kažką, ko nežinojo turinti.

Gitaristo grupė grojo keturiasdešimt minučių. Gitaristas kelis kartus, atmetęs gitarą į šalį, pasilenkdavo prie mikrofono ir dainuodavo. Paskui jie dingo iš scenos, ir pasirodė žvejų dainų atlikėjas ir užvedėjas su lūpine armonikėle.

– Praėjo šimtas trisdešimt treji metai nuo Džo Vilsono mirties. Jam atminti padainuosiu vieną jo dainų, paskui Tomio Armstrongo „Daramo kalėjimą“, nes mano tėvas buvo angliakasys, nors nė karto nesėdėjo kalėjime už nušvilptas puskojines kaip Tomis.

Skotas pasilenkė prie Eimės.

– Patinka?

Ji linktelėjo, nenuleisdama akių nuo scenos.

– Kitas pasirodymas, – sušnibždėjo Skotas. – Lauk kito pasirodymo…

– Netrankyki durų, mergaite, – traukė žvejų dainų atlikėjas. – Tu, gražuole, jauna ir kvaila. Bet motušė tavo ligota. Ji nusilpo, sena ir žila. Ir nemėgsta trankomų durų.

Skotas slapta žiūrėjo į Eimę. Tikėjosi, kad ji susidomės, kad jai patiks, kad jai bus malonu išgirsti muziką, kurios klausydamasis augo Ričis, angliakasių ir žvejų muziką, bet nesitikėjo, kad ji dievins tokią muziką, kad sėdės pakerėta, kol mažas seneliukas su lūpine armonikėle dainuos juokingą devyniolikto amžiaus miuzikholo dainelę, pakulas pašančio Daramo kalėjimo kalinio skundą. Tame linksmame, nuoširdžiame, paprastame kambaryje ji atrodė ne vietoje, lyg būtų iš kitos planetos, bet muzikai atsidavė kaip visi kiti, o kai žvejų dainų atlikėjas baigė pasirodymą ir nukildišavo nuo pakylos, ir jį pakeitė nauja grupė, du smuikininkai, akordeonistas ir liekna mergina su fleita, jam pasirodė, kad Eimė liovėsi kvėpuoti.

Mergina priėjo prie mikrofono. Ji buvo maždaug dvidešimt penkerių, plaukai ilgi ir tamsūs kaip Eimės, apsivilkusi tamsiai žalia suknele iki žemės, be jokių papuošalų, išskyrus ilgas mirguliuojančias sidabrines grandines ausyse.

– Labas vakaras, – tyliai ištarė ji škotiška tarme. – Mes labai džiaugiamės sugrįžę. Šiandien dvidešimt devintas mūsų gastrolių po Angliją, Velsą ir Škotiją koncertas. Bet mums patinka čia. Mums patinka grįžti į Didžiosios Britanijos muzikos ir muzikinių atradimų buveinę.

Ji patylėjo, kol griaudėjo plojimai, stovėjo ramiai, nejudėdama ir šypsojosi. Paskui vėl pasilenkė prie mikrofono.

– Galbūt prisimenate, kad kartais noriu pagyvinti melodiją, suteikti jai bliuzo atspalvį. Bet ne šįvakar. Šįvakar melodija bus saldi ir tokia, kokia buvo sukurta. – Ji pakėlė fleitą ir palenkė galvą, ją pasitikdama. – Ponios ir ponai. Broliai ir seserys. „Alendeilio rožė“.

Pakeliui į namus jie nusipirko mėsainių ir nešėsi karštas polistireno dėžutes iki lifto ir Skoto buto. Jame buvo prietema, nes tik pro milžinišką langą švietė vasaros nakties žiburiai, ir Skotas nejungė elektros. Eimė įžengė ir numetė rankinę ant grindų, visai kaip jis numesdavo portfelį kur pakliuvo, ir nuslinko per kambarį. Eidama pro šalį, perbraukė ranka per fortepijoną, paskui atsistojo, kaip dažnai stovėdavo Skotas, pažiūrėti į žiburius, spindinčią tamsią upę apačioje ir didžiulį žėrintį „Šalavijo“ luistą kitame krante.

Pakeliui į namus ji beveik nekalbėjo. Jis iškvietė taksi, kol ji pirko grupių, kurių klausėsi, kompaktines plokšteles, paskui tylėdama atsisėdo šalia, ir jis jos nekalbino. Jis gerbė jos tylėjimą, džiaugėsi juo, o kai važiuodamas per upę beveik prie namų paprašė vairuotojo sustoti, nes reikėjo nusipirkti valgyti, Eimė staiga pasakė: „Kaip aš norėčiau būti ja!“, jis vos susilaikė jos neapkabinęs iš širdingo supratimo ir džiaugsmo. Tačiau susitvardė, tik paklausė, ji norinti mėsainio ar kebabo, bet ji nieko neatsakė, ir jis, suvokęs, kad ji nieko negirdėjo, vos nenusijuokė.

– Nori valgyti stovėdama čia?

Ji labai lėtai atsisuko.

– Kur… kur tu valgysi?

Jis parodė ranka.

– Kaip paprastai. Ant sofos.

Ji atsitraukė nuo lango.

– Paskambinsi man?

– Fortepijonu?

– Kuo gi daugiau?

– Gal, – atsakė jis. – Galbūt rytoj. Gal rytoj pagrosim abu.

Ji atsisėdo ant sofos. Jis padavė jai dėžutę.

– Reikia lėkštės?

– Ne.

– Šaunuolė. Šveisk. Ką šiandien valgei – kavos su bulvių traškučiais?

– Tai labiausiai mėgstu, – atsakė Eimė.

Ji atidarė dėžę, pažvelgė į mėsainį ir atsiduso.

– Aš noriu būti ja.

– Žinau.

– Aš noriu…

– Pala, – tarė Skotas, – pala. Pirmiausia – darbas.

Ji pakėlė akis.

– Koks darbas?

– Tiriamasis.

Ji išėmė mėsainį ir apžiūrėjo.

– Ką veiksim rytoj?

– Ką tu veiksi rytoj?

– Ką?

– Aš tave išsiųsiu, – tarė Skotas. – Išsiųsiu į atradimų kelionę.

Eimė spoksojo į jį. Skotas jai pamerkė.

– Pamatysi, – tarė ir susikišo mėsainį į burną.

10 Peggy Seeger (g. 1935) – liaudies dainų atlikėja.

11 Bessie Surtees – britų politiko erlo Johno Scotto žmona. Tėvai nenorėjo, kad ji tekėtų už Johno, todėl 1772 metais juodu pabėgo į Škotiją ir ten susituokė.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Sju virtuvėje Krisė nesijausdavo jaukiai. Ne dėl netvarkos ir triukšmo – televizorius vargu ar kada būdavo išjungiamas. Ne, ją slėgė suvokimas, kad Sju vaikai su Kevinu gyvena taip energingai ir padrikai, jog Krisė jiems – ne daugiau kaip nauja kėdė ar prikaistuvis.

Sju nieko nesuvokė. Žmonės ir tikslai, plautini indai ir priešpiečių dėžutės, laikraščiai, reklaminiai lapeliai ir rašteliai susimakaluodavo savaime, jai nepastebint. Išsiblaškiusi nuėmė nuo kėdės futbolo batą, žurnalą ir tuščią bulvių traškučių maišelį, kad Krisė galėtų atsisėsti, lyg kėdė būtų skirta ir kam kitam, nebūtinai sėdėti.

– Galiu išjungti?

– Ką? – paklausė Sju.

Ji blizgino vyno taurę marškiniais, gulinčiais ant skalbinių krūvos viršaus.

– Televizorių, – paaiškino Krisė.

– Aišku. Aš jo nebegirdžiu. Beveik nieko nebegirdžiu, ypač jaunesnių nei šešiolikos metų kaulytojų prašymų duoti pinigų.

– Aš daviau Eimei dvidešimt svarų, – tarė Krisė, – ir dabar nerimauju, kad daviau per mažai. Visas savaitgalis ir tik dvidešimt svarų.

Sju padėjo vyno taurę ant stalo tarp jukinio.

– Juk jie apmokės?

Krisė vyptelėjo.

– Aš irgi taip pamaniau duodama pinigų. Maniau, jie puikiausiai gali už ją mokėti. O dabar graužiuosi. Reikėjo duoti daugiau.

Sju surado antrą taurę ir papūtė į stiklą.

– Nustok apie ją galvoti.

– Aš…

– Ar dar per mažai turi rūpesčių? – pasipiktino Sju. – Per maža įvykių, todėl reikia nervintis dėl vienintelio vaiko, kuris išsijudino?

– Netinkama kryptimi…

– Taip atrodo tau, – atkirto Sju. – O jai nebūtinai. Argi ne puiku, kad dabar vyno butelių dangteliai užsukami?

Krisė išjungė televizorių ir stebeilijo į Sju, pilančią į taures vyną.

– Po Ričio mirties kartais pasigailėdavau, kad nemėgstu svaigalų. Ne, mėgstu, mielai išgeriu taurę vyno, bet netrokštu. Būtų buvę lengviau ko nors trokšti, užuot šitaip kankinusis.

Sju atkišo jai pilną taurę.

– Pasakyk man gerą naujieną.

– Mano naujiena vidutinė…

– Man tiks.

– Pradedu dirbti, – tarė Krisė.

Sju aiktelėjo ir su Krise susidaužė taurėmis.

– Šaunuolė!

– Darbas ne toks ir puikus. Tiesą sakant, itin kuklus, bet per šitiek mėnesių paieškų pirmas man pasiūlytas, ko gero, paskui susirasiu geresnį…

– Turi darbą!

– Taip, – atsakė Krisė, – visi buvo man labai malonūs. Susipažinau su Marko tėvu ir dėdėmis, visi žavūs ir širdingi.

– Tu puikiai dirbsi…

– Tikiuosi. Nuo pusės dešimt iki šešių, apmokamos keturių savaičių atostogos, pajamų mokestis iškart atskaitomas iš atlyginimo.

– Krise, – tarė Sju, – tai puiku. Tai net nuostabu. Tu pradedi gyvenimą iš naujo, ir nedrįsk, nedrįsk, nedrįsk man sakyti, kad nė kiek to netrokšti.

– Trokštu, – atsakė Krisė.

– Tu šypsaisi.

– Ne…

– Tu šypsaisi.

– Iš palengvėjimo, – atsakė Krisė.

– Man nesvarbu kodėl. Tu šypsaisi. O butas?

Krisė gurkštelėjo vyno.

– Jei neparduosiu namo…

– Parduosi.

– Iš savo uždarbio nuomotis buto neišgalėsiu.

Sju nukėlė nuo kitos kėdės krūvą marškinėlių, plaukimo akinius ir atsisėdo.

– O dukterys? – paklausė ji.

– Na, Eimė…

– Kalbu ne apie Eimę. Kalbu apie Tamsiną ir Dilę.

– Dilė ieško darbo… – atsargiai ištarė Krisė.

– Mat kaip.

– O Tamsina… Tiesą sakant, nesuprantu, kas darosi Tamsinai.

– Sėsk, – paliepė Sju.

– Ji nuolat kalba, kad kraustysis pas Robį, – ėmė pasakoti Krisė atsisėdusi, – bet nesikrausto. Jis sumeistravo jai nuostabią spintą, bet ji neskuba kabinti į ją savo drabužių. Jis kaip šunelis, tupi ir laukia šokolado. Maniau, jis tvirtas ir vyriškas, palaikys ją kaip Ričis, bet atrodo, kad ji to nebenori.

– Negali leisti joms abiem gyventi su tavim…

– Galėčiau…

– Ne, – atkirto Sju.

– Vietos užtektų…

– Jei įstengsi išsinuomoti tą butą…

– Taip. Jei…

– Vis tiek ne, – pareiškė Sju. Ji atsilošė, sukdama vyno taurę už kojelės, ir žiūrėjo į ją, o ne į Krisę. – Negi tikrai nori, kad jos gyventų su tavim?

Stojo tyla, paskui Krisė iš lėto ištarė:

– Nežinau, ar norėčiau būti viena.

– Nežinai?

– Ne.

– Nežinai, ką tai reiškia. Galbūt tau patiktų. Tiesą sakant, taip geriau, negu gyventi su dviem žmonėmis, kurie turėtų patys savimi pasirūpinti.

Krisė nieko neatsakė. Sju tebesėdėjo atsilošusi, paskui gurkštelėjo vyno ir tarė:

– Juk Eimė bando? Eimė bando kapanotis be šeimos pagalbos? Užuot be atvangos skundusis, kaip tau nepatinka jaunėlės elgesys, gal pamėgintum sekti jos pavyzdžiu?

Skotas davė jai pinigų. Eimei buvo labai nesmagu prisipažinti, kad visus, kuriuos davė motina, išleido kompaktinėms plokštelėms folkloro klube, o kreditinėje turbūt nieko nėra, bet rytą jis davė jai kelis banknotus ir tarė: „Imk juos, nieko nesakyk, imk.“

– Bet jaučiuosi bjauriai…

– Tu giminaitė. Imk.

– Neturėčiau…

– Turėtum. Aš noriu. Noriu tau duoti pinigų.

– Gerai, – nusileido Eimė ir žvilgtelėjo į banknotus rankoje. Jis jai davė baisiai daug. – Tai… nuostabu. Ačiū.

– Nėra už ką, – atsakė Skotas. – O dabar bus sunku.

– Sunku?

– Tu važiuosi į Nort Šildsą. Pamatysi, kur užaugo ir lankė mokyklą tėtis su mano mama. Važiuosi viena.

Eimė pažvelgė į jį.

– O kodėl tu nevažiuoji?

– Nes paveikčiau tavo įspūdžius. Nes turi pamatyti savo, o ne mano akimis. – Jis išsišiepė. – Nesirūpink. Pasakysiu, kur važiuoti.

– Ar čia vykęs sumanymas? – dvejojo Eimė.

– O vakar vakaras buvo vykęs?

Jos veidas nušvito.

– O taip!

– Tada pasitikėk manim, – tarė Skotas. – Vaikščiok, kol kojų nebepavilksi, paskui grįši ir man papasakosi. Aš lauksiu.

Ji viena nužingsniavo staigiai kylančiomis gatvėmis į metro Paminklo stotį, ten kaip liepta nusipirko bilietą į Nort Šildsą ir atgal, džiaugdamasi, kad šeštadienio ryto minioje yra nepastebima, džiaugdamasi pačiu nuotykiu. Kaip Skotas ir patarė, atsisėdo traukinio priekyje, kad matytų vaizdus pro vairuotojo kabinos langą. Traukinys išlėkė iš spindinčios metro stoties ir geležinkelio pylimu per Manorsą ir Baikerį, pro Volkerio ir Volsendo kranus, palei upę Hadriano keliu, per Haudoną, per Persi Meiną ir Medou Velį nudūmė į Nort Šildsą.

Perone, pilname vietinių, žmonių, kurie čia gyvena, kurie žino, kur eina, ji tarė sau: „Štai čia.“

– Pradėk nuo prieplaukų, – patarė Skotas. – Eik prie upės. Eik į prieplaukas.

Kelią prie kranto galėjai užuosti iškart. Kvepėjo vandeniu, upe ir jūra, karčiai ir sūriai, o virš galvos klykaudami ratu suko skraidė kirai, didžiuliai juodagalviai kirai tvirtais snapais – sunkūs ir žvilgūs. Eimė pasuko į pietus, spoksodama į dangų, debesis ir klykiančius vandens paukščius, spoksodama į gatvę, namus ir vaikus, būriais šlepsinčius pro šalį kaip, matyt, kadaise lakstydavo ūgtelėjęs Ričis, jau nebe kūdikis megztomis puskojinėmis ir gražiais nepatogiais batukais.

Ir staiga ji atsidūrė ant uolos aukštai virš vandens, prie seno švyturio, žvelgiančio per plačią Taino upę į Saut Šildsą ir Džarou, šį pavadinimą Eimė žinojo: čia septintame amžiuje gyveno vienuolis Beda; jinai jį prisiminė, nes istorijos mokytojas kartą per pamoką pasakojo, kad Beda turėjo sukaupęs brangių pipirų, kitaip vienuolyno maistas būtų buvęs prėskas. Kelias, kuriuo atėjo, buvo ramus, daug ramesnis nei gatvės netoli metro stoties, o kirai, regis, ratu suko dar aukščiau, jų klyksmus nešiojo pučiantis iš jūros vėjas, blokšdamas Eimei ant veido plaukus ir trukdydamas viską matyti. Suėmė juos abiem rankom, susuko ant pakaušio į mazgą ir nužingsniavo vingiuotu stačiai besileidžiančiu taku į pakrantę.

Ir išvydo Žuvų prieplauką, kaip ir sakė Skotas, rajoną, kuriame jo senelė su seserimis užsidirbdavo pragyvenimui darinėdamos silkes. Jis pasakojo, kad tada, kai motina buvo jauna, silkių drifteriai prieplaukoje stovėdavo keliomis eilėmis, bet dabar įlanka beveik tuščia, tik pakrika virtinė tralerių, prišvartuotų šalia apdaužytų pašiūrių skardiniais stogais; jų šonus, skalaujamus vandens, išmarginusios ilgos rūdžių dėmės. Langinės uždarytos, durys užrakintos, gatvėje nė gyvos dvasios, nebent kartais, vėjui papūtus, atsirita koks plastikinis maišelis ar popiergalis.

Eimė lėtai žingsniavo prieplauka, pro mėsos krautuvę su linksmais šūkiais, užrašytais ant langų: „Jei nemūvi kelnaičių, šypsokis!“; „Niekada neik gulti įširdęs – nemiegok ir kovok!“; „Neženk į šią krautuvę, jei neturi humoro jausmo!“ Žingsniavo pro žuvų ir keptų bulvyčių krautuves, pro Karališkąją britų misiją giluminės žūklės žvejams12, pro „Lario pyragėlių su žuvimi“ ir „Mėlynojo delfino“ jūrų gėrybių sandėlius ir galop atsidūrė Blausiųjų žiburių automobilių aikštelėje. Joje prieš plačią banguotą pilką upę, tolumoje susiliejančią su pilka jūra, stovėjo suolas, o horizonte stūksojo admirolo Kolingvudo statula, kaip erlas Grėjus iškilusi virš pasaulio ir amžinai žvelgianti į rytus nuo žolėtos kalvos. Skotas pasakojo, kad ten jis su draugais rinkdavosi po pamokų.

Ji susmuko ant suolo. Šios atšiaurios platybės, jūra ir dangus, žavėjo ir sykiu blaivė, slegiamos daugybės prarastų gyvybių, prabėgusių gyvenimų, pilnų grumtynių, vargų ir neapykantos jūrai, kurios jiems reikėjo, kuria jie kliovėsi. Eimė susikišo rankas į striukės kišenes ir ėmė giliai kvėpuoti. Šioje vietoje gimė vakar vakaro muzika, čia gyvenę ir dirbę žmonės nejučiomis įamžino savo jausmus ir mintis taip, kad būtų lengva prisiminti, kad būtų paprasta perduoti kitoms kartoms. Ji kelis kartus pauostė vėją. Užsimerkė, ir prieš akis iškilo vakarykštė mergina, mergina su fleita, jos balsas buvo nestiprus, paprastas, bet žavus. Užsimerkus jai pavyko įsivaizduoti mažą, paskui paauglį Skotą su mokykline uniforma ir kaklaraiščiu, sugrūstu į švarko kišenę, ir ne tik Skotą, bet ir jųdviejų tėvą, kuris galbūt kadaise sėdėjo ant šito suolo ar šioje vietoje, kol suolo nebuvo, žiūrėjo į dangų, jūrą ir kirus, be paliovos galvodamas apie muziką.

Ji atsimerkė, atmetė galvą ir ėmė rangydamasi slinkti žemyn, kol kūnas nuo pečių iki kulnų išsitiesė, o galva įsirėmė į suolo atkaltę, ir įsmeigė akis į dangų. Ją užvaldė, pribloškė, apstulbino staiga užplūdusi nepaprastos laimės banga.

– Nepuoselėk iliuzijų, – perspėjo Margareta.

Bernis Harisonas, patogiai įsitaisęs ir sukryžiavęs kojas, sėdėjo jos svetainės krėsle. Ant ranktūrio buvo pasistatęs puodelį kavos. Dosonas, kaip paprastai išsitiesęs ant sofos atlošo, vogčia, bet neabejotinai jį stebėjo.

– Kokių iliuzijų? – paklausė Bernis.

Jis mūvėjo puikiai išlygintas vasarines kelnes ir avėjo rudos zomšos mokasinus – visiškai tinkama Didžiojo viešbučio valgomajam sekmadienį per pietus.

– Matai, – tarė Margareta, stengdamasi kalbėti nerūpestingai, – tai ne šeimos susitikimas, nors taip gali atrodyti. Nemanyk, kad pažindinu tave su šeima.

– O, – nusišypsojo Bernis, – kaip mandagiai tau pavyksta nušviesti padėtį.

– Bus geriau, jei abu žinosime, kokia ji.

– Vadinasi, – ramiai paklausė Bernis, – aš pakviestas pagyvinti nesmagaus susitikimo?

– Tu pakviestas, – atsakė Margareta, – kad mūsų būtų keturi.

– Tu paprastai nesijaudini, Margareta.

– Taip.

– Bet savimeilę man paglostei. Taip, tikrai. Kada pastarąjį kartą prašei ką nors pagalbos?

Ji nepažvelgė į jį, bet nusišypsojo.

– Seniai.

– Ką mes žinom apie šią merginą?

Margareta atsiduso.

– Jai aštuoniolika, protinga, muzikali, jauniausia iš trijų dukterų. Šiek tiek kalbėjo telefonu su Skotu, bet nėra buvusi Šiaurėje, o mano svečių kambarys jai nepatiks.

– Kodėl ji jame nakvos?

– Nes ji negali apsistoti pas Skotą, – tvirtai pareiškė Margareta. – Pažadėjau jos motinai.

– Tikrai? Tu kalbėjai su jos motina?

– Kalbėjau.

– Pokalbis nusisekė?

– Ne, – atsakė Margareta.

Bernis atsisuko.

– Lauke sustojo taksi.

Margareta aiktelėjo.

– Dieve mano…

– Lik čia, – paliepė Bernis.

Jis atsistojo ir priėjo prie lango, nešinas kavos puodeliu.

– Giliai įkvėpk, Margareta. Taip, jie. Pranešu, kad Skotas, deja, atrodo kaip futbolininkas laisvalaikiu, bet mergina žavi. Aukšta ir liekna. Ilgi tamsūs plaukai. Tau bus malonu išgirsti, kad segi sijoną. Tiesa, sunkiai įžiūrimą. Bet aš nematau bagažo. – Jis atsisuko ir pažvelgė į Margaretą. – Man rodos, tavo viešnia atvyko tuščiomis rankomis.

Eimė kaip gyva nebuvo buvusi tokioje vietoje kaip Didžiojo viešbučio restoranas: minkštos kėdės, įmantriai suklostytos užuolaidos ant didžiulių aukštų langų, sienos papuoštos ilgais siaurais stilizuotų vaisių ir gėlių pano. Kilimas storiausias, išmargintas rusvais ir žaliais medalionais kaip staltiesės ir servetėlės – maži ledkalniai stiklinių indų miške. Staltiesės siekė grindis, tiesiog puiku, nes Skotas galėjo paslėpti pėdas, kad neerzintų motinos.

Eimė nenutuokė, kas dar galėtų suerzinti jo motiną. Vakar vakare, kai ji grįžo iš Nort Šildso, juodu nuėjo pirkti jai sijono, ir nė vienam netoptelėjo, kol jie nepamatė, kaip Margareta žiūri į Eimės kojas, kad svarbu ne tik sijonas, bet ir jo ilgis. Eimei Margareta patiko, nes atrodė taip, kaip Eimė ir tikėjosi, bet sykiu buvo šiek tiek nenuspėjama, lyg staiga galėtų pasipiktinti kuo nors, kas anksčiau niekam neužkliūdavo. Eimė norėjo pamerkti Skotui, bet prisiminė, kad Margareta – jo motina, taigi šiuo atveju bendrininkauti nedera, ir susilaikė.

Su ja atėjo labai malonus senukas. Jis pasakė Eimei esąs agentas, kad pažinojo jos tėvą, kai šis buvo jaunas, dar paminėjo kelias Eimei girdėtas savo klientų pavardes. Jis atrodė malonus ir draugiškas, ir Eimė ėmė svarstyti, ar jis tik nėra Margaretos meilužis, jei šis žodis tinka kalbant apie senius. Jis erzino Skotą dėl išvaizdos, bet Skotas, Eimės nuomone, apsirengęs kaip pridera, nė kiek nepyko ir linksmai pasakė: „Tokias vietas reikia supurtyti, pone Harisonai“, o ponas Harisonas atsiliepė: „Dėl Dievo meilės, vaikine. Vadink mane Berniu.“ O Skotas nusijuokė, papurtė galvą ir atsakė: „Negaliu, pone. Atsiprašau.“

Valgiaraštis buvo turtingas. Margareta žiūrėjo, kaip Eimė jį skaito, paskui ištarė daug širdingiau:

– Rinkis, ką nori, vaikeli. Traukinyje gauni tik šlamštą.

Skotas perspėjamai žvilgtelėjo į Eimę.

– Ačiū, – mandagiai atsakė Eimė.

– Kaip kelionė?

– Ačiū, gerai.

– Skotas tave pasitiko perone?

– Taip, – atsakė Eimė. – Taip, pasitiko.

– Ir ką manai apie šaltąją šiaurę? – juokaujamai paklausė Bernis Harisonas.

Eimė padėjo didžiulį valgiaraštį ir atsisuko į jį.

– Manau, ji stebuklinga.

– Na, stotis stebuklinga… – nusijuokė jis.

– Malonu, brangioji, – tarė Margareta, – bet kol kas matei tik stotį ir Skoto butą.

– Skoto butas dieviškas, – pareiškė Eimė.

– Ačiū, – padėkojo Skotas.

– Dieviškas ir Nort Šildsas, – pridūrė Eimė, nepaisydama jo ir žiūrėdama Margaretai į akis, – upė, metro ir tiltai.

Ji nutilo. Stojo trumpa tyla.

– Atleisk, nesupratau? – sutriko Margareta.

– Penktadienį mes nuėjom į folkloro klubą, – tarė Eimė. – Buvo nuostabu. Man… man be galo patiko. Patiko muzika. Be paliovos galvoju apie muziką. Man atrodo, kad ji… ji žavi. Čia.

– Tu atvažiavai penktadienį? – paklausė Margareta.

– Taip.

Margareta pažvelgė į Skotą.

– Tu man sakei…

– Liaukis, – tarė Bernis Harisonas.

– Nesakiau, nes tu nenorėjai girdėti, – atsiliepė Skotas.

– Aš pažadėjau tavo motinai…

– Kalbame ne apie mano motiną, – atsiliepė Eimė. – Apskritai ne apie motinas. Apie mus – vaikus.

Bernis Harisonas paėmė Margaretai už riešo.

– Nieko nepadarysi…

– Labai atsiprašau, jei manėt, kad apsistosiu pas jus, nes pas jus neapsistosiu, – pareiškė Eimė. – Liksiu pas Skotą. Aš puikiai, nuostabiai praleidau laiką. Geriausiai po tėvo mirties. Tikrai.

Margareta žiūrėjo į staltiesę. Skotas bandė sugauti Eimės žvilgsnį, bet ji tebežiūrėjo į Margaretą. Bernis Harisonas irgi.

– Aš neužmiršau, – tarė Eimė. – Duodu žodį, kad neužmiršau, jog tėtis priklausė ir jums. Jums ir Skotui.

– Oi, vaikeli, – sušnibždėjo Margareta.

– Bet liksiu pas Skotą. Gyvensiu pas jį, kol reikės išvažiuoti atgal į Pietus.

Laisvąja ranka Bernis Harisonas mostelėjo vyno padavėjui.

– Tiek to, jaunoji panele. Jūs žinote, ko norite. Siūlau dabar pakalbėti apie muziką. Gerai?

– Ar jis kalbėjo rimtai? – paklausė Eimė.

Abu su Skotu sėdėjo ant juodos jo sofos. Eimė buvo susiraičiusi viename gale ir parietusi kojas.

– Ką?

– Ponas Harisonas. Ar jis rimtai kalbėjo apie folkloro studijas?

– Taip.

Ji laikė rankoje puodelį arbatos. Pažvelgė į Skotą per kraštą.

– Tu apie tai žinai?

– Taip.

– Kodėl nepasakei?

– Turi spręsti pati.

– Bet…

– Aš nežinojau, ką manysi, – atsakė Skotas. – Nenutuokiau, ar sutarsime. Klausyk, apie tavo amžių žinau tik tiek, kiek prisimenu savo, bet galiu klysti, ar ne, juk tu mergina, o ne vaikinas. Gal manydamas, kad tau padedu, o padėti norėjau, iš tikrųjų būčiau pakenkęs. Turėjau laukti, kol pati nuspręsi. Negalėjau tavęs versti, tiesa?

– Negalėjai, – dėkinga pripažino Eimė.

– Aš net nežinojau, kokia muzika tau patinka.

– Aš irgi, – nusišypsojo Eimė.

Skotas pasilenkė į priekį.

– Nori užmesti akį?

– Į ką?

– Kas tai per studijos.

– Taip, – atsakė Eimė. – Taip.

Skotas atsistojo ir nuėjo paimti skreitinuko nuo virtuvės stalo. Jautėsi labai pavargęs ir labai, beveik svaiginamai, laimingas. Tik vėliau, likęs vienas ir išsitiesęs ant sofos, jis galės apmąstyti šią dieną, išskirstyti, atpainioti, stebėtis. Atnešė skreitinuką ant sofos ir atsisėdo prie Eimės, kad ji matytų monitorių.

– Ką gi, Niukaslo universitetas, – tarė jis. – Štai.

Ji žiūrėjo, kaip mirkteli monitorius. „Tave domintų tolesnės studijos? – paklausė Bernis Harisonas per pietus. – Tu rimtai kalbi?“

– Štai, – tarė Skotas.

Eimė pasilenkė prie monitoriaus.

– Skaityk, – tarė Skotas. – Skaityk garsiai.

– „Niukaslo universitetas, – skaitė Eimė. – Liaudies ir tradicinė muzika. Muzikos bakalauras. Universitetų ir koledžų paieškos sistema, ketverių metų kursas. Įsteigtas 2001 metais, pirma liaudies ir tradicinės muzikos specialybė Anglijoje ir Velse. Praktiškai (kompozicija, atlikimo menas) ir teoriškai studijuojamos tradicinės ir šiuolaikinės liaudies muzikos formos.“

Ji nutilo.

– Tinka? – paklausė Skotas.

– Negaliu patikėti, – atsakė Eimė.

– Žiūrėk, – parodė Skotas. – Paskaitos universitete ir „Šalavijuje“. „Folkworks“ – „Šalavijuje“.

– „Folkworks“?

– Tai organizacija, – paaiškino Skotas. – Ne pelno organizacija tradicinei muzikai skleisti.

– Ar… ar tu apie tai žinojai?

– Taip.

– Ir laukei?

– Vyliausi, – atsakė Skotas, – o ne laukiau. Nuo kitų žmonių lūkesčių pradeda skaudėti galvą.

Eimė vėl įsmeigė akis į monitorių.

– Dievinu tai. Dievinu. Pažiūrėk į dėstomų dalykų aprašus, kovos dainos, JAV Pietų dainos, baladės, Dieve mano, – džiūgavo Eimė. – Aš, ko gero, pravirksiu…

– Pasistenk neverkti.

– Iš laimės…

– Vis tiek nereikia.

Ji pašoko.

– Tai nuostabu.

– Dar neįstojai.

– Bet įstosiu. Viską padarysiu. Viską. Nenumanai, kaip džiaugiuosi…

– Matau, – išsišiepė Skotas.

– Oho, – tarė Eimė. – Oho, jėga.

Ji pradėjo suktis po kambarį kaip čiuožėja, išskėtusi rankas, plevėsuodama plaukais, lengvai stuksėdama brezentiniais batais į plikas grindis. Skotas žiūrėjo, kaip ji sukasi po kambarį, už fortepijono ir vėl atgal, kol galop susverdėjusi sustojo priešais.

– Skotai, – tarė ji, gaudydama kvapą, švytinčiomis akimis. – Skotai, aš tikrai nenoriu rytoj važiuoti namo.

12 Labdaringa krikščionių organizacija, padedanti žvejams ir jų šeimoms (The Royal National Mission to Deep Sea Fishermen).

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

Jaunoji pora namo apžiūrėti atėjo trečią kartą. Iš pradžių Krisė iš jų nieko nesitikėjo, neabejodama, kad juodu – apgaulingos skolomis palaikomos išorinės gerovės kultūros produktas, kad jie garsiai žavėsis namu ir dalysis sumanymais, paskui staiga įsistebeilys į ją ir pareikš, kad tokios kainos mokėti neišgali, lyg ji būtų kalta.

Kainą rūpestingai apskaičiavo Tamsinos viršininkas ponas Mandis. Namo apžiūrėti jis atėjo pats, kaip ir žadėjo Tamsina, kalbėjo apgalvotai, gerdamas kavą virtuvėje – atsisakė prisėsti svetainėje, lyg norėdamas pabrėžti, kad yra tik verslininkas. Atsargiai pasakė Krisei nurodysiąs penkiasdešimčia tūkstančių svarų didesnę namo kainą, nei ji tikisi gauti, atsižvelgdamas į derėjimosi ir neišvengiamas dabartinės prekybos būstais nuolaidas.

Krisei Mandis nepatiko. Nepatiko jo rambumas, prakaituotas blyškumas, globėjiškumas, o labiausiai – it apsileidusio mergišiaus elgesys su Tamsina. Krisė matė, kad Tamsina jo neskatina, bet ir nesipiktina, taigi lipdama į viršutinį aukštą pasistengė eiti pirma, užuot praleidusi Tamsiną.

Išeidamas jis kiek per ilgai spaudė jai ranką dideliame glebiame delne ir pasakė, kad beveik gali pažadėti namą parduosiąs.

– Puiku, – tarė Krisė, – ir prašyčiau kuo greičiau.

– Kiek tik įmanoma dabartinėmis rinkos sąlygomis, – vis dar šypsojosi Mandis.

Krisė uždarė duris.

– Bjaurybė…

Tamsina prisiminė nutvėrusi Mandį su „Hampstedo ir Haigeito“ laikraščio masažų reklamos puslapiu ir nusprendė tai nutylėti.

– Juk jis prekybos nekilnojamuoju turtu agentas, – pasakė ji. – Tik jis gali parduoti šį namą.

Per pirmas savaites namą Krisei teko rodyti devynis kartus. Vieni pirkėjų buvo jauna šeima su kūdikiu, po dviejų dienų jie vėl atėjo. Stoviniavo kambariuose elgdamiesi, nustebusi suvokė Krisė, kaip paprastai elgiasi žmonės pirkdami namą: nurodinėdami, kas negerai ir ką reikėtų pakeisti, kad jis būtų bent pakenčiamas, lyg Krisė nebūtų gyvenusi šiame name pastaruosius penkiolika metų. Atėję antrą kartą, jie nepaliaujamai ieškojo priekabių – pasenusi apdaila, apleistas sodas, nėra garažo, per mažas kabinetas, aptrinti vonių kambariai, – ir Krisė išlydėjo juos ne tik gailestaudama, kad namas nelabai juos sudomino, bet ir džiaugdamasi, kad niekada jų daugiau nebematys.

– Nesuprantu, – pasiskundė ji Sju telefonu. – Nenoriu parduoti namo, bet būgštauju, kad niekas jo nepirks. Kas darosi?

– Tu taisaisi.

– Negali būti…

– Taisaisi. O jie grįš.

– Negrįš. Šiandien jiems niekas nepatiko…

– Jie grįš.

Ir jie grįžo. Lyg niekur nieko užsuko, lyg visada būtų ketinę.

– Bet aš maniau, kad namas jums nepatiko, – tarė Krisė. – Regis, sakėt…

Moteris įsmeigė į ją akis. Ji vilkėjo pilką lininę tuniką, menkai slepiančią nėštumą, ant klubo buvo pasisodinusi kūdikį, o per petį persimetusi milžinišką minkštos odos krepšį, nusėtą kišenėmis ir sagtimis.

– Oi ne, – atsakė ji, – jis mums labai patinka. – Ji pažvelgė į kūdikį. – Taip, Džeimi? Įrengsime žaidimų kambarį ten, kur, sakėte, stovėjo fortepijonas. Džeimiui. Taip, Džeimi?

Jie pasiūlė Krisei penkiasdešimčia tūkstančių mažiau, negu ji prašė.

– Nesutik, – patarė Tamsina.

– Aš vis tiek ketinau nuleisti.

– Patarčiau… – prabilo Mandis.

– Ne, – atkirto Krisė, – nuleisiu dešimt tūkstančių.

– Ponia Rositer… – prabilo Mandis.

– Dešimt, – pareiškė Krisė.

Jaunoji pora pasiūlė keturiasdešimčia tūkstančių mažiau, negu ji prašė.

– Penkiolika, – atsiliepė Krisė.

Jaunoji pora pareiškė, kad už tokią kainą nepirks.

– Išsikraustysiu po šešių savaičių, – tarė Krisė, – ir nuleisiu dvidešimt tūkstančių.

– Dieve, mama, – įsikišo Dilė, – ar supranti, ką darai?

– Nelabai, – atsakė Krisė, – bet vadovaujuosi nuojauta. Aš susijaudinusi.

– Tu pernelyg susijaudinusi…

Jaunoji pora sutiko atsikraustyti po dviejų savaičių ir sumokėti dvidešimt penkiais tūkstančiais mažiau, bet, žinoma, jie apžiūrės dar keletą namų.

– Parduota, – tarė Krisė. – Parduota. Be to, sutikau dirbti Levertonų firmoje.

– Tu negali…

– Galiu.

– Gali!

– Ką tu išmanai, tu kaip gyva nė penso nesi uždirbusi, – prikišo Dilei Tamsina.

– Uždirbsiu, – atkirto Dilė. – Ieškau darbo. Uždirbsiu.

– Žaidžiate namus tame skurdžiame bute, – niekinamai pareiškė Tamsina.

– Butas galėtų būti gražus, – tarė Krisė. Ji plakė sekmadienio vakaro kiaušinienę. – Rytą paskambinsiu savininkui. Pasakysiu, kad tą akimirką, kai pasirašysiu pardavimo sutartį, išsinuomosiu butą.

– Ne anksčiau, – įsiterpė Tamsina.

– Žinoma, ne anksčiau, – irzliai atkirto Krisė. – Nustok su manim elgtis kaip su pusgalve.

Trumpam stojo nuostabos pilna tyla.

– Atsiprašau, – įsižeidė Tamsina.

– Aš esu pardavusi ir pirkusi namus, – tarė Krisė. – Žinok, gyvenau viena ir užsidirbdavau pragyvenimą. O tu nesugebi net persikraustyti į tau paruoštą butą su spinta, padaryta pagal užsakymą.

Suskambėjo telefonas.

– Atsiliepsiu, – vienu balsu pasakė Tamsina ir Dilė.

Jos susistumdė. Dilė buvo greitesnė. Ji griebė ragelį nuo šakučių ir stipriai prispaudė prie ausies.

– Alio. Oi, sveika, Eime! Kaip sekasi? Ką veiki?

Įsivyravo ilga tyla. Krisė nukėlė nuo viryklės keptuvę su kiaušiniene ir toliau stropiai maišė. Tamsina atsišliejo į sieną, sunėrė rankas ir ryžtingai įsistebeilijo į virtuvės vidurį. Dilė stovėjo prie telefono ir klausėsi. Po neapsakomai ilgo laiko ištarė: „Oho“, paskui: „Jėzau, Eime!“ ir galop: „Verčiau pasitark su mama. Dar nekalbėjai?“

Krisė liovėsi maišiusi. Tamsina atsitiesė. Krisė ištiesė ranką į ragelį.

– Svarbus dalykas, Eime, – pasakė Dilė į ragelį, nekreipdama dėmesio.

Krisė žengė žingsnį arčiau.

– Prašau…

– Duok jai ragelį! – suriko Tamsina.

– Čia visos pasiuto, – tarė Dilė. – Perduoti ragelį? – Ji nusijuokė. – Skaičiuoju. Pasiruošusi? Trys, du, vienas, mama!

Ji padavė ragelį Krisei.

– Ir? – paklausė Tamsina.

Dilė jos nepaisė. Ji stebėjo Krisę. Krisė įdėmiai klausėsi.

– Bet aš noriu, kad rytoj būtum namie, – galop pasakė ji. – Tu pažadėjai rytoj grįžti…

– Ji pasilieka? – sušnypštė Tamsina.

– Ji pametė galvą dėl kažkokios muzikos, – tarė Dilė, tebežiūrėdama į Krisę. – Regis, ketina studijuoti liaudies muziką. Kalbėjo nei šiaip, nei taip.

– Studijuoti liaudies muziką?

– Kalbėjo kaip pamišėlė. Niukaslo universitete. Kur tas Niukaslas?

– Žinoma, negaliu tavęs priversti, – kalbėjo Krisė, – bet skamba be galo keistai, ir taip staiga. Tu ten nė kojų nespėjai sušilti…

– Jai praplovė smegenis, – nusprendė Tamsina.

– Norėčiau, kad ir tau kas nors praplautų smegenis, – narsiai išpoškino Dilė. – Tada gal nebemanytum, kad visada esi teisi.

– Kartais elgiesi kaip paskutinė karvė…

– Gerai, – tarė Krisė, – gerai. Be abejo, neketinu tau uždrausti. Ko gero, negalėčiau, jei ir norėčiau. Turbūt… – Ji nutilo. – Turėčiau palinkėti tau laimės, – sunkiai ištarė. – Linkiu. Iš tikrųjų linkiu tau laimės, mieloji. Jei šito nori.

– Dieve mano, – tarė Tamsina ir teatrališkai skėstelėjo rankomis. – Ši šeima baigia iširti.

Dilė priėjo prie viryklės ir mediniu šaukštu pabaksnojo kiaušinį.

– Kaip guma…

– Taip, – atsakė Krisė. Balsas buvo pavargęs ir neviltingas. – Taip. Paskambink ir pasakyk man. Ar atsiųsk žinutę. Bent žinutę. Oi, Eime, aš pardaviau namą. Taip. Taip, manau, man irgi taip atrodo. Gerai, gerai, mieloji. Labanakt.

Ji atitraukė ragelį nuo ausies ir nieko nematančiomis akimis žiūrėjo į jį.

– Ką jie jai padarė? – paklausė Tamsina.

Kai Eimė pabudo, buvo jau diena, ir pro langą be užuolaidų prie lovos sruvo platus, aukštas, debesėliais nusėtas šiaurietiškas dangus. Ji valandėlę gulėjo, lėtai peikėdamasi, prisimindama visus vakardienos įvykius, pietus, pokalbį, atradimus, skambutį namo ir – mėgaudamasi – žavingą netikėtą vidurnaktį, kai Skotas pagaliau sėdo prie fortepijono ir ėmė skambinti, o ji išsitraukė iš kuprinės fleitą ir pritarė jam, tai buvo geriau už pokalbį, geriau už viską, net geriau nei groti su tėčiu, nes Skotas skambino kaip lygus, lyg būtų svarbi tik muzika, o ne muzikantas.

Kai abu prisiminė laiką, buvo jau po dviejų. Eimė suvokė, kad miršta badu, juodu suvalgė maišelį anakardžių riešutų, kelis griežinėlius sūrio, Skoto rasto šaldytuve, ir pasidalijo sumaigytą šokolado plytelę, ištrauktą iš jo portfelio. Einančią į miegamąjį Eimę užplūdo būtinybė pasakyti, kokia ji dėkinga už pagalbą, patarimus ir kaip džiaugiasi, bet nežinojo, kaip tai išreikšti, kad abu nesutriktų, todėl tik tylėdama nerangiai apsivijo jo kaklą, ir Skotas suprato, skubiai ir stipriai prispaudė ją prie krūtinės, pasakė: „Ne tau vienai šiandien buvo gera“ ir ją paleido.

– Neužmiršk, rytą aš išeisiu. Juk pirmadienis, – pridūrė jis.

– Oi…

– Penktadienį pasiėmiau pusę laisvos dienos. Daugiau kol kas negaliu.

– Taip, suprantu…

Jis numetė ant sofos pagalvę ir užsegtą miegmaišį.

– Tavim pasirūpins ponas Harisonas. Jis tau parodys „Šalaviją“. Šią sritį jis šiaip ar taip išmano geriau už mane.

Ponas Harisonas! Eimė pašoko. Kur jos laikrodis? Kiek dabar valandų? Kas bus, jei ponui Harisonui teks jos laukti?

– Jis buvo atidarytas 2004 metais, – tarė Bernis Harisonas. – Didesnis už dvi futbolo aikštes ir dukart aukštesnis už „Šiaurės angelo“13 skulptūrą. O jame, – parodė jis į didžiulį lenktą stogą, kylantį aukštai virš jų, – yra per šešis šimtus stiklo lakštų, kiekvienas jų sveria daugiau nei du drambliukai.

Eimė žiopsojo, lėtai sukdamasi, atlošusi galvą.

– Trūksta žodžių…

– Aš toks senas, kad prisimenu, kaip buvo įkurtas kamerinis orkestras „Šiaurės simfonija“, – tarė Bernis. – Tai įvyko 1958 metais. Įkūrė Maiklas Holas. Man buvo šešiolika, kaip ir tavo… – Jis nutilo. – Ne, turbūt ji, Margareta, tau niekas?

Eimė atitraukė apsvaigusį žvilgsnį nuo milžiniško „Šalavijo“ stogo.

– Turbūt…

– Tėvo pirmoji žmona tėra tėvo pirmoji žmona.

– Ji… – Eimė gurktelėjo. – Ji buvo jo vienintelė žmona. Jis su mama taip ir…

Bernis Harisonas krenkštelėjo.

– Nesuk dėl to galvos. Man vis tiek. Žinok, Margaretai tu padarei įspūdį.

– Viliuosi, ji neužsigavo, kad nevažiavau pas ją…

– Ji žino, ko nori, ir jai patinka, kai ir kiti žino. Pažįstu ją nuo tada, kai buvo smarki mažylė su kasytėmis. Mudu su Margareta augome kitokiame pasaulyje. Nepatikėtum, koks jis kartais būdavo. Atšiaurus. Toks atšiaurus, kad nuoširdžiai ilgėtis anų laikų neįmanoma.

Eimė pro jį pažvelgė į milžiniškas žvilgias grindis, stiklo sienas ir upę.

– Vadinasi, Didysis viešbutis… – neryžtingai prabilo.

– Taip, – tvirtai atsakė Bernis. – Ji neigtų, bet kaip tik dėl to mums patinka tokios vietos kaip Didysis viešbutis. Mes išgarsėjome, praturtėjome ir norime už pinigus gauti tai, kas mums priklauso. Kokybę.

– Žinoma.

– Londone gali būti kitaip…

– Prašom nekalbėti apie Londoną.

Bernis dirstelėjo į ją.

– Gerai.

– Aš pamilau šitą kraštą…

– Tai akivaizdu.

– Visi man čia buvo labai geri, – tarė Eimė.

Bernis mostelėjo Eimei sekti paskui jį prie milžiniškų langų, atsišlieti į plieninę baliustradą ir pažvelgti į upę ir tiltus.

– Visi turime ką duoti vienas kitam, – tarė, žiūrėdamas į vaizdą.

– Aš neturiu, – atsiliepė Eimė. – Aš nieko neturiu. Ką tik baigiau mokyklą. Net traukinio bilieto į čia pati nepirkau.

– Tu pernelyg protinga, kad suprastum mane pažodžiui. Ne apie pinigus kalbu.

– Jų neturėdamas, jautiesi bejėgis…

– Negi tai tau užkirs kelią?

– Ne, – neryžtingai atsakė Eimė.

– Yra visokių būdų. Stipendijos. Labdaros organizacijos, remiančios muzikos studentus. Jei nori, būdą rasi.

– Labai noriu…

– Ką gi, – tarė Bernis, – pamatysim. Metus turėsi sunkiai dirbti, reikės patirties. Bet jei pavyks, visi pralinksmėsim, duodu žodį. Mes sustabarėjome.

– Čia? – nepatikliai paklausė Eimė, mostelėdama ranka į grakščią baltą Tūkstantmečio tilto arką. – Kai čia tiek grožybių?

– Mes užaugome į jas žiūrėdami, – atsakė Bernis. – Mes matėme, kaip miestas atgyja. Mano motina dirbo Nort Šildso saldainių fabrike, o aš važinėju jaguaru ir mėgstu valgyti prašmatniuose restoranuose. Bet nuolat reikia naujų jėgų, amžinai trūksta veržlumo. Žinai, štai ką tau pasakysiu: turiu čia klestintį verslą, puikų verslą. Ši vieta… ši vieta įrodo, kad galiu dirbti su atlikėjais, apie kuriuos prieš dešimt metų nedrįsau nė svajoti. Bet vis dar trokštu permainų, siekiu nuolat tobulėti, ir neklausk kodėl, nes vaikų neturiu, negalvoju apie ateitį, tik žinau, kad siekiu jų dėl savęs. O dabar noriu, kad prie manęs prisidėtų Margareta ir tvarkytų tas verslo sritis, kurias ji tvarko geriau už visus kitus. Ji pažįsta Nort Šildso pramogų verslą kaip savo penkis pirštus. O ji nenori. Ji terliojasi su savo menku versliuku ir nieko nenori keisti.

– Kodėl?

– Nes irgi nugrimzdusi į rutiną, – paaiškino Bernis.

Eimė uždėjo abi rankas ant turėklo ir atsilošė, įtempusi pėdas.

– Maniau, aš nugrimzdusi į rutiną.

– Tik ne aštuoniolikos metų.

– Bet jeigu man taip atrodo…

Bernis Harisonas dirstelėjo į ją.

– Taigi. O kadangi ir tau jaunai taip atrodo, mums, kriošenoms, daug smagiau. Antraip kokių galų stoviu čia, o ne savo kontoroje?

Eimė atsitiesė.

– Labai jums už tai ačiū.

– Ne dėl tavęs tai darau, jaunoji panele.

– Tikrai?

Jis gūžtelėjo pečiais. Juokėsi.

– Aš nieko nedarau be priežasties. O šį rytą jų turiu dvi. Pirma, pažadėjau Margaretai, kad visi kartu papietausime.

– A, – tarė Eimė.

– „A“ gerai ar „a“ blogai?

– „A“ puikiai, – atsakė Eimė.

– O antra priežastis… turiu susidaryti įspūdį, kokia tu, tada pasakysiu.

– Kokia…

– Muzikantė, – paaiškino Bernis.

– Kaip?..

Bernis apsisuko ir parodė į salę.

– Ten, – atsakė jis, – aukštu žemiau, yra muzikinio lavinimo centras. Dirbtuvės, pratybų kambariai, klasės, įrašų studijos. Dabar eisime ten. Aš viską paruošiau. Tavęs laukia fleita, ir aš pasiklausysiu, kaip grieži.

Haigeito buto savininkas buvo Los Andžele.

– O Dieve, – išsigando Krisė, – aš jus pažadinau?

Jis dvejojo.

– Lyg ir ne…

– Užmiršau laiko skirtumą. Labai atsiprašau, užmiršau laiko juostas. Tik norėjau…

– Taip?

– Svarsčiau, ar išnuomojote butą…

– Ne, – atsakė jis, iš balso atrodė, kad vėl atsigulė. – Ne, neišnuomojau. Galima sakyti, laukiau jūsų…

– Tada viskas gerai, – tarė Krisė. – Manau… ko gero, pardaviau namą.

– Puiku, – atsiliepė jis, – gera naujiena.

– Ar galėtumėt dar truputį palaukti? Dar dvi savaites?

– Žinoma, – atsakė jis, – galiu palaukti dvi savaites. – Nusižiovavo. – Ko gero, po dviejų savaičių parsirasiu. Nors nesu tikras.

– Jūs labai malonus…

– Ne, – atsakė jis, – tiesiog dalykiškas. Mano buhalteris pataria išnuomoti, o jūs atrodot tinkama nuomininkė. Štai ir viskas.

– Ačiū.

– Paskambinkit, kai sužinosite…

– Būtinai. Iškart.

– Ir nueikite apsidairyti. Apžiūrėti dar kartą. Prižiūrėtojas turi raktus. Žvalgykitės, kiek norit.

– Puiku, – atsakė Krisė, – ačiū…

– Iki pasimatymo, – atsiliepė jis ir vėl nusižiovavo. – Linkėjimai iš saulėtosios Kalifornijos, kurioje prieš akis matau greitkelį, iki pasimatymo Haigeite.

Krisė padėjo ragelį. Skambutis, nors girdėjo žiovaujant, pakėlė jai nuotaiką. Kaip ir, keista, jaunosios poros atsiųstas ekspertas, barbenantis į sienas ir apžiūrinėjantis spintas taip, lyg būtų labai nusivylęs, kad neranda trūkumų. Krisė užplikė jam arbatos – jis tiksliai nurodė, kiek pilti pieno (kad būtų balzgana) ir dėti cukraus (šaukštelį), paskui paliko ją vėsti virtuvėje, bet ji nesuirzo. Nedrąsiai pamanė, kad jai geriau. Ne visą laiką, ne smarkiai ir ne stulbinamai, vis dėlto, užuot priklausiusi nuo Ričio sprendimų, nepastovaus Ričio uždarbio ir nepatikimo jo entuziazmo, jo gerbėjų, savito meilaus Ričio užsispyrimo, ji suvokė pajutusi malonumą rinktis. Pinigų turėjo daug mažiau, namo apskritai nebeturėjo, bet nei jos pragyvenimas, nei dvasios ramybė nebepriklausė nuo kito žmogaus.

Ekspertas lėtai lipo laiptais, kažką užsirašinėdamas. Jis trainiojosi po namus jau kelias valandas, bet Krisė manė, kad tai rodo ne tiek nuodugnų, grėsmingą kruopštumą, kiek darbo stoką pastaruoju metu.

– Jūsų arbata atvėso, – tarė Krisė. Anksčiau būtų pridūrusi: „Ar užplikyti šviežios?“ Tačiau dabar tik nusišypsojo.

Jis nepakėlė akių.

– Visada geriu vėsią, – atsakė.

Tamsina darbe kalbėjo telefonu su Eime. Paskambino pasakyti, kad visàs, ypač Krisę, prislėgė jos užgaulus ir išdavikiškas elgesys. Ko gero, Eimė nesuprantanti, kalbėjo Tamsina, ką Krisei reiškia parduoti namą ir dirbti prastą darbą, šiaip ar taip, jos specialybė – vadybininkės, priminė Tamsina seseriai, todėl Eimė elgiasi nedovanotinai, dar labiau skaudindama motiną ir beširdiškai atsižvelgdama tik į savo jausmus. Tiesą sakant, ji, Eimė, turėtų žinoti, kad Tamsina ketinanti apsigyventi su Krise Haigeito bute, nes motinai bus labai sunku, nepakeliamai sunku prisitaikyti be pagalbos ir paramos.

– Baigei? – paklausė Eimė, kai sesuo nutilo atsikvėpti.

– Kol kas. Kur tu?

– Sėdžiu su katinu ant kelių, – atsakė Eimė.

Tamsina purkštelėjo.

– Gal mamai sekasi daug geriau, nei tu manai, – kalbėjo Eimė, nesuirzusi nė perpus tiek, kiek tikėjosi Tamsina. – Gal jai patinka vėl pačiai tvarkytis gyvenimą.

– Ji nieko nepasirinko, – atšovė Tamsina. – Jai tenka taip daryti. O mes turime jai padėti.

– Ko gero, aš jau padedu, – atsakė Eimė. – Nebūsiu jai našta. Tikriausiai ten negyvensiu. Jums liks daugiau vietos…

– Negaliu patikėti savo ausimis…

– Kasmet į šią specialybę priimami dvidešimt penki žmonės. Man reikia trijų „gerai“ ir aštunto lygio, o aštuntą lygį aš turiu.

– Tu kuoktelėjai, – atsiliepė Tamsina.

– Kaip ir tu, – atšovė Eimė. – Tik dėl skirtingų dalykų.

– Kada teiksies grįžti?

– Penktadienį, – atsakė Eimė. – Sakiau mamai. Dieve, koks sunkus šitas katinas, lyg laikyčiau ant kelių kailinį hipopotamą. Turiu užpildyti stojimo paraišką, užsuksiu į fakultetą apsidairyti. – Ji patylėjo. – Gavau rekomendacinį laišką, – išdidžiai pridūrė.

– Neklausiu, kas jį parašė, – atkirto Tamsina. – Nenoriu žinoti.

– Gerai, – sutiko Eimė. – Vadinasi, šiuo atveju jokių permainų.

– Noriu, kad pagalvotum apie mano žodžius…

Eimė tylėjo.

– Eime?

Tyla.

– Eime?

Tamsina atitraukė telefoną nuo ausies, pažvelgė į ekraną ir išvydo užrašą „Pokalbis baigtas“. Tūžmingai aiktelėjo.

– Tamsina? – pašaukė Robis.

Ji pažvelgė į jį iš už priimamojo stalo vis dar susiraukusi. Nelaukė jo.

– Robi, tik po šešių, juk žinai, tik po šešių.

Šiek tiek nustebo, kad jis nesišypso. Vilkėjo kostiumu, atrodė kaip paprastai, bet, užuot žvelgęs į ją budriai, kad spėtų prisitaikyti prie dabartinės nuotaikos, atrodė… griežtas, toptelėjo Tamsinai.

– Viskas gerai? – paklausė ji.

– Ne, – atsakė jis, – ne, negerai. Netrukdyčiau tau dirbti, jei būtų gerai.

– Kas atsitiko? – ji kilstelėjo.

– Tu tikriausiai nepastebėjai, – tarė Robis. Pasilenkė per stalą, ir Tamsiną apėmė bloga nuojauta. – Tiesą sakant, jei būtum pastebėjusi, manęs čia nebūtų. Galėjau laukti iki vakaro, bet bent kartą nusprendžiau, kad neverta. Jei nori žinoti, man įgriso laukti. – Jis pasilenkė dar arčiau. – Tamsina, mano kantrybė išseko.

Mažas grožio salonas Marilebone netoli Aukštosios gatvės pasiūlė Dilei jaunesniosios fizioterapeutės vietą keturias dienas per savaitę, kas antrą savaitę dirbti reikėtų savaitgalį. Dilė atsakė pagalvosianti. Salonas jai patiko, kitos darbuotojos buvo malonios, bet ji dvejojo dėl darbo savaitgaliais: vadinasi, turės tris laisvas dienas per savaitę tada, kai draugės dirbs, ir sėdės išsinuomotame bute viena, nes neturės su kuo išeiti į miestą.

Salono savininkė buvo mačiusi pulkus merginų, panašių į Dilę. Tiesą sakant, jai baisiai įkyrėjo tokios merginos kaip Dilė, ir ji neketino aušinti burnos dar kartą aiškindama, kad dabartinė darbo rinka nebe tokia kaip anksčiau: rinktis nėra iš ko, geriau nerasi. Ji nužvelgė Dilę – daili mergina, miklios rankos – ir pasakė, kad ji, žinoma, galinti svarstyti, bet dar vienos darbuotojos nurodytomis sąlygomis salonui reikia tučtuojau, ir darbą gaus pirma tinkama pro duris įžengusi kandidatė, gal net šią popietę. Paskui ji visai kitaip, gyvai, užkalbino klientę, ir pasipiktinusi Dilė išėjo į gatvę manydama, kad tokio elgesio tikrai nenusipelnė.

Eidama į metro stotį, ji jautėsi nesmagiai. Tartis dėl darbo nuėjo verčiama draugės Breidos, ir salonas, ir darbuotojos buvo puikūs. Netiko tik darbo valandos. Negi ji negali spręsti, kada dirbti? Ar gerai pasiūlyti žmogui pusę etato, o paskui pasakyti, kad pusę to laiko teks dirbti šeštadieniais ir sekmadieniais? Taip nesąžininga. Dilė neabejojo, kad nesąžininga. Tėtis joms visada sakydavo, kad nereikia tenkintis darbu, kuris ne prie širdies, o kaip gali būti prie širdies darbas, jei tau atrodo, kad esi išnaudojama, nes esi tik jaunesnioji fizioterapeutė, ir dar dirbanti puse etato?

Visą kelią namo Dilė ginčijosi su savimi. Ji pasiuntė žinutę Breidai dėl pokalbio, kaip buvo žadėjusi, ir parašė, jog vargu ar sutiks, o Breida didžiosiomis raidėmis atpyškino KLAIDA. Dilė tikėjosi kitokio atsakymo, todėl ištrynė žinutę, bet žodis „klaida“ įstrigo į atmintį ir skambėjo ausyse kaip įkyriai tratantis būgnas. Jai pasidarė dar neramiau pamanius, kad Krisė, išklausiusi jos pasakojimą, gali – iš tikrųjų gali – dėbtelėti į ją kaip salono savininkė, o tai būtų nepakeliama. Pastaruoju metu viskas pasidarė nenuspėjama, o Eimės elgesys tik pablogino padėtį. Geriausia, nusprendė Dilė, tikėtis, kad Krisė bus namie viena, ir Dilė, užuot išdėsčiusi visą reikalą, kaip buvo, galės šiek tiek pagražinti istoriją, girdi, prieš sutikdama ar nesutikdama, norėjusi sužinoti Krisės nuomonę ir darysianti taip, kaip ji patarsianti.

Bet Krisė buvo ne viena. Krisė sėdėjo svetainėje su Tamsina, o ši buvo apsiverkusi. Vis dar šniurkščiojo susigūžusi krėsle ir sugniaužusi saujoje popierinę nosinaitę. Krisė tiesi kaip šūvis sėdėjo ant sofos, ir sunerimusi Dilė pamatė, kad motina nelabai linkusi guosti.

Dilė numetė rankinę tarpduryje.

– Kas nutiko?

– Pati jai papasakosi ar patikėsi šį darbą man? – paklausė Krisė Tamsinos.

– Robis, – užsikirsdama ištarė Tamsina, draskydama popierinę nosinę.

Dilė skubiai apėjo sofą, atsisėdo šalia Krisės ir priblokšta paklausė:

– Negi jis tave metė?

Tamsina papurtė galvą.

– Tai kas tada?

– Bet gali pamesti! – suaimanavo Tamsina.

– Ką čia sakai?

Tamsina vėl pravirko.

– Jis pasakė Tamsinai, – paaiškino Krisė, – kad jam nusibodo laukti, kol ji pas jį atsikraustys, gal jos nenoras rodo, kad ji nelabai to trokšta, todėl jis liepė jai apsispręsti ir rytą pasakyti galutinį atsakymą.

– Bet juk tai lengva, – tarė Dilė, staiga suvokusi, kad pati neturi meilužio.

– Ne! – suriko Tamsina.

Dilė skubiai dirstelėjo į motiną.

– Maniau, tu nori apsigyventi pas Robį? – paklausė Dilė.

– Negaliu, negaliu, kaip aš galiu, – bliovė Tamsina.

– Kodėl ne? – neatlyžo Dilė.

– Dėl mamos, – suaimanavo Tamsina, – dėl mamos, buto, Eimės… ir tėčio mirties. Dėl visko. Aš negaliu.

Dilė gurktelėjo.

– Juk esu aš…

– Tu neturi darbo…

– Galiu susirasti!

– O Dieve, – tarė Tamsina, – galiu tą, galiu aną. Kodėl nieko nedarai?

– O tu? – atkirto Dilė. – Kodėl nesikraustai pas Robį?

– Tikrai, kodėl? – įsiterpė Krisė.

Abi dukterys atsisuko į ją. Krisė žiūrėjo sau į rankas ant kelių.

– Svarsčiau, kada ar kaip jums tai pasakyti, – prabilo Krisė. – Tikrai neketinau šiandien, bet jūs abi čia, o laikas tinkamas.

Ji patylėjo. Tamsina atsitiesė. Pakėlė rankas ir kaip paprastai ramindamasi pasitaisė arklio uodegą, suverždama juodą aksominį kaspiną.

– Manau, namas parduotas, – tarė Krisė, – ir ketinu išsinuomoti tą butą. Ir esu pasamdyta bandomajam trijų mėnesių laikotarpiui, nors ketinu stropiai dirbti tol, kol susirasiu geresnį darbą. Man rodos, Levertonai tai supranta.

Dukterys žiūrėjo į ją ir laukė. Krisė kalbėjo toliau, tebežiūrėdama sau į rankas.

– Neilgai svarsčiau, ką pasakysiu, bet dabar kalbu su jumis todėl, kad kai man atėjo į galvą ta mintis, tikriau, kai man kai kas ją pakišo, nusprendžiau, kad elgiuosi teisingai. Tai teisingiausias būdas gyventi toliau.

Ji nutilo ir pakėlė akis. Tamsina su Dile sėdėjo tiesiai kaip žvakės, suglaudusios kelius, ir laukė.

– Koks? – paklausė Tamsina.

– Mano namų durys visada bus jums atidarytos, – tarė Krisė. – Visada. Žinoma, ir Eimei, jei ji norės, nors ji, rodos, nenori. Bute jai skirtas kambarys, nors ji ten ir negyvens. Tačiau judvi – visai kas kita. Mano padėtis irgi kitokia, niekada nebūčiau pamaniusi, kad į tokią pateksiu, bet dabar suprantu, jog nė viena iš mūsų nieko nepasieks, neatsikvošės po tėčio mirties, po gyvenimo su tėčiu, jei ir toliau gyvensime susispietusios apie… apie tuštumą, tikiuosi, mane suprantate, jei ir toliau laikysimės viena kitos, nes kitaip gyventi nemokame, nors toks gyvenimas kenkia visoms.

Ji nutilo. Dilė neramiai pažvelgė į Tamsiną.

– Ir ką? – paklausė Tamsina.

– Mano nuomone, – atsargiai pasakė Tamsinai Krisė, – tu turėtum išeiti pas Robį. Mano nuomone, Robis turėtų būti tau svarbiausias kaip kadaise, nes jeigu svarbiausia tau būsiu aš, įklimpsi, ir imsime viena kitos nekęsti. Tiesa? O tu, Dile, turėtum griebti pirmą darbą, kuris tau bus pasiūlytas, ir paklausinėti draugių, kas nuomoja kambarį…

Dilė aiktelėjo.

– Ir sužinosi, – tvirtai pasakė Krisė, – kaip malonu atsistoti ant savo kojų. Padėsiu tau, kiek galėsiu, bet nesiūlau gyventi kartu dėl tų pačių priežasčių kaip Tamsinai. Lengva nebus, bet nejausime apmaudo ir nebesikabinsime į praeitį. Mes visos pasistengsime gyventi ir bendrauti kūrybingai. Esu tikra, kad imtume viena kitos nekęsti, jei ir toliau gyventume kartu. O jūs? – Krisė vėl nutilo ir pažvelgė į dukteris.

Staiga pasirodė, kad ji tuoj apsiašaros. Merginos nenuleido nuo jos akių, bet nė viena neverkė.

– Taigi, – kalbėjo Krisė toliau, jau virpančiu balsu, – pardavusi namą, ketinu tame bute apsigyventi viena. Jūs būsite kaskart maloniai sutiktos, bet ten negyvensite. Jūs gyvensite savo gyvenimą, kad galėtumėte atsikratyti praeities, nes taip turi būti. Gyvensite kitur.

13 Šiuolaikinė plieninė 20 metrų aukščio skulptūra.

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

Margareta vėl juos sušaukė, pasak Skoto. Ji sėdėjo viešbučio antro aukšto bare – iš jo buvo matyti jūra – prie žemo staliuko su krėslais, užsakiusi džino su toniku sau ir butelį belgiško alaus Skotui. Buvo malonu čia sėdėti ir žiūrėti į upę, nušviestą ankstaus vakaro saulės, ir į didžiulį meno galerijos masyvą kitame krante, į kvailą šiuolaikinio meno šūkį milžiniškame plakate, priklijuotame prie pastato šono. Keista, kai pagalvoji, iš kokių bėdų žmonės tikisi išlįsti sausi, su kokiais dalykais taikstosi, kiek pasaulyje yra priešybių. Visa meno galerija – Margaretos vaikystės malūnas – skirta pretenzingai nesąmonei, antra vertus, supasaulietinta senoji Tainmuto baptistų bažnyčia paversta niekučių krautuvėlių labirintu, o po buvusios bažnyčios langu su mozaikiniu raudonu užrašu baltame fone „Dievas yra meilė“ įsikūręs Li tatuiruočių kabinetas. Nuo šios minties Margareta purkštelėjo.

– Apie ką susimąstei? – paklausė Skotas, klestelėjęs ant kėdės priešais.

– O, tau nepatiktų, – atsiliepė ji ir mostelėjo ranka į galeriją. – Iš pradžių apie šitą šlamštą…

– Jis puikus menininkas, – tarė Skotas, – o jei negražiai elgsiesi, nuvesiu pažiūrėti jo vaizdo instaliacijų.

– Nedrįsi…

– Eimei patiko, – tarė Skotas.

Margaretos veidas sušvelnėjo.

– Eimė…

Skotas išsišiepė.

– Ji be perstojo siunčia man žinutes.

– Ji patiko Dosonui, – tarė Margareta. – Net Dosonui. O jis bet kam ant kelių nelipa.

– Mes visi įsimylėjom Eimę…

– Na, – gyviau tarė Margareta, – jai reikės padirbėti.

– Susidoros.

– Ji nepratusi. Nepažįsta rūpesčių. Buvo pernelyg globojama. Mano, kad pinigai – tai kišenpinigiai. Ji nieko neišmano apie pinigus…

– Išmano užtektinai, jei ponas Harisonas ją pasamdė.

– Nesąmonė, – pareiškė Margareta.

Skotas išsitraukė telefoną, paspaudė kelis mygtukus ir atkišo telefoną motinai.

– Skaityk.

Margareta užsidėjo akinius ir pasilenkė į priekį. Žiūrėjo į ekraną.

– Tai jis sako, kad turi jai darbą. Abejoju. Leis jai nebent kavą nešioti.

– O ji ir nešios. Mokysis. Stebės jo darbą. Pasirodys pati. Ji turi balsą.

Margareta atsilošė.

– Žinau, kad turi. Dar nelabai išlavintas, bet ji dainuoja į toną…

– Tobulai.

– Nepamesk dėl jos proto, vaikeli, – tarė Margareta.

Skotas gurkštelėjo alaus ir nusišypsojo motinai.

– Eimė užsimetė surasti man merginą.

– Linkiu jai sėkmės.

– Aš nesipiktinsiu, jei jai pavyks, – tarė Skotas.

– Kas tau pasidarė?

Skotas kilstelėjo alaus butelį motinos pusėn.

– Tas pats, kas ir tau.

– Aš tokia kaip visada, – atsiliepė Margareta.

– Ne, ne tokia.

– Tokia…

– Pažiūrėk į save, – atšovė Skotas. – Kažką pasidarei plaukams, o šita irgi nauja.

– Kas nauja?

– Suknelė.

– A, šita, – nerūpestingai atsiliepė Margareta, žiūrėdama į upę. – Visi mano drabužiai staiga pasirodė senamadiški.

– Taip.

– Kodėl sakai „taip“, lyg žinotum kai ką, ko aš nežinau?

– Mama, – atsiliepė Skotas, – aš nieko nežinau, ko nežinai tu. Skirtumas tik toks, kad aš tai pripažįstu.

– Ką pripažįsti?

– Kad man geriau. Kad tau geriau. Kad mums visiems geriau.

– Visiems?

– Taip, – patvirtino Skotas. – Ponui Harisonui irgi.

Margareta gurkštelėjo džino.

– Kuo čia dėtas Bernis Harisonas?

– Pati žinai, – tarė Skotas.

Margareta vogčia šyptelėjo taurei su džinu.

– Kam mane čia pakvietei? – paklausė Skotas. – Kodėl visa išsipusčiusi kaip kekšė?

– Nevadink manęs taip…

– Kodėl, mama?

Margareta pakėlė akis.

– Kur nors skubi, vaikeli?

– Ne, – atsakė Skotas. – Tiesą sakant, taip, susitiksime su keliais bendradarbiais.

– Ir bendradarbėmis? – paklausė Margareta.

– Visada ateina ir merginų, – nusišypsojo Skotas.

– A.

– „A“ nesvarbu. Noriu žinoti, kas vyksta. Noriu žinoti, kodėl mane čia pakvietei.

Margareta ramiai apžvelgė barą, lyg mėgaudamasi.

– Po dešimties minučių čia ateis Bernis, – pagaliau ištarė.

– Ir? Ir?

– Tiesiog norėjau tau pasakyti pirma jo, – atsakė Margareta. – Štai ir viskas.

Namo ji grįžo vėlai, bet nakties dangus virš jūros buvo veikiau blausus negu tamsus, o jūra ramiai pliuškeno į krantą žemiau Persio Sodų gatvės. Margaretai patiko vasaros jūra, nes vasarą net jos pyktis trumpalaikis, priešingai nei tūžmingas žiemos įniršis – tada Margareta stovėdavo prie svetainės lango ir žiūrėdavo, kaip purslai it didžiuliai įspūdingi pliumažai tykšta į viršų. Bet vasarą neviltis mažesnė, nebe taip justi, kad jūra šėlsta, nes pašėlusią jos energiją riboja kranto linija, slogios užtvaros – pakrantės kelias ir pusračiu stovintys namai, kuriuose gyvena žmonės, įsitikinę esą pajėgūs valdyti ir varžyti neparankią gamtą.

Margareta sumokėjo už taksi ir naujais vasariniais bateliais nužingsniavo į žolėto ovalo pakraštį prieš Persio Sodus: norėjo pažiūrėti į jūrą, banguojančią, spindinčią ir be paliovos skalaujančią akmenis apačioje. Bernis Harisonas norėjo nusivesti ją atšvęsti į kokią nors įspūdingą vietą, bet ji atsisakė, pasiūlė pavalgyti viešbučio bare, jis suabejojo, girdi, toks baras skirtas jaunimui, o ji atkirto: „Kalbėk už save, Berni Harisonai, aš jaučiuosi kur kas jaunesnė negu prieš savaitę.“

Žlėgtainiai buvo patiekti stačiakampėse medinėse lėkštėse, panašiose į lentą duonai raikyti, vyno sąraše Bernis rado puikaus burgundiškojo, ir Margareta buvo priversta pripažinti, kad jis nesigyrė pergale, nė karto neištarė: „Ar nesakiau?“ ar: „Pats laikas“, tik be paliovos kartojo, kaip džiaugiasi, ir neslėpė, kad jam palengvėjo.

– Glendai sakei?

– Žinoma, ne. Negi pasakyčiau Glendai pirmiau negu tau?

– Manai, ji bus patenkinta? – paklausė Bernis, galvodamas, kaip malonu valgyti žlėgtainį su keptomis bulvėmis, kaip malonu būti su moterimi, kuri nemano, kad keptos bulvės vulgaru.

– Ji mane graužė nuo tada, kai tu man pirmąkart pasiūlei.

– Margareta, – tarė Bernis, dėdamas peilį su šakute, – kokia tavo nuotaika, Margareta?

Ji dirstelėjo į jį.

– Jei pats nematai, Berni Harisonai, – atsiliepė, – tau reikia kreiptis į akių gydytoją.

Jis įsodino ją į taksi taip, kaip jai patinka, nei rėkavimų, nei apsimestinio galantiškumo, nei puikavimosi. Pabučiavo ją į skruostą, padėkojo, pasakė: „Šiąnakt abu miegosime laimingesni“ ir pliaukštelėjo per taksi stogą, lyg linkėdamas jai ne tik laimingo kelio namo, bet ir laimingo tolesnio gyvenimo kelio, panašaus, bet ne visai tokio, su vingiais, su naujomis jėgomis, su šviesios ateities viltimi. Margareta kelis kartus giliai įkvėpė jūros, apsisuko, atsargiai nužingsniavo per šiurkščią žolę prie savo durų ir įkišo į spyną raktą.

Dosonas, pasižymintis keista, puikia ir tikslia nuojauta, tupėjo per aštuonias pėdas nuo durų ir laukė jos. Jai įėjus, atsistojo, išrietė nugarą ir tyliai, klausiamai kniauktelėjo.

Margareta pažvelgė į jį. Prisiminė mažą sumuštą kačiuką kruvina akyte ir išplikusiu kailiu, ir ją užplūdo meilė šitam katinui, ne tik dėl to, koks jis buvo ir ką iškentė, bet ir dėl to, kad jau labai seniai lydi ją gyvenimo keliu iš tamsių šešėlių į gal ir ne akinančią šviesą, bet bent jau paunksnę su properšomis.

– Nesuprantu, kodėl šį kartą negalėčiau tavęs palepinti, – tarė Margareta.

Ji nusekė paskui katiną į virtuvę. Šis plumpino pirmas, neskubėdamas, įsitikinęs pergale ir kaip paprastai palaimingai, atsainiai savarankiškas.

Jis oriai atsitūpė prie dubenėlio ir žiūrėjo, kaip ji spintelėje ieško mažos kvadratinės ypatingojo kačių ėdalo skardinės, kaip lupa dangtelį, ir nuo sodraus skanaus kvapo riestu rausvu liežuviu ėmė laižytis ūsus.

– Še, – tarė Margareta. – Še, storas senas bandite.

Ji atsitiesė. Dosonas pasikišo po savimi priekines letenas, kad smakras būtų sulig dubenėlio kraštu. Jis pergalingai murkė.

– Labanakt, – tarė Margareta. – Gardžiuokis. Pasimatysim rytą.

Uždarė duris ir užgesino šviesą.

Viršuje Margareta uždengė lempą prie lovos, atidarė langą ir užtraukė užuolaidas, kad liktų plyšys prasiskverbti vasaros aušrai. Paskui nusivilko naująją suknelę, pakabino spintos kampe, apsivilko pamuštą chalatą ir atsisėdo prie tualetinio staliuko atlikti dienos pabaigos ritualų.

Priešais stovėjo porcelianinė lėkštė, laukdama perlų vėrinio ir auskarų. Ji nebuvo visai tuščia: du žiogeliai, perlamutrinė saga ir vestuvinis žiedas, kurį ji nusimovė prieš keletą mėnesių ir paliko lėkštėje, kol įprato, kad jis čia guli, ir jis pasidarė ne svarbesnis už žiogelius. Margareta jį paėmė. Kadaise jis reiškė baisiai daug, buvo santuokos simbolis, kai gyveno su Ričiu, o dar labiau – kai nebegyveno. Daug metų žiedas buvo talismanas, patvirtinantis ir įteisinantis, kad ji nėra vieniša, ir tuo metu tai buvo svarbu.

Ji įdėmiai apžiūrėjo žiedą. Koks dulsvas. Tą akimirką mielai būtų atidavusi žiedą Eimės motinai, moteriai, kuri dėl daugelio priežasčių, ypač dėl ilgo laiko, manė turinti į jį teisę. Dabar Margareta nenorėjo blogai galvoti apie Ričį, neketino gadinti nervų, kaltindama jį ar Krisę. Eimė beveik nekalbėjo apie motiną, tepasakė, kad tikisi, jog ji susiras darbą, išsinuomos butą ir pagaliau pradės savarankiškai gyventi, bet Margareta jautė, kad mirdamas savo stiklo pilį Londone ir jos gyventojas Ričis paliko be jokios apsaugos. Be abejo, Eimė kol kas to nesupranta, gal nesupras dar daug metų, bet ji jau dabar trokšta laisvės motinai, ir Margareta jai pritaria, nes toks noras mažų mažiausiai rodo, kad nors gyventi su Ričiu buvo be galo žavu ir malonu, laisvės aplinkiniams šalia jo trūko.

Ji ėmė mautis žiedą ant bevardžio piršto. Jis užkliuvo už krumplio ir nors Margareta būtų galėjusi vargais negalais jį užsimauti, nebuvo prasmės. Ji nusimovė žiedą ir padėjo ant tualetinio staliuko. Rytą pakeliui į darbą – į jį vaikščios pėsčia, nesvarbu oras, – pranešti Glendai naujienos pereis per veją kaip šįvakar, paskui per gatvę, nusileis nuožulniu kalvos šlaitu su žiedu rankoje, o apačioje, pagerbdama praeitį, jos atgyvenas ir sykiu pabrėždama, kad kas buvo – pražuvo, išmes žiedą į jūrą.

Dainą „Vykis svajonę“ (Chase the Dream), minimą romane, sukūrė Džeisonas Kušakas (Jason Kouchak).

Vykis svajonę14

14 Kai telkiasi debesys, kai niaukiasi diena, vilties žvakelė virptelėjusi užgęsta. Tada aš trokštu tavęs, tada man reikia tavęs, kai išvystu svajonę tavo akyse. Kai vilioja naktis, kai užgula tamsa, paskutinė žvaigždžių šviesa danguj išblėsta, tada šaukiuosi tavęs, tada susirandu tave, kai išvystu svajonę tavo akyse. Ta svajonė teikia man jėgų, ta svajonė vieną dieną bus mano, svajonė, kurią amžinai vejuosi. Aš nenoriu svajoti vienas. Ta svajonė teikia man jėgų, ta svajonė vieną dieną bus mano, svajonė, kurią amžinai vejuosi. Aš nenoriu svajoti vienas, neleisk man svajoti vienam.

Content

Троллоп Джоанна Kita šeima