Троллоп Джоанна

Marčios

Versta iš:

Joanna Trollope

DAUGHTERS-IN-LAW

Doubleday, an imprint of Transworld Publishers, 2011

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 9786090111024

Copyright © Joanna Trollope, 2011

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Johner Images / Getty Images / Flash Press Media

© Vertimas į lietuvių kalbą, Danguolė Žalytė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Danguolė Žalytė

Redaktorė Danutė Gadeikienė

Korektorė Rasa Mielkuvienė

Viršelį lietuviškam leidimui pritaikė Asta Rastauskienė

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Polui ir Džonatanui, su meile

PIRMAS SKYRIUS

Iš pirmo klaupto Antonis aiškiai matė merginos, kuri tuojau taps jo trečiąja marčia, nugarą. Bažnyčios šoninė nava buvo plati, o kilimu užtiestas plotas prie presbiterijos didelis. Taigi keturioms mažutėms pamergėms klestelėjus prie žemų presbiterijos laiptų į savo rausvo šilko sijonų lizdelius laukti, kol baigsis kalbos, jaunieji buvo Antoniui tiesiai prieš akis.

Antoniui atrodė, kad nuotaka, standžiai susisupusi į gelsvai baltą atlasą, panaši į žemėje įkalintą gundomą undinę. Suknelė prigludusi – itin prigludusi – nuo pečių iki kelių, o paskui išsiskleidusi kaip vėduoklė ir krinta minkštomis klostėmis, o presbiterijos laiptais nerūpestingai driekiasi lengvas šleifas. Antonio žvilgsnis lėtai slinko nuo galvutės šviesiais trumpais plaukais po gazo šydu ir vainiku iki nematomų pėdų, paskui vėl aukštyn neginčijamai tobulais liemens ir klubų vingiais. Žavi figūrėlė, pamanė Antonis, nors nepadoru beveik šešurui taip galvoti. Žavi.

Jis gurktelėjo ir nukreipė griežtą žvilgsnį į sūnų. Lukas, spinduliuojantis atviru savininkišku vyro išdidumu, vestuvių dieną teikiančiu tokio puikumo, buvo pasisukęs į nuotaką. Prieš penkias minutes, kai našlė Šarlotės motina atmetė dukteriai nuo veido šydą ir jos valandėlę žiūrėjo viena į kitą taip supratingai, lyg aplink nieko nebūtų, ir visi susigraudino, Antonis dirstelėjo į Reičelę, sėdinčią greta, ir ėmė svarstyti, – jam dažnai taip nutikdavo per kelis drauge nugyventus dešimtmečius, – ar jos ramumas neslepia nesuvokto troškimo, kurio ji niekada neįvardys, ir kaip artimiausiais mėnesiais ir metais reikšis, veršis it karšto garo tumulai pro Žemės plutos įtrūkimus jos primityvus, neišvengiamas nenoras atiduoti trečio sūnaus kitai moteriai.

– Kaip tu? – tyliai paklausė jos.

Reičelė jo nepaisė. Jis net negalėjo pasakyti, ar ji mato Šarlotę, gal regi tik Luką, žavėdamasi jo plačiais pečiais, skaisčiu veidu ir širdies gilumoje klausdama savęs, ar Šarlotė iš tiesų supranta, kaip neapsakomai jai pasisekė. Vietoj įprastos skrybėlaitės Reičelė prie plaukų beveik šone prisisegė kuokštą žalių plunksnų, ir tik iš jų virpesio – it laumžirgių ant vielos – Antonis suvokė, kad Reičelės siela anaiptol ne tokia giedra kaip veidas. Ką gi, pamanė jis, nesulaukęs atsakymo, tu neatplėšk akių nuo Luko, o aš mąstysiu apie Šarlotės užpakaliuką. Ir ne vienas, sykiu su visais šioje bažnyčioje susirinkusiais neaklais vyrais. Kam veidmainiauti?

Dvasininkas, linksmas vyriškis su stula, išsiuvinėta veržliais šiuolaikiniais raštais, sakė pamokslą Roberto Brauningo eilutės, išspausdintos pamaldų apraše, motyvais.

Pasenk drauge su manimi,

Gražiausia ateitis rami.

Šis eilėraštis, kalbėjo pastorius, iš tikrųjų ne apie santuoką. Jis apie atlygį už prarastą jaunystę – patirtį. Eilėraštis skirtas XI amžiaus mokslininkui, žydui sefardui, bet tinka ir vedyboms, jis šlovina džiaugsmą, skatina įžvelgti kasdienybės puikumą, ragina pasitikėti Dievu. Pastorius išskėtė rankas plačiomis baltomis rankovėmis ir nusišypsojo Šarlotei, Lukui, Šarlotės motinai nėrinių suknele ir apsiaustu, visiems parapijiečiams. Antonis atplėšė akis nuo tos, kuri netrukus priklausys jo jauniausiam sūnui, ir pažvelgė į stogą. Jis buvo stropiai restauruotas, sijos nulakuotos, lubų tinkas akinamai išbaltintas. Antonis atsiduso. Kaip žavu būtų buvę, jei Lukas, kaip ir vyresnis brolis Ralfas, būtų tuokęsis tėviškės bažnyčioje, o ne šiame jaukiai patogiame Bakingamšyro kampelyje, kur jokių pelkių, vandens paukščių, jokių nendrių ir neaprėpiamo, debesimis aptraukto dangaus. Kaip būtų malonu, jei dabar jie visi būtų Safolke.

Tėviškės bažnyčia būtų buvusi tobula. Antonis nebuvo uolus tikintysis, bet jam patiko šventi namai ir nuotaika, orūs beprasmiški ritualai, drovi priklausomybė anglikonų tikybai. Jis visą gyvenimą lankė kaimo bažnytėlę; ji buvo sena kaip Brauningo eilėraščio rabinas, nors ir praradusi ankstesnį pavidalą, plati, šviesi ir maloni, su skaidraus stiklo langais ir žavinga šiuolaikine bronzos skulptūrėle, vaizduojančia Nojų, išleidžiantį balandį pirmajam Bendžamino Briteno bažnytinės operos „Nojaus laivas“ atlikimui joje atminti. Tai įvyko 1958 metais, kai Antoniui buvo vienuolika. Tais senais laikais, kai Safolkas dar nebuvo tapęs muzikinių kelionių vieta, ten jis išklausė visas bažnytines operas, atsėdėjo jas mokykliniais pilkos flanelės šortais, pasirišęs kaklaraištį iš pagarbos muzikai ir kompozitoriui. Ten jis pirmą kartą išgirdo „Kerlu upę“, iki šiol jam labiausiai patinkančią, ir tai nutiko gerokai anksčiau, nei jis ryžosi atsidėti piešimui, daug anksčiau, nei jo aistra tapo paukščiai. Tame pastate jis pirmą kartą suvokė, koks svarbus yra kūrybingumas, taigi nieko nuostabaus, jog nori, kad sūnūs irgi ten atliktų naujo gyvenimo tarpsnio pradžios ritualus.

Ten buvo pakrikštyti visi: Edvardas, Ralfas ir Lukas. Antonis buvo linkęs duoti vardus per paprastą civilinę ceremoniją, bet Reičelė užsimetė, kad vaikai būtų pakrikštyti bažnyčioje, apšlakstyti šventintu vandeniu senovinėje žavioje krikštykloje. „Galės nebūti krikščionys, jei nenorės, – pasakė ji Antoniui per petį, kaip visada kažką dirbdama, – tačiau bent galės rinktis. Tu galėjai, tai kodėl vaikai negali?“

Be abejo, krikštynos buvo žavios ir jaudino, o Antonis su kiekvienomis vis aiškiau suvokdavo, kaip tvirtėja jo ryšys su bažnyčia. Buvo taip tvirtai įsitikinęs, kad sūnūs tuoksis – jei iš viso tuoksis, – Safolko bažnytėlėje, jog buvo priblokštas, kai vyriausiasis, Edvardas, parsivežė elegantišką ir ryžtingą jauną švedę ir paskelbė, kad jie tuokiasi, savaime suprantama, jos pusėje, ne jo.

Sužadėtinei, muziejų ir galerijų ekspertei, reikalas buvo smulkiai išdėstytas. Ji pasivedė Antonį į šalį ir įsmeigė į jį stulbinamai mėlynas šviesias akis. „Nesirūpinkite, – pasakė Sigrida tobula anglų kalba, – santuoka bus civilinė. Jausitės kaip namie.“

Edvardo ir Sigridos vestuvės buvo švenčiamos jos tėvų vasarnamyje, mažoje menkoje bevardėje salelėje netoli Stokholmo, paskui svečiai, pasirišę milžiniškus popierinius seilinukus, valgė vėžius, kalnus vėžių, degtinė liejosi upėmis, ir nesutemo. Antonis prisiminė, kaip ieškodamas Reičelės keistoje mirguliuojančioje nakties šviesoje klupiniavo žvirgžduota pakrante, o jį persekiojo plėšri platininė blondinė su berėmiais akiniais ir mokasinais.

Rytą po vestuvių pasirodė Sigrida baltais ir pilkais drabužiais, gaivi lyg ką tik išpakuota, susirišusi lygius plaukus į arklio uodegą, išplaukė su Edu valtimi ir nebegrįžo. Antonis ir Reičelė buvo palikti likimo valiai su Sigridos giminėmis ir draugais po giedru dangumi, apsupti vandens. Antonis prisiminė, kad juodu, skrisdami namo, laikėsi už rankų, ir Reičelė, žiūrėdama pro iliuminatorių, ištarė: „Kartais aplinkybės tokios neįprastos, kad neaišku, kaip elgtis, tiesa?“

O vėliau, kai Antonis paklausė: „Kaip manai, jie iš tikrųjų susituokę?“, įsistebeilijo į jį ir atsakė: „Nenutuokiu.“

Ką gi, tai buvo prieš vienuolika, beveik dvylika metų. Ant kilimo po presbiterijos laiptais sėdi Mariela, aštuonmetė Edvardo ir Sigridos duktė. Sėdi labai ramiai ir tiesiai, pėdos su baleto bateliais pakištos po rausvais sijonais, plaukus prilaiko lankelis su rožių pumpurais. Antonis pabandė sugauti jos žvilgsnį. Vienintelė anūkė. Rami ir santūri. Kalba angliškai, švediškai ir griežia violončele. Mariela vos pastebimai palenkė galvą, rodydama, kad jaučia senelio žvilgsnį, bet į jį nepažiūrėjo. Motina pasakė, kad šiandien jos darbas – būti pavyzdžiu kitoms mažoms pamergėms, Šarlotės dukterėčioms, o Marielos gyvenimas iš esmės skirtas motinos pagyrimams užsitarnauti. Ji žino, kad senelis visada ja žavėsis, nesvarbu, ką ji darytų.

– Susikaupk, – staiga sušnypštė Reičelė.

Jis iškart atsikvošėjo.

– Atleisk…

– Džiaugsmingai skelbiu Luką su Šarlote vyru ir žmona! – tarė pastorius, traukdamas stulą, kuria buvo apvyniojęs susikibusias ką tik apžieduotas Luko ir Šarlotės rankas.

Lukas pasilenkė pabučiuoti žmonos į skruostą, bet ji apsivijo rankomis jam kaklą, tada jis stvėrė ją į glėbį ir aistringai pabučiavo. Bažnyčioje nugriaudėjo plojimai. Mariela atsistojo ir papurtė sijonus, žvilgčiodama į motiną, kad ši primintų, ką daryti toliau. Antonis matė, kaip Sigrida vien lūpomis pasakė mergytėms:

– Poromis. Dvi poros po dvi.

Šarlotė juokėsi. Lukas juokėsi. Luko draugai iš bažnyčios galo sveikino jį šauksmais.

Antonis paėmė Reičelei už rankos.

– Dar viena marti…

– Žinau.

– Kurios mes beveik nepažįstame…

– Kol kas.

– Na, jei ji bus bent perpus tokia gera kaip Petra… – prabilo Antonis.

Reičelė ištraukė ranką.

– Jei.

Pokylis vyko palapinėje, sode prie namo, kuriame užaugo Šarlotė. Nelijo, bet buvo apsiniaukę, ir palapinėje ant svečių krito keista žalsva šviesa, todėl visi atrodė kaip ligoti. Palapinė stovėjo nuožulnioje vejoje, todėl atsistoti, juolab ant grublėtų kokosų plaušų demblių, buvo beveik neįmanoma, ypač Šarlotės draugėms, kurios visos aliai vienos avėjo įspūdingais aukštakulniais. Pro plyšį palapinės apačioje buvo matyti jaunieji, vaizdingai pozuojantys didelio tvenkinio pakraštyje, jiems įsakinėjo fotografas.

O Dieve, vanduo, pamanė Petra. Barnis dar nevaikšto ir pritvirtintas dirželiais prie vaikštynės, jam įduota dėžutė razinų, kad neliūdėtų, bet trejų metukų Kitas nenuorama, vanduo jį visada nenugalimai traukė. Praėjusią naktį nepažįstamame viešbučio kambaryje abu vaikai tik truputį nusnūdo, todėl Petra su Ralfu irgi nemiegojo, kol galop penktą ryto Ralfas atsikėlė ir išėjo pasivaikščioti. Jo nebuvo taip ilgai – daugiau kaip dvi valandas, jog Petrai kilo įtarimas, kad vyras išėjo visam laikui. O dabar, priešingai nei paprastai, jis šėlioja su Luko draugais, geria šampaną ir rūko, nors buvo metęs, kai Petra laukėsi Kito, ir nuo to laiko nebuvo paėmęs į rankas cigaretės.

Kitas zirzė. Jis buvo pavargęs, alkanas ir piktas. Be atvangos tyliai verkšlendamas, susitaršęs, nesukalbamas, jis apsivyniojo Petros sijonu, įsibrukęs jai tarp šlaunų. Rytą Kitas Šarlotės prašymu buvo pasipuošęs baltais lininiais marškiniais ir tamsiai mėlynomis kelnėmis, nors Petra manė, kad jis per mažas nuotakos šleifui nešti. Bažnyčioje Kitas taip susipurvino ir susiglamžė, kad teko jį pervilkti marškinėliais su Žmogaus Voro piešiniu: jų nenešiodavo tik tada, kai jie būdavo skalbiami. Petra irgi buvo be ūpo ir jautėsi ne vietoje kaip sūnus: vilkėjo drabužiais, kurie miegamojo spintoje atrodė originalūs ir gražūs, bet Šarlotės draugės, dauguma dvidešimt kelerių, buvo apsitaisiusios kaip kokteilių vakarėliui. Petra pažvelgė į Kitą. Vaikas baisiai erzino, bet jį derėjo užjausti. Jos meilus, jautrus, lakios vaizduotės sūnelis vien dėl suaugusiųjų užgaidos buvo išplėštas iš įprastos, patikimos aplinkos ir įbruktas į dirbtinę svetimą, kur lova buvo ne jo, o dešrelės smarkiai paskanintos pipirais. Ji uždėjo ranką Kitui ant galvos. Vaikas sukaitęs, suplukęs ir nelaimingas.

– Petra, – pašaukė Antonis.

Petra su palengvėjimu atsisuko.

– Oi, Ant…

Antonis patapšnojo jai per petį ir atsitūpė prie Kito.

– Vargšas berniūkštis.

Kitas dievino senelį, bet nemokėjo taip staiga nusiraminti. Patempė apatinę lūpą.

– Gal įveiktum braškę? – paklausė Antonis.

Kitas papurtė galvą ir įsikniaubė Petrai tarp kojų.

– Orinuką?

Kitas sustingo. Paskui atsisuko nuo Petros sijono į Antonį.

– Žinai, kas tai?

– Ne, – atsakė Kitas.

– Traškūs cukriniai pyragaičiai. Labai skanūs. Baisiai nesveika dantims.

Kitas vėl nusigręžė. Antonis atsistojo.

– Galiu jį pasiimti ir pamaitinti per prievartą?

Petra pažvelgė į šešurą – jam akivaizdžiai buvo patogu su prabangiu apskurusiu tėvo fraku.

– Tu pernelyg švarus.

– Truputis lipnumo nepakenks. Ko nors gėrei?

– Ne. Man kelia nerimą vanduo.

– Koks vanduo?

– Tenai, – parodė Petra ranka, kuria nebandė sutramdyti Kito. – Ačiū Dievui, jis dar nepastebėjo.

– Kur Ralfas?

– Kažkur, – atsakė Petra.

Antonis įsmeigė į ją akis.

– Tau čia menkas malonumas…

– Vestuvės ne trejų metukų vaikams ir ne motinoms, kurios tokius bamblius turi prižiūrėti, – atsiliepė Petra.

– Tavo vestuvės buvo malonumas visiems.

Ji dirstelėjo į Kitą. Jis nurimo, tik karštas kvėpavimas degino jai odą per sijono audeklą.

– Mūsų vestuvės buvo žavios.

– Tikrai.

– Diena puiki, iš bažnyčios grįžome į jūsų sodą, visos rožės žydėjo, šunys, vaikai…

Antonis jai nusišypsojo. Paskui atsainiai paklausė Kito:

– Bulvių traškučių?

Kitas nustojo kvėpuoti.

– O gal net kokakolos? – pridūrė Antonis.

Kitas kažką slopiai sumurmėjo.

– Ką?

– Su šiaudeliu! – suriko Kitas į Petros sijoną.

– Jei nori.

– Ačiū, – tarė Petra. – Širdingai.

– Prie užkandžių stalo sėdžiu greta Šarlotės motinos. Ji garsi sodininkė ir augalų dailininkė mėgėja, taigi mudu kiekviena proga suporuojami. Pasistiprinsiu, pirmiausia pamaitindamas Kitą netinkamais valgiais. Verčiau netinkamas valgis, negu jokio. Jei neisi su manim, Kitai, šiaudelio spalvą parinksiu aš, ir galbūt išrinksiu geltoną.

– Ne! – suriko Kitas.

Paraudonavęs, susitaršęs, jis atsiplėšė nuo motinos.

– Imsma jautį už ragų, – tarė Antonis neva tarmiškai.

Kitas išsišiepė.

– Tu tiesiog išsigelbėjimas, – tarė Petra.

Antonis jai pamerkė.

– O tu žinai, kas esi.

Ji žiūrėjo, kaip juodu netvirtai žingsniuoja kokosų plaušų dembliu susiėmę už rankų, Antonis mostaguodamas, Kitas tokioje išpuoselėtoje draugijoje nevalyvas kaip nešvarių skalbinių ryšulys. Pažvelgė į vaikštynę. Barnis suvalgė razinas, sudraskė dėžutę ir laižė saldumą viduje. Putlius skruostus ir nosies galą buvo išsitepęs rudai.

– Kur mes dėtumės, jei nebūtų senelės ir senelio? – tarė jam Petra.

Kaip nuostabu, lengvabūdiškai pamanė Šarlotė, būti tokiai beprotiškai laimingai. Geriau nei vandenslydis, šokiai, greitas važiavimas ar net paskutinė akimirka prieš bučinį žmogaus, kurio bučinio neapsakomai troškai. Kaip nuostabu jaustis tokiai gražiai, tokiai geidžiamai, tokiai viltingai, tokiai visais patenkintai, tokiai pergalingai baikščiai ir pagarbiai gavus į vyrus Luką. Vyras! Koks žodis. Koks stulbinamas, brandus, prašmatnus žodis. Mano vyras Lukas Brinklis. Alio, kalba ponia Brinkli, Luko Brinklio žmona. Atsiprašau, atsakysiu pasitarusi su vyru, savo vyru Luku Brinkliu. Mano. Ji pažvelgė į ranką. Vestuvinis žiedas buvo naujutėlis ir žvilgėjo. Sužadėtuvių žiedo deimantai akino. Deimantai buvo iš senovinės Luko senelės segės, žiedo eskizą juodu kūrė kartu. Atvirai kalbant, beveik viską sugalvojo Lukas, jis meniškos sielos, iš dailininko šeimos. Žinoma, Šarlotės motina irgi dailininkė, bet kukli. Stalas, prie kurio ji kruopščiai piešia žirginius ir uogas, be galo tvarkingas. Jokio panašumo į Antonio studiją. Jokio.

Šarlotė dievino Antonio studiją. Manė, kad ilgainiui pamils ir Antonį, – žinoma, ir Reičelę, – bet šiuo tarpu, praėjus vos dvejiems metams po tėvo mirties, nederėtų pamilti kito žmogaus kaip tėvo. Vis dėlto Antonio studija nuostabiame, netvarkingame, spalvingame name – daugybė tapybos reikmenų, visur, kur tik įmanoma, prismeigta eskizų ir piešinių, paukščių nuotraukų, paukščių modeliai, paukščių skulptūros ir paukščių griaučiai ant visų paviršių ir kabo nuo lubų lyg aviacijos paradas, – žavėtis buvo nepavojinga. Kartą, kai ji viešėjo Safolke, turbūt vos antrą ar trečią kartą, Antonis su Reičele prižiūrėjo anūką Kitą, baikštų ir nelinkusį bendrauti. Antonis nuėmė nuo dulkėtos lentynos griciuko sparno griaučius ir nupiešė trapią kaulų vėduoklę, kad Kitas pamatytų, kaip gražiai sparnas sudarytas. Kitas labai susidomėjo. Šarlotė irgi. Kai ji darbe paminėjo susipažinusi su tokiu Antoniu Brinkliu, vaikinas, sėdintis prie gretimo stalo žinių skyriuje, pakėlė galvą ir paklausė: „Antoniu Brinkliu? Paukščių tapytoju? Mano tėvas galvą pametęs dėl paukščių, turi visas jo knygas“, ir Šarlotė apsidžiaugusi pajuto pagarbą Antoniui Brinkliui, parodžiusiam jai griciuko sparną. Ir štai – jis jos šešuras. O Reičelė – anyta. Kaip nuostabu turėti šešurą su anyta, dieverius, svaines ir gyventi su Luku ne ankštame pusrūsyje Klapame, kur ji iki šiol gyveno, o bute, kurį surado Lukas, pora minučių kelio nuo Šordičo Aukštosios gatvės. Puikumėlis. Ar ne šaunu ištekėti nesulaukus trisdešimties už tokio kaip Lukas, džiaugtis visais ir viskuo ir trokšti, kad ši diena niekada nesibaigtų?

Ji pažvelgė į taurę su šampanu. Vėl pilna. Visi nuolat pripildo jai taurę, kvaila, be galo kvaila, bet ir nuostabu. Viskas nuostabu. Virš žmonių galvų sugavo Luko žvilgsnį, ir jis pasiuntė jai ilgą oro bučinį.

„Greitai, – pamanė Šarlotė, – jau greitai vėl gulėsiu su juo lovoje.“

– Nesėdėk atokiai, – pasakė Edvardas Sigridai, – smerkdama angliškas vestuves.

– Aš nesmerkiu…

– O atrodo, kad kankiniesi suprasdama, jog daug geriau atliktum tokį darbą, – atkirto Edvardas.

– Stinga svetingumo, – tarė Sigrida. – O tau kaip atrodo? Šiltai priimami tik nuotakos pusės svečiai. Švedijoje jaunikio giminės irgi būtų laukiami. Prisimink mūsų vestuves.

– O, prisimenu…

– Tavo tėvai buvo sutikti labai nuoširdžiai. Mano tėvai pirštų galais apie juos vaikščiojo. Jų draugai irgi.

– Sakai, Monika Engstriom lindo prie mano tėvo iš…

– Jis nesipiktino! Kiekvienam vyrui glosto savimeilę graži moteris, besikarianti ant kaklo.

Edvardas apsidairė.

– Manai, kad to ir trūksta šioms vestuvėms? Gašlių moterų?

– Jos tikrai padėtų atsipalaiduoti.

Edvardas linktelėjo Luko draugų pusėn: būrelis gausėjo ir vis garsiau klegėjo, nes dabar buvo apsirūpinęs ne tik šampanu stipresniems gėrimams nuplauti, bet ir bokalais alaus.

– Jie, regis, atsipalaidavę.

– Prasčiokai, – atšovė Sigrida.

– Kur Mariela?

– Rikiuoja mergaites. Ką tik liepė joms įsivaizduoti, kad sėdi klasėje ir mokosi apie klimatą. Matai, apie klimatą ji ką tik mokėsi mokykloje.

Edvardas tebežiūrėjo į Luko draugus.

– Lukas tik šešeriais metais jaunesnis už mane, bet ta šutvė daro kitos kartos įspūdį.

– Dauguma jų viengungiai. Bent jau nevedę.

Edvardas gurkštelėjo šampano. Jis buvo šiltas ir rūgštelėjęs.

– Ar tau patinka būti ištekėjusiai? – atsainiai paklausė.

– Dažniau taip, – atsakė Sigrida.

– Tavo tiesumas. Tavo garsusis tiesumas. Prisimenu, per vestuves pasakiau, kad tu viena sąžiningiausių mano pažįstamų.

– Ir?

– Tu tokia tebesi.

– Ir? – pakartojo Sigrida.

– Ir kartais pasvajoju, kad nebūtum tokia atvira, nors ir suprantu, kad nepatikėčiau tavim, jei elgtumeisi kitaip.

– Mano nuomone, tavo naujoji brolienė akinamai graži, – tarė Sigrida, – bet pernelyg nebrandi pagal savo amžių. Kiek jai? Dvidešimt šešeri? Dvidešimt septyneri?

– Maždaug tiek. Iš tiesų daili. Žinok, tame būrelyje trainiojasi Ralfas. Ką jis ten veikia? Juk negali pakęsti nuobodžių vyriškų reikalų.

– Per vestuves žmonės labai keistai elgiasi.

– Turi omeny, – pasitikslino Edvardas, – angliškas vestuves.

– Aš taip nesakiau.

– Bet tau patiko mūsų vestuvės…

– Jos buvo švediškos.

– Ir Ralfo vestuvės…

– Jos buvo žavios, – tarė Sigrida. – Labai paprastos. Tavo tėvų sode su basa Petra. Kur Petra?

– Turbūt vaikosi vaikus.

Sigrida atsistojo.

– Einu jos ieškoti.

– O ką daryti man?

– Susirask tėvus, – patarė Sigrida. – Patikrink, ar tavo duktė nepadarė klaidų pasakodama vaikams apie El Ninjo srovės poveikį. Sužinok, kur mūsų vietos prie stalo.

– Lašiša ir braškės, – tarė Edvardas. – Rausvi valgiai. Vestuvių patiekalai. – Jis irgi atsistojo. – Tėtis prie tvenkinio. Kitas pliuškenasi vandenyje. – Jis patylėjo. – Nuogas žemiau juosmens.

Reičelė nenuleido akių nuo Ralfo. Jis atrodė baisiai. Ne bjauriai, ne, Ralfas negali atrodyti bjauriai, tiesiog sulysęs, išvargęs, juodi ratilai po akimis, vešlūs tamsūs plaukai sulipę į kuokštus, lyg būtų prastai apsikirpęs. Gal taip ir yra, nes iš visų trijų sūnų jam teko mažiausiai tuštybės, mažiausiai praktiškumo, mažiausiai pagarbos regimybei. Žinoma, susigrūdę į šeimos numerį viešbutyje, praėjusią naktį jie beveik nemiegojo, nė vienas, per pusryčius pasakė Petra, paskui Ralfas išėjo pasivaikščioti kaip vaikystėje, nuklydo į mišką ir grįžo paklaikęs ir sutrikęs, nes brovėsi per krūmus ir atžalyną. Ką gi, Ralfą visada buvo sunku suprasti, jis niekada nesilaikė įprastų elgesio normų, dėl to ir žavingas, bet ji tikisi – labai nuoširdžiai tikisi, kad jis pernelyg nenukamuoja Petros neprieinamumu ir nedėmesingumu.

Kai Ralfas ir Petra pasakė, kad norėtų susituokti, juodu su Antoniu užplūdo palengvėjimas ir džiaugsmas. Kaip tik Petros Ralfui ir reikia, pasakė juodu vienas kitam; Petra suteiks Ralfui pastovumo ir valios, kurių jam trūksta ir labai reikia. O šiandien, pamačius, kaip atrodo Ralfas, palikęs Petrą vieną tvarkytis su vaikais, nors jiems aiškiai reikia abiejų tėvų, Reičelei vėl kaip anksčiau širdį suspaudė nerimas ir rūpestis, kurio negali atsikratyti nuo tada, kai Ralfas išvydo pasaulį ir iškart atšlijo nuo jos, pirmą kartą bandančios priglausti jį prie peties.

Jis neturėtų būti toje draugijoje, tarė sau Reičelė. Luko draugai labai skiriasi nuo jo brolių draugų, naivesnių, nuoširdesnių, paprastesnių. Kalbas apie Luko bernvakarį, trijų dienų ūžavimą Edinburge, kur jis baigė universitetą, Reičelė pakentė tik todėl, kad jame dalyvavo Lukas, jos sūnus. Ralfas irgi nuvažiavo parai, vis dėlto brolis, o grįžęs į Safolką tepasakė, nenorėdamas išduoti Luko, kad visiems buvo smagu, bet tokie dalykai ne jam. Vėliau Petra pranešė, kad nusilesę jie pradėjo skusti vienas kitam įvairias kūno vietas, ir Lukas tik vargais negalais išsaugojęs antakius. Tai ką Ralfas veikia šitos minios tirštymėje ir kodėl jo rankoje cigaretė? Reičelė labai džiaugėsi, kai jis metė rūkyti. Vienintelis vaikas, dėl kurio ji jaudinosi, galvodama apie alkoholį ir narkotikus; jis vienintelis buvo linkęs įžvelgti veikiau jėgų išbandymą dėl priklausomybės nei jos grėsmę.

Ko gero, pamanė Reičelė, reikėtų pasikalbėti su Petra. Pamatė Antonį su Kitu prie tvenkinio – Antonis šluostė Kitą nosine įkalbinėdamas apsimauti trumpikes ir šortus, o Petra turbūt susirado ramią vietelę, kad dar kartą pavalgydintų Barnį. Barnis dievina valgį. Jo džiaugsmas, išvydus maistą, juokino Reičelę su Antoniu, nors Petra sakė, kad kartais jis elgiasi kaip tironas. Reičelė, visą gyvenimą dirbusi virėja, virdavo sriubas ir košes, kurias Petra kraudavo į šaldytuvą ir turbūt vieną jų dabar kur nors kemša Barniui, išsižiojusiam vežimėlyje kaip rajus paukščiukas.

Ji atsistojo, pasilygino žalią lininį sijoną, pirktą per išpardavimą drabužių parduotuvėje Olbore, laimė, smarkiai besiskiriantį nuo pilkšvai raudonų Šarlotės motinos nėrinių. Keista moteris ta Šarlotės motina, ir liguistai tvarkinga. Na, Šarlotė bent jau ne tokia. Miegamąjį Safolke Šarlotė su Luku paliko įspūdingai sujauktą net pagal Reičelės standartus.

Jai einant ieškoti Petros, šalia išdygo Ralfas su buteliu alaus. Jis trenkė cigaretėmis.

– Kaip tu, mama?

Reičelė pažvelgė į jį. Dievinamas sūnus, bet dabar reikia galvoti ir apie Petrą.

– Puikiai, – atsakė ji. – O tu?

– Ką reiškia „o tu“?

– Ar tau nieko nenutiko? Ar viskas gerai?

– Žinoma, – atsakė Ralfas ir kilstelėjo butelį, lyg skelbdamas tostą į jos sveikatą. – Žinoma, viskas gerai. Kodėl turėtų būti negerai?

ANTRAS SKYRIUS

Antonio vaikystėje vietoj studijos stovėjo aptriušusi daržinė vejapjovei, įvairiems pasenusiems žemės ūkio padargams, nenusakomiems maišams, špagato ir surūdijusios vielos ritiniams. Patalpa buvo blausi ir dulkėta, ant sijų netvarius lizdus suko liepsnotosios pelėdos, o vasaros prieblandoje pašėlusiai šmaižiodavo šikšnosparnių ir čiurlių pulkai. Antonio tėvai daržinę vadino Sąvartynu; įlinkęs daržinės stogas kasmet numesdavo po kelis didžiulius šiferio lakštus, pats pastatas dar giliau ir kreiviau įsmigdavo į žemę, todėl durys išklypo iš staktų, o viename gale maži langeliai voratinkliuotą stiklą išsviedė į dilgėlių guotą.

Išgelbėti ir paversti daržinę studija sumanė Reičelė. Ji atvyko iš Velso kalvų nuogąstaudama dėl Safolko lygumų, o dar labiau – dėl gyvenimo namuose, kuriuose užaugo jos jaunikis.

– Dieve, – pasakė ji seseriai, – gaila, kad jo nematei. Ne, namas, žinoma, žavus, bet jo šeima jame gyvena nuo žilos senovės. Visa ten šventa, visa. Antonis mano, kad namas tobulas.

Reičelės sesuo, ištekėjusi už pasiaukojančio apleisto senamiesčio mokytojo ir iš paskutiniųjų besistengianti sudurti galus su galais municipaliniame bute spyrio suskaldytomis lauko durimis, nelinko klausytis skundų apie didžiulį, nors ir apgriuvusį namą Safolke, kurį gauni veltui – veltui, kad ir kaip būtų nepatogios paveldėtos senienos.

– Man atrodo, tau velnioniškai pasisekė, Reičele.

– Na, taip. Pasisekė, nes nieko nereikia pirkti. Bet nepasisekė, nes paveldėjau seną yrančią lūšną, kurią turiu garbinti, užuot atstačiusi.

– Pliurpalai, – atkirto sesuo.

– Kas pliurpalai?

– Žinoma, gali ją atstatyti. Juk dabar ten ir tavo namai? Atiduok Antoniui jo valdas ir paaiškink, kad turi tokią pat teisę į namą kaip jo motina, senelė ar prosenelė.

– Ką reiškia „jo valdas“?

Reičelės sesuo atsiduso. Ji stengėsi nepastebėti, kad akvamarinas Reičelės sužadėtuvių žiede sulig vaisiniu guminuku.

– Negi nesupranti? Pašiūrę. Kur vyrai eina daryti netvarkos, konstruoja daiktus, kurie neveikia, todėl juos vėl reikia ardyti. Juk Antonis piešia?

– Ir labai gražiai, – išdidžiai atsakė Reičelė.

– Matai, – tarė sesuo. – Duok jam vietą piešti. Kaip gaila, kad Frankas nepiešia. Kaip gaila, kad Frankas nepiešia, nekolekcionuoja vabalų ir nepriklauso dviratininkų klubui. Kaip gaila, kad Franko nedomina niekas, išskyrus, kaip išgelbėti visus Haknio nepilnamečius nusikaltėlius.

– Ten galėtų būti studija, – po kelių dienų pasakė Reičelė Antoniui.

– Kur ten?

– Sąvartyne.

– Bet ten visada buvo Sąvartynas.

– O dabar nebebus, – atsiliepė Reičelė, prisimerkusi žiūrėdama į milžinišką Rytų Anglijos dangų.

Antonis užsigavo.

– Mamai su tėčiu buvo gerai ir taip.

Reičelė toliau žiūrėjo aukštyn.

– Mama ir tėtis danguje, Antoni.

– Jie netikėjo dangumi. Jie netikėjo antgamčiu. Jie manė, kad viršiausias žmogaus protas. Aš irgi taip manau. Jie buvo praktiški žmonės.

– Sąvartynas, – atkirto Reičelė, – nepraktiškas. Sąvartynas – vien užgriozdintas nenaudingas plotas. Iš jo išeitų nuostabi studija. Didelėje sienoje į šiaurę būtų langas. Galėtum ten tapyti, piešti ir daryti paukščių modelius sulig lėktuvu. Ten pakaktų vietos net lėktuvui pastatyti.

Antonis pardavė kaimynams dalį seno, vaisių nebevedančio sodo ir už tuos pinigus pavertė Sąvartyną studija. Įdėjo langus ir stoglangius, pastatė malkomis kūrenamą krosnį, išgrindė aslą senomis plytomis, o sienas apkalė medienos plaušų plokštėmis. Jis atsinešė senus virtuvinius stalus ir apspurusius krėslus iš pageltusio nuo tabako kambarėlio, kuriame tėvas ilgas popietes kurdavo sudėtingas žirgų lenktynių programos su nuorodomis sistemas, ir kilimėlius, per daugelį metų nutrintus iki pagrindo ant akmenimis grįstos aslos. Jis pasistatė molbertus, įsirengė lentynas, o rėmus sukabino ant balnų gembių. Prikrovė knygų ir medinių paukščių modelių, kuriuos kadaise droždavo žvejai Orfordo prieplaukoje, kai vėjas būdavo pernelyg audringas plaukti į jūrą. Paskui garbingiausioje vietoje pakabino Džozefo Kruelo „Balandžio“ reprodukciją (guašas, drobė), nutapytą 1894 metais kažkurio Glazgo mokyklos atstovo: jis net nusivežė Reičelę pažiūrėti originalo Barelo kolekcijoje.

– Jis – mano didvyris, – pasakė Antonis.

Reičelė įsmeigė akis į balandį, į baltas plunksnas su pilkais šlakeliais, šviesaus koralo spalvos snapą ir kojas, į atšiaurią, laukinę, mažą akį.

– Nuostabus, – tarė ji. – Kodėl jis toks nuostabus?

– Todėl, – atsakė Antonis, – kad jauti vidinį paukščio gyvenimą. – Jis paėmė jai už rankos. – Senovės Kinijoje paukščių tapyba buvo labai svarbi. Ne tik dėl to, kad paukščiai tokie puošnūs, bet ir dėl to, kad jie laukiniai, oro ir laisvo pasaulio gyventojai. Kinai manė, kad reikia įdėmiai stebėti paukštį metų metus, o paskui nutapyti iš atminties, kad atrodytų kaip gyvas. Jie manė, kad tai viena puikiausių žmogaus proto raiškų: stebėti, o paskui šitaip tapyti. Kruelas tapydavo iš atminties, nes taip vaikystėje buvo išmokytas. Mane mokė kitaip, bet mokiausi ir pats. Paveiksle man labiau patinka gyvybė ir tiesa negu grožis. Man reikia jausmų iškrovos.

Reičelė ištraukė ranką tebežiūrėdama į balandį.

– Taip, – pagarbiai ištarė.

Studiją nuo namo skyrė piktžolėmis apaugęs žvyruotas plotas, bet jų gyvenimui ji buvo ne mažiau svarbi už Reičelės virtuvę. Visi trys sūnūs kūdikystėje dieną miegodavo čia, apkamšyti didžiuliame sename vežimėlyje, kuris kadaise buvo Antonio. Bėgant laikui jie ateidavo čia daryti namų darbų: įsitaisę prie kurio nors iš užgriozdintų stalų, spardydavo kėdžių pakojas, skųsdavosi dėl trupmenų, prancūzų kalbos žodžių ir ponios Fenšo, kuri mokiniams galvas šukuojanti tankiomis šukomis, apipiltomis skysčiu nuo utėlių.

Tačiau turėjo praeiti daug metų, kol studija ir Antonio piešiniai ėmė duoti pelno. Per tuos metus Reičelė šeimininkaudavo vietos gyventojų pobūviuose ir vesdavo neoficialius kulinarijos kursus virtuvėje, kurią įsirengė nugriovusi kabinetų labirinto sienas ir juos sujungusi. Jos pajamas papildė Antonio atlyginimas už pusę dėstytojo etato dideliame dailės koledže už penkiolikos mylių; šio darbo iš įpročio ir pomėgio jis neatsisakė net tada, kai buvo pradėtos rengti jo kūrinių parodos, imta juos pirkti, kai jis tapo Karališkosios akademijos nariu. Koledže jis susipažino su Petra.

Iš pradžių atkreipė į ją dėmesį, nes ji niekada nieko nesakydavo. Sėdėdavo klasės gale, apsirengusi keistais bohemiškais skarmalais kaip dauguma Antonio studentų, ir konspektuodavo. Kalbėdamas jis žingsniuodavo tarpueiliais ir, dirstelėjęs jai per petį, matydavo, kad ji rašo pieštuku, ryžtingu ir savitu braižu, meniškame bloknote, akivaizdžiai pačios pasidarytame. Plaukus būdavo susisukusi į mazgą ir apvyniojusi šiurkštaus mėlyno su auksiniais taškeliais muslino skiaute, o jos rankas – Antonis pastebėjo, kad nagai nugraužti, – iki pusės slėpdavo sudriskusios juodų nėrinių pirštinės. Kartą Petra teberašė, net kai jis sustojo šalia, ir jis matė, kad ji žodis žodin užsirašo viską, ką jis sako.

Noriu šitai pasakyti jums kuo švelniau, bet korektiškumas gali siaubingai varžyti. Matote, yra to, ką matome, tiesa ir to, kaip suvokiame, ką pamatėme, tiesa. Tarkim, tapydamas paukštį, nori perteikti pojūtį, kad buvai ten, kad įsismelkei į tą paukščio gyvenimo akimirką. Suprantate?

Petra pabraukė „siaubingai“, „suvokiame“ ir „ten“, nes jis pabrėžė šiuos žodžius. Vėliau, liepęs studentams atpalaiduoti ranką, kuria braukė anglimi per didžiulius piešimo popieriaus lakštus, Antonis pamatė, kad ji arba apsigimusi dailininkė, arba jau puikiai išmokyta, ir piešia daug geriau už kitus studentus. Bet Petra į jį nežiūrėjo, nekalbėjo, ir Antonis, jausdamasis taip, lyg stebėtų pradedantį nuogąstauti gyvūną, nevertė jos nei pakelti akių, nei ką nors pasakyti.

– Koledže yra mergina, – pasakė jis Reičelei. – Keista mergina. Manyčiau, jai devyniolika ar dvidešimt. Niekada nekalba. Bet piešia kaip angelas. Daug metų neturėjau studento, kuris pieštų kaip ji.

Reičelė grūdo kedrines pinijas pesto padažui.

– Kuo ji vardu?

– Petra.

– Petra?

– Taip parašyta studentų sąraše. Nė karto negirdėjau, kaip jinai jį taria. Nė karto negirdėjau jos kalbant. It nebylė.

– Labai rami.

– Ir įdomi. Ji mane sudomino.

Reičelė ėmė pilti alyvuogių aliejų į žalią bazilikų ir kedrinių pinijų tyrę.

– Pasikviesk ją čia. Pasigendu sūnų draugų. Man būdavo malonu, kai jie užeidavo, kad jų pilna virtuvėje, kad jie amžinai alkani.

– Negaliu jos niekur kviesti, kol ji neprabils, – tarė Antonis.

Reičelė pirštu pakabino padažo ir paragavo.

– Gal ji tiks Ralfui. Jis irgi nelabai šnekus.

– Jis nesutiktų, kad mes išrinktume…

– Turbūt. Ji daili?

Antonis susimąstė.

– Taip…

– Tu dvejoji.

– Na, jos dailumas ne toks kaip Sigridos. Ji ne… neatrodo tokia susikaupusi…

– Gerai, – tarė Reičelė, šaukštu kraudama padažą į molinį dubenį, parsivežtą iš Sicilijos, kur juodu atostogavo ir stebėjo paukščius. – Kai ji prabils ir jeigu tau patiks jos balsas, pakviesk ją į svečius. Man trūksta jaunimo.

– Žinau.

– Prisimeni eilėraštį? „Negi čia mano kūdikis?“

– Pamos Ers.

– Taip. Ką gi, tai aš. „Kur dingo jo guminiai su akimis varlių?“

Po mėnesio Petra prabilo. Antonis pasakojo klasei, kaip svarbu niekada nesinešioti trintuko:

– Pieškite greitai, kaip juda paukštis. Minkštu pieštuku, nuo 4B iki 6B, būtinas drožtukas, bet trintuko nereikia. Niekada…

O tada Petra pakėlė galvą ir paklausė:

– Ar paukščio kūno iškilumai svarbesni už jo kontūrą? – balsas buvo kimus, turbūt, kad retai kalbėdavo.

Visa klasė atsisukusi sužiuro į ją.

– Mes manėm, kad tu protiškai atsilikusi, – geraširdiškai pasakė vaikinas, sėdintis už poros kėdžių nuo jos.

Petra žiūrėjo į Antonį, laukdama atsakymo.

– Taip, – atsakė Antonis.

Petra dirstelėjo į vaikiną už poros kėdžių. Paskui vėl pažvelgė į Antonį.

– Taip ir maniau, – tarė ji ir piešė toliau.

Po dviejų savaičių Antonis paklausė studentų:

– Gal norėtumėte apžiūrėti mano studiją?

Buvo akivaizdu, kad norėtų visi, tik nežino, kaip pasakyti.

– Puiku, – tarė Antonis ir nusišypsojo. – Visi? – Studentai linktelėjo. Jis pažvelgė į Petrą. – Ir jūs?

– Taip, – atsakė ji. – Prašau, – pridūrė.

Jie atvažiavo vietos autobusu, atrodė keistai – kaip klajojančių Šekspyro aktorių trupė. Petra buvo užsidėjusi mažus stropios studentės akinukus plieniniais rėmais, plaukai krito ant nugaros beveik iki juosmens ant liepsnelėmis išmarginto šaliko, o ties kulkšnimis buvo surauktos rytietiškos violetinės plačkelnės.

– Neklausiu jūsų vardų, – tarė Reičelė, – nes vis tiek neprisiminsiu. Bet aš esu Reičelė, jis – Antonis, čia bandelės, kurias ką tik iškepiau, o ten šokoladinis tortas. Viskas labai aišku.

Valgis studentus nuramino. Šveitė susikaupę kaip kūdikiai, o paskui įsikalbėjo. Antonis įleido juos į studiją, jie aiktelėję ėmė tarškėti ir rodyti vienas kitam tai tą, tai aną, o Reičelė paklausė Petros:

– Vaikštai stebėti paukščių?

Petra nusiėmė akinius. Jos akys buvo žalsvos, rainelė su ryškiu tamsiu apvadu.

– Kad ne…

– Turėtum, – atsiliepė Reičelė. – Antonis labai vertina tavo piešinius, bet reikia stebėti, kaip daro jis.

Petra linktelėjo.

– O tavo šeima? Kas nors piešia?

Petra atsikrenkštė.

– Aš, galima sakyti, neturiu šeimos…

– O, – tarstelėjo Reičelė. – Kaip suprasti? – paklausė luktelėjusi.

– Ji iširo, – atsakė Petra.

– Iširo?

– Mama mirė, o tėvas išvažiavo labai seniai. O dabar ir senelė išvyko į Kanadą.

– Kodėl?

– Nes ten gyvena dauguma jos anūkų. Turbūt.

– Palikusi tave vieną? – kamantinėjo Reičelė.

– Nieko baisaus, – atsakė Petra. – Mes nebuvom artimos. Turiu, kur gyventi.

Reičelė įdėmiai žiūrėjo į ją.

– Ką veiki Antonio dailės klasėje?

– Man ten patinka, – atsakė Petra. – Savaitgaliais dirbu futbolo klubo bare, o šiokiomis dienomis, išskyrus tą dieną, kai einu į koledžą, kavinėje.

– Kiek tau metų?

– Dvidešimt, – atsakė Petra ir vėl užsidėjo akinius. – Nesijaudinkite. Gyvenu gerai. Įpratau savim pasirūpinti.

Vėlai vakare Reičelė pasakė Antoniui:

– Manau, reikėtų jai padėti.

– Kaip?

– Aš išmokysiu ją gaminti valgį. Tu pasiimk ją stebėti paukščių į Minsmerį.

– Reič…

– Ji narsi mergina, – pasakė Reičelė. – Primena mane, kai buvau tokio amžiaus, užsispyrusi, savarankiška, nors nelabai žino, ko griebtis. Ir nieko neturi.

– Reičele, aš negaliu gelbėti studentų. Žinai, kad negaliu. Ypač merginų. Esi laikomas senu iškrypėliu, jei bent pasižiūri į studentę kalbėdamasis su ja.

Reičelė atsiduso.

– Aš jos paklausiu. Ji man patiko. Ji nepaprasta.

– Tikrai…

– O paskui, po kurio laiko, galėsi vežtis ją stebėti paukščių.

Paaiškėjo, kad taisyti valgį Petra moka. Ji niekada nekepė duonos, netaisė baltojo padažo, bet žinojo, ką daryti su aitriosiomis paprikomis, citrinžolėmis, kaip pagaminti žuvų padažą. Ji mokėjo keletą išradingų būdų, kaip paversti pigią skardinę keptų pupelių įdomiu ir stulbinamu patiekalu. Be to, ji buvo supratinga. Susikaupusi ir tylėdama, kaip per Antonio pamokas, stebėdavo, kaip Reičelė pjausto, o paskui imdavo ir puikiai tą patį padarydavo pati. Reičelei būdavo malonu, kai Petra padėdavo virtuvėje. Ji mielai būtų ją mačiusi virtuvėje daug dažniau, bet Petra dirbo, nuolat dirbo.

– Turiu dirbti, – paprastai pasakė. – Atlyginimas minimalus.

– Koks yra minimalus atlyginimas? – paklausė Reičelės Antonis.

– Nė šešių svarų per valandą nesiekia…

– Vargšė mergaitė…

– Žinau. Bet ji verčiau pati suksis. Verčiau bus savarankiška.

– Kas šita Petra? – paklausė tėvo Edvardas telefonu.

– Ką?

– Kažkokia Petra. Mama nuolat apie ją kalba. Nauja valytoja? Nuostabu turėti valytoją, vardu Petra.

– Ji mano studentė, – atsakė Antonis. – Labai gerai piešia. Plika ir viena kaip pirštas. Mamai ji labai patinka.

– O tau?

– Nenoriu, kad mane laikytum nenormaliu…

– Tėti!

– Ir man atrodo, kad ji nuostabi. Keistoka, labai talentinga, vos dvidešimties ir nuostabi.

– Gal kartais ketinate ją išpiršti Ralfui?

– Jie nė karto net nesusitiko…

– Neišsisukinėk.

– Mums dingtelėjo, – atsakė Antonis, – kad jie galbūt turi šį tą bendra. Taip.

– Žodžiu, laikinai ją įšaldėte?

– Vešiuos ją stebėti paukščių, – šaltokai atsiliepė Antonis.

– O, – svajingai ištarė Edvardas, pro jo kabineto langą Londone buvo matyti kitas kabinetas, – Minsmeris. Rytinė Slaptavietė Minsmeryje. Rojus.

– Rojus, – pritarė Antonis ir nusišypsojo į ragelį. – Tikrai.

Vieną retų laisvų Petros savaitgalių jis nusivežė ją ilgu keliu per mišką į draustinį. Ji kaip paprastai tylėjo, žvalgydamasi į kerotus ąžuolus, ramių ir rimtų paukščių stebėtojų poras ir būrelius, baltą it egzotiškos šventyklos Saizvelo atominės elektrinės kupolą anapus pelkių.

Antonis išnuomojo jai žiūronus ir nuvedė per šnarančias nendres, pro medines kėdes uolių paukščių stebėtojų atminimui pagerbti („Jis mylėjo visas gyvas būtybes.“) į Rytinę Slaptavietę pažiūrėti – nes dabar, anot jo, vasara, – avocečių ryškiomis juodomis ir baltomis plunksnomis, jos stypina ilgomis pilkomis kojomis ir žvilgiais riestais juodais snapais ieško kirmėlaičių ir vabzdžių.

– Avocetės, – pasakė Antonis, – o ilgainiui ir tilvikai, ir tulikai, ir griciukai. Tereikia laukti ir stebėti. Stebėti, stebėti.

Tai buvo pirma kelionė iš daugelio. Vėlesniais mėnesiais juodu praleido daug valandų Rytinėje Slaptavietėje prie seklios Skreipo lagūnos su žiūronais ir eskizų albumais ant plačios palangės po žemu langeliu, visada, išskyrus didelius šalčius, atidarytu, kad būtų girdėti nendrių atodūsiai, kirai ir netolima jūra. Kartais Antonis palikdavo Petrą vieną ir eidavo į baublių slaptavietę laukti retai pasitaikančios progos, gal išvys didelius dryžuotus paukščius, sėlinančius per nendryną ir baubiančius. Grįžęs su džiaugsmu pamatydavo, kad ji nė nekrustelėjusi, o eskizų albumo puslapiai pilni greitų energingų piešinių.

– Kažin ar taip jaustumės, jei turėtume dukterį? – tarė Reičelė.

– Ne.

– Kodėl sakai „ne“?

– Nejaustume tokio palankumo. Trukdytų prisiminimai. Visada trukdo.

– Vadinasi…

– Vadinasi, – tarė Antonis, – nereikia maišyti kortų.

Paskui namo parvažiavo Ralfas. Ralfas keliavo. Amerikos bankas, tėvų nuostabai, pasamdęs Ralfą, išsiuntė jį į Singapūrą. Ten Ralfas nepritapo. Siuntė elektroninius laiškus apie savaitgalio išvykas į salas, kalnus, į pakrantės ruožą, neparuoštą vakariečių pramogoms, mat šie mėgsta higieniškus nuotykius. Jis rašė ištversiąs trejus metus, kol užsidirbsiąs tiek pinigų, kad grįžęs namo galėtų nusipirkti namelį Safolke ir pradėti savo verslą, tokį, kuriam kaklaraištis nebūtinas ir nereikia gyventi oro uoste. Jis neužsiminė apie asmeninį gyvenimą, o Reičelės klausimų apsukriai išvengdavo, nes jau buvo prie jų įpratęs.

– Jis grįš vedęs, – tarė Reičelė. – Arba nevedęs, bet su malajiete ar indoneziete. Ir kūdikiu. Kaipgi kitaip. Ji neapkęs Safolko, kankinsis, šals, norės palikti jį ir grįžti namo.

– Turbūt.

– Negi tau nerūpi?

– Ir dar kaip rūpi, – atsakė Antonis, – bet ką mes galime padaryti? Kada mes galėjome daryti kokią nors įtaką Ralfui?

Reičelė dirstelėjo į jį ir nusisuko, bet jis spėjo pamatyti ašaras jos akyse. Reičelė nebuvo verksnė, niekada nusiminusi ar netekusi vilties neraudodavo – nebent tai būtų susiję su Ralfu. Nuo pat kūdikystės, nuo pat sunkios nepastebimai pralėkusios vaikystės Ralfas buvo mįslė, kurios ji negalėjo nei įminti, nei jos užmiršti, Achilo kulnas, kurį galėjo ištverti tik nepaleisdama jo nuo savęs, prižiūrėdama jį, domėdamasi juo, dėl jo nerimaudama. Kartais Antonis užsimindavo, kad vargu ar išmintinga nuolaidžiauti atkakliam Ralfo keistumui, bet Reičelė iškart puldavo ginti ne tik Ralfo, bet ir savo jautrumo.

Jis toks protingas, sakydavo ji, toks talentingas, toks neįprastas, tik neturintis vaizduotės, slogiai griežtų pažiūrų ir ribotas žmogus gali tikėtis, kad Ralfas laikysis formalumų. Antonis retai ginčydavosi. Jis ne tik matė, kaip skaudu Reičelei teisintis, bet iš dalies jai ir pritarė. Kai Ralfas netikėtai išpoškino, kad vyksta į Singapūrą, nuoširdus Antonio nerimas atpirko tai, kad jam negražiai lyg ir palengvėjo. Ar Ralfas kada nors grįš? Gal ir jis, kaip Somerseto Momo apsakymo herojus, perims čiabuvių gyvenseną ir galop atsidurs nusmukusiame buvusios kolonijos užkampyje, permirkęs araku skaitys senovės Graikijos filosofus originalo kalba žibalinės lempos šviesoje? O gal jis, kaip užsiminė Reičelė, nepranešęs grįš namo su moterimi ir vaiku, kuriuos be paaiškinimų ir atsiprašymų primes tėvams?

Bet Ralfas grįžo namo vienas. Jis metė darbą banke. Vadovai maldavo jo likti, bet nors daug bendradarbių buvo atleisti ir nuožmiai pavydėjo jam pasiūlymo dirbti toliau, Ralfas iš darbo išėjo. Pasakė skyriaus valdytojui, kad nors galėtų ir toliau nepriekaištingai dirbti savo darbą, širdis į jį nelinksta, o jis nori, kad būtų įdomu. Valdytojui piktokai paklausus, ar siūlomas didesnis atlyginimas jo labiau nesudomino, Ralfas atsakė, kad jo jausmams pinigai beveik nedaro įtakos, be to, tam kartui jis užsidirbęs pakankamai ir turi dingti iš tos atogrąžų nuobodybės ir daryti, ką nori, nesukdamas galvos dėl kitų nuomonės.

– Aš nesuprantu, – tarė valdytojas. – Aš tiesiog nesuprantu tokių žmonių kaip tu.

– Žinoma, nesuprantat, – atsakė Ralfas, nusiplėšė kaklaraištį ir išmetė į šiukšlių dėžę su sidabrišku banko ženklu, įspaustu šone.

Reičelė pamanė, kad jis atrodo puikiai. Bankas reikalavo, kad jis nuolat ir įprastai kirptųsi, o po daugelio savaitgalių kelionių ir povandeninio plaukiojimo buvo raumeningas ir įdegęs. Akys vaiskios, dantys sumanių Singapūro odontologų, pas kuriuos jis sutiko lankytis, nes mokėjo bankas, pastebimai patobulinti, palyginti su paauglystėje aptrupėjusiais. Jis nerūpestingai įsitaisė senajame savo kambaryje; sugrūdęs dalykinius kostiumus ant cheminės valyklos pakabų į spintos galą, galėdavo išnirti bet kuriuo dienos ir nakties laiku ieškodamas kukurūzų dribsnių, kavos ar laikraščio sporto priedo.

– Esi ką nors numatęs? – paklausė Antonis.

Ralfas susikūprinęs sprendė sudoku su puodeliu sriubos rankoje. Trumpam pakėlė akis, bet neatsakė.

– Nenoriu vaizduoti nei priekabaus, nei pernelyg riboto tėvo, – tarė Antonis, – bet tau greitai trisdešimt, darei svaigią karjerą, nors ir neilgai, ir trainiotis motinos virtuvėje mokykliniu megztiniu ne pati tinkamiausia gyvensena.

Ralfas įsistebeilijo į tėvą.

– Aš nusipirkau namą.

– Ką?

– Nusipirkau namą.

– Kada…

– Anądien.

– Ralfai…

– Tai nesunku, – tarė Ralfas. – Išgirdau, pamačiau, patiko, nusipirkau.

– Kur jis?

– Žvirgždo gatvėje.

– Oi, Ralfai…

– Jis puikus. Su mažu kiemeliu. Ant gargžduoto kranto.

– Bet ką tu veiksi Žvirgždo gatvėje, kaip užsidirbsi pragyvenimui įsikūręs tokiame užkaboryje?

Stojo tyla. Ralfas sriūbtelėjo gurkšnį sriubos ir vėl įsistebeilijo į galvosūkį.

– Leisk man pačiam spręsti, a? – pasakė jis.

Kai Petra vėl pas juos atėjo, Ralfas buvo savo name, kurio parodyti tėvams kol kas nesutiko.

– Kodėl?

– Aš jį dažau.

– Tikrai? Vidų ar išorę?

– Vidų.

– Žavu. Kokiomis spalvomis?

– Baltai, – atsakė Ralfas.

– Gal tau reikia pagalbos? Užuolaidų, kokių nors daiktų? Galėtum sudaryti baldų, kurių tau reikia, sąrašą…

– Ne, mama, – atsakė Ralfas. – Ne. Ačiū.

Nei Reičelė, nei Antonis neužsiminė Petrai, kad Ralfas grįžo namo. Petra su Reičele pagamino lakštinių su jūrų gėrybėmis, paskui nuėjo į studiją ir žiūrėjo, kaip Antonis eksperimentuoja, teptuku liedamas juodą akvarelę. Jis piešė grifus, piktai besiruošiančius kovai, pakėlusius sparnus, atkišusius galvas. Petra sėdėjo šalia kaip pianisto natų vertėja ir įdėmiai žiūrėjo į jo teptuką. Antonis kartais pasakydavo: „Pravarčios ir kryptinės linijos“ arba „Kaip tau atrodo, ar geriau, kad tai veikiau diagrama negu piešinys?“, tačiau šiaip juodu sėdėjo tylėdami, tik degdamos krosnyje šnypštė ir traškėjo malkos.

Kai Antonis pagaliau paklausė: „Arbatos?“, Petra atsakė: „O, taip“; džiugiai, bet sykiu taip, lyg mielu noru lauktų, jei reikia, valandų valandas, paskui juodu išėjo iš studijos ir nužingsniavo per žvyrą į namus, o virtuvėje sukiojosi Ralfas baltais dažais aptaškytomis rankomis ir drabužiais. Antonis nesugavo Reičelės žvilgsnio.

– Petra, čia mūsų vidurinis, – tarė Reičelė. – Ralfas.

Petra žvelgė kažkur pro Ralfą.

– Labas.

– Labas, – atsakė Ralfas. Jis valandėlę luktelėjo. – Kodėl tavo vardas Petra? – galop paklausė.

– Taip vadinasi senovinis miestas Jordanijoje, – tarė Antonis pernelyg uoliai.

– Ne, – tarė Petra ir dirstelėjo į Ralfą. – Taip vadinasi šuo, kalė, „Mėlynojoje vėliavoje“.

– Kalė…

– Mano motina nieko nenutuokė apie Jordaniją…

Antonis vėl išsižiojo.

– Užsičiaupk, tėti, – tarė Ralfas ir nusišypsojo Petrai. – Nekreipk į jį dėmesio.

– Nesvarbu…

– Tai buvo garsi kalė… – nenutilo Antonis.

– Tėtis sako, kad tu pieši. Paukščius.

– Truputį.

– Iškepiau imbierinį meduolį, – tarė Reičelė. – Arbata su imbieriniu meduoliu.

– Labai atsiprašau. Tikrai. Turėjau prisiminti apie kalę… – tebegailestavo Antonis.

– Buvau išvykęs į Singapūrą, – pasakė Petrai Ralfas, – ten paukščiai kitokie. Visiškai. Labai ryškių spalvų. Ir rėksniai.

– Aaa…

– Iš didelių puodelių ar mažų? – paklausė Reičelė.

Ralfas atitraukė kėdę nuo stalo ir mostelėjo.

– Sėskis, Petra.

Ji be žodžių atsisėdo.

– Tada iš didelių, – nusprendė Reičelė. – Daugiau arbatos ir ji ilgiau neataušta.

Ralfas atsisėdo greta Petros. Antonis pastebėjo, kad dažais aptaškytos ne tik rankos, bet ir plaukai, net virš antakio tiškalas.

– Tu gimei Safolke? – paklausė Ralfas Petros.

– Taip, Ipsviče.

– Ilgėjausi Safolko. Kai buvau išvykęs. Maniau, noriu pakeliauti, bet grįžus palengvėjo.

Petra paėmė puodelį arbatos.

– Aš niekada niekur nebuvau išvykusi.

– O nori?

– Ko?..

– Išvykti.

Petra pirmą kartą įdėmiai pažvelgė į jį, o Reičelė išdrįso dirstelėti į Antonį. Negi Petrai nepadarys įspūdžio Ralfo grožis, kurį seni drabužiai ir kalkės tik išryškino?

– Ne, – atsakė Petra. – Ne, nenoriu. Manau… manau, sunykčiau.

– Sunykti, – tarė Antonis. – Geras žodis. Sunykti. Kaip ištikimas šuo…

– Palik šunis ramybėje, tėti.

– Imbierinio meduolio? Su datulėmis…

– Aš nusipirkau namą, – pasakė Petrai Ralfas ir atsikando meduolio.

Ji laukė.

– Prie pat jūros, – pasakojo Ralfas, – beveik vandeny. Pakrantėje, netoli nuo čia.

– Tikrai?

– Tokia atšiauri vieta, kad net įdomu.

– Man… patinka atšiaurios vietos, – nerūpestingai atsiliepė Petra.

– Jis neleido mums… – prabilo Antonis.

Tylėk, davė ženklą Reičelė, pjaustydama pyragą, patylėk.

Ralfas įsimetė į burną dar vieną meduolio gabaliuką. Kramsnodamas paklausė:

– Norėtum pamatyti?

Ji padėjo puodelį.

– Taip.

– Tai eime, – tarė Ralfas ir tebekramtydamas atsistojo.

– Bet jau temsta! – tarė Antonis. – Jūs nieko nematysit!

Petra irgi atsistojo. Ralfas ištiesė ranką, lyg ketintų ją apkabinti, vesti.

– Nuo jūros bus šviesu, – tarė Petra.

Ralfas jai nusišypsojo.

– Taip.

Petra grįžtelėjo ir tarė Reičelei:

– Ačiū. Ačiū už arbatą.

Reičelė linktelėjo. Paskui Ralfas beveik išstūmė Petrą pro virtuvės duris į akmenimis grįstą koridorių. Antonis su Reičele išgirdo trinktelint laukujes duris, paskui suburzgė Ralfo automobilio variklis ir sugirgždėjo žvyras.

Antonis pažvelgė į Reičelę. Abu šypsojosi.

– Ką gi, – tarė Antonis.

Reičelė iškėlė abi rankas, nykščius buvo sukryžiavusi smiliais.

– Laikiau špygas!

TREČIAS SKYRIUS

Medaus mėnesio Lukas išsivežė Šarlotę į Veneciją. Paskutinis Šarlotės meilužis dirbo Sityje, klestinčioje prekybos bendrovėje, atostogauti mėgdavo Tailande ir Maldyvuose, o laisvalaikiu tapdavo transvestitu ir atsiduodavo kokai. Dėl kokaino pomėgio Šarlotė galų gale pasibjaurėjo ir juo, ir narkotikais. Ji manė visais atžvilgiais esanti be galo tolerantiška, bet dėl narkotikų buvo nepalenkiama ir kai Lukas pirmą kartą pakvietė ją į pasimatymą, atsisakė taip griežtai, kad jis apstulbo.

– Ką reiškia „ne“? Kodėl atsisakai?

– Dėl to, ką mačiau praėjusią savaitę per Džulijos kviestinius pietus, – atkirto Šarlotė. – Nenoriu vėl susidėti su tipu, kuris pietauja koksu nuo veidrodėlio.

– Tik kartą…

– Tie, kas įjunkę į koką, nuobodūs, – pertraukė jį Šarlotė. – Baisiai nykūs. Jie suirzę, nes arba ką tik įsišovė, arba trokšta įsišauti. Nosis jiems amžinai varva, bet jie mano esantys žavūs, nors tėra baisūs nuobodos. Gasas buvo neįtikimai nykus. Maniau, įstengsiu su tuo taikstytis dėl skrydžių į Šri Lanką verslo klase, bet nepajėgiau.

Šis pamokslas uždegė Luką. Jis šiek tiek pažinojo Gasą, Sičio prekybininką, ir žinojo, kad Gasas uždirba tiek, kiek nė vienam Luko šeimos nariui nė nesisapnavo, net Edui, net Ralfui Singapūre, net tėčiui pelningiausiais metais. O juk Gasas buvo ne tik turtingas, bet ir gražus, sportiškas, turėjo butą Klarkenvele, jo brolis grojo roko grupėje. Bet jam nepavyko išlaikyti Šarlotės, nes ji neketino taikstytis su atgrasia Gaso priklausomybe, juolab prie jo prisidėti, todėl Luko akyse įgijo ypatingo žavesio, daug svarbesnio už jos grožį, energiją ir neabejotiną patrauklumą.

Jis dėjo didžiules pastangas. Dažniau ėmė lankytis sporto salėje ir liovėsi vartojęs kokainą, nors su dietine kola kambaryje, pilname beprotiškai, neatsakingai įsiaudrinusių žmonių, jausdavosi kaip kitoje planetoje. Netrukus jis nustojo eiti į tokius vakarėlius, tačiau pradėjo kviesti Šarlotės draugę Norą kavos, picos ir kitų draugiškų užkandžių, kad ši papasakotų Šarlotei, kaip neįtikimai jis pasikeitęs. Lukas nenutuokė, ar ši gremėzdiška saviaukla jai daro įspūdį, jis težinojo, kad geidžia Šarlotės kaip dar niekada nieko negeidė, kad, per vakarėlį išvydęs ją kitame kambario gale, nebegali daugiau apie nieką galvoti – nei tada, nei vėliau. Jo galva buvo užimta tik Šarlote.

Paskui Gasas pabandė susigrąžinti Šarlotę, ir Lukas, išgirdęs bauginančius gandus apie skrydžius privačiais lėktuvais į Paryžių ir išnuomotą jachtą Karibų jūroje, pametęs galvą ir sunkiai puoselėjamą savitvardą, paknopstomis puolė į kitą upės pusę, į pusrūsį Klapame, kur gyveno Šarlotė su Nora ir daugybe vėdarėlių bei cukrinių žvyninukų. Jis rado Šarlotę ant sofos su marškinėliais ir pižaminėmis kelnėmis, trumpai kirpta netrinkta galva, valgančią skrebutį su uogiene ir žiūrinčią per televizorių realybės šou. Sustojo, nepajėgus nieko daryti, ir apsipylė ašaromis, o kai Šarlotė nusirangė nuo sofos ir prigludo prie jo, užuodęs jos plaukus ir sintetinį saldų braškių uogienės kvapą pamanė, kad čia ir dabar mielai mirtų iš begalinės laimės ir palengvėjimo.

Ir net po metų, Šarlotei ant piršto mūvint sužadėtuvių žiedą, negalėjo būti nė kalbos apie medaus mėnesį atogrąžų kurorte. Nei orchidėjų, nei „Singapūro svaidyklės“ kokteilių, nei bekraščių baseinų, nei nepriekaištingo numerių aptarnavimo. Vargšas Gasas – dabar nepavojinga jo gailėtis, bent jau dažniausiai, – turtingas, gražus, patyręs, bet lėkštas. Niekur nuo šito nedingsi. Varžovas mokėjo naudotis žemiškais malonumais, bet nieko nenutuokė apie dailę, teatrą, literatūrą ar muziką, išskyrus tą savaitę grojamą klube „Mahiki“. Iš pradžių Lukas ketino atverti Šarlotei akis, parodyti jai kitokį pasaulį, tą, kuriam ji buvo auginama, bet greitai numojo ranka, nes visus garsus nustelbė gyvenimo Londone gausmas.

Antonis su Reičele davė Lukui šiek tiek pinigų medaus mėnesiui. Lukas tiek neuždirbo, kad galėtų praleisti dešimt dienų Venecijoje, brangiame ir prašmatniame viešbutyje. Prisidėjus tėvams, jam pakako pinigų viešbučiui už Akademijos galerijos su poliruoto juodo marmuro vonios kambariais, automatinėmis žaliuzėmis ir plačiomis šviesiomis lovomis su daugybe pagalvių. Juodu galėjo pusryčiauti numeryje ir gerti putojantį „Prosecco“ nedidelėje terasoje ant plokščio stogo tarp atskridusių iš lagūnos kirų, vaikščioti saulės apšviesta Dzaterės krantine ir jaustis taip, lyg būtų prabangiame pajūrio kurorte, ar eiti į kitą pusę per Akademijos tiltą į aikštes ir skersgatvius, kol galop pasiklysdavo tiltų, akligatvių ir nykstančio romantinio grožio labirintuose.

Šarlotė buvo priblokšta. Ji pirmą kartą atvyko į Veneciją. Ji niekada nesilankė dailės galerijoje, kur ant sienų kabo prieš šimtus metų nutapyti paveikslai, o juose vaizdai, kuriuos gali išvysti ir dabar, ranka rankon su istorija. Ji dar nebuvo ragavusi mažučių minkštakiaučių krabų iš popierinio indelio žuvų turguje, nebuvo plaukusi vandens autobusu, sėdėjusi įkaitusioje bažnyčios prieblandoje vėlyvą popietę, dėl padorumo apsisiautusi nuogus pečius privalomu popieriniu šaliku; Mergelė Marija iki šiol jai buvo tik katalikių mokinių šventasis kodas, ir daugiau niekas. Be to, ji niekada neįsivaizdavo, kad ištekės už žmogaus, kurį ne tik mylės ir kurio geis taip, kad kartais net turės į ką nors atsišlieti į jį žiūrėdama, bet kuris ir tiek daug žinos – kur kas daugiau už ją.

– Ne tiek jau daug aš žinau, – pasakė Lukas. – Tiesiog esu girdėjęs kai ką apie įvairius dalykus.

– Bet jie svarbūs. Ticianas, Karpačas, Venecijos respublika. Jie svarbūs.

– Dožai, išgirdę tavo žodžius, apsidžiaugtų.

– Tu žiūri į mane iš aukšto?

– Tik truputėlį, – atsakė Lukas.

– Aš nepykstu, – tarė Šarlotė. – Nė kiek. Gal kada nors ir pyksiu, bet dabar man tai labai patinka, atrodo… – ji nutilo.

– Kas?

– Lyg būčiau tobula, – pasakė Šarlotė ir nusijuokė.

Lukas ištiesė rankas per kavinės staliuką ir suspaudė jai riešus.

– Taip ir yra, – tarė jis.

Jie susitarė, kad, norėdami išsaugoti nepaprastą, stebuklingą muilo burbulą, kuriame trumpam gyvena, mobiliuosius įjungs tik kartą per dieną, dėl visa pikta. Niekam nieko blogo nenutiko. Jie gavo žinučių nuo draugų, dauguma linksmai ir įžūliai pranešė manantys, kad jie laimingi, ir keletą iš Luko grafinio dizaino studijytės aptriušusiame pastate netoli Šventojo Leonardo bažnyčios Šordiče, bet nė vienos, kurios negalima nepaisyti, kuriai būtina ilgai rašyti atsakymą ar atskambinti. Jie kalbėjosi tik vienas su kitu, nebent užsisakydavo amerikietiškos kavos, vyno ir mažų žaliosios arbatos ledų indelių iš ledainės Šventojo Tomo aikštėje. Tik priešpaskutinę dieną, plaukiant per lagūną po lėtos ir glebios dienos Murane, Lukas atkišo Šarlotei telefoną ir paklausė:

– Ką manai?

Ekrane švietė trumpa žinutė: „Brol, padėtis kebli. Reikia pasikalbėti. Paskambink. R.“

– Ralfas? – paklausė Šarlotė.

– Aha.

– Taip svarbu, kad negali sulaukti, kol grįšime?

– Šiknius, – tarė Lukas. – Negali palaukti, kol būsiu namie.

Šarlotė prisimerkusi žvelgė į artėjančius žėrinčiu vandeniu miglotus ir melsvus Venecijos siluetus.

– Gal jis pamiršo, kad mes dar išvykę…

– Jam tai būdinga.

– Menkai juos pažįstu, – tarė Šarlotė. – Tavo brolius ir jų žmonas. Man neatėjo į galvą, neatrodė svarbu…

– Ir nėra svarbu.

Ji pažvelgė į jį.

– Dabar svarbu. Tai ne tik tavo, bet ir mano giminaičiai. Tavo brolis atsiunčia žinutę, tu susirūpini ir susimąstai, o aš dabar tavo žmona, vadinasi, tai ir mano reikalas.

Lukas įsikišo telefoną į kelnių kišenę. Pasilenkė į priekį, prispausdamas Šarlotę prie motorinės valties turėklo, ir įbedė smakrą tarp jos kaklo ir peties.

– Žmona…

– Nekeisk temos.

– Paskambinsiu vėliau. Kai praeis noras jam trinktelėti už nerūpestingumą.

– Ar jis nerūpestingas?

Lukas pakėlė smakrą ir įsmeigė akis į San Mikelės kapinių mūrą, slenkantį Šarlotei už nugaros.

– Pagal įprastus standartus – taip. Bet Ralfas nepaprastas. Jis talentingas ir nepakenčiamas. Kai buvo išvykęs, velnioniškai jo pasiilgdavau, bet gyventi pasidarė daug ramiau. Tu perkūniškai žavi.

Vėliau, kai Šarlotė prausėsi po dušu juodo marmuro vonios kambary, Lukas, atidaręs langą šiltiems, varpų gausmo persmelktiems ankstaus Venecijos vakaro garsams, paskambino Ralfui. Šarlotė suprato, jog jis skambina, todėl atsuko vandenį iki galo ir dar uždainavo, kad Lukas žinotų: ji niekaip neketinanti jo paveikti, neverčianti jo slopinti jausmų, kuriuos sužadins Ralfo žodžiai. Nusipraususi apsivyniojo didžiuliu baltu rankšluosčiu, perbraukė rankomis per drėgnus plaukus, kad jie švelniai papurtų, nes Lukui taip patinka, ir nuėjo į miegamąjį. Lukas gulėjo ant lovos nusiavęs batus, o telefonas tolėliau, Šarlotės pusėje, lyg Lukas būtų jį ką tik ten numetęs.

Šarlotė atsisėdo šalia jo ant lovos krašto. Laukė, kad jis pašiauštų jai plaukus, nuvyniotų rankšluostį ar pakištų po juo ranką. Bet jis gulėjo suraukęs kaktą ir žiūrėjo į medinę pasidabrintą televizoriaus spintelę.

– Jis sveikas?

Lukas toliau spoksojo nežinia kur.

– Jis prarado verslą, – trumpai atsakė.

– Ką?

– Bankas atsisakė suteikti Ralfui kreditą ar duoti paskolą, nors jis pasiūlė įkeisti namą, vadinasi, jis praras verslą.

– Dieve mano, – pasakė Šarlotė.

Lukas paėmė jai už rankos.

– Jau per mūsų vestuves jis prisipažino numanąs, kad bus blogai. Atsiprašė, kad elgiasi keistokai, bet negalįs apie tai negalvoti.

– Jis elgėsi keistai?

Lukas atsiduso.

– Jis nusitašė. Jis rūkė. Mama su tėčiu ant jo įsiuto.

– Ar… ar jie žino?

Lukas pakėlė Šarlotės ranką prie lūpų ir žiūrėjo žmonai į veidą.

– Ne. Nežino. Niekas nežino, tik Edas ir aš. Jis niekam nesiguodė. Nepasakė nė Petrai.

Šarlotei sustingo širdis. Norėjo paklausti: „Juk tu man pasakytum, tiesa? Tu visada man viską pasakytum?“, bet pajuto, kad atsakymas gali jos nenuraminti. Todėl teištarė:

– Vadinasi, jei bankas būtų priėmęs jo pasiūlymą įkeisti namą, Petra nieko nebūtų žinojusi?

Luko veidas buvo rimtas.

– Taip.

– Bet tai baisu…

– Jis nori ją apsaugoti.

– Ką?

– Nesako Petrai, nes nori ją apsaugoti, kad ji nesijaudintų.

Šarlotė ištraukė ranką.

– Taip negerai…

– Petra neturi giminaičių, – pasakė Lukas. – Mes visi tapome jos šeima, todėl be žodžių sutarėme ja rūpintis. Jai tik dvidešimt ketveri.

– Dvejais metais jaunesnė už mane.

– Neverta nė lyginti, angele.

– Bet ji jo žmona, – tarė Šarlotė. – Jie turi vaikų. Sunkius laikus reikia pasitikti drauge.

Lukas atsiduso. Apsisuko ir padėjo galvą Šarlotei ant kelių. Paskui pabandė nuvynioti rankšluostį nuo jos krūtų. Šarlotė sulaikė jo ranką.

– Ne…

– Kodėl?

– Nuotaika netinkama…

– Prakeiktas Ralfas.

– Ne Ralfas, – atsiliepė Šarlotė. – Tiesą sakant, ne Ralfas, o Petra. Kodėl Brinkliai elgiasi su Petra kaip su vaiku?

– Na, iš dalies ji ir yra vaikas…

– Tik todėl, kad taip su ja elgiatės. Kiek supratau, ji puikiai tvarkėsi viena, kol sutiko Ralfą…

– Sunkiai.

Šarlotė nusuko akis.

– Lyg Ralfas būtų ją radęs patvory kaip benamį kačiuką, – tarė ji.

– Ji buvo tėčio studentė. Tėtis sakė, kad ji visada tylėdavo, bet buvo talentinga. Ir ji labai talentinga. Turiu omeny piešimą.

Šarlotė pažvelgė į Luką. Nubraukė nuo kaktos jo tankius plaukus.

– O paskui Ralfas ją pamilo…

– Ko gero, – atsiliepė Lukas, žiūrėdamas aukštyn ir galvodamas, kokia žavinga Šarlotė, kad ir iš kur žiūrėtum, net iš apačios, kaip dabar, kai atrodo neproporcinga. – Ji jam patiko, labai patiko, bet abejoju, ar vedybos kada nors Ralfui buvo svarbiausias dalykas.

– Tai ji jam pati pasipiršo?

– Ne, – atsakė Lukas. Jis čiupo Šarlotei už rankos ir atsargiai sukando. Paskui paleido iš burnos, bet ne iš rankos. – Ji pastojo.

– A, – tarė Šarlotė. – Ir jam atrodė, kad vesti Petrą – jo pareiga.

Lukas perbraukė liežuviu per Šarlotės plaštakos kraštą.

– Ne visai. Nemanau, kad ir Petra to tikėjosi. Ji irgi keista. Tikriausiai būtų gūžtelėjusi pečiais ir gyvenusi toliau, nešiojusis kūdikį pintinėje į dailės paskaitas. Vestuvių norėjo tėtis su mama. Jie norėjo, kad juodu susituoktų.

– Iš padorumo?

– Ne visai, – atsakė Lukas. Jis atsisėdo ir paglostė Šarlotei drėgnus plaukus. – Kai kuriais atžvilgiais seniokai baisiai šaunūs, jiems nesvarbu, kaip kitiems atrodo, jie anaiptol ne prisitaikėliai. Veikiau jie nenorėjo paleisti Petros. Lyg būtų ją įsidukrinę. Negalėjo jos prarasti tiek jai atidavę, taip prie jos pripratę. Bent man taip atrodo.

Šarlotė sėdėjo nė nekrustelėdama.

– Tu priblokšta, angele? – paklausė Lukas.

– Ne…

Jis stebeilijo jai į veidą, akys buvo prie pat jos akių.

– Tai kas?

– Truputį kvaila…

– Kas?

– Mano jausmai, – atsakė Šarlotė. – Juk aš turiu puikią šeimą, tavo tėvai su manim elgėsi labai maloniai, bet kai pasakoji, ką jie jaučia Petrai, aš… aš truputėlį… – ji nutilo.

– Kas?

– Pavyduliauju, – atsakė Šarlotė.

Lukas šiek tiek atsitraukė.

– Tu žavinga kvailutė.

Šarlotė nuleido galvą.

– Matai, Sigi išpuoselėta, puiki specialistė, protinga ir savarankiška, be to, šimtą metų jūsų šeimos narė, Petrą visi laiko dukterimi ar jaunesne seserimi, ir kartais per sunku su jomis varžytis, nes visą gyvenimą varžeisi tik su seserimis, nesi nei mokyta, nei talentinga, nei…

– Ša, – garsiai subarė Lukas.

Šarlotė į jį nežiūrėjo. Lukas suėmė jai už smakro ir pakreipė galvą, kad matytų akis.

– Svarbi tik mano nuomonė, – tarė Lukas. – O ją tu žinai. Tave geriau pažinę, namiškiai irgi taip manys, spėju, jau mano, nes neįmanoma tavęs pažinti ir tavim nesižavėti.

Jis pasilenkė ir neskubėdamas pabučiavo Šarlotę į lūpas. Paskui tarė:

– Velniop Ralfą ir velniop jo bėdas. Yra ir svarbesnių dalykų. – Jis nusišypsojo jai ir vienu vikriu mostu nuplėšė rankšluostį.

Butas, kurį Lukas išsinuomojo Londone, buvo pačiame aukšto prabangaus plytų pastato viršuje prie Arnoldo aikštės. Kolumbijos gatvės gėlių turgus, Plytų skersgatvis ir – Dieve mano – Hokstonas ranka pasiekiami, susijaudinusi pasakojo Norai ir kitoms draugėms Šarlotė. Pastatas, kaip ir visi, ratu supantys aikštę it dideli laivai, buvo skirtas neturtėliams pagal didingą filantropišką devyniolikto amžiaus projektą, norėta suteikti šviesias, erdvias ir higieniškas gyvenimo sąlygas žmonėms, kurie anksčiau gyveno tik perpildytuose lūšnynuose. Aikštė buvo įspūdinga, raudonų plytų, šen bei ten su rausvai oranžinių plytų juostomis it architektūrinis Fero salos megztinis, o viduryje ant didžiuliais platanais apaugusios kalvelės su laiptais iš šonų stovėjo kaimiška orkestro pakyla po smailiu stogu – ten Šarlotė, atėjusi pirmą kartą, pamatė porą liesų vaikinukų, brązginančių per gitaros stygas ir dainuojančių mamoms su kūdikiais vežimėliuose ir tvarkingiems senukams su kurtomis1 ir siuvinėtomis kepuraitėmis. Jai pasirodė, kad vieta nuostabiai gyva ir nuostabiai egzotiška. Žavioje krautuvėlėje Kalverto aveniu ji nusipirko karštų falafelių ir saulėje džiovintų pomidorų papuotauti tuščiame dulkėtame bute, kurio nuomos sutartį Lukas ką tik pasirašė, ir pajuto, kad prieš akis, kibirkščiuodama žiburiais it kelias atrakcionų aikštėje, driekiasi ateitis.

Butas – du kambariai, virtuvė pastogėje ir vonios kambarys su didžiuliu langu, pro kurį svaigstančia galva toli apačioje matei virtinę aptriušusių žemų pastatų: juose dabar glaudžiasi įvairios ateljė, tarp jų ir Luko su Džedu studija. Šarlotė įžiūrėjo net studijos stoglangį ir įsivaizdavo, kaip žiemą sutemus pažvelgtų žemyn ir žaviai, kaip dera žmonai, suirzusi pamatytų, kad šviesa studijoje tebedega, vadinasi, Lukas tebedirba, užuot namie valgęs skanią ir maistingą vakarienę, nes ji ketino išmokti virti taip puikiai kaip Luko motina. Pamanė, kad, turint omeny gausybę užsakymų, kuriuos Lukas dabar gauna iš muzikos pramonės, papildomo darbo kino pramonėje, šviesos dizaino koncertams, ko gero, ji ne vieną vakarą žiūrės į tą stoglangį ir matys žiburį. Davė sau žodį, kad jo negrauš. Davė sau žodį, kad bus patenkinta ir džiaugsis jo karjera kaip jis, kaip šią akimirką ji. Davė sau žodį, kad niekada neduos jam pagrindo manyti, kad ją irgi reikia saugoti nuo nemalonumų kaip Petrą. Ji nenutuokė, koks tas Ralfo verslas, kažkokia internetinė finansinė veikla, patarimai investicijų klausimais, ir nebuvo linkusi domėtis, nes aplinkybės, susijusios su Ralfu, Petra, jų sūneliais, Antoniu ir Reičele, keistai išmušdavo ją iš vėžių, kad ir kiek kartų Lukas tikino: niekas jam nėra toks svarbus kaip ji. Gailėjosi, kad prasitarė Lukui pavyduliaujanti. Šiek tiek graužėsi, jog neaptarė šios naujienos ramiai, kaip dera brandžiai moteriai, rodydama rūpestį dėl Ralfo, o ne suirzimą. Todėl kai juodu su Luku grįžo iš Venecijos, atgailaudama už paaugliško silpnumo akimirką, pasakė jam:

– Pakviesk Ralfą pas mus, jei nori su juo pasikalbėti. Galės išbandyti sofą.

Ir jai buvo atlyginta. Lukas ją apkabino ir sukuždėjo į ausį:

– Tu mieliausia lėlytė.

Todėl ji išpakavo vestuvėms dovanotą patalynę iš celofano ir kartono ir ištraukė iš dėžės naują antklodę, kad turėtų po ranka, kai reikės kloti Ralfui patalą ant sofos. Buvo septinta ryto, saulė patekėjo, Lukas prausėsi po dušu, o Šarlotė trumpučiu džinsiniu sijonėliu, aptempta dryžuota liemene ir susitraukusiu kariniu švarku su milžiniškomis žalvarinėmis sagomis pasiruošė eiti į darbą vietos radijo stotyje Marilebono kelyje. Šaldytuve buvo visko, ko reikia mišrainei, ir lašišos gabalėlių, šiuos ji iškeps, duonos nupirks dieną, sūrio ir braškių taip pat, Lukas parneš vyno ir alaus, vėliau ji uždegs žvakes ir nesakys Ralfui, kad jis pirmasis jų svečias. Gali būti, kad jis net įvertins jos pastangas. Lukas sakė, kad jį labai nudžiugino pasiūlymas atvažiuoti į Londoną ir likti nakvoti.

– Tiesą sakant, – pridūrė Lukas, – jis paklausė, ar tu neprieštarausi. Man regis, Ralfui pirmą kartą gyvenime toptelėjo, kad jis gali trukdyti.

Šarlotė trinktelėjo į vonios kambario duris.

– Aš išeinu, mažuti!

Stojo tyla, Lukas užsuko čiaupus, išjungė aipodą ir atidarė duris. Buvo nuogas ir šlapias. Nužvelgė ją.

– Neik į darbą, angele…

Ji sukikeno.

– Turiu. Dirbu aštuntos valandos pamainoje, taigi reikia ten būti be penkiolikos aštuonios. Pats žinai.

– Aš galvosiu apie tave visą dieną. Visą dieną.

Ji pasiuntė jam oro bučinį.

– Aš irgi. Kada ateina Ralfas?

Lukas žengė į priekį ir čiupo ją į šlapią glėbį.

– Kada nors. Ilgėkis manęs. Ilgėkis visą dieną.

– Pažadu, – atsakė Šarlotė.

Į Luko studiją už Arnoldo aikštės vedė platus asfaltuotas takas. Palei jį stovėjo ilgos virtinės žemų plytinių pastatų – buvusių arklidžių ar garažų; kur nebuvo studijų, žiojėjo išdaužyti langai dideliais metaliniais rėmais. Pirmo aukšto sienos buvo išmargintos durimis. Juodos ir aptrankytos, jos atsidarydavo į stačius siaurus laiptus, mažas laiptų aikšteles apšvietė apmūsoję langai nuo grindų iki lubų. Luko aikštelėje vienos iš dvejų durų buvo neseniai nudažytos blausia tamsiai pilka spalva, o akių lygyje beveik ties viduriu pritaisyta dulsvai blizgančio plieno lentelė su užrašu juodomis mažosiomis raidėmis be uodegėlių apačioje: „Grafinio dizaino konsultantai“.

Ralfas tik kartą, kai Lukas su Džedu kraustėsi, o Šarlotės Lukas dar nepažinojo, buvo užsukęs į studiją. Pinigų pirmam nuomos mokesčiui ir pradiniams įnašams už išsimokėtinai įsigytus kompiuterius davė Džedo tėvas. Jis buvo išsiskyręs su Džedo motina ir beveik visą laisvalaikį ir pinigus leido taisydamas klasikinius motociklus. Lukas buvo nagingas, todėl montavo braižymo lentas ir elektros lempas virš galvos, o Džedas šlifavo grindis į milžinišką plaukų džiovintuvą panašiu prietaisu. Ralfas susijaudinęs prisiminė, kaip įsivaizdavo gyvenimą ir darbą Safolko namelyje, uždaroje erdvėje, netrikdomas jokių įsipareigojimų. Tik jis, baltos sienos, negailestinga pakrantės šviesa, jūra, žvirgždas ir jo sumanymas internetinės bankininkystės patogumą ir intymumą perkelti į beribį smulkaus investuotojo pasaulį.

Žinoma, taip nenutiko. Jis gyveno namelyje kelis mėnesius, gal keturis, gal penkis, kartais su nepastebima Petra, kuri paplūdimyje piešdavo kirus, keptas pupeles iš skardinių paversdavo įstabiais patiekalais ir gulėdavo šalia be jokių reikalavimų ar teisių, kaip darydavo ir visa kita, kol tiesiai pasakė, kad jau du mėnesiai nesirgusi mėnesinėmis ir tikriausiai esanti nėščia. Jis buvo priblokštas, vos neapsiašarojo, paskui netaktiškai paklausė, ką, jos nuomone, turįs daryti.

Ji išvertė akis.

– Nieko.

– Turiu omeny, ar norėtum gyventi čia? Ar norėtum atsikraustyti čia ir gyventi su manim?

– Galbūt.

Jis apkabino Petrą. Pamanė, kad jei tai meilė, ji jam patinka. Įsivaizdavo plikoje svetainėje kūdikį, Petrą su kūdikiu glėbyje, tada save, laikantį kūdikį ir rodantį jam jūrą pro langą. Bet paskui, pastūmėti kažko nepaaiškinamo, jis net neprisiminė ko, jie pasakė Antoniui ir Reičelei, pasakė nieko neprašydami, ir nuo tos akimirkos viskas pasikeitė, viskas pasidarė ne tik kitaip, negu jis įsivaizdavo, bet ir ne jo, ne Petros.

Namelio nebeliko. Jis iškart buvo parduotas. Jį pakeitė butas tiesinio užstatymo name Olbore su mažu sodeliu, bet be jūros vaizdo. Ralfas turėjo gerą darbo kambarį, nors pro langą matė pašiūres, svetimus daržus, netvarkingą automobilio aikštelę, o ne žvirgždą, jūrą ir dangų. Reičelė pasistengė, kad jam būtų patogu, priminė, koks geras čia interneto ryšys, palyginti su jo namelyje, paskui buvo vestuvės – jos jam patiko, labai patiko, ir jie įsikūrė mažame mažo miestelio bute, o praėjus dviem mėnesiams po vestuvių gimė kūdikis – Kitas. Niekas, mąstė Ralfas, vasaros vakarą stovėdamas prie Luko studijos Šordiče, nė iš tolo neprimena to, apie ką jis mąstė ar ką įsivaizdavo, aną kartą čia stovėdamas. O juk praėjo tik ketveri metai.

Pasikeitė ne tik studija, bet ir Lukas su Džedu. Studija buvo madinga, vienspalvė, šiuolaikiška, sudėtingai apšviesta, kampu it braižymo lentos sustatytais kompiuteriais. Lukas ir Džedas vilkėjo nerūpestingai, jokių uniformų: juodi marškinėliai, žygio kelnės, madingo modelio sportbačiai. Lukas dabar mūvėjo vestuvinį žiedą, plokščią platinos lankelį, todėl jo kairė ranka atrodė keistai brandi. Jis stipriai apkabino Ralfą, o Džedas sumušė su juo delnais ir pasakė, kad turi reikalų, malonu buvo pasimatyti, iki, persimetė per petį juodą odinę striukę ir švilpaudamas nušuoliavo laiptais. O tada Lukas pasakė:

– Atrodai nekaip, brolau.

Ralfas atsisėdo ant juodos taburetės prie kompiuterio.

– Kaip Šarlotė?

– Puikiai.

– O Venecija?

– Nuostabi.

Ralfas išsitraukė iš švarko kišenės pakelį cigarečių ir pasiūlė Lukui.

– Rūkysi?

– Ačiū, ne, – atsakė Lukas, – neberūkau. Jokių kvaišalų, išskyrus alkoholį. Ir ne čia.

– Liaukis…

– Gali rūkyti lauke. Ne čia.

Ralfas gūžtelėjo pečiais. Įsimetė cigaretes į kišenę.

– Pasakok, – tarė Lukas.

– Ką, dabar? Iškart?

– Nenoriu, kad įkyrėtum Šarlotei vėliau. Nenoriu, kad Šarlotė manytų, jog mano broliai nuobodūs ir įtartini.

– Ką gi, klausykis, – tarė Ralfas.

Susikišo rankas į švarko kišenes ir įsistebeilijo į stoglangį lubose.

– Blogai, blogai, blogai? – paklausė Lukas.

– Taip.

Lukas nieko neatsakė. Dirstelėjo į laikrodį. Šarlotė grįš namo po dešimties minučių.

– Mano smulkaus verslo sąskaita uždaryta, – tarė Ralfas.

– Oi…

– Kartais turiu laukti pusmetį, kad gaučiau komisinius. Kartais net ilgiau. Taigi man reikia banko, kuris leistų didesnį kredito perviršį, tai svarbu. Netgi būtina. O prieš keturis mėnesius bankas padidino palūkanų normą. Pokšt. Nei iš šio, nei iš to. Nuo 5 iki 9,9 procento, kaip sau nori. Ir… – jis nutilo ir pažvelgė į Luką.

– Kas?

– Kredito viršijimo palūkanų norma ir taip buvo didelė. 9,9. O bankas dar padidino, nesileisdamas į ginčus, iki 19,9 procento, nors limito niekada neviršijau. O ėmęs prieštarauti, išgirdau, kad palūkanų norma bus sumažinta, kai įplauks daugiau pinigų. Aš nurodžiau, kad vargu ar taip bus, nes esu baudžiamas už man būtinos verslo sąskaitos kredito perviršį, dėl kurio susitarta, o man buvo atsakyta, kad tai mano bėda. Neturiu turto, kuris domintų banką, taigi mano dainelė sudainuota. Mano investuotojai, draugai iš Singapūro, kurie padėjo man įkurti verslą, nepatenkinti. Gali įsivaizduoti, kokius elektroninius laiškus gaunu.

– Tai gėdinga, – tyliai pasakė Lukas.

– Tu visiškai teisus.

Lukas atsiduso. Pasikasė sprandą. Jei pasakys, kad užjaučia, Ralfui nepalengvės. Ralfui niekada nepatikdavo, kai žmonės jo gailėdavo.

– Pasakei mamai ir tėčiui?

– Dar ne.

– Petrai?

– Ne. Tik Edui. Ir tau. Kaip sakiau telefonu. Nebūčiau to daręs, jei nebūčiau norėjęs, kad sužinotum anksčiau už mamą ir tėtį.

Lukas susikišo kumščius į kelnių kišenes. Jam buvo siaubingai gaila Ralfo, bet jis norėjo grįžti namo anksčiau už Šarlotę. Trindamas gumine sportbačio nosimi juodą grindų lentą, paklausė:

– Ką ketini daryti?

1 Kurta – laisvi marškiniai be apykaklės, nešiojami Indostano pusiasalyje (čia ir toliau – vert. pastabos).

KETVIRTAS SKYRIUS

Kiekvieną šiokiadienio rytą Sigrida pirkdavo kavą iš italo. Mažas, nedaug didesnis už spintą jo kioskelis stovėjo ant šaligatvio netoli laboratorijos, kurioje ji dirbo. Italas, šnekus vyriškis iš Neapolio, per trisdešimt metų nė kiek nepatobulinęs angliškos kalbėsenos, labai mėgo šviesiaplaukes ir pavaišindavo Sigridą kava nemokamai arba kaip kavinėje pridėdavo itališką sausainį su migdolais ir juodojo šokolado gabaliukais. Jai patiko šis vienas iš daugelio gyvenimo Londone pranašumų. Stokholme, kur ji užaugo, nedažytų blondinių buvo kaip grybų po lietaus.

Sigridos laboratorija buvo atskirai finansuojamas Londono universiteto filialas, nukištas į pastato Blumsberyje pusrūsį už Higienos ir atogrąžų medicinos mokyklos. Mokslo metų rytais, kai būdavo ne jos eilė automobiliu vežti mergytes į pradinę mokyklą Haigeite, Sigrida sutvarkydavo namus, paskui eidavo Aukštutine gatve į Haiberį ir Islingtono metro stotį, sėsdavo į Viktorijos linijos traukinį ir važiuodavo į Voreno gatvę. Paskui pro Marką ir jo kavos kioskelį Gauerio gatve žingsniuodavo į darbą.

Sigridos tėvas buvo inžinierius, o motina – gydytoja. Sigrida turėjo vieną brolį, kompozitorių avangardistą. Jis kūrė muziką kultiniams filmams, dažniausiai statomiems Berlyne, ten dabar ir gyvena. Sigrida Upsalos universitete gavo kompiuterijos magistrės laipsnį, paskui, padedama anglų studentų, su kuriais ten susidraugavo, gavo mokslo tiriamąjį darbą Lafboro universiteto Inžinerijos fakultete. Ten ji ir susipažino su Edvardu, atvykusiu švęsti mokyklos laikų draugo gimtadienio. Koks savaitgalis buvo! Net po dvylikos, beveik trylikos metų Sigrida negalėdavo jo prisiminti be šypsenos.

Ir dabar ji čia, trisdešimt aštuonerių metų, Edvardo žmona, Marielos motina, dirbanti su savu dalelių greitintuvu, kuris tiria daiktus jų nesunaikindamas, todėl didžiai branginamas muziejų ir dailės kolekcininkų. Jos didžiausias laimėjimas: prieš metus, ištyrusi šešiolikto amžiaus piešinį plunksna ir tušu, priklausantį privačiam kolekcininkui, nustatė, kad tiek tušas, tiek popierius yra iš Leonardo da Vinčio gyvenamojo laikotarpio ir geografinės vietos. Kolekcininkas iš džiaugsmo ir dėkingumo neteko galvos. Norėjo padovanoti Sigridai ir jos šeimai slidinėjimo atostogas savo namuose Gštade. Bet Sigrida mandagiai atsisakė. Su laboratorijos chalatu, surištais ant pakaušio plaukais ir akiniuota, ji nepriminė blondinės su aulinukais iki kelių, kurią Markas su malonumu norėdavo nemokamai pavaišinti kava. Viskas, kas profesiniame gyvenime Sigridą domino, buvo tik laboratorija ir jos chalatas.

Žengdama į pastato už Gauerio gatvės vidų su kava ir lagaminėliu, Sigrida patenkinta galvojo apie laboratorijos chalatą. Laboratorijos vadovas išvyko į konferenciją Helsinkyje, o kai jo nebūdavo, visi manydavo, kad vadovauja Sigrida, visi, išskyrus protingą rudaplaukį vaikinuką, vardu Filipas, trokštantį Sigridos dėmesio ir manantį, kad jį pelnys ginčydamas jos teisę vadovauti. Tačiau šio pirmadienio rytą net žodžiavimasis su nuoboda Filipu atrodė patrauklus, bent malonesnis nei savaitgalis klausantis Edvardo, telefonu kalbančio su tėvais, broliais, vėl tėvais, nesibaigiantis ciklas nerimo, pasiūlymų, priešingų pasiūlymų, susierzinimo, todėl galop ji nusivedė Marielą su jos trimis geriausiomis šios savaitės draugėmis valgyti didžiulių pastelinių spalvų keksų amerikietiškoje kepykloje: pastaruoju metu visai Marielos klasei tai buvo didžiausia palaima.

– Nesveika, – pasakė Sigrida, žiūrėdama, kaip jos valgo. – Riebalai ir cukrus. Kiekvienas kąsnis – grynos kalorijos.

Marielos draugė Bela pakėlė įtartinai sodriai raudoną keksą, papuoštą sviestiniu kremu, kuriuo buvo išterliotos jos lūpos.

– Raudonas aksomas, – tarė ji. – Paragaukite. Pamatysite, kad verta būti storoms ir spuoguotoms.

Vakar, paguldžiusi Marielą (kaip kiekvieną vakarą su aipodu ir septyniolika minkštų žaislų, anot Marielos, šie baisiai įsižeistų, jei naktį jiems tektų praleisti kur nors kitur, o ne jos lovoje), Sigrida padengė stalą įprastai sekmadienio vakarienei: silkė su prieskoniais, juoda duona ir marinuotų agurkų salotos, paskui su taure Naujosios Zelandijos vyno „Sauvignon Blanc“ nuėjo į kambariuką už virtuvės, kur tarp knygų lentynų buvo įtaisytas didelis plazminis televizorius. Edvardas nusekė iš paskos. Sigrida atsisėdo ant sofos prieš ekraną ir nukreipė į jį nuotolinio valdymo pultelį. Edvardas palinko į priekį ir ištraukė pultelį jai iš rankos.

– Liaukis, – tarė Sigrida.

Edvardas atsisėdo šalia.

– Man reikia su tavim pasikalbėti.

– Kalbėjai visą savaitgalį…

– Taip, bet ne su tavim, – atsakė Edvardas. – Puikiai žinai, kad kalbėjau su savo sumauta erzinančia šeima, todėl noriu pasikalbėti su blaiviai mąstančiu žmogum.

Sigrida atsiduso, pastatė taurę su vynu ant artimiausios žurnalų krūvos ir atsisuko į jį.

– Gerai.

– Prašom nekalbėti tokiu tonu.

– Matai, – tarė Sigrida, – aš pažįstu tavo šeimą. Žinau, kaip jūs visi manotės, todėl dabar beveik nebeturiu iliuzijų.

Edvardas paėmė Sigridos taurę ir gurkštelėjo vyno.

– Negaliu patikėti, kad jie šitaip eina iš proto…

– Negali?

– Negaliu, – patvirtino Edvardas. – Taip, Ralfas neteko savo įmonės, labai liūdna, bet neverta stebėtis, kai prisimeni, kad jis į savo banką visą laiką žiūrėjo iš aukšto, o namiškiai elgiasi taip, lyg būtų suvažinėtas jo sūnelis. Be paliovos kartojau mamai, kad tai tik darbas, o ji atkirto, kad jis niekada nesusiras kito darbo šiame krašte, ką daryti su hipoteka, jie neturi iš ko grąžinti paskolos už namą, juodu su tėčiu šiuo tarpu padėti negali, o Petra kraustosi iš galvos…

– Tikrai? – paklausė Sigrida.

– Kas tikrai?

– Petra tikrai kraustosi iš galvos?

– Na, kai su ja kalbėjau, iš balso atrodė, kad ji ta pati aptižusi Petra, kuriai niekas nerūpi, tarsi lauktų, kol audra praslinks ir kas nors ras išeitį.

– Tai ko tu nori?

Edvardas vėl ištiesė ranką prie Sigridos taurės. Ji vikriai patraukė vyną, kad jis nepasiektų.

– Atsinešk savo.

Edvardas atsiduso.

– Ne Petra svarbiausia. Iš dalies ir Petra, amžinas kūdikis, bet ir mama, ir tėtis paklaikę, o iš Ralfo jokios naudos, nes jam atrodo, kad pats viską sugadinęs, beje, taip ir yra.

Sigrida gurkštelėjo vyno ir pasiūlė taurę Edui. Jis dėkingas žvilgtelėjo į ją.

– Mielai pasmaugčiau visą šutvę, – pasakė.

– Kalbėjai su Luku?

– Taip.

– Ir?

– Jam dar medaus mėnuo. Bent mintyse. Jis sako, kad Ralfui velnioniškai nepasisekė, o bankas pasielgė skandalingai, bet Ralfui teks tvarkytis pačiam.

– Teks, – pritarė Sigrida.

Edas vėl gurkštelėjo Sigridos vyno.

– Aš vyriausias, Sigrida. Jaučiu, kad privalau paremti tėvus ir padėti broliams.

– Tik iki tam tikros ribos. Tu negali jiems išrinkti gyvenimo, tu negali gyventi jų gyvenimo, negali pakeisti tėvų šališkumo.

– Turi omeny Petrą?

– Tik iš dalies, – atsakė Sigrida.

Edvardas padėjo taurę ir paėmė Sigridai už rankos.

– Juolab kai tokia geografija – visi gyvena šalia ir vienas su kitu susiję. Leptelėjau mamai kvailystę…

– Kokią?

– Pasakiau, – prisipažino nelaimingas Edas, – nes ji skundėsi, kad labai jaudinasi ir negali miegoti, pasakiau, kad pasikliautų manim, aš ką nors sugalvosiu ir rytoj paskambinsiu, žinai, kokia ji dedasi ištverminga, niekada neverkia, o čia ėmė ir pravirko, na, beveik, ir pasakė ačiū, mielasis, ačiū, paprastai taip niekada nedėkoja, taigi įmerkiau uodegą, nes šita istorija mane nuvargino, ir dabar neįsivaizduoju, kaip, po perkūnais, iki rytojaus ką nors protinga sugalvoti.

Sigrida tylėjo, bet rankos neištraukė. Perbėgo akimis įstiklintas šeimos nuotraukas chromuotais rėmeliais ant knygų lentynų – jos tėvai valtyje, jos tėvai pasipuošę kažkokioms iškilmėms Stokholmo „Grand Hotel“, jos brolis su odine striuke ir tamsiais akiniais Berlyno gatvėje, Mariela balerinos sijonėliu, Mariela ant dviračio, aptvarėlyje, paplūdimyje, Antonis su Reičele per Edo ir Sigridos vestuves, jo broliai su žmonomis per savo vestuves, Ralfo ir Petros sūneliai ant kilimėlio su spalvotomis medinėmis trinkelėmis. Paskui dirstelėjo į Edvardą.

– Vieną dalyką žinau. Galėtum tai padaryti.

Jis vėl atsiduso.

– Ką? – liūdnai paklausė.

– Ralfas juk protingas. Jam sekėsi darbas Singapūre…

– Taip…

– Bankas norėjo, kad jis liktų.

– Taip…

Sigrida pasislinko ant sofos krašto, ruošdamasi stotis ir grįžti į virtuvę vakarienės.

– Tai kodėl pats jam nepasiūlai darbo? – paklausė ji.

Tik daug vėliau, dabar mąstė Sigrida, traukdama batus nuo kojų ir įsispirdama į ergonomiškas klumpes, kurias avėdavo dirbdama, Edas prisipažino, kad su Ralfu būtų labai sunku dirbti – net jei pavyktų jam rasti darbą. Atvirai kalbant, taip sunku, kad jis, Edvardas, didžiai abejoja, ar susitvarkytų. Tada Sigridai ir trūko kantrybė. Ji prikalbėjo daug negražių dalykų apie Edvardo požiūrį į šeimą, lygindama su savo požiūriu į savo šeimą, ir pridūrė, kad jai irgi būtų sunku dirbti su broliu, bet jei taip nuspręstų, tai ir dirbtų, šeima yra šeima, užuot toliau skundusis, kaip nuolat dėl visko aimanuoja visi Brinkliai – viskas jiems tragedija; o paskui ji nuėjo į vonios kambarį, užsirakino, žiūrėdama į veidrodį išsivalė dantis ir tarė sau, kad rytoj laboratorijoje dirbs įdomų darbą, ir nors šalia trinsis bjaurusis Filipas, užtat nebus Brinklių, taigi nebus ir kalbų užuolankomis, ir niekas neprašys patarimo, kurio vis tiek nepaklausytų.

Ir štai ji čia, įsispyrusi į klumpes, susirišusi plaukus, pasiruošusi. Užantspauduotoje dėžutėje, suvyniota į nerūgštinį popierių, ant stalo prie greitintuvo ir mikroskopų guli viduramžių audeklo skiautelė, atsiųsta iš garsios Florencijos bažnyčios ir skeptiškai dominanti ateistę nuo lopšio Sigridą. Ji atidarė duris į laboratoriją beveik niūniuodama, nes jos laukė diena be šeimos rūpesčių raizgų, ir išvydo prie savo stalo, ant savo taburetės, pro jos mikroskopą žiūrintį rudaplaukį Filipą.

Marielai patiko retos kelionės į mokyklą su tėvu. Jai patiko, kad tėvas aukštas – aukštesnis už daugumą kitų tėvų, jai patiko jo juodas automobilis šviesiu vidumi, patiko su juo kalbėtis, kai jo niekas neblaško. Savaitgalį jo dėmesio daug kam prireikė, todėl motina irgi negalėjo susikaupti, nors būtų tai neigusi, taigi pergalė dėl amerikietiškos kepyklos ir keksiukų galiausiai ne tokia jau didelė. Taip, jos iš tikrųjų ten nuėjo, bet Sigrida pernelyg nesidžiaugė. Kaip dauguma vienturčių, Mariela puikiai jautė kiekvieną tėvų nuotaikos svyravimą.

– Tėti, – tarė ji, segdamasi šalia tėvo priekinės sėdynės saugos diržą, – ar Ralfas su Petra visiškai nebeturės pinigų, net kukurūzų dribsniams nebeužteks?

– Dėdė Ralfas, – mašinaliai pataisė Edvardas, – teta Petra.

– Petra liepė ją vadinti Petra. Ką daryti, kai visiškai neturi pinigų, net nusipirkti mažučiam sūrio gabalėliui, tokiam mažam, kad juo net pelė nepasisotintų?

– Jų padėtis kitokia, – tarė Edvardas. – Sūriui ir kukurūzų dribsniams pinigų jie turi pakankamai.

Mariela skėstelėjo rankomis. Ant mažiausio kairės rankos nagiuko ji buvo prisilipdžiusi mažutį mėlyną saulutės lipduką ir įžūliai nenulupo jo eidama į mokyklą.

– Tai jiems nieko nenutiko?

– Nieko.

– Tu visą savaitę tik apie tai pliauški, o paskui sakai, kad neverta nerimauti, – prikišo Mariela.

Nuo šaligatvio krašto Edvardas vikriai nuvairavo automobilį į mašinų srautą gatvėje.

– Viskas ne taip paprasta. Dėdė Ralfas turi susirasti kitą darbą.

– Kai baigsis pinigai?

– Na, taip…

– Galėtų būti gydytojas, – pasiūlė Mariela, – arba sinoptikas. Arba pardavinėti pašte ženklus. Mama sako, kad pašte per maža darbuotojų, eilės siaubingos.

Edvardas pristabdė automobilį prie pirmojo šviesoforo.

– Reikia šešerius metus mokytis, kad taptum gydytoju.

– Oho! – susižavėjusi šūktelėjo Mariela.

– Kad būtum sinoptikas, privalai turėti mokslo laipsnį, o už pašto ženklų pardavinėjimą mokama per mažai, kad jiems visiems užtektų.

– Petra galėtų dirbti, – tarė Mariela. – Kaip mamytė. Mamytė sako, kad moterims naudinga dirbti. Ji sako, pažiūrėk į Belos motiną, kuri visą gyvenimą nieko neveikia, tik lakuojasi kojų pirštų nagus.

– Manau, ji šitaip nesakė…

Mariela atmetė galvą ir pajuto, kaip mokyklinė kasytė pliaukštelėjo per sprandą.

– Bet atrodė taip, lyg ketintų sakyti.

– Nebent pamanė.

Mariela tylėdama spoksojo pro automobilio langą.

– O gal, – pridūrė Edvardas, – tu pamanei, žiūrėdama į Belos motiną, o paskui suvokei, kad pasakei.

Mariela įdėmiai apžiūrinėjo saulutės lipduką.

– Gal mums kitą savaitgalį prigaminti daug valgių, sudėti į pintinę ir nuvežti į Safolką Ralfui su Petra? – pasiūlė ji.

– Labai gera mintis.

– Atsiklausime mamytės?

– Atsiklausime.

Mariela dirstelėjo į tėvą.

– Tėti, jei judu su mama nebeturėsit pinigų, pasakykit man. Gerai? Iškart.

– Tikrai? O kam? Gal mes norėtume tave apsaugoti?

Mariela sušnarpštė.

– Jei nežinosiu, nieko negalėsiu padaryti, juk taip? – Ji spyrė į guminį demblį, saugantį kilimą po kojomis. – Tai ne apsauga.

– Sakai?

– Ne apsauga, – ryžtingai pakartojo Mariela. – Tiktai kvailystė.

Per pietus Edvardas paskambino Sigridai. Papasakojo apie pokalbį su Mariela ir pridūrė, kad jai darbe turbūt ramu, žmonės neerzina, o jis ketina pasikalbėti su generaliniu direktoriumi apie Ralfą, nes, nors bankas nelabai nusiteikęs priimti naujų darbuotojų, vis dar reikia finansų analitikų. Sigrida papasakojo jam apie Filipą.

– Ir jis atnešė man gėlių.

– Ką? Gėlių?

– Rugiagėlių. Labai gražių.

– Sumautas Filipas…

– Aš baisiai įsiutau, – paaiškino Sigrida. – Tik pamanykit, bandė man įsiteikti gėlėmis. Pamerkiau jas į puodelį kambarėlyje, kur kartais pietauju. Tikiuosi, suprato, ką tai reiškia.

– Jei jos tau nepatinka…

– Jos man patinka, – atsiliepė Sigrida, – man nepatinka dovanotojas.

– Atleisk dėl savaitgalio, – atsiprašė Edvardas.

– Nieko baisaus.

– Mariela nori, kad prikeptume keksiukų Ralfui ir jo šeimai.

– Ji bent jau praktiška, – tarė Sigrida.

– Aš irgi bandau toks būti. Tik vienas dalykas…

– Koks?

– Puikiai suprantu, – tarė Edvardas, – kodėl vakar vakare prišnekėjai bjaurių dalykų, ir beveik dėl visko esi teisi. Bet…

– Bet kas?

– Daug lengviau išmintingai ir santūriai kalbėti apie šeimą, kuri laimingai gyvena kitoje šalyje. Štai ir viskas.

– Tai priekaištas?

– Ne, – atsakė jis, – pastaba.

– Tada pasakei ją netinkamu tonu.

– Sigi…

– Norėčiau dažniau matytis su šeima, – išpyškino Sigrida. – Mielai siusčiau ant saviškių, kaip kad tu niršti ant artimųjų.

Stojo trumpa tyla, paskui Edvardas ištarė atžarų iki ir padėjo ragelį.

Sigridos bendradarbiai – trys merginos, tykus ir sumanus pusamžis vyriškis ir Filipas – arba užkandžiavo kambarėlyje, papuoštame puodeliu su rugiagėlėmis, arba išėjo pietauti. Sigrida parašė raštelį, kad daugiau niekam nekiltų noras kištis, kol jos nebus: „Prašom nieku gyvu neliesti“, – prislėgė ant stalo segikliu ir išėjo iš laboratorijos. Persiavė ir pusvalandį nusprendė pasėdėti kavinėje, pagalvoti ir nusiraminti. Kai ėjo pro kambarėlį, Filipas pakėlė akis nuo mišrainės su makaronais, kabino juos plastikine šakute, bet nieko nepasakė. Ji drįso tikėtis, kad net jam užkimšo gerklę.

Skubiai kirto Totnamo Rūmų kelią ir pasuko į Šarlotės gatvę. Viešbučio bare gaus kavos, sumuštinį ir trumpalaikę anonimišką ramybę, būdingą viešai vietai. Viešbutis buvo nerėksmingai naujamadiškas, bare virte virė gyvenimas, taigi Sigrida susirado kampe krėslą, užsisakė sumuštinį su rūkyta lašiša, užsidėjo akinius, atsivertė knygą, kad niekas neužkabinėtų: juk esama vyrų, kurie į galvą įsikalę, kad vieniša blondinė bare tolygi paketui, kurį būtina paimti, – ir susimąstė.

Tvirtai pasakė sau, kad jai patinka Edvardo šeima. Visada patiko, nuo pirmos viešnagės Safolke, kai Edas norėjo ja pasipuikuoti prieš tėvus kaip pavydėtinu laimikiu, o dabar jau buvo prie jų ir pripratusi. Ji užaugo gerame Stokholmo rajone, antro aukšto bute, apstatytame paprastais šiuolaikiškais baldais, paįvairintais elegantiškais pilkai nudažytais karaliaus Gustavo laikų daiktais, tėvo paveldėtais iš motinos, todėl Antonio ir Reičelės namo lygioje Safolko pakrantėje spalvingumas ir dydis ją apstulbino. Bet dabar prie jo jau pripratusi kaip prie sočių Reičelės valgių, veržlių Antonio jausmų ir lūkesčių, kad kiekvienas pašalaitis pripažins lyg savaime suprantamą dalyką Brinklių mąstyseną, Brinklių elgseną, nes ji geriausia.

Jai atnešė sumuštinį ant kvadratinės balto porceliano lėkštės, papuoštą šparaginių žirnių ankštimis. Sigrida įsmeigė akis į sumuštinį. Su rūkyta žuvim. Turbūt jos tėvai rūkytą žuvį valgo kasdien. Jei jie – ji, Edvardas ir Mariela – gyventų Stokholme, ar jie irgi ramiai, bet ryžtingai būtų verčiami kasdien valgyti rūkytą žuvį? Ar jos tėvai, tyliai gyvenantys ir dirbantys, reikalautų, kad Sigrida su šeima gyventų pagal tas pačias taisykles, puoselėtų tokias pat viltis kaip jie? Ar Edvardas teisus? Gal ji iš tikrųjų idealizuoja tėvus, nes jie tvarkingai gyvena Švedijoje, o ne pakrikai po nosimi? Atsikando sumuštinio. Gal ji nesąžininga?

Kramtydama Sigrida atsilošė krėsle ir užsimerkė. Gyvenu Anglijoje keturiolika metų, tarė sau. Londone gyvenu dvylika metų. Man čia patinka, patinka Londonas, patinka Anglija, aš nenoriu grįžti į Stokholmą. Bet – ji įkvėpė, lyg pritrūkusi energijos rutulioti mintį iki galo, – nors nesu svetima Edvardui, Marielai, daugumai pažįstamų ir bendradarbių, šešurui su anyta, aš vis dar užsienietė. Jiems aš marti švedė. Esu priimama maloniai, kad jausčiausi kaip namie, kviečiama padėti Reičelei virtuvėje, bet visada lieku pašalaitė, mergina, nučiupusi jų sūnų nespėjus šiam įsižiūrėti anglės, ištekėjusi už jo svetimame krašte su kitokiais vestuvių papročiais. Ir niekas negali to pakeisti, nes aš gimiau Švedijoje; kad ir kaip gerai kalbėčiau angliškai – o aš kalbu gerai, nors vis dėlto su dainingu švedišku akcentu, kaskart išsižiojusi jiems tai primenu.

O dar Petra. Man nekliudo Petra. Ji man net patinka. Nors vargu ar mudviejų sielos giminingos, man sunkumų Petra nesudaro, ji nepavydi, nesavanaudiška, savotiškai miela, Mariela ją dievina ir mėgsta žaisti su jos mažyliais. Bet su ja elgiamasi kitaip negu su manim. Niekas nieko nesako, bet požiūris kitas. Petra anglė, Petra dailininkė, Petra neturi šeimos, kuri ją paremtų ar ja pasirūpintų, Petrą jie gali pripažinti, formuoti ir primesti jai savo mąstyseną. Bet jie užmiršo, piktai pamanė Sigrida, kad kaskart, kai Petra jiems tampa artimesnė, aš dar labiau nuo jų nutolstu, o kadangi mano tėvai gyvena svetimoje šalyje, jaučiu tą nutolimą, o jį jausdama, kartais šaltai elgiuosi su Edvardu, bausdama jo tėvus per jį, paskui gailiuosi ir pykstu ant savęs, ant jų, galop imu verkti viešbučio bare ir nevalgau brangaus sumuštinio.

Ji šniurkščiodama atsimerkė ir atsitiesė, traukdama iš rankinuko pakelį popierinių nosinaičių. Ryžtingai nusišnypštė nosį. Juokinga. Ji brandi moteris, mokslininkė, žmona ir motina. Šešuras su anyta jai labai malonūs, kad ir anglai. Ji turi žavius namus, pakankamai pinigų, vyrą ir dukterį, kurie ją beprotiškai myli. Ji privalo palaikyti Edvardą, kai jo gimines ištinka bėda, ypač jei jam, vyriausiam sūnui, atrodo, jog visi tikisi, kad jis ras išeitį, o jis nė nenutuokia, ką jiems pasiūlyti. Ji neturi teisės jo atskirti nuo artimųjų, jam nepadėti, jo neišklausyti, jo aprėkti, kai jis pataiko į skaudžią vietą, nes taip nutinka ne iš piktos valios, o tik todėl, kad jis vyras, taigi kartais netaktiškas.

Paėmė sumuštinį. Dabar maišatis dar padidėjo. Atsirado Šarlotė. Puikioji Šarlotė, jaunėlė, akivaizdžiai išlepinta, ypač motinos, kuri po Šarlotės tėvo mirties atsidėjo motinos ir senelės vaidmenims. Kaip Reičelė ir Antonis elgsis su Šarlote? Ar Lukas pasipriešins jiems gindamas žmoną, jei ši panorės? Ar Lukui pavyks sykiu neprarasti pusiausvyros ir atsižvelgti į Brinklių lūkesčius? Ir kaip Šarlotė taikstysis su Petra ir su Petros svarba Brinklių šeimoje? Sigrida nurijo kąsnį. Mintis apie Šarlotę pataisė jai nuotaiką, pasijuto nebe tokia vieniša ir nusprendė, kad rasti išeitį iš padėties visiškai įmanoma. Vėl nusišnypštė nosį, susiglostė plaukus ir pakėlė akis, ketindama užsisakyti kavos.

Prieš ją stovėjo vyriškis. Maždaug jos metų, tamsiu kostiumu, su taure vyno ir buteliu vandens, per petį persimetęs juodą odinį krepšį. Ranka, kurioje laikė vyną, jis mostelėjo į krėslą šalia Sigridos.

– Galiu atsisėsti šalia? – paklausė.

Sigrida šyptelėjo.

– Ačiū, galite, – tarė ji. – Kaip tik ruošiausi skambinti motinai į Švediją. O paskui svainei. Atsakiau į jūsų klausimą?

Mariela sėdėjo ant laiptų. Ji ketino eiti į virtuvę, neva norėtų, kad kas nors patikrintų jos rašybos pratimus, bet iš tikrųjų geidė šiek tiek pabūti su mama, kol ši jos nepasiuntė praustis, bet susilaikė, nes ten jau buvo abu tėvai, ir jie buvo apsikabinę.

Kai Mariela buvo jaunesnė – daug jaunesnė, jai būdavo pikta žiūrėti, kaip tėvai glėbesčiuojasi be jos, ji visada stengdavosi įsisprausti tarp jų, kad būtų jiems svarbesnė negu jie vienas kitam. Bet dabar, nors jai palengvėjo pamačius, kad jie elgiasi taip, jog tikriausiai nesiskirs, ačiū Dievui, ji suvokė norinti, kad jie greičiau paleistų vienas kitą iš glėbio ir elgtųsi kaip paprastai, nes susidrovėjo ir pasijuto keistai. Todėl ji pasitraukė prie laiptų su vilnonių violetinių siūlų narpliniu, kurio išmokė draugė mokykloje, ir uždainavo, kad negirdėtų trikdančių garsų, kurie galbūt sklinda iš virtuvės, tarkim, bučinių, o tada suskambėjo telefonas ant prieškambario staliuko.

– Aš atsiliepsiu! – sušuko Mariela.

Ji pašoko nuo laiptų, nulėkė į prieškambarį ir čiupo telefoną. Turėjo atsiliepti: „Brinklių namai“, bet visada ištardavo: „Alio?“ kylančia intonacija, nes taip kalbėdavo tėvai.

– Mariela?

– Taip.

– Mariela, čia Šarlotė.

Mariela susimąstė.

– Šarlotė! Tavo naujoji teta, Šarlotė.

– O! – išsišiepė Mariela. – Labas.

– Tu buvai labai daili pamergė, – tarė Šarlotė. – Atrodei nuostabiai. Visi taip sakė. Labai džiaugiausi, kad buvai mano pamergė. Ką darysi su suknele?

– Mama sakė, kad nežino, – prisipažino Mariela. – Pasipuošusi rausvu šilku, riedučiais nevažinėsi, juk taip?

– Ji taip sakė?

– Aha, – tarė Mariela.

– A.

Mariela nusinešė telefoną prie laiptų, atsisėdo ir patikliai ištarė:

– Visi baisiai nerimauja dėl Ralfo ir Petros.

– Taip, – numykė Šarlotė.

– Tėtis sako, kad jie turi pinigų smulkmenoms, na, kruopoms, bet dideliems pirkiniams nebe. Šį savaitgalį mes prigaminsime daug valgių ir nuvešime jiems. Važiuosi kartu?

– Ne, – atsakė Šarlotė.

– Kodėl?

– Mes važiuojam pas mano motiną, – tarė Šarlotė. – Prisimeni mano motiną?

– Taip.

– Ji ruošia prašmatnius pietus man su Luku, mano vyresnei seseriai Fionai su vyru, mano kitai vyresnei seseriai Sarai su vyru ir visoms mažoms pamergėms.

Mariela patogiau įsitaisė ant laiptų.

– Bus pokylis?

– Taip, – atsakė Šarlotė. – Mano šeima dievina pokylius. Keliame juos, kai tik galime. Ateidama į mūsų kitą pokylį, galėsi vilkėti pamergės suknelę, gerai?

– Gerai, – sutiko Mariela.

– Mama namie?

– Namie, – atsakė Mariela, – bet ji kai ką daro su tėčiu.

Šarlotė sukikeno.

– Juodu netrukus baigs, – pridūrė Mariela. – Juodu tik virtuvėje.

Šarlotė jau juokėsi.

– Netrukdyk jiems…

– Kur jau ten, – atsakė Mariela.

– Gali kai ką perduoti mamai?

– Gerai.

– Pasakyk, kad mes labai norėtume kada nors susitikti, kaip ji siūlė. Labai. Bet šiuo tarpu neturime nė minutėlės laiko, visiškai nusivarę, vos ištaikome laiko dantims išsivalyti…

Mariela pamanė, kad Šarlotė pernelyg susijaudinusi, kalba, lyg trūktų oro.

– Pasakysiu.

– Ačiū, – tarė Šarlotė, – ačiū. Perduok linkėjimus. Nuo mūsų abiejų. Iki!

Mariela išjungė telefoną ir valandėlę sėdėjo, žiūrėdama į jį. Paskui pakėlė galvą ir sušuko virtuvės pusėn:

– Mama! Šiuo tarpu Šarlotė per daug užsiėmusi ir negali su tavim susitikti, bet kada nors susitiks!

Ji išardė narplinį ir lėtai užlipo laiptais į savo kambarį, dainuodama įžūlią dainelę apie mokytojus: tai didžiausia paslaptis.

PENKTAS SKYRIUS

Petra žinojo, kad geriau nebūti namie, kai Ralfas be nuotaikos. Jo nuotaikos jai priminė rūką ar tamsius dūmus, tylomis slenkančius pro uždarytų kabineto durų apačią ir įsiskverbiančius į kiekvieną kertę, užplūstančius visus kambarius ir trikdančius net Barnį, neslepiamos linksmybės įsikūnijimą: jis žvelgdavo į ją neramiomis akimis ir virpančia apatine lūpa. Jai paaiškėjo, kad tokiu atveju geriausia pasodinti Barnį į vežimėlį, surinkti visus daiktus, kurių reikia sūneliams maitinti ir pervilkti, ir tyliai išeiti – nei raštelių, nei durų trankymo, greitai, nepastebimai, paprastai.

Žiemą ji dažniausiai traukdavo į Aukštąją gatvę pro namus pajūrio vardais: Krevečių gaudytojo namas, Undinės namas, Kirų namas, – nes Kitas dievino parduotuvių vitrinas. Ji beveik niekada nieko nepirkdavo, dažniausiai todėl, kad neturėjo įpročio apsipirkti, bet jai patikdavo pėdinti pro langus Kito žingsniu, pro keraminį žiurlį galerijos lange, kainuojantį, Petros nuomone, pasakišką sumą – du šimtus svarų, pro dantų gydytojo iškabą, kurioje apkūni undinė koketiškai mojuoja dantų šepetuku, nerūpestingai drybsodama ant dantų eilės, pritaisytos prie sienos, pro vaistinę, kurioje vasarą pardavinėjami kibirai ir kastuvai, pro gintaro parduotuvę su mažučiais ruoniais ir drambliais, išdrožtais iš ledinukų spalvos gintaro ir itin geidžiamais Kito. O paskui, didžiausiam Barnio džiaugsmui, jie lėtai slinkdavo kita Aukštosios gatvės puse, ilgai stoviniuodami prie saldumynų parduotuvės, kurios vitrinoje švytėjo milžiniški į foliją suvynioti saldainiai, o pro juos buvo matyti dailūs stiklainiai ant baltų lentynų ir tiek saldainių, kiek nė sapne nesusapnuosi. Prie saldumynų parduotuvės Barnis tylėdavo kaip pelytė. Jis tik tiesdavo kaklą iš vežimėlio, susižavėjęs siekdamas putniomis mažomis rankytėmis lango it tikintysis, sukniubęs prie altoriaus.

Bet vasarą, kaip dabar, jie eidavo į kitą pusę. Pereidavo mažulytį sodelį – Kitas kaskart primindavo, kaip liūdna, kad jų būstas neturi pavadinimo, tik numerį, 31, – ir žingsniuodavo pro pradinę mokyklą visada sustodami, kad Kitas galėtų pasigrožėti laivo jūroje bareljefu frontono viršuje, milžiniškų spalvotų pieštukų tvora, atskiriančia žaidimų aikštelę, o paskui labai lėtai, nes pakeliui reikėdavo apžiūrėti daugybę dalykų, pėdindavo Karaliaus Lauko pėsčiųjų taku į Petros nuomojamą žemės sklypelį.

Kitui daržas patiko. Jam patiko vėliavos, kurias keldavo kitų sklypų nuomininkai, patiko Petros įrankių pašiūrė, virš jos svyrantys šeivamedžių ir alyvų krūmai ir varteliai prie tako. Pašiūrėje jis laikė kelis žaislus, plastikinį ekskavatorių, savivartį, traktorių, ir pasiimdavo juos darbininko mina, kol Petra kur nors įtaisydavo Barnį, susirasdavo kauptuką ir tiesindavo pupelių vyteles. Petra dažnai galvodavo ir kartais sakydavo Ralfui, – nors sunku pasakyti, kiek jis girdėdavo, – kad Kitas darže labai patenkintas, lyg visi rūpesčiai ir būgštavimai, tykantys, kai jis nemiega, būtų išsisklaidę.

– Galbūt jam patinka uždaros erdvės, – pasakė ji Ralfui. – Jis nori žinoti, kur yra kraštai.

Ralfas trumpai nusijuokė.

– Tada jis nepanašus į mane…

Bet juk į Ralfą niekas nepanašus, mąstė Petra, po standžiais dygiais lapais ieškodama cukinijų. Todėl jis iš pirmo žvilgsnio jai ir patiko, nors traukė ir išvaizda; jai patiko jo kitoniškumas, kalbėsena, drabužiai, mąstysena, niekuo neišduodantys, kad Ralfas iš geros šeimos. Šiaip ar taip, kadaise jis buvo bankininkas, vilkėjo kostiumą, kaklaraištį ir net, pats sakė, darydavo manikiūrą, nes Singapūro filiale to buvo reikalaujama: per pasitarimus tavo rankos krinta į akis, o nugraužti nagai ir atskarusi odelė apie juos daro neprofesionalumo įspūdį.

Ką gi, dabar Ralfas visapusiškai apskaręs. Jam reikia apsikirpti, skutasi jis kaip pakliuvo, todėl atrodo prasčiau, negu nesiskutęs, kasdien vilki tuos pačius marškinėlius, kol Petra pakelia juos nuo grindų ir įmeta į skalbyklę. Petrai nekliudė, kad Ralfas netvarkingas, kur jau ten, jos nuomone, netvarkingas – įprasta ir tinkama būsena, bet nešvarus ir apsileidęs – kas kita. Ralfo nei apibarsi, nei pakeisi, be to, ne Petros būdui to imtis. Nors kartais jai dingtelėdavo, kad Ralfas mažiausiai linkęs keistis iš jos pažįstamų.

Reičelė dažnai mėgindavo su ja aptarti šį gyvenimo su Ralfu atžvilgį. Petra žinojo, kad anyta ją užjaučia, stengiasi padėti ir net sumažinti bendro gyvenimo su žmogumi, kuris visiškai kurčias prašymams, sunkumus. Bet Petra, niekada nepatyrusi savininkiškų jausmų, kol neturėjo vaikų, net suvokdama, kad turėtų nors iš mandagumo būti dėkinga Reičelei, neketino jai pataikauti ir rūpintis Ralfu labiau negu paprastai. Ji nenorėjo kištis į Ralfo gyvenimą ar darbą, kuriuo jis užsidirba pinigų. Ji nenorėjo jo keisti, kaip nenorėjo, kad jis keistų ją.

Tačiau… ji pasikeitė. Ją pakeitė Kitas ir Barnis. Dabar ją vargino iki šiol niekada nepažinti rūpesčiai, kasdieniški dalykai, tokie kaip saugumas ir nuovargis, trapi nerimo dėl, tarkim, Kito polinkio būti nelaimingam našta. Ji nesuprato, ar taip jaučiasi dėl hormonų ir motinystės, ar Reičelės ir Antonio rūpinimasis ją užkrėtė ir įtikino, kad dalykai, kurių svarbos ji pati niekada nebūtų suvokusi, yra reikšmingi. Ji žinojo tik viena, sunkia širdimi dėdama ant žolės ruoželio daržo pakraštyje žvilgią trumpą cukinijų virtinę, kad dabartiniai Ralfo rūpesčiai dėl pinigų ir darbo, įkyrus ir iškalbingas jo šeimos kišimasis paveikė ją kaip niekas, diegė paširdžius, gėlė galvą, o į vaikus ji žiūrėjo taip, lyg skubi ir vienintelė jos pareiga būtų saugoti juos nuo blogio.

Ralfas nenorėjo su ja kalbėtis. Su vaikais jis buvo kaip visada meilus, protarpiais net susidomėjęs, bet su ja jokių verslo bėdų neaptarinėjo. Petra, iki pažinties su Brinkliais neturėjusi nė banko sąskaitos, žinojo, kad bankas atsisakė Ralfui duoti kažką, be ko jis negali dirbti, turbūt paskolą, bet ji nesuprato, kodėl tai nelaimė ir kokio dydžio. Pamaniusi, kad tikriausiai teks palikti namus, ji būgštavo tik dėl Kito ir Barnio, pripratusių prie bendro miegamojo, bet kai bandė pasidalyti savo rūpesčiu su Ralfu, šis, nė nežvilgtelėjęs į ją, atšovė: „Tu visada gali apsigyventi pas mamą, tiesa? Pasiimti vaikus ir gyventi pas mamą su tėčiu.“

Ji atsitiesė ir apžvelgė daržą. Diena buvo giedra, dangus kaip vaikiškame eilėraštyje – maži debesėliai puošia beribę mėlynę. Kitas tupėjo prie sunkvežimėlio ir rūpestingai po vieną dėjo į jį akmenukus. Barnis margoje alyvų krūmo paunksnėje miegojo, patogiai susidėjęs ant pilvo sunertas rankas it miesto tarybos nario karikatūra. Jis buvo žavus, ramus, patenkintas ir saugus. Petra pažvelgė į savo sportbačius, ant kurių liko dėmė nuo Barnio išmesto trapučio, aptepto sviestu. Tobulybė, tačiau ji galvojo tik apie tai, kokia ta tobulybė lepi, kokia laikina, kaip lengvai ją sunaikina mintis apie namus su tylomis siuntančiu, kad juos apvylęs, Ralfu. Staiga ją apėmė klaikus ilgesys ir ji ėmė svarstyti, kur dingo dvasios ramybė, turėta tais laikais, kai kišenėje tebuvo penki svarai, o prieš akis laukė piešimo pamoka.

Ji perėjo daržą ir atsitūpė prie Kito.

– Kam jie?

Kitas nepažvelgė į ją.

– Statysiu sieną.

– Kokią sieną?

Kitas toliau krovė akmenėlius.

– Kad negeri dėdės neįeitų.

– Kokie negeri dėdės? Ką tu žinai apie negerus dėdes?

Kitas gūžtelėjo pečiais.

– Negerų dėdžių nėra, – pasakė Petra ir pasilenkė į priekį. – Nė vieno. O jei ir yra, aš tavim pasirūpinsiu. Neleisiu jiems ateiti.

Kitas dirstelėjo į ją ir toliau krovė akmenėlius.

– Nepyk, bet mums jau laikas grįžti, – tarė Petra. – Eisime namo…

Kitas staiga atsistojo. Atmetė atgal dešinę koją ir taip spyrė į sunkvežimėlį, kad akmenukai pažiro ant Petros braškių lysvės, tarp vytelių, laikančių pelėžirnius.

– NE! – suriko Kitas.

Kai jie parėjo namo, virtuvėje sėdėjo Reičelė. Ralfas, apšepęs, su amžinaisiais marškinėliais, buvo užplikęs Reičelei arbatos ir pats ją gėrė, laikydamas puodelį taip, lyg darytų tai vien iš mandagumo. Ant virtuvės stalo tarp vaikų pusryčių likučių stovėjo molinis indas su mėsos ir baklažanų apkepu, plastikinė dėžutė nektarinų ir šokoladinis tortas, nusėtas šokoladiniais žirneliais.

– Berniukai! – pašaukė Reičelė.

Ji padėjo puodelį ir apibėgusi stalą pabučiavo Kitą, o Barnį iškėlė iš vežimėlio. Laikė Barnį taip, kad jis matytų tortą.

– Žiūrėk! – tarė ji. – Žiūrėk! Žiūrėk, ką tau atnešė senelė!

Barnis persisvėrė per jos ranką arčiau stalo.

– Kur senelis? – paklausė Kitas.

– Tapo, – atsakė Reičelė. – O tu kaip manei? Senelis visada tapo, tiesa?

– Kaip malonu, – tarė Petra. – Aš apie maistą…

– Maisto mums netrūksta, – atšovė Ralfas.

– O po šio savaitgalio tikrai nepritrūksite, – tarė Reičelė, mėtydama Barnį. – Mariela kepa pyragus. Ji paskambino man ir pranešė, kad jie be paliovos keps pyragus, o sekmadienį visus atveš.

– Mariela atvažiuoja? – paklausė Kitas.

Ralfas prisiartino paimti Barnio iš Reičelės rankų.

– Mama, mes juk ne pabėgėliai…

Barnis apsisuko, kad neišleistų iš akių torto.

– Ne, aišku, ne. Bet valgis visada praverčia. Tiesa, Barni?

– Kas atvažiuoja? – paklausė Ralfas. – Visi?

– Atvažiuoja Edas, Sigi ir Mariela, – truputį grėsmingai pabrėždama žodžius atsakė Reičelė. – Lukas ir Šarlotė ne.

– Kodėl gi? – kandžiai paklausė Ralfas. – Galėtų visi atvažiuoti ir atvežti dėvėtų drabužių, senų antklodžių ir nereikalingų žaislų?

– Nebūk bjaurus, – tarė Reičelė. – Jie neatvažiuos, nes Šarlotės motina rengia kviestinius pietus.

– Tai kas?

– Luko reikia ten, – atsakė Reičelė.

Kitas, įsikibęs į stalo kraštą, pasistiebė ant pirštų galų ir ramiai, lėtai kišo smilių į šokoladinį tortą, kol pirštas sulindo iki krumplio.

– Kitai!

Jis nė nekrustelėjo, stovėjo įkišęs pirštą į tortą. Reičelė čiupo jį ir atitraukė. Petra sukliko, paskui sukūkčiojo ir išbėgo iš kambario. Reičelė virš Kito galvos pažvelgė į Ralfą.

– Jai sunku…

– Žinoma, – nuožmiai atkirto Ralfas, – juk visi elgiatės taip, lyg būtų atėjusi pasaulio pabaiga.

Reičelė nieko neatsakė. Pažindama virtuvę kaip savo penkis pirštus, ji atitraukė stalčių (Ralfas kažką piktai burbtelėjo, o Barnis sunerimęs įsistebeilijo į tūžmingą tėvo veidą per dešimt centimetrų nuo savo nosies), išėmė peilį ilga geležte ir pasakė Kitui:

– Supjaustykime kaip pridera, gerai? Supjaustykime, o paskui judu su Barniu galėsite suvalgyti po gabalėlį.

– Didelį gabalėlį, – pataisė Kitas.

– Stebuklingas žodis?

– Gabalą, – tarė Kitas.

– O prašom?

– Prašom, – pakartojo Kitas.

Barnis ėmė veržtis tėvui iš glėbio.

– Nusiramink, Barni, – tarė Reičelė, – torto užteks.

Ralfas prisitraukė virtuvės kėdę ir atsisėdo, viena ranka laikydamas Barnį.

– Ar neturėtum eiti raminti Petros? – paklausė Reičelė.

– Ne.

– Ralfai…

– Nieko jai nenutiko. Ji nori pabūti viena. Visada būna viena, kai jai to reikia.

Reičelė padėjo ant lėkščių po gabaliuką torto. Barnis net paraudonavo, kaip jo norėjo.

– Tu tikras?

– Taip, mama! – suriko Ralfas.

Kitas pašoko. Baikščiai dirstelėjo į tėvą. Reičelė pasodino jį ant kitos kėdės ir padėjo po nosimi tortą.

– Nerėk, – pasakė Ralfui.

– Neversk manęs rėkti.

– Lėčiau, Barni, lėčiau. Neleisk jam kimštis viso gabalo į burną! Neskubėk, Kitai, vaikeli, stenkis valgyti lėtai. Tiesą sakant, atėjau su reikalu.

Ralfas atsignybo gabalėlį Barnio torto ir suvalgė.

– Neabejoju.

– Dėl Petros, – pasakė Reičelė.

– Ak, taip?

– Kada ji paskutinį kartą piešė?

Barnis stumtelėjo lėkštę, kad Ralfas jos nepasiektų, ir užgulė ją.

– Nežinau, – atsakė Ralfas. – Prieš šimtą metų, prieš daug mėnesių, gal prieš Barnį…

– Taip mes ir manėm. Mums dingtelėjo, kad kol padėtis tokia miglota, jai reikėtų suteikti progą piešti. Paukščių dieną.

– Padėtis nėra miglota, – tarė Ralfas.

Reičelė nekreipė dėmesio į jo žodžius. Ji paėmė nuo kriauklės šluostę ir nuvalė anūkėliams šokoladu išterliotus veidelius.

– Mes norėtume kitą savaitę dienai kitai pasiimti vaikus, kad judu su Petra pabūtumėt dviese arba Petra eitų piešti.

– Gerai, – tarė Ralfas. – Puiku. Nuostabu. Galit juos pasiimti trečiadienį.

Barnis ištraukė šluostę Reičelei iš rankos ir dailiai numetė ant grindų. Paskui įsikniaubė veidu į tortą.

– Barni!

– Tai trečiadienį? – pakartojo Ralfas, atplėšdamas Barnį nuo torto, bet nemėgindamas šluostyti jam veido.

– Kodėl trečiadienį?

– Nes kitą trečiadienį einu tartis dėl darbo, – paaiškino Ralfas.

– Vaikeli! – apsidžiaugė Reičelė. – Nuostabu! Kokia gera naujiena.

– Tai tik pokalbis dėl darbo, mama. Ne darbas. Tik pokalbis.

Reičelė apėjo stalą ir uždėjo rankas jam ant pečių.

– Kur? Kur vyks pokalbis?

Ralfas žiūrėjo į Kitą kitapus stalo. Kitas iškrapštė šokoladinius žirnelius iš savo torto gabalo ir išdėliojo palei lėkštės kraštą. Dirstelėjo į tėvą, lyg norėtų įsitikinti, ar jis daugiau nerėks.

– Londone, – atsakė Ralfas.

Kai Petra pirmą kartą nuvažiavo pas Reičelę ir Antonį, studentė su būriu studentų, puikus namas ją pribloškė. Iš lauko jis atrodė labai taisyklingai ir simetriškai, lygios senos plytos, krintantys į akis balti langai, o viduje buvo jauku, nors netvarkinga, spalvinga ir šilta, kreivos grindys, neįprasti laiptai, sijos su atsitiktiniais apkalų lopais. Ją pribloškė Antonio studija, Reičelės virtuvė, juolab kad kiekvienas savo valdose taip puikiai tvarkėsi. Per vėlesnius apsilankymus, kol nebuvo grįžęs Ralfas, ji, likusi su Reičele ir Antoniu viena, jausdavosi taip, lyg būtų jų vienturtė, lepinama dėl savo jaunystės, ir tuose namuose pamažu pajuto šeimos šilumą. Tačiau dabar ji turi savo šeimą, o Ralfas – brolių, kurie irgi turi šeimas; šiems namams ir jų šeimininkams keliama tiek įvairių reikalavimų, kad viešnagė jau ne toks malonumas kaip kadaise, ji nebesijaučia tokia svarbi. Dabar, nuėjusi ten, būdama ten, ji net pamiršdavo kalbėti, ji pamiršdavo turinti teisę būti kalbinama, jiems priklausyti. Kartais net Ralfas pakeliui į namus paklausdavo: „Tu pyksti?“

Taip buvo ir šiandien. Atrodė, namas ūžia nuo žmonių. Mariela, ilgų plaukų garbanas rūpestingai apsivyniojusi spalvotais siūlais, ant riešų užsimovusi karoliukų apyrankes, numetė svetainėje ant grindų didžiulę kepėjo pintinę ir pradėjo vaidinti labdaros spektaklį, traukė iš jos sausainius, bandeles, tortą visiems šūkčiojant ir plojant. Išskyrus Petrą. Petra labai mylėjo Marielą, susigraudino sužinojusi, kad čia jos mintis dovanoti kepinių – jos sumanymas ir iš dalies jos darbas, bet triukšmingame, linksmame būryje pajuto, kad negali išspausti nė žodžio, nes nieku gyvu nėra spektaklio dalyvė. Tai nepakeliama. Ir Ralfas atrodė maištingai.

Per pietus buvo dar blogiau. Reičelės patiekalai kaip paprastai buvo puikūs ir gausūs. Kitas suvalgė tris keptas bulves su padažu ir paprašė ketvirtos, taigi Reičelė džiūgavo. O kai buvo paminėtas Lukas, paminėtas net kelis kartus, aptartas, išnarstytas po kaulelį, ir nuspręsta, kad neišvengiama priežastis, kodėl jo čia nėra – Šarlotės motina, kalba nukrypo į Ralfą ir būsimą pokalbį, rodos, Edvardo banke. Visi buvo be galo patenkinti, kad Edvardas tuo pasirūpino, ir nė kiek neabejojo, kad Ralfas puikiai pasirodys, juk jis, šiaip ar taip, labai protingas.

– O jei gausi darbą? – paklausė Antonis.

– Ką turi omeny, jei gausiu?

– Darbas Sityje, – paaiškino Antonis. – Negali kasdien važinėti į darbą Sityje iš Safolko pakrantės.

– Galiu.

– Ne, negali, – tarė Reičelė. – Pervargsi. Nebematysi vaikų.

Tada Ralfas ramiai, nežiūrėdamas į vaikus, nežiūrėdamas į Petrą, pasakė: „Tada turėsime persikelti, ar ne?“ Kai stalas suklego, jis pakėlė rankas ir sušuko: „Daugiau jokių spėliojimų! Jokių aptarimų! Gana!“, ir Petra aiškiai pajuto, kad tereikia jai pristumti kėdę prie sienos, ir ji ištirps, išnyks, paspruks į lauką ir laisvę anapus, ir niekas – išskyrus Kitą – nė nepastebės, kad jos čia nebėra.

– Pyksti? – paklausė Ralfas pakeliui į namus.

– Ne.

– Tai kas yra?

– Esu priblokšta, – atsakė Petra.

– Kas tave pribloškė? Kad einu tartis dėl darbo?

Petra dirstelėjo per petį. Abu sūnūs miegojo automobilio sėdynėse. Barnis buvo išsižiojęs.

– Ne. Žinoma, ne.

– Tai kas tada?

– Tu pasakei, kad mums teks palikti Safolką, – tarė Petra.

– Ne, nesakiau, – nesutiko Ralfas. – Tik sakiau, kad jei neįstengsiu važinėti į darbą, gali tekti persikelti.

– Aš negaliu.

– Neprašau, kad išvyktum iš Safolko. Gal mes persikelsime tik arčiau Ipsvičo.

– Ne.

– Tu gyvenai Ipsviče. Tu pažįsti Ipsvičą.

– Tai buvo anksčiau, – atsakė Petra.

– Kaip anksčiau?

– Prieš tave. Prieš sūnus. Prieš gyvenimą prie jūros, prieš viską.

Mylią dvi Ralfas tylėjo.

– Dar nieko neįvyko, – tarė pagaliau. – Neperšokęs per griovį, nesakyk op.

Petra žiūrėjo pro mašinos langą.

– Bus naujų griovių. Man patiko namas Žvirgždo gatvėje. Aš pripratau prie būsto Olbore. Nebenoriu pratintis prie kitos vietos.

Ralfas įvažiavo į jų siaurą gatvelę.

– Gali tekti, – pasakė.

Petra nieko neatsakė.

Ralfas pakartojo garsiau, ryžtingai paspausdamas stabdį:

– Gali tekti.

– Ne, – atkirto Petra.

Vėliau, išmaudžiusi sūnus ir paguldžiusi Barnį į lovelę po judančiu dinozauru, Petra pasakė išeinanti.

– Kur? – paklausė Ralfas. Jis skaitė Kitui.

– Į daržą…

Kitas ėmė ropštis iš po antklodės.

– Ir aš noriu eiti…

Ralfas apkabino jį ir sulaikė.

– Ne.

– Taip, taip, noriu…

– Ne, – tarė Petra. Ji pasilenkė ir suglostė Kitui plaukus. – Aš trumpam. Viena eisiu. Paskinsiu braškių.

Kitas pravirko.

– Grįžusi tave pabučiuosiu. Pažiūrėsim, ar tu dar nemiegosi, kai grįšiu, pažiūrėsim, ar ištversi tiek laiko neužmigęs.

– Lik su manim, – tarė Ralfas.

– Tu man sakai?

– Ne, – atsakė Ralfas, – kalbu su Kitu.

Petra išėjo iš namų ir nužingsniavo pėsčiųjų tako link. Buvo ramus malonus vakaras, užlietas gelsvai oranžinės kaip abrikosas saulėlydžio šviesos, gaivus nuo jūros pučiančio žvarboko vėjelio. Petra praėjo keliu pro mokyklą, paskui kirto gatvę ir pasuko į daržus, prisiminusi, kad pamiršo pasiimti indą prinokusioms braškėms, ir svarstydama, kur jas reikės suberti – į suvyniotą cukinijos lapą ar į treningą. Kaip gyva nenešiojo treningų, kol neturėjo vaikų, jai nerūpėjo toks praktiškas, patogus ir lengvai skalbiamas drabužis. Jai tokio nereikėjo.

Keliuko pradžioje stovėjo neaukštas mūras plokščiu viršumi, o už jo sodas aplink Petros išsvajotą namą. Dažnai, grįždama iš daržo namo, ji sustabdydavo vežimėlį, užkeldavo Kitą ant mūro ir juodu tylėdami žiūrėdavo. Petrai atrodydavo, kad Kitas savotiškai ją supranta, nes panašus į ją. Nuo mūro driekėsi veja iki didelio ramaus tvenkinio, apaugusio krūmais su žaliais kaip žalioji citrina ir violetiniais lapais, už jo žemė staiga ir įspūdingai kilo, o ant skardžio stovėjo namas. Jis nebuvo gražus, tiesiog didelis ir jaukus, žvelgė nuo kalvos į sodą, lauką ir nuostabius medžius, pelkes, nendrynus ir tolumoje mirguliuojančią jūrą. Žiūrėdama į šį namą, Petra jausdavo begalinę ramybę, lyg būtų pritapusi, grįžusi namo, it laivas, įplaukęs į saugų uostą. Tiesą sakant, šis jausmas buvo visiškai priešingas apėmusiam ją Reičelės ir Antonio namuose šiandien. Vien pažvelgusi į šį namą pralinksmėdavo, o juk šis namas net ne jos. Ir niekada nebus jos.

Petra prisimerkusi pažvelgė į dangų. Toli horizonte skrido kelios žąsys, tyliai gagendamos, šiltame ore šmaižiojo čiurliai. Pažiūrės, kas bus po trečiadienio, tarė sau, dabar Ralfas bent jau žino, ko ji negali daryti ir nedarys, ji ne tokia kvaila, kad nesuprastų, kada parama ima dusinti. Kelis kartus giliai įkvėpė, uždėjusi rankas ant mūro viršaus. Ji nepriklauso niekam, net Kitui su Barniu, o jie nepriklauso jai. Ji išliko savimi, kad ir kaip ją prislėgė gerumo lūkesčiai, geranoriška prievolių našta.

Darže ant šono tebegulėjo Kito paspirtas sunkvežimėlis su išbyrėjusiais akmenukais. Petra keturpėsčia juos surinko ir tvarkingai sudėjo į krūvą, nes Kitui jų žūtbūt prireiks kitą kartą, tokie tie vaikai. Paskui ji iššluostė sunkvežimėlį rūgštynėmis ir ėmė skinti braškes, vieną po kitos, atsargiai, dėdama eilėmis į sunkvežimėlį žaliais koteliais į tą pačią pusę, nes žinojo, kad Kitas taip norėtų. Nuskynusi visas prisirpusias braškes, ji išsitraukė iš kišenės peiliuką ir nupjovė didelę šiurpinių gvazdikų kekę, tamsiai raudonų su baltais dryžiais, ir uždėjo ant uogų. Paskui atsistojo ir pažvelgė į sunkvežimėlį. Gražiausias ir mieliausias šios dienos vaizdas.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Šarlotė kaip visada grįžo namo pirma Luko. Jos pamainos radijo stotyje būdavo ilgos, bet baigdavosi laiku, o paskui nebereikėdavo dėl nieko sukti galvos, ateidavo kažkas kitas perimti Šarlotės pareigų, kaip antai sveikinti ir lydėti svečių, atnešti jiems kavos ir vandens, iškviesti taksi nuvežti svarbiausiems svečiams į reikiamą vietą. Jai patiko, kad daugelis svečių, ypač dažnai besilankantys vyrai, arba tiesiai pasakydavo, kad jiems reikia jos, arba pakeldavo širdį glostantį skandalą, jei būdavo ne jos, o Elsos pamaina. Elsa buvo patraukli, bet mažutė, plonutė ir mėgstanti klasikinį drabužių stilių, priešingai nei Šarlotė. Be abejo, kartais svečiai suįžūlėdavo ir reikalaudavo Šarlotės atvirai nepadoriai, tarkim, šiandien vienas garsus aktorius garsiai pareiškė: „Kur panelė su nuostabiaisiais arbūzais?“, bet dažniausiai būdavo malonu.

– Žinoma, tavo arbūzai įspūdingi, – pasakė popiečio laidos prodiuserė, žiūrėdama ne į Šarlotę, o į išspausdintą tekstą rankoje. – Deja, tu negali pagirti atitinkamos jo kūno vietos, nes ji apgailėtinai menka.

– Oi, aš taip neišdrįsčiau…

– Žinau, – atsakė prodiuserė, pakeldama akis, – tu taip nepadarytum. Todėl tave ir pakenčiame. Jei nebūtum tokio gero būdo, būtume priversti tavęs nekęsti.

Dabar, stovėdama vonios kambaryje, Šarlotė atsisegė palaidinukę ir apžiūrėjo krūtis. Jos buvo didelės nuo trylikos metų, bet ar dabar ne didesnės? O kai atsisegė liemenėlę ir atsargiai spustelėjo iš šonų, jai pasirodė, kad krūtys jautresnės kaip prieš mėnesines. Tai yra prieš pastarąsias mėnesines. Ji sirgo mėnesinėmis beveik prieš du mėnesius, dar iki vestuvių, tada skaičiavo, ar nesirgs per vestuves arba – dar blogiau – per medaus mėnesį. Bet nutiko taip, kad mėnesinių nėra jau – ji pirštais skaičiavo laiką – beveik aštuonias savaites. Ji nekreipė į tai dėmesio, nes jos buvo labai nereguliarios, kai nustojo vartoti kontraceptikus, kaip ir perspėjo gydytojas. Pažvelgė į save veidrodyje su pagarbia baime ir nejučiomis uždėjo ranką ant pilvo.

Nebevartoti kontraceptikų jai liepė Lukas. Ji, beveik nieko negalvodama, juos vartojo nuo paskutinių vidurinės klasių. Vieną vakarą Lukas, žiūrėdamas į ją iš kitos stalo pusės (juodu vakarieniavo – valgė aštrų tajų troškinį), labai rimtai pasakė: kadangi dabar jos ateitis susieta su jo, ji turėtų nebeslopinti įgimtų kūno reikmių ir nebenuodyti jo cheminiais preparatais, nesvarbu, kad jie labai šiuolaikiški ir puikiai įvertinti. Pridūrė, kad nuo šiol už jos nėštumą atsakingas jis, tiesą sakant, šią pareigą prisiimąs su malonumu, taigi tegu ji eina namo, išmeta šio mėnesio atsargas į klozetą ir nebetrukdo savo stebuklingam kūnui elgtis, kaip jis nori.

Šarlotę ši kalba sužavėjo ir sujaudino. Lukas toks brandus, toks ryžtingas, jei mano, kad jos kūną reikia gerbti ir puoselėti. Išmetusi tabletes – Lukas prisiminė kontraceptikų poveikį vyrų populiacijos potencijai per užkrėstą vandenį – pasijuto neįtikimai moteriška, vaisinga ir stipri, ir jiems abiem tai labai pravertė, vienu metu Šarlotė net pamanė, kad jei esi labai laiminga, miegoti nebūtina. Nereikia sukti galvos apie kontraceptikus tiksliai laiku, nes vyras žaviai ir valdingai pareiškė tuo pasirūpinsiąs.

Ji taip ir padarė. O dabar stovi vonios kambaryje, atsisagsčiusi palaidinukę, atsisegusi liemenėlę, ir svarsto. Tiktai svarsto. Jos krūtys neatrodo daug didesnės, bet tikrai ne mažesnės. Be to, jos jautrios, nelabai, bet jautrios. Šarlotė apsilaižė. Pajuto, kad sulaikė kvapą. O paskui prisiminė ir ją užplūdo džiaugsmingas palengvėjimas, kad šį kartą visiškai nesvarbu, jei ji nėščia, nors juodu ketino porą metų džiaugtis laisve, tik paskui galvoti apie kūdikį. Šį kartą, mąstė Šarlotė, nereikės karštligiškai lėkti į vaistinę nėštumo testo, slapta nerimaujant jį atlikti bendrame vonios kambaryje, nereikės trečią valandą ryto tylomis laužyti galvą, kaip pasakyti motinai, jei testas bus teigiamas. Šį kartą, jei – jei – ji tikrai nėščia, bus šventė.

Ji trūktelėjo žemyn liemenėlę, užsisegė ją ir dvi palaidinukės sagas – daugiau nėra reikalo jaudintis, ir susikišo palaidinukę į sijonėlį. Žiūrėdamas į tą sijonėlį, Rėjus, visų mylimas juodukas iš priimamojo, nusistebėjo, kodėl ji nesiliauna apsimetinėjusi ir neateina į darbą vienais apatiniais. Paskui per svetainę nuėjo į virtuvę, kur ant stalo buvo palikusi krepšį su produktais vakarienei – bus vištienos gabaliukai su aštriu padažu. Ji įtrins vištieną aliejumi ir citrinų sultimis ir pamarinuos, kaip daro motina, nuplaus salotų lapus ir paruoš kuskuso, kurį nusprendė patiekti su vištiena, ir tik tada, kai viskas bus padaryta, o stalas padengtas, paskambins Lukui į studiją ir paklaus, – neprasitardama apie sukilusius įtarimus, – kada jis pareisiąs vakarieniauti.

Lukas turėjo naują grafikos programinę įrangą. Dabar galėjo ne tik matyti, bet ir projektuoti trijų matmenų vaizdą, todėl popietė buvo be galo maloni. Gavo naują užsakymą – sukurti mažam Esekso ir Rytų Londono mineralinių vandenų kurortų sporto salių tinklui emblemą ir reklamą, o naujoji programinė įranga jau sukėlė keletą nuostabių minčių, kurios, Luko nuomone, sporto salės rinkodaros skyriui labai patiks. Todėl suskambėjus telefonui jis pamanė, kad skambina Šarlotė, čiupo jį ir tarė: „Lėk čia, pupuliuk, noriu tau kai ką parodyti“, Reičelei dar nespėjus ištarti: „Vaikeli…“

– Mama, – Lukas iškart pakeitė toną.

– Turbūt ne mano balsą norėjai išgirsti, – tarė Reičelė.

Lukas įspraudė telefoną tarp ausies ir peties.

– Gavau naują žaislą, noriu, kad Šarlotė jį pamatytų.

– Žaislą darbe?

– Oi, mama, – nusijuokė Lukas. – Įrangą…

– Aš tau netrukdysiu, – tarė Reičelė. – Tiesiog nuo savaitgalio neskambini, o kadangi neatvažiavai, pamaniau, paklausiu, kaip sekasi.

Lukas neatitraukė akių nuo monitoriaus, o rankų – nuo pelės ir klaviatūros.

– Puikiai, ačiū.

– Ar… smagus buvo savaitgalis?

– Pasakiškas, – atsakė Lukas. – Penkių žvaigždučių pietūs, žaidėm tenisą – mes laimėjom – su svainiais ir Šarlės seserimi Sara. Jos kairinis smūgis nepaprastas. Stebuklingas.

– Tada gerai, – be jokio džiaugsmo ištarė Reičelė.

– Buvo taip smagu, – nerūpestingai pasakojo Lukas, – kad likome vakarienės. Šarlės motina – oi, Marnė, vis užmirštu ją taip vadinti, – davė mums daug vaisių ir daržovių. Valgome avietes dukart per dieną.

– Čia irgi viskas puikiai užderėjo, – tarė Reičelė. – Būtumėt galėję skinti kiek panorėję, vis tiek nebūtų buvę žymės.

– Visi sveiki? – paklausė Lukas.

– Ką turi omeny?

– Tave, tėtį, Edą, Sigi, Marielą, Ralfą, Petrą ir… – ėmė vardyti Lukas. – Oi, o kaip Ralfas su Petra?

– Ralfui paskirtas pokalbis dėl darbo.

– Oho. Nuostabu. Jam pasisekė. Kur?

– Tu nesikalbėjai ir su broliais? – paklausė Reičelė.

Lukas stumtelėjo telefoną.

– Ne. Nesikalbėjau su niekuo. Pernelyg užsiėmęs darbu ir vedybomis, mama. Pernelyg užsiėmęs.

– Ralfas eina tartis dėl darbo, kurį jam surado Edas. Edas nuostabus. O Mariela prikepė mažyliams pintinę pyragaičių. Visi puikiai praleidom dieną.

– Šaunu, – tarė Lukas.

– Mums tavęs trūko.

Lukas trumpam užsimerkė. Atitraukė telefoną nuo peties, pridėjo prie ausies ir tarė:

– Man palengvėjo dėl Ralfo.

– Tai tik pokalbis…

– Vis šis tas.

– Galėtum jam paskambinti. Palinkėti sėkmės…

– Mama, – tarė Lukas, – aš pats sprendžiu, kam skambinti…

– Ralfas – tavo brolis…

– Žinau.

– Ir jį ištiko bėda.

– Irgi žinau.

– Galėjai atvažiuoti savaitgalį jo paremti.

Lukas vėl užsimerkė. Jis prisiminė, kaip sekmadienio vakarą Marnė padavė jam pintinę aviečių, skubiai pabučiavo ir patapšnojo per petį sakydama, kaip džiaugiasi, kad nuo šiol Šarlote rūpinsis jis. Lukas norėjo pasakyti motinai, kad dabar turi dar vieną šeimą, ir nors tėvai su broliais jam svarbesni, bet jie ne vieninteliai, nauja šeima irgi svarbi. Bet jam iškart toptelėjo, kaip pakryps kalba, todėl pasitenkino geraširdiškai pasakęs: „Liaukis, mama.“

Bet iškart pridūrė:

– Netrukus atvažiuosime į Safolką, pažadu. Šarlotė trokšta parodyti tau vestuvių nuotraukas.

– Kaip malonu, – vangiai ištarė Reičelė.

– Gali visas pamatyti mūsų svetainėje, jei…

– Norėčiau, kad man jas parodytum, vaikeli.

– Parodysiu, mama. Paskambinsiu Edui, paskambinsiu Ralfui, o dabar einu ieškoti Šarlotės.

– Perduok jai linkėjimus…

– Žinoma. Bučiuoju tėtį.

– Aš tave irgi, vaikeli, – tarė Reičelė, – bučiuoju.

Lukas paspaudė mygtuką „baigti“. Telefonas iškart vėl suskambėjo.

– Tu su kažkuo kalbėjai, – prikišo Šarlotė.

– Su mama…

– Šimtą metų.

Lukas atsiduso.

– Juk žinai. Niurzgėjo dėl praėjusio savaitgalio…

– O kas?

– Mes nevažiavom į Safolką…

– Aišku, nevažiavom, – atsiliepė Šarlotė, – mes važiavom namo. Mes puikiai praleidome dieną namie.

– Mes iš tikrųjų puikiai praleidome dieną. Mažute, aš tavęs pasiilgau.

Šarlotė tyliai sukikeno.

– Tai lipk į viršų.

– Tu lipk į apačią.

– O ko?

– Turiu tau kai ką parodyti.

– Man patiks?

– Patiks, – atsakė Lukas, – padarys didelį įspūdį.

– Tau irgi.

– Man įspūdis jau padarytas…

– Ne, – nusijuokė Šarlotė. – Ne, ne toks, bet susijęs su manim. Turiu tau kai ką pasakyti.

– Pasakyk dabar…

– Ne.

– Nagi…

– Ne, – atkirto Šarlotė. – Tokie dalykai sakomi akis į akį.

– Tai parodyk savo akis čia!

– Gerai…

Lukas pakštelėjo telefoną.

– Negaliu sulaukti, – tarė jis. – Greičiau.

Lukas nemiegojo. Gulėjo atmerktomis akimis. Buvo be dvidešimt trys ryto, šalia gražiai, kietai miegojo Šarlotė, šviesią galvutę padėjusi jam ant nuogo peties. Tai, ką jam pasakė vakare studijoje, buvo įsimintina, ko gero, dar labiau įsimintina negu tada, kai ji sutiko už jo tekėti, nes tai didžiulė staigmena, didžiulė atsakomybė, didžiulė permaina ir didžiulis džiaugsmas. Lukas uždėjo ranką Šarlotei ant šlaunies. Jį užplūdo milžiniška pirmykštė jėga.

Jis beveik nepastebėjo Sigi nėštumo. Baigęs mokyklą leido sau metus atostogauti ir tuo metu, kai Edas vedė Sigi, buvo Pietų Amerikoje, bet po dažnų skambučių ir pažadų jam nupirkti lėktuvo bilietą Edas paskambino Lukui, besigrožinčiam Titikakos ežeru, ir pasakė: klausyk, mes neimam į galvą, kad negrįši į vestuves, jaudinasi tik mama su tėčiu, tupėk Bolivijoje, susitiksime, kai grįši. Taigi Lukas pasiliko, nukeliavo į Čilės pakrantę, paskui į Argentiną, kur apsistojo pas bendraklasį, mat šio tėvai turėjo ūkį Rozarijuje, ir kiekvieną rytą jodavo per builių laukus. Po kelių mėnesių grįžęs namo, jis sužinojo, kad Ralfas irgi nenuvyko į vestuves, o Edas su Sigi gyvena Kanonberyje, ir jų buitis taip nusistovėjusi, lyg būtų susituokę daug metų.

Sigrida jau buvo susiradusi naują darbą kriminalistikos laboratorijoje ir dirbo jį keletą metų, o paskui ramiai, santūriai pranešė esanti nėščia. Tuo metu Lukas buvo pasinėręs į universiteto gyvenimą, ir šis nėštumas buvo tik dar viena linksma žinia tarp daugelio džiugių rūpesčių, kurių tuo metu buvo pilna Luko galva. Be abejo, Petra padarė didesnį įspūdį, nes ji nebuvo panaši į Sigridą, buvo keistoka kaip Ralfas, ir atrodė, kad atsakomybė už jų ir kūdikio ateitį tapo ne jų, o Brinklių šeimos reikalu, įtraukusiu visus, kad ir kaip dažnai Lukas sakydavo Ralfui: „Nebūtina tai daryti, brol. Gali nevesti, jei nenori. Geras tėvas gali būti ir nevedęs.“

Bet Ralfas elgėsi kaip nakviša. Ralfą, visada priešgynų, užgaidų ir užsispyrusį, paralyžiavo mintis apie kūdikį, bet jis buvo laimingas, pasiryžęs elgtis taip, kaip būtų geriausia kūdikiui, kuris, nebūdingai stebėdamasis pasakė Lukui, bus jo. Pasikalbėjęs su tėvais, Lukas suprato, kad jie nori vestuvių ne todėl, kad taip priimta, o todėl, kad mano, jog Petra vienintelė supranta Ralfo savotiškumą ir bus pasiruošusi palaikyti jį, be to, – nors atvirai nė vienas to nepasakė, – jie pernelyg prisirišo prie šios merginos, sušvelninusios smūgį vaikams palikus namus, ir nenorėjo jos paleisti.

Lukas atsisuko pažiūrėti į miegančios Šarlotės veidą, į tankias jos blakstienų vėduokles ant skruostų. Dėl Ralfo, Petros ir jų vestuvių visi tiek jaudinosi, kad vargšas Kitas tapo beveik neesminis, it atsainiai suvaidintas paskutinis nesmagios dramos paveikslas. Lukas nuvažiavo į Ipsvičą aplankyti Petros ir Kito. Petra gulėjo lovoje, atrodė kaip keturiolikos, plaukus buvo susirišusi brokato skiautele, mūvėjo juodų nėrinių puspirštines, o Kitas, suvyniotas kaip didelis baltas kirminas, raudonveidis, su tamsių plaukų kupeta, miegojo organinio stiklo lopšyje. Lukas prisiminė, kaip pasilenkė prie jo ir pamanė: „Koks juokingas, jau panašus į Ralfą.“ Jis nepamanė, oho, nauja gyvybė, kurią sukūrė Petra su Ralfu, štai čia guli ateitis.

O dabar mąstė taip. Šilta ranka gulėjo ant šiltos Šarlotės kojos. Vos per kelis centimetrus nuo vietos, kur jo ranka, turbūt jau kruta ląstelių gumuliukas, vaisius augs, vystysis ir taps kūdikiu su ausimis, rankų ir kojų pirštais, o svarbiausia – bus protinga būtybė. Akys pritvinko ašarų, jos ėmė netramdomai riedėti Lukui per veidą į ausis. Tebūnie tai tiesa, tyliai pasakė Lukas blausiam miegamajam, tebūnie tai tiesa. Tebūnie kūdikis.

Gydytoja patvirtino, kad Šarlotė iš tikrųjų nėščia. Maždaug devynios savaitės. Ji pažvelgė į Šarlotę pro akinių viršų ir pasakė, kad Šarlotės amžius labai tinkamas pirmą kartą gimdyti. Pasakė taip, lyg Šarlotė būtų pasielgusi labai protingai, plačiai nusišypsojo ir pridūrė, žiūrėdama į juodu, kad vaikas bus žavus, paskui atsistojo, širdingai paspaudė jiems rankas, ir juodu išėjo į gatvę švytėdami iš pasitenkinimo ir baimingo jaudulio, atšvęs tai kavinėje: abu pasiryžo, kad nuo šiol stipresnių stimuliatorių Šarlotė nevartos.

Gerdami pienu plikytą kavą – Šarlotė be kofeino, jie kalbėjosi apie gydytojos patarimą neskubėti pasakyti šeimynykščiams, kol nuo nėštumo pradžios nepraėję trys mėnesiai, ir Lukas tarė:

– Kol tu skambinsi mamai, aš paskambinsiu savo tėvams, gerai?

– Ne, vėliau, – nesutiko Šarlotė.

– Ką reiškia vėliau?

– Tai reiškia, – paaiškino Šarlotė, – kad aš pirma paskambinsiu motinai ir seserims, o paskui tu galėsi skambinti savo šeimai.

Lukas padėjo puodelį.

– Kodėl ne kartu?

– Todėl, – atsakė Šarlotė, lyg tai, ką sakytų, būtų akivaizdu, – kad motinos motina visada turi sužinoti pirma. Motinos šeima svarbesnė.

– Ką? – žioptelėjo Lukas.

– Motinos motina, – toliau aiškino Šarlotė, – yra pirmoji senelė. Taip turi būti. Mano seserys pirmiau pasakė motinai, paskui anytoms.

Lukas pasilenkė į priekį.

– Bet kūdikis yra pusė manęs, pusiau mano. Jis toks pat mano mamos ir tėčio anūkas kaip ir tavo motinos.

Šarlotė įsmeigė į jį akis. Jos žvilgsnis buvo giedras ir pasitikintis savim.

– Ne.

– Bet jo pavardė bus Brinklis…

– Nebūk toks senamadiškas, – atkirto Šarlotė. – Ne pavardė svarbu. Svarbu… svarbu prigimtinė tvarka.

– Pirmą kartą apie ją girdžiu…

– Tu neturi seserų, – atkirto Šarlotė. – Tavo tėvams pasisekė, nes Sigridos šeima gyvena Stokholme, o Petra šeimos neturi.

Lukas valandėlę galvojo.

– Tikrai? – galop paklausė.

– O taip.

– Neatrodo sąžininga…

– Gamta nesąžininga, – rūsčiai pareiškė Šarlotė.

– Ar tu… ar tu nesutiktum nepaisyti šios prigimtinės tvarkos? Paskambintume tėvams kartu? Dėl manęs?

Šarlotė gurkštelėjo kavos.

– Ne, – ryžtingai atkirto ir nė nepridūrė „atleisk“.

Šis pokalbis keistai sutrikdė Luką. Jis beprotiškai mylėjo Šarlotę, manė, kad jos šeima nuostabi ir maloniai kitokia nei jo: jų požiūris į gyvenimą paprastas ir aiškus, dailūs uošvės meniški darbeliai – viso labo ant tvarkingo svetainės stalo, namai nesujaukti, nejusti jokių kvapų, nė menininkiškų nuotaikų. Vis dėlto jos šeima labai skiriasi nuo jo, jo šeima įsišaknijusi jame kaip DNR, kad ir kokie jo šeimynykščiai įkyrūs, reiklūs ir išsiblaškę, įsivaizdavus, kaip pasijustų tėvai, jei žinotų, kad pagal visuotinai pripažintą senelių hierarchiją atsidūrė antroje vietoje, jam suspaudė širdį.

Lukas neabejojo, niekada neabejojo, kad tėvai stotų už jį piestu, kaip ir už Edvardą, Ralfą. Mokykloje ir vėliau universitete jis turėjo draugų, kurių tėvai taip besąlygiškai nemylėjo ir nepalaikė kaip jo tėvai jį ir brolius, jis prisimindavo vaikystę kaip neginčijamai saugų metą, nors, deja, nedrįstų teigti, kad tada buvo neapsakomai laimingas. Dabar jam toptelėjo, kad jo tėvai labai geri seneliai, tiesiog nuostabūs Kito ir Barnio seneliai, o Marielą myli taip, kaip tik įmanoma mylėti per atstumą vaiką, kuris išauklėtas kitaip. Galvojant apie klaidingą Šarlotės požiūrį, Lukui užvirė širdis ir, nors beveik neįmanoma įsivaizduoti, kad jis supyktų ant Šarlotės, visai nesunku tūžti ant tam tikro visuomenės sluoksnio kvailybės, dėl kurios šis įprotis sustabarėjo ir, matyt, virto priimtina tradicija.

Baigiantis šiai ilgai apmąstymų dienai, vėl paskambino Reičelė.

– Man dingtelėjo, – tarė ji, – kad judu galbūt galėtumėte atvažiuoti į Safolką?

– Na, žinoma…

– Sėdime virtuvėje prie stalo, – kalbėjo Reičelė, – pasidėję kalendorių, ir, pasirodo, kad trys artimiausi savaitgaliai laisvi, išskyrus vieną kitą menką darbelį, taigi rinkis, kada atvažiuoti, – galite apsilankyti nors ir per visus, gerai?

Lukas atsargiai, nenuleisdamas akių nuo Džedo, įsmeigusio akis į kompiuterį studijos gale, paklausė:

– Ar negalėčiau tau paskambinti vėliau?

– Kodėl ne dabar?

– Aš dirbu, be to, norėčiau pasitarti su Šarlote.

Linijos gale stojo trumpa tyla. Lukas išgirdo tėvą sakant: „Palik jį ramybėje, Reič“, paskui motina tarė Lukui:

– Vis tiek rinkis kurį nors, pasižymėsiu pieštuku.

Džedas pakėlė galvą ir dirstelėjo į Luką.

– Gerai, kol kas įtrauk mus į sąrašą po dviejų savaičių, – tarė Lukas. – Paskambinsiu vėliau.

Jis padėjo telefoną.

– Turėjai likti viengungis, drauguži, – tarė Džedas, vėl įsmeigdamas akis į monitorių.

– Oi ne, negalėjau. Nė vienas sveiko proto vyriškis nebūtų atsisakęs Šarlotės…

– Tiesa. Bet pagalvok apie priedą. Mamytės, tėveliai, konkurencija.

– Konkurencijos nėra, – atkirto Lukas. – Aš tuo pasirūpinsiu.

Džedas nusišypsojo monitoriui:

– Sėkmės, drauguži.

Vėliau namie, pildamas vandens Šarlotei ir dietinės kolos sau, Lukas pranešė sutikęs po poros savaičių praleisti savaitgalį Safolke. Šarlotė sėdėjo ant sofos, užsikėlusi kojas ant kavos staliuko, atsipalaidavusi it meilus vilpišys, atsainiai išsitiesęs ant šakos. Paėmė vandenį, į kurį Lukas įmetė ledukų ir citrinos griežinėlį.

– Būtų smagiau, jei jie čia atvažiuotų, – tarė ji.

Lukas įsitaisė šalia jos ir uždėjo ranką ant sofos jai už pečių.

– Tu miela. Bet jie nori mus pavaišinti ir aikčiodami pažiūrėti vestuvių nuotraukas.

Šarlotė gurkštelėjo vandens.

– Bet aš to nenoriu, angele, – meiliai pasakė.

Lukas priglaudė plaštaką jai prie skruosto.

– Maniau, tau patinka Safolkas.

– Taip. Patinka. Ypač tavo tėčio studija.

– Tai kas tada?

Šarlotė atsisuko į jį.

– Noriu, kad pirmą kartą po vestuvių jie mus pamatytų čia.

– Kodėl?

– Noriu vadovauti pati…

– Ką turi omeny?

– Noriu, kad jie pamatytų, jog aš irgi sugebu sukurti tau jaukius namus. Noriu, kad tavo mama pamatytų, jog moku virti.

Lukas atitraukė ranką.

– Tai gali būti sunkoka, – atsargiai pasakė.

– Kodėl?

– Nevažiavom pas juos praėjusį savaitgalį, o mes vedę jau penkias savaites, ir dar ta Ralfo istorija. Man atrodo, mama nori tave pasveikinti savo namuose kaip marčią ir truputį palepinti. Tikriausiai jai būtų malonu apie tave šokinėti.

– Kol kas nepasakyčiau, kad šokinėjo… – nerūpestingai atsakė Šarlotė, įsmeigusi akis į tolį.

– Nešokinėjo, bet dabar tu mano žmona, savas žmogus. Pamatysi, bus kitaip. Nesąžininga neduoti jai progos pasitaisyti, mažute, juolab kad pas tavo motiną jau svečiavomės. Būkime sąžiningi.

Šarlotė vos pastebimai atsitraukė.

– Mano mama nieko nereikalauja.

Lukas neišmintingai nusikvatojo.

– Nejuokink, mažute! Ji neprašo tiesiai, kaip mano mama, bet amžinos užuominos…

– Užsičiaupk! – piktai suriko Šarlotė.

Staiga stojo nerimastinga tyla. Lukas paėmė Šarlotei už rankos, tos, kuri buvo laisva. Ji ranką ištraukė. Jis valandėlę luktelėjo ir tyliai atsiprašė:

– Atleisk.

Šarlotė tylėjo.

– Atleisk, – atsiprašinėjo Lukas. – Atleisk. Tai nepateisinama.

– Taip, – pabrėžė Šarlotė.

– Negalime dėl šito kivirčytis. Nereikia. Negalime susipykti dėl šeimų varžymosi.

– Negalime, – sutiko Šarlotė vis dar priešiškai. – Todėl nevažiuosiu į Safolką, kol tavo tėvai neatvyks į Londoną pamatyti, kur ir kaip mes gyvename, ir pasidžiaugti mūsų bendru gyvenimu ir kad esame jo šeimininkai.

– Tėtis neapkenčia Londono, – nusiminęs pasakė Lukas.

– Ką gi, jam teks priprasti. Negi jis niekada neaplanko Edo?

– Retai, – atsakė Lukas. – Paprastai Edas su Sigi važiuoja į Safolką.

Šarlotė atsisuko, kad matytų Luką.

– Mes būsime kitokie, – pareiškė ji.

– Tikiuosi.

– Mes darysime savaip. Mes patys kursime tokį gyvenimą, kokio norėsime.

– Ar tavo šeimai tai irgi taikoma? – atsargiai paklausė Lukas.

Šarlotė giliai atsiduso, pasilenkė į priekį ir padėjo stiklinę ant kavos staliuko. Paskui vėl atsigręžė į Luką.

– Tu, rodos, nesupranti. Mano šeima neprašytų manęs elgtis taip, kaip, mano nuomone, man netinka. Neprašytų, ir tiek.

– O.

– Turbūt dėl to, kad mano mama turi tik dukteris, – paaiškino Šarlotė. – Tėtis visada sakydavo, kad mes priklausome jam ir mamai tik tol, kol nepriklausome kam nors kitam.

– Čia užuomina? Apie mano tėvus?

– Aš tik sakau, – kalbėjo Šarlotė, – kad dabar, susituokę, mudu nebepriklausome tėvams kaip anksčiau, kai nebuvome susituokę. Ir noriu tai įrodyti pakviesdama tavo tėvus čia, išvirdama jiems skanius pietus, parodydama nuotraukas ir, jei bus sekmadienis, nuvesdama juos į gėlių turgų.

Atsirėmęs į sofos atlošą Lukas susmuko.

– Nesuprantu, kodėl man nė kiek nepalengvėjo…

– Man irgi nepalengvėjo, nes tu nenori parodyti tėvams mūsų buto ir kaip įsikūrėme.

– Ne tai turėjau omeny…

Šarlotė atsiplėšė nuo sofos ir atsistojo.

– Bet taip atrodo.

Lukas pakėlė į ją akis. Nuo sofos ji atrodė stebuklingai – aukšta, tvirta ir grėsminga. Jis seniai nebebijojo Šarlotės, nuo anų ginčo dėl kokaino dienų, ir jį apėmė siaubas pamanius, kad tas laikas grįš. Širdis nusmuko į kulnis.

Jis pasakė nenorėdamas taikstytis, bet suprasdamas, kad nusileidžia:

– Gal nuvažiuokime vieną savaitgalį į Safolką, o paskui darysime savaip?

– Ne, – atkirto Šarlotė ir sunėrė rankas.

– Bet pas tavo motiną nuvažiavome…

– Aš tau paaiškinau kodėl! – Šarlotė beveik rėkė. – Aš tau paaiškinau, kad merginos šeima – kitas reikalas! Mes važiuosime į Safolką ne dažniau negu kitur, be to, neketinu važiuoti į Safolką, kol tavo tėvai nebus pamatę mūsų namų, ir tai paskutinis mano žodis.

– Paskutinis…

– Taip, – atkirto Šarlotė. Ji užsidengė rankomis veidą, ir Lukas suprato, kad verkia. Pašoko ir čiupo ją į glėbį.

– Neverk, angele, nereikia, neverk…

Šarlotė kažką sumurmėjo.

– Kas? Pasakyk man…

– Ji mano, kad aš tuščiagalvė …

– Kas taip mano? Kas gali taip manyti?

– Tavo motina, – tarė Šarlotė ir įsikniaubė šlapiu veidu jam į petį.

– Nemano, negali…

– Neversk manęs ten važiuoti… – nepražiopsojo progos Šarlotė.

Lukas atsiduso ir pabučiavo ją į galvą.

– Turėsim kada nors nuvažiuoti…

– Žinau. Tik ne dabar.

– Gerai.

– Paskambink jiems. Paskambink ir pakviesk čia. Pasakyk, kad mums tai labai svarbu.

– Gerai.

Šarlotė atitraukė veidą nuo Luko peties, pažvelgė į jį ir dvejodama šyptelėjo.

– Jei pakviesi juos po trijų savaičių, – tarė ji, – jau būsiu atlikusi ultragarso tyrimus ir galėsime jiems pasakyti apie kūdikį.

– Negaliu jų prašyti, kad lauktų tris savaites…

Šarlotė valandėlę patylėjo, paskui pareiškė:

– O kodėl negali?

– Bus praėję du mėnesiai po vestuvių!

– Taip, – atsakė Šarlotė ir nutilo.

Luko rankos, apkabinusios ją, suglebo. Valandėlę jis žvelgė pro Šarlotę į tolį, paskui vėl įsmeigė akis jai į veidą. Pabandė nusišypsoti.

– Gerai, – tarė.

SEPTINTAS SKYRIUS

Antonis studijoje piešė 4B pieštuku. Prieš kelias dienas jis ėjo pro namą Vudbridže ir pamatė nutriušusioje vejoje kapstantis tuziną bantamų veislės vištų, sustabdė mašiną, pasibeldė į duris ir paklausė, ar galėtų valandėlę stebėti vištas ir piešti eskizus. Namuose buvo senukų pora su mažu anūku, ir jie atsakė taip, taip, žinoma, lyg klausimai juos erzintų, trukdytų susikaupti ir deramai rūpintis vaiku, todėl kitų žmonių prašymai ar pomėgiai jų nedomintų. Antonis perlipo per palaikę vielinę tvorą ir su eskizų albumu atsitūpė prie vištų, o paukščiai kudakavo aplinkui ir baksnojo snapu žemę, lyg jis būtų ne svarbesnis už medį.

Antonis vis dar tebedėstė dailę, jau tik vieną dieną per savaitę, bet nenorėjo atsisakyti ir baigti dėstytojavimo etapo savo gyvenime. Jam dažnai toptelėdavo, kad naminiai paukščiai – puikūs modeliai naujiems studentams, kurie mokosi piešti paukščius, nes jie aptakesni, jų judesius sekti lengviau nei įvairiai ir įmantriai nardančius skrajūnus, tarkim, griciuką. Be to, vištos juokingos ir savotiškos, o ir žmogų prisileidžia arti, kaip štai Antonį, dvi ar trys priėjo prie pat jo, drąsesnioji net ištyrė jo batų raištelius: čiupo snapu ir paleidusi irzliai sukudakavo. O dabar jis vėl savo studijoje tobulina eskizus, nusineš juos į pirmą naujų mokslo metų pamoką po vasaros ir paleis per rankas pažiūrėti nuogąstaujantiems, todėl atšiauriems studentams, kad pralaužtų pirmuosius ledus.

Šiaip ar taip, vištos ramina. Jos neromantiškos, nelaukinės, nelaisvos, anaiptol ne Antonio mėgstami vandens paukščiai, bet jos jaukios ir įprastos, o šią popietę po nesmagaus pokalbio per pietus su Reičele Antoniui reikėjo ramybės. Iš tikrųjų tai buvo ne pietūs, o pasisėdėjimas prie stalo pietų metą, nors Reičelė pataisė vienas puikiųjų savo salotų, apibarstytų sėklomis ir nasturčių žiedais, Antonis po ginčo valgyti nebenorėjo, ir pastumta į šalį pilna lėkštė buvo, be abejo, paskutinis lašas.

Iš esmės ginčas kilo Antoniui užstojus Šarlotę. Reičelė baisiausiai pasipiktino, kad savaitgalį Safolke teks pakeisti varginančia, nepageidaujama ir nereikalinga kelione į Londoną, mėgėjiškai išvirtais pietumis ankštame bute ir žavėjimusi madingu, bet žalingu sveikatai rajonu, kuriame Lukas su Šarlote kažkodėl nusprendė apsigyventi.

– Manau, turėtume važiuoti, – romiai pasakė Antonis.

– Ką?

– Manau, turėtume džiugiai sutikti ir nuvažiuoti nusiteikę palankiai.

– Koks tu priešgyna…

– Ne, – atsakė Antonis. Jis pažvelgė į salotas po nosim, puošnias ir spalvingas moliniame inde, ir staiga jam pasirodė, kad jų neįmanoma valgyti. – Jie nori pasipuikuoti butu, nori jį mums parodyti…

– Aš mačiau tą butą, – piktai pertraukė jį Reičelė. – Mačiau, kai tik Lukas jį rado…

– Dabar jie ten gyvena, tai jų pirmieji namai po vestuvių, ir jie nori jais pasipuikuoti.

Reičelė neatsakė. Ji išėmė iš stalčiaus du juodus medinius afrikietiškus salotų šaukštus ir trenkė ant stalo prieš Antonį.

– Jie nori, – pasakė Antonis, – kad mes pamatytume, kaip jie gyvena susituokę. Jie nori, kad dabar, kai jie susituokę, mes juos vertintume rimtai.

– Turi omeny, ji nori…

– Turbūt. Kalbant apie tave – tikriausiai.

– Ką tai reiškia? – grėsmingai paklausė Reičelė.

– Tai reiškia, – atsakė Antonis nebesijaudindamas, – kad tu nemanai, jog Šarlotė supranta, kaip jai pasisekė.

Reičelė įkvėpė. Paskui atsisėdo prie stalo prieš Antonį ir, perbedusi akimis ne jį, o salotas, pasakė:

– Eik tu, senas kvaily. Tik todėl, kad ji daili.

Tada Antonis atitraukė kėdę ir atsistojo.

– Ir nemanyk, kad aš varginausi gamindama pietus šiaip, vien savo malonumui, – pridūrė Reičelė.

Antonis akimirką kitą luktelėjo, tikėdamasis sugalvoti šmaikštų atkirtį, bet nieko nesumojo ir išėjo iš virtuvės ir namų. Per žvyrą nužingsniavo į studiją guostis 4B pieštuku ir vištomis. Reičelė jo nesivijo. Jis ir nesitikėjo, kad vysis.

Bet vylėsi, kad ji tebesėdi virtuvėje ir jai labai nesmagu. Ji nemoka – niekada nemokėjo – sutramdyti nuožmių pirmykščių paskatų ir išreikšti joms būdingos energijos santūriau ir naudingiau. Kai sūnūs buvo maži, ji buvo ne motina, o tigrė, negali sakyti, kad pernelyg rūpestinga, bet, jei jie susidurdavo su menkiausia neteisybe ar išdavyste, – nuožmiai šališka. Be abejo, patikima motina, tačiau sykiu žlugdanti kitų motinų draugystės viltis. Reičelė dažnai sakydavo Antoniui, kad jai nesvarbu, jai nereikia draugių vien tam, kad jų turėtų, jos nedomina žmonės, kurie nesupranta, kad sūnūs jai svarbiausi, kad tai savaime pateisinamas ir suprantamas dalykas. Ji stebėjosi ir džiaugėsi, kad turi net tris sūnus, nes pati augo nedidelėje šeimoje, turėjo tik vieną gerokai vyresnę seserį. Nuo Edvardo gimimo buvo aišku – Reičelė neabejoja, kad sūnūs suteikė jai ypatingą, pirmykštę svarbą. Jai tai be galo patiko, ji stengėsi būti, kaip jai atrodė, verta tos svarbos: buvo ne pernelyg moteriška ar užgaidi, bet be galo širdinga visiems sūnų draugams, palaikydama juos permainingą, linkusią viską išbandyti paauglystę. Bet merginos – sūnų merginos – buvo kas kita. Merginos reikalavo jos sūnų ištikimybės, kaip ji tikėjosi – ir gavo – Antonio. Sigridai ir Petrai dėl skirtingų priežasčių pavyko išvengti ginčo, kas kam priklauso, bet Šarlotė nebus tokia sukalbama. Antonis atsiduso ir nupiešė mažą, į karoliuką panašią perinčios vištos akį. Šarlotė įpratusi, kad šeimoje būtų taip, kaip ji nori, o šiuo tarpu svarbiausias jos šeimos narys yra Lukas. Reičelei teks suprasti, kad paskutinė marti nė kiek nenuogąstauja jai neįtiksianti.

Atsidarė laukujės durys. Diena buvo šilta, paprastai Antonis būtų palikęs jas praviras, bet po ginčo su Reičele nesąmoningai uždarė.

– Ką tik kalbėjau su Petra, – tarė Reičelė iš tarpdurio.

Antonis neatsisuko.

– O?

– Rytoj apie pusę dešimt ji atves berniukus. Barniui negalima duoti duonos. Vakar jis sušveitė pusę kepalo, ir Petra sakė, kad jo pilvas taip išsipūtė, lyg būtų nėščias.

– Taip, jis valgo kaip iš badų ištrūkęs…

Reičelė tyliai prisiartino plytinėmis grindimis ir sustojusi įsižiūrėjo į Antonio piešinius.

– Šitie puikūs.

– Jas smagu piešti.

– Taip, – pritarė Reičelė. – Kodėl mes niekada nelaikėme vištų?

– Dėl lapės?

– Gal.

Antonis nupiešė bėgančią išsiskėtusiomis kojomis vištą.

– Kaip tik taip jos bėgioja, – tarė Reičelė, stebėdama jį.

– Jos gali būti baisiai juokingos…

– Šiuo tarpu aš tik… nerimauju dėl Ralfo…

– Žinau, – atsakė Antonis.

– O tu manai, kad giežiu apmaudą ant Šarlotės…

– Mmm.

– Ji nelabai protinga…

– Iš kur žinai?

Reičelė atsiduso.

– Žinau, kad ji prigriebė Luką, todėl jis negali aiškiai mąstyti.

Antonis piešė toliau.

– Ką gi, – tarė Reičelė ir greitai, lengvai palietė jam ranką. – Rytoj ateis berniukai, Ralfas tarsis dėl darbo, o Petrai bus laisva diena. Ačiū Dievui už Petrą.

Antonis brūkšniavo kaklo plunksnas.

– Taip, – sutiko jis. – Tikrai.

Petrai atrodė, kad Minsmeryje paskutinį kartą ji buvo dar negimus Kitui. Ralfas būtų prižiūrėjęs vaikus, jei ji būtų norėjusi eiti, šešuras su anyta irgi, bet nuo tada, kai tapo motina, svarbesnis pasidarė kitas smegenų pusrutulis, ir galvodama apie piešimą ji prisimindavo kitą Petrą, kuri dirbo futbolo klubo bare ir kavinėje, kad turėtų pinigų nuomai, keistam, taupiai išradingam valgiui ir piešimo pamokoms. Augant niekas jai nesakė, kad dailė gali būti profesija, svarbiausias dalykas gyvenime. Atvirai kalbant, iki susitikimo su Antoniu ji nepažinojo nė vieno žmogaus, kuris manytų, kad menas yra ne vien nuolaidžiavimas silpnybei, nedaugeliui prieinamas malonumas. Todėl kai dailę jos gyvenime išstūmė vaikai, namų ruoša ir valdingi reikalavimai gyventi su Ralfu, ji nesipriešino, kaip taikstėsi ir su studentiškų dienų skurdu Ipsviče.

Bet dabar dėl Ralfo pokalbio, susijusio su įvairiais dalykais, kurių reikia ne tik tikėtis, bet ir bijoti, staiga ji turi dieną sau, dieną, kurią privalo praleisti, kaip jai aiškiai nurodyta, darydama eskizus. Vaikai palikti seneliams, – ji nudžiugo pamačiusi, kad Kitas nežviegė kaip skerdžiamas, – o ji važiuoja į šiaurę naudotu automobiliu, kurį jiems atidavė Antonis su Reičele (senasis Ralfo buvo nebesaugus) ir kurį Antonis išmokė ją vairuoti kaip dvidešimt pirmo gimtadienio dovaną. Ji važinėja gerai, geriau už Ralfą, bet vienai automobilyje sunku susikaupti, negirdint čiauškėjimo ant užpakalinės sėdynės, Kito klausimų, kaip paukščiai skrenda ir ar ji neuždraustų Barniui jo kepšnoti. Turėtų džiaugtis laisva diena, bet jaučiasi sutrikusi, pusnuogė, lyg būtų pasirodžiusi žmonėse nepasiruošusi ir neapsaugota.

Ant keleivio sėdynės guli drobinis maišas su eskizų albumais. Antonis įkišo jai į kišenę porą pieštukų, o Reičelė padavė medžiaginį krepšį su gamtosaugos šūkiais ir užkandžiais, abu pamojavo, kiekvienas su mažu berniuku glėbyje, energingai, džiaugsmingai, ir ji pasijuto kalta. Kilo didelė pagunda, užuot važiavus į Minsmerį, nuklysti nepažymėtu keliuku tarp gyvatvorių, susirasti didelius automobiliui pastatyti tinkamus vartus, nubristi į laukus, atsigulti ir žiūrėti į dangų, kol visas nerimas dėl Ralfo, Kito, pinigų ir lūkesčių išsisunks iš jos į orą ir išsisklaidys.

Bet reikia važiuoti į Minsmerį. Vaikai prižiūrimi su neištarta, bet griežta sąlyga, kad Petra kiaurą dieną įnikusi pieš ir įgaus naujų jėgų. Nieko neliko, tik pasukti automobilį į ilgą medžiais apaugusį kelią, vedantį į Minsmerį, ir palikti jį nuožulniame automobilių parke virš lankytojų centro, išsinuomoti žiūronus už pustrečio svaro ir kulniuoti į pelkes, dūsaujančius nendrynus ir Rytinę Slaptavietę, kur ji galbūt – tik galbūt – nusiramins ir prasiblaškys žiūrėdama, kaip avocetės išrankiai stypina po Skreipą.

Draustinis buvo pilnas žmonių. Vasara, vaikams atostogos, ir jie, brūkšėdami kojomis, skuto smėlėtais takais prie jūros. Petra pamanė, kad jei būtų pripratusi prie neramių kompiuterinių žaidimų dramų kaip jie, diena paukščių draustinyje, kuriame draudžiama šūkauti ir bėgioti, o suaugusieji keistai išsiblaškę ir vos velka kojas, išmuštų ją iš vėžių. Net sugniuždytų. Tiesą sakant, pamanė ji, stabtelėjusi prie sumaniai paslėptos angos į Rytinę Slaptavietę, nesu tikra, ar šiandien galiu. Nesu tikra, ar galiu įeiti, įsitaisyti ant suolo ir tylėdama sėdėti su žiūronais, žiūrėti ir laukti, laukti ir žiūrėti, kol ranka beveik savaime čiups pieštuką, o tada pajusiu, kad piešiu, lyg niekada nebūčiau nustojusi. Galbūt vėliau galėsiu. Gal verčiau pasivaikščiosiu, atsikratysiu bent trupučio nerimo. Gal nueisiu prie jūros, atsisėsiu kopose ir žiūrėsiu į dangų, kol galva pratuštės.

Jūra ramino. Petra kirto minkštą smėlėtą taką palei krantą ir kopė slystančiomis žemų kopų atšlaitėmis, kol pamatė vandenį, banguojantį, melsvai pilką po dangumi su debesėlių ruožais. Vienur kitur buvo žmonių su žiūronais, nukreiptais į dangų, o šone jaunas vyriškis, vilkintis treningais su užrašu „Karališkoji paukščių apsaugos draugija“, vyniojo tinklus, kurie, matyt, buvo ištiesti išilgai paplūdimio ruožo. Petra atsisėdo ir ėmė jį stebėti. Jis darbavosi pamažu, vienodai, neskubėdamas pasilenkdavo išrauti kuoliukų ir atsitiesęs mesdavo juos į krūvą, paskui patraukdavo tinklą į savo pusę. Buvo ramu žiūrint į jį, kresną, sumanų, jūros ir dangaus fone, į jo galvą ir pečius, tai išryškinamus žvilgaus vandens, tai beveik paslepiamus smėlio ir smiltlendrių kuokštų. Petra prisiminė vieną pavasarinę kelionę į Minsmerį su Antoniu. Tada žydėjo violetinės orchidėjos, plevėsavo geltonos vėliavos, ir ji pamatė garnį, grakštų ir egzotišką it japonų graviūroje, medžiojantį varles seklumose.

Ji atsigulė ant smėlio. Jo paviršius buvo šiltas, bet, įkišęs pirštus giliau, pajusdavai vėsą. Dangus virš galvos buvo linksmai dryžuotas blyškių debesėlių skutais, be paliovos vienodai ir atkakliai šniokštė jūra, ūžė vėjas ir klykavo kirai, nors čia oras buvo ramus, slogiai nugulęs kopas. Petra pakrutino pečius, padarydama jiems patogias duobutes smėlyje, ir giliai įkvėpė, iškvėpė, įkvėpė, iškvėpė. Paskui suglebo išsiraustoje duobutėje, užsimerkė ir užmigo.

Stivas Hadlis suvyniojo tinklus ir sudėjo į krūvą – paims vėliau, kai išeis turistai ir draustinis ištuštės. Vasaros pradžioje tinklais buvo užtveriami keli paplūdimio plotai, kad lankytojai netyčia nesumindžiotų mažųjų žuvėdrų lizdų, labai skaudu, kai taip nutinka, nes mažosios žuvėdros dažnai padeda tik po du kiaušinius. Ir jos pačios mažutės, vos dvidešimties centimetrų, geltonas snapas juodu galiuku ir žvilgi juoda galvytė žiemą. Stivui jos patiko. Bet jam patiko visi paukščiai, antraip ko čia tūnotų, dirbdamas net prastu oru, užuot prisidėjęs prie tėvo ir brolio, turinčių klestintį optikos verslą Birmingame?

Jis stabtelėjo ir išsitraukė iš kišenės pakelį kramtomosios gumos. Apėjo paplūdimį tikrindamas, ar visi lizdai tušti, ar visi sveiki kiaušiniai išskilo, dabar grįš į savo būstą išgerti kavos ir užkąsti, paskui reikės patikrinti turėklus vienoje bokštinių slaptaviečių prie atitverto tako. Vakar ant jų suposi keli vaikai – dideli sunkūs vaikai, ir nors subarti liovėsi, jis ten juos matė vėliau. Stivo nuomone, vaikai norėjo parodyti, kad darbuotojų priekaištai jiems – kaip vanduo nuo žąsies. Atitvertame take buvo įdomu, bet pelkėse ir pakrantėje geriau. Stivas būdavo laimingiausias prie jūros.

Žingsniuodamas per kopas prie tako, Stivas pamatė smėlyje miegančią merginą. Rodos, ji miegojo labai kietai, plaštakos buvo visiškai suglebusios. Vilkėjo įprastais paukščių stebėtojos drabužiais, marškinėliais, tiko kelnėmis su kišenėmis, avėjo sportbačiais, ant kaklo kabėjo žiūronai, šalia buvo numestas maišelis, iš kurio kyšojo eskizų albumo kampas, bet ji padarė jam įspūdį. Ne dėl kregždutės, ištatuiruotos kaklo šone, ne dėl spalvotų kaspinų pynės ant riešo. Savita ne išvaizda, pamanė jis, o laikysena. Atrodė, kad jai be galo patogu gulėti ant smėlio, kad čia jaučiasi kaip namie, kad taip ir turi būti. Lyg ji būtų atvykusi į Minsmerį išsimiegoti kopose prie jūros.

Pamanė, kad reikėtų ją pažadinti. Ji netrukdo ir, be abejo, negąsdina paukščių, bet čia draustinis, ne poilsio vieta, lankytojai turi stebėti paukščius, o ne snausti. Pasilenkė ketindamas atsargiai papurtyti jai už peties ir pažadinti, bet pajuto, kad negali. Ji nemiegotų, jeigu jai nereikėtų šito miego. Lyg šimtą metų nebūtų taip gerai ir saldžiai miegojusi. Vis tiek netrukus kas nors atitrepsės per kopas ir ją pažadins, nėra reikalo būti priekabiam, smulkmeniškam ir budinti jos be rimtos priežasties. Stivas atsitiesė. Turbūt papasakos apie ją bendradarbiams. „Šiandien kopose radau Miegančiąją Gražuolę“, – pasakys. Tiktai ji ne gražuolė. Malonaus veido, jam patinka, bet ne gražuolė.

– Saldžių sapnų, – pasakė vien lūpomis ir per kopas nužygiavo prie tako.

Vėliau Petra lankytojų centre nusipirko puodelį arbatos ir nusinešė prie staliuko ant vejos. Išvyniojo folijos paketėlius, kuriuos jai įdavė Reičelė, ir pamatė sumuštinius su kiaušiniais ir majonezu, agurkų, avižinių paplotėlių su sirupu ir džiovintų abrikosų. Išdėliojo ant stalo ir apžvelgė. Labai skanu. Labai dėmesinga. Atlygis už ilgą eskizų rytą. Tik ji nepadarė nė vieno eskizo, net neišsitraukė iš kišenės Antonio pieštukų, neveikė nieko, tik miegojo šiltame smėlyje, kol ją pažadino du vaikai: bėgdami pro šalį, jie netyčia apibėrė jai veidą smėliu. Miegas buvo nuostabus. Manė, kad daug metų taip nemiegojo – nuo tada, kai pasilikdavo pas Ralfą tuščiame namelyje Žvirgždo gatvėje ir miegodavo prie atviro lango, ošiant jūrai, ūžiant vėjui ir klykaujant kirams, visai kaip čia.

Nusižiovavo. Vidury dienos išmiegojo ne trumpiau kaip dvi valandas, todėl buvo daug smagesnė ir laisvesnė, beveik laiminga. Suvokė, kad pavalgiusi galėtų piešti, dar kelias valandas bus šviesu, galėtų pripiešti tiek, kad Reičelė su Antoniu pamatytų, jog įvykdė neišreikštos žodžiais sutarties sąlygas ir pelnytai užsidirbo laisvą dieną. Išsitraukė iš kišenės telefoną ir žvilgtelėjo. Nėra signalo. Ją užplūdo palengvėjimas. Negali paklausti, kaip vaikai ir Ralfas. Kitaip tariant, negali vykdyti pareigų kitiems žmonėms, keičiančių jos gyvenimą ir kartais taip slegiančių, kad jai atrodydavo – nebepakels. Pavyzdžiui, jei Ralfas būdavo be ūpo, ji, net suprasdama, kad tai ne jos kaltė ir ne jos bėda, vis dėlto negalėdavo nekreipti dėmesio, būdavo įpainiota, susieta ir pajusdavo, kaip senka jėgos, kaip jas siurbia žemė po kojomis. Bet šiandien, sėdėdama prie įšilusio medinio staliuko, kartais apšviečiamo saulės, ir valgydama gardžius Reičelės sumuštinius, ji ilsėjosi, gavo trumpą atokvėpį, ir mobiliųjų telefonų bendrovė jai maloniai padėjo.

Ji suvalgė sumuštinius ir agurkus, išgėrė arbatą, o maisto likučius suvyniojo į foliją. Barnis apsidžiaugs, pamatęs džiovintus abrikosus, o gavęs avižinių paplotėlių su sirupu, bus laimingas. Kitas zirs per vakarienę kaip visada, kai ateina laikas valgyti, nes jį erzina kiekvienas naujas, ryškus ar apibrėžto pavidalo patiekalas. Bet kol kas gali apie tai negalvoti, kaip ir apie Ralfo pokalbį. Ji gali negalvoti apie nieką, išskyrus kelias lėtas ramias valandas Rytinėje Slaptavietėje su žiūronais prie akių ir eskizų albumu, atverstu ant plačios lentynos po langu, kur Antonis pirmą kartą parodė jai, piešdamas skubiai ir be žodžių, kad paukščio piešinio pradžia – trikampis.

Ji įsitaisė ant paties suolo galo, kad gerai matytų vaizdą iš kairės ir priešais. Čia buvo atsidėjęs darbui vyriškis su fotoaparatu ant trikojo ir keli žmonės su bloknotais, bet kiti lankytojai akivaizdžiai ir pagarbiai, it apžiūrinėtų bažnyčią ar katedrą, įsmukdavo į slaptavietę ir dingdavo iš jos. Tiesa, Petra netrukus nebematė, kas ateina ar išeina, nebematė, net kas trumpam prisėda ant suolo šalia. Pusvalandį pasėdėjusi, pažiūrėjusi ir vis lėčiau, vis giliau pakvėpavusi, čiupo pieštuką ir ėmė piešti.

Ji piešė raudonkojį tuliką, žavėdamasi jo ryškiai oranžinėmis kojomis, o tada išgirdo balsą už nugaros:

– Atsiprašau, kad trukdau, mieloji, bet jau be penkių penkios.

Petra krūptelėjusi pakėlė akis. Prieš ją, laikydamas rankoje bloknotą, stovėjo pagyvenęs vyriškis su emaliuotu avocetės pavidalo ženkliuku ant liemenės kišenės ir storastikliais akiniais.

– Aš jus stebėjau, – tarė jis. – Žmona irgi. Mes čia ateiname kas savaitę, kai oras gražus, mums čia labai patinka. Mums jis padarė didelį įspūdį, – parodė į Petros eskizų albumą.

– O…

– Bet gal jūs užmiršote, kad draustinis uždaromas penktą? Aš paklausiau Berilės, gal esu tik senas neramuolis, gal jums nėra reikalo sakyti, bet ji patarė perspėti; ir geriau perspėsiu aš negu darbuotojas, be to, taip galiu pagirti puikius jūsų piešinius.

Petra pažvelgė į lapą. Tulikas skrido, išskleidęs sparnus krintančiais į akis baltais kraštais.

– Ačiū…

– Nėra už ką, mieloji. Niekas neprilygsta paukščiams, niekas. Jie mums didelė paguoda po dukters mirties.

Petra įsistebeilijo į jį.

– Labai užjaučiu…

– Matyt, dėl sparnų. Paukščiai ir angelai. Berilė sako, kad iš tokių sąsajų nieko gero, bet man padeda.

Petra ėmė rinkti piešimo reikmenis ir grūsti į drobinį maišą. Ji negalėjo pažvelgti į vyriškį.

– Taip, – tarė ji. – Taip, esu tikra, kad padeda. – Ji persimetė maišą per petį. – Ačiū, kad pasakėte. Turiu omeny laiką. Ačiū.

Prasispraudė pro jį, pro duris į nendrėmis išklotą koridorių, kuris vedė prie tako, ir leidosi bėgti.

Automobilių aikštelėje ji negalėjo rasti raktelių. Išvertė maišą, liemenės kišenes ir iškylų krepšį, bet raktų nebuvo. Dėl visa pikta pašokinėjo, tikėdamasi, kad kas nors dzingtelės kišenėje, kurią pamiršo apžiūrėti, bet niekur, net užsegtose žygio kelnių kišenėse, jų nebuvo. Pažvelgė į laikrodį. Penkiolika šeštos. Reičelė su Antoniu lauks jos apie pusę šešių, o ji negali paskambinti ir pasakyti, kad vėluos. Sugniaužė kumštį ir beprasmiškai, bejėgiškai trenkė per automobilio viršų.

Tikriausiai raktus pametė kopose. Matyt, jie išslydo, kol ji miegojo ant smėlio, o žvangtelėjimą užgožė kirų klyksmai ir jūros ošimas. Teks grįžti, bėgti pro tvenkinį, pro Šiaurinę sieną iki ten, kur takas pasuka į pietus, palei jūrą, ir rasti vietą, kurioje – tada laiminga ir be rūpesčių – atsigulė ir įsmeigė akis į beribį ir tuščią dangų.

Ji padėjo drobinį maišą prie automobilio, paskui apsigalvojo ir su iškylų krepšiu pakišo jį po mašina. Automobilių aikštelė buvo beveik tuščia, tebestovėjo tik keliems darbuotojams priklausantys automobiliai prie durų į lankytojų centrą. Petra bėgte leidosi į centrą ketindama paklausti, ar niekas nerado jos raktų, bet centras buvo uždarytas, prekės ir paslaugos už milžiniškų stiklinių durų neprieinamos iki rytojaus, viduje jokių gyvybės ženklų, kavinėje tvarkingai simetriškai sudėlioti stalai ir kėdės.

Petra bėgo toliau, nebematydama, koks giedras pavakarys, laužydama galvą, ką daryti, kai automobilis užrakintas, telefonas neveikia, o du mažus berniukus reikia pasiimti po pusvalandžio. Pribėgusi kopas, ji rado vietą, kur miegojo, ir parpuolusi ant kelių pirštais žarstė smėlį, vildamasi išvysti blykstelint metalą.

Kažkas ją pašaukė. Tai buvo ne šauksmas, o veikiau garsas, atsargus bandymas atkreipti jos dėmesį. Petra pakėlė akis. Paplūdimio pakraštyje stovėjo keturratis su priekaba, prikrauta tinklo ritinių, ir jai mojo jaunas anksčiau matytas vyriškis.

Petra atsistojo ir leidosi bėgti prie jo, klupinėdama smėlyje, jis irgi ėjo artyn, ir už kokių septynių metrų ji išgirdo jo žodžius: „Turiu juos, turiu.“

Jis atkišo jai raktelius. Uždususi Petra plačiai nusišypsojo.

– Oi, ačiū, ačiū, neįsivaizduojate, – prabilo gaudydama orą, – maniau, juos pamečiau, negaliu paskambinti, nežinojau, ką daryti…

– Pamačiau važiuodamas keturračiu, – paaiškino jis. – Gulėjo ant smėlio. – Balsas buvo ramus, tarmė Midlandso. – Važiavau pro šalį. Pamaniau, kad jie jūsų. Ketinau rytoj nunešti į centrą. – Jis jai nusišypsojo. – Mačiau, kaip miegojote.

Petra linktelėjo. Stipriai prispaudė raktelius prie krūtinės.

– Nežinau, kaip jums atsidėkoti, – tarė ji.

– Nereikia…

– Jūs išgelbėjot man gyvybę, – tarė Petra.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Džiaugiuosi, kad galėjau padėti. Atsitiktinai.

– Man pasisekė…

– Turbūt gerai išsimiegojot…

Ji linktelėjo.

– Nuostabiai.

– Geriausia miegoti gryname ore. Prie jūros.

Petra pažvelgė į vandenį už jo.

– Dievinu jūrą, – tarė ji.

– Aš irgi. Ir jūros paukščius.

Stojo trumpa tyla.

– Kaip man jums atsidėkoti? – paklausė Petra.

– Nereikia.

– Aš norėčiau.

– Galėtumėte paaukoti draustiniui, – tarė jis, susikišdamas rankas į kišenes.

– Taip, – sutiko Petra, – gerai. Taip ir padarysiu. Norėčiau tai padaryti. Kuo jūs vardu, norėčiau pasakyti, kas man padėjo?

Jis nudūrė akis.

– Nėra reikalo…

– Yra, yra.

Jis gūžtelėjo pečiais. Dirstelėjo į ją. Dabar ji kvėpavo lygiau, plaukai išsprūdo iš po šaliko ir užkrito ant veido.

– Stivas, – pasakė jis.

Ji linktelėjo.

– Aš Petra, – tarė.

– Neįprastas vardas…

– Aš gyvenu Olbore, – pasakė ji. – Turiu du mažus sūnelius, – ji pakėlė raktelius, – kuriuos turiu pasiimti. Ačiū. – Ji žengė žingsnį ar du atatupsta tako tarp kopų pusėn. – Kur jūs gyvenat, Stivai?

Jis valandėlę žiūrėjo į dangų. Paskui žvilgtelėjo į Petrą.

– Žvirgždo gatvėje, – atsakė.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Edvardas suprato, kad Ralfas per pokalbį pasirodė gerai, ir jam palengvėjo. Atvirai kalbant, nepaprastai palengvėjo, nes Edvardas, susitaręs dėl pokalbio, paskui ėmė nuogąstauti dėl galimo Ralfo elgesio ir sykiu graužtis dėl savo baimės, kad brolis, ko gero, nepateisins vilčių. Ralfas labai savotiškas, o kartais ir ne itin mandagus. Jis gali ateiti nesiskutęs, neišlygintais drabužiais, apsiavęs sportbačiais ir elgtis taip, lyg atskubėjo į novatoriškos nepriklausomos grupės perklausą, o ne tartis dėl finansų analitiko vietos mažame šveicarams priklausančiame banke, kuriam pavyko išsaugoti gerą vardą per visus neramumus, sukeltus, pasak Edvardo bendradarbių prancūzakalbių, la crise2.

Bet Ralfas vilkėjo kostiumą, ryšėjo kaklaraištį, o jo aiškus ir greitas mąstymas atitraukė Eidano Beneto, svarbiausio klausėjo, dėmesį nuo šiurkščių ant apykaklės krintančių plaukų ir marškinių rankogalių be sagų ar sąsagų. Be to, pasakė Eidanas Edvardui, Ralfas neslėpė savo praeities ir paaiškino daugumą Singapūre uždirbtų pinigų investavęs į internetinį verslą, kurį praradęs, iš dalies, pasakė atvirai, dėl ekonominio nuosmukio ir banko elgesio su juo, iš dalies, jo nuomone, dėl savo įgūdžių: jis racionalizatorius ir katalizatorius, o ne vadybininkas. Prisipažino, kad jam patinka sunkūs atvejai, jis mėgstąs ieškoti išeities iš keblios padėties ir aiškintis, kodėl tokia padėtis susidarė. Pasakė, kad jam tinka problemos, sprendžiamos intelektu.

– Jis man patiko, – pasakė Edvardui Eidanas.

Edvardas linktelėjo, stengdamasis parodyti, kad niekada tuo neabejojo.

– Jis puikiai tiks Pietryčių Azijos analitikų komandai, ypač atsižvelgiant į komercinę veiklą JAV, – pasakė Eidanas. – Sudoku sprendėjo intelektas mums pravers. – Jis dirstelėjo į Edvardą. – Be abejo, teks dirbti viršvalandžius. Vargu ar įmanoma kasdien važinėti iš rytinės pakrantės, nebent būtum pakvaišęs dėl kelionių.

– Nemanau, kad tai jam sudarys sunkumų… – pamelavo Edvardas.

– Jis visai nepanašus į jus.

– Taip…

– Nė trupučio.

– Ką tai turėtų reikšti? – šiek tiek suirzęs paklausė Edvardas.

– Tik tiek, kad jis ne toks, kokio tikėjausi.

– Tai pagyrimas? Turiu omeny, man?

Eidanas valandėlę žiūrėjo į jį. Paskui trumpam uždėjo išpuoselėtą ranką Edvardui ant peties.

– Ne visai, – atsakė.

Edvardas rado Ralfą vyninėje netoli banko su dviem jaunesniaisiais analitikais. Visi iš butelių gėrė alų – „Peroni“, ir atrodė, kad Ralfui taip lengva su jais, lyg būtų kartu dirbęs kelerius metus.

– Kaip sekėsi?

Ralfas pakreipė butelį brolio pusėn.

– Gerai. Aš puikus.

– Eidui jis patiko, – įsiterpė vienas analitikų. – Jis nesistengė žavėti. Toks jau tas Eidas. Žavingas tik tada, kai ruošiasi išdėti tave į šuns dienas.

Edvardas linktelėjo.

– Na, dar nemanyk, kad, ko gero, esi priimtas…

– Aš ir nemanau, brol.

– Gali praeiti kelios dienos. Dar reikia atsiklausti kitų…

– Žinau. Išgersi?

– Kad ketinau sukti namo, – atsakė Edvardas. – Ateisi nakvoti? Man atrodo, Sigi tikisi.

Ralfas pastatė butelį.

– Atleisk.

– Turi grįžti?

– Vėliau, – atsakė Ralfas.

– Bent vakarienės ateik, – paprašė Edvardas.

Vienas iš analitikų ženklu parodė padavėjui atnešti visiems dar po butelį.

– Ko gero, dar pasėdėsiu, – tarė Ralfas. – Tačiau ačiū už viską.

Edvardas svyravo. Jis norėjo paklausti Ralfo, ar šis nenorėtų smulkiau papasakoti apie pokalbį. Dar norėjo paklausti, ar jis nenorįs pamatyti brolienės ir dukterėčios, bet neketino išsiduoti užsigavęs, ypač dviejų Eidano Beneto komandos narių, ir dar daug jaunesnių už jį, akivaizdoje. Jis įdėmiai žiūrėjo į Ralfą.

– Tikrai?

Ralfas jam nusišypsojo. Atrodė, lyg būtų išsikapstęs iš didžiulės bėdos ir gavęs netikėtai puikių ateities garantijų.

– Tikrai, tikrai. Ačiū, brol.

Edvardas žengė žingsnį atgal. Ar brolis dėkoja už darbą, ar už kvietimą pavakarieniauti… ar nei už vieną, nei už kitą? Gal Ralfas liepia duoti jam ramybę? Kraujas Edvardui užvirė dėl tokio brolio nemandagumo.

– Palieku tave su naujais draugais, – tarė perbedęs Ralfą akimis.

– Atsidūręs gatvėje, – pasakojo Edvardas Sigridai po valandos, – gailėjausi, kad jo neišstūmiau. Gailėjausi, kad prievarta neišsitempiau namo.

Sigrida dengė stalą. Mokslo metų šiokiadieniais Sigrida bandė reikalauti, kad Edvardas grįžtų namo iki pusės aštuonių, jie galėtų vakarieniauti su Mariela ir pasikalbėti su ja apie praėjusią dieną. Tiesa, ši nelabai norėdavo pasakoti. Marielai mokykla vis dar buvo neišvengiama kasdienė būtinybė, kaip dantų valymas ar auksinės žuvelės maitinimas, o ne tikrasis gyvenimas, kuris laukia po pamokų. O per atostogas, kaip dabar, Mariela kiauras dienas leisdavo su drauge Indira, kurios motina irgi dirbo visą darbo dieną, o dukterimi rūpinosi studentė, norinti užsidirbti šiek tiek pinigų, taigi Mariela su Indira prisigalvodavo įvairių įmantrių ir paikų žaidimų, apie kuriuos nėra prasmės pasakoti tėvams vakarieniaujant. Vakarais Marielą domindavo tik vienas dalykas: ar mama neketina pasiimti laisvos dienos – kartais ji taip darydavo – ir skirti Marielai jos visos, pradedant nuo pat ryto ir baigiant ėjimu gulti, ir dar išjungus mobilųjį. Jei viena tokių retų dienų būdavo jai pažadama, Mariela per vakarienę nesitverdavo kailyje, išgalvodavo nepaprastų nuotykių ir pokalbių su Indira, nors aplink įkyriai sukiodavosi Tania, trokštanti kuo greičiau grįžti į Lidsą pas meilužį, o ne nuobodžiaudama prižiūrėti dvi slapukes mergytes, tvirtinančias, kad tėvai niekada neverčia jų valgyti prie stalo. Bet jei kitą dieną Sigrida dirbdavo, Mariela vakarieniaudama viso labo įdėmiai žiūrėdavo į motiną – o gal ši apsigalvos.

Dėdama ant stalo, jos nuomone, būtinas žvakes, Sigrida tarė:

– Tiesą sakant, aš jo nelaukiau…

– O aš vyliausi. Susitariau dėl pokalbio. Čia Mariela griežia violončele?

– Arpeggio, – trumpai paaiškino Sigrida.

– Ralfas…

– Nemandagus, – užbaigė Sigrida.

Edvardas gūžtelėjo pečiais.

– Gal jis tik mėgavosi, kad jo nebus namie, kai metas gerti arbatą, praustis, miegoti. Laisvalaikis.

Sigrida padėjo prie trijų lėkščių švarias medvilnines servetėles.

– Jis auklėtas lygiai kaip tu. Bet jis ne toks.

– Savotiškas…

– Atitrūkęs nuo gyvenimo, – tarė Sigrida. – Ko gero, šiek tiek autistas.

Edvardas atidarė šaldytuvo dureles ir išėmė pustuštį butelį vyno. Klausiamai kilstelėjo.

– Prašom, – tarė Sigrida.

– Jei paskambins mama, – pasakė Edvardas, atidarydamas spintelės dureles ir ieškodamas taurių, – pasakysiu, kad pati jo paklaustų, kaip šiandien jam sekėsi.

– Arba neatsiliepsi…

Edvardas atsisuko ir pažvelgė į ją.

– Negalėčiau taip pasielgti…

– Tu ir taip daug padarei, – atsiduso Sigrida. – Susitarei dėl pokalbio į jam tinkamą darbą, ir jis, rodos, neblogai pasirodė, bet tau nepadėkojo ir nenorėjo nieko pasakoti, mieliau girtuokliaus su dviem prašalaičiais.

– Tu pyksti?

– Ant jo, – atsakė Sigrida. – Kartais ant tavo šeimos. Ant tavo motinos labiau negu ant tėvo.

– Dėl?..

– Galbūt.

– Sigi, – tarė Edvardas, – tai buvo labai seniai. Mes jiems taip ir nepasakėm. Bent jau aiškiai. Negali jų kaltinti, kad nežino to, kas jiems nepasakyta.

Arpedžo garsai svetainėje staiga nutilo.

– Griežė penkiolika minučių, kaip liepiau, – tarė Sigrida.

Atsidarė virtuvės durys.

– Baigiau, – pergalingai pareiškė Mariela.

– Gal dar gamų?

– Nieku gyvu.

– Penkias minutes…

– Oi ne, prašau, oi prašau ne, oi ne, ne…

– Penkias minutes, – pakartojo Sigrida. – O aš einu tavęs pasiklausyti.

– Ir būsi visą laiką?

– Taip.

– Kiekvieną sekundę, kol baigsiu?

– Taip, – atsakė Sigrida.

Mariela pažvelgė į tėvą.

– Jei ji grįš čia, – tarė jam griežtai, – iškart išsiųsk atgal pas mane.

Edvardas nusinešė vyną prie stiklinių durų virtuvės gale, už jų mažame grįstame sodelyje buvo pakyla, o prie gretimo namo sienos prisuktas Marielos netbolo krepšys. Kai ji buvo dar kūdikis, juodu su Sigrida svarstė, ar nepersikelti į didesnį namą priemiestyje, kur būtų veja Marielai žaisti, galbūt medis sūpuoklėms ir net krūmai įsirengti stovyklavietei. Bet Edvardas netrukus suvokė, kad šis sumanymas visada liks tik pokalbio tema, kad Sigrida savotiškai taikosi prie jo, stengdamasi elgtis įprastai, stengdamasi įtikinti jį (ir save), kad pirmaisiais Marielos gyvenimo metais nebuvo apimta siaubingos depresijos, kad lengvai, kaip būtų norėjusi, apsiprato su visomis permainomis.

Stiklinės durys į pakylą buvo atlapotos. Ant jo stovėjo pora medinių krėslų, bet Edvardas tarpduryje petimi atsišliejo į staktą ir laisva ranka, kuria nelaikė taurės, įkišęs į kelnių kišenę neramiai sijojo monetas. Gurkštelėjo. Siaubingi buvo metai. Tiesą sakant, daugiau kaip metai, turint omeny sunkaus nėštumo pabaigą, kaip lėtai ir liūdnai reguliavosi Sigridos hormonai ir kaip ji reikalavo, griežtai reikalavo, nesakyti Reičelei su Antoniu, kas atsitiko, koks nevykęs ir siaubingai ilgas buvo gimdymas, pasibaigęs priverstiniu cezario pjūviu, nes monitorius parodė, – Edvardo nuomone, pernelyg ilgai rodė, – kad vaisiaus širdis baisiai kenčia.

– Daugiau niekada, – pareiškė Sigrida.

Ji gulėjo ligoninės lovoje ant šono nusisukusi nuo jo.

– Ne…

– Gal aš ir bailė, bet dar kartą negalėsiu, negalėsiu…

Akušerė pasakė Edvardui, kad sunkus pirmas gimdymas retai daro poveikį vėlesniems. Bet Edvardui atrodė, kad dabar ne laikas guosti. Sigrida verkė. Atrodė, ji nenori Marielos net žindyti. Verkė be perstojo ir kalbėjo Edvardui, kokia ji bloga motina, ji tai suprantanti, visiškai sugedusi, bloga motina – pati blogiausia iš visų, ir ji nieko negalinti padaryti, nieko, prašom neduoti jai naujagimės, nereikia, nes jai darosi tik dar blogiau, ji tik dar aiškiau supranta, kokia yra bloga, bloga, bloga.

Iš Stokholmo atskrido Sigridos motina, gydytoja. Edvardas apsidžiaugė ją pamatęs. Ligoninėje ji labai maloniai elgėsi su Edvardu, ramiai ir tvirtai, paskui įsodino Sigridą su Mariela į lėktuvą ir išsigabeno abi į Stokholmą, ten jos prabuvo tris mėnesius. Edvardas beveik visus savaitgalius skrisdavo pamyluoti, pamaitinti, pervystyti dukrelės ir išklausyti Sigridos, jam nuolat kartojančios, kad nesiartintų prie jos ir kad ji bloga motina. „Daugiau niekada“, – kartodavo ji be paliovos.

Ir visą laiką, visus tuos nerimastingus mėnesius, Edvardui teko saugoti Sigridą nuo savo tėvų, kad jie nesuprastų, kas atsitiko, ir kartu saugoti tėvus, kad šie neįtartų, jog jiems ne viskas sakoma.

– Tai vis jos motina, – kalbėjo Reičelė. – Šalta moteris. Šalta buvo jau per vestuves, prisimeni?

– Sunku gimdyti kita kalba, ypač pirmą kūdikį…

– Ji turi mus, – tarė Reičelė ir pažvelgė į Edvardą. – Ji turi tave.

– Gimdymas – kas kita…

Reičelė pažvelgė į Antonį.

– Ką tu manai?

– Tikiuosi, kad ji greitai grįš namo, – tarė Antonis. – Galėtume ja rūpintis čia. Mielai ją prižiūrėtume. Su džiaugsmu rūpintumės kūdikiu.

– Turbūt ji pavyduliauja, – nusprendė Reičelė. – Turbūt piktinasi, kad Sigi ištekėjo už anglo ir pateko į anglų šeimą. Tiesa, neatrodo, kad Sigi labai jos norėtų. Pas mus ji iš kailio neriasi, rodydama, kokia yra švedė…

– Ji ir yra švedė, – atkirto Edvardas.

Jis su džiaugsmu ir sykiu su gailesčiu pagalvojo apie tvarkingo buto Stokholme ramybę, aukštus langus, šviesias grindis ir baldus, tylų ir ryžtingą balsą, kuriuo Sigridos motina kalbėdavo su dukterimi. Kaip tai skyrėsi nuo namų, kuriuose užaugo jis, nuo pakilaus tėvų vaišingumo visiems po ranka pakliuvusiems jo draugams, nuo spalvų, maišaties ir atkakliai, neišmintingai, garsiai ginamos nuomonės. Jis troško, kad Sigrida grįžtų namo, tačiau būgštavo, kas bus, kai ji parvyks iš Stokholmo. Pažvelgė į motiną, kraunančią ispanišką troškinį į molinius dubenėlius, ir ėmė graužtis, kad negali pasakyti, kaip sunkiai serga Sigrida, nes ji uždraudė.

– Jis mano, kad mes nežinome, – vėliau pasakė Antoniui Reičelė.

– Na, mes juk nežinome…

– Aš žinau, – atkirto Reičelė. – Mums uždraudė eiti į ligoninę, Sigrida išgabenta į Stokholmą, Edvardas panašus į vaiduoklį ir aiškiai nori mums kažką pasakyti, bet ji neleidžia. Tai dėl nieko kito, tik dėl sunkaus Sigridos gimdymo ir pogimdyminės depresijos.

– Gal, – nenoromis ištarė Antonis, – kūdikis nelabai sveikas.

Reičelė papurtė galvą.

– Ne kūdikis, o Sigrida. Buvo ne taip, kaip ji tikėjosi, ir ji nenori, kad mes žinotume.

Antonis atsistojo, priėjo prie Reičelės ir uždėjo rankas jai ant pečių.

– Reič…

– Ko?

– Reičele, Sigrida ir Edvardas neslepia, kad nenori, jog mes žinotume, vadinasi, mes nežinome. Girdi? Mes nieko nenutuokiame.

Reičelė sėdėjo kaip įkalta.

– Mes nežinome, – pakartojo Antonis.

– Gerai, – nenoromis sutiko Reičelė. – Net jei aišku, kad Edvardas nori mums pasakyti? – pridūrė.

– Jis nenori, – atsakė Antonis.

– Nenoriu, – patvirtino Edvardas po savaitės, kai motina jį prirėmė prie sienos.

– Nėra ko gėdytis, – tarė Reičelė. – Po gimdymo daug moterų taip jaučiasi. Tai visiškai įprasta. Hormonai. Nereikėtų to vadinti depresija.

Edvardas nusuko akis. Jį graužė įnirtingas poreikis apsaugoti Sigridą ir dvigubas pyktis ant savęs, kad išsidavė, kaip nerimauja, ir kad motina nelaiko liežuvio už dantų.

– Nieko neatsitiko, – gynėsi jis. – Tiesiog gimus Marielai Sigrida norėjo, kad šalia būtų motina, o dabar nori ilgiau paviešėti pas ją. Kaip tėtis sakė, sunku gimdyti kita kalba, ypač pirmą kūdikį. Štai ir viskas.

Reičelė šyptelėjo.

– Aš tavim netikiu, – pareiškė ji, ir Edvardas, praradęs savitvardą dėl jos nuovokumo ir dėl to, kaip motina jį varžo, suriko:

– Nekišk nosies ne į savo reikalus!

Būtų nieko nenutikę, dabar mąstė Edvardas, gurkšnodamas vyną ir žvangindamas smulkiais, jei viskas tuo būtų pasibaigę, jei Reičelė būtų pasitenkinusi savo neabejotina, nors ir nepripažinta pergale. Bet ji neįstengė tvardytis, neįstengė neparodyti Sigridai, kai ši su kūdikiu grįžo iš Stokholmo, kad Sigridos tėvai nėra vieninteliai seneliai, juolab kad Mariela, pirma ir vienos, ir kitos pusės anūkė, ypač reikšminga ir svarbi. Paskui ji pasiūlė pagalbą, paramą, pasisiūlė prižiūrėti kūdikį, ir Sigrida, užvaldžius įtūžiui, pareiškė Edvardui, kad jei jo motina tučtuojau ir galbūt visam laikui nepaliksianti jų namų, pasiėmusi Marielą ji iškart grįšianti į Stokholmą. Paskui, Reičelei pagaliau išvažiavus, Sigrida užsipuolė Edvardą, apkaltino, kad jis netesėjo žodžio ir išplepėjo motinai tai, ko buvo žadėjęs niekam nesakyti, kad prie tėvų ir brolių jis prisirišęs labiau negu prie žmonos ir vaiko.

Todėl jis neprisipažino. Ir net nepasakė Sigridai, jog jos kančia jį taip išgąsdino, kad, trokšdamas nesukelti jai dar daugiau skausmo (Marielai tada buvo dešimt savaičių), jis užsiregistravo šeimos planavimo centre „Marie Stopes International“ ir nedvejodamas sumokėjo tris šimtus svarų, nes buvo įsitikinęs: jo poelgis, priežastys ir veikimo būdas teisingi.

Sėklinis latakas buvo pašalintas per dešimt minučių.

– Lytiniam potraukiui vazektomija poveikio nepadarys, – pasakė Edvardui maždaug jo metų gydytojas. – Ejakuliacija išliks, tačiau be spermatozoidų. Po pusmečio ateikite pasitikrinti.

Praėjo šeši mėnesiai, o jis vis dar nebuvo pasakęs Sigridai. Nebuvo prasmės, nes ji eidavo gulti apsivilkusi vilčių neteikiančią pižamą, nedviprasmiškai rodydama, jog nenori, kad jis ją liestų. Edvardas kentėjo, kol Mariela turėjo švęsti pirmąjį gimtadienį, kol masturbavimasis duše pasidarė nepakeliamai šlykštus ir beprasmiškas, o tada prapliupo, išklojo jai, kad jo spermatozoidų skaičius lygus nuliui ir kad jis kraustosi iš proto.

Sigrida pravirko. Gimus Marielai, ji taip dažnai verkdavo, kad iš pradžių išsekęs, išsiblaškęs Edvardas pamanė, jog viskas po senovei. Tačiau ji ir šypsojosi. Ar bent bandė šypsotis ir ilgai kažką jam kalbėjo švediškai, paskui angliškai pasakė, kad jis nuostabus, kad didžiai vertina jo pastangas, bet šiuo metu jos geismas tolygus mazgotės. Jis gali daryti, ką nori, juokdamasi ir verkdama pasakė Sigrida, bet turės priprasti, kad ji gulės kaip žuvis ant virtuvinės lentelės, žuvis su randu skersai pilvo.

Jis baigė gerti vyną. Dieve, kiek laiko turėjo prabėgti. Metų metai. Kantrybės, nevilties ir supratimo, kad seksas iš šalies suteiktų trumpą svaigų palengvėjimą, kaip tada, kai pratrūksti pykčiu, bet jį lydėtų nuolatinė pilka sąžinės priekaištų, graužaties ir nusivylimo savim našta. Jis stengėsi neprisiminti Sigridos, su kuria susipažino pašėlusiame Lafboro universiteto vakarėlyje, Sigridos, kuri paskatino jį linksmai nustebti: „Ar sveika – turiu omeny, ar įprasta, – taip nežabotai dulkintis?“ Jis bandė galvoti apie meilę, meilę jai, meilę Marielai, įtikinėjo save, kad yra žmogus, neprikaustytas prie pamišėlio, kaip kažkas kadaise pavadino nenumaldomą lytinį potraukį.

O dabar štai kur jie visi atsidūrė. Marielai aštuoneri ir ji griežia violončele. Sigrida solidžios, turinčios puikią reputaciją laboratorijos viršininko pavaduotoja. Jis gerai uždirba, vertinamas darbe ir negali įsivaizduoti savo gyvenimo be santuokos, nors ji ir ne tokia, kokia žadėjo būti. Gal iš įpročio? O gal tokios tos santuokos? Galbūt po požeminių smūgių lieka savotiški jausmų randai, bet kūnas kruta toliau, apsiprasdamas su kryžiaus keliais ir pasiaukojamai tikėdamas ateitimi, kaip būdinga žmonių padermei.

Edvardas grįžo į virtuvę. Sigrida prie kriauklės plovė salotas, o Mariela buvo prisiglaudusi prie motinos iš užpakalio, lyg nenorėtų niekur paleisti. Staiga jam sudrebėjo rankos, pamanė, kad balsas, jei ką nors sakys, bus prismaugtas ir nelygus, todėl stovėjo su tuščia taure rankoje ir mąstė, kad jei iš tikrųjų viskas, ko tau reikia, yra meilė, žmogaus išlikimo receptas be galo sunkus ir sudėtingas.

Vėliau Mariela pašaukė jį, kad palinkėtų jai labos nakties. Jai reikėjo šuns. Iš kišenpinigių ji nusipirko šuns švilpuką, pririšo jį prie žėrinčio batraiščio ir pakabino ant baltai nudažytos švediškos lovos bumbulo, o kai būdavo pasiruošusi gulti, iškviesdavo jį bučinio įsakmiai pūsdama.

Mariela sėdėjo lovoje žirniukais marginta pižama, lygiai sušukuoti šviesūs plaukai krito kaip užuolaida. Lova buvo pilna minkštų žaislų, o pasukama naktinė lempa metė ant sienų ir lubų žvaigždiškus pavidalus.

– Tėti, – prabilo Mariela.

Edvardas atsisėdo ant jos lovos.

– Ai, – tarė ji ir patraukė kojas.

– Nenorėtum atsigulti?

Mariela atsargiai palindo po antklode, kad nenumestų žaislų.

– Tėti…

– Taip.

– Šuo…

– Mieloji, mes aiškinome. Daug kartų. Nedora taip elgtis su šunimi, juk mūsų visų kiaurą dieną nebūna. Šunims vieniems blogai.

– Tada tiek to, – tarė Mariela sunerdama rankas. – Verčiau pagalvokime, ką daryti, kad tu liktum namie. Susilaukim kūdikio.

– Mieloji…

– Klausyk, – tarė Mariela, – žinau, ką jums daryti. Aš pernakvosiu pas Indirą, o judu su mama galėtumėt jį padaryti. Aš labai labai noriu mažiuko.

Edvardas uždėjo ranką ant jos pilvo po antklode.

– Mieloji, tai ne taip paprasta…

– Tu visada taip sakai.

– Nes tai tiesa, – atsakė Edvardas.

– Mama sako, kad nebeturi kūdikių kiaušinėlių…

– Maždaug taip.

– O jeigu man nepatinka būti vienturte?

– Tada man labai liūdna, – pasukčiavo Edvardas, žiūrėdamas į dukterį.

Mariela atsiduso, pakėlė rankas ir sunėrė prieš veidą.

– Ar tėvams reikia sakyti viską?

– Kol esi maža, neblogai jiems sakyti daugmaž viską. Kad jie galėtų padėti.

– Bet tu nepadedi, – atkirto Mariela. – Tu tik sakai ne, ne, nieko neišeis, nieko nebus. Iš tikrųjų tu nedarai nieko, kas man padėtų.

Edvardas pasilenkė prie dukters. Įsirėmė rankomis į pagalvę abipus jos galvos.

– Tu įžūli mergiotė, Mariela Brinkli.

Ji šyptelėjo jam.

– Kai užaugsiu…

– Taip.

– Turėsiu daug kūdikių, šunų, o gal ir beždžionę.

– Vargu ar aš norėsiu pas tave svečiuotis.

Mariela pakėlė smakrą bučiniui.

– Turėsi. Prižiūrėsi juos visus, kol aš dirbsiu.

Edvardas, lenkdamasis jos bučiuoti, sustingo.

– Dirbsi? Tu dirbsi?

Mariela trumpam užsimerkė, lyg jis būtų nepakeliamai nuobodus.

– Žinoma, dirbsiu, – atsakė ji.

Virtuvėje stovėjo Sigrida su telefonu rankoje.

– Mariela užsimetė daryti karjerą, o mes tuo tarpu turėsime prižiūrėti jos beždžionę, – pasakė Edvardas.

– Mielai, – atsiliepė Sigrida ir vėl padėjo telefoną krautis. – Šarlotė.

– Kas?

– Skambino. Kol tu buvai pas Marielą.

– Ir ką?

– Ji nori mus pakviesti pietų, – atsakė Sigrida, – kai kitą savaitgalį atvažiuos tavo tėvai.

– Dieve. Mes nepratę…

– Ji labai susijaudinusi.

– Nes mus visus kviečia pietų?

– Dėl kažko, – atsakė Sigrida. – Nesupratau, dėl ko. Vargu ar dėl Ralfo.

– Kodėl Ralfo?

Sigrida pradėjo rinkti lėkštes nuo stalo.

– Ralfas pas juos.

– Su Šarlote ir Luku?

– Taip. – Ji dirstelėjo į jį. – Rodos, jis įkaušęs.

Edvardas prispaudė prie kaktos kumščius.

– Suteik man stiprybės…

– Šarlotė pasakė paklosianti jam ant sofos. Jai, rodos, buvo juokinga.

– Gaila, kad man ne…

Vėl suskambėjo telefonas. Edvardas žengtelėjo jo paimti, bet Sigrida jį sulaikė ir aplenkė.

– Alio… – ištarė ji. – O, Reičele, – pridūrė tyčia atsainiai.

Edvardas mašinaliai ištiesė ranką prie telefono. Sigrida nusišypsojo jam ir atsuko nugarą.

– Deja, nežinau, – pasakė Sigrida anytai. – Ne, Edvardas išėjęs į dalykinę vakarienę, o Mariela miega…

Stojo trumpa tyla, paskui Sigrida pasakė:

– Edvardas labai stengėsi, kad Ralfas būtų pakviestas šio pokalbio. Dabartinėmis aplinkybėmis tai nėra lengva.

Edvardas priėjo prie Sigridos ir apkabino ją per liemenį iš už nugaros. Su palengvėjimu pajuto, kad netrukus ji suglebo jo rankose. Girdėjo smarkią motinos kalbą, lyg klausytųsi jos per sieną ar po antklode.

– Negirdėjau, kad jis būtų padėkojęs Edvardui, – pasakė Sigrida. – Negirdėjau, kad jis būtų supratęs, jog jam padaryta paslauga.

Edvardas įsikniaubė Sigridai į kaklą.

– Ko gero, negaliu jums padėti, – tarė Sigrida. – Gaila, kad Petra irgi nieko nežino. Neabejoju, kad parsiras. Gal švenčia? Taip, taip, žinoma. Pasakysiu Marielai. Ji irgi perduotų bučinių, jei nemiegotų. Taip, ačiū. Bučiuoju jus ir Antonį.

Ji išjungė telefoną.

– Tu mane išgelbėjai, – pasakė Edvardas jai į kaklą.

– Smulkmena…

– Kodėl nepasiūlei paskambinti Lukui?

Sigrida apsisuko jo glėbyje.

– Nenorėjau, – atsakė.

2 Krizė (pranc.).

DEVINTAS SKYRIUS

Reičelė pasakė vairuosianti mašiną iki Londono. Antonis sutiko, ji žinojo, kad sutiks, ir tylomis sėdėjo šalia jos, viena ausimi klausydamasis per radiją klasikinės muzikos ir žiūrėdamas pro langą į debesis ir gamtovaizdį – net į šiaurės rytų Londono kraštovaizdį, o ji vairuodama galėjo galvoti.

Jai reikėjo pagalvoti. Svarstė jau daug dienų arba viena, arba balsu Antoniui, bet šis nenorėjo įsijausti, vengė jos arba todėl, kad pats nenutuokė, ką manyti, arba todėl, kad neketino jos užjausti ir nebuvo linkęs ginčytis. Antonis niekada nemėgo analizuoti. Visą bendrą gyvenimą, iškilus bendravimo sunkumams, Antonis nutaisydavo užguitą šuns, kuris verčiamas vaikščioti ant užpakalinių kojų, miną, suglumusią, šiek tiek prislėgtą, ir droždavo į studiją. Jei Reičelė vydavosi jį, trokšdama išnagrinėti padėtį ir rasti paaiškinimą, jis daugių daugiausia ištardavo: „Negi negalim palaukti ir pažiūrėti, kas bus? Negi negalim palaukti?“

Reičelė suprato, kad laukti nemoka. Visą gyvenimą, nuo pirmųjų savimonės prošvaisčių vaikystėje, ji žinojo, kad jos stulbinama energija turi trūkumą – nekantrybę. Kliūtys uždegdavo ją it raketą, skatindamos sukti galvą, mintimis visur nardyti ir ieškoti sprendimo, kuris būtų neišvengiamai susijęs su uoliu jos pačios dalyvavimu. Reičelės siela ir kūnas dievino veiklą, praktiškus ir greitus atsakymus į sunkiai sprendžiamus klausimus, o jei nepavykdavo iškart rasti sprendimo, bejėgiškumas ją sugniuždydavo. Beveik po keturiasdešimties metų patirties ji žinojo, kad bus nuvilta, ir vis dėlto paprašė pagalbos Antonį, o šis kaip paprastai neslėpė, kad padėti negali.

Blogiausia būdavo, kai rūpesčių pridarydavo Ralfas. Edvardas pernelyg nesiskyrė nuo daugumos, Lukas buvo palyginti jaunas ir viltingas, todėl Reičelei kėlė mažiau nerimo negu Ralfas. Bet Ralfas buvo apsigimęs kelti nerimą, be to, visiškai nesuvokė, kad ji be paliovos bent šiek tiek dėl jo graužiasi, lyg jis būtų dantų skausmas, paprastai pakenčiamas, bet turintis polinkį nei iš šio, nei iš to paūmėti ir tapti baisios gėlos priežastimi. Ją ištiko kančios priepuolis, kai bankas atsisakė duoti jam paskolą, ir kančia, atslūgusi sužinojus apie pokalbį dėl darbo, vėl padidėjo Ralfui dingus, nors jam buvo pasiūlytas darbas, ir niekam netoptelėjo pasakyti Reičelei, kad jis girtas miega ant Luko sofos ir nenutuokia, kaip susitvarkys, praleisdamas mažiausiai dvylika valandų darbe ir dar beveik tris į jį važiuodamas iš namų, kuriuose lieka žmona su vaikais.

Reičelė bandė pasikalbėti su Petra. Petrai, švelniai tariant, būsimas darbas buvo nė motais. Ji stovėjo virtuvėje ir siutinamai išsiblaškiusi plikė Reičelei arbatą, o Barnis ramiai šliaužiojo grindimis, kišdamas į burną ir rydamas visokias atliekas.

– Man nesvarbu pinigai, – pasakė Petra. – Man niekada nerūpėjo pinigai. Aš pripratusi gyventi be pinigų.

Reičelė giliai įkvėpė ir nusuko akis nuo Barnio ant grindų.

– Taip buvo anksčiau, – pasakė ji Petrai. – Tu buvai studentė, tau reikėjo galvoti tik apie save. Dabar turi vaikus. Turi namą. Turi pareigų. Nesi laisva ir negali leisti sau malonumo niekinti pinigus.

Petra neatsakė. Ji padėjo arbatą prieš Reičelę ir neskubėdama pasilenkė prie Barnio ištraukti jam iš burnos plastikinio butelio kamščio. Jos laikysena, kiekvienas judesys rodė Reičelei – ji neketina apie tai kalbėti, kaip ir apie pasiūlymą persikelti arčiau stoties, kad Ralfui būtų lengviau važinėti į darbą.

– Aš negaliu palikti jūros, – pasakė Petra. – Kadaise, kai dar negyvenau prie jos, būčiau galėjusi, bet dabar negaliu. Geriausia vieta, kurioje kada nors gyvenau, buvo Žvirgždo gatvė. Ralfui tai irgi buvo geriausia vieta. Mes buvome labai laimingi Žvirgždo gatvėje. Jūra bangavo vos ne svetainėje.

Reičelė pajuto, kaip visą kūną sutraukė iš įtampos. Ji turėjo tiek daug pasakyti, tiek daug priminti apie praktiškumą, sveiką protą, atsakomybę, brandą, tačiau nebuvo prasmės. Ji išgėrė arbatą, susirado Kitą, pakerėtą spoksantį į televizorių, pabučiavo atsisveikindama, parvažiavo namo, dar labiau susijaudinusi, ir pamatė, kad Antonis pasiryžęs su ja neprasidėti.

– Mes kalbame apie tavo sūnų! – rėkė Reičelė. – Tavo sūnų ir marčią, kurie nenori – ne, atsisako – galvoti apie tikrovę ir būsimus tokio gyvenimo padarinius!

Antonis studijoje piešė negyvą kurmį, kurį, rausiantį mažučių kalvelių virtinę vejoje, jam pavyko sugauti spąstais. Kurmis gulėjo ant gelsvo popieriaus lapo nė kiek nesužalotas, skirtos rausti priekinės letenos pusiau suriestos, lyg jis vis dar kastų.

– Tai jų gyvenimas, – atsakė Antonis, piešdamas toliau.

– Bet jie turi vaikų, to negalima nepaisyti, o jei jie nepersikels arčiau stoties, Ralfas naktį nebegrįš namo, o tada…

– Liaukis, – tarė Antonis.

– Negaliu patikėti, kad tau nerūpi…

Antonis brūkštelėjo per piešinį smiliumi.

– Man rūpi. Rūpi ne mažiau kaip tau. Bet rūpinimasis nesuteikia teisės kištis.

– Kaip drįsti…

– Daugiau aš apie tai nekalbėsiu, – pareiškė Antonis. – Nei dabar, nei rytoj ir tikrai ne mašinoje, važiuodamas į Londoną šalia tavęs it spąstuose.

Taigi jie kartu automobilyje, radijas įjungtas, kad būtų smagiau, prie vairo Reičelė, važiuojanti taip, kad Antonis atkreiptų dėmesį, nors ji žino: jis tylės kaip vandens į burną prisisėmęs. Ji nusprendė nekalbėti, puikiai pažino save per šitiek dešimtmečių, mat iš baimės kalbėdavo piktai, o jei pyktis, sukeltas nerimo dėl Ralfo ir Petros, prisidės prie pagiežos dėl sekmadienio pietų, kuriuos ji bus priversta valgyti Šordiče, o ne prie savo didelio įprasto virtuvinio stalo, ko gero, prišnekės dalykų, kuriais vėliau tikrai nesididžiuos. Todėl įnirtingai važiavo, o šalia sėdintis Antonis stengėsi atsiriboti nuo jos tūžmingos tylos ir sąmyšio sieloje dėl šeimos gyvenimui gresiančių audrų, žiūrėjo į debesis ir svarstė, kaip juos būtų nutapę Konstablis, Terneris ar Visleris.

Lukas padarė stalą, prie kurio tilptų septyni žmonės: uždengė mažą juodą valgomojo staliuką medienos plaušų plokšte, nepanaudota perstatant studiją. Šarlotė norėjo, kad prie jo sėdėtų vienuolika žmonių, o ne septyni, bet Lukui po antros alkoholiu trenkiančio Ralfo nakties ant sofos įkyrėjo remti jį su Petra prie sienos dėl protingo atsakymo į kvietimą, ir jis pareiškė, kad išsiversią ir be jų.

– Bet man reikia vaikų, – tarė Šarlotė.

– Nereikia. Barnis apverstų butą aukštyn kojomis, kiek pasiektų, o Kitas zirztų ir triukšmautų dėl valgio.

– Man nesvarbu…

– O man svarbu, – atkirto Lukas.

Stojo trumpa tyla, paskui Šarlotė atspėjo:

– Tu nerimauji, kad atvažiuoja motina.

– Ne…

– Lukai…

– Niekada nesu kvietęs tėvų pavalgyti, – tarė Lukas. – Niekada. Per visą savo gyvenimą.

– Na…

– Mes visada važiuodavom namo. Važiuodavom namo pavalgyti. Štai ką mes darydavom. Visada.

– Todėl verta dėti pastangas…

– Aš dedu pastangas!

Šarlotė valandėlę luktelėjo, paskui pasakė:

– Negiežk apmaudo ant manęs, mažuti.

Lukas pažvelgė į ją. Irzliai sudejavo ir skėstelėjo rankomis.

– Ne tu kalta…

– Tai kas?

– Visa… visa, kas pastaruoju metu atsitiko. Ralfas, mūsų atsisakymas važiuoti į Safolką, kūdikio nutylėjimas…

– Šiandien pasakysim. Šiandien jie sužinos.

– Savo motinai pasakei praėjusį savaitgalį, – liūdnai pasakė Lukas.

– Aš su ja susitikau, – pasakė Šarlotė. – Norėjau jai pasakyti pati ir susitikau.

– Tris savaitgalius iš eilės leidai pas motiną…

– Skaičiavai?

– Ne, – atsakė Lukas. – Bet mama suskaičiuos.

Šarlotė išskleidė besiplaikstančią baltą dvilinką paklodę ir užtiesė ja stalą.

– Ar nupirkai kokakolos Marielai? – paklausė ji.

– Keiti temą?

Šarlotė pasilenkė prie stalo lygindama paklodę. Ji pasipuošė trumpute pilko gazo palaidinuke ir baltų nėrinių šortukais. Kojos buvo įstabios. Staiga Lukas įsivaizdavo, kaip šios kojos švytruoja pro tėvą ir vyriausią brolį.

– Ketini taip vilkėti? – paklausė.

Šarlotė atsitiesė. Plaukus buvo susiglosčiusi ir įsisegusi didžiulius perlų auskarus.

– Žinoma. Drabužiai nauji.

Lukas liūdnai atsiduso.

– Jie prašmatnūs. Tu prašmatni. Tiktai…

Šarlotė sukikeno, apėjo stalą ir apsivijo Luko kaklą.

– Drabužiai turi atitraukti dėmesį nuo šlykščių pietų. Kaip manai, pavyks?

– Jei per pietus nebus vaikų, – pareiškė Mariela, – visiškai neturėsiu ko veikti.

– Neškis žaidimą, – patarė Sigrida, – arba knygą.

Ji stovėjo vonios kambaryje ir dažėsi, o Mariela, jau apsirengusi, sėdėjo greta jos tuščioje vonioje ant taburetės, kurią tam reikalui atsinešė.

– Jei važiuotume į Safolką, turėčiau daugybę darbo, – tarė Mariela. – Safolke visada turiu daugybę darbo.

– Matai, teta Šarlotė…

– Ji prašė vadinti ją Šarlote…

– Šarlotė nori parodyti mums savo naują butą ir pavaišinti.

– Bus keista, – tarė Mariela.

– Nebūtinai.

Mariela prisimerkusi pažiūrėjo į motiną.

– Indiros mama nubrėžia nuo akių linijas kaip sparnelius. Mažus plazdančius sparnelius.

– Indiros motina labai įspūdinga.

– Ji mūvi milijoną apyrankių, – pasakė Mariela. – Ji leidžia mums žaisti su jos papuošalais, užsimauti kojų pirštų žiedus, apykojes – viską, ir plevėsuoti sariais. Ji niekada nesako, oi, koks jukinys, prašom sutvarkyti, nešokinėkit ant mano lovos, atsargiai, neišpilkite ant kilimo nagų lako. Niekada nesako.

– Tai gal daugiau laiko praleistum tenai, užuot kvaršinusi galvą man?

Mariela pakreipė galvą.

– Man patinka tau kvaršinti galvą.

– Pastebėjau, – tarė Sigrida ir pasilenkė prie veidrodžio su blakstienų suktuku rankoje.

– Kodėl mes negalime turėti kūdikio? – paklausė Mariela.

Sigrida paraitė ir prispaudė akies blakstienas.

– Ko gero, aš tam netinkama, – atsakė ji.

– Tinkama, – atkirto Mariela. – Mane pagimdei.

Sigrida prikišo suktuką prie kitos akies.

– Pagimdžiau. Bet sunkiai. Vienos moterys gimdo lengvai ir labai tam tinka. Jų kūnas tam pritaikytas. Matai, mes visi esame truputį kitokie.

– Bet gydytojai tau padėtų, – išmintingai pasakė Mariela. – Kūdikių gydytojai. Tam jie ir yra.

– Vis tiek nieko gero.

– Kuri tavo kūno dalis netinkama?

Sigrida padėjo suktukus ir paėmė blakstienų tušą.

– Galva, mieloji.

– Vaikai gimsta ne galvoje.

– Bet mintys ir jausmai gimsta galvoje, – atsakė Sigrida. – Ypač kai nešioji kūdikį. Niekada nesi tik kūnas, esi dar ir protas. Juk mąstai visą laiką, tiesa? Ir turi prisiminti, kad kai kurių žmonių mintys ir jausmai slogūs, tu tokių galbūt nepatyrei, bet vis tiek privalai juos užjausti.

Mariela atsistojo ir išsiropštė iš vonios.

– Kaip senelė? – nerūpestingai paklausė.

Sigrida liovėsi dažytis ir atsisuko.

– Ką?

Mariela pasilenkė išimti taburetės.

– Senelė pagimdė tris vaikus, taigi jai atrodo, kad tai lengva.

– Turbūt.

Mariela pastatė taburetę ant vonios kambario grindų ir užlipo ant jos, kad būtų aukštesnė už motiną. Iš aukšto jai nusišypsojo.

– Todėl kartais senelė užmiršta užjausti, tarkim, tave. Teisybė?

– Mes norėtume jums kai ką pasakyti, – prabilo Šarlotė.

Ji buvo šiek tiek paraudusi. Apskritai pietūs pavyko, ir nors Reičelė nieko nepagyrė, vis dėlto suvalgė viską, kas buvo lėkštėje, ir net maloniai nustebinta pasakė: „O, su petražolėmis!“ – išvydusi bulvių mišrainės garnyrą. Mariela buvo žavi, juokinga ir visus linksmino neįtikimomis istorijomis apie drauges, Antonis nupiešė visų karikatūras paukščių pavidalu – Šarlotė buvo labai dailus strutis su priklijuotomis blakstienomis ir tinklinėmis kojinėmis, visi aikčiojo, apžiūrinėdami butą ir vestuvių nuotraukas, ir Šarlotė, sugavusi Luko žvilgsnį, suprato, kad jis mano, jog ji neklydo pakvietusi jo tėvus pietų ir parodžiusi jiems, kad sėkmingi šeimos subuvimai įmanomi ne tik Safolko sodyboje. Todėl ji pabarškino po ranka pakliuvusiu šaukštu į savo stiklinę su vandeniu ir paskubomis išpoškino:

– Mes norėtume jums kai ką pasakyti…

Reičelė, sėdinti šalia Luko, palietė jam ranką ir sutratėjo:

– O, mielasis. Dideli laimėjimai darbe?

Lukas stebeilijo į Šarlotę. Atrodė šiek tiek susijaudinęs, lyg laikytų daiktą, kurį su palengvėjimu paleistų iš rankų.

O Šarlotė stebeilijo į Reičelę.

– Ne, – ryžtingai atkirto.

Reičelė atsisuko į Šarlotę.

– Juk ne…

– Kas ne? – grėsmingai paklausė Šarlotė.

– Prašau… – tarė Reičelei Antonis iš kitos stalo pusės.

– Juk ne kūdikis, – beatodairiškai leptelėjo Reičelė.

– Reičele! – sušuko Antonis.

Šarlotė atsistojo. Ji akimirksniu prarado savitvardą.

– Taip, – suriko ji. – Kūdikis! Mes turėsime kūdikį! Kas čia bloga?

– Jūs susituokę dešimt minučių, – Reičelė buvo nepalaužiama. – Negalėjot palaukti?

Kilo triukšmas. Lukas pašoko ir apvertė kėdę – taip skubėjo apeiti stalą, kad būtų šalia Šarlotės, bet Sigrida pribėgo pirma ir ją apkabino. Edvardas su Antoniu užsipuolė Reičelę.

– Kaip tu galėjai?

– Ką tu sau galvoji? Gal su protu susipykai?

– Koks tavo reikalas?

– Dieve, tu tik kliuvinys…

Mariela žiūrėjo. Ji tebesėdėjo ant kėdės prieš senelę ir žiūrėjo. Ji žiūrėjo, kaip motina ir dėdė Lukas apkabina Šarlotę, ir nors matė tik Šarlotės plaukus ir kojas, suprato, kad ši jų glėby verkia, nes senelė kažką leptelėjo, kai reikėjo patylėti. Senelė dabar sėdi nudūrusi akis į sterblę, o tėvas su seneliu pašnibždomis ją piktai bara. Mariela svarstė, ar senelė norėtų atsiprašyti, paskui ėmė spėlioti, ar mama ramina Šarlotę dėl kūdikiams netinkamos galvos, tada prisiminė, jog viskas prasidėjo nuo Šarlotės žodžių, kad ji su Luku turės kūdikį, ir džiaugsmo banga nušlavė Marielą nuo kėdės, ji užsiropštė ant jos ir pasidarė aukštesnė už visus, kaip prieš kelias valandas motinos vonios kambaryje.

Ji suplojo rankomis.

– Liaukitės visi! – sušuko Mariela.

Niekas nekreipė dėmesio.

– Nutilkit, nutilkit! – sušuko Mariela. Pažvelgė į tėvą. Šis jau nebeprikaišiojo senelei, sėdėjo susiėmęs galvą rankomis. Mariela giliai įkvėpė. – Bus kūdikis! – suriko ji.

Antonis pasakė, kad dabar mašiną vairuos jis. Išėmė iš Reičelės rankinuko automobilio raktelius ir atidarė jai keleivio dureles, o ji tylėdama įsėdo ir prisisegė saugos diržą nežiūrėdama, kaip jis sėdasi į vairuotojo vietą ir prisitaiko veidrodėlius. Ji paklausė, ar jis nenorėtų, kad ji parodytų, kaip nuvažiuoti iki greitkelio, o jis padėkojęs atkirto, kad kelio ženklų visiškai pakanka, ir įjungė radiją, gana garsiai, ir juodu taip liūdnai tylėdami važiavo iki pat Safolko.

Kelionė truko pustrečios valandos. Beveik visą laiką Reičelė sėdėjo atsilošusi ant atramos galvai, užsimerkusi ir nusisukusi nuo Antonio. Ji niekaip nesumojo, kaip pradėti pokalbį, o Antonis atrodė taip, lyg bet koks pašnekesys jam būtų labai ne prie širdies. Reičelė retai matydavo jį tokį piktą. Antonis nemokėjo pykti, juolab ant jos. Tiesą sakant, ilgainiui ji įsitikino, kad Antonis jai leistų beveik viską, kad jis ne tik vertina jos savotišką gyvybingumą ir abejonių stoką, šališką sūnų ir vyro gynimą, gebėjimą veikti, bet ir kliaujasi šiomis jos savybėmis. Ji mintimis perbėgo bendro gyvenimo įvykius, kai Antoniui reikėdavo jos paguodos, jos paramos, Edvardo vestuves, Ralfo išvykimą į Singapūrą, Luko klajonių nežinomybės metus, ir bandė ramintis, kad tada Antoniui jos reikėjo, jis pasitikėjo jos blaiviu protu, tiesumu, jos gebėjimu neišsigąsti vaizduotės pramanų. Bandė sau įteigti, kad šiandien ištartus žodžius padiktavo sveikas protas, kad visi taip manė, tik nedrįso pasakyti, bet nieko neišėjo. Bandė sau įteigti, kad Antonio pyktis nepagrįstas, paveiktas liūdno vyriško susižavėjimo Šarlotės grožiu, bet veltui. Ji pasakė sau, kad nesvarbu, ką padariusi, nesvarbu, kaip elgėsi Antonis, ji neverks jo akivaizdoje, ir šitai jai pavyko. Visą ilgą kelią į Rytų Angliją pavargusioje vasaros sekmadienio popietės saulės šviesoje mylia po mylios Reičelė sėdėjo nusisukusi, užsimerkusi, o mintys raitėsi galvoje it knibždančios kirmėlės.

Ant tako prie namų Antonis laukė, kol ji išlips, ketindamas įvaryti automobilį į daržinę, kuri atstojo garažą.

– Man reikės mašinos, – tarė Reičelė.

– Reikės?

– Taip.

– Kur?

– Į Olborą, – atsakė Reičelė.

– Įsivaizduoji, kad ten tave išklausys palankiau? – tarė Antonis, žiūrėdamas į tolį pro priekinį stiklą.

– Ne todėl…

– Ne?

– Man reikia su kuo nors pasikalbėti, – tarė Reičelė, beveik apimta nevilties. – Man reikia pasikalbėti. O su tavim negaliu.

Antonis atidarė vairuotojo dureles ir išlipo.

– Ne. Tikrai negali, – atsiliepė.

Reičelė negrakščiai persiropštė per pavarų perjungimo svirtį ir susmuko ant vairuotojo sėdynės. Ji buvo dar šilta nuo Antonio kūno, ir nuo tos šilumos, skaudesnės nei mintys pakeliui į namus, ji vos nepravirko. Pasukusi degimo raktelį ir pavažiavusi į priekį, ji suvokė, kad sėdynė per toli, o veidrodėliai pakreipti netinkamu kampu, todėl teko sustoti per metrą nuo tos vietos, kurioje Antonis buvo sustabdęs automobilį, ir viską sutvarkyti, o jis stovėjo ir žiūrėjo į ją neperprantama, bet tikrai nepalaikančia mina. Ji nuriedėjo per žvyrą ir pro vartus į kelią, bet tik tada, kai namas ir nejudantis tylinčio Antonio pavidalas dingo iš akių, prapliupo verkti.

Antonis augo su šunimis. Tėvas mėgo spanielius, rausvai rudus su baltymėmis springerspanielius, arba dūkstančius, arba miegančius, ir Antonis manė, kad visos šeimos turi šunis – kaip šaldytuvus, automobilius ir pirmuosius televizorius. Bet Reičelę vaikystėje buvo smarkiai apkandžiojęs šuo, senas pusaklis labradoras, kuriam pasivaideno, kad Reičelė pastojo jam kelią prie dubenėlio su vakariene, todėl ji tarp šunų visada jausdavosi nejaukiai. Pakentė paskutinį Antonio springerspanielį, net sėdėdavo šalia virtuvėje per paskutines ilgas dusulio naktis ant seno skiautinio, bet paskui pasakė jam būsianti dėkinga už pertrauką be šunų. Pertrauka ilgėjo, nes gimė Edvardas, paskui Ralfas, kol galop net Antonis apsiprato su gyvenimu be šuns. Dabar jis beveik nebegalvodavo apie šunis ir tik tokiais atvejais kaip šis, vaikščiojant krantine ir palei upę, tekančią lygiagrečiai su jūra, jam dingtelėdavo, kad šuo maloniai, raminamai ir lengvai išblaškytų viską iš galvos, kad šuniui galima drąsiai ir garsiai sakyti dalykus, kurie triukšmingai reikalauja raiškos ir pablogina padėtį tik išgirsti kito žmogaus.

Takas ėjo pylimu tarp lygumos kairėje ir Ordo dešinėje. Šį taką, prasidedantį prieplaukoje su ramiais vandens po priedanga plotais, ilgomis seklumomis, spiečiais mažų prišvartuotų burlaivių, žvangančių švelniame vėjelyje, Antonis pažįsta visą gyvenimą. Nuo prieplaukos takas vingiavo pro medines pašiūres, kuriose šiokią dieną pardavinėjamos šviežios žuvys, pro švarutę arbatinę su veranda ir mažą baltą buriavimo klubo kubą – visa įprasta, visa amžina, amžinai taip, kaip toliau tarp medžių ir gyvatvorių dunksanti bažnyčia ir pilis. Kai sūnūs buvo mažesni, visi dievino pilį. Ralfas ją pasirinko kruopštaus ir apgalvoto rašinio tema, ir pirmas sakinys buvo: „Pilį pastatė Henrikas II, NEGAILĖDAMAS LĖŠŲ.“ Luką domino naujesni laikai, Antrasis pasaulinis karas, ir jis pavydėjo Antoniui vaikystės jaudulio ardant gynybos įtvirtinimus paplūdimyje, šalinant minas ir nesprogusias bombas. Edvardą, dabar tikrą miestietį, kosmopolitą, domino gamtos mokslas, jis rinko salikornijas ir gvaizdes, mokėjo atpažinti kirų rūšis iš kojų spalvos, jis valandų valandas tupėdavo lygumoje prie pylimo laukdamas, kol pilkieji kiškiai pradės boksuotis per pavasario tuoktuvių žaidimus.

Nėra prasmės lyginti praeities su dabartimi, mąstė Antonis, leisdamasis stačiu pylimo šlaitu, ir atsisuko pažiūrėti į baltą burės geležtę, ramiai slenkančią kitame gale. Anuo metu trims jo sūnums nebuvo nė dvylikos metų. Dabar beveik visiems trims per trisdešimt. Maži vaikai – maži vargai, dideli vaikai – dideli vargai. Jam kėlė pasibjaurėjimą ši diena, skandalas, varginanti kelionė, Luko ir Šarlotės nerūpestingumas, savanaudiškas Ralfo abejingumas visiems, išskyrus save, kaip Reičelė elgiasi – nevaldo nei minčių, nei liežuvio. Jam atrodė, lyg būtų purvinas, apkartęs, suterštas, ir jis ėmė ilgėtis įsivaizduojamo šuns, bėgančio priekyje taku per kviečių lauką ir taip susikaupusio sekančio pėdsakus, kad jam daugiau niekas nebesvarbu. Toks paprastumas ramintų. Primintų Antoniui, kad gyvenimas – ne vien nesusipratimai, trūkusi kantrybė ir įžeisti jausmai.

Staiga iš kviečių už kokio metro pasigirdo šaižus tęsiamas paukščio klyksmas. Antonis sustingo. Ant kviečio varpos, o ne ant nendrės viršūnės kaip paprastai, tupėjo nendrinė starta, mažesnė už Antonio plaštaką, ryškiai brūkšniuotas ir šlakuotas kūnas, juoda kaip angliukas galva, papuošta balta apykakle ir juokingais ūsais. Antonis laukė. Paukštis tikrai jį pamatė. Matyt, netoli lizdas, prie pat žemės, taurelės pavidalo, su pustuziniu kiaušinių, iš kurių išsiris rudi jaunikliai juodais ir baltais ūsais nuo snapo pamato. Paukštis ir žmogus nejudėjo vasaros vakarą stebuklingą sekundžių amžinybę, paskui paukštis vėl keistai sukliko ir neskubėdamas nuskrido į nendryną už pylimo. Antonis žiūrėjo jam įkandin. Atsiduso.

– Ačiū, – padėkojo orui.

Reičelė grįžo tik sutemus. Antonis įsipylė stikliuką viskio su vandeniu ir nusinešė į studiją, ketindamas atsidėti darbui, pajuto, kad nieko nebus, grįžo į virtuvę, išskleidė sekmadienio laikraščius ir bandė skaityti, nežvilgčioti per dažnai į laikrodį ir neįsipilti antro stikliuko viskio.

Reičelė taip metė automobilio raktelius ant virtuvės stalo, kad šie žvangtelėjo.

– Labai atsiprašau, – pasakė nežiūrėdama į Antonį.

Jis stebeilijo į laikraštį.

– Aš irgi, – atsiliepė.

– Tiesą sakant, nelabai noriu apie tai kalbėti…

– Maniau, nori…

– Norėjau, – atsakė Reičelė, – bet noras išblėso. Stovėdama jų virtuvėje, suvokiau, kad ir ji man įkyrėjusi, ir aš pati… ir toks mano elgesys. Ir gerai.

Antonis pakėlė akis. Reičelė tebestovėjo ten, kur sustojo įėjusi. Atrodė išvargusi ir susiglamžiusi, plaukai susitaršę, lyg būtų miegojusi dulkiant.

– Ką turi omeny?

Reičelė lėtai atsisuko. Nenoromis nusišypsojo.

– Na, jiems buvo neįdomu…

– Ką?

– Nuvažiavau per maudymo laiką. Ralfas maudė vaikus. Šį bei tą padėjau, paskaičiau Kitui, paskui nulipau žemyn, Petra piešė prie virtuvės stalo, o Ralfas sėdėjo kabinete. Pasakiau Petrai apie kūdikį, o ji nė akių nepakėlė, tik tarstelėjo: „Greitai apsisuko.“ O aš kvailai leptelėjau: „Tu irgi“, ji neatsakė, piešė toliau, paskui žemyn nulipo Ralfas ir pasakė: „Ačiū, kad aplankei, mama“, ir aš supratau, kad… kad jie mane, galima sakyti, išvaro.

Antonis lėtai pakilo nuo stalo.

– Tai kur buvai?

– Prie jūros…

– Kur?

– Pasistačiau mašiną Žvirgždo gatvėje, – atsakė Reičelė. – Kur, anot Petros, juodu su Ralfu buvo tokie laimingi.

Antonis priėjo ir atsistojo šalia.

– Nevykusi diena…

– Tikrai…

Jis norėjo pasakyti: „Turi juos paleisti“, bet paskui jam toptelėjo, kad abu pernelyg pavargę, o po tokių žodžių neišvengiamai kiltų ginčas, turbūt Reičelė pati supranta, tik nenori, o gal negali prisipažinti po sunkios dienos. Todėl jis stovėjo žvilgčiodamas į ją, ir ji po valandėlės paklausė:

– Kas nors skambino?

– Vaikai? Ne.

– Maniau, gal Lukas.

– Ne.

– Ar Edvardas.

– Ne.

– Sigi…

– Liaukis, – sudraudė Antonis. – Aš geriu viskį. Nori?

Reičelė papurtė galvą. Apžvelgė virtuvę, spalvas, sukauptus daiktus, puodukų eiles ant medinių kablių, didelį molinį vaisių dubenį, randuotas pjaustymo lentas.

– Kaip čia viskas sena, tiesa?

– Reičele, nereikia. Jau vėlu. Mudu pernelyg pavargę…

Ji dirstelėjo į jį, ir jam prieš akis staiga iškilo mergina, kuriai jis padovanojo žiedą su akvamarinu, kadaise priklausiusį jo senelei, mergina, kuri žinojo, ką daryti su juo, su Sąvartynu, su tyliai griūvančiu tėvų namu.

– Gulti, – tarė Antonis ir uždėjo ranką jai ant peties. – Nieko jau nebenuveiksime, belieka užbaigti dieną.

Reičelė atsitraukė, ir vyro ranka nuslydo jai nuo peties. Ji paėmė automobilio raktelius ir metė į vaisių dubenį prie bananų.

– Gerai, – tarė.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Kol Petra su vaikais krapštėsi darže, Ralfas išsitraukė iš miegamojo spintos visus senus kostiumus. Taip jų ir neperkraustė iš savo kambario tėvų namuose į Žvirgždo gatvę, bet kai kėlėsi į Olborą, atvažiavo Reičelė su kostiumais plastikiniuose ir brezentiniuose maišuose ir pasakė, kad jis dabar rimtai nusiteikęs pradėti šeimos gyvenimą, taigi turi pasiimti savo turtą.

Ralfas šiek tiek nustebo. Reičelė atvežė jo kostiumus, bet neatvežė vaikiškų knygų, žaislinės tvirtovės ir raktų kabyklos – jo pirmo darbų pamokos gaminio mokykloje. Jis paėmė kostiumus manydamas, kad tai motinos užuomina, jog būsima tėvystė – rimtas reikalas, kaip pakliuvo sukišo juos į mažos savo ir Petros spintos galą ir pamiršo, kaip pamiršo vaikystės atminus, kuriuos motina, regis, trokšta pasilikti. Taigi išmetė tuos kostiumus iš galvos, Luko vestuvėms kažką net išsinuomojo, ir tik tada Petra ramiai pasakė: „Bet tu turi kostiumą. Tu turi kelis kostiumus.“

Jie visi čia, tamsiai mėlyni ir tamsiai pilki, sumaigyti ant nepritaikytų pakabų, su Singapūro siuvėjų, puikiai nukopijavusių du angliškus kostiumus, kuriuos jis atsivežė, etiketėmis. Vargšai jo kostiumai atrodė nekaip, suglamžyti ir neprižiūrėti, nešvarus pamušalas, šiukšlių pilnos kelnių kišenės, o rankogaliai be sagų. Ralfas numetė džinsus ant grindų ir pakėlė viršutines pilkas šviesiais ruoželiais plonos vilnos kelnes. Apsimovė jas ant senų boksininko trumpikių ir plonų turgaus kioske pirktų puskojinių. Susisegė liemenį, užtraukė užtrauktuką. Kelnės puikiai tiko, lygiai gulėjo ant plokščio pilvo, vos lietė šlaunis, bet buvo gana laisvos – jis įsikišo rankas į kišenes ir rado pusę „Singapore Airlines“ lėktuvo bilieto ir penkiasdešimties Singapūro dolerių banknotą. Jis pažvelgė į banknotą ir paskendo prisiminimuose. Galvojo apie savo butą didžiuliame Sodų gatvės daugiabutyje, prisiminė milžinišką žvilgaus gludinto akmens atrijų ir stiklinę lifto koloną, tyliai kylančią tarp skaisčiai žalių džiunglių medžių. Galvojo apie banko sandorių sudarymo kabinetą, jame visi klykdavo į ausines dešimt valandų per dieną. Galvojo apie paplūdimius savaitgaliais, kur vienas sėdėdavo ant smėlio žiūrėdamas, kaip į Singapūro sąsiaurį staiga panyra saulė, ir mąstydamas, kad už šitos mėlynos jūros driekiasi pirma iš begalinių Indonezijos salų. Užsimerkė. Staiga taip užsigeidė laisvės, kad jam užkando žadą.

Vėl įsikišo į kišenę penkiasdešimties dolerių banknotą ir atsimerkė. Pažvelgė į save siaurame veidrodyje, kurį prikalė ant miegamojo durų – jo apačią Kitas papuošė „Statybininko Bobo“ lipdukais. Mūvėdamas kostiumo kelnėmis, atrodė visiškai kitaip, nors tamsiai žali marškinėliai buvo nuskalbti ir ištampyti, o jis pats dvi dienas nesiskutęs. Susirado švarką ir apsivilko. Net suglamžytas, net prie senų marškinėlių kostiumas buvo puikus. Jis ištiesė pečius. Su kostiumu atrodė tvirtas ir valdingas. Įkvėpė. Ėmė spėlioti, ar dar turi marškinių ir batų. Prisiekė daugiau niekada nenešioti kaklaraiščio, bet marškiniams be jo kažko trūko, kaklaraištis – paskutinė smulkmena. Kaip rankogalių sąsagos. Ar jos dar nešiojamos? Ar jis dar jų turi?

Vienomis kojinėmis, bet su kostiumu Ralfas nutipeno į virtuvę. Pripylė į virdulį vandens. Nebuvo nei alkanas, nei ištroškęs, bet prisiminimai sujaudino, kai kurie nudžiugino ir paakino į darbą, tai reikia atšvęsti, bent kavos išgerti. Prisiminė, koks laimingas buvo Singapūre, kaip lengva buvo įkinkyti įgimtus gabumus ir būti atsakingam tik už tai, kad jie būtų tinkamai pritaikomi, o paskui būti laisvam, vakarais, savaitgaliais, gyventi, kaip nori. Svarstė, negi nuoširdžiai tikėjo, kad persisotino tokio gyvenimo, ir jam buvo nuobodu, kaip jis galėjo apgalvotai viskam atsukti nugarą. Prisiminė, kaip išmetė kaklaraištį – ko gero, net „Hermes“, pirktą Čangi oro uoste, – į bendrovės šiukšlių dėžę, ir nusistebėjo dėl savo kvailumo. Ką jis sau galvojo?

Apžvelgė virtuvę. Tai nebuvo Petros virtuvė, kaip, tarkim, motinos virtuvė buvo motinos. Tai buvo jų virtuvė ar bent virtuvė, kurią jis su Petra sukūrė iš mielo kvadratinio kambariuko su kriaukle ir virykle. Jis nudažė sienas mėlynai, kad Petra galėtų jas papuošti paukščiais, debesėliais ir žvaigždynais, o baldus jie nerūpestingai susipirko šen bei ten ir apstatė jais kambarį taip, kad būtų patogu, nors ir nelabai gražu, o paskui tiesiog gyveno, skalbinių krūva turėjo savo vietą, virdulys, dribsnių dėžutės ir plastikiniai berniukų puodeliai irgi. Ar jis to pasiges? Jei teks palikti šią virtuvę, šį namą ir kraustytis kitur, kad su šiuo kostiumu, marškiniais, kaklaraiščiu ir rankogalių sąsagomis galėtų kasdien važinėti traukiniu į stiklo ir plieno pasaulį, šią akimirką jam dvelkiantį nostalgiška Singapūro prabanga, negi iš tikrųjų jam šitai rūpės?

Atsidarė virtuvės durys į lauką. Įėjo Kitas Žmogaus Voro marškinėliais, nešinas žemėta morka ir lazda. Atkišo morką.

– Žiūrėk!

– Žiūriu…

– Aš išroviau, – pasigyrė Kitas.

– Puiku. Dabar valgysi?

Kitas numetė morką ant grindų.

– Ne.

– Oho, – pasakė Petra iš tarpdurio. – Tik pažiūrėkit…

Ralfas nutaisė išdidžią pozą.

– Kaip manai?

Petra nešė Barnį. Pasilenkė nuleisti jo ant grindų ir šis iškart nuropojo prie Kito numestos morkos.

– Ne mano skonio, – atsakė Petra, – bet gražu.

– Gal gali išlyginti?

– Gerai…

– Neturiu marškinių…

Petra vėl išėjo į lauką ir grįžo su pintine daržovių.

– Žiūrėk.

– Kitas man sakė…

– Kitas jas tik rauna. Aš jas išauginau. Išauginau morkų, špinatų, ridikėlių, salotų.

Ralfas perėjo per virtuvę ir pažiūrėjo į pintinę.

– Įspūdinga.

– Man patinka, – tarė Petra.

– Daržas?

– Auginti daržoves.

Ralfas grįžo prie virdulio.

– Gal rasime namą su sodu. Dideliu, kuriame galima auginti daržoves.

– Man patinka šitas daržas, – tarė Petra.

Barnis graužė žemėtą Kito morką. Kitas stovėjo prie stalo, apžergęs lazdą kaip arkliuką, ir kišo lego detales į skrebučių laikiklį. Ant stalo gulėjo Petros eskizų albumas, keli laikraščiai, plaktukas, stovėjo pora stiklainių, pieno pakelis ir dubenėliai su pridžiūvusiais pusryčių dribsniais. Petra padėjo pintinę ant eskizų albumo.

– Šis namas tinkamas, – pasakė ji.

Ralfas iš folijos pakelio įbėrė į kavavirę kavos, užplikė verdančiu vandeniu iš virdulio ir vėl uždėjo dangtelį. Paskui lėtai, atsargiai pastūmė žemyn ir pasakė:

– Uždirbsiu mažiausiai šešiasdešimt tūkstančių. Iš pradžių. Po trijų mėnesių bandomojo laikotarpio daugiau.

– Negaliu tiek daug įsivaizduoti.

– Teks, – tarė Ralfas.

Petra pasilenkė, paėmė iš Barnio morką, nubraukė žemes į savo marškinėlių apačią ir grąžino jam.

– Tai nesvarbu.

– Kas nesvarbu? – paklausė Ralfas.

Petra patrynė rankas į marškinėlių priekį.

– Pinigai, – atsakė.

Ralfas paliko kavą ir per virtuvę nuėjo prie jos. Atsistojo šalia ir tarė:

– Mums reikia pinigų, mieloji.

– Tik trupučio…

Ralfas apkabino ją ir atsuko į save.

– Petra. Pirma pamoka. Jei neturi pinigų, neturi namų, nevalgai, neturi drabužių. Antra pamoka. Jei neturi darbo, neturi pinigų minėtiems dalykams. Aišku?

Petra linktelėjo, nežiūrėdama į jį.

– Tu nedirbi… – pasakė jis.

– Galėčiau. Dirbau.

– Taip. Bet dabar nedirbi. Nedirbi nuo tada, kai gimė Kitas. Man tai netrukdo. Gali nedirbti. Bet vienas mūsų turi dirbti, aš dirbau ir vėl dirbsiu.

– Taip.

– O gyvendamas šiame name, dirbti negalėčiau.

Petra nieko neatsakė. Ralfas pasilenkė ir pažvelgė jai į veidą.

– Dabar turiu eiti į darbą, – pasakė jis. – Turiu važiuoti į Londoną.

Petra žengtelėjo atatupsta ir išsiveržė jam iš glėbio.

– Vakarienei skrebutis su kiaušiniene? – paklausė Kito.

Kitas susikaupęs kišo lego detales ir sunkiai kvėpavo. Nekreipė į motiną dėmesio.

– Taip turės būti, – pasakė Petrai Ralfas.

Eidama prie šaldytuvo, Petra perlipo per Barnį ir atidarė dureles ieškodama kiaušinių.

– Kodėl mes ir toliau renkamės tai, kas mus skaudina? – paklausė ramiai.

Ralfas sustingo.

– Kalbi apie mane?

Petra neatsakė.

– Sakai, kad aš noriu tave įskaudinti? – paklausė Ralfas.

Petra atsitiesė su dėžute kiaušinių rankoje.

– Nebandai. Skaudini.

– Tai kaip kitaip man jus išlaikyti? – įsitempęs paklausė Ralfas.

– Kas nors atsirastų…

– Bet aš nenorėčiau kitokio darbo.

Petra rado maišelį suraikytos duonos ant stalo po laikraščiais.

– Tai tu nori šito darbo?

– Taip, – atsakė Ralfas.

Ji pažvelgė į jį. Buvo visiškai sutrikusi.

– Tu nori vilkėti kostiumą, traukiniu važinėti į Londoną, kiaurą dieną sėdėti kabinete ir žiemą nematyti dienos šviesos?

– Taip, – atkirto Ralfas.

– Nori, kad būtų kaip Singapūre?

Ralfas paėmė kavavirę ir įsipylė kavos į puodelį.

– Taip, – atsakė jis.

– Kas tau pasidarė?

– Gavau dar vieną progą dirbti tai, ką sugebu.

– Anksčiau mes turėjom pinigų…

– Bet aš negaliu vadovauti sau, – tarė Ralfas. – Maniau, galėsiu, bet negaliu. Aš ne vadybininkas. Aš puikiai dirbu komandoje, aš kūrybingas, kai nevadovauju. Būsiu bjaurus tipas, bet darbą padarysiu. Padarysiu, jei būsiu laisvas.

– Laisvas…

– Taip.

Petra išėmė iš maišelio duonos riekes.

– Tai būk laisvas, – tarė ji.

– Ačiū. – Jis atkišo puodelį, kurį ką tik pripylė. – Kavos?

Stivas Hadlis jau gerai pažinojo Olborą. Nuo tada, kai gavo Petros atviruką – ji nutapė pempę su smailiu kuodeliu ir pridėjo dešimties svarų banknotą, jis nemažai laisvo laiko praleido Olbore jos ieškodamas. Ji sakė, kad turi du mažus sūnelius, bet nors matė daug smulkių jaunų moterų su vaikais, nedaugelis vedžiojosi tik berniukus. Tačiau Stivas neskubėjo. Turėjo visą vasarą eiti sargybą Olboro pakrantėje, nuo didžiosios šukučių pavidalo skulptūros Bendžaminui Britenui iki pietinio miestelio galo, kur aukšti pylimai virsta pelkėtais susiliejusių upės ir jūros plotais. Petros atviruką nešiojosi kišenėje. Ji pasiuntė atviruką draustinio direktoriui su paaukotais pinigais, o direktorius (pasakęs, kadangi ji mininti Stivą, o čia jis esąs vienintelis Stivas, todėl turįs pasiimti – gražus paveikslas) atviruką atidavė jam. Tikrai gražus. Jei ne jis, jei ne akivaizdžios pastangos jį nutapyti, Stivas vargu ar būtų varginęsis jos ieškoti. Bet paveikslėlis ir miegančios smėlyje moters prisiminimas mintyse buvo susiję ir maloniai jį jaudino. Todėl po darbo ir laisvadieniais Stivas vaikštinėdavo po Olborą, sėdėdamas ant žvirgždo valgydavo žuvį su keptomis bulvėmis ir laukdavo.

Pagaliau vieną poilsio dienos popietę, jau susiruošęs grįžti namo, ją pamatė: stovėjo, žiūrėdamas į pradinę mokyklą, žavėjosi mažu ryškiu laivelio modeliu ant baltos sienos, o ji ėjo pro šalį su vežimėliu, kuriame sėdėjo ūgtelėjęs kūdikis, ir mažu berniuku, įsikibusiu į vežimėlį ir tyliai zirziančiu kaip Stivo brolio vaikai.

Jis žengė nuo šaligatvio į gatvę ir pastojo jai kelią.

– Labas, – tarė.

Petra pažvelgė į jį nieko nesuprasdama, bet paskui jos veidas iškart nušvito. Nusišypsojo jam. Dėvėjo indiškus siuvinėtus marškinius, džinsus ir sportbačius, plaukus buvo susirišusi į ilgą arklio uodegą ir persimetusi per petį.

– Labas…

Jis ištiesė ranką.

– Aš Stivas. Iš Minsmerio. Prisimenat?

Ji linktelėjo.

– Aš užmigau smėlyje ir automobilio raktai iškrito man iš kišenės, – pasakė ji mažajam berniukui. – Šis vyras juos rado.

Kitas liovėsi zirzti. Dvejodamas pažvelgė į Stivą. Stivas pritūpė gatvėje prieš jį.

– Turiu tavo metų sūnėnų…

– Man treji, – atsargiai pasakė Kitas.

– Matau.

– Aš turiu ekskavatorių.

Stivas atsistojo.

– Tau pasisekė.

– Kodėl jūs Olbore? – paklausė Petra.

Jis jai nusišypsojo.

– Ieškojau tavęs.

– Tikrai?

Jis ištraukė iš kišenės atviruką su jos paveikslėliu.

– Nešiojuosi jau kelias savaites…

– Nenoriu, kad mane persekiotumėt, – tarė Petra.

– Aš tik laukiau, – atsiliepė jis, – ir truputį tikėjausi. – Vėl pažvelgė į Kitą. – Kuo tu vardu?

– Kitas.

– O jis?

– Barnis, – atsakė Kitas. – Jis amžinai kemša, – pridūrė.

Stivas nusijuokė.

– Taip ir atrodo, – tarė dirstelėjęs į Barnį.

Petra įdėmiai žiūrėjo į jį.

– Mes einame į daržą, – pasakė, lyg staiga būtų apsisprendusi.

Stivas linktelėjo.

– Galiu eiti kartu? – neryžtingai paklausė.

– Galit…

Jis mostelėjo į Barnio vežimėlį.

– Gal pastumti?

Petra pasitraukė į šalį.

– Gerai, – pasakė ji. – Aš ištekėjusi, – pridūrė.

– Taip ir maniau.

Petra paėmė Kitui už rankos.

– Ketverius metus…

– Nieko baisaus.

– Baisaus?

Stivas ėmė stumti Barnio vežimėlį prie tako į daržus.

– Na, tu man vis tiek patinki. Kad miegojai smėlyje ir nupiešei pempę. Tu kitokia.

– Nieko gero būti kitokia, – tarė Petra. – Kitas irgi kitoks. Taip, Kitai?

Kitas pro motiną pažvelgė į Stivą, stumiantį vežimėlį. Pamanė, kad paprastai negali laikyti motinos už rankos dėl vežimėlio, o jam patinka laikyti jai už rankos ir patinka, kad kitoje jos rankoje nieko nėra. Pritariamai nužvelgė Stivą.

– Taip, – atsakė motinai.

– Nenoriu kalbėti apie patikimą, – pasakė Stivui Petra. – Nenoriu tokių dalykų. Dabar man nelinksma. Einu į daržą, nes ten man geriau, nusiraminu.

– Puiku, – atsiliepė Stivas.

Barnis apsisuko vežimėlyje, pamatė, kad motiną pakeitė nepažįstamas vyras, ir užbliovė.

Petra pasilenkė. Kitas pamatė, kur tiesiasi jos laisva ranka.

– Oi, Barni… – bejėgiškai ištarė ji.

– Greičiau! – staiga pasakė Stivas. – Marš! Skuodžiam!

Ir stulbinamai greitai nubėgo taku, dailiai kilstelėdamas ir pasukdamas vežimėlį, kad netrankytų Barnio, o šis iškart nustojo bliauti ir ėmė spiegti, o paskui klykti iš džiaugsmo.

– Greičiau! – sušuko Kitas Petrai. – Greičiau, greičiau!

Ir jis leidosi į kojas tempdamas motiną, ši klupinėdama dūmė paskui jį, ir Kitas suprato, kad ji jaučia jo džiaugsmą, nes juokiasi – jo globojama juokiasi.

Darže Stivas labai pravertė. Jis sutaisė vartų skląstį, išrovė vyteles, laikančias pelėžirnius, kurie apdžiūvo nelaistomi, iškasė porą kerų ankstyvųjų bulvių, neleido Barniui pasimaitinti vėdarėliais, padarė Kito ekskavatoriui taką iš senų plytų, rastų svetimame sklype, akivaizdžiai užmirštame, paaiškino jis, nes visas plotas užžėlęs ir apleistas. Jis neįkyrėjo Petrai plepalais, tiesiog paėmė iš jos šakes bulvėms kasti, sutaisė vartelius kišeninio peilio atsuktuvu, be žodžių pritūpė šalia Barnio ir išžvejojo vėdarėlius jam iš burnos, nesureikšmindamas to, ką daro. Kai jie pagaliau baigė darbus, Barnis nesipriešindamas leido pririšti jį diržais prie vežimėlio ir išvežti pro vartus, o Kitas palaukė, kol Petra susiruoš, užsklendė pataisytą skląstį ir vėl paėmė jai už rankos, ir šį kartą laisvoje rankoje ji nešėsi puokštę pelėžirnių, jie netrukdo, juk tai tik gėlės.

Kai jie priėjo prie mokyklos, Stivas sustojo ir pasakė:

– O dabar atsisveikinsiu.

– Norėtum kavos? – paklausė Petra.

Jis papurtė galvą.

– Eisiu, ačiū.

Ji atkišo jam gėlę. Jis vėl papurtė galvą.

– Nelabai mėgstu gėles…

Petra padėjo gėles išilgai vežimėlio rankenų.

– Ačiū už pagalbą, – tarė ji.

– Ačiū už draugiją.

Stivas pažvelgė į Kitą.

– Iki pasimatymo, ekskavatorininke.

– Ateisi į mano namus? – paklausė Kitas.

– Ne, drauguži. Neateisiu.

– Ateisi! – atkirto Kitas.

– Žinai ką, – tarė Stivas, žiūrėdamas į Kitą ir Petrą, – tu galėtum ateiti į mano namus. Jūs galėtumėt ateiti pas mane.

– Taip! – sušuko Kitas.

– Mano namuose tiek akmenų, kad milijonui ekskavatorių užtektų, – pasakė Stivas.

Jis dirstelėjo į Petrą. Ši žiūrėjo į pelėžirnius.

– Tai kaip?

Ji kilstelėjo sportbačiu apautą koją ir paspyrė vežimėlio stabdį.

– Gerai, – atsakė.

Reičelė elektroniniu paštu atsiuntė Ralfui namo Ipsviče duomenis. Viena bendra siena su kitu namu, kuklokas, bet trys miegamieji, didžiulis sodas ir per septynias minutes kelio iki stoties. Ji pridėjo traukinių tvarkaraštį iš Ipsvičo, kad Ralfas matytų, kada gali anksčiausiai ateiti į darbą ir vėliausiai išeiti, nes kelias iki traukinio ir nuo traukinio labai trumpas.

Ralfas manė, kad namas puikus. Turbūt statytas tarpukariu, bet erdvus, o vieta ideali. Reičelė prirašė, kad ji su Antoniu tikriausiai rastų būdą padėti, jei Ralfui pritrūktų pinigų perkant brangesnį namą negu tas, kurį jis ketina parduoti. Juodu su tėvu dar nesikalbėjo, bet ji neabejoja, kad kliūčių nebūtų. Antonis parduotų kelis paveikslus ar susitartų dėl naujo užsakymo, tegu Ralfas nesijaudina. Ji patikrino mokyklas, už pusmylės esanti gera anglikonų pradinė, o netoliese du darželiai, kuriuose nuo rudens atsiras vietų. Sodas didelis, Petra galės auginti daržoves. Gal jai nuvažiuoti apžiūrėti namo jo ir Petros vardu?

„Nuvažiuok. Ačiū“, – glaustai atsakė Ralfas ir spragtelėjo „siųsti“. Gyvenimas, buvęs toks sunkus, skausmingas ir žlugdantis, staiga išsilygino, nusidriekė priešais, kaip buvo jau seniai. Tiesą sakant, jis nenorėjo gyventi name, kuris turi bendrą sieną su kitu namu ir stovi nykioje gatvelėje netoli Ipsvičo stoties, bet šiuo tarpu būstą užtemdė kitų siūlomų dalykų puikumas, ir jis staiga stebuklingai pajuto tuojau atsidursiąs skaisčiai mėlynoje žydrynėje, kurioje galės sklęsti, suktis ir nardyti. Pamanė, kad pilnais plaučiais laisvės, energijos ir laimėjimų tikimybės nesunkiai ištvertų savaitgalius nelabai jaukioje vietoje. Be to, yra didžiulis sodas. Olbore jie turi tik nevalyvą kiemeliūkštį, atsiremiantį į betoninę garažo sieną. Ipsvičo sodo pakaks spardyti sviediniui, jam mėtyti ir įsirengti didesniam daržui nei dabartinis.

Jis išspausdino Reičelės elektroninį laišką ir padėjo prieš Petrą.

– Kaip manai?

Petra įsižiūrėjo.

– Neblogai…

– Septynios minutės kelio iki stoties.

Petra linktelėjo. Ji liovėsi domėtis namu ir paėmė pintinę su šviežiomis bulvėmis, balkšvai geltonomis, didumo sulig graikiniais riešutais.

– Didžiulis sodas, – tarė Ralfas. – Galima žaisti futbolą. Auginti daržoves. Į pietus.

Petra išvertė bulves į kriauklę.

– Malonu, – tarė ji.

– Nori alaus?

– Ačiū, ne.

– Žinau, nelabai gražus, bet vieta puiki. Mokyklos, stotis, viskas.

Petra atsuko čiaupą.

– Palinkėjai vaikams labos nakties? – paklausė ji.

– Taip, – atsakė Ralfas.

Petra atsisuko.

– Nepalinkėjai…

– Ne, – pripažino Ralfas, – bet palinkėsiu.

– Nustok žiūrėti į tą popierių…

– Aš tik maniau…

– Nemanyk, – tarė Petra. – Eik pas Kitą. Jis lovoje. Laukia.

Ralfas atsistojo. Petra pamatė, kad jis vilki nematytais marškinėliais. Baltutėliais, su mažu tamsiu į akis nekrintančiu logotipu kairėje pusėje. Ir nusiskutęs. Petra jau daug mėnesių nematė jo taip švariai nusiskutusio.

– Mieloji, pagalvok…

Petra vėl nusisuko į kriauklę.

– Dienos pabaiga buvo gera, – tarė ji. – Darže. Palengvėjo po visų įvykių.

Ralfas nesiklausė. Jis stovėjo prie stalo baltais korporacijos marškinėliais, mintimis jau kitur.

– Kitas papešė man už plaukų, – pasakojo Petra, kriauklėje plaudama žemę nuo bulvių, – labai smarkiai. Skaudėjo kaip reikiant. Nežinau, ar tyčia, gal jis tik norėjo pažiūrėti, kaip išrauni iš galvos plaukus, bet aš surikau, jis turbūt persigando, nes nulėkė į kambario galą ir papešė už plaukų Barniui, tada suspiegė Barnis. Paėmiau jį ant rankų, ėmiau myluoti, o į Kitą nekreipiau dėmesio, bet Barnis įtūžo, supratau, kad tūžta, nes nenubaudžiau Kito, tik nekreipiau į jį dėmesio. Kaip manai, ką turėjau daryti?

– A? – išsiblaškęs ištarė Ralfas.

– Buvo aiškiai matyti, – kalbėjo Petra, – kad Barnis reikalauja teisingumo, rimtai, jis norėjo, kad aš… galbūt trenkčiau Kitui.

Stojo tyla.

– Juk tu negalėtum to padaryti? – abejingai paklausė Ralfas.

Petra ištraukė iš kriauklės kaištį.

– Toliau mylavau Barnį, ir Kitas ėmė zirzti. Verkšleno kelias valandas be perstojo, kol nuėjom į daržą. Tada nurimo.

– O, gerai, – tarė Ralfas.

Petra nuėmė nuo kėdės atkaltės virtuvinį rankšluostį ir pasakė, žiūrėdama į išspausdintą elektroninį laišką:

– Nieko nebus.

– Kas?

– Aš ten negyvensiu.

Ralfas jai plačiai nusišypsojo.

– Žinau, jis labai paprastas. Esu tikras, kad galime rasti…

– Aš negyvensiu Ipsviče, – pareiškė Petra.

– Mums reikia, kad namas būtų netoli stoties, – kantriai atsiliepė Ralfas.

Petra nusišluostė rankas ir vėl pakabino virtuvinį rankšluostį ant kėdės.

– Negaliu, – atkirto ji.

Ralfas žiūrėjo į ją.

– Ko negali?

– Negaliu, – pakartojo Petra. – Negaliu jos palikti. Negaliu palikti jūros.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Šarlotės motina sėdėjo prie darbo stalo ir jurgino. Jurginai buvo taip ilgai išėję iš mados, kad dabar visi kraustėsi dėl jų iš galvos. Bent jau Šarlotė vakar taip sakė atnešusi neskoningą, akį rėžiančią puokštę, oranžinę, violetinę, raudoną ir geltoną. Jurginus pirkusi gėlių turguje netoli savo buto, rodos, tai garsus sekmadieninis gėlių turgus, kuriame gali nusipirkti ir skaniausios pasaulio duonos, kavos, keksų. Šarlotei keksų dabar niekada negana, Lukas nupirko jų visą dėžę, taip pat ir skrybėlaitę iš parduotuvės prie namų, nes, pasak jo, skrybėlaitė jai vis tiek tiks, kad ir kaip ji sustorėtų. Paskui Šarlotė apsipylė ašaromis ir išdrožė, ką jai sakiusi Luko motina, kaip ji paskui visą naktį negalėjusi užmigti ir vis dar nežinanti, ar ji labiau įsižeidusi, ar labiau įpykusi.

Marnė pamerkė jurginus, o geltonąjį pasidėjo ant balto popieriaus lapo norėdama ištirti nepaprastai tikslią vainiklapių sandarą. Ji priminė origamį, tokia buvo simetriška ir trimatė. Ją piešti būtų sunku, bet ir malonu. Ilgai ir įdėmiai žiūrės, paskui suspaus jurginą mažais bronziniais gnybtais, kuriuos suprojektavo ir padarė Šarlotės tėvas, ir ilgai kruopščiai pieš gėlę, paskui ją tapys. Ji ėmė tapyti gėles, kai nė Šarlotės seserų dar nebuvo. Ėmėsi šio darbo, nes Šarlotės tėvas, nors nepadoriai dosnus ir linkęs ją visiškai aprūpinti, vis dėlto pripažino, kad jai vien namų ir sodo neužtenka. Marnė, laukdamasi Fionos, kuriai dabar trisdešimt penkeri, pradėjo lankyti botanikos piešimo kursus, ir jai sekėsi geriausiai. Šarlotės tėvas ja labai didžiavosi. Be to, Marnė suprato, nors garsiai nesakė, kad jis manosi pasielgęs tinkamai: jei ji būtų dirbusi, nebūtų tapusi geriausia šio krašto gėlių tapytoja. Ar ne taip?

Šarlotės tėvas Gregoris, dešimčia metų vyresnis už Marnę, buvo vietos advokatų kontoros, kurioje įsidarbino, kai tik įgijo advokato kvalifikaciją, partneris. Jis troško turėti vaikų ir liūdėjo, kad nesusilaukė sūnaus. Kaskart gimus dar vienai dukrai, visoms trims, jis būdavo Marnei labai geras, ta proga dovanodavo rūpestingai išrinktus papuošalus – už Šarlotę granatus, kuriuos Marnė bene mažiausiai mėgo iš visų brangakmenių, bet ji suprato, kad jis nusivylęs. Jis niekada to nepasakė, bet elgesys ir balso tonas daug svarbesni už žodžius, ir Marnė žinojo, kad jis ilgisi jaunojo Gregorio, kuris užimtų jo vietą, kaip jis užėmė tėvo, o jo tėvas – savo tėvo: keturios Gregorių Vebsterių ir Smitų kartos, giliai įsišaknijusios numylėtose bukais apaugusiose Bakingamšyro kalvose. Net ilgai sirgdamas ir Marnės nenuilstamai slaugomas, jis dažnai kartodavo, kad miršta laimingas, nors įžūliai nepatenkinto žmogaus tonu. Kartą, po vienos dienos, kai skausmas buvo beveik nepakeliamas ir nukamavo abu, jis net pasakė, jog ne jos kaltė, kad visi jų vaikai mergaitės. Bet jis sugebėjo tai pasakyti taip, kad Marnė pasijuto kalta, ėmė graužtis ir bejėgiškai apsiverkė šildydama vištienos sultinį, kurio bent šaukštą tikėjosi jam įsiūlyti.

Po jo mirties ji irgi dažnai verkdavo. Buvo ištekėjusi beveik keturiasdešimt metų, jis paliko jai jaukius namus ir užtektinai pinigų, kuriuos jis uždirbo, nors sykiu ir ji padėjo juos sukaupti kiekybiškai neįvertinamais būdais. Ji buvo prie jo pripratusi, pripratusi būti žmona, ir nelabai nutuokė, kaip būti našle, ir net nebuvo tikra, ar pajėgs likti našlė. Be to, treji ilgi nuolatinės slaugos metai išsunkė sveikatą, taikydamasi prie sergančio Gregorio ji prarado save. Daugiau kaip metus po jo mirties Marnė apkiautusi slankiojo po namus užmiršdama, ko užlipo į viršų, beprasmiškai nešiodamasi virvelių kamuolį iš vieno kambario į kitą, žiūrėdama pro langą į veją su tvenkiniu ir nieko nematydama. O paskui Šarlotė, žavinga, dievinama Šarlotė, kėlusi tėvui nerimą, nes jam atrodė, kad toks grožis gali nešti tik nelaimę, vieną savaitgalį grįžo namo švytėdama kaip Kalėdų eglutė ir vos ne ant slenksčio išdrožė susipažinusi su vaikinu. Reikalas rimtas.

Šie žodžiai pažadino Marnę iš transo po Gregorio mirties, išjudino ją. Abi vyresnės Šarlotės seserys, Fiona ir Sara, nuolat skambindavo viena kitai pasakyti, koks palengvėjimas, tiesiog nuostabu, negaliu patikėti, tu kada nors matei mamą tokią? Be abejo, visos žavėjosi Luku, koks gražus, koks aukštas, kaip myli Šarlotę, kaip gražiai elgiasi su Fionos ir Saros vaikais, koks mandagus Marnei, kaip gerai žaidžia tenisą, kaip įdomu, kad jo tėvas Antonis Brinklis. Iš Marnės namų beveik žaibiškai dingo ligoto Gregorio ir seniai prabėgusios dukterų vaikystės šmėklos, ir jie suspinduliavo kunkuliuojančia vestuvių energija. Šarlotė norėjo visko – suknelės, palapinės, torto, gėlių, kalbų, šampano, visko, ko būtų troškusi ir ką kadaise gavo Marnė, ką gavo Fiona ir Sara, nors šių vestuvės ir buvo kuklesnės, nes Fionos vyras buvo parvykęs iš karinio jūrų laivyno tik trumpų atostogų, o Saros vyras užsimetė tuoktis griežtai pasaulietiškai. Bekonsfildo civilinės būklės aktų registracijos įstaiga gražiai ir iškilmingai atliko ceremoniją, bet Sara vilkėjo trumpą suknelę, jos vyras – kasdienį kostiumą, ir vestuvėms aiškiai trūko… taip, tinkamiausias žodis būtų „stebuklas“. O Šarlotė norėjo stebuklo. Ji norėjo stebuklų, kad net akys raibtų, ir laukė, kad motina jais pasirūpintų, patikliai, kaip vaikystėje laukdavo pagyrimų ar paguodos.

Ir Marnė pasirūpino. Ji žino, kad pasirūpino. Šarlotės vestuvių dieną ji prisimindavo labai patenkinta, o mėnesius prieš vestuves – džiugiai įsitikinusi, kad namai vėl atgijo, kad vaikai ir jų vaikai nuolat vieši čia, kad Vebsterių ir Smitų svetingumo tradicijos – Gregoris garsėjo vaišingumu – gyvos ir širdingos kaip visada. Vasara buvo nuostabi. Laisvos lovos vos spėdavo pamiršti kūnų šilumą nuo vieno svečio iki kito. Šaldytuvas buvo pilnas alaus, o šaldymo kameroje stovėjo litrinis butelis degtinės. Marnė kartais nuogąstaudama pamanydavo, kad dar niekada nebuvo tokia laiminga.

Ir še tau. Šarlotė – paaiškėjo, kad vestuvių dieną ji jau buvo nėščia, – kūkčioja Marnės glėbyje, nes Reičelė ją įžeidė. Marnė menkai pažinojo Reičelę – prieš svarbiąją dieną įvyko tik pora iš anksto jųdviejų smulkiai aptartų susitikimų, bet jai toptelėjo, kad kaip tik tokią ir įsivaizdavo Luko motiną. Marnė iš patirties žinojo, kad vaikinų motinos dažniausiai būna arba pernelyg moteriškos, arba tiesmukos ir dalykiškos. Reičelė, matyt, priklausė pastarosioms, ir, nors Marnė nė karto nebuvo mačiusi jos namų, iš Šarlotės pasakojimų suprato, kad dukteriai padarė įspūdį bohemiškas laisvumas, spalvingumas ir gyvenimas, kuris sukasi apie virtuvę ir tapybą. Antonio studija Šarlotei kėlė pagarbią baimę. Marnė net nesvajojo apie studiją. Gregoris nupirko jai dailų stalą iš dalbergijos medienos – kopiją, bet gražiai padarytą, jis tilpo gilioje svetainės lango nišoje. Pasakė, kad po pietų, kai jis kaip paprastai per televizorių žiūrėsiąs lenktynes, golfą ar kriketą, ji galėsianti tapyti prie stalo kambario gilumoje, ir taip juodu būsią kartu.

Reičelė, piktinosi Šarlotė, paklausė, ar jie negalėjo palaukti.

– Ji tai pasakė nemaloniai, – pasakojo Šarlotė. – Pasakė taip, lyg tūžtų. Lyg ji būtų… pasibjaurėjusi mumis. Ji mano, kad mes lengvabūdžiai. Lyg būtume ją įžeidę ir apvylę.

– Gal ji buvo jums numačiusi ką kita, – atsargiai ištarė Marnė.

Jos sėdėjo svetainėje ant didžiosios sofos, Šarlotė pusiaugula atsišliejusi į motiną. Sofa dabar stovėjo kitur negu Gregorio laikais, kaip televizorius ir jo kėdė, be to, ji buvo naujai aptraukta ryškiu gelsvu ir rudu užuolaidų audiniu, išrinktu Fionos, o šiai patarusi draugė, prekiaujanti minkštais baldais.

– Ji neturi teisės nieko mums numatyti! – suriko Šarlotė. Ji nusišnypštė nosį ir įsikniaubė motinai į ranką. – Tai ne jos gyvenimas! Mūsų! Ir… ji taip siaubingai kalbėjo. Jos balso tonas buvo siaubingas.

– Dieve mano, – atsiliepė Marnė kuo nerūpestingiau.

Šarlotė atitraukė veidą nuo motinos rankos ir įsispoksojo į ją.

– Tu ant jos nepyksti? Turėtum jos nekęsti, kad šitaip su manim kalba!

Marnė jautė, kaip ją užplūsta šiluma: ji – motina, kuri elgiasi gerai, motina sąjungininkė, o ne priešininkė.

– Stengiuosi nepykti, vaikeli.

– Kodėl? Kodėl nepyksti? Tu manim netiki?

– Tikiu, vaikeli.

– Tai kodėl…

– Matai, ji myli Luką taip, kaip aš tave. Lukas – jos sūnus…

– Lukas mano, – pareiškė Šarlotė ir vėl nusišnypštė nosį. – Lukas yra mano vyras. Visų pirma.

– Kartais žmonėms reikia laiko priprasti.

– Prie ko?

– Kad… jie kam nors nebe tokie svarbūs.

– Ką gi, jai teks priprasti. Jis jau nebe mažas jos sūnelis.

Marnė valandėlę palaukė. Ištraukė iš dėžutės švarią popierinę nosinaitę ir vikriai nubraukė nuvarvėjusį nuo Šarlotės blakstienų tušą.

– Be abejo, jis žino, kad tu čia, – tarė.

Šarlotė įsistebeilijo į sieną už sofos.

– Ne… nežino.

– Lukas nežino? Tai kur tu, jo nuomone, esi?

– Darbe.

– O darbe manoma, kad tu esi…

– Lovoje. Varstoma pilvo skausmų.

– Oi, Šarlote, – tarė Marnė.

Šarlotė vėl žiūrėjo į ją. Patempė apatinę lūpą.

– Kodėl šitaip ištarei? – paklausė.

Marnė svyravo. Tiesa būtų buvusi tokia: „Nes tu pirmą kartą po vestuvių pamelavai Lukui. Dabar laukia daug metų nutylėjimų. Metų.“ Bet atrodė, kad Šarlotė nei išgirs šiuos žodžius, nei su jais sutiks. Todėl Marnė tepasakė:

– Nėra prasmės toliau painioti painiavą.

– Ne aš pradėjau, – garsiai pareiškė Šarlotė.

– Žinau, kad ne tu…

– Reičelė pradėjo, Reičelė sužlugdė mano kviestinius pietus, Reičelė elgiasi su mumis taip, lyg būtume maži kvaili vaikučiai. Mudu su Luku susituokę.

– Santuoka nekeičia jausmų vaikams, – tarė Marnė. – Gal ilgainiui protu suvoki, kad jie turi pasikeisti. Bet ne širdimi. Jauti lygiai tą pat, ir galbūt kai kurie iš tų jausmų nelabai protingi.

Šarlotė sušnarpštė.

– Ar tėtis irgi taip jausdavosi? – paklausė.

Marnė nusijuokė. Įsivaizdavo, kaip elgtųsi Gregoris, išklausęs Šarlotės pasakojimą: pultų iš namų į garažą ir išlėktų mersedesu į Safolką.

– Tėtis, vaikeli, būtų buvęs dešimt kartų neprotingesnis.

Dabar, apžiūrinėdama jurginą – bjauri spalva kaip pigaus sviesto, Marnė pamanė, veikiau su palengvėjimu, negu grauždamasi, kad Gregoris šiuo atveju niekuo nebūtų padėjęs. Sužinojęs apie nenumatytą nėštumą, jis būtų sušukęs: „Ar nesakiau!“, o paskui būtų susigraudinęs dėl Šarlotės ir neišmintingai gynęs jos įtūžį – juk apie ją prabilta be įprasto žavėjimosi ir pritarimo.

Šarlotė buvo užsispyrėlė. Fionai buvo devyneri, Sarai – septyneri, kai gimė jauniausioji sesuo, daili nuo pirmo įkvėpimo, su tankia geltonų plaukų kupeta ant mažos apskritos galvytės. Turbūt mes ją išlepinom, pamanė Marnė, turbūt paikinom visi keturi, ji mėgo būti lepinama, todėl tegali klausytis pagyrų ir nepakenčia nuomonės, kuri nesutampa su jos noru. Ir vis dėlto, tarė sau Marnė, dėdama gėlę ir imdama 3B pieštuką eskizui, Šarlotė sutiko – bent neprieštaravo, kai Marnė pasiūlė jai važiuoti tiesiai namo ir pasakyti Lukui, kur buvusi. Stovėjo tarpduryje, dzingsėdama automobilio rakteliais, ir kalbėjo:

– Gerai, pabandysiu. Bet ji mus pakurstė ginčytis! Gali patikėti? Dėl jos mudu susiriejome!

– Tai nesileisk sukurstoma.

Šarlotė dirstelėjo į motiną.

– Tu iš tikrųjų tokia rami? Tau iš tikrųjų atrodo nieko baisaus, kad ji taip su manim kalbasi?

Marnė nusišypsojo dukteriai.

– Iš tikrųjų noriu ją užmušti, – pasakė tebesišypsodama, ir ausyse jai vis dar skambėjo Šarlotės juokas. Dukra juokėsi, eidama taku prie mašinos, įsėdo, pasuko uždegimo raktelį, staiga sugriaudėjo muzika, ir Šarlotė nuvažiavo, tik dulkės parūko.

Marnė pasilenkė prie popieriaus. Auklėdamas suaugusius vaikus, išmoksti prikąsti liežuvį. Žinoma, jei nori, kad jie tau išsipasakotų.

– Čia Lukas, – pasakė Lukas telefonspynei.

– Lukas! – nustebo Sigrida.

Ji lygino virtuvėje. Mariela miegojo, o Edvardas buvo išėjęs susitikti su Ralfu. Popiet šis staiga išdygo brolio kabinete ir pasakė, kad jam reikia pagalbos.

– O dabar dėl ko? – paklausė Sigrida.

– Nežinau. Pasakys, kai susitiksime vėliau. Nupirksiu jam alaus, kepsnį ir įsodinsiu į Safolko traukinį.

– Tavo šeima…

– Nevėluosiu. Pabučiuok Marielą nuo manęs. Ir nevaryk Dievo į medį.

– Ką tai reiškia?

– Turi mylinčią šeimą kitoje šalyje – vienas…

– Kas tau? – paklausė Sigrida Luko vidaus telefonu.

– Nieko. Galiu užeiti?

Sigrida paspaudė mygtuką. Išgirdo, kaip Lukas užtrenkia duris, skubius žingsnius laiptais žemyn į virtuvę pusrūsyje.

– Labas, – pasakė jis ir žaibiškai prišokęs pabučiavo ją į skruostą.

– Kur Šarlotė?

– Kine. Su draugėmis. Edas namie?

– Su Ralfu, – atsakė Sigrida. – Nežinojai?

– Aš nieko nežinau, – pasiskundė Lukas. – Nuo sekmadienio Šarlė negali nurimti, o aš einu iš galvos.

Sigrida išjungė lygintuvą ir mostelėjo į kėdę.

– Sėskis. Kavos?

– Geriau ne, – atsakė Lukas. – Šiandien ir taip daug išplempiau, net trūkčioju. Mielai išgerčiau alaus.

Sigrida nuėjo prie šaldytuvo.

– Tai norėjai pamatyti Edvardą? – paklausė ji.

– Galima sakyti. Katrą nors iš jūsų. Abu. Man reikia pagalbos…

Sigrida per stalą padavė Lukui alaus butelį.

– Taip ir Ralfas sakė Edvardui…

– Gal galim negalvoti apie Ralfą?

Sigrida atsisėdo kitapus stalo. Lukas atrodė labai jaunas, bet labai pavargęs, ir ji pamatė, kad jo nagai nugraužti. Nebuvo to pastebėjusi anksčiau.

– Tu kramtai nagus?

Lukas gurkštelėjo alaus iš butelio, o laisva ranka pašiaušė plaukus.

– Dabar aš darau viską. Būčiau narkotikų prekiautojo svajonių pirkėjas, jei tik išdrįsčiau!

Sigrida nurėškė vynuogę nuo kekės vaisių dubenyje.

– Dėl kūdikio? – paklausė ji. – Tu nerimauji dėl kūdikio?

Lukas trumpam užsimerkė.

– Aš baisiai džiaugiuosi dėl kūdikio. Man nesvarbu, kad mudu susituokę tik porą mėnesių. Aš laimingas. Ne dėl to. Žinoma, dėl mamos ir Šarlotės, be to, Šarlotė mano, kad mama ją niekina, nes: a) ji taip greitai pastojo, b) ji ne Petra, ji negyvena Safolke ir nemoka piešti. O dabar… – jis nutilo.

– Dabar, – pakartojo Sigrida ir lėtai suvalgė dar vieną vynuogę.

– Dabar, – pasakė nuvargęs Lukas, – ji nori, kad mama atsiprašytų.

Sigrida nusijuokė.

– Ko juokiesi? – pasipiktino Lukas.

– Taip nebus.

– Bus. Ji pasakė savo šeimai apie kūdikį dviem savaitėmis anksčiau negu mano šeimai, – liūdnai tarė Lukas. – Ji pasakė, kad taip daroma. Ji tvirtino, kad motinos motina visai kas kita negu tėvo motina, o dabar sako, kad mamos elgesys tai įrodo, ir jei ji nenori nutraukti ryšių su Šarlote, turi atsiprašyti.

Jis užsivertė butelį ir ėmė gerti alų. Sigrida nuėjo prie šaldytuvo, išėmė antrą ir pastatė ant stalo prie Luko.

– O tu ką manai? – paklausė.

– Manau, mama pasikarščiavo, bet dabar metas atleisti ir užmiršti, – atsiduso Lukas.

– Ne taip lengva… – prabilo Sigrida ir nutilo.

Lukas pažvelgė į ją.

– Negi ir tu buvai susikivirčijusi su mama? – paklausė jis.

– Labai seniai…

– Nežinojau…

– Ir nesužinosi, – atsiliepė Sigrida. – Tarkim, tavo motina kartais negalvoja, ką sako.

– Tu ant jos tebepyksti?

Sigrida dvejojo.

– Oho, – tarė Lukas. – O tu neišgersi? – po valandėlės paklausė.

– Gal arbatos, – atsakė Sigrida ir nuėjo prie virdulio.

– Be to, Šarlotė negali išmesti iš galvos Petros. Mama kaltinama ne tik dėl to, ką pasakė, bet ir dėl Petros, mat šiai niekas neprilygsta.

– Taip, – pritarė Sigrida.

Ji iš spintelės paėmė puodelį ir dėžutę su valerijono arbatos maišeliais.

– Tu to nejauti, tiesa? – paklausė Lukas.

– Jaučiu, – atsakė Sigrida ir atsisuko į Luką. – Tai trukdo.

– Bet juk Petra… Petra kaip vaikas, beveik kaip sesuo…

– Ji pripažinta tinkama, – atsakė Sigrida.

– Bet ji buvo nėščia, kai tekėjo už Ralfo.

– Tokių dalykų logiškai nepaaiškinsi. O Šarlotė nepratusi prie šeimos keblumų, ji pratusi būti šeimos centru.

– Man ji ir yra centras, – pareiškė Lukas.

– Pasakyk jai tai.

– Sakau, bet ji tvirtina, kad nemanau taip, jei ir toliau ginu mamą.

Sigrida grįžo prie stalo.

– O tu ją gini?

Lukas liūdnai dirstelėjo į ją ir nusisuko.

– Aš negaliu… jos užsipulti. Ar galiu? Ar Edvardas… užsipuola?

– Yra ir trečia išeitis, – tarė Sigrida ir vėl atsisėdo. – Nei ginti, nei pulti, bet neleisti, kad žmona jaustųsi vieniša.

Stojo tyla. Paskui Lukas beveik išsigandęs paklausė:

– Tu jautiesi vieniša?

Sigrida pažvelgė į jį. Jis atrodė per jaunas būti kieno nors vyru – būdamas tokio skaistaus veido ir taip nugraužtais nagais.

– Kartais, – atsakė.

Palydėjęs Ralfą stoties pusėn, Edvardas grįžo į barą, kur juodu vakarieniavo, ir netikėtai užsisakė brendžio su soda. Nuėjo prie mažo staliuko kampe ir vienintelės kėdės, nes visas kitas klientai buvo išsinešioję kitur. Staliukas buvo apkrautas nešvariomis stiklinėmis su sugrūstais tuščiais bulvių traškučių pakeliais, bet Edvardas nekreipė dėmesio. Atsisėdo nugara į sieną ir iškliukino visą sodos vandens buteliuką į tamsų brendžio klanelį taurės dugne.

Kai kuriais atžvilgiais Ralfas labai nuosaikus. Jis išgėrė tik bokalą alaus, suvalgė kepsnį su salotomis, bet be keptų bulvyčių, vilkėjo kostiumą ir marškinius, matyt, naujus, nes Edvardas aiškiai matė horizontalias lankstymo linijas. Be to, jis pasakė Edvardui mandagią padėkos kalbą už pagalbą gaunant naują darbą, netikėtai pridūrė, kad Edvardo neapvils, tiesą sakant, tikisi, kad Edvardas bus labai patenkintas jo darbu. Pasakė, jog nuoširdžiai džiaugiasi, kad vėl taps samdomu darbuotoju ir supranta, kaip jam pasisekė. Paskui padėjo peilį su šakute ir prisipažino, kad turi rūpestį.

– Atvirai kalbant, laukiau, kol prabilsi, – atsiliepė Edvardas.

– Petra.

– Taip, – atsiliepė Edvardas.

– Negaliu su ja susikalbėti. Ji sako, kad pinigai jai nieko nereiškia ir kad ji galinti gyventi tik prie jūros.

Edvardas atsiduso.

– O Dieve…

– Aš paaiškinau, kaip gyvenimas susijęs su pinigais. Žinoma, ji tai supranta, ne kvailė, bet kai turime sunkumų ar jai kas nors nepatinka, ji pasidaro vangi, stengiasi nepastebėti keblumų, kol jie baigiasi. Bet šis baigsis tada, kai ji ko nors imsis.

– Tėvams sakei?

Ralfas pakrapštė lėkštutės kraštą.

– Nelabai noriu…

– Negi jie nepadėtų? Negi Petra neklausytų jų, ypač tėčio?

– Aš ir taip per daug pasakiau mamai, – tarė Ralfas. – Ji triūsia ieškodama namo ir mokyklos. Neturėjau to leisti. Ko gero, todėl Petra ir pasišiaušė, nors neprisipažįsta. Ji nelabai šneki. Nuolat tyli. Mano, kad taip privers mane apsigalvoti.

– O gal ji nuoširdžiai užsidariusi, – tarė Edvardas. – Visada tokia buvo. Tėtis sakė, kad pirmais jų pažinties metais visai nekalbėjo. Turbūt ji nelaiminga.

Ralfas gurkštelėjo vandens.

– Ji neturi teisės būti nelaiminga.

– Ei, raminkis…

– Nuo berniukų gimimo ji beveik nieko neuždirbo. Gal kartą kitą pardavė kokį paveikslą, bet ne už didelius pinigus. Jei ji ir toliau nori žaisti su vaikais ir auginti daržoves, turi daryti tam tikrų nuolaidų mainais už laisvę.

Edvardas pasilenkė į priekį.

– Ralfai, ji kaip gyva nėra mačiusi tavęs su kostiumu. Ji nepažinojo tavęs, kai važinėjai į darbą, gaudavai nuolatinį atlyginimą ir dirbdavai viršvalandžius. Nuo jūsų pažinties pradžios tu buvai jai peraugęs hipis. Negali jos kaltinti, kad tokia permaina ją išmušė iš vėžių.

– Permainos jaudina…

– Jaudulys gali ir gąsdinti. Ar negalėtum dar kelis mėnesius, kol ji pripras prie šito kostiumuoto tipo, taikstytis su ilgomis kelionėmis traukiniu?

Stojo tyla. Paskui Ralfas ištarė:

– Ne. Vargu. Aš noriu dirbti kaip pridera. Negailėdamas energijos.

– Todėl ketini keltis į Ipsvičą…

– Po perkūnais, aš darau nuolaidų! – suriko Ralfas. – Aš irgi nenoriu gyventi priemiesčio gatvelėje, bet esu pasiruošęs, kad galėčiau nueiti į sumautą stotį!

– O jei Petra nenusileis?

Ralfas atsilošė ant kėdės. Įsmeigė akis į Edvardą.

– Todėl esu čia, – tarė jis. – Maniau, gal ką nors patarsi.

Edvardas spoksojo į lėkštę. Jam prieš akis staiga iškilo Petra vestuvių dieną: ji nusiavė batelius ir nubėgo žvyruotu taku basa taip lengvai, lyg bėgtų kilimu.

– Ką gi, – tarė jis lėtai, nepakeldamas akių, – kurį laiką galėtumėte pagyventi atskirai. Palik Petrą su vaikais ten, kur jie yra dabar, o čia savaitei išsinuomok kambarį. Savaitgaliais grįžtum namo. Bent kol kas. Kol padėtis nusistovės.

Dabar Edvardas su pasitenkinimu išgėrė kelis gurkšnius brendžio su soda. Iš už baro išlindo mergina ir priėjo nukraustyti nuo staliuko nešvarių stiklinių. Dėdama stiklines ant padėklo, stovėjo visai arti – mini sijonas, aulinukai iki kelių, lyg jis būtų tik baldas. Kartą juoda tinkline kojine aptempta šlaunis beveik palietė jam ranką, bet šiaip nekreipė į jį jokio dėmesio. Ar ji būtų elgusis taip atsainiai, svarstė Edvardas, jei jis būtų dešimčia metų jaunesnis? Žiūrėjo, kaip ji grįžta prie baro. Ji taip skyrėsi nuo Sigridos ir Petros, o šios taip skyrėsi viena nuo kitos, kad buvo sunku patikėti, jog visos vienos padermės. Mergina iš baro turbūt manytų, kad Petra pamišėlė. Atsisako progos gyventi mieste? Trenkta.

Galbūt, mąstė Edvardas, bet Petra tiesiog ištikima sau, kad ir kokia nepatogi ir keistai nepalenkiama būtų ta savastis. Jis džiaugėsi, kad Ralfą taip domina naujas darbas, jam palengvėjo pamačius, jog jis nuoširdžiai pasiryžęs dėti pastangas, kad sulauktų sėkmės. Bet širdies gilumoje jam buvo nesmagu dėl patarimo pagyventi atskirai. To daryti nereikėjo. Kai tik žodžiai buvo ištarti, o Ralfas karštai, energingai nusitvėrė pasiūlymo, Edvardui negailestingai suskrudo širdis – kaip visada po netinkamo poelgio. „Tiesiog dingtelėjo tokia mintis, – skubiai pridūrė Edvardas. – Tik nuomonė. Pagalvok…“

Bet buvo per vėlu. Ralfas pasakė turįs spėti į traukinį, bet jo akys švietė, o kai juodu pakilo nuo stalo, apkabino brolį taip stipriai, kaip nebuvo apkabinęs jau daug metų.

Edvardas bandė prislopinti jo džiaugsmą: „Aš nebandau jūsų išskirti, brolau“, bet Ralfas tik nusijuokė ir pasakė, kad tai ne kliūtis, juodu žino, ką daryti su laisve, neverta rūpintis, nušvytravo ant šaligatvio ir sėdo į taksi, o Edvardas jautėsi taip, lyg būtų netyčia sukėlęs dar didesnį pavojų iš prigimties trapiam dalykui. Valandėlę stovėjo, lydėdamas akimis tolstančius Ralfo taksi užpakalinius žibintus, ir mąstė, kad droš tiesiai namo, užvers save ir savo apgailestavimą ant Sigridos, paskui pamanė, jog kaip tik taip elgtis negalima, kad jis pats turėtų įveikti sąžinės priekaištus ir grįžti namo bent jau susitaikęs su savimi.

Todėl sėdėjo, įpusėjęs brendį su soda, ir svarstė, gal jam reikėtų pasikalbėti ne su Sigrida, o su Petra.

Lukas meldėsi, kad ragelį pakeltų ne motina. Jis ir taip bijojo skambinti, bet būtinai turėjo pasikalbėti su tėvu motinai negirdint, o kadangi tėvas mobilųjį nešiodavosi tik kartais, prasidėjus mokslo metams dailės koledže, Lukui nieko neliko, tik skambinti namo tada, kai, jo nuomone, motina išėjusi arba darže, o tėvas vienas studijoje.

– Alio… – atsiliepė Antonis.

– Tėti…

– Lukai, malonu, kad paskambinai, vaikine… – nuoširdžiai apsidžiaugė Antonis.

– Kaip sekasi?

– Puikiai, – energingai atsakė Antonis. – Puikiai. Piešiu žvirblius. Karališkasis paštas lyg ir ketina išleisti ženklų su paukščiais seriją. Man patinka piešti žvirblius, jie labai draugiški.

– Žavu…

– O kaip gyvenate judu? Jūsų butas nuostabus.

– Kaip čia pasakius…

– Kas yra?

– Todėl ir skambinu. Dėl mudviejų santykių. Truputį nesutariame…

– Vaje… – Antonio balse suskambėjo rūpestis.

– Nieko baisaus, – skubiai pridūrė Lukas, – mes gražiai sugyvename, tik yra viena kliūtis. Norėčiau ją pašalinti dėl… Šarlotės, dėl mūsų. Todėl ir skambinu.

– Pasakok, – paragino Antonis.

Lukas nutilo. Studijoje jis buvo vienas, Džedas šiandien išsirengė apžiūrėti naujo projekto. Laimė, kad vienas – visą dieną jis piktas, nes Šarlotė pabudusi pasakė, kad vakar, užuot ėjusi į darbą, nuvažiavo pas motiną. Džedas tikrai būtų ką nors pastebėjęs, ir Lukas tikriausiai būtų jam prasitaręs, bent puse lūpų, o paskui gailėjęsis, nes Džedas, nors ir puikus vaikinas, mano, kad tiems, kas tuokiasi, galvoje pasimaišę. Be to, jis niekada nebūtų pasakęs Džedui, koks siaubas jį apėmė sužinojus, kad Šarlotė jam melavo, o jis ja tikėjo. Siaubas buvo dar didesnis, nes Šarlotė akivaizdžiai manė nieko blogo nepadariusi, jai vis dar kur kas labiau rūpėjo Reičelės prasižengimas, jos nuomone, pateisinantis bet kokį neįprastą pačios Šarlotės poelgį. Lukas persigandęs suvokė, kad nuo tėvo balso, kupino užuojautos, drąsinančio, pasijuto labai netvirtai.

– Nežinau, kaip pasakyti, tėti.

– Pabandyk nuo pradžių.

– Dėl… dėl ano sekmadienio.

– Taip.

– Ir ką mama…

– Žinau.

– Matai, tėti, Šarlotė vis dar labai prislėgta.

– Vargšelė, – užjaučiamai pasakė Antonis.

– Turbūt nėštumas, hormonai, bet ji niekaip negali pamiršti.

– Ilgainiui pamirš, – tarė Antonis. – Juk prabėgo tik dešimt dienų. Mama paskui siaubingai graužėsi. Nesakau, kad nevertėjo, bet žinau, kad graužėsi. Abiem reikia nusiraminti ir išmesti tą įvykį iš galvos.

– Manau, kad nieko nebus…

– O? Nesu įsitikinęs, kad yra kita išeitis…

– Tėti, manau, yra. Šarlotė mano, kad yra. Nė kiek neabejoja.

Stojo trumpa tyla. Lukas svarstė, ar Antonis piešia ta ranka, kuria nelaiko ragelio.

– Kokia?

– O Dieve, – tarė Lukas, – net nežinau, kaip suformuluoti, todėl tiesiog pasakysiu. Šarlotė nori, kad mama jos atsiprašytų. Ar tu… ar tu galėtum paprašyti, kad ji tai padarytų? Dėl… dėl Šarlotės? Dėl manęs?

Šį kartą pauzė buvo daug ilgesnė, ir Antonis atsakė nebe taip širdingai:

– Ne, sūnau. Ne, negalėčiau.

– Negalėtum? – pakartojo Lukas, suprasdamas, kad jo balsas dreba.

– Ne, – atsakė Antonis, – ne, mama negražiai pasielgė, ji tai žino, aš tai žinau, tu tai žinai. Ir ji už tai moka, jei supranti, ką turiu omeny. Bet aš neprašysiu jos viešai atsiprašyti, nenoriu. – Jis patylėjo. – Ji mano žmona, – tvirtai pridūrė.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Stivo Hadlio namelis Žvirgždo gatvėje buvo giliai įsmigęs į paplūdimio smėlį. Akį vėrė jo baltumas – namo savininkas kiekvieną pavasarį po žiemos audrų jį perdažydavo, – aukštas stogo kraigas žvelgė į jūrą. Iš tolo atrodė, kad namas per žvirgždą žengia tiesiai pakrantėn, bet prisiartinęs pamatydavai, kad aplink išbetonuotas nutekamasis griovys, gana platus – jame tilpo vandens statinė ir šiukšlių konteineris, čia buvo ir vienintelės durys, pro kurias vaikščiodavo Stivas ir kitas nuomininkas, nes jos vėrėsi į jūrai priešingą pusę, neužpučiamą rytų vėjo.

Šiame name Stivas gyveno drauge su Vudbridžo žuvų rūkyklos darbininku. Jie susipažino internete, abiem greitai reikėjo pigaus būsto pakrantėje, ir nors namo savininkas būtų galėjęs pelningai nuomoti namą atostogautojams, jis jų nemėgo ir buvo linkęs ieškoti nuomininkų tarp dirbančių Safolke, taigi naudingų grafystės ekonomikai žmonių. Todėl jis apsidžiaugė radęs Stivą ir Terį iš rūkyklos: jie čia ne tik dirba, bet ir nesipiktina dėl prieštvaninio karšto vandens tiekimo ir paprastutės virtuvės. Name buvo du maži miegamieji, apšiurusi svetainė su dirbtinės odos sofa, krėslais, senučiu televizorium ir vonios kambarys, kuriame rankšluosčiai niekada neišdžiūdavo, o sienos amžinai šlapiuodavo.

Užtat buvo paplūdimys. Petra su Barniu, slegiančiu nugarą, ir klumpančiu, šliuožiančiu, spiegiančiu Kitu prie šalies žingsniavo per gurgždantį smėlį ir svarstė, kaip ji įstengė gyventi kitur. Kiek daug žvirgždo, koks jis švarus ir lygus, plokščia taip, kad milžiniškas mėlynas dangaus skliautas kelia dar didesnį palengvėjimą, simetriški melsvai žali pajūrinių balžų kauburiai, pajūrinių pelėžirnių sruogos skaisčiai violetiniais žiedais, oras, erdvė, vėjas – visa tai žvalino ir sykiu be galo ramino. Aš namie, pamanė Petra, aš grįžau. Čia mano namai.

– Ką manai? – sušuko ji Kitui. – Ką tu apie tai manai?

Jis ropštėsi per akmenis, paraudonavęs nuo pastangų.

– Vėjuota! – sušuko laimingas. – Vėjuota!

– Tau čia patinka?

Jis įnirtingai sulinkčiojo, pasilenkęs griebė saują akmenukų ir barškančius numetė. Petra nusijuokė. Kitas, dirstelėjęs į ją, irgi nusijuokė, svaidydamas akmenukus.

– Atsargiai…

– Žiūrėk! – sušuko Kitas ir parodė.

Petra įsižiūrėjo. Pamatęs, kad jie atėjo, prie jų artinosi Stivas.

– Žiūrėk! – vėl sušuko Kitas Stivui, mėtydamas akmenukus. – Žiūrėk!

– Labas, – pasisveikino su Petra Stivas.

Ji sustojo.

– Labas…

Stivas parodė į Barnį.

– Gal man jį paimti?

– Taip, – apsidžiaugė Petra. – Yra kas nešt…

– Aš mėtau! – sušuko Stivui Kitas. – Aš mėtau!

– Matau, – atsiliepė Stivas ir vikriai paėmė Barnį. – Žiūriu…

– Turėsiu nenuleisti akių, – tarė Petra. – Kitas iš galvos dėl vandens kraustosi.

Barnis ramiai, be baimės žiūrėjo į Stivą.

– Labas, dički, – pasisveikino su juo Stivas. – Jūra ne tokia kaip kiti vandenys.

– Didesnė, – pasakė Petra.

– Su ja reikia kitaip elgtis, – pridūrė Stivas. – Aš jį nuvesiu prie jūros. Aš jam parodysiu jūrą. Paaiškinsiu. – Jis nusišypsojo Kitui.

Petra dirstelėjo į Stivą. Barnis išsidrėbė vaikinui ant rankų kaip ponas, o Kitas svirduliavo jam apie kojas su pilnomis rankomis akmenų, čiauškėdamas ir spygaudamas.

– Tu apsigimęs rūpintis vaikais, – tarė ji.

– Jie man patinka…

– O tu pats…

– Ne, – atsakė Stivas, – bet brolis turi. Be to, į draustinį atvažiuoja daug mokinių. Man labai patinka pradinukai. Patinka, kad jie dar nori tau įsiteikti. O kai mokinukai užsigeidžia padaryti vienas kitam įspūdį, būna jau klaikūs.

Petra linktelėjo.

– Eisime prie vandens? – paklausė Stivas.

– Gerai…

Stivas pažvelgė į Kitą, vis dar rėkaujantį ir trypinėjantį aplink ant akmenų.

– Eime susipažinti su Šiaurės jūra, – tarė Kitui Stivas ir nužingsniavo per žvirgždą, nešinas Barniu, o Kitas nusekė įkandin, tebelaikydamas rankose akmenukus.

Petra valandėlę žiūrėjo į trijulę iš ten, kur jie ją paliko. Diena buvo graži ir giedra, ji prisidengė akis ir paskui juos nelygia žeme nuėjo prie jūros. Barnis Stivo glėby atmetė galvą ir iš susižavėjimo užsimerkė nuo saulės ir vėjo, paskui Kitas klupinėdamas ištiesė ranką ir sugriebė Stivui už džinsų kiškos, ir Petra pamatė, kaip Stivas trumpai atitraukia ranką, prilaikančią Barnį, ir paliečia Kitui galvą. Mazgas, veržęs ir smaugęs ją daug savaičių, slystelėjo, atsilaisvino ir atsirišo. Nejučiomis Petra giliai atsiduso ir lengviau iškvėpė į milžinišką mėlyną erdvę virš jūros.

Vėliau drėgnoje virtuvėje, pro kurios langą atsivėrė paplūdimys ir virtinė vienabučių namų (viename jų su Ralfu iš pradžių gyveno Petra), Stivas paskrudino skrebučių berniukams, o sau ir Petrai užplikė arbatos. Skrebučius jis aptepė skaisčiai raudona uogiene, kurios, Petros nuomone, Reičelė niekada nebūtų pirkusi, – „Cheminės medžiagos, dažikliai ir sintetinės sėklos – tiesiog pasityčiojimas iš uogienės“, – ir supjaustė juostelėmis be Petros pagalbos nė neužsiminęs, kad ji galėtų pagelbėti. Berniukai buvo pakerėti.

– Balta duona, – pagarbiai pasakė Kitas.

Jis čiupo po juostelę skrebučio abiem rankomis. Barnis grūdo skrebutį į burną kumščiu.

– Ramiau, – pasakė jam Petra tik dėl visa pikta. Stivas padėjo jai puodelį arbatos ir maišelį cukraus su įbestu šaukštu, paskui klausiamai atkišo skrebučių su uogiene. Barnis puolė į priekį, atkakliai niurnėdamas pilna burna, ir visi, net Kitas, ėmė juoktis, sėdėdami ant plastikinių sodo kėdžių prie išklibusio stalo Stivo virtuvėje. Tada Stivas pro juoką tyliai paklausė Petros:

– Kas žino, kad tu čia?

O Petra atsakė, jos nuomone, tik tiesą:

– Nėra kam žinoti.

– Tikrai?

– Ralfas šiandien Londone. Oficialiai priimamas į darbą. Supažindinamas.

– Nenorėčiau, kad ką nors darytum slapta, – tarė Stivas.

– Taip…

– Bet nenorėčiau ir kad neateitum.

Petra pažvelgė į vaikus, kamžlojančius, kikenančius ir lipnius. Norėjo pasakyti, kokia ši popietė, kaip ji jaučiasi, kad rupūs, šiurkštūs it pemzos gabalėliai daiktai, dar neseniai glūdėję jos sieloje, ištirpo ant akmenų prie jūros. Bet ji niekaip nesugalvojo, kaip tai pasakyti, nežinojo, kaip nupasakoti, kad pasijuto grįžusi namo, kad tokia padėtis jai patinka ir tinka, todėl tik ištiesė ranką per Kitą nukrapštyti Barniui nuo šlaunies uogiene prilipdyto skrebučio trupinio ir pasakė visų trijų vardu:

– Mes puikiai praleidome laiką. Taip?

Stivas nieko neatsakė, tik nusišypsojo. Jis nurinko puodelius ir, nušluostęs trupiniuotą stalą, sudėjo juos į apdaužytą kriauklę prie lango – tokią, išvagotą senų įtrūkimų, turėjo ir Petros senelė. Paskui susirado flanelės skiautę, sušlapino po čiaupu, išgręžė, nušluostė berniukams rankas ir veidą, o jiems patiko, jie spiegė, muistėsi, paskui vėl verždavosi prie jo, kad šluostytų toliau.

Negražus, pamanė Petra, žiūrėdama į jį. Neaukštas, prastos figūros, per kresnas, akys per mažos, ausys per didelės, bet į jį vis tiek malonu žiūrėti, nes jam tame kūne patogu, jis juda greitai ir vikriai, sumanus ir praktiškas. Atsisuko, tyčia pernelyg stropiai braukdamas Kitui per veidą, ir sugavo Petros žvilgsnį. Vėl nerūpestingai nusišypsojo. Petra irgi. Jis metė skudurą į kriauklę, aplink stalą nuėjo prie Petros, ramiausiai pasilenkė ir mikliai pabučiavo ją į lūpas.

Šarlotės sesuo Sara pažadėjo atvažiuoti į Londoną. Pasakė taip, lyg darytų Šarlotei malonę, nors iš tiesų baisiai apsidžiaugė proga praleisti dieną Londone. Ypač jai patiko Marilebono Aukštoji gatvė, kurioje dirbo Šarlotė, nes, paaiškino ji vyrui, joje yra ne tik stebuklingas knygynas, bet ir nuostabus labdaros knygynas. Vyras, per daugelį metų įsidėjęs į galvą, kad „knygos“ reiškia „batai“, linktelėjo, liepė smagiai praleisti dieną ir pasisiūlė paimti mergaites iš mokyklos. Jis ką tik pradėjo lankyti skraidymo kursus ir troško prisigerinti Sarai, nes naujam pomėgiui reikės daug laiko ir pinigų.

Sara susitarė susitikti su Šarlote prancūzų kavinėje, čia staliukai buvo švariai nušveisti ir siūloma priimtinų europinių valgių. Ji užsuko į knygyną, paskui kitose parduotuvėse nusipirko vėrinį ir megztinį ir sukišo į knygyno krepšį tikėdamasi, kad Šarlotė, liūdnai pagarsėjusi visoje giminėje kaip nieko neskaitanti, išskyrus žurnalus, pastebės. Bet Šarlotė, žavingai atrodanti trumpučiu baltu sijonėliu ir juoda palaidinuke į apačią platėjančiomis rankovėmis ir didžiule iškirpte, nebuvo nusiteikusi nieko pastebėti, išskyrus seserį sąjungininkę. Ji įpuolė į kavinę ir apkabino Sarą taip karštai, lyg jos būtų nesimačiusios bent metus.

– Sara, kaip džiaugiuosi tave matydama, neįsivaizduoji, ką patyriau, o dabar mirštu iš bado. Mirštu iš bado visą laiką.

Sara, anksčiau dievinusi Šarlotę kaip ir visa šeima, dabar jaunėlę seserį vertino blaiviau. Jai atrodė, kad Šarlotė linkusi nepadoriai naudotis vaikišku žavesiu, kad jai jau metas suprasti – dvidešimt šešeri nėra pati jaunystė, o santuoka – ne rausvos žėrinčios vestuvių dienos tąsa, bet rimtos pareigos: reikia elgtis kaip suaugusiai ir daryti nuolaidų. Ji nužvelgė Šarlotę kitapus stalo. Krūtys beveik nepridengtos, be to, ant ilgos grandinėlės pasikabinusi didžiulį kryžių su brangakmeniais, kuris taip ir traukia į iškirptę akis.

– Galėtum man padėkoti, – tarė Sara, – atlėkiau į Londoną, kad tau įtikčiau.

Šarlotė pakėlė didžiules akis nuo valgiaraščio.

– Aš ir dėkoju…

– Taip, aš dirbu tik pusę etato, – toliau kalbėjo Sara, – bet vis tiek nelengva ištrūkti.

Šarlotė atitraukė vieną ranką nuo valgiaraščio ir uždėjo Sarai ant plaštakos.

– Nebark manęs…

– Aš tavęs nebaru, tik sakau…

– Žinau, mane domina vienintelis dalykas, – pasakė Šarlotė, – bet ji mane labai užgavo, labai. O nesulaukusi paramos aš palūžtu. Todėl tau ir paskambinau. Paskambinau dėl Luko. Nes jis… jis mane pavadino trenkta žiežula.

Sara išvertė akis.

– Jis ne…

Šarlotė nutilo, atitraukė ranką ir nudūrė akis į stalą.

– Na…

– Šarlote… – grasinamai ištarė Sara.

– Jis neneigė…

– Ko jis neneigė?

Šarlotė susiėmė rankomis galvą ir įsistebeilijo į stalą.

– Aš buvau labai nusiminusi ir graudžiai verkiau, kai Lukas pasakė, kad jo tėvas nesutiko paprašyti motinos atsiprašyti, ir aš truputį pasikarščiavau, pasakiau Lukui, kad jie visi ant manęs užsisėdo – man tikrai taip atrodo, Sara, – ir elgiasi su manim, lyg būčiau trenkta žiežula, o jis man neprieštaravo. Tai yra pasakė, kad neužsisėdo nei jo šeimynykščiai, nei jis, bet nepaneigė, kad aš ne žiežula, nutylėjo. Išėjo į studiją, aš, naktį eidama į tualetą, pažiūrėjau ir pamačiau, kad šviesa studijoje tebedega, o buvo antra ryto.

– Šarle, – prabilo Sara.

Šarlotė lėtai pakėlė akis.

– Ką?..

– Tu esi…

– Aš esu kas?..

– Tu esi žiežula.

– Bet tavęs ten nebuvo, tu nežinai, ką ji pasakė ir kokiu tonu!.. – sušuko Šarlotė.

Sara pasilenkė į priekį.

– Paklausyk, Šarle. Aš nepažįstu tos moters, bet ji yra anyta. Niekas nebus geras jos sūnui. Ji iš tikrųjų netaktiška, bet ji viso labo elgėsi taip, kaip elgiasi tokie žmonės. Prisimeni mūsų vestuves? Kriso motina net neatėjo, nes tuokėmės ne bažnyčioje, ir ji tvirtino, neva aš priverčiau jį atsisakyti bažnytinės santuokos. Būčiau mielai tuokusis bažnyčioje, nenorėjo Krisas. Jis pasakė, kad vaikystėje per dažnai lankėsi bažnyčioje ir netiki, kad Dievas yra. Bet su ja nesiginčijo, paliko tai man. Taip tapau ragana. Šitaip būna. Šitaip nutinka daugybei marčių.

Šarlotė pasipūtė. Žiūrėdama į seserį, žaidė kryžiumi.

– Mamytė sakė, kad norėtų ją užmušti, – tarė.

– Žinoma. Todėl, kad ji mamytė. Aš irgi taip jaučiuosi, jei kas nors skriaudžia mano dukreles.

– Ką turi omeny? – liūdnai paklausė Šarlotė.

– Kad tu per daug imi į galvą.

– Bet…

– Bet kas?

Šarlotė pasilenkė prie sesers ir garsiai sušnibždėjo:

– Aš nenorėjau pastoti.

Sara luktelėjo ir atsakė:

– Žinau.

Šarlotės akys pritvinko ašarų.

– Neverk, – tarė Sara. – Tai ne pats idealiausias atvejis, bet turi pranašumų. Du kūdikiai nesulaukus trisdešimties, ir pareiga šeimai atlikta, o toliau gyveni, kaip nori.

– Man atrodo, Luko jausmai man pasikeitė… – tarė Šarlotė atsitraukdama.

– Ką tu sakai?

– Matai, – prabilo Šarlotė, vėl nudūrusi akis į stalą, – jis manė, kad aš neklystu. Aš jo neprisileidau, kol nenustojo šniaukšti kokso, paskui jis turėjo laukti, kol pamesiu Gasą. O dabar tokios… galios nebeturiu. Jis žiūri į mane, lyg būčiau jį apvylusi, lyg būtų išvyniojęs Kalėdų dovaną ir radęs ne tai, ko tikėjosi.

Sara atsispyrė pagundai guviai atrėžti: „Nesąmonė“ ir suminkštėjo.

– Juk žinai, kad jis tave myli, – tarė ji. – Iš tikrųjų myli. Kūdikis jam tikriausiai irgi staigmena.

– Ne jam gimdyti…

Sara pažvelgė į seserį.

– Jau buvau bepradedanti tavęs gailėtis, – tarė ji. – Tik visko nesugadink.

Šarlotė blankiai šyptelėjo.

– Aš viską sugadinau, tiesa? – paklausė ji. Paėmė popierinę servetėlę ir nusišluostė akis. – Turėčiau būti brandi ištekėjusi moteris, o esu kvailė.

– Nebliauk.

– Nebliaunu…

– Šarlote, – pasakė Sara, – mes labai džiaugiamės, kad tu ištekėjai už Luko, ir manome, kad jis labai mielas, vestuvės buvo nuostabios. Bet santuoka nėra nesibaigiančios vestuvės. O svarbiausia – santuoka nėra viešas dalykas, ne vaidinimas, kai gali paprašyti žiūrovų pagalbos pajutusi, kad kažkas nepavyko. Turite aiškintis kartu. Tu nenutuoki, kokie mano santykiai su Krisu, tiesa? Tau nė į galvą neatėjo pasidomėti. Pjauna be peilio, bet susidorojame. Ir tau teks susidoroti. Turi puikų vyrą, puikius namus ir negyveni it kokia skurdė. Nenuleisk rankų.

Šarlotė atsiduso.

– Gerai, – atsakė ji.

– O dabar, – tarė Sara ir vėl paėmė valgiaraštį, – užsisakysime pietus.

Ralfas rado kambarį išsinuomoti. Vienas būsimų bendradarbių netoli Finsberio aikštės turėjo butą, kurio jam reikėdavo savaitgaliais, kai iš Dublino atvažiuodavo meilužė. Bute buvo mažas antras miegamasis, kurį mielai išnuomojo šiokiadieniams. Pasakė, kad, jei Ralfas prausis tik po dušu ir naudosis tik mikrobangų krosnele, penkiasdešimties svarų grynaisiais už keturias paras per savaitę pakaks, įskaičiuojant komunalines paslaugas ir municipalinius mokesčius, jokių dokumentų, jokių klausimų, tinka? Ralfas apžiūrėjo kambarį, dekoruotą ir apstatytą nuasmenintai ir šiuolaikiškai kaip viešbutyje, ir pamanė, kad jam puikiai tinka. Tada atsigulė ant lovos, pažvelgė į lubas su mažutėmis ryškiomis nišose įtaisytomis lemputėmis ir džiaugsmingai susijaudino galvodamas apie laisvę. Jis neketina ja piktnaudžiauti, patikino Edvardą, kalbėdamas telefonu, nekvailios kaip koks netikša, nutrūkęs nuo grandinės, bet žiūrės filmus, skaitys, ilgai dirbs, sportuos, svečiuosis pas brolius, ar maža pasaulyje malonumų? Iš Edvardo balso kitame linijos gale neatrodė, kad jis įtikintas ar nuramintas.

Važiuodamas traukiniu į Safolką, Ralfas mąstė apie kambarį netoli Finsberio aikštės. Penkiasdešimt svarų per savaitę – labai pigu, nes dušas smarkus, o iki darbo – vos dešimt minučių kelio. Galvojo apie Kitą ir Barnį, kaip keista bus gyventi be jų ir kaip bus nuostabu juos pamatyti savaitgaliais, kaip jis atsilygins jiems, jog visą savaitę nebuvo, keldamas rytą, kad Petra galėtų ilgiau pamiegoti, vesdamasis juos daryti dalykų, kurių šiaip niekada nedarydavo, nes iki šiol kiekviena diena būdavo kasdienybė ir niekuo nesiskyrė nuo kitų. Jis stebėjosi atgavęs energiją ir tikėjimą ateitimi, užuot svirduliavęs per gyvenimą kaip leisgyvis zombis, buvo budrus ir nekantriai laukė, kas bus toliau. Ipsvičo stotyje pripirko vaikams šokoladinių žirnelių ir ėmė dairytis gėlių Petrai. Nėra. Nesvarbu, tarė sau, ji pati augina gėles, stabtelėsiu pakeliui į namus ir nupirksiu butelį gero vyno. Šįvakar gersime vyną, aš pataisysiu vakarienę. Nuo šiol savaitgaliais valgyti gaminsiu aš, dienotvarkė ir požiūris pasikeis, pinigai irgi bus kiti. Lyg pradėtume gyvenimą iš naujo.

Kai jis parėjo, Petra buvo vonios kambaryje, klūpojo prie vonios, kurioje per plaštaką buvo prileista vandens, muilindama Kitą, o šis sėdėjo ir žaidė su prisukama plastikine varle. Barnis, apmuturiuotas juokingu rankšluosčiu su gobtuvu ir ausimis, sėdėjo šalia Petros ant vonios kilimėlio ir vartė audeklinę knygutę, kurios puslapiai cypia paspaudus tam tikras vietas. Ralfas išgirdo jų balsus lipdamas laiptais į viršų, atrodė, kad visi laimingi. Jam įėjus, jie pakėlė akis, berniukai suspiegė, ir jis džiugiai įsitikino, kad gyvenimas nebebus plumpinimas per plynaukštę ir virs šuoliavimu per lygumą viltingo kalnagūbrio link.

Jis pasilenkė pabučiuoti Petros ir Kito, prilaikydamas kaklaraištį viena ranka, paskui čiupo Barnį nuo grindų ir atsisėdo su juo ant kelių ant uždengto unitazo.

– Gera buvo diena? – paklausė Petra.

– Labai. O tau?

– Mes buvome prie jūros! – tarė Kitas, ropšdamasis į vonios galą, kad būtų arčiau tėvo. Išskėtė rankytes. – Tokia didelė! Ir pilna akmenų!

Ralfas nusijuokė.

– O tu, storasis Buda? – paklausė jis Barnio.

Barnis pasiūlė jam savo knygą. Ralfas paėmė ir klusniai pradėjo spaudyti.

– Turiu tau daug ką papasakoti, – tarė Petrai.

– Puiku. Kai vaikai bus paguldyti…

– Paskaityk man! – paliepė Kitas. Jis numetė varlę ir jau ropštėsi iš vonios. – Paskaityk man, tėti, paskaityk, paskaityk…

– Žinoma, paskaitysiu…

– Ekskavatorių knygutę…

– Gal galėtume ją pakeisti kita?

Petra apmuturiavo Kitą rankšluosčiu.

– Duok tėčiui ramybę. Jam įkyrėjo ekskavatorių knyga, taip?

– Ne!

– Ne! – džiaugsmingai išpoškino Barnis ir įsistebeilijo į tėvą. – Ne!

Ralfas žiūrėjo į Barnį. Šis, neatsispiriamai žavus, iš po smailaus rankšluosčio gobtuvo šypsojosi tėvui, rodydamas mažučius dailius dantukus. Ralfą užplūdo meilė jam, meilė jiems visiems, visai nedidelei šeimai, susispietusiai apie jį apšiurusiame vonios kambaryje. Jis pabučiavo Barnį į viršugalvį.

– Žinoma, paskaitysiu ekskavatorių knygą, – pažadėjo jis.

Vėliau virtuvėje jis išvyniojo vyną iš rudo popieriaus apsiautalo.

– Oho, – tarė Petra. – Ką švenčiame?

– Daugybę dalykų, – atsakė Ralfas. – Ir aš išvirsiu valgyti.

– Jau išviriau…

– Išvirei?

– Beveik. Rizotas.

– Dievinu rizotą, – tarė Ralfas. – Dievinu tavo rizotą. Žinoma, būčiau pagaminęs, bet man patinka tavo pataisytas.

Petra padėjo ant stalo dvi vyno taures.

– Tai susitikimas buvo sėkmingas?

– Labai sėkmingas. Susipažinau su analitikų komanda, visi geri specialistai, rodos, neblogi žmonės, o vienas man pasiūlė kambarį. Penkiasdešimt svarų per savaitę! Dešimt minučių kelio iki darbo. Nuostabu.

Petra sustingo. Ji bėrė ant lentelės grybus iš popierinio maišelio, bet liovėsi. Laikė rankoje maišelį, kuriame tebebuvo beveik visi grybai.

– Kambarį?

Ralfas, smeigdamas kamščiatraukio spiralę į vyno butelio kamštį, pakėlė akis.

– Taip, mažute. Kambarį. Kaip susitarėme.

– Susitarėme?

Ralfas pradėjo sukti kamščiatraukį.

– Prisimink. Tu pasakei, kad galiu būti laisvas…

– Taip.

– Juk tu rimtai kalbėjai?

– Taip, – atsakė Petra.

– Todėl išsinuomojau butą Sičio pakraštyje šiokiadieniams, savaitgaliais grįšiu, o tu galėsi čia likti su vaikais, kaip norėjai.

Ralfas ištraukė kamštį ir atsitiesė, šypsodamasis jai.

– Taigi klausimas išspręstas, tu gavai, ko nori, tiesa?

Petra išbėrė likusius grybus. Paėmė peilį.

– Tu mane supranti? – paklausė Ralfas.

– Aš… tikriausiai, – atsakė ji, nepakeldama akių. – Aš… tiesiog šiek tiek nustebau dėl kambario…

– Kodėl?

– Taip greitai…

– Mažute, po dviejų savaičių pradedu dirbti.

– Taip…

– O ką tu manei? Kaip, tavo nuomone, reikėjo daryti?

– Aš nieko nemaniau, – prisipažino Petra. – Ketinau palaukti, kol tu ką nors nuspręsi, paskui galvoti, ką darysiu.

– Tai aš ir nusprendžiau. Išsinuomojau kambarį.

Petra pažvelgė į jį ir nusišypsojo.

– Gerai, – tarė ji.

– O tu gali toliau gyventi čia. Daryti, kas tau patinka. Eiti prie jūros, kaip šiandien. Paplūdimys nebuvo prisigrūdęs?

– Mes ten nėjom…

Ralfas pradėjo pilti vyno.

– Tai kur ėjot?

– Į Žvirgždo gatvę, – atsakė Petra, pjaustydama grybus.

– Į Žvirgždo gatvę? Kaip ten atsidūrei?

– Taksi…

Ralfas liovėsi pilti vyną.

– Taksi? Į abu galus?

– Ne, – ramiai atsakė Petra. – Namo mus parvežė.

– Kas?

– Draugas. Jis dirba paukščių draustinyje.

– Draugas?

Petra pažvelgė į jį.

– Taip.

– Iš kur atsirado draugas, dirbantis paukščių draustinyje? – paklausė Ralfas.

Petra padėjo peilį.

– Jis rado mano automobilio raktelius, juos pamečiau tą dieną, kai buvau nuvažiavusi ten piešti, kai tu tareisi dėl darbo, o vaikus buvo apsiėmę prižiūrėti tavo tėvai.

– O dabar jis draugas.

– Jis gyvena Žvirgždo gatvėje, – tarė Petra. – Buvo nuostabu ten grįžti. Nuostabu. Berniukams labai patiko.

Stojo tyla. Ralfas žiūrėjo į vyną taurėse, paskui pažvelgė į Petrą.

– Tu nusivežei berniukus… – prabilo jis.

– Žinoma. Ką turėjau daryti?

– Ar… ar dėl to tu tokia laiminga? Ar dėl to namie šįvakar taip smagu? Ne dėl to, jog pakeitei požiūrį ir sutikai su mano nuomone dėl ateities, o dėl to, kad praleidai popietę…

– Dėl paplūdimio, – atsakė Petra.

– Popietę, – pratrūko Ralfas, nekreipdamas dėmesio į jos žodžius, – su kažkokiu tipu, kuriam leidai būti su mano vaikais, ir Dievas žino, kam dar leidai įvykti, juk taip, taip, taip…

Jis staiga nutilo. Įsistebeilijo į Petrą, stengdamasis suprasti, ką ji galvoja. Petra stovėjo kitapus stalo kaip įbesta, vieną ranką atsargiai uždėjusi ant supjaustytų grybų, kitą – ant peilio, trikdomai rami. Ji žiūrėjo į jį, akys buvo apsimiglojusios, bet atrodė kitaip nei paprastai, kai padėtis sunki, o ji mėgina išvengti sprendimo. Ji atrodė taip, lyg būtų apsisprendusi ir užsisklendusi.

– Petra?

– Taip.

– Petra, tu laiminga ne dėl manęs, bet dėl smagios popietės su tuo vyruku?

Ji šyptelėjo ir vėl paėmė peilį.

– Taip, – atsakė.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Sigrida padėjo telefoną. Paskambino motinai į Stokholmą žinodama, kad tokiu laiku ji bus namie po operacijos, o tėvas dar nebus grįžęs, kitaip be žodžių, bet, be abejo, jau vien savo buvimu būtų varžęs motinos atsakymus į Sigridos kalbas. Sigrida ketino – norėjo – papasakoti motinai apie visus Brinklių šeimos rūpesčius ir pakeliui į namus iš laboratorijos net galvojo, kaip papasakoti apie kviestinius pietus, Reičelės manieras, Šarlotės ašaras ir vėlesnį elgesį: bet kai atėjo laikas apie tai prabilti, paaiškėjo, kad tas noras išsivadėjęs, ir ji netikėtai pajuto turinti ginti Brinklius, užuot pasakojusi apie jų trūkumus motinai – ypač jai. Todėl jos meiliai ir ramiai pasišnekėjo, taip saldžiai, kad Sigrida pajuto, jog motina vos laikosi nepaklaususi, kas atsitiko.

Sigrida paėmė puodelį žaliosios arbatos, užsiplikytos prieš pokalbį telefonu, ir pažiūrėjo. Arbata buvo atvėsusi, su rudų nuosėdų apvadu dugne, ir nekėlė jokio noro ją gerti, it būtų koks puodelis vandens iš kūdros. Ji nuėjo prie kriauklės ir išpylė arbatą, paskui vėl pripylė virdulį vandens. Jai reikia kavos. Augdama visada gerdavo kavą. Žalioji arbata jos nepakeis. Kaip vanduo nepakeis sulčių, anot Marielos. Ar minkštų ledų. Marielai buvo pažadėta vanilinių minkštų ledų, jos mėgstamiausių, kai ji išmoks ne tik paraidžiui pasakyti, bet ir parašyti visus vasaros atostogų sąrašo žodžius, kurie baigiasi -ough. Ji sėdi užsidariusi kambary jau kelias valandas, taigi tikriausiai metė mokytis ir žaidžia, grindys nuklotos žaislais – mažučių sužmogintų miško žvėrelių šeimomis: ji juos migdo popierinių nosinaičių lizduose, kuriuos įrengia batukuose. Sigrida neketino dukrai trukdyti. Žaidimai su mažutėmis pelytėmis ir barsukais dvasinį gyvenimą praturtina kur kas labiau negu žinojimas, kad cough, rough ir bough rašomi panašiai, bet tariami skirtingai. Anglų kalba! Kas per keistenybė.

Laukujų durų spynoje spragtelėjo Edvardo raktas, paskui jis garsiai jas užtrenkė. Skubiai nulipo laiptais į virtuvę, pabučiavo ją – gana atsainiai, pamanė Sigrida, – ir iškart priėjo prie šaldytuvo.

– Pilvas griežia maršą? – paklausė Sigrida.

– Vandens, – glaustai atsakė Edvardas.

Jis išėmė ąsotį su filtru, Sigridos laikomą šaldytuvo durelėse, prisipylė didelę stiklinę ir iškart maktelėjo.

– Kas atsitiko? – Sigrida nenuleido nuo jo akių.

Edvardas gėrė toliau.

– Liaukis, – tarė Sigrida. – Neprisiplemk. Sunki diena?

Edvardas pastatė stiklinę ir vėl prisipylė.

– Taip.

– Gal norėtum papasakoti?

Edvardas linktelėjo ir vėl ėmė gerti.

– Kas nors atsitiko tavo šeimoje?

Edvardas liovėsi gerti ir paklausė:

– Kodėl mano šeimoje?

– Todėl, kad paprastai taip būna.

– Tavo…

– Ne, – pertraukė jį Sigrida. – Ne, ne palyginti su mano, jei nori žinoti. Aš ką tik kvailai šnekėjausi su motina.

– Kvailai?

– Visiškai beprasmiškai. Lyg jos nepažinočiau…

– Kodėl? – paklausė Edvardas.

Sigrida patylėjo, paskui išsisukinėdama atsakė:

– Nežinau. Gal buvau pavargusi.

Edvardas sunkiai klestelėjo ant virtuvės kėdės su trečia stikline vandens.

– Aš pavargęs.

Sigrida laukė.

– Man baisiai įkyrėjo Ralfas, – pasakė Edvardas. – Ne, įkyrėjo ne jis pats, vargšelis, o veikiau bėdos, kurias jis prišaukia.

Sigrida atsisėdo prieš Edvardą.

– Kas dabar? – atsargiai paklausė. – Jis atsisakė darbo?

– Oi, ne, – atsakė Edvardas. – Nieko panašaus. Dieve, jis tik po savaitės pradeda dirbti.

– Tai kas tada?

Edvardas atsiduso ir ištarė, žiūrėdamas ne tiek į Sigridą, kiek į stalo viršų:

– Petra.

– Petra!

– Jis šiandien skambino. Baisiai susijaudinęs. Pasakė, kad kamuojasi jau savaitę ir turi kam nors išsipasakoti. Pasirodo, Petra… nežinau, kas ten vyksta, nežinau, ar jie meilužiai, bet Petra susirado kitą vyriškį.

Sigrida aiktelėjo. Įsikibo į stalo kraštą ir pasilenkė į priekį.

– Petra?

– Taip, – atsakė Edvardas ir atsistojo. – Einu atsinešiu ko nors stipresnio. Nori išgerti?

– Sėsk, – tarė Sigrida. – Sėsk, išgersime vėliau. Sėsk ir pasakok. Kas tas vyriškis?

Edvardas atsišliejo į stalą.

– Jis dirba draustinyje, – niūriai pasakė.

– Jis…

– Lauke. Matyt… jis prižiūrėtojas, tikrai negaliu pasakyti. Rūpinasi infrastruktūra – tvoromis, laiptais, turėklais. Petra ten su juo ir susipažino.

– Bet ji pastaruoju metu ten nevažinėdavo…

– Kartą buvo, – atsiliepė Edvardas.

– Kartą!

– Ji pametė automobilio raktelius. Jis juos rado. Tai buvo tą dieną, kai Ralfas atvažiavo tartis dėl darbo.

Sigrida susiėmė galvą rankomis.

– Dieve mano…

– Jis turi namelį Žvirgždo gatvėje, – pasakojo Edvardas. – Kur jie gyveno anksčiau. Petra ten vedasi vaikus, jiems labai patinka, jie – bent jau Kitas – nori apie tai pasakoti Ralfui, jie nori jį nusivesti tenai.

– Ne…

– Ralfas pasakė, kad ji, regis, nesupranta, ką daro. Nesupranta, ir tiek. Juodu sutarė, jog jis galės savaitę gyventi Londone, kad jai su vaikais nereikėtų palikti Olboro, ir jai, matyt, atrodo, kad jis gavo laisvę, vadinasi, ir ji turi tokią pat teisę, todėl susirado tą tipą.

– Ko gero, išgersiu, – tarė Sigrida. – Petra. Negaliu patikėti…

Edvardas nusisuko į šaldytuvą.

– Ralfas sako, kad negali su ja pasišnekėti. Paprasčiausiai negali. Ji nesileidžia į kalbas. Žiūri į jį, šypsosi, neva jai dabar gerai ir ji neprieštaraujanti – tegul jis dirba Londone. Rodos, ji nesupranta, kad darbas Londone šeimai išlaikyti vargu ar reiškia neribotą laisvę Ralfui. Ir tikrai ne leidimas jai susirasti meilužį.

– Jie meilužiai?

Edvardas atidarė šaldytuvą ir išėmė butelį vyno.

– Nežinau. Ralfas nežino. Ji viso labo kartoja „jūra, jūra“, aišku, kad tai nesąmonė. Kokia jūra, velniai griebtų? Olbore visur jūra!

Sigrida atsistojo atnešti taurių.

– Jų santykiai visada buvo… keisti, – tarė ji.

– Kitų žmonių santykiai visada keisti.

– Dieve, Edai, daraisi filosofas…

Edvardas padėjo vyną ant stalo ir vėl paėmė.

– Liepiau pasakyti tėvams. Jis atkirto, kad neįstengs. Paprašė, ar negalėčiau aš.

– Pasakysi?

Edvardas pradėjo pilti vyną.

– Kai žinosiu daugiau. Kai žinosiu, ką jiems sakau, gal tada. – Jis stumtelėjo taurę Sigridai. – Prakeikta kvailė.

Sigrida nieko neatsakė. Edvardas vėl atsisėdo ir gurkštelėjo vyno.

– Žinau, kad Ralfas kaip šapas aky, – staiga jis įtūžo. – Žinau, kad su juo gyventi nelengva, bet jis tai daro dėl šeimos ir nors yra užsispyręs kvailys, bet jai ištikimas, neieško kitų moterų, negirtuokliauja, nelošia, tiesiog yra Ralfas, toks kaip visada. O Petra irgi ne angelas, valkata, nenorinti užaugti, paika menininkė. Garbės žodis, – jis pakėlė balsą. – Prakeikta kvailė! – beveik suriko.

– Kas? – iš tarpdurio paklausė Mariela.

Šarlotė gulėjo lovoje ant nugaros. Šalia miegojo Lukas, uždėjęs dešinę ranką jai ant šlaunų, ten, kur ji nustūmė ją nuo pilvo. Visi – motina, seserys, draugės – tikino, kad jei ji ir bloguos (ne visos vemia, Šarle, na, aš vos nenumiriau iš šleikštulio, bet daugelis nieko nejaučia), tai rytais, anksti, o jei Lukas atneš jai į lovą arbatos ir paprastą sausainį, kol ji dar kojos iš lovos neiškėlusi, bus daug lengviau. Bet rytą ji jausdavosi puikiai. Iš tiesų puikiai. Šarlotė bijodavo vakaro. Vakare paaiškėdavo, kad ji negali ne tik valgyti, bet ir galvoti apie valgį, juolab jo užuosti, kad ji nedrįsta net prisiminti, tarkim, kavos ar juodos duonos, nes turi iškart lėkti į vonios kambarį. Lukas labai mielas. Pastarąją savaitę jis užkąsdavo studijoje ir tik tada užlipdavo laiptais jau išsivalęs dantis. Ji buvo nuoširdžiai dėkinga, kaip ir už norą miegoti ją apkabinus. Tik net jo pirštas – apie ranką nė kalbėti neverta – ant pilvo buvo per sunkus, bet jei ji nukeldavo jo ranką, jis per miegus iškart vėl ją uždėdavo, lyg jam būtų gyvybiškai svarbu jos nepaleisti. Todėl kelias pastarąsias naktis Šarlotė tik stumtelėdavo jo ranką žemyn, jam to pakakdavo, ir gulėdavo laukdama, kol ją įveiks miegas ar šleikštulys.

Be abejo, šiąnakt buvo dar viena priežastis nemiegoti, be įprastos – ar ji iš tikrųjų vems, ar tik jaus šleikštulį. Lukas parėjo iš studijos graudžiai kvepiantis dantų pasta, kad ji neužuostų picos, ir pasakė, jog skambinęs Ralfas ir pareiškęs, kad Petra su kažkuo susitikinėjanti. Lukas, regis, ne kažin ką suprato, nei kas tas vyrukas, nei kokie Petros santykiai su juo, nei ką darysiąs Ralfas, bet buvo įtūžęs dėl brolio, kuris, tiesa, nėra idealus vyras, bet, po perkūnais, jis iš kailio neriasi naujame darbe, o Petra pastaruosius kelerius metus nieko neveikia. Dabar jam aišku, kodėl ji, Šarlotė, nelabai mėgusi Petrą, taigi reikėjo atsižvelgti į jos nuomonę, tikrai reikėjo, nes paaiškėjo, kad ji visiškai teisi.

Šarlotė norėjo pajusti pasitenkinimą, kad neklydo, bet nepajuto. Ėmė klausinėti Luko, ką Petra padariusi, o jis atsakė nežinąs ir, dėl Dievo meilės, nenorįs žinoti smulkmenų, bet Ralfas baisiai nusiminęs: Petra mielai išleidusi jį į Londoną uždirbti pinigų šeimai išlaikyti, nes susiradusi vyruką pasilinksminti, o tas meiliai žaidžiantis su Ralfo berniukais.

– Tai jį labiausiai ir siutina, – pasakė Lukas, stovėdamas šalia jos, gulinčios ant sofos, susikišęs nykščius į džinsų diržo kilpas. – Vaikams jis labai patinka. Kitas dažnai apie jį kalba, lyg Ralfas irgi turėtų prisidėti. Tai varo jį iš proto. – Lukas giliai atsiduso. – Verčiau paskambinsiu Edui, – pridūrė. – Ralfas paskambino Edui prieš dvi dienas ir paprašė nesakyti man, kol jis pats nepasakys. Girdi, norįs pasakyti tučtuojau, bet neturįs jėgų dar kartą viską kartoti. Vargšas. Žinau, brolis nepakenčiamas, bet šito nenusipelnė, juk ir jo verslas žlugo, tikrai nenusipelnė.

Jis pasilenkė, grakščiai ir lengvai – Šarlotei tai labai patikdavo, kai ji nesijausdavo taip bjauriai, pabučiavo ją ir pažadėjo ilgai neužtrukti. Miegamajame išbuvo pusvalandį. Šarlotė nė nekrustelėjo, kad nesubloguotų, bet žinojo, kad jis guli lovoje nusispyręs batus, pasidėjęs ant krūtinės mobilųjį su ausinėmis, kojūgaly įjungtas televizorius be garso. Lukas negali būti kambaryje su televizoriumi jo neįjungęs. Aiškino, jog taip yra todėl, kad jis trečias vaikas, mėgsta draugiją, bet nebūtinai šeimos šurmulį ir energiją, todėl nori būti šalia draugijos, kurią gali stebėti, bet kuriai nepriklauso. Tokiu atveju, anot Luko, televizorius tinkamiausias. Net studijoje vienas stovi, jis įjungiamas tą pačią akimirką, kai tik Džedas išeina iš kambario. Lyg Lukas bijotų, pamanė Šarlotė, kad gali įsėlinti piktos dvasios, jei joms teks susidurti tik su rimtimi ir tyla.

Iš pradžių ji bandė išgirsti, ką sako Lukas, bet buvo nelengva, gatvės garsai iš apačios dar labiau slopino jo balsą. Todėl Šarlotė atsargiai apsivertė ant šono, apsikabinusi pagalvę, ir vėl pabandė pajusti pasitenkinimą, kad taip tiksliai andai įvertino Petrą. Pasitenkinimo nepajuto, kaip nesuprato Ralfo ir Petros santykių: Šarlotei atrodė, kad keistesnių ir netinkamesnių suaugusių žmonių santykių nebūna, nes jų priežastis – Ralfo tėvų, Petros šešuro ir anytos artumas ir parama. Po sesers Saros žodžių apie Reičelę Šarlotė liovėsi jos nekęsti ir ja piktintis, bet palankumo jai nieku gyvu nepajuto. Tokios yra anytos, pasakė Sara. Yra, ir tiek. Ji niekada neatleis tau, kad ištekėjai už jos sūnelio, ir privalai su tuo susitaikyti. Tavo anyta niekuo nesiskiria nuo kitų. Šarlotė prisiminė vestuvių dieną ir tuometinius jausmus Reičelei, tada ji buvo džiaugsmingai pasiryžusi mylėti visus, prisiminė, kaip Reičelė zakristijoje ją pabučiavo, kai jie pasirašė parapijos metrikos knygoje, ir tai, kad turėjo pasilenkti, nes buvo aukštesnė ir dar avėjo aukštakulniais, kad Reičelė lengvai glustelėjo prie jos žando sausu skruostu ir nepasakė nieko, nepasakė: „Džiaugiuosi dėl tavęs“ ar „Lukui pasisekė“, nieko. O vėliau Šarlotė pamatė ją su Petra, maitinančia berniukus, ji buvo nusisegusi kvailas žalias plunksnas ir juokėsi, buvo pagyvėjusi. O dabar? Ar ji juoktųsi dabar? Vargu, nuožmiai ir pagaliau su šiokiu tokiu pasitenkinimu pamanė Šarlotė.

Grįžęs į svetainę, Lukas atsisėdo ant sofos krašto šalia Šarlotės.

– Kaip tu, angele?

– Pakenčiamai, – atsakė Šarlotė.

Lukas paėmė Šarlotei už rankos.

– Jei galėčiau, bloguočiau vietoj tavęs…

– Žinau, – atsakė Šarlotė ir pažvelgė į jį. – Kaip skambutis?

– Edas žino tiek pat, kiek aš. Abu tik bergždžiai spėliojom. Kaip visada, kai nieko tikrai nežinai.

– O jei Ralfas liktų Olbore?

– Šarle, jis negali. Jis turi dirbti…

– Bet tavo tėvai padėtų, jie ir šiaip jiems visada padeda.

Lukas abiem rankom suspaudė Šarlotės plaštaką.

– Edas manęs klausė, ar važiuosiu su juo.

– Kur?

– Į Safolką, – atsakė Lukas. – Pasakyti tėvams.

Šarlotė lėtai atsisėdo.

– Jūs abu važiuosit net į Safolką? Negi negalit pasakyti telefonu? Kodėl jiems negali pasakyti Ralfas?

– Negali, – liūdnai tarė Lukas. – Jis paprašė Edo, o šis – manęs. Tokių dalykų telefonu nepasakysi dėl… dėl…

– Petros?

– Maždaug, – sutiko Lukas.

Šarlotė apsisuko ir užsidėjo ant kelių pagalvę.

– Ar ne per daug jaudinatės? – paklausė ji.

– O jei tai būtų katra iš tavo seserų? O jei Sara pasakytų, kad įsitaisė meilužį, nes jai nepatinka Kriso skraidymo pamokos? Ar nenorėtum pati pasakyti motinai?

Šarlotė gūžtelėjo pečiais.

– Gal…

Lukas abiem rankom suspaudė jai plaštaką.

– Žinau, kad nevirškini mano mamos. Ir tėčio. Žinau, kad jautiesi apvilta. Žinau, ką manai apie Petrą. Bet… jie yra mano šeima. Taip jau yra. O tėvai bus priblokšti.

Šarlotė valandėlę tylėjo, žiūrėdama į savo plaštaką tarp Luko delnų. Paskui nerūpestingai ištarė:

– O, Petrai jie atleis…

Lukas pažvelgė į tolį. Tada įdėmiai pažiūrėjo į žmoną.

– Nesu tikras, – atsiliepė, ir staiga Šarlotė perlaužė širdį ir save, nes prieš akis jai iškilo Petra per vestuves su juokinga trumpa megzta suknyte, apkabinusi Kitą su Žmogaus Voro marškinėliais, abu papilkėjusiais iš nuovargio veidais, sutrikę, lyg žemė slystų iš po kojų.

Tada Šarlotė pažvelgė Lukui į akis ir nusišypsojo.

– Aš važiuosiu, – tarė ji.

– Ką?

– Ir aš važiuosiu su jumis, – tarė Šarlotė. – Savaitgalį važiuosiu su jumis į Safolką. Su tavim ir Edu. Žinoma, važiuosiu.

Jis šūktelėjo ir stipriai ją apkabino.

– Tu nuostabi, tu dieviška, bet gal mums su Edu reikėtų tai padaryti dviese? – paklausė, o ji atsakė jam į petį:

– Gerai. Viskas bus gerai. Aš tik norėčiau būti ten, palaikyti tave, – ir kelias akimirkas svarstė, ar jis neverkia.

Lukas be paliovos jai dėkojo. Jis taip dėkojo, kol juodu slampinėjo po butą ruošdamiesi gulti, kad Šarlotė juokdamasi liepė jam liautis – nebeliks dėkingumo už tikrai svarbius dalykus. O jis iškilmingai pareiškė:

– Tai labai svarbus dalykas. Man.

Ir ji pajuto sąžinės graužatį ir podraug palengvėjimą, sąžinės graužatį dėl savo pastarojo meto elgesio, o palengvėjimą, kad vėl atsidūrė ant Neklaidingosios pjedestalo, tokį palengvėjimą, kad ją staiga užplūdo nederamas dėkingumas Ralfui su Petra, trikdantis, bet galingas.

Dabar, gulėdama blausiai švytinčioje miesto naktyje, šleikštuliui pamažu atslūgstant, sunkiai Luko rankai slegiant kirkšnis, Šarlotė mąstė apie kelionę į Safolką. Lukas sakė, kad Sigrida su Mariela nevažiuos, vadinasi, ji bus viena su Edvardu ir Luku. Pasisiūlys vairuoti. Ji mėgsta vairuoti, ji gerai vairuoja, o vyrams galės pasakyti, kad bloguoja, kai nevairuoja, taigi, išsodinusi juos prie Antonio ir Reičelės trobos, galės daryti ką panorėjusi.

– Galėčiau juos nutapyti, – tarė Antonis.

Jis stovėjo prie virtuvės stalo, apkrauto vasaros pabaigos daržovėmis, raudonžiedėmis pupelėmis, cukinijomis, špinatais ir neišimtomis iš pintinės morkomis, kurių plunksniški žali lapai driekėsi nuo stalo krašto kaip plaukai. Reičelė visą popietę praleido sode, nes šiandien atėjo sodininkas, dirbantis šiame sode nuo vaikystės. Jis stumdydavo karutį ir grėbdavo lapus dar Antonio tėvams, o dabar buvo užsispyręs pusaklis senis skaudančia nugara. Juodu su Reičele geriausiu atveju vienas kitą pakentė, ir Antonis žinojo, kad popietė su Diku žmonai – kantrybės išbandymas.

Ji plikė arbatą. Per petį dirstelėjo į žalią krūvą ant stalo.

– Neįsivaizduoju, kam varginausi, – tarė.

Antonis nutylėjo. Iš įpročio vos nepuolė jos raminti: „O, aš mėgstu špinatus“, bet iš patirties žinojo, kad nenuramins, be to, Reičelės balsas skambėjo veikiau liūdnai negu piktai. Jis žiūrėjo į ją iš nugaros: įjungia virdulį, ima iš spintelės arbatos paketėlius ir puodelius. Tebebuvo liekna kaip tada, kai pirmą kartą ją pamatė; kartais net dabar, išvydęs ją kasančią daržą, ką nors keliančią iš automobilio, besilenkiančią pakelti rankšluosčio nuo vonios kambario grindų, jis negalėdavo patikėti, kad ji paseno, kad ji dabar kitokia negu mergina, su kuria susipažino išvykęs atostogų pėsčiomis po Šiaurės Velsą. Tada jos plaukai beveik siekė juosmenį ir kalbėjo ji su vališku akcentu. Ir nors akcentas dingo, o plaukai nukirpti iki smakro, ji vis dar anoji Reičelė, galbūt jis perdeda, bet ji ta pati.

Reičelė atsisuko ir padėjo ant stalo du puodelius arbatos, paviršiuje nelabai padoriai sūpavosi išsipūtę arbatos pakeliai.

– Prašom nesielgti taip, lyg turėčiau pašokti ligi lubų, – pasakė nežiūrėdama į Antonį.

– O galėtum, – supratingai atsiliepė Antonis.

Reičelė atitraukė stalčių pasiimti šaukštelio.

– Veikiau apsiverkčiau.

– Tu beveik niekada neverki…

– Pastaruoju metu, – tarė Reičelė, – verkiau gana dažnai. Man nepatinka, bet pati nepajuntu, kaip puolu į ašaras. Šią popietę vėl apsižliumbiau, raudama velnio morkas. Manau, Dikas nematė. Dabar jis nemato mažesnių už autobusą daiktų, be to, buvau jam atsukusi nugarą.

– Kodėl verkei? – atsargiai paklausė Antonis.

– Pats žinai…

– Nežinau. Tikriau, tiksliai nežinau. Vis dar dėl Šarlotės? Ar dėl morkų?

Reičelė prispaudė arbatos pakelį prie puodelio šono ir ištraukė.

– Dėl morkų.

Antonis laukė.

– Kadaise negalėdavau išauginti užtektinai daržovių, – tarė Reičelė. – Garažo gale būdavo prikrauta maišų, ir labai džiaugdavomės, jei bulvių užtekdavo dar ir po Kalėdų. Mes apsirūpindavome beveik viskuo, bet viską greitai suvalgydavome.

Ji nutilo ir ištraukė antrą arbatos pakelį.

– Taip buvo kadaise, – atsiliepė Antonis. – Prieš daugelį metų. Tu prisimeni laikus, kai berniukai ėjo į mokyklą, o juk Edas buvo mokinys prieš dvidešimtį metų.

Reičelė išėmė iš šaldytuvo didelį plastikinį pakelį pieno ir kliūstelėjo šlakelį į arbatą.

– Žinau.

– Tada…

– Tiesą sakant, galvojau ne apie tuos laikus, o apie dabartį, apie tai, kas vyksta dabar… – ji nutilo.

Antonis apėjo apie stalą ir apkabino žmoną. Ji neapglėbė jo, bet nesipriešino.

– Nieko čia nebuvo visą vasarą, – pasakė į tamsiai mėlynų jo marškinių tiką.

Antonis pasilenkė.

– Ką?

Reičelė kilstelėjo galvą ir aiškiau ištarė:

– Vaikai. Nieko čia nebuvo visą vasarą.

– Buvo, buvo, matėm anūkus…

– Prieš kelias savaites, – atkirto Reičelė. – Netrukus po vestuvių…

– Ir dar tą dieną, kai visi atvažiavo pietų, kai Mariela atvežė kepinių…

– Vienas sekmadienis, – atsiliepė Reičelė ir atgalia ranka nusišluostė akis. – Kitomis vasaromis čia visą laiką kas nors svečiuodavosi, jei ne vieni, tai kiti. Pernai Mariela viena viešėjo visą savaitę. O berniukai čia būdavo nuolat, mes net seną vežimėlį ištraukėm Barniui, prisimeni? Lukas irgi dažnai čia būdavo, jis buriuodavo, atsivežė Džedą, ir jie abu buriuodavo, paskui jis atsivežė Šarlotę supažindinti su mumis. Bet ne dabar. Dabar niekas nesilanko. Be abejo, suprantu, jie turi savo gyvenimą, tiktai nesitikėjau, kad jie liausis mus lankyti taip staiga, visiškai. O kai Ralfas su Petra išsikels į Ipsvičą, bus dar blogiau. Juk taip?

Antonis atitraukė ranką ir nuplėšė popierinio rankšluosčio lapelį nuo ritinėlio ant sienos.

– Še. Nusišnypšk.

Žiūrėjo Reičelei į viršugalvį, kol ji valėsi nosį.

– Ralfui buvo nerami vasara. Paskui vestuvės. Turbūt šiaip sutapimas.

Reičelė atsiduso. Išsiveržė Antoniui iš glėbio ir pakėlė akis. Patapšnojo jam per krūtinę.

– Tu pats tuo netiki, kaip ir aš. Tai permaina. Kažkas iš esmės pasikeitė, ir man tai nepatinka. – Ji vėl nusišnypštė nosį. – Tai mane gąsdina.

– Kodėl?

– Nes niekas nebenori, kad aš daryčiau tai, ką moku.

– Aš noriu…

Ji blankiai šyptelėjo.

– Antoni, tavęs man per maža. Be to, turi tapybą ir koledžą.

– Gali vėl dėstyti kulinarijos kursą…

Ji atsiduso.

– Nesu tikra, kad užtektų valios…

Antonis paėmė artimesnį arbatos puodelį.

– Gal išvelėnuokim daržą, kad tavęs neslėgtų derlius, kurio nėra kam valgyti?

Suskambėjo telefonas.

– Paieškosiu sprendimo, kuris nebūtų panašus į kapituliaciją, – tarė Reičelė, eidama per virtuvę pakelti ragelio.

Pakėlė, kaip visada ištarė: „Alio“, ir Antonis pamatė, kaip jos veide nušvinta plati šypsena, ji pabrėždama ištarė: „Lukas!“

Jis praėjo pro šalį nešinas arbata ir pasakė: „Perduok nuo manęs linkėjimus“ taip, kad susigėdo savo baikštumo po paskutinio pokalbio su Luku, tada per žvyrą nužingsniavo į studiją. Duris visada atidarydavo su palengvėjimu, su malonumu, nes didžiulėje užgriozdintoje patalpoje po dulkėta vaiduokliškų paukščių griaučių rikiuote, kabančia nuo sijų, jausdavosi saugus ir patenkintas, kad gali čia grįžti. „Niekada nepraleisk progos nupiešti ką tik pastipusio paukščio“, – pasakė jam senas gamtininkas, ir jis paklausė patarimo. Paskui išdraskydavo gaišeną norėdamas pamatyti, kaip auga plunksnos, kaip sąnariuose sukiojasi sparnai, iš ko išauga snapas. Visi jie, jo paukščiai, buvo čia, skrido pririšti viela, net karetaitė, kurios kauliukai tilptų į degtukų dėžutę. Karetaitė atrodo apvalutė, beveik vientisa, it plunksnotas graikinis riešutas, bet jos griaučiai smulkūs ir trapūs it žiedo kuokeliai.

Antonis, gerdamas arbatą, stovėjo prie molberto. Į jį buvo atremtas pradėtas piešinys – gervė, pilkoji gervė, išgąsdinta ir staiga kylanti, su dideliais pilkais sparnais ir nerangiai išskėstomis ilgomis kojomis, truputį pakreipta galva, kad matytųsi raudonas lopas ant pakaušio. Jam pasisekė ją pamatyti, Anglijoje jos retos, labiau mėgsta Skandinaviją ir Vidurio Europą, didžiulius pelkynus ir raistus, kuriuose suka trapius lizdus. Jis pamanė, jog už šios gervės galėtų nupiešti dar kelias, skrendančias, išskleistais sparnais, kad būtų panašu į šokį, kuriuo jos garsėja. Padėjo arbatą ir čiupo pieštuką. Gervė, tarė sau, lotyniškas pavadinimas Grus grus. Kaip garsai, kuriuos skleidžia.

Atsidarė durys.

– Atspėk! – tarė Reičelė iš tarpdurio.

– Ką?

– Šeštadienį atvažiuoja Lukas su Edu. Pietų. Drauge. Ar ne malonu?

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Šarlotė niekada nebuvo buvusi Olbore. Kai Lukas paklausė, ką ji ten veiks, kol juodu su Edu sėdės pas tėvus, ji nerūpestingai atsakė eisianti prie jūros.

– Turbūt nusnūsiu, – tarė. – Suvalgysiu ledų. Nuo visko pailsėsiu. – Ji pasilenkė jo pabučiuoti. – Nesinervink, mažiuk. Man nieko nenutiks.

Lukas nenorėjo lipti iš automobilio.

– Baisiai keistai atrodo, tu mus atvežei, o vidun neini. Neišjunk telefono. Niekada. Atsiųsiu žinutę, kai sutvarkysim reikalą.

Edvardas, ropšdamasis nuo užpakalinės automobilio sėdynės, spustelėjo jai petį.

– Tu didvyrė, Šarlote.

Ir juodu skubiai nužingsniavo tėvų namų pusėn, o Šarlotė pamanė, kad abu staiga atjaunėjo, susmulkėjo, veikiau berniukai negu vyrai, tada nustatė „TomTom“ navigaciją prietaisų skyde į Olborą, įjungė pavarą ir nuvažiavo, nežvilgtelėjusi į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, ar Lukas ją vis dar stebi.

Kelias ėjo į šiaurės vakarus per mišką, paskui ji pasuko į dešinę Sneipo ir Olboro link. Safolke buvo kelis kartus, bet važiuoti ne žavėtis grafyste, nes tai malonu Lukui, o vienai, turint tikslą, buvo labai įdomu. Safolkas taip skyrėsi nuo Bakingamšyro, kuriame užaugo Šarlotė, kad ji pasijuto beveik užsienyje, svetimame, todėl šiek tiek egzotiškame krašte. Olboro pagrindinė gatvė vis dar pilna vasaros turistų, jūra teliūskuoja prie pat namų, klykia kirai – tokios vietos ji dar nebuvo mačiusi, ir tai maloniai jaudino.

Šarlotė paliko automobilį atkampioje gatvėje prie namo su uždarytomis langinėmis, pamaniusi, kad jame niekas negyvena, tai niekas ir nesipiktins, ir nuėjo prie jūros. Diena buvo vėsi, bet giedra, paplūdimį nusėjusios šeimos ir plastikiniai skydai, o milžiniška melsvai pilka jūra bangavo nepaliaujamai skalaudama akmenukus, ir Šarlotė pamanė, kad nuo tokio ritmo galima kuoktelėti, jei nesi jūros mėgėjas. Pasvarsčiusi, alkana ji ar ne, nusprendė, kad pernelyg įsitempusi dėl to, ką ketina daryti, todėl valgyti nenori, ir pasuko tolyn nuo jūros, į Aukštąją gatvę, tikėdamasi ten sustabdyti kokį vietos gyventoją – atostogautojus iš Londono atpažinti buvo stulbinamai lengva – ir paklausti, kaip rasti Ralfo ir Petros namus.

Ralfas, pravėręs laukujes duris tiek, kad matytų, kas už jų stovi, bet ne tiek, kad ji galėtų įeiti, regis, jos nepažino.

– Ak! – tarė Šarlotė. – Aš tave pažadinau?

Ralfas persibraukė ranka per smakrą, lyg pagal šerius galėtų nustatyti laiką. Dėvėjo senus nukirptus džinsus ir ištampytus marškinėlius. Šarlotė trumpa vasarine suknele ir medžiaginiais bateliais su virvine platforma pamanė, kad jis atrodo siaubingai.

– Ne, – atsakė Ralfas. – Ne. Aš… tiesiog aš tavęs nelaukiau…

– Aš nesakiau, kad atvažiuosiu, – tarė Šarlotė, – tai kaip galėjai laukti. – Ji nusišypsojo. – Palikau Edą ir Luką pas tavo tėvus. Paskui nusprendžiau užsukti.

Ralfas durų plačiau neatidarė. Žiūrėjo pro Šarlotę, o ne į ją.

– Ko gero, laikas… ne pats tinkamiausias…

– Žinau, – atsakė Šarlotė. – Todėl aš čia.

Ralfas atsiduso.

– Nenoriu būti nemandagus, bet negaliu su tavim kalbėti, tikrai, – tarė jis. – Aš tavęs nepažįstu… menkai pažįstu…

– Taip, – sutiko Šarlotė.

Pamačiusi jį, ėmė labiau pasitikėti savimi, nusikamavęs dieveris nebekėlė nerimo kaip ankstesnis, nenuspėjamas, kartais užsukdavęs nusnūsti ant jos sofos, bet kalbėdavęs beveik tik su Luku.

Ralfas kupinu nevilties balsu paklausė, bet ne Šarlotės, neapibrėžtai:

– Dėl Dievo meilės, ką aš padariau?

Šarlotė pamindžikavo. Ketino nusiimti akinius nuo saulės, bet apsigalvojo.

– Atvirai kalbant, atėjau susitikti su Petra, – ištarė kuo atsainiau.

– Jų čia nėra, – alsiai atsakė Ralfas.

Šarlotei padai nusmilko iš jaudulingos baimės. Tai kur jie? Pas jį?

– O…

– Jie darže, – paaiškino Ralfas. – Rasi juos ten.

Jis negali ištarti Petros vardo, pamanė Šarlotė.

– Gali parodyti? – paklausė.

Ralfas pakėlė ranką ir mostelėjo kažkur į dešinę.

– Tenai, – pasakė. – Paskui pro mokyklą, tada į kairę pėsčiųjų taku.

– Petra turi telefoną?

Ralfas staiga įsmeigė akis į ją.

– Nenutuokiu, – atkirto.

– Atleisk, – tarė Šarlotė. – Atleisk. Atleisk už viską. – Ji nespėjo ištarti paskutinių žodžių, o Ralfas jau buvo atrėžęs: „Ir tu man“ ir užtrenkęs duris jai prieš nosį.

Petra su Kitu klūpojo ant žemės, kažką apžiūrinėdami nugara į vartus. Prieš juos, diržais priveržtas prie vežimėlio, abiejuose kumščiuose suspaudęs po morką, sėdėjo Barnis. Energingai pasimuistė pamatęs Šarlotę ir ėmė smarkiai mojuoti morkomis.

– Ga! – garsiai ištarė Barnis.

Petra pakėlė galvą.

– Kas, Barni?..

– Ga, – pakartojo Barnis, žiūrėdamas virš motinos galvos į Šarlotę, stovinčią prie vartų ir ranką laikančią ant skląsčio. Petra atsisuko.

– Oi! – tarė Petra ir atsistojo.

Šarlotė atkėlė vartelius.

– Staigmena! – tarė ji ir pasilenkė į priekį, lyg ketintų pabučiuoti Petrą. Šioji pasitraukė atatupsta.

– Aš nesitikėjau… – prabilo ji.

– Žinau, todėl ir nepranešiau. Maniau, jei žinosi, nenorėsi susitikti.

Kitas irgi atsistojo, laikydamas sraigę.

– Vėl pasislėpė, – paaiškino jis Šarlotei. – Išlindo, paskui vėl įlindo.

– Aha…

– Nemėgsta triukšmo, – griežtai pareiškė Kitas.

Šarlotė atsitūpė šalia jo.

– Aš stengsiuos netriukšmauti.

Kitas linktelėjo. Petra atsistojo prie Barnio vežimėlio.

– Žinau, kur šiandien Ralfo broliai, – pasakė abejingai. – Jie jam pranešė.

Šarlotė pakėlė akis nuo Kito sraigės.

– Iš kur žinai?

– Reičelė paskambino, – taip pat atsainiai atsakė Petra. Ji pasilenkė, atsegė Barnio diržus ir paėmė jį ant rankų. – Kvietė ir mus ateiti, – kalbėjo prisidengusi juo, – nes atvažiuos kiti. Bet mes negalėjom. – Ji patylėjo. – Taigi žinojau, kad būsi ten, – pridūrė.

Šarlotė lėtai atsistojo.

– Aš nėjau į vidų. Luko tėvai nežino, kad atvažiavau. Aš tik atvežiau vaikinus ir palikau prie vartų. – Ji patylėjo. – Jie ketino… – kalbėjo toliau nebe taip tvirtai, – pasakyti jiems…

– Taip, – atsiliepė Petra, – todėl mes ir negalėjom eiti.

– Žiūrėk! – nudžiugęs sušuko Kitas. – Žiūrėk! Ji vėl iškišo ragiukus!

Šarlotė pažvelgė žemyn. Sraigė staigiai pasislėpė kiaute.

– Nežiūrėk į ją! – paliepė Kitas.

Petra atsisėdo ant žolės ruoželio tarp daržovių lysvių ir pasisodino ant kelių Barnį.

– Kaip manai, kas nutiks? – paklausė įsikniaubusi Barniui į plaukus.

Šarlotė irgi atsisėdo kitoje didelių šiurkščių aguročių lapų lysvės pusėje. Parietė po šonu kojas ir rymojo ant rankos, žiūrėdama į velėną ir laisva ranka pešiodama žoles.

– O kas atsitiko? – atsargiai paklausė.

– Kas? – nesuprato Petra.

– Tau… kas nutiko tarp tavęs ir to vyriškio?..

– Jis nuostabus, – tarė Petra. – Su juo lengva. Jis dėl nieko nesuka galvos. Vardu Stivas.

– Ar… – prabilo Šarlotė ir nutilo.

– Kas ar?

– Ar tu su juo pergulėjai?

Petra kažką nubraukė Barniui nuo viršugalvio.

– Dar ne.

Šarlotė staiga pakėlė galvą.

– Bet ketini?

Petra gūžtelėjo pečiais.

– Galbūt…

– Bet tu ištekėjusi!

Petra nė kiek neįsižeidė.

– Jis pasakė, kad nori būti laisvas, – tarė ji, dirstelėjusi į Šarlotę pro aguročio lapus.

– Kas pasakė?

Trumpa tyla, paskui Petra užsikirsdama ištarė:

– Ralfas.

Šarlotė atsistojo ir apėjo aguročių lysvę, lydima Kito. Atsiklaupė ant žolės šalia Petros ir nudžiugusi, kartu nustebusi pamatė, kad Kitas atsišliejo jai į kelius nepaleisdamas sraigės.

– Oi, Petra… – jaudindamasi ištarė.

– Jis pasakė, kad nori būti laisvas nuo mūsų visų, – pasakė Petra drebančiu balsu. – Aš jam leidau! Vis tiek negalėjau sulaikyti, tai leidau. Ir pamaniau, jei jis laisvas, tai ir aš laisva. Ne nuo vaikų, niekada, bet nuo jo, jei jis to nori. Nes… nes nesvarbu, ką apie jį manau, ko iš jo noriu, jis… jis nenori, kad aš kas nors būčiau, jis tik nori, kad jo nevaržyčiau. Tai aš ir nevaržiau.

Šarlotė nieko neatsakė. Ji apkabino Kitą, o jis atsišliejo į ją, žiūrėdamas į sraigės kiautą, šiltą, kietą ir raminamą.

– Be to, čia yra jūra, – kalbėjo Petra. – Žinau, visi mano, kad aš pamišusi dėl jūros, bet ji svarbi. Svarbi man, tik kad Ralfas tai suprastų, anksčiau jis šitai jausdavo, bet dabar nebesupranta. Dabar jis nori būti toks, koks buvo, kai manęs nepažinojo. Vėl išsitraukė kostiumus. Niekas nesupranta, ką aš darau, niekas nemano, kad turiu teisę gyventi, kaip man reikia. Ir niekada nesuprato. Maniau, kartais Ralfas tai pajausdavo, bet ne. Net Ralfas nesupranta. Jis nori, kad būčiau tokia, kokios jam reikia. Ir visi kiti to nori.

– Aš nenoriu, – tarė Šarlotė.

Petra atsiduso.

– Tu dar gerai jų nepažįsti, – tarė ji.

– Užtenka, kiek pažįstu…

– Ne tiek, kad pasipriešintum…

Šarlotė atsirėmė smakru į Kito viršugalvį. Jos žvilgsnis pro Petrą nukrypo į atdarą Petros pašiūrę, kurioje ant kablių kaip tvarkingoje virtuvėje kabėjo įrankiai.

– Todėl ir atvažiavau, – tarė ji ir stipriau apkabino Kitą. Jis suglebo jos glėbyje, beveik snaudė, ir nors Šarlotei skaudėjo sulenktus kelius, kuriuos jis nuspaudė, ji nieku gyvu nebūtų krustelėjusi. – Nežinau, kas atsitiks šiandien, – tarė Šarlotė. – Nežinau, kaip jie elgsis, tegaliu pasakyti, kad vaikinai kol kas kartu. Vis dėlto broliai. Taigi… nežinau, kaip jie tai nupasakos. Nežinau, kaip pateiks…

– Nepalankiai, – tarė Petra.

– Taip, tikriausiai. – Šarlotė susimąstė, ar neįtraukti į lygtį Reičelės ir savo didžiosios nuoskaudos, bet, skatinama išminties, lydinčios ją per visą šį nutikimą, nusprendė, kad neverta. – Tik atėjau pasakyti, kad ne visi nesupranta, – tepasakė ji. – Aš suprantu. Gal nesuprantu jūros, o Stivo nepažįstu, bet jei tau manęs prireiks, padėsiu.

– Aš jo nemyliu. Ir šiaip nieko jam nejaučiu, – pasakė Petra vėl Barniui į plaukus.

– Stivui?

– Taip.

– Tai kodėl?..

– Nes jis man padeda, – atsakė Petra. – Jis žino, ką aš žinau. Apie jūrą ir kitus dalykus. Jam patinka tai, kas patinka man. Jis myli vaikus. – Ji dirstelėjo į Kitą. – Jis miega.

Šarlotė pažvelgė žemyn.

– Kaip aš pagerbta…

– Jam patinka moterys, – tarė Petra.

– Ar… ar jis myli senelę?

Petra, reikšmingai patylėjusi, atsakė:

– Taip, myli. Bet jai Kito nepaliksiu, – pridūrė beveik negirdimai. – Dabar ne.

Šarlotė jai nusišypsojo.

– Manęs ji irgi nemėgsta, – tarė, o Petra pakėlė akis, pažvelgė tiesiai į Šarlotę ir nusišypsojo.

Antonis gal šimtąjį kartą pakartojo:

– Negaliu patikėti.

Reičelė užsimerkusi gulėjo viename įdubusių senų studijos krėslų. Studijoje jie jau kelios valandos, nuo tada, kai sūnūs išvažiavo. Prie vairo sėdėjo Šarlotė, o jie net nežinojo, kad ji Olbore, ji neišlipo iš mašinos su jais pasisveikinti, sėdėjo šypsodamasi prie atdaro lango burzgiant varikliui.

– Užeik, – pasilenkusi prie jos pasakė Reičelė. – Užeik bent arbatos išgerti prieš kelionę.

Šarlotė nė akinių nuo saulės nenusiėmė. Nusišypsojo plačia baltadante šypsena ir padėkojusi pridūrė, kad jiems reikia važiuoti atgal, rytoj darbas, ir Edas su Luku nuolankiai įsėdo į mašiną, lyg nuo šiol klausytų jos – ne tėvų, Šarlotė įjungė pavarą ir nuvažiavo, mojuodama ir šypsodamasi, o juodu žiūrėjo, kaip jie važiuoja nusiminę ir suglumę, paskui nesitarę drauge apsigręžė ir nuėjo į studiją.

Antonis stovėjo prie molberto. Ant jo tebebuvo nebaigtas gervių piešinys, ir jis iš įpročio paėmė anglį ir brūkštelėjo per popierių, bet negalėjo susikaupti, ranka neklausė. Stovėjo, laikydamas anglį, ir kartojo, kad negali patikėti, negali, ir viskas. Bet kas, tik ne Petra. Petra.

Reičelė tylėjo. Ji klestelėjo į artimiausią krėslą ir nebepakilo, atlošusi galvą, užsimerkusi arba nukreipusi akis į lubas. Per pietus sūnums ji patiekė omarą, jiems pirktą omarą, abu jį dievina, pagamino česnakinio majonezo, o desertui – grūstų orinukų su braškėmis, Luko mėgstamiausių. Bet nė katras nieko nevalgė. „Nuostabu, mama, ačiū“, – padėkojo jie kaip paauglystėje, susižvelgė, lyg ketintų prisipažinti, kad kriketo kamuolys pramušė šiltnamio stogą, o paskui Edvardas atsikrenkštė ir pasakė, kad jie atvažiavę ne šiaip sau, deja, priežastis nėra linksma, ir ėmė pasakoti. Reičelė iškart, nuo pirmų žodžių, pamatė, kad Antonis nesupranta ir negali suvokti to, kas jam sakoma, lyg Edvardas kalbėtų kiniškai. Paskui jis staiga suprato, papilkėjo ir padėjo šaukštą, ir Reičelė taip įsiuto dėl jo, pajuto tokį įtūžį dėl išduoto jo pasitikėjimo, kad vos nepašoko nuo kėdės iki lubų.

Dabar ji buvo ramesnė. Buvo ramesnė ir išsekusi, kaip būna po pykčio priepuolio. O ją buvo užplūdęs pyktis. Iš įniršio ji pasakė daug negražių žodžių apie Petrą, šitaip atlyginusią Ralfui už pastangas aprūpinti šeimą, šitaip besielgiančią, šitaip nerūpestingai numojusią ranka į Antonio tikėjimą ir meilę.

„Ji nedora, – tarė sutrikęs ir nelaimingas Antonis, paraudonavęs, sugrūdęs servetėlę į omarą. – Nedora.“

Bet Reičelė žino, kad Petra nėra nedora. Pirmas akimirkas po baisiosios žinios ji prikalbėjo apie Petrą siaubingų dalykų, bet vis tiek Petra nėra nedora. Pagalvojusi, įveikusi nuožmią pirmykštę motinos ištikimybę Ralfui, ji suprato, kad Petra po vestuvių pasijuto, lyg daužytųsi į plienines duris. Reičelė padūko ne todėl, kad Petra nebeištvėrė tokio gyvenimo ir tokio vyro; o ne, Ralfas ir gyvenimas su Ralfu buvo be galo sunkus. Reičelė padūko ir negalėjo atleisti Petrai, nes ši, ištikta bėdos, užuot prašiusi jos ir Antonio pagalbos, pasirinko kitą išeitį, pragaištingą visiems.

Edvardas su Luku apie naująjį vyriškį Petros gyvenime nepasakė beveik nieko, tokia bjauri abiem atrodė ši istorija. Reičelei patiko jų ištikimybė, nuomonė, kad, blaiviai mąstant, joks vyriškis negali pakeisti brolio. Bet iš sūnų kalbų ji suvokė, koks švelnus to Stivo būdas, koks ramus, žavus jo darbas ir pomėgiai, o blogiausia – koks didelis anūkų noras būti su juo, ir sunerimo. Edvardas pasakė, kad Ralfas ne tik įskaudintas, bet ir suglumęs.

– Jis sako, kad Stivas nieko neturi. Dviese nuomojamas namelis, apdaužyta tojota. Bet jam nieko ir nereikia, Petrai irgi. Paukščiai, jūra, akmenukų mėtymas paplūdimyje. Rodos, viskas. Tiek pakanka.

– Juodu pergulėjo? – reikliai paklausė Antonis.

Lukas sužiaukčiojo.

– Nežinau ir žinoti nenoriu, – mediniu balsu atsakė Edvardas.

– Ilgai netruks, – pareiškė Antonis. – Iš šitų šiaudų nebus grūdų. Koks įžūlumas. Einu su ja pasikalbėti…

– Ne! – staiga garsiai išpoškino Reičelė.

Visi sužiuro į ją.

– Bet mes visada su ja kalbamės… – prabilo Antonis.

– Ne dabar, – tarė Reičelė. – Ne dabar.

Jie nustebę žiūrėjo į ją. Ji suprato, kad visi galvoja, kas nutiko mamai, ji visada puola daryti tvarkos, mamai visada atrodo, kad ji rado išeitį. Ką gi, šį kartą ji nežinojo išeities, tepasakė, kad jie nieko nedarys, juolab Antonis. Jie nieko nedarys, mąstė Reičelė, atsilošusi krėsle ir žiūrėdama į keistus mirgančius raštus po užmerktais vokais, nes pirmą kartą per kelis dešimtmečius Reičelė nenutuokia, ko griebtis. Bruzdi energija ieškant namo Ipsviče Ralfui su Petra dabar atrodė kvaila, beprotiška veikla užgniaužti nerimui, kurį įvardyti ji bijojo. Dabar suprato, koks tas nerimas, būgštavo, kad Ralfo nesėkmės dar labiau suardys keistus, nesuprantamus, apgaulingus jo santykius su Petra, taip suardys, kad jokia valdinga jėga iš šalies nebeįstengs atkurti. Petra yra Petra. Visada išslysdavo kaip žuvis iš šlapios rankos, kai bandydavai jai vadovauti. Bet aš iš tiesų maniau, mąstė Reičelė, sunkiai naršydama minčių jukinį, kad ją suprantu, maniau, kad gimus Kitui gyvenimas nusistovėjo, visi žinome, ką reiškiame vienas kitam, kad galime kliautis vienas kitu. O jei Petra mano, kad išsuks kailį, šitaip pasielgusi su Antoniu, kuris tiek dėl jos padarė, buvo jai toks kantrus, paslaugus ir malonus, ką gi, jai teks pakeisti nuomonę, ir pakeisti iš esmės.

Ji atsimerkė ir pažvelgė į vyrą, stovintį prie molberto ir bereikšmėmis akimis spoksantį į gerves. Atrodė daug vyresnis negu rytą, pakumpęs, it tamsių garų apsiaustas liūdesio.

– Antoni? – pašaukė Reičelė.

Jis atsisuko ir nelinksmai nusišypsojo.

– Maniau, miegi…

– Gerai būtų.

Ji šiek tiek atsitiesė ir persibraukė ranka per plaukus.

– Arbatos? – pasiūlė.

Antonis nekreipė dėmesio.

– Ką darysim? – paklausė jis. – Ką darysim su Ralfu?

Reičelė pasistengė atsisėsti tiesiai.

– Paskambinsim jam. Vėliau. Kai abu šiek tiek atsikvošėsime.

– Taip, – sutiko Antonis. – Taip. Vargšas vaikis. – Jis kilstelėjo ranką ir kažką pripiešė gervės sparnui. – Tu teisi, – pridūrė tvirtai. – Jai aš neskambinsiu. Aš niekada jai nebeskambinsiu, Reičele.

Lukas su Šarlote išleido Edvardą prie namų. Jis pakvietė juos užeiti, bet virtuvėje ant stalo rado raštelį, kad Sigrida su Mariela išėjo pas Indirą ir grįš negreitai. Pasiūlė išgerti, bet Lukas atsakė, kad jiems turbūt laikas namo, ir juodu vėl įsėdo į mašiną, palikdami Edvardą namie vėlyvą betikslę sekmadienio popietę.

Jis prisipylė stiklinę vandens iš ąsočio šaldytuve ir nusinešė į terasėlę už virtuvės. Mažas sodelis vidiniame kieme, Sigridos visada kruopščiai prižiūrimas, buvo suvargęs ir nuskurdęs. Skroblai, kuriuos Sigrida pasodino prie galinės sienos, – pasakė Edvardui, kad jie atvežti iš Italijos, jau pradėjo mesti išblukusius lapus, o gėlės, dar tebežydinčios mediniuose loveliuose, specialiai užsakytuose Sigridos, rodos, laikėsi iš paskutinių jėgų.

Edvardas atsisėdo ant krėslo su ištraukiamais kojūgaliais. Juodu jį nusipirko romantiškai, bet netikroviškai vaizduodamiesi vienas kitą jame sėdint su sekmadienio laikraščiais ar knyga iš nebyliai priekaištingos krūvos Edvardo kabinete. Sigrida nupirko pilkų pagalvėlių su kreminiais dryžiais, bet jos irgi atsidūrė Edvardo kabinete, ir jis dabar sėdėjo ant kietų tikmedžio, o gal akmenmedžio lentjuosčių ir neturėjo noro įsitaisyti patogiau.

Automobilyje šnekėti nebuvo apie ką. Šarlotė pasakė buvusi prie jūros, ir, matyt, jūra jai patiko, nes pagyvėjusi čiauškėjo apie Olboro paplūdimį, o kai Lukas paklausė, ar ji aplankiusi Ralfą, trumpai nusijuokė ir atsakė:

– Nevykęs sumanymas!

– Tai ten buvai? – paklausė Lukas.

– Buvau. Paskambinau, jis atidarė duris, bet į vidų manęs neįsileido.

– Kaip jis?

Šarlotė pritildė balsą.

– Atrodė baisiai…

– Vargšelis. Ką jis sakė?

– Nieko, – atšovė Šarlotė.

– Ką turi omeny?

– Jis pasakė, kad laikas netinkamas. Nenorėjo kalbėti. Norėjo, kad dingčiau.

Edvardas matė, kaip Lukas per pavarų perjungimo svirtį palietė Šarlotės šlaunį.

– Kokia tu miela, kad pabandei, – tarė Lukas.

Šarlotė gūžtelėjo pečiais.

– Matei Petrą su vaikais? – paklausė Edvardas.

Šarlotė kilstelėjo akinius ir pažvelgė Edvardui į akis priekinio vaizdo veidrodėlyje.

– Jų nebuvo namie, – tarė ji.

– O Dieve! – aiktelėjo Edvardas. – Nesakyk…

– Negalvok apie tai, – tarė Lukas. – Šiandien visi užtektinai prisijaudinom. Net per daug. O tu visą kelią vairavai, – pasakė meiliai žiūrėdamas į Šarlotę.

Ji nusišypsojo.

– Verčiau vairuoti negu vemti, – linksmai pasakė, ir Edvardas staiga pajuto pavydą paprastam Luko gyvenimui, naujutėlei santuokai su šia dailia, gero būdo nėščia jauna moterimi – tai it gaivaus oro gūsis po varginančios Brinklių dramų dienos.

Jis sukiojo rankose stiklinę su vandeniu, žiūrėdamas į iškreiptas pėdas pro stiklo dugną. Manė šiandien pasielgęs kaip pridera, tačiau patenkintas nebuvo, nes jie nieko nenutarė, nerado išeities, tik pajuto neviltį, kad visus juos, aukštus, protingus, paėmusi įkaitais menkutė mįslinga moterytė, regis, nenutuokianti, ką reiškia pareiga ar atsakomybė. Aną dieną po vakarienės su Ralfu Londone jis ketino važiuoti susitikti su Petra, pasikalbėti, paaiškinti, kodėl Ralfas taip daro, pasiūlyti jį paremti, nes tada visiems bus lengviau, jai irgi. Jei būtų ryžęsis, jei būtų nuvažiavęs į Safolką ir bandęs įtikinti Petrą, ar kas nors būtų pasikeitę? Ar ji būtų teikusis skirti jam bent kiek dėmesio, ar kaip visada tylomis, iš pažiūros abejingai, būtų nusprendusi ir toliau elgtis kaip tinkama? Papurtė galvą. Buvo tikras, kad brolis iš tiesų įskaudintas, kad su tėvais pasielgta labai nedėkingai, bet jam vis tiek buvo nejauku, kaip visada, grįžti į Safolką, kuriame tėvų gyvenimas nė kiek nepasikeitęs, tačiau, keista, tai ne guodžia, o kelia nesmagų nerimą.

Su palengvėjimu išgirdo trinktelint laukujes duris. Rūsio laiptais žemyn lėkė Mariela, šaukdama jį.

– Čia! – suriko jis. – Aš čia!

Ji atskuodė per virtuvę ir trenkėsi į tėvą. Apkabino ir atlošė galvą. Antakiai buvo papuošti mažučiais mėlynais žibučiais.

– Aš avatarė, – pareiškė Mariela.

Edvardas pasilenkė jos apglėbti.

– Matau. Kur mamytė?

– Neša daiktus iš mašinos…

– Linksma buvo pas Indirą?

Mariela išsprūdo jam iš glėbio ir ėmė šokinėti apie virtuvinį stalą.

– Mes žaidėme oro uostus. Juk skrendu į Švediją.

– O, – tarstelėjo Edvardas, nieko nesuprasdamas. – Ruošiesi kitam kartui?

– Taip, – atsakė Mariela tebestriksėdama. – Mama užsakė bilietus kompiuteriu, paskui išvažiavom pas Indirą. Mama sakė, kad pamatysime švediškos vasaros pabaigą. Prieš mokslo metų pradžią.

– Aišku, – atsakė Edvardas. Staiga jam pasidarė bloga. Laukujės durys virš jų atsidarė ir užsidarė, koridoriumi nukaukšėjo Sigridos žingsniai.

Edvardas pažvelgė į Marielą.

– O aš… aš skrendu? Mamytė nupirko tris bilietus?

Mariela buvo atsukusi jam nugarą. Ji dar du kartus stryktelėjo ir sustojo, svirduliuodama ant vienos kojos.

– Oi ne, – atsakė ji. – Mamytė sakė, kad tu negalėsi. Tau teks likti čia ir rūpintis broliais.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

Reičelė galėjo atsidurti Olbore dėl daugybės priežasčių. Čia buvo knygynas, kulinarijos parduotuvė, reikėjo nupirkti dovaną seseriai gimimo dienos proga, sunkus darbas, nes sesuo kiekvienoje dovanoje įžvelgdavo užuominą ir įsižeisdavo dėl kiekvienos tariamos įžvalgos. Taigi nieko nuostabaus, kad Reičelė lėtai ir atsargiai žingsniuoja Aukštąja gatve, varstydama akimis kiekvieną jauną moterį su vežimėliu ir mažu vaiku ar tiesiog merginą sutaršytais plaukais, apsirengusią taip, kaip niekada nešautų į galvą vidurinio luomo atstovei.

Ji vaikščiojo ir apsipirkinėjo daugiau kaip valandą. Knygyne nusipirko Keneto Klarko monografiją apie Oldo upę, kulinarijos parduotuvėje – įvairių alyvuogių, seseriai – dryžuotą medvilninį chalatą, sukirptą kaip kimono (ar neįsižeis dėl etiketės prie kaklo? – joje nurodytas L dydis: didelis japonei, bet visai nedidelis europietei), dvi rūkytas silkes, kepalą naminės duonos ir sukišo viską į automobilio bagažinę. Paskui grįžo į Aukštąją gatvę, nusipirko sumuštinį, butelį vandens ir nekantriai užkando, sėdėdama žvirgžduotame paplūdimyje ant patiesto vilnonio švarkelio, žiūrėdama į kelias dar neišvykusias vėlyvų vasarotojų šeimas ir svajodama, kad vienas iš tų mažų berniukų būtų Kitas: jis pribėgtų prie jos džiaugsmingai šaukdamas vardu ir pralaužtų pirmuosius pokalbio su Petra ledus.

Klodama lovą, pjaustydama svogūnus, rišdama prie vytelių virstančius astrus lysvės pakraštyje, kovodama su savim, ji nusprendė, kad pykčiu, nors visiškai pateisinamu, nieko nelaimės. Antonis nusiminęs ir užgautas, bet rėkdama ant Petros, kad apsaugotų Antonį, ji niekaip jos nepaveiktų ir nepaguostų vyro. Vis dėlto nepajėgė susitaikyti su mintimi, kad šįkart ji nieko negali, nors iš pradžių priblokšta manė kitaip. Ji nerėks ant Petros, nesibars ir neprikaišios, bet turi ją pamatyti ir paprasčiausiai paklausti kodėl? Kodėl Petra neprašė pagalbos? O jei negalėjo pasakyti tiesiai, nes buvo savotiškai ištikima Ralfui, – be abejo, tik savotiškai, juk susirado kitą, – kodėl niekaip neišsidavė, kad mintis apie gyvenimo permainas ją gniuždo, beveik žudo?

Reičelė surepetavo daugybę tariamų susitikimų su Petra. Ji įsivaizdavo Petrą įžūlią, Petrą apsiašarojusią, Petrą užsispyrusią ir tylinčią, Petrą išsisukinėjančią. Neleido sau galvoti apie maloniausią atvejį – nusiraminusią, dėkingą ir atgailaujančią Petrą, bet tas viliojantis variantas taip žaviai ir atkakliai šmėkščiojo galvoje, kad ji suvokė, jog būtent šito trokšta. Akimirką kitą užsimiršusi, vėl išvysdavo Petrą savo virtuvėje, drauge taisančią valgį, ant grindų ramiai žaisdavo berniukai, o Antonis studijoje pradėjo rašyti naują knygą, ir Petra ketino prisidėti. Paskui įeidavo Ralfas, – šeimos idilė neišvengiamai vykdavo penktadienį, – pavargęs, bet patenkintas, Sičio kostiumu, ir savaitgaliui veždavosi šeimą į namus, su kuriais Petra stebuklingai apsiprato. Net mėgaudamasi šia vizija, Reičelė suvokė, kad tai beviltiška. Neįtikima, tiesiog neįmanoma. Ir nors tai tik svajonė, ji suprato nenurimsianti, kol nepamatys Petros ir su ja nepasikalbės.

Matyt, Petros mobilusis buvo neseniai išjungtas. Balso paštas neveikia, žinutės dingsta juodoje tyloje. Ralfas, ruošdamasis kelionei į Londoną, nekalba nei apie Petrą, nei apie jos veiksmus, nei apie vietą, kur ji galėtų būti. Motinai jis pasakė, kad būtų patenkintas, jeigu – net pabrėžė jeigu – galėtų gyventi savo galva. Pasakė, kad dėkingas tėvams už rūpestį – iš balso taip neatrodė, bet įveiks sunkumus, jeigu tik jie duos jam ramybę. Paliks jį vieną. Pasakė, kad mobiliuoju jam skambintų tik būtinu reikalu. Kaip antai, jei kas nors nutiktų vaikams, o ne Reičelei užsigeidus naujienų ar paguodos. Tam jis neturi jėgų, jų jam užteks tik naujam darbui, kurio nenori sumauti. Supratai, mama?

– Taip, – bejėgiškai atsakė užsipulta Reičelė. – Taip. Aš tik norėjau…

– Nenorėk, – atkirto Ralfas. – Nieko nenorėk. Tada nebus skaudu, jei negausi. Kaip aš norėjau. Kaip nutiko man.

Ir išjungė telefoną. Reičelė išėjo į sodą ir aprėkė senį Diką, supynusį svogūnus į per dideles kasas, o senis Dikas išplaukė iš aklumo ir kurtumo miglų ir atšovė, kad jeigu ji dar kartą prabilsianti tokiu tonu, jis mielai paliksiąs sodą rūpintis jai pačiai.

Ji atsiprašė senio Diko, nepasakė Antoniui, kad skambino Ralfui, nenorėjo, kad jis nerimautų, užgniaužė įtūžį ant Petros ir ryžosi viso labo paprašyti paaiškinti. Sėdėdama akmenuotame paplūdimyje ir žiūrėdama, kaip žmonės čežėdami slenka prie jūros, ji manė, kad susidorojo neblogai. Ji ne kaskart puldavo veikti stačia galva, o jei nesusivaldydavo – vėliau grauždavosi. Be to, tarė sau, ji turi teisę suprasti, žinoti atsakymą. Jos ir Antonio ryšys su Petra nebuvo įprastas, ne toks kaip žmonių, susigiminiavusių per vedybas. Juodu mylėjo Petrą. O Petra ne kartą sakė nežinanti, ką darytų be jų.

Reičelė atsistojo ir nupurtė nuo švarkelio sumuštinio trupinius. Nusprendė dar kartą perkulniuoti Aukštąja gatve, bet nesibels į Petros duris ir neieškos jos darže. Galbūt ateis laikas, kai teks pareikalauti, o ne tikėtis susitikimo, bet kol kas tas metas dar neatėjo. O jeigu jai nepavyks pamatyti Petros, nereikės prisipažinti Antoniui, kad važiavo į Olborą vildamasi ją sutikti: malonu elgtis sąžiningai.

Ji guviai nužingsniavo Aukštąja gatve, perėjo į kitą pusę ir lygiai ryžtingai grįžo kitu šaligatviu. Petros niekur nematė. Niekur nė vienos jaunos moters su vežimėliu, greičiausiai vaikučiams dabar pietų ir miego metas. Reičelė vėl pasuko prie jūros, prie aikštelės, kurioje paliko automobilį, ir išvydo ateinant Petrą, be vežimėlio, be vaikų, pirkinių nusvertomis rankomis.

Petra sustingo kaip įbesta. Segėjo įprastą čigonišką sijoną, vilkėjo seną džinsinį švarkelį, o plaukus buvo netvarkingai susipynusi į kasą, permestą per petį, su įpintais ryškiaspalviais vilnoniais bumbulais gale.

– Labas, – pasakė Reičelei lyg niekur nieko.

Reičelė sutriko. Paprastai, net nejučiomis, ji būtų pabučiavusi Petrą, bet dabartinėmis aplinkybėmis tai buvo neįmanoma. Kaip ir šypsotis, nors Reičelė pajuto, kad išsiviepė it cirko šuo. Net balsas, tariant: „Sveika“, skambėjo nenatūraliai.

Petra nieko nesakė, tiesiog stovėjo prieš Reičelę su megztais pirkinių krepšiais. Reičelė kelis kartus išsižiojo, kartą ar du mostelėjo ranka mėgindama paklausti, kur vežimėlis, kur berniukai. Petra jai nepadėjo.

– Kaip… tau sekasi? – pagaliau paklausė Reičelė.

– Puikiai…

– O… o vaikams?

– Puikiai, – atsakė Petra.

Reičelė susivaldė.

– Kur jie? – paklausė ji. – Niekada tavęs nemačiau be vaikų…

– Jie su Stivu, – atsakė Petra.

– Su… su…

– Taip, – atsakė Petra. Ištarė taip, lyg jos žodžiai būtų tokie įprasti, kad beveik keltų nuobodulį. – Stivas nuėjo paplaukioti su jais. Jie mėgsta plaukioti, tai jis juos nusivedė. – Ji patylėjo. – Mat aš nemoku plaukti. Prisimeni? – pridūrė.

Paskui nusišypsojo Reičelei, mandagiai ir abejingai, ir žengė į gatvę, kad galėtų praeiti pro šalį su pirkinių krepšiais.

Tą vakarą Reičelė paskambino Edvardui papasakoti apie susitikimą su Petra ir paklausti, ar, jo nuomone, reikia apie tai papasakoti Antoniui.

– Kodėl gi ne? – irzliai atkirto Edvardas.

– Jam ir taip skaudu…

– Taigi.

– Nenoriu, kad jis vaizduotųsi, kaip jo anūkai plaukioja su Petros kavalierium.

– Tada nieko nesakyk.

– Bet tu sakei…

– Mama, – tarė Edvardas, – mama, man nepatinka šis pokalbis. Nenoriu aptarinėti šio reikalo. Ir galvoti apie jį. Aišku?

– Turbūt pasiilgai Sigridos ir Marielos, – užjaučiamai ištarė Reičelė.

Edvardas kietai užmerkė akis. Nusprendė neatsakyti.

– Joms smagu? – paklausė Reičelė.

Edvardas neatsimerkė. Sigridos nėra jau keturios dienos, jis kartą skambino. Sala, kurioje stovi jos tėvų vasarnamis, ne ryšio zonoje.

– Manau, taip, – atsakė jis.

– Gal norėtum atvažiuoti čia? Savaitgalis be jų bus niūrus. Atvažiuok penktadienį.

Edvardas atsimerkė.

– Ne, ačiū, mama.

– Kodėl ne?

– Nes noriu likti čia, – atkirto Edvardas.

Stojo tyla. Ją sudrumstė Edvardo telefonas, pyptelėjimu pranešdamas apie gautą pranešimą.

– Puiku, – ryžtingai ištarė Reičelė. – Paliksiu tave siusti ramybėje. Iki, vaikeli.

Telefonas išsijungė. Edvardas paspaudė slinkties mygtuką ir atsidūrė pranešimų dėžutėje.

„Stokholme tris paras. Grįžtam sekmadienį. X.“

Jis surinko Sigridos numerį, laukė, kol signalas iš Londono pasieks Stokholmą, paskui išgirdo balso pašto pranešimą: „Čia Sigridos telefonas. Prašom palikti žinutę, aš atskambinsiu. Ačiū.“

Edvardas išsižiojo sakyti: „Paskambink man“, bet apsigalvojo. Numetė telefoną ant sofos. Ji išvyko, atsainiai pabučiavusi jį atsisveikindama, nesiteikusi paaiškinti, kodėl jis nepakviestas atostogauti drauge, net kodėl jai staiga šovė į galvą išvykti: užsisklendusi grįžtanti namo švedė, abejinga dėl savo elgesio, juolab jo nuomonei ir jausmams.

– Tu manęs ilgėsies? – paklausė jis Marielos Sigridai girdint, niekindamas save, o Mariela apkabino jį it seną mylimą meškiuką, nežinantį, kas yra žmogiški jausmai.

– Truputį, – atsakė ji.

Ir jos išvyko su lagaminu, pilnu šortų ir sportbačių, Sigrida, užsidėjusi beisbolininko kepurę ir atrodanti maždaug šešiolikos, tiesiai į salą, kur, pasak Marielos, pusryčiaus vilkėdamos pižamas, buriuos ir kūrens laužą paplūdimyje.

– Miegosime kartu didžiojoje lovoje, – pasakė Mariela. – Tik aš su mamyte.

Edvardas internete pažiūrėjo, koks oras pietryčių Švedijoje. Gražus, šilta, giedra, vėjo greitis nedidelis. Įsivaizdavo Sigridą ir Marielą uošvių namuose, iš tikrųjų trobelėje baltomis sienomis, pilku stogu, apstatytoje su romantišku šiauriečių paprastumu, iš trijų pusių apsuptoje vandens, o tolumoje – baltų namukų kaimą ir raudonstogės bažnyčios bokštą. Toje trobelėje jis mylėjo Sigridą, jie kepė žuvis ant plokščių akmenų paplūdimyje, ji džiaugėsi ir žavėjosi, kad jis moka buriuoti, kad jis geras jūrininkas ir lengvai valdo tėvo laivą. „Tu čia atrodai savo vietoje“, – pasakė ji, gulėdama paplūdimyje, padėjusi galvą jam ant kelių.

Dabar nebe savo vietoje, todėl kartu nepaimtas. Ne savo vietoje, todėl nelydi jos į salą susitikti su uošviais, su kuriais visada sutardavo. Nebe savo vietoje – po perkūnais, pamanė Edvardas, stodamasis nuo sofos ir pėdindamas į virtuvę, kas darosi, ką ji vaidina, jai vėl pablogėjo, kas įvyko?

Jis atidarė šaldytuvą, išėmė butelį alaus ir trinktelėjo ant stalo. Kad ir kas nutiktų, kad ir ką būtų sumaniusi Sigrida, jam teks taikstytis. Jis niekam, juolab broliams, nieko nesakys, nes Ralfą patį ištikusi bėda, o Lukas dar neatsikvošėjęs nuo ką tik pradėto santuokinio gyvenimo ir nenumatyto nėštumo. Be to, pirmas kelias dienas naujajame darbe Ralfas apsistos čia, nes kambarys prie Finsberio aikštės bus paruoštas tik nuo pirmos, ir jam reikės paramos, o ne žinios, kad vyresniojo brolio, iš kurio jis tikisi stiprybės ir užuojautos, gyvenimas beveik tiek pat pašlijęs, nors ir ne taip akivaizdžiai.

Edvardas atkimšo butelį ir mauktelėjo gerą gurkšnį alaus. Sigrida grįš po keturių dienų, atsiveš Švedijos oro, saulės ir linksmybės, ir nors jį užgavo jos poelgis, jis nenorėjo, kad grįžusi ji pamatytų rūškaną vyrą ir netikėtą svečią dieverį. Vėl gurkštelėjo alaus. Gana savigailos, tarė. Gana kankintis dėl pramanų. Ji bent jau grįžta namo.

Sigrida ketino saloje likti savaitę. Keturias penkias dienas pabus dviese su Mariela, imsis paprastų, ramių, su vandeniu susijusių darbų, kuriuos dirbdavo saloje Marielos metų, paskui paprašys tėvų atvažiuoti savaitgaliui. Tikėjosi, kad jie džiaugsmingai sutiks, nes dievina salą, o Marielos, vienintelės anūkės, nematę septynis mėnesius. Bet motina pasakė, kad, deja, šeštadienio vakarą Sigridos tėvui svarbus dalykinis priėmimas, todėl jie liks mieste.

– Tai tu atvažiuok, – paprašė Sigrida.

– Negaliu, – atsakė motina. – Einu su tėvu. Kvietimas dviem.

– Užuot susitikusi su Mariela ir manim?

– Sigi, – ramiai atsakė motina, – ši tavo kelionė mums netikėta. Ką tik apie ją sužinojau. Mes turime savų reikalų.

– Bet aš norėjau tave pamatyti. Ir parodyti tau Marielą…

– Tai atvažiuok į Stokholmą.

– Bet aš noriu pabūti saloje…

– Turiu eiti, – atsakė Sigridos motina. – Spręsk pati.

Sigrida suirzo, kad tėvai dėl jos nepakeitė planų, bet manė, kad saloje maloniai praleis laiką. Ilgėjosi įprastų šiurkštokų mėlynų su baltais raštais lovos skalbinių, rytų, kai su puodeliu arbatos viena pižama žiūri, kaip teka saulė, vakarų paplūdimyje, kai rodys Marielai, kaip skrosti žuvis, kadaise tėvas to išmokė ją ir Bengtą, paskui – kaip persmeigti jas šakele ir iškepti. Bet Mariela nemėgo valgyti žuvies, juo labiau – čiupinėti lipnių jos žarnų kilpų, o naktį, užuot ramiai miegojusi ir leidusi Sigridai pailsėjusiai ir gaiviai atsikelti prieš saulėtekį, per miegus taip spardėsi ir vartėsi, graibstė už antklodės ir murmėjo, kad Sigrida atsigulė kitame kambaryje į siaurą vaikišką lovą ir kiaurą naktį daužė pėdas į kojūgalį, o vandentiekio vamzdžiai sienoje už jos galvos nuolat krenkšėjo.

Oras buvo gražus, bet dienos saloje ilgos – ilgos ir, atvirai kalbant, nuobodžios. Buriavimo kursai, kuriuos turėjo lankyti Mariela, šią vasarą jau buvo pasibaigę, o patenkinus ilgesį ir užsiropštus į uolas paaiškėjo, kad vaikščioti nelabai yra kur. Švedijoje mokslo metai prasideda keliomis savaitėmis anksčiau negu Anglijoje, todėl visos šeimos išvažiavo, uždariusios langines, o kai kas jau ir valtis uždengęs prieš žiemą. Marielai užteko proto neprasitarti, kad jai čia nuobodu, bet kartkartėmis ji pasiguosdavo, jog labai keista gyventi be televizoriaus. Iš tikrųjų buvo keista. Visa sala buvo keista, lyg Sigridos vaikystės prisiminimai būtų ne tikri, o pramanyti. Ketvirtą dieną žiūrėdama, kaip Mariela viena ranka, lyg abiem dirbti nepakaktų susidomėjimo, stato piramidę iš akmenukų, Sigrida pasiūlė grįžti į Stokholmą. Mariela kaipmat atsistojo.

– Taip, taip!

Sigrida jai nusišypsojo.

– Čia taip nuobodu?

– Būtų buvę daug įdomiau, jei čia būtų ir tėtis, – atsakė Mariela.

Ralfas išdėstė visus kostiumus ant dvigulės lovos. Nebegalėjo galvoti apie ją kaip apie jųdviejų lovą, nors juodu vis dar abu miegodavo joje, nusisukę ir įsitaisę prie krašto, kad atsitiktinai neužkliudytų vienas kito pėda ar keliu. Ralfas norėjo miegoti su Kitu ar ant sofos pirmame aukšte, bet pyktis neleido jam palikti šios lovos ir vijo į Londoną. Edvardas, pajutęs jo įtūžį, sutiko užleisti jam mažąjį svečių kambarį ir sykiu Sigridos kabinetą, kad brolis galėtų kuo greičiau dingti iš Olboro.

– Aš kraustausi iš proto, – pasakė Edvardui Ralfas, – čia gyvendamas. Visai kuoktelėsiu. Kaskart, kai bandau su ja pasikalbėti, dar labiau einu iš galvos.

Visa bėda, kad Petra nieko neslėpė.

– Jūs vis dar susitikinėjat?

– Taip.

– Ar tu, – pauzė, – guli su juo?

– Ne.

– Bet ketini?! – išrėkė.

– Galbūt, – atsakė Petra.

– Ką reiškia „galbūt“?

Petra piešė prie virtuvės stalo, jos veidą beveik slėpė užkritę plaukai.

– Aš jo negeidžiu, – pasakė Petra eskizų albumui. – Bet galbūt. Nežinau.

Ralfas įsirėmė delnais į stalą ir susikūprino, kad pamatytų jos veidą.

– Žiūrėk į mane!

Petra lėtai pakėlė akis.

– Kam tau apskritai su juo susitikinėti? – paklausė Ralfas iš paskutiniųjų tvardydamasis.

Petra luktelėjo.

– Aš jaučiausi vieniša, – pasakė.

– Kodėl man nesakei?

– Tu manęs negirdėjai, – atsakė Petra.

– Kodėl nepasakei mamai ir tėčiui?

Petra vėl nuleido galvą.

– Jie būtų norėję ką nors daryti. Jie būtų norėję, kad aš ką nors daryčiau…

– Bet, – vėl riksmas, – tu ir padarei!

– Bet ką man daryti, aš nusprendžiau pati, – pasakė Petra piešiniui.

Ralfas susmuko ant kėdės prieš Petrą.

– Ką tu man jauti?

– Kaip visada.

– Tai ką?

– Tu man patinki, – atsakė Petra. – Tu šaunus.

– Bet…

– Bet tu pasikeitei. Dabar tu nori to, ko aš nenoriu. Negaliu pasikeisti, kad prisitaikyčiau prie tavęs.

Ralfas užsikniaubė ant stalo ir padėjo galvą ant rankų.

– Dieve mano…

Petra tylėjo.

– Aš nepasikeičiau, – alsiai ištarė Ralfas, – bet norint gyventi ir valgyti reikia pinigų, o man pasitaikė proga jų uždirbti. Kaip tu rūpinsies vaikais be pinigų, dėl Dievo meilės? O kadangi tu nedirbi, dirbti turiu aš. Negaliu patikėti, kad tu tokia… buka.

– Man nereikia tokių pinigų, – tarė Petra.

– Jėzau…

– Man nereikia didelių namų. Man nereikia mašinos. Gerai visa tai turėti, bet nebūtina. Mėgstu mažus daiktelius. Visada taip buvo.

– O, tai mano tėvų dosnumas tau kėlė šleikštulį? – kandžiai paklausė Ralfas.

Petra pakėlė akis.

– Jiems buvo malonu daryti tai, ką jie darė, – atkirto ji.

– Ką tai reiškia?

– Aš nesu visiška kvailė. Jie buvo man labai geri, nes aš jiems tikau.

– Tu nedėkinga karvė.

Petra su albumu atsistojo.

– Nevertas, – tarė ji.

– Kas nevertas?

– Gerumas nieko nevertas. Žmonės visada nori didžiulio atlygio.

– Bet meilužis nenori, – atšovė Ralfas.

Petra atsisuko.

– Su juo lengva.

– O su manim ne…

– Ne. Su tavim ne.

– Tai kurių velnių nesikraustai gyventi pas jį?

Petra pasuko prie durų į prieškambarį.

– Nenoriu. Gal kada nors, bet dabar nenoriu. Tiesiog jis mano pusėje, jis neįsakinėja man, ką daryti, jis tik kalbina vaikus ir kasa bulves, o man nereikia… – ji nutilo.

– Ko tau nereikia?

– Nuolat atidirbti, kad esu, – ir išėjo.

Jis girdėjo, kaip lėtai ji lipa laiptais į viršų, į miegamąjį, paskui dunkstelėjo į grindis nuauti batai.

Jis ilgai sėdėjo prie virtuvės stalo. Kelio atgal nėra, tarė sau. Jis netaps Ralfu, kuris grįžo iš Singapūro nepraktiškai svajodamas gyventi atsiskyręs tuščiame namelyje prie Šiaurės jūros, kur tik vėjas ir kirai. Net panorėjęs negalėtų grįžti į praeitį, nes pinigai, atsivežti iš Singapūro, sukišti į verslą ir prarasti, jam dabar priklauso tik dalis namo, kuriame sėdi ir kurio jam nebereikia – ir vargu ar kada reikėjo, Petrai irgi nereikia. Beveik visas namas priklauso statybos bendrovei, ir jis mielai jį atiduotų. Tegu pasiima namą, automobilį, po vieną susipirktus baldus, viską, jis paprašytų palikti tik drabužius, kurių prireiks Londone, nes naujas darbas grąžins jam gyvenimą ir savigarbą. Tik tada, užkopęs į viršų, o ne sugniuždytas apačioje, jis pradės kovą dėl vaikų globos. Nes jis to nori. Jis tuo tikras. Jam reikia sūnų. Petra negebėtų rūpintis net auksine žuvele.

Kai naktį jis pagaliau užlipo į viršų, Petros jųdviejų lovoje nebuvo. Jis rado ją Kito lovoje, Kitas miegodamas buvo ją apkabinęs, jie gulėjo veidu vienas į kitą, beveik sukišę nosis. Kambario gale lovelėje šnarpštė Barnis, iškėtojęs putnias kojytes ir rankytes, nuleidęs ant skruostų stulbinamai tankias blakstienas.

Ralfas stovėjo tamsiame miegamajame tarp miegančios šeimos, beveik apimtas panikos iš nevilties, kurią galėjo įveikti tik pykčio priepuolis. Jis tūžo ant Petros, nes ji atsisakė daryti nuolaidų, atsisakė suprasti, atsisakė galvoti blaiviai, atsisakė užaugti. Petra kalta, kad Kitas toks opus, Petra naudojosi Brinklių kilnumu, kol užgaidžiai nusprendė, kad tai visai ne kilnumas, o priespauda, kontrolė ir įpareigojimas. Petra negali palaikyti jo ir žavėtis jo veikla, rūpintis jais. Po perkūnais, ji net marškinių žmoniškai išlyginti negali. Petra…

Jis susitvardė. Visas virpėjo, kumščiai susigniaužė. Negalima taip siusti, tai vargina, sekina jėgas, kankina. Petros jis nesuprato, kaip ji tvirtino nesuprantanti jo. Gal ir gerai, kad jie išsiskirs; kuo greičiau, tuo geriau. Užgniaužė norą išmesti ją iš Kito lovos ir pasiryžo visas jėgas tausoti naujai pradžiai, kad po šitiek mėnesių, kai jautėsi, lyg grumtųsi po antklode, vėl turėtų tikslą, ryžto ir savitvardos.

Išėjo iš vaikų miegamojo ir uždarė duris. Sustojęs laiptų aikštelėje, prisivertė šešis kartus lėtai ir giliai įkvėpti ir iškvėpti. Edvardas kvietė atvažiuoti į Londoną šeštadienį, bet jis nusprendė rytą paskambinti ir pasakyti, kad turi atvykti dabar, o jei Edvardas negalės jo priimti, susiras viešbutį. Bet kas geriau už šiuos namus.

Nuo dulkėto spintos viršaus jis nukėlė vienintelį didelį lagaminą. Jis buvo apdaužytas nuo daugelio kelionių, su apsilaupiusiomis senomis bagažo etiketėmis. Ralfas padėjo jį ant grindų ir atidarė. Viduje voliojosi senas vabzdžių baidiklis, paėmė jį, pauostė ir staiga vos neapsiašarojo nuo kvapo. Švystelėjo buteliuką į šiukšlių dėžę prie komodos ir skubiai tvarkingai ėmė dėti į krūvas marškinius, puskojines ir boksininko trumpikes, žaibiškai tuštindamas stalčius, kad atsikratytų nenaudingo ir nieko gero nežadančio jaudulio. Paskui atsigulė tuščios lovos pusėje, neužgriozdintoje lagamino, ir gulėjo, sunkiai alsuodamas ir klausydamasis, kaip daužosi širdis krūtinėje, lyg ji būtų viso labo naudingas, tikslingas raumuo, o ne jausmų buveinė.

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

Sigrida apkamšė Marielą savo vaikystės lovoje. Dabar lova stovėjo motinos kabinete prigulti dieną ir buvo apkrauta pagalvėlėmis, išmargintomis madingais raštais, bet galvūgalis tebebuvo tas pats – su išdrožtų širdžių virtine, o ant sienos virš lovos kabėjo Sigridos vaikystėje labai mėgtos Karlo Larsono graviūros, vaizduojančios devyniolikto amžiaus Švedijos kaimo idilę – žąsų pilni obelynai ir mergytės su skarelėmis ir prijuostėmis. Šiaip kambarys buvo šiuolaikiškas, erdvus, kaip ir visas butas. Popieriai ant motinos stalo buvo sudėti į juodą lakuotą padėklą, rašikliai – į priderintą puodynę, knygos ir aplankai ant lentynų tiesūs ir tvarkingi. Ant kitų sienų kabėjo mažas abstraktus paveikslas ir įrėmintos šeimos nuotraukos, tarp jų Marielos su gelbėjimo liemene seneliui ant kelių prie namo saloje.

Mariela buvo atsilošusi ant gurgždančių dryžuotų pagalvių ir sukiojo plastikinių vamzdelių galvosūkį, kurį jai padarė senelis inžinierius. Vamzdeliai buvo sujungti taip, kad juos galėjai atskirti tik vienu būdu, ir Sigridos tėvas atsisakė net užsiminti Marielai, kaip tai padaryti. Sigrida pasisiūlė paskaityti Marielai – ar drauge su ja – ką nors skandinaviška, kaip antai Tuvę Janson, bet dukra buvo įnikusi į galvosūkį. Senelis visada mėgindavo jos kantrybę, o senelė iškepdavo obuolių pyragą, bet išbandymai Marielai patikdavo. Nepavojingi šeimos žaidimai, manė Sigrida.

Ji pasilenkė pabučiuoti Marielos.

– Saldžių sapnų. Atsiųsiu senelę tavęs pabučiuoti.

Mariela toliau sukiojo vamzdelius.

– Po dešimties minučių.

– Kodėl?

– Tada būsiu šitą įveikusi…

– Tikrai?

– Taip, – ryžtingai pareiškė Mariela.

Sigrida paliko kabineto duris praviras ir nuėjo didžiuoju buto koridoriumi į svetainę. Pro ilgus iki grindų langus į ją plūdo švelni vakaro saulės šviesa, o prie vieno lango krėsle, aptrauktame pilka drobe, sėdėjo motina ir skaitė laikraštį. Įėjus Sigridai, ji pakėlė akis ir paklausė:

– Galiu jai palinkėti labos nakties?

– Po dešimties minučių. Ji nori išspręsti senelio galvosūkį.

– Jis irgi nori, kad jai pavyktų, – nusišypsojo Sigridos motina.

Sigrida atsisėdo į krėslą prieš motiną ir pažvelgė pro langą į švelnų vėlyvos saulės spindesį. Motina žiūrėjo į ją.

– Ketinai grįžti į Švediją? – po valandėlės paklausė.

Sigrida krūptelėjo.

– Kas tau šovė į galvą?

– Tiesiog pagalvojau, – atsakė motina. – Kelionė netikėta. Tu negali nustygti. Nerimsti.

– Neturiu ramybės per Brinklius, – staiga išpoškino Sigrida.

– A, – tarstelėjo motina.

– Jie kaip senelio galvosūkis, – toliau kalbėjo Sigrida. – Tik jų atskirti neįmanoma.

Motina padėjo laikraštį ir nusiėmė akinius.

– Tai pamanei, kad grįžusi į Švediją nuo jų pabėgsi.

Sigrida nusuko akis.

– Gal šiek tiek…

– Nieko nebus, – maloniai ištarė motina.

– Bet…

– Klausyk. Paklausyk manęs. Tu seniai čia negyveni. Ši šalis nebe ta, kurioje užaugai. Žmonės, su kuriais užaugai, irgi pasikeitė, o tu, nors ir keiteisi su Anglija, čia likai tokia pati. Nieko nuostabaus. Tavęs čia nebuvo.

Sigrida mostelėjo ranka…

– Galėčiau pasivyti…

– Ir dar vienas dalykas, svarbesnis, – tarė motina. – Spėju, kad jis tau nė į galvą neatėjo.

– Koks?

Sigridos motina dar labiau atsilošė krėsle.

– Aš.

– Tu!

– Taip, – atsakė motina. – Aš. Pagalvok apie mano padėtį.

Sigrida apžvelgė kambarį ir nusijuokė.

– Atrodo labai patogiai…

– Tikrai? – paklausė motina. – Tikrai? Manai, patogu, kai abu vaikai gyvena užsienyje?

– Bet tu neprieštarauji…

– Kas sako, kad aš neprieštarauju?

– Bet…

– Žinoma, džiaugiuosi, kad ištekėjai už Edvardo, – pasakė Sigridos motina. – Aš dievinu Marielą. Labai myliu tavo brolį, bet jis niekada nepadovanos man Marielos. Man patinka jo partneris, aš myliu Edvardą, džiaugiuosi ir didžiuojuosi savo vaikų laimėjimais, bet jų gyvenimo nepažįstu. Ne taip, kaip mano draugės pažįsta savo vaikų gyvenimą. Argi tai įmanoma? Jūs gyvenate skirtingose kultūrose ir šalyse.

– Dieve, – ištarė Sigrida.

– Aš dar nebaigiau…

– Bet…

– Teko prisitaikyti, – toliau kalbėjo motina. – Ir vienas iš būdų apsiprasti, kad abu vaikai gyvena svetur, yra atsidėti darbui. Dabar aš nuolat dirbu, kaip ir tavo tėvas. Mums tai priimtina. Mums taip patinka. O išėję į pensiją, imsime keliauti, dažnai atvyksime į Londoną ir dažniau matysime tave su Mariela. Bet jei… – ji nutilo ir pasilenkė į priekį, įsmeigusi į Sigridą akis. – Jei tu dabar grįžtum į Švediją, negalėčiau mesti pacientų ir būti tik motina ir senelė. Negalėčiau. Nenorėčiau. Jau per vėlu, ir tu tai turėtum suprasti.

– Aš jau nesergu, – įžūliai atkirto Sigrida.

– Aš ir nesakiau, kad sergi. Nemanau, kad sergi.

– Tai kodėl taip su manim kalbi? Kodėl pyksti?

– Aš nepykstu, – atsakė motina, – bet pati esu motina, todėl tikėjausi, kad tavo vaizduotė lakesnė.

Sigrida įsmeigė akis į kelius.

– Ir dėl tavo anytos, – pridūrė motina. – Ar ne ji užaugino vyrą, už kurio ištekėjai?

Sigrida užsidengė veidą rankomis.

– Neverk, – švelniau pasakė motina. – Tam mes abi jau per senos. Truputis moteriško atvirumo neturėtų tavęs pravirkdyti.

– Aš neverkiu…

– O?

– Aš tik… prisitaikau.

Sigridos motina atsistojo, pasilenkė ir spustelėjo dukteriai petį.

– Einu palinkėti Marielai labos nakties. Įpilk mums po taurę vyno. Vis dėlto penktadienio vakaras.

– Mama…

– Ką?

– Aš nebandau… pabėgti…

Motina stabtelėjo, eidama pro jos krėslą.

– Niekada nepavyksta, Sigi, – pasakė ji. – Vis tiek viską pasiimi kartu. Gali pakeisti vietą, bet niekas nepasikeis, jei nepasikeisi pati. Nuolat tai kartoju ligoniams. Vertėtų tai užrašyti ant operacinės sienos.

Vakarais Šarlotė bloguodavo rečiau. Šleikštulys nebūdavo toks stiprus, pilvas pastebimai padidėjo, o krūtinė buvo nuostabi. Viršininkui, kuris, deja, nenustebo, ji pasakė esanti nėščia ir sužinojo gausianti mokamas keturių mėnesių nėštumo ir gimdymo atostogas, dar du mėnesius jai bus mokama pusė atlyginimo, bet darbas jai nebus išsaugotas. Šarlotei atrodė, kad taip ir turi būti. Tai buvo keista, kaip dar neseniai jai atrodė keistas gimdymas, ir Šarlotė nerūpestingai manė, kad viskas įvyks savaime, įvykiai neš ją it upė popierinį laivelį ir ji prisitaikys prie kiekvieno naujo nutikimo, kaip kadaise prisitaikė prie mokyklos, darbo, Londono, vyrų ir vedybų. Ankstesnį nerimą, beveik baimę dėl nėštumo, lyg būtų atsidūrusi tunelyje, iš kurio gali išeiti tik viena, beveik nuslopino Luko džiaugsmas dėl kūdikio, toks didelis, kad jis nusipirko kelias knygas apie nėštumą ir kūdikių priežiūrą ir uoliai skaitydavo vakare prieš miegą.

„Jis gimdytų vietoj tavęs, jei galėtų, – vieną dieną pasakė Šarlotei Džedas. – Visai kuoktelėjo. Tik neužmiršk susigrąžinti tikrojo Luko, kai nėščiasis bus nebereikalingas.“

Džedas padovanojo Šarlotei puodelį, ant kurio buvo lengva ranka nupiešta besišypsanti nėščia moteris ir apačioje suraityta – „Laiminga mamytė“. Buvo labai keista galvoti, kad ji tuoj taps motina, kad netrukus nuo jos priklausys mažas žmogelis, už kurį ji jausis atsakinga, pasak motinos, visą gyvenimą nuo pirmo naujagimio įkvėpimo. Matyt, mąstė Šarlotė, atsakomybės jausmas atsiras gimus kūdikiui, kaip užgimė kitokia meilė Lukui, kai ėmė į jį žiūrėti rimtai. Tokia meile Petra, spėjo Šarlotė, tebemyli Ralfą, todėl Šarlotei jos labai gaila.

Po apsilankymo Petros darže Šarlotė palaikė su ja ryšį žinutėmis. Petros nesudomino socialiniai tinklai, nei feisbukas, nei tviteris, neatsiliepdavo į mobiliojo skambučius, bet kartais atsakydavo į žinutę – atsiųsdavo jai mįslingus trumpus tekstelius, dažnai nesuprantamus, bet visada pasirašytus bučiniu. Šarlotės telefono atmintyje buvo išsaugota pustuzinis Petros žinučių, ji džiaugėsi ir šiek tiek jaudinosi, lyg būtų sąmokslininkė. Nelabai nutuokė, nei prieš ką sąmokslas, nei kada ji apie tai papasakos Lukui, bet vis tiek ją apimdavo slaptos galios virpulys, lyg būtų įgijusi pranašumą prieš Luko šeimą šiai nežinant. Visai menka išdavystė, tarė sau, iš tiesų ji niekam nekenkia, be to, negi Petros požiūris ne toks svarbus kaip Brinklių?

Todėl kai vieną vakarą po Edvardo skambučio, pranešančio, kad Ralfas apsistos pas jį, kad jis visai nukabinęs nosį, ir prašančio Luko ištaikyti laiko ryt poryt susitikti su broliu išgerti alaus, Lukas pasakė: „Ralfas Londone. Pagaliau ėmėsi veikti. Gal dabar Petra atsikvošės?“, Šarlotė ryžtingai pareiškė:

– Kodėl nė vienam tavo šeimos nariui nerūpi Petros požiūris?

Juodu kraustė stalą po vakarienės, stumdydamiesi mažutėje virtuvėlėje. Lukas abiejose rankose turėjo po stiklinę, o per petį buvo persimetęs virtuvinį rankšluostį. Sustojo, nepriėjęs lentynos, ant kurios jie laiko stiklines, ir paklausė:

– Ką?

Šarlotė krėtė vištienos kormos3 likučius į plastikinę dėžutę.

– Kodėl nė vienas iš jūsų negalvoja apie Petros jausmus? – pabrėžė ji. – Kodėl visi kaltina tik ją?

– Niekas jos nekaltina, – tarė Lukas.

– Kaltina. Jūs be paliovos kartojate, kad ji nedėkinga ir atitrūkusi nuo tikrovės, neva ji nori, kad viskas būtų pagal ją…

– Bet juk taip ir yra, – atkirto Lukas. Jis padėjo ant lentynos stiklines ir nutraukė nuo peties rankšluostį.

– Tu nežinai…

– Ko aš nežinau?

– Ko ji nori. Kaip su ja elgėsi…

– Elgėsi?

– Taip.

– Kas?

– Tu, – atkirto Šarlotė ir pokštelėdama uždarė dėžutę. – Jūs visi.

Lukas paėmė saują stalo įrankių, kad nušluostytų.

– Mes tokie bjaurūs? – paklausė piktai žiūrėdamas į šakutes rankoje.

– Ji nesakė, kad jūs bjaurūs. Ji tik sakė, kad Ralfas nesupranta.

Lukas pakėlė akis.

– Sakė? Kada?

Šarlotė atsitiesė, kad galėtų žiūrėti Lukui į akis.

– Kai nuėjau jos aplankyti.

Lukas vėl įmetė šakutes į džiovyklą.

– Oi, Šarle…

– Susitikau su ja, kol jūs buvote pas tėvus. Kai judu su Edvardu įėjote į vidų, nuvažiavau pas juos į Olborą, bet Ralfas nenorėjo manęs įsileisti, todėl nuėjau ieškoti Petros į daržą.

– Ir kokia iš to nauda? – liūdnai paklausė Lukas.

– Ji turi teisę būti išklausyta!

– Tu tikrai nebandei suvesti sąskaitų su mano motina? – paklausė Lukas.

– Ne, – per greitai atsakė Šarlotė. – Kažkas turi būti jos pusėje. Negi tau taip neatrodo? – Ji patylėjo. – Mes net neminėjom tavo motinos, – pridūrė.

Lukas atsiduso.

– Nemanau, kad to prireikė, – tarė jis ir dirstelėjo į Šarlotę. – Nenoriu dėl to ginčytis.

– Aš irgi.

– Ką tu… jai pasakei?

– Pasakiau, – ištarė Šarlotė, staiga su nerimu pajutusi, kad jos tikėjimas savo teisumu slopsta, – jog suprantu ne viską, kas jai svarbu, bet suprantu, kad jai tai gali būti svarbu, ir padėsiu, jei manęs prireiks.

– Dulkintis su tuo tipu?

– Ji su juo nesidulkina. Kodėl visi galvoja tik apie seksą? Gal jai tiesiog gera būti su žmogumi, kuris neliepia jai daryti to, ko ji nenori?

– Kaip antai?

– Kaip antai, – atkirto Šarlotė, vėl atgavusi pasitikėjimą savimi, – pasakyti, kad jis gali netrukdomas išvykti į Londoną, o ji negali susitikinėti su kitu…

– Jis atvyko į Londoną uždirbti pinigų jai ir vaikams išlaikyti, – atsiliepė Lukas.

– Jai taip neatrodo. Ji nori ne to. Ji nori gyventi prie jūros, bet ne taip, kaip… kaip… – ji nutilo.

– Nori mano tėvai, – baigė sakinį Lukas.

Šarlotė linktelėjo. Lukas padėjo drėgną rankšluosčio gniutulą prie šakučių ir žiūrėjo pro langą virš kriauklės, susikišęs rankas į kišenes. Šarlotė laukė, stebėdama jį, ir svarstė, kaip gintis. Lukas neatsisuko.

– Galų gale visada vienas ir tas pats, – tarė Lukas. – Tiesa? Galų gale viską lemia tavo neapykanta mano motinai.

Antonis rūšiavo drobes. Pirma piešė skrendančią margasparnę žuvėdrą, stengdamasis aiškiai pavaizduoti išskleistus sparnus ir plasnojamąsias plunksnas, bet negalėjo susikaupti, todėl paliko molbertą ir seną akmeninį garstyčių indą, kuriame laikė pieštukus, ir užlipo skečiamosiomis kopėčiomis prie gegnių nuo sukrypusių stelažų nukelti senų kartonų ir drobių, pažiūrėti, kuriuos galima vėl panaudoti, o kuriuos reikėtų nešti į koledžą studentams. Iki mokslo metų pradžios nebeliko nė savaitės, ir Antonis graudžiai jautė, kaip jam reikia koledžo, teikiančio gyvenimui šiokią tokią struktūrą, įprastą pasitikėjimą, išvydus dar vieną pirmakursių pilną auditoriją, dievinančią Džeksoną Poloką, Marką Rotką ir manančią, kad piešti senelės lesyklos vaizdelį beprasmiška ir jokios naudos. Net apie jų panieką ir nenorą Antonis mąstė su džiaugsmu.

Jis nukėlė dvi šūsnis kartonų, nupūtė dulkes ir peržiūrėjo per metų metus susikaupusius piešinius ir paveikslus: pelėdų ir ančių, gandrų, gulbių ir žąsų, kilniojo erelio, besileidžiančio ant uolos (geros buvo atostogos Škotijos vakarų aukštumose), kirų ir pempių, vandeninio strazdo, plaukiančio smagiai kaip pingvinas. Jis kurį laiką žiūrėjo į paveikslą, vaizduojantį tripirščius kirus, nardančius ir besiturškiančius ežere, ir mąstė, kad šis neblogas, įspūdingas, jį galima panaudoti, užuot palikus pelyti ant gegnių. Jis stovėjo su paveikslu vienoje rankoje ir keliais eskizais gervių, nupieštų ant storo šiurkštaus rankų darbo popieriaus, kitoje, o tada prie studijos sučežėjo žvyras, lyg kas būtų sverdėdamas bėgęs, atsilapojo durys ir pasirodė uždusęs Kitas.

– Seneli!

Abu paveikslai nukrito ant grindų. Antonis atsiklaupė ir išskėtė rankas.

– Kitai!

Kitas pribėgo prie jo. Juokdamasis apkabino Antonio kaklą ir nepaleido, čiauškėdamas jam į ausį. Paskui žvyras vėl sučežėjo, ir pasirodė Petra, nešina Barniu. Ji įėjo pro duris, bet iškart sustojo. Žiūrėjo į Antonį netardama nė žodžio.

Antonis atplėšė Kito rankytes ir atsistojo. Kitas tebetarškėdamas įsikibo jam į kelnių kiškas. Barnis pamatė senelį ir ėmė niurnėdamas veržtis iš Petros glėbio.

– Ką čia veiki? – paklausė Antonis.

Petra kilstelėjo Barnį. Dėvėjo džinsus ir dukslią palaidinukę iš žalio indiško gazo, išsiuvinėtą veidrodėliais. Buvo basnirčia įsispyrusi į sportbačius skylėtomis nosimis.

– Norėjau tave pamatyti, – atsakė Petra.

Ji pasilenkė ir pasodino Barnį ant grindų. Šis leidosi sparčiai šliaužti prie senelio.

– Atsargiai, – tarė Antonis, – gali būti smeigtukų…

– Aš paieškosiu! – sušuko Kitas. – Aš paieškosiu! Aš paieškosiu!

Antonis vėl atsiklaupė.

– Rūšiavau senus piešinius. Jie buvo prismeigti prie lentos, galėjo nukristi…

Petra žengė kelis žingsnius artyn.

– Ieškosime visi…

Ji irgi atsiklaupė.

– Vargu ar turiu tau ką pasakyti, – tarė Antonis.

Petra rado smeigtuką, ištiesė ranką ir padėjo jį ant artimiausio stalo krašto.

– Gerai…

– Gerai!

– Aš ir nemaniau, kad turėsi, – paaiškino Petra.

– Tai ko atėjai?

Petra ištiesė ranką paimti kažkokio mažo daiktelio Barniui iš rankos.

– Tu man buvai geras. Visada. Norėjau, kad žinotum.

– Vieną radau! – džiugiai paskelbė Kitas.

Antonis nusisuko, kad ji nestovėtų jam prieš akis.

– Žinau. Todėl… taip sunku suprasti tai, ką tu darai…

– Tau aš nieko nedarau…

– Ralfas – mano sūnus. Jis įskaudintas. Aš įskaudintas.

Petra atsitūpė.

– Aš suprantu.

– Tai gal suprasi, kad nenoriu tavęs matyti.

Kitas priėjo prie Antonio ir atkišo du smeigtukus.

– Ačiū, – padėkojo Antonis. Jis labai sutriko ir užsidengė ranka akis.

– Tu verki? – įsistebeilijo Kitas.

– Ne…

– Gal tau nušluostyti nosį?

– Kitai, mažuti, duok seneliui ramybę, gerai, leisk…

Kitas apkabino Antonį per liemenį, kiek galėjo mažomis rankytėmis, lyg norėtų jį pakelti. Petra tupėdama žiūrėjo, kaip Antonis netvirtai stojasi, nerangiai susikabinęs su anūku.

– Štai! – pergalingai pasakė Kitas.

– Ačiū…

Petra atsistojo, vienu judesiu atsitiesė nuo grindų.

– Eisime… – tarė.

Staiga Antonis bejėgiškai skėstelėjo rankomis.

– Mateisi su Reičele?

– Atėjau susitikti su tavim…

– Klausyk, – tarė Antonis, – klausyk, galiu įsivaizduoti, kaip tau buvo blogai. Žinau, koks sunkus žmogus gali būti Ralfas. Žinau, kad nenori gyventi nei Ipsviče, nei Londone, bet kodėl… kodėl tau šovė į galvą, kad išeitis – kitas vyras?

Kitas maklinėjo po studiją viską apžiūrinėdamas, o Barnis ant grindų rado graikinį riešutą ir bandė jį įgrūsti į skylę vieno krėslo šone. Petra valandėlę žiūrėjo į juodu, paskui pasakė:

– Jis ne… išeitis. Jis tik neleidžia man palūžti.

– Bet juk esame mes! Ir visada buvome! Mes visada mielai padėtume, tau reikia tik paprašyti, tik pašnibždėti…

– Nebegaliu dėkoti be paliovos, – atsakė Petra.

– Mums nereikia dėkoti, mes nesitikim padėkos…

– Negaliu visada daryti, ko jums reikia, – tyliai pasakė Petra. – Jūs… užmirštat.

– Ką?

– Kad ne visiems reikia to, ko reikia jums. Kai kam reikia daug mažiau.

– Jei išardyti santuoką reiškia daug mažiau…

– Ne aš ją išardžiau. Bent ne iš pradžių.

Antonis pažvelgė į marčią pirmą kartą, kai ši įžengė.

– Ką turi omeny?

Petra gūžtelėjo pečiais.

– Mums buvo gerai, kaip buvo, – tarė ji. – Mums taip labiausiai patiko iš pradžių, kai turėjome tik namuką ir paplūdimį. Paskui viskas pasikeitė. O aš ne. Man reikia to, ko visada norėjau. Supratau, pirmą kartą pamačiusi tą namelį.

– Bet šis vyriškis…

Petra vėl paėmė Barnį ant rankų.

– Jūs galvojat tik apie tą vyriškį.

– Žinoma!

Petra pažvelgė į jį virš Barnio galvos.

– Tu nesupranti, tiesa?

– Nesuprantu.

– Ką gi, kaip nori, – atsiliepė Petra ir ėmė dairytis Kito, besikrapštančio prie stalo, ant kurio buvo netvarkingai, bet Kitui visiškai įprastai suversti Antonio piešimo reikmenys. – Bet aš atėjau pasakyti, kad nesvarbu, kas atsitiks, žinau, kokie geri jūs man buvote, ir esu dėkinga.

– Eisi pas Reičelę? – kimiai paklausė Antonis.

Petra papurtė galvą ir ištiesė laisvą ranką Kitui.

– Dar ateisi?

– Kada nors, – atsakė Petra.

– Petra…

– Ką?

Antonis žiūrėjo į ją, stovinčią skylėtais sportbačiais su Barniu ant rankų ir Kitu, šokinėjančiu šalia.

– Nežinau, kodėl turėčiau tau dėkoti, kad atėjai, bet ačiū, – nerangiai pasakė.

– Maniau, nenorėsi manęs matyti, – atsiliepė Petra.

Antonis pažvelgė į Kitą, paskui į Barnį. Pajuto, kaip jį prislegia bėda.

– Aš irgi taip maniau, – tarė.

– Šimtą metų nesimatėm! – pasakė kavos pardavėjas Markas Sigridai.

– Vieną savaitę…

– Vieną savaitę! Ilgas ilgas laiko tarpsnis.

– Jūs, italai…

– Bella ragazza4, – pasinaudojo užuomina Markas ir šypsodamasis padavė Sigridai kavą su mažu baltu popieriniu maišeliu, kuriame buvo itališkas sausainis.

Ji nuėjo Gauerio gatve, nešdamasi kavą. Diena buvo pilka, bet dangus aukštas ir šviesus, šalveno – ženklas, kad dienos, kai eini į darbą jau su šviesa, vienu megztiniu ar švarkeliu, basnirčia įsispyrusi į batelius, baigiasi. Jos nebuvo tik savaitę, bet ta savaitė buvo netikėtai įtempta, visiškai kitokia, negu ji tikėjosi, ir ji grįžo keistai sutrikusi, lyg būtų pamiršusi, ką reiškia gyventi tiek Stokholme, tiek Londone, lyg būtų išsižadėjusi – ar bandžiusi išsižadėti – įprastų dalykų, o kitos viltys pasirodžiusios visai ne tokios, kaip įsivaizdavo.

Gal darbas nuramins? Galbūt laboratorijoje, tarp jos laukiančių šipulių, audeklo skiaučių, stiklo šukelių, ji vėl įsišaknys, atgaus pusiausvyrą, kurią dar vasaros pradžioje jautė. Skrisdama namo iš dalies džiaugėsi, kad galbūt pusiausvyra jos ramiai laukia namie su Edvardu, bet grįžusi pamatė ir Ralfą, sulysusį, pernelyg pagyvėjusį, tvirtinantį, kad jis jaudinasi dėl pirmadienio naujame darbe, bet labai trokšta dirbti, taigi ji tegalėjo elgtis kaip pridera svetingai brolienei ir rasti jam vonios rankšluostį. Edvardas nenuoširdžiai paklausė, ar joms buvo smagu, o Mariela, naršydama šaldytuve skanėstų po kelionės, atsakė: „Žinai, tėti, saloje buvo baisiai keista, lyg visi būtų išmirę“, ir Sigrida suvokė, kad Edvardas juokiasi su neslepiamu palengvėjimu.

Darbo stalas laboratorijoje atrodė lygiai taip, kaip ji paliko, bet buvo akivaizdu, kad kažkas prie jo sėdėjo, nors paskui rūpestingai viską išdėliojo griežta Sigridos tvarka. Visi pasisveikino, mandagiai pasidomėjo, kaip sekėsi Švedijoje, laboratorijos viršininkas pasidžiaugė, kad ji grįžo, nes iš Pietų Vokietijos ką tik gautas labai įdomus pavyzdys, kaip tik iš jos srities. Raudonplaukis Filipas kurį laiką sukinėjosi apie ją, ką nors primindamas ar paklausdamas, bet paskui buvo kažkur išsiųstas ir dvi tylaus, rimto susitelkimo valandas palaimingai nesirodė, kol vėl išdygo prie Sigridos alkūnės ir pasakė, kad kažkas lauke nori ją pamatyti.

– Dabar vienuolika, – atsakė Sigrida. – Aš dirbu.

– Aš taip ir pasakiau, – tarė Filipas, – pasakiau, kad tu dirbi.

– Tai prašom eiti ir dar kartą pakartoti.

– Jis prisistatė esąs tavo dieveris…

Sigrida atplėšė akis nuo ekrano.

– Dieveris?

Filipas išsišiepė.

– Lukas? – tarė viltingai. – Sakė, kad jo vardas Lukas?

Sigrida irzliai suniurzgė ir pakilo nuo kėdės.

– Ačiū, Filipai? – tarė Filipas.

Ji dirstelėjo į jį.

– Ačiū…

– Matai, turiu teisę nepakviesti, – paaiškino Filipas. – Ne mano darbas perdavinėti žinias ir lakstyti su pavedimais. Turiu mokslinį laipsnį, baigiau kompiuterines technologijas Notingamo Trento universitete, taigi nėra reikalo elgtis su manim kaip su pasiuntinuku.

– O aš taip elgiausi?

– Taip, – atsakė Filipas, – visada. Net kai atnešdavau tau gėlių.

Sigrida susikišo rankas į chalato kišenes.

– Gal galėtume apie tai pasikalbėti kitą kartą?

– Kad tik tu prisiruoštum, – atkirto Filipas.

Lukas laukė nejaukiame laboratorijos pastato priimamajame. Palei sieną prieš priimamojo sekretorės stalą stovėjo eilė smėlio spalvos tvidu aptrauktų kėdžių, bet Lukas stovėjo susikišęs rankas į kišenes ir žiūrėjo į skelbimų lentą, kurioje nuolat būdavo kruopščiai prisegami pranešimai apie dėstytojų susirinkimus ir paskaitas. Sigridai įžengus jis atsisuko.

– Ačiū…

– Kas atsitiko?

– Niekas neserga, – atsakė Lukas, – nieko panašaus. Aš tik…

– Kas yra?

– Nenorėjau eiti pas tave į namus, – pralemeno jis, – verčiau tegu niekas nežino…

Sigrida mostu liepė jam sėstis.

– Tave ištiko bėda?

– Ne, – atsakė Lukas. – Taip. Iš dalies. Dėl Šarlotės…

– Šarlotės!

– Ji sveika, – pridūrė Lukas. – Jai nieko nenutiko. Bet ji… ir mano mama…

Jis nutilo. Kurį laiką juodu tylėdami žiūrėjo vienas į kitą. Paskui Sigrida atsiduso.

– A, – tarė ji. – Štai kas.

3 Mėsa ar daržovės, troškintos jogurte; indų ir pakistaniečių valgis.

4 Graži mergina (it.).

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Pastaruoju metu Marnė retai važiuodavo į Londoną. Po Šarlotės tėvo mirties ji ten beveik nesirodė, susigundė nuvažiuoti tik kartą dviem dienoms, kurias Šarlotė paskyrė vestuvinės suknelės paieškoms. Įtemptos buvo dienos, prisiminė Marnė, o naktis ant sofos Šarlotės bute stulbinamai nepatogi, nors antroji Šarlotės buto nuomininkė, Nora, maloniai suieškojo jai dar vieną pagalvę. Sofa buvo per trumpa, vanduo drungnokas, o Marnė ne to amžiaus ir ne tos kartos, kad šukuotųsi ir dažytųsi kaip merginos: jos čiauškėdamos lakstė po butą, smakru prispaudusios mobilųjį, dantimis sukandusios plaukų segtukus. Marnė buvo pripratusi prie tualetinio staliuko stikliniu viršumi, trijų dalių veidrodžio ir geros šviesos. Stovėdama universalinės parduotuvės „Liberty’s“ vestuvinių suknelių skyriuje po nakties ant sofos, ji jautė, kokia visais atžvilgiais nenaudinga jos padėtis. Ji tėra išvargusi, susitaršiusi kredito kortelės savininkė.

Tačiau šiandien buvo kitaip. Šiandien ji pasiruošusi. Išvakarėse nusprendė, ką vilkės, ir atitraukusi miegamojo užuolaidas su džiaugsmu pamatė, kad ryto oras jai palankus. Prieš dvi dienas buvo pas kirpėją Bekonsfilde, pusryčiams netrūko vėlyvųjų aviečių, o kalbą ji surepetavo prieš veidrodį ir surašė gražiai ir įskaitomai popieriuje.

Į stotį važiavo ramiai, vienodu greičiu. Laiko per akis. Su pensininkės traukinio kortele susirado vietą pirmos klasės vagone už labai prieinamą kainą, nusipirko laikraštį, žurnalą „Kaimo gyvenimas“, idealų reklamuoti jos paveikslams ir atvirukams, kaip tik atitinkantiems jo stilių. Laukiant traukinio jai toptelėjo, kad to, ką ketina daryti, niekada nebūtų išdrįsusi, kai Gregoris dar buvo gyvas, ko gero, jai tai nė į galvą nebūtų atėję. Ji neabejojo, kad jis būtų pritaręs jos sumanymui, bet būtų užsigeidęs, kad tai būtų jo sumanymas, būtų viską suorganizavęs ir laukęs liaupsių. Per daugelį metų Marnė įprato girti Gregorį, darydavo tai puikiai. Dažniausiai prireikdavo nemažai laiko, kol jis nuspręsdavo, kad jau užtektinai pagirtas, bet, tyliai stovint stoties perone surikiuotomis mintimis ir tvarkinga išvaizda, jai toptelėjo, kokia maloni laisvė, kai kiekvienos minties ir poelgio nebetikrina ir nenustelbia kitas žmogus.

Marilebone Marnė Beikerlu linijos traukiniu nuvažiavo į Oksfordo aikštę ir ten persėdo į Centrinės linijos traukinį, važiuojantį į rytus, į Liverpulio gatvę. Jei Gregoris būtų buvęs gyvas, būtų reikalavęs važiuoti taksi, bet dabar ji buvo laisva ir popindavo save tik tada, kai pati to norėdavo. Be to, buvo malonu nusipirkti A zonos metro bilietą ir sutaupyti, kaip ir perkant traukinio bilietą. Marnei tvarkyti pinigus buvo malonu. Ir nesunku, jei neišleidi jų iš akių, ypač kai pasisekė kaip jai, nes pajamos daugmaž aiškios. Ji prisiminė ilgas valandas, Gregorio praleistas purkštaujant su laikraščiais savo kabinete ar telefonu kalbantis su biržos makleriu. Ji negali prisiminti jo amžino nepasitenkinimo ir jaudinimosi dėl pinigų nesišypsodama, tegu tai ir nepagarba velionio atminimui, bet nuoširdaus dėkingumo jam nesumažina, nes būtent dėl vyro murmėjimo ji dabar labai turtinga našlė.

Liverpulio gatvėje Marnė išlipo iš traukinio ir užkopė į Bišopsgeitą. Traukinyje buvo pilna žmonių, kurie maloniai skyrėsi nuo Marnei įprastų, todėl ji dar aiškiau pajuto, kokia nuotykinga jos kelionė. Liverpulio gatvės stotyje žmonės irgi buvo įvairūs ir įdomūs, ir Marnei staiga pasirodė, jog dėl savo paprastumo pati krinta į akis, su džiaugsmu suvokė, kad nė kiek nesutriko ir nemano, kad jai kas nors gresia, priešingai, šiek tiek nudžiugo. Prie eskalatoriaus praleisti jos į gatvę stabtelėjo aukštas sikhas su turbanu ir taip nusišypsojo, kai ji padėkojo, kad ji pasijuto išskleidusi seniai nuleistus sparnus. Kaip mes priprantame prie to, ką turime, pamanė Marnė, net jei mums tai netinka.

Buvo graži rugsėjo pradžios diena, Londone šiltesnė negu Bakingamšyre. Marnė nusivilko švarkelį ir užsimetė ant rankos, paskui, pajutusi, kad Rytų Londone taip elgtis nedera, išskleidė ir užsivilko. Stabtelėjo prie didžiulio veidrodinio banko lango pasigrožėti įspūdžiu. Atrodė deramai nerūpestinga. Pasistatė švarkelio apykaklę ir pasuko į šiaurę, į Šordičo Aukštąją gatvę ir įdomiai pavadintą Arnoldo aikštę, čia batų dėžės didumo penkto aukšto butelyje gyveno Šarlotė su Luku.

Atidaryti durų laipteliais iš studijos nulipo Džedas. Akis į akį jis susidūrė su patrauklia moterimi, šiek tiek vyresne už jo motiną, apsivilkusia drabužiais, kurių jo motina nieku gyvu nebūtų nešiojusi. Džedo motina mūvėdavo džinsus, avėdavo kaubojiškus batus, o ant nugaros iki šiol krito palaidi plaukai. Ši moteris, Džedo nuomone, atrodė kaip tipiška konservatorių partijos suvažiavimo delegatė. Jis nenutuokė, ką jai pasakyti, todėl tik tylėjo, stovėjo ir žiopsojo.

– Lukas yra? – paklausė Marnė.

Džedas pasikrapštė pakaušį.

– Gal… jūs iš labdaros?

– Ne, – atšovė Marnė. – Aš jo uošvė, o jūs – Džedas, buvote jo vestuvėse.

Džedas pajuto, kaip į veidą plūsteli karštas raudonis.

– O Viešpatie…

– Nesijaudinkit, – maloniai pasakė Marnė, – sunku atpažinti žmones neįprastoje aplinkoje. O jūs manęs nesitikėjot.

– Taip…

– Lukas irgi. Jis čia?

Džedas plačiau pravėrė duris. Negalėjo pažvelgti jai į akis. Miglotai prisiminė didelę skrybėlaitę, apie kurią kažkas pasakė, jog tai Šarlotės motina, bet veidą po skrybėlaite užmiršo.

– Lėkit į viršų, – tarė Džedas. – Jis viršuje. Atsiprašau.

Marnė jam nusišypsojo vildamasi, kad šypsena tokia pat maloni kaip sikho. Prasispraudė pro jį ir ėmė kopti laiptais. Džedas įėjo į vidų, durys užsitrenkė. Jis atsišliejo į sieną ir sugraibė kišenėje kramtomosios gumos pakelį. Velnias, Šarlotės motina! Ko jai čia reikia, po perkūnais?

– Marne! – šūktelėjo Lukas. Jis nuoširdžiai apstulbo. Pakilo nuo taburetės, numesdamas ant grindų popierinį kavos puodelį.

– Oi…

– Nesvarbu, – tarė Lukas, graibydamas jį. – Jau beveik išgėriau…

– Aš tave nustebinau.

Lukas atsitiesė su kavos puodeliu.

– Apstulbinote, Marne…

– Maniau, jei paskambinsiu, turėsi pasakyti Šarlotei, – tarė ji.

– Na, aš…

– Matai, aš nenoriu, kad sakytum Šarlotei. Noriu, kad tai būtų staigmena.

– Iš tikrųjų staigmena, – leptelėjo Lukas.

Marnė apsidairė.

– Galime kalbėtis čia?

– Aš… aš dirbu, – vis dar nesmagiai pasakė Lukas.

– Aš užtruksiu tik dešimt minučių.

– Taip… skubu?

– Visa, kas susiję su Šarlote, svarbu, tiesa? – nusišypsojo Marnė. – Šiuo atžvilgiu mudu tos pačios nuomonės?

– Žinoma…

– Galėtume užlipti į jūsų butą?

– Taip…

– Aš niekada nemačiau jūsų buto. Šarlotė sakė, kad parodys jį man tik tada, kai nusipirks užuolaidas. Man užuolaidos nesvarbu, nė kiek nerūpi, bet ji norėjo, kad butas būtų tobulas, kai jį pamatysiu, telaimina ją Dievas.

– Jis nėra tobulas, – tarė Lukas, – bet nors lova paklota. Tačiau turiu jus perspėti, kad laiptai statūs. Penktas aukštas.

– Aš nebijau, – gyvai atsakė Marnė.

Lukas pažvelgė į ją. Šiaip ar taip, ji vis dar žaidžia tenisą.

– Gerai, – tarė jis.

– Tai eime?

Jis dirstelėjo į monitorių. Tai, ką daro, neskubu, bet vis tiek geriau, kai dirbi be pertrūkio. Tačiau jam sutrukdė žmogus, kuriam jis įsipareigojęs, dėl kažkokio reikalo, kuris žadino jo smalsumą. Išsaugojo failą.

– Eime į viršų, – tarė Lukas.

Butas, nutylėta Marnės nuomone, buvo žavus, bet neįtikimai mažas. Kol Lukas virė kavą, Marnė nusiplovė rankas nykštukiniame vonios kambaryje – vonios nėra, tik dušas, dušo užuolaidai trūksta pusės žiedų, – ir su meile pastebėjo, kad vienintelė lentynėlė apkrauta Šarlotės veido, kūno ir plaukų priežiūros priemonėmis. Vadinasi, niekas nepasikeitė, ir kaip malonu, kad Lukas neprieštarauja. Gregoris pykdavo, jei moteriška kosmetika būdavo ne ant tualetinio staliuko. Ten jam viskas patiko, ten Marnė galėjo laikyti tiek krištolinių buteliukų ir pūkučių, kiek širdis geidė, bet vonios kambario paskirtis, Gregorio nuomone, kita, čia nedera nuolaidžiauti savo silpnybėms.

Lukas pastatė kavos puodelius, ąsotėlį pieno ir kavavirę ant žemo staliuko prie sofos, nuėmęs kelis žurnalus ir drabužius. Marnė pritariamai žiūrėjo į jį. Jo kartos vaikinams nekelia siaubo namų ūkis, o vyresnieji žentai taip puikiai tvarkosi su vaikais, kad ji kartais mielai būtų priminusi Sarai su Fiona, jog vaikais turi rūpintis ir motina. Marnė atsisėdo ant sofos ir apsidairė.

– Mielas šviesus kambarys.

Lukas stovėdamas pylė kavą.

– Kad dar būtų didesnis…

– O judu tokie aukšti…

– Puiki vieta.

Marnė prisiminė, kaip ėjo į Arnoldo aikštę. Pakeliui nieko puikaus neišvydo, – ant šaligatvio po geležinkelio tiltu buvo net varganas dėvėtų drabužių turgelis, – antra vertus, viskas keičiasi. Štai jaunas vyrukas, jos žentas, puikus specialistas, nesivaržydamas verda jai kavą, o pragyvenimą užsidirba visai kitaip nei nusistovėjusių senų Marnės vaikystės profesijų atstovai. Ji paėmė puodelį kavos. Aromatas nuostabus. Nusišypsojo Lukui.

– Ačiū, mielasis.

Jis atsisėdo priešais ant kvadratinio audeklu aptraukto kubo.

– Dabar, – tarė Lukas.

Nusiteikęs palankiai, bet truputį skuba.

– Tai susiję su Šarlote ir kūdikiu, – tarė Marnė.

Lukas gurkštelėjo kavos.

– Sakykit.

Marnė šią vietą buvo surepetavusi. Ji gurkštelėjo kavos ir padėjo ant stalo. Vėl nusišypsojo Lukui.

– Galvoju apie jūsų kūdikį…

Lukas irgi nusišypsojo.

– Aš irgi.

– Labai malonu, kad tu taip džiaugiesi. Turiu pasakyti, kad mano kartos požiūris buvo kitoks. Kad ir kaip vyras būtų mylėjęs vaikus, rodyti savo jausmų buvo nepriimta.

Ji patylėjo. Lukas laukė vis dar šypsodamasis.

– Nenoriu jaudinti Šarlotės, – tarė Marnė. – Visi žinome, kad skaičiuoti pinigų ji nemoka, bet… ar išsiversite?

Lukas vėl gurkštelėjo kavos. Jo žvilgsnis nuo Marnės nukrypo į puodelį.

– Pinigų trūks, bet išsiversime. Ačiū, – pridūrė, lyg padėkoti jam tik vėliau atėjo į galvą.

– Aš kai ką sumaniau, – tarė Marnė, pakreipusi galvą.

Lukas nepakėlė akių.

– Jūsų labui.

Lukas dirstelėjo į ją.

– Padėti jums šiuo tarpu, iš pradžių.

– Labai…

– Ne, – pasakė Marnė ir pasilenkė į priekį. – Ne malonu. Tiesiog visada nori padėti vaikams, patys pamatysite. Mielas Lukai, Šarlotė visada buvo lepinama. Seserys pasakytų, paikinama, bet šeimoje taip dažnai nutinka su jauniausiu vaiku, ypač jei jis toks dailus kaip Šarlotė. Žinau, ji iš dalies džiaugiasi dėl kūdikio, bet sykiu žinau, kad ir jaudinasi, net nuogąstauja, todėl pamaniau, jog galėčiau ją nuraminti ir kartu padėti tau. Noriu jums pasamdyti auklę rūpintis kūdikiu po gimdymo ir įtikinti Šarlotę, kad ji bus nuostabi motina, juk mes žinome, kad ji tokia ir bus, ketinu ką nors pasamdyti šešioms savaitėms ar net dviem mėnesiams, kad jūs abu galėtumėte ant savo kojų atsistoti, nes vaiko gimimas – didelis dalykas, patikėk manim, labai didelis dalykas. Bet… – ji pakėlė ranką, kad Lukas patylėtų, nes jis aiškiai susijaudino ir ketino kažką sakyti. – Bet tai ne viskas. Auklė čia netilps. Tiesą sakant, čia netilps ir kūdikis, juk jam reikės baisybės visokių daiktų, ypač šiais laikais. Todėl ketinu jums padėti. Padėsiu jums sumokėti už didesnį butą su liftu, pamatysite, kad be lifto su kūdikiu laiptais neprilaipiosite, ir padėsiu jums tol, kol abu galėsite verstis savarankiškai. Nenoriu nei padėkos, nei ginčų. Man malonu bus tai daryti dėl tavęs ir Šarlotės.

Ji nutilo, paėmė kavą ir nusišypsojo į puodelį tikėdamasi, kad Lukas nusiramino ir apsidžiaugė. Jis tylėjo. Turbūt šiek tiek priblokštas įspūdingo pasiūlymo ir užmojo, pamanė, bet tyla tebetvyrojo, galų gale ji buvo priversta pakelti akis nuo kavos ir išvydo, kaip Lukas susiraukęs dėbso į puodelį.

– Lukai?

Jis krūptelėjo taip, lyg bandytų atsikvošėti purtydamasis.

– Ką pasakysi, brangusis?

Lukas pažvelgė pro langą, paskui – į lubas, tada į tolį pro Marnę ir sunkiai ištarė:

– Ko gero… ne.

– Ne?! Kodėl?

Lukui pavyko pažvelgti į uošvę.

– Marne, mes labai dėkingi, bet nepražūsime.

– Lukai, taip negalima. Šarlotė negali…

– Teks išmokti, – atkirto Lukas. – Kaip man. Mums abiem teks išmokti. Kaip išmoko mūsų draugai, susilaukę vaikų. Kaip išmoksta visi.

– Bet čia nėra vietos…

– Mums užteks.

– Bet juk šitokie laiptai!.. – sušuko Marnė.

– Mes žvalgomės kito buto, – atsakė Lukas.

– Tai leisk man jums padėti!

– Ne! – garsiau pakartojo Lukas.

Vėl stojo tyla, grėsmingesnė.

– Tu ką tik ant manęs rėkei? – oriai paklausė Marnė.

– Nenorėjau, – atsiprašė Lukas. – Jūs labai maloni, bet mes negalime priimti…

– Šarlotė gal ir priimtų…

– Šarlotei jūs nieko nesakysit, – ryžtingai pareiškė Lukas. – Nieko nedarysit be mano žinios. – Jis pasilenkė į priekį. – Nieko.

Marnė nusisuko ir pažvelgė pro langą.

– Nesuprantu kodėl…

– Nesuprantat?

– Ne. Man atrodo, tu tiesiog užsispyręs. Neleidžia vyriškas išdidumas. Puikiai jį pažįstu, ilgai su juo taiksčiausi. Beveik keturiasdešimt metų. Nenori priimti pagalbos savo vaiko motinai, nes nori būti vienintelis šeimos maitintojas.

– Aš ne toks, koks buvo Šarlotės tėvas, – truputį grėsmingai ištarė Lukas.

Marnė nieko neatsakė, sėdėjo ant sofos kaip žvakė ir spoksojo pro langą.

– Aš nenoriu… negaliu priimti jūsų pasiūlymo mūsų visų labui, – pasakė Lukas. – Mudu su Šarlote niekada neužaugsime, jei neišmoksime, kaip gyventi. Ir nenorime būti dėkingi. Mes turime teisę mokytis savarankiškumo, ją turėjote jūs visi. Atvirai kalbant, Marne, negalima su mumis elgtis taip globėjiškai.

Marnė gurktelėjo.

– Viliuosi, tu galvoji apie Šarlotę, – tepasakė ji.

Lukas atsistojo. Aiškiai ir truputį gąsdinamai parodė, kad pokalbis baigtas. Žiūrėdamas į Marnę, sėdinčią ant sofos, ištarė:

– Atmetu jūsų pasiūlymą kaip tik todėl, kad galvoju apie Šarlotę.

Paskui pasuko prie durų į prieškambarį ir jas atidarė.

– Kodėl tu man nepasakei? – paklausė Reičelė.

Ji stovėjo virtuvėje, ką tik grįžusi iš daržo, žemėtais džinsų keliais ir taškuota Antonio skepetaite surištais plaukais, kad jie nekristų ant veido.

– Ketinau. Vis ruošiausi pasakyti. Tik laukiau, kol surikiuosiu mintis…

Reičelė nuėjo prie kriauklės ir šiurkščiai įbruko po čiaupu arbatinį, kad pribėgtų vandens.

– Manau, ji nenorėjo su manim susitikti.

– Nenorėjo.

– O berniukai? – paklausė Reičelė, trinktelėdama virdulį ant pado ir įjungdama. – Kaipgi berniukai?

– Žavūs, – atsakė Antonis. – Meilūs. Iš pažiūros patenkinti.

Reičelė atsistojo prie kriauklės, įsikibo į jos kraštą ir įsistebeilijo pro langą į sodą.

– Kaip manai, ko ji atėjo?

Antonis priėjęs atsistojo šalia.

– Nes ji nėra nedėkinga, – atsakė jis ir uždėjo delną Reičelei ant rankos. – Nesigraužk, kad ji nenorėjo su tavim susitikti. Negalvok visą laiką vien apie save…

– Bet man skaudu! – suriko Reičelė.

– Taip.

– Aš… aš labai prie jos prisirišusi. Daug metų…

– Tu ją myli, – pasakė Antonis.

Reičelė įnirtingai linktelėjo. Ištraukė ranką ir brūkštelėjo sau per akis.

– O kokia aš jai buvau dėkinga, – tarė ji. – Kad jai patiko Ralfas. Kad ji leido Ralfui būti Ralfu…

– Kol jis tapo Ralfų Ralfu,– baigė sakinį Antonis.

Virdulys spragtelėjęs išsijungė.

– Arbatos? – paklausė Reičelė.

– Užplikyk…

– Ar ji gyvens su tuo vyru?

– Nežinau. Sakė, kad jis viso labo neleidžia jai palūžti. Man nepasirodė įsimylėjusi, bet gal aš nepastebėjau, nes nenorėjau pastebėti.

Iš spintelės virš virdulio Reičelė išėmė du puodelius.

– O palaužė ją Ralfas? – ramiau paklausė.

– Kaip visada, – atsiduso Antonis. – Jis darė tai, kas tinka Ralfui. Nesiklaũsė. Niekada nesiklausė.

– Aš irgi nesiklausaũ, – pareiškė Reičelė. – Turėčiau pradėti nuo savęs. Turėčiau kartais išgirsti save.

Ji įmetė į puodelius arbatos paketėlius.

– Ji iš tikrųjų nenorėjo manęs matyti… – ištarė.

– Man rodos, bijojo.

– Kad neaprėkčiau. Gal ir būčiau aprėkusi. Visada baruosi, kai išsigąstu.

Antonis valandėlę luktelėjo ir paklausė:

– O tu išsigandai?

Reičelė pripylė puodelius verdančio vandens ir šaukšteliu pabaksnojo arbatos pakelius.

– Taip, – lengvabūdiškai atsakė.

– Ko?

Reičelė išmetė arbatos pakelius į kriauklę.

– Kad iš manęs nebebus jokios naudos.

– Ką?

Reičelė guviai nuėjo pro jį prie šaldytuvo ir išėmė plastikinį butelį pieno. Atsainiai kliūstelėjo jo į puodelius su arbata ir paklausė:

– Kam aš dabar reikalinga, a?

– Reičele!

– Paklausyk, – tarė ji, nežiūrėdama į jį. – Paklausyk. Aš šeimininkavau namie ir kapsčiausi darže, užauginau tris sūnus. Visi vedę. Susilaukę trijų vaikų. Dar vienas tuoj gims. Jie daro tai, ką dariau aš, ką norėjau daryti aš, ką pradėjau daryti aš, po vestuvių atsikrausčiusi čia. Trumpai drūtai, ėmiau gyventi savarankiškai, susilaukiau vaikų, sukūriau savo pasaulį. Turėjau savo pasaulį. O dabar nebeturiu…

Po pietų Antonis studijoje per radiją klausėsi interviu su Dalai Lama. Šis nerūpestingai ir geranoriškai pasakė, kad dėl daugumos valstybės bėdų kalti vyrai, o dėl daugumos šeimos bėdų – moterys. Antonis įsivaizdavo akiniuotą Dalai Lamą kaštoninės ir oranžinės spalvų drabužiais, sėdintį jų virtuvėje prie stalo ir besiklausantį Reičelės, pasakojančios apie gyvenimą, kuris prarado tikslą, ir ėmė spėlioti, kurią budistinės rezignacijos versiją jis pasiūlytų nuo žmogaus gyvenimo užgaidų.

– Ar tu klausaisi? – paklausė Reičelė.

– Labai atidžiai…

– Didžiulis namas ir daugiau kaip pusė hektaro daržo. Tu ir aš. Tu bent studiją turi.

– Galėtum vėl organizuoti kulinarijos kursus, – tarė Antonis.

– Galėčiau.

– Sneip Moltingse tau į akį buvo kritusi kulinarijos parduotuvė.

– Laikas netinkamas. Pradėti verslo šiuo tarpu nėra prasmės. Be to…

– Be to?

– Trūksta noro, – tarė Reičelė. – Man pernelyg liūdna. Ir neramu. Įpratau gerai daryti tai, ko daugiau niekam nebereikia. – Ji pažvelgė į Antonį. – Man patinka būti senele.

– Žinau.

– Man… man to trūksta.

– Taip.

– O jei ji su vaikais išsikraustys pas tą vyrą…

– O jei ne? – tarė Antonis, paėmė puodelį arbatos ir nuėjo prie krėslo, kuriame visada sėdėdavo, su pagalvėle mėlynais langeliais, o visas kambarys buvo prieš akis. – Sakai, išsigandai. Nemanai, kad Petra irgi išsigandusi?

Reičelė atsiduso. Pakėlė rankas ir nutraukė nuo galvos skepetaitę su žirniukais.

– Turbūt išsigandusi…

Antonis gurkštelėjo arbatos.

– Matai, – pasakė jis.

Šarlotė buvo sužavėta, kai jai paskambino Sigrida ir pasiūlė kartu papietauti. Arba išgerti kavos, jei ji užsiėmusi, pridūrė Sigrida. Bet ji labai norėtų susitikti. Šarlotei tai buvo įrodymas, kokie sudėtingi gali būti brolienių santykiai: ryšys, užmegztas tekant už brolių, galop ima gyvuoti atskirai.

– Gerai būtų papietauti, – atsakė Šarlotė, – dabar aš amžinai alkana. Koks palengvėjimas nebloguoti. Valgau pusryčius, priešpiečius, pietus, pavakarius ir vakarienę. Pietūs būtų nuostabu.

Sigrida nusijuokė, pasakė, kad malonu girdėti taip sveikai kalbančią nėščiąją, ir pasiūlė susitikti pusiaukelėje tarp darboviečių, gal garsaus Architektūros instituto antro aukšto kavinėje Portlando aikštėje?

Taigi Šarlotė, bent kartą atėjusi šiek tiek per anksti, čia ir sėdėjo, susidomėjusi skaitė valgiaraštį ir svarstė, ar pasakyti Sigridai, kad ji buvo susitikusi su Petra ir pasisiūlė ją paremti. Pagalvojusi nusprendė pasakyti, šiaip ar taip, Sigrida, nors visada buvo nepriekaištinga marti, irgi nukentėjo, nes nebuvo mylima, mat nelabai paisė Brinklių šeimos taisyklių. Šarlotė menkai pažinojo Sigridą ir šiek tiek būgštavo dėl jos brandos ir santūrumo, antra vertus, drauge papietauti pasiūlė Sigrida, taigi tai tikriausiai rodo norą užmegzti seserišką ryšį. Pamačiusi Sigridą, lipančią plačiais centriniais laiptais į kavinę, ji atsistojo staiga susidrovėjusi ir stovėjo laukdama, kol bus pastebėta.

– Atrodai nuostabiai, – tarė Sigrida. – Nėštumas tau tinka. Tu tiesiog žydi, rodos, taip sakoma?

– Būsiu kaip banginis, – tarė Šarlotė. – Valgau irgi kaip banginis. O tu?

– Ką?..

– Ar tu buvai labai stora?

Sigrida nusivilko švarkelį ir pakabino ant kėdės atkaltės.

– Nėščioji iš manęs buvo netikusi.

Šarlotė laukė. Pajuto, kad iškart klausti nedera. Sigrida paėmė valgiaraštį ir beveik abejingai pasakė:

– Vos nenumiriau gimdydama Marielą.

– Oi! – tarė Šarlotė, siaubo apimta.

– Bet mes apie tai nekalbėsim.

– Ne?

– Tai buvo prieš devynerius metus. Mariela buvo nuostabi, o Edvardas elgėsi kaip šventasis. – Ji pakėlė akis į Šarlotę ir nusišypsojo. – O tau viskas seksis puikiai.

– Dieve, tikiuosi, – tarė Šarlotė. – Mes nebuvom jo numatę, o jei taip nutinka, sektis turi geriau negu tada, kai viskas apskaičiuota. Kaip tau atrodo?

Sigrida nusijuokė.

– Užsakykim tau didelę lėkštę maisto, – tarė ji.

– Taip, užsakykim.

– Makaronų su salotomis?

– Puiku.

Sigrida pakėlė akis ir dailiai mostelėjo valgiaraščiu padavėjai. Šarlotė susižavėjusi žiūrėjo, kaip ji užsako patiekalus. Atrodė padėties šeimininkė, o išvaizda buvo tokia, kokios norėjo, lygūs plaukai ant pakaušio surišti į arklio uodegą, balti marškiniai neišsipešę iš sijono, truputį įdegusi ranka su vieninteliu šiuolaikišku žiedu laiko valgiaraštį.

– Štai, – tarė Sigrida, – maistas dviem suaugusiems žmonėms ir beveik pusei kūdikio. Puiku.

Šarlotė nešykštėdama užsitepė sviesto ant duonos riekės ir papasakojo Sigridai, ką dabar jaučia mažiukui, ką jautė anksčiau, kai vemdavo, koks geras Lukas ir kaip rimtai žiūri į kūdikį ir tėvystę, kad antrame jų namo aukšte yra tuščias butas, kurį jie apžiūrėjo, ir jis jiems labai patiko. Jis dvigubai didesnis, su dviem miegamaisiais, bet, žinoma, daug brangesnis, ir jie ilgai skaičiavo, ar išgalės jį nuomotis, nes, atvirai kalbant, dabartinis butas jau dabar dviem beveik per mažas, net be kūdikio.

Paskui buvo atnešti makaronai su salotomis, ir Šarlotė paklausė Sigridos, ar smagu buvo Švedijoje, o Sigrida atsakė, kad buvo malonu susitikti su tėvais, ir Šarlotė įsiterpė, kad kaip tik norėtų pakalbėti apie tėvus, nes žino, kad Sigrida supras, kodėl ji taip pasielgė. Taigi ji, iš anksto nepasakiusi nei Edvardui, nei Lukui, susitiko su Petra, slapta, nes tikriausiai labai baisu, kai šeima taip staiga tavęs išsižada, todėl Šarlotė norėjo ją palaikyti, nes, Dieve mano, jai reikia paramos, tai angelas, nukritęs ant žemės.

– O Reičelė, – pasakė Šarlotė, smeigdama gražgarstės lapus ant lakštiniais apvyniotos šakutės galo, – gali būti baisiai nuožmi, patyriau savo kailiu. – Ji nusijuokė. – Nesu tikra, ar jau atsigavau, o juk tai nutiko prieš šimtą metų.

Sigrida gurkštelėjo vandens.

– Reičelė ir man labai apsunkino gyvenimą, kai gimė Mariela, – tarė ji.

Šarlotė, pakėlusi šakutę su makaronais, įsmeigė į Sigridą akis.

– Tikrai? – nekantriai paklausė.

– Mane buvo apėmusi baisi depresija. Labai baisi. Aš nenorėjau, kad ji žinotų. Norėjau, kad niekas nežinotų. Ir Reičelė labai supyko.

Šarlotė susikišo lakštinius į burną.

– Ji moka pykti, – tarė kramtydama.

Sigrida neatsakė. Sėdėjo, žiūrėdama į lėkštę, ir nevalgė.

– Nė viena iš mūsų neverta jos brangiųjų sūnelių, tiesa? – energingai išpoškino Šarlotė.

Sigrida pakėlė akis.

– Labai keistai pasikalbėjau su motina Stokholme. Paskui net susimąsčiau.

– O? – tarstelėjo Šarlotė. Ji mielai būtų toliau rutuliojusi Reičelės temą, dar pakursčiusi pyktį, bet Sigridos poza ją sulaikė. – Apie ką? – paklausė ji ir vėl įsidėjo į burną makaronų.

– Apie motinas, – tarė Sigrida. – Apie mūsų motinas.

– Maniškė baisiai miela…

– Gal. Bet ji irgi žmogus. Visi yra žmonės. Kadaise jos buvo mūsų amžiaus. Jos patyrė tą pat, ką dabar išgyvename mes.

Šarlotė sušnarpštė.

– Na, Reičelė pusę pamiršo… – pareiškė ji.

– Ji ne ragana, – lėtai ištarė Sigrida.

Šarlotė liovėsi valgyti.

– Aš jai nepatinku, jai nelabai patinki ir tu… – tarė ji.

– Man atrodo, kad patinku, – tarė Sigrida. – Jei nemėgo anksčiau, pamėgs dabar. Ji tokia tik todėl, kad niekas niekada jai nesipriešino, niekas niekada nesuabejojo, kad ji vienintelė pagerbta moteris tarp vyrų. Petra tikrai neabejojo. Bet dabar Reičelei teks kai ko išmokti, tarkim, prikąsti liežuvį, o tai jai sunkiai sekasi.

Šarlotė padėjo šakutę.

– Oho…

– Pamąstyk apie tai, – pasakė Sigrida. – Ralfas – sunkus žmogus, manau, niekas nebūtų jo užauginęs kitokio, bet jis – geras tėvas. O kiti, mūsų vyrai… Reičelė užaugino mums gerus vyrus. Tai jos nuopelnas.

Šarlotė atstūmė lėkštę. Įsmeigė akis į stalą, į trupinius ir dėmes, kuriuos ant jo paliko.

– Negalima visoms būriu jos užsipulti, – kalbėjo Sigrida. – Dabar ji vieniša. Mano motina pasakė įveikusi vienatvę darbu. Ji gydytoja. Reičelė – ne gydytoja, ji niekada nedirbo valdiško darbo, ji – namų šeimininkė, o dabar… aš nežinau, kas ji dabar. Ko gero, ją apėmęs siaubas, kad praras anūkus.

– Bet…

– Manau, todėl ji ir tūžta, – kalbėjo Sigrida. – Ji labai netaktiška, o dabar dar ir pikta. Bet man neatrodo, kad mes jai nepatinkame. Ir neatrodo, kad norėtų atgauti sūnus, net jei pasiūlytume juos grąžinti. Turbūt ji suvokia, kad teks išmokti naujos elgsenos, ir siunta ant savęs dar ir todėl. – Ji nusišypsojo Šarlotei. – Pagalvok pati, jei Reičelė būtų blogas žmogus, ar Lukas būtų geras?

– Ką nori man pasakyti? – paklausė Šarlotė.

– O, nieko, – atsakė Sigrida. – Aš tik pasakoju, kaip man viskas atrodo.

– Bet tu taip gražiai elgeisi su manim tą dieną mūsų bute, dėl kūdikio…

– Žinoma, – atsiliepė Sigrida, – ji tave užsipuolė nei iš šio, nei iš to. Reičelė pasielgė bjauriai, visi tai suprato. Manau, net ji pati suprato, nors nieku gyvu neprisipažintų. Bet po istorijos su Petra mūsų visų padėtis šiek tiek pasikeitė, požiūris irgi. Pasikeitė ir Reičelės.

Šarlotė vėl paėmė šakutę ir prisitraukė lėkštę. Išsižiojo, ketindama įrodinėti, kad jos nuoskauda pagrįsta ir nė kiek nesumažėjo, bet pajuto, kad neišdrįs. Apvyniojo apie šakutę paskutinius makaronus, stabtelėjo ir pažvelgė į Sigridą.

– Gerai, – tarė Šarlotė ir pati nustebo dėl tokio savo supratingumo. – Gerai. Įsidėjau į galvą.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Stivas Hadlis nebuvo linkęs nekantrauti. Kiekvieną gyvenimo valandą, kai nemiegodavo, jis ramiai vieną darbą keisdavo kitu, vieną užduotį kita, kol galop beveik nepajėgdavo galvoti, jei rankos nebūdavo užimtos. Motina pasakytų, kad tai paveldima. Tėvas negalėjo nei galvoti, nei rimtai kalbėtis nedirbdamas fizinio darbo. Stivas prisiminė, kaip tėvas mikčiodamas bandė jam papasakoti, iš kur atsiranda vaikai, gulėdamas su juo po senu taisomu automobiliu, pakeltu domkratu, kol Stivas, sukaupęs drąsos, prisipažino, duodamas tėvui veržliaraktį, kad jau žino.

Jis nepasakė, kad trylikos metų bandė tai daryti su penkiolikmete iš kitos klasės, kuri buvo labai kilniaširdiška, o gal patvirkusi, nelygu, kaip pažiūrėsi. Jam nepavyko, ir vis dėlto jis erzinamai juto, kaip bus gera ir malonu, kai pavyks. Po trejų metų jam pasisekė ir nuo to laiko sekėsi visada. Buvo užmezgęs baisybę trumpalaikių romanų, vienas truko ilgiau (baigėsi, kai mergina išvyko studijuoti į Škotiją), ir jis žinojo nesipūsdamas, bet tikrai, kad visais atvejais partneres patenkindavo. Seksas – geras dalykas, todėl verta išmokti tai daryti gerai. Dėl Dievo meilės, jis ne gražuolis, bet tai netrukdo būti puikiu meilužiu. Jis sąmoningai tuo pasirūpino.

Tiktai šiuo metu iš jo neginčijamų gabumų nebuvo jokios naudos. Petrai jis, be abejo, patinka, jai malonu su juo, jinai jo neatstumia, bet ne tiek atsisako su juo pergulėti, kiek, regis, nenutuokia, jog taip reikia. Stivo požiūriu, seksas – tolesnis etapas susipažinus, jei kartą kitą pabučiavęs įsitikini esąs geidžiamas, bet Petra, kuri džiaugsmingai leidžiasi bučiuojama ir nedviprasmiškai grabaliojama prasilenkiant ar Stivo automobilyje, regis, išnyksta, kai Stivas imasi reikalo iš esmės. Jis manė, kad turėtų jos tiesiai paprašyti, bet tokie pokalbiai jam sunkiai sekdavosi. Taigi jis laukė tinkamos akimirkos, kada trumpai drūtai galės pasakyti, ką, po velniais, čia vaizduoji?

Nuolat dirbdamas nepabaigiamus darbus draustinyje, ką nors taisydamas, atnaujindamas, jis klausinėjo savęs, kodėl tebesitąso su Petra. Ji ne pirma motina, su kuria jis užmezgė romaną, anaiptol ne gražiausia, ne smagiausia, ne žaviausia neprieinama moteris iš jo turėtų, bet visa tai atstoja didis jūros, pakrantės ir paukščių gyvenimo pomėgis, beveik tolygus bendrai tikybai, nustebęs kartais pamanydavo. Be to, ji buvo kitokia, jos dailininkės talentu jis nuoširdžiai žavisi; jos gebėjimas keliais pieštuko brūkštelėjimais įtikinti, kad jis žiūri ne į piešinį, o į gyvą paukštį, kelia jam kone baimingą pagarbą. Ir jam patinka jos vaikai. Jam ir šiaip patiko maži vaikai, bet šiuodu itin šaunūs, ypač vyresnysis, lakiausios vaizduotės ir kupinas visokiausių baimių. Stivas beveik nieko nebijojo, ir jam buvo smalsu, kaip trejų metų žmogelio smegenyse gali tilpti tiek baimės. Trumpai drūtai, Petra nenusakomai jį traukė, ir jis nebuvo linkęs jos atsisakyti ir atkreipti dėmesį į kurią nors draustinio kavinės padavėją, nors jos labai aiškiai rodė, kad jis galėsiąs gauti viską, ko tik panorėsiąs.

Dėl Petros santuokos jis nesuko galvos. Kažkur yra vyras, bet Stivas visada matydavo Petrą vieną, vyro ji beveik niekada neminėdavo, tik kartą pasakė, kad jis išvažiavo į Londoną, tokiu tonu, lyg jis būtų išvykęs visam laikui, o ne kelioms dienoms ar mėnesiams. Stivas susidarė įspūdį, kad Petros ir jos vaikų tėvo kilmė labai skiriasi, ir nors tai jokia kliūtis, vis dėlto nė vienas negali tikėtis, kad kito požiūris į ką nors bus toks pat. Petra – našlaitė, Anglijoje giminių neturinti, be to, net kai turėjo, šeima, matyt, buvo nedarni ir jokia atspara. Petra dar mokykloje išmoko kovoti už save, ir Stivas pajuto iki šiol nepažintą, todėl dar didesnį norą ją globoti. Stivui atrodė, kad moteris, kurios išsižadėjo šeima, o paskui ir vyras, tačiau ji ant jų nepyksta, yra nepaprasto būdo, ir dabar jis laužė galvą, ką daryti, kad ši nepaprasta moteris suvoktų, jog jis geriausia išeitis.

Ir štai darbe pasitaikė proga iškilti. Elektroniniu paštu siuntinėjamame draustinių biuletenyje būdavo skelbiama apie laisvas darbo vietas. Taip Stivas buvo susiradęs ir šį darbą. Jis nuolat peržvelgdavo biuletenius: taip kartais žmonės, visiškai patenkinti savo namu, dirsteli į parduodamo nekilnojamojo turto skyrelį. Stivui krito į akis laisva vieta saloje, paukščių pasaulyje garsėjančioje griežlėmis, netoli Škotijos šiaurės vakarų pakrantės. Tokiam darbui reikėjo praktinių įgūdžių ir paukščių apsaugos žinių, be to, buvo siūlomas žinybinis namas pietiniame salos gale. Šioje saloje žmonių gyveno mažai, bet gretimoje, sujungtoje klojiniu, užliejamu per potvynį, buvo mokykla. Stivas nebuvo linkęs į romantiškas fantazijas, bet staiga jam pasirodė, kad pasitaikė proga išspręsti įdomų ir prieštaringą klausimą, ką daryti su Petra.

Jis uždarė skreitinuką ir priėjo pažiūrėti pro svetainės langą. Temo, ir didžiuliai žvirgždo plotai, nusėti pajūrinių balžų kauburiais, blausiai švytėjo blėstančioje šviesoje. Stivas niekada nebuvo Škotijoje, juolab šiaurės vakarų aukštumose, bet žiūrint į Šiaurės jūrą, tamsėjančią už paplūdimio, jam prieš akis iškilo vaizdas kaip kalendoriaus nuotraukoje: kalvos, šaltiniai, ilgi balti paplūdimiai, nubarstyti kriauklelėmis. Tai gali – tik gali – būti išeitis.

Džedas studijoje buvo vienas. Lukas išėjo pirkti naujos vaizdų redagavimo programos jųdviejų bendrai skaitmeninei vaizdo kamerai, ir Džedas vangiai krapštėsi toliau, tobulino darbelį, kurį abu šiandien dirbo. Staiga spynoje trakštelėjo raktas, Džedas pasakė: „Greitai apsisukai“ ir išgirdo Šarlotės balsą:

– Čia Šarlotė.

Džedas nušoko nuo taburetės.

– Labas, nėščioji ponia! Nelaukiau tavęs!

– Aš irgi neketinau užsukti, – tarė Šarlotė. – Bet norėjau dėl kai ko pasitarti su Luku.

Džedas susikišo kumščius į kišenes.

– Jis išėjo programos.

Šarlotė paviršutiniškai apžvelgė kambarį, lyg Lukas vis dar būtų čia.

– Nesvarbu. Ilgai užtruks?

– Nemanau, – atsakė Džedas. – Nori kavos?

– Aš kavos negeriu…

– Kofeinas stabdo augimą?

– Nenoriu rizikuoti, – atsakė Šarlotė. – O Lukas…

– Nekalbėk man apie Luką, – pertraukė ją Džedas. – Būsima tėvystė pavertė Luką tikra sena boba. Beje, jei jau prabilome apie senas bobas – turiu omeny, vyresnio amžiaus moteris, – anądien skandalingai apsikvailinau, pamatęs tavąją.

Šarlotė vyniojo nuo kaklo ilgą lininį šaliką.

– Ką?

– Tavo motiną.

Šarlotė liovėsi vynioti ir įsistebeilijo į Džedą.

– Mano motiną? Kur?..

– Buvo užsukusi čia, – nerūpestingai atsakė Džedas. – Susitikti su Luku. O aš… aš jos… nepažinau, – pasakojo Džedas, darydamas tarp žodžių pauzes, kad įspūdis būtų didesnis. – Buvau svečias tavo vestuvėse, vienas pabrolių, ir ar pažinau nuotakos motiną, kai ji išniro man prieš nosį? Ne. Ne, nepažinau.

– Kodėl ji norėjo susitikti su Luku? – paklausė Šarlotė.

– Nenutuokiu. Pasijutau toks kopūstgalvis, kad nesukau galvos. Ji nesutriko.

Šarlotė vėl ėmė vynioti šaliką.

– Jie kalbėjosi?

– Kas?

– Mama su Luku.

– Užlipo į jūsų butą, – tarė Džedas. – Laiptais. Nesirodė beveik valandą. – Džedas pasilenkė į priekį, ištiesė kaklą ir įsistebeilijo į Šarlotę. – Lukas nieko nesakė?

– Kodėl nesakei? – vėliau paklausė Šarlotė.

Ji pjaustė pomidorus, po dušo apsivilkusi didžiuliu baltu Luko chalatu.

– Tu neturėjai žinoti. Užmiršau perspėti tą asilą Džedą, kad prikąstų liežuvį…

– Kodėl neturėjau žinoti?

Lukas atsišliejo į virtuvės durų staktą, sunėrė rankas ir nudūrė akis į grindis.

– Nes aš atsisakiau.

Šarlotė nustojo pjaustyti.

– Ko atsisakei? – paklausė ji.

– Tavo motinos sumanymo… pasiūlymo… – ramiai atsakė Lukas, tebežiūrėdamas į grindis.

Šarlotė padėjo peilį, nusiplovė rankas po čiaupu ir nusišluostė į Luko chalato priekį. Paskui priėjo ir atsistojo priešais beveik liesdamasi.

– Kokio pasiūlymo?

Lukas lėtai pakėlė galvą.

– Dabar nebesvarbu. Baigta. Jos norai buvo geri, bet sumanymas nevykęs. Nesvarbu.

– Svarbu! – atkirto Šarlotė.

– Nenoriu, kad skirtume tam reikalui daugiau dėmesio, negu jis vertas…

– Iš kur aš galiu žinoti, vertas jis ar ne, jei man nesakai? – supyko Šarlotė. – Einu skambinti mamai, nors tu tikriausiai liepei neprasitarti?

Lukas čiupo Šarlotei už riešo.

– Gerai, gerai. Tik nerėk ant manęs…

– O būčiau rėkusi?

– Taip, – atsakė Lukas.

Jis apsisuko, nepaleisdamas Šarlotės riešo, ir nutempė ją prie sofos.

– Sėskis.

Šarlotė atsisėdo. Lukas atsisėdo šalia, paleido jos riešą ir abiem rankom suėmė jai plaštaką.

– Išklausysi iki galo? – paklausė.

– Taip.

– Iki pat galo, kad galėčiau paaiškinti, kodėl taip pasakiau tavo motinai?

– Gerai, – sutiko Šarlotė.

– Tada žiūrėk į mane. Žiūrėk visą laiką.

– Žiūriu.

– Tavo motina puoselėjo vieną sumanymą, – prabilo Lukas. – Ji norėjo tave nustebinti. Kūdikiui gimus ketino surasti auklę ir jai mokėti šešias savaites, be to, mokėti skirtumą tarp nuomos už šį butą ir didesnį, nes jai atrodo, kad šis būstas per mažas dviem žmonėms, juolab trims, ir laiptais esą neprilaipiosime. O aš atsisakiau… žinoma, padėkojau, bet atsisakiau.

Šarlotė išsižiojo. Lukas atitraukė ranką ir tildydamas pakėlė.

– Valandėlę, mažute. Valandėlę. Atsisakiau, nes man nereikia pagalbos. Nenoriu, kad su manim elgtųsi kaip su pienburniu, kuris nebeišsiverčia žmonai pastojus. Atsisakiau ir todėl, kad mes turime elgtis kaip suaugę, kūdikis mūsų, santuoka mūsų, mes privalome tvarkytis patys, užuot maldavę pagalbos, kai gyvenimas šiek tiek pasunkėja. Atsisakiau, nes negalime būti dėkingi tavo motinai. Ji turi suprasti, kad dabar tu mano, o ne jos. Tu irgi turi tai suvokti, ypač laukdamasi. Aš atsisakiau, nes…

– Gana, – tarė Šarlotė.

– Tu pažadėjai, kad…

– Jau sužinojau, kiek reikia.

– Tai pagalvok apie mano žodžius, pagalvok, ką tai reiškia… jei ir toliau būsime nesavarankiški ir leisime tėvams…

– Pagalvojau, – atsakė Šarlotė.

Lukas tyliai suaimanavo. Paleido Šarlotės ranką ir trumpam užsidengė akis.

– Tada gerai, – alsiai tarė.

– Pagalvojau, – pakartojo Šarlotė. – Mama turbūt labai įsižeidė, nesulaukusi padėkos už savo dosnumą, bet aš manau, kad tu teisus.

– Ką?

Šarlotė iš naujo susirišo chalato dirželį. Paskui nusišypsojo Lukui.

– Juk girdėjai. Aš pasakiau – manau, kad tu teisus.

Pirmas dvi savaites Ralfas darbe jautėsi nei šiaip, nei taip. Neįprasta buvo vien pabusti nepažįstamame nuasmenintame kambaryje vėliausiai šeštą, bet po valandos sėdėti prie savo stalo nusipraususiam, nusiskutusiam, apsirengusiam ir apsirūpinusiam kava su bandele buvo tiesiog kinas be pinigų ar iliuzija. Septintą valandą bendrovės išspausdindavo pranešimus, į kuriuos atsižvelgdamas Ralfas turėdavo atlikti analizę klientams. Anksčiau septinta valanda primygtinai versdavo suprasti, kad Kitas su Barniu pabudo, o dabar tai reiškė, kad bankas pilnutėlis darbuotojų, kiekvienas sėdi prie savo stalo, visi susikaupę laukia pirmo šios dienos adrenalino antplūdžio. Pirmas tris dienas Ralfas iki pietų pertraukos taip nusikamuodavo, kad ėmė spėlioti, kaip bendradarbiai įstengia šitaip plušėti iki vakaro, bet paskui jį tas tempas pagavo ir nusinešė it didžiulė banga.

Žinoma, paskui jis žnektelėjo ant žemės. Buvo sugalvojęs visokių įdomių, nors ir miglotų būdų vakarui praleisti, bet paaiškėjo, kad jis pernelyg susijaudinęs, pernelyg pavargęs ir nepajėgia domėtis pramogomis. Suprato, kodėl bendradarbiai geria ir kalba apie savo narkotikų tiekėjus taip atsainiai: paprasčiausiai buvo per sunku suvokti, kaip elgtis, kai dienos amerikietiškųjų kalnelių variklis išjungtas. Jis užmigo kine, prie Sigridos ir Edvardo virtuvės stalo, pasigėrė su bendradarbiais ir su Luku, nusipirko bilietų į spektaklius ir nenuėjo, praleido net futbolo varžybas Emyratų stadione, nes kai kamuolys buvo paduotas į aikštę, dar dirbo, o maitinosi, be kavos, bandelių ir alkoholio, gatavais valgiais nuo polistireno padėklų. Įgrūsdavo juos į mikrobangų krosnelę mažoje buto virtuvėlėje ir paskui šveisdavo šakute ar net šaukštu, gulėdamas ant lovos apsiavęs ir įjungęs televizorių.

Ir dar Petra. Jai girdint, jis pažadėjo Kitui kas vakarą šeštą valandą paskambinti. Skambinsiąs net savaitgaliais, nes dabar dėl Petros užsispyrimo ir netinkamo elgesio negali grįžti namo. Jis be reikalo pasakė Kitui nežinąs, kur dabar bus savaitgaliais, bet kiekvieną vakarą šeštą valandą paskambins, kad ir kur būtų. Kartais jis iš tikrųjų paskambindavo šeštą, bet dažniausiai, užverstas darbu, įstengdavo paskambinti tik pusę septynių ar net septintą. Kitas iš nuovargio būdavo piktas, zirzdavo į ragelį ir klausinėdavo, kur jis, kodėl ne namie? Po šių skambučių Ralfas jausdavosi nelaimingas kaip niekad, bet dienos buvo be galo keistos ir taip įtraukdavo, kad kurstyti įniršio ir pagiežos, apėmusių jį Olbore, Petrai nepajėgė. Jam trūko to įniršio: tada visa pasidarydavo paprasta, aišku, beveik švaru. Užvirus kraujui, jam atrodydavo, kad imsis šio viliojamo, bet iš esmės sekinančio darbo nuožmiai ir energingai, skatinamas svarbiausio tikslo – teisės globoti vaikus, kurių paskui lauks dar neaiški, bet šauni ir tvarkinga ateitis. Kartais jausdavosi kaip kryžiaus žygyje, lyg iš tikrųjų vaduotų Kitą su Barniu iš tamsos ir suirutės.

Bet tikrovė nebuvo tokia aiški. Tikrovė rodė, kad toks darbas – jei žmogus iš tikrųjų gali šį tą uždirbti tik taip plėšydamasis – pernelyg išmuša iš vėžių, atitraukia nuo gyvenimo: dienos pabaigoje tik valios pastangomis jautiesi esąs gyvas, be to, per daug, tegu ir trikdomai, įtraukia, taigi neįmanoma nė įsivaizduoti, kaip tokiomis aplinkybėmis prisiimti atsakomybę už du labai mažus berniukus, kurių vienas dar vos strapalioja. Tarė sau, kad ant Petros pyksta nė kiek ne mažiau, tik dabar sutrikęs. Neabejojo, kad apsipras su tokiu gyvenimu, o kai Kitas atsilieps Petros telefonu kaip visada: „Tėveli?“, jis atsakys: „Tėvelis, tėvelis, tėvelis“, paprašys leisti pasikalbėti su Petra ir pasakys, kad jai yra ko bijoti, nes jo ketinimų naujojo gyvenimo įsipareigojimai nė kiek nepaveikė.

Jis nuožmiai pasakė sau, kad šiaip neturi jokio noro kalbėti su Petra. Džiaugėsi nutolęs nuo svajingos jos gyvenimo maišaties, jos polinkio verdant valgį viską mesti, nupiešti Kitui žirafą („Ar jos gali valgyti žvaigždes?“) ir prie puodų nebegrįžti, mat ji užsimetė pasitrainioti po daržą ar paplūdimį. Jam palengvėjo atsidūrus šiugždžių įprastų drabužių, tvarkingų šukuosenų ir technologijų valdžios pasaulyje. Nieko iš gyvenimo Olbore jis nepasigedo, nieko, išskyrus vaikus, ir įrodys visiems – šeimai, bendradarbiams, draugams, kad nė per nago juodymą neprarado įgūdžių, dėl kurių viršininkas maldavo jo neišeiti iš darbo Singapūre.

Pasikalbėjęs prieš miegą su Mariela, Edvardas uždarė jos kambario duris. Mariela nenorėjo, kad jis jai paskaitytų, pati skaityti irgi, ji norėjo, kad tėvas su ja pasikalbėtų. Edvardas mielai sutiko, bet netrukus suvokė, kad ji tetrokšta išsipasakoti. Mariela norėjo pasidalyti įspūdžiais apie Švediją – nuostabu, išskyrus amžinas pilkas susiraičiusias žuveles aliejingame acte, fui, apie mokslo metų pradžią, pasakyti, kad ji su Indira vis dar tebėra geriausios draugės, paprašyti, nes teko atsisakyti minties turėti šunį, o gal ir broliuką ar sesutę, leidimo lankyti žingsninės aerobikos pamokas, dramos būrelį, o gal įsigyti žiurkėną. Ar triušį.

Edvardas sėdėjo ant lovos krašto ir žiūrėjo į dukterį. Kalbėdama ji žaidė su išradingu galvosūkiu, padarytu švedo senelio, todėl Edvardas galėjo į ją netrukdomai žiūrėti ir mąstyti, koks didelis džiaugsmas jam buvo ji nuo tada, kai grįžo namo, kaip skaudžiai malonu buvo išgirsti, kad Švedijoje būtų buvę daug smagiau, jei ir jis būtų ten buvęs, kaip apgailėtinai jis trokšta jos geros nuomonės. Kai Mariela pasakė, kad jis gali eiti, jai reikia pagalvoti, ko labiau nori – žiurkėno, triušio ar aerobikos pamokų, jis pasilenkė jos pabučiuoti, ir ji numetė galvosūkį, apsivijo jam kaklą ir patraukė žemyn, kol prisiglaudė skruostu prie veido. Tylėdama palaikė, paskui pasakė, kad jo skruostas truputį duria, ir staiga jį paleido. Edvardas juokdamasis išėjo iš kambario ir uždarė duris, palikdamas ją su galvosūkiu.

Sigrida per televizorių žiūrėjo žinias, pasidėjusi kojas ant žemo staliuko prie sofos. Ji paėmė nuotolinio valdymo pultelį ir pritildė garsą.

– Girdėjai telefono skambutį? – paklausė ji.

– Ne, – atsakė Edvardas.

– Skambino tavo motina…

– O Dieve! Kas dabar atsitiko?..

– Nieko, – atsakė Sigrida.

– Negali būti…

Sigrida patapšnojo per sofos pagalvėlę.

– Sėsk. Manau, todėl ji ir paskambino. Nes nieko neatsitiko.

Edvardas atsisėdo.

– Tai… tai šį kartą ryžaisi su ja kalbėti?

– Ryžausi, – atsakė Sigrida. – Kalbėjome dešimt minučių. Man pasirodė, kad jai labai liūdna.

– Dėl Petros?

– Ir dėl jos. Bet iš tikrųjų todėl, kad dabar jos ryšiai su visais nutrūko. Iš mūsų šešių Safolke likusi tik viena Petra, ir jos nesikalba. Iš balso atrodė, kad ji… sutrikusi.

Edvardas dirstelėjo į Sigridą.

– Kalbi taip, lyg tau būtų… jos gaila.

– Taip ir yra, – atsakė Sigrida.

Edvardas luktelėjo, paskui paėmė Sigridai už rankos.

– Ar… galiu paklausti, iš kur tokia permaina? – neryžtingai ištarė.

Sigrida rankos neištraukė.

– Ji nedirba, – paaiškino Sigrida. – Niekada nedirbo, kalbu apie valdišką darbą. Mano motiną išgelbėjęs tik darbas, kai mudu su broliu išvykome iš Švedijos. Ji tai pasakė kiek kitais žodžiais, bet turėjo galvoj kaip tik tai. Galvojau apie jos žodžius nuo tada, kai grįžau.

Edvardas nutylėjo. Sunėrė ranką su Sigridos ranka ir spustelėjo.

– Vėliau motina pridūrė: nors ji žino, kad vaikai su mumis būna tik laikinai ir vėliau mums nebepriklauso, vis dėlto juos paleisti esą labai sunku. Pasakė, kad ir mums taip nutiks Marielai užaugus, todėl turime pasirūpinti įdomiu darbu ir… gražiais tarpusavio santykiais, kad nemaldautume Marielos laiko ir dėmesio, juos Mariela turėtų skirti savo gyvenimui. Ji… – Sigrida nutilo.

Ji neištraukė rankos, bet laisvąja ranka užsidengė akis, paskui virpančiu balsu ištarė:

– Mano motina pasakė, kad tu geras žmogus.

Edvardas kuklindamasis krenkštelėjo. Iš dalies nuostabu, kai Sigrida rimtai, beveik liūdnai skandinaviškai nusiteikusi, bet tada sunku ką nors pasakyti be teatrališkumo, todėl jis tik sėdėjo, laikydamas jai už rankos, jausdamasis džiugiai ir kvailai, kol ji staiga pasilenkė, pabučiavo į lūpas ir karštai patvirtino:

– Toks tu ir esi.

Petra sėdėjo prie Kito lovytės ant grindų, apkabinusi rankomis kelius. Kitas miegojo, išsikėtojęs ant pagalvės, užmetęs rankas virš galvos. Kambario gale pro didžiulės, sunkios, senamadiškos lovytės, kurioje kadaise miegodavo ir Ralfas, ir jo broliai, turėklus į ją žvelgė Barnis. Jis nejudėdamas gulėjo ant šono suapvalėjusiomis nuo pastangų neužsimerkti akimis.

Maudomi abu berniukai buvo labai ramūs, paklusniai sėdėjo vandenyje ir žaidė nesipešdami, nesitaškydami ir nesipiktindami, kol atėjo laikas lipti iš vonios. Barnis ramiai gulėjo net ant vonios kilimėlio, kai Petra vystė jį sauskelnėmis, nesirangė ir nesistengė apsiversti keturpėsčias, kad galėtų skubiai iššliaužti pro duris į laiptų aikštelę. O kai paskambino Ralfas, šį kartą beveik tiksliai šeštą, Kitas neverkė, nerėkė, kad tėtis grįžtų namo, tik sėdėjo spausdamas Petros telefoną prie ausies, linksėjo ir tylėjo.

Ji vylėsi, kad juodu su Stivu ginčydamiesi neišgąsdino vaikų. Su Ralfu ji ginčydavosi kitaip, šis rėkdavo arba trenkęs durimis išlėkdavo iš namų, bet Kitas pajuto tvyrančią įtampą ir elgėsi atitinkamai, tai pastebėjo ir Barnis, kuriam šįkart neberūpėjo dar viena riekė skrebučio su uogiene. Jis verkšlendamas prišliaužė prie jos kojų ir atsistojęs įsirėmė motinai į kelius, žiūrėdamas į ją milžiniškomis iš sielvarto akimis. Vis tebežiūrėjo, lyg bijodamas, kad jei užsimerks, o vėliau atsimerks, motinos nebebus, kaip jau nutiko su Ralfu.

Petra baisėjosi savimi. Kodėl tas miglotas, snūdulingas bėgimo nuo neišvengiamybės savaites jai netoptelėjo, kad ji išgąsdins vaikus ir pati išsigąs? Kodėl apie tai nepagalvojo? Kodėl nenumatė Stivo pasiūlymo? Kodėl jos paikoje galvoje neprašviesėjo bent tiek, kad suvoktų, jog šie santykiai, kad ir kaip juos vadinsi, susiję ne tik su jos jausmais šiuo metu, bet ir su daug didesniais dalykais, su ateitimi, kad negalima grįžti į ankstesnę, žinomą padėtį it kokio Barnio, čiulpiančio nykštį, nes kai grįši, visa bus pasikeitę, tu irgi. Šią popietę, sėdint vėjyje ant žvirgždo, kol Stivas dėstė savo sumanymą ir pasakė, ko nori, pareiškė, kad jiems pavyktų, jei tik ji liautųsi vedžiojusi jį už nosies, Petrai dingtelėjo, kad dabar jos protas ir jausmai jau nebe tokie, kad dabar ji nebegalėtų atsakyti, o, puiku, nuostabi mintis, keliaujam į salą saugoti griežlių.

Ji nebegalėjo taip atsakyti. Sugniuždyta siaubo dėl grėsmingos lunatiškos pastarųjų savaičių būsenos, ji ėmė svarstyti, ar kada nors būtų galėjusi. Sulaikė kvapą, kad įveiktų kylančią paniką.

Vis dar beveik nekvėpuodama, Petra leido jam kalbėti ir stengėsi nusiraminti. Netrukdė jam pasakoti apie naują darbą, naują sumanymą, netrukdė jam ramiai, neskubiai kalbėti apie jųdviejų bendrumą, apie jo jausmus berniukams, ir dairėsi aplinkui, žiūrėjo į didžiulius rusvų akmenukų plotus ir ramiai banguojančią jūrą laukdama, kada pajus, kaip visada paplūdimyje, ryšį su gamta, atgaus pasitikėjimą, lyg būtų grįžusi namo. Žiūrėjo, žiūrėjo – ir nieko nepajuto. Paskui jos žvilgsnis nukrypo į sūnelius. Kitas ropštėsi šlaitu virš jūros, Barnis sėdėjo išsiraustoje duobutėje ir džiugiai mėtė čia pat krintančius akmenukus, todėl ji tik sėdėjo klausydamasi Stivo, užuot griebusi vaikus ir nuklupčiojusi šalin, kuo toliau nuo gąsdinančios minties pradėti naują gyvenimą nežinomoje vietoje su žmogumi, kurio, staiga suvokė, beveik nepažįsta.

Kelis kartus giliai įkvėpė ir aiškiai ištarė:

– Aš ištekėjusi.

Stivas dirstelėjo į ją.

– Tai kada nors trukdė tau su manim susitikinėti?

Petra nudūrė akis.

– Tu buvai man labai geras, – tarė ji. – Labai. Nereikėjo man…

– Ko nereikėjo?

– Nereikėjo leisti. Nereikėjo tau leisti būti man tokiam geram. Turėjau tau pasakyti.

– Ką pasakyti?

Petra paėmė akmenuką. Negalėjo pasakyti, jog visą laiką vylėsi, kad Ralfas vėl pažvelgs į ją, kad būtų atidavusi bet ką už artėjančių Ralfo žingsnių gurgždėjimą už nugaros, Ralfo, ateinančio jų pasiimti ir parsivesti namo. Todėl sukaupusi drąsą teištarė:

– Turėjau tau pasakyti, kad jo nepaliksiu.

– Maniau, kad jis tave paliko.

– Tai visai kas kita, – tarė Petra. – Ralfas kitoks. Jis viską daro kitaip. Jis nesitvardo.

Stivas įsistebeilijo į jūrą.

– Tau pasisekė, kad aš tvardausi, – tarė jis.

– Pasisekė. – Petra pažvelgė į jį. – Aš su tavim nežaidžiau.

– Tiek to, – tarė Stivas ir atsistojo. – Laikas pavakarių, – sušuko berniukams.

Šiek tiek apsvaigusi, Petra pamanė, kad viskas baigta, kad ji liko gyva po kojomis sprogus bombai, kad nieko nenutiks. Bet kai jie atsidūrė Stivo virtuvėje, susodino berniukus ir padavė jiems skrebučių, Stivas užsipuolė Petrą.

Balso jis nepakėlė. Nerėkė, neklykė, virtuvėje nesitrankė. Tiesiog pasakė, – tyliai, ramiai, bet tūžmingai, – ką apie ją mano, ką mano apie jos dorovės normas, bailumą, jos elgesį, savanaudiškumą ir vaikiškumą. Pasakė, kad jinai juo pasinaudojo, o jam nepatinka, kai juo naudojamasi, kad ji netrukdė jam šio bei to tikėtis, nors neketino nieko duoti, dėjosi atstumta ir paniekinta, nors buvo teisuoliška karvė, norinti, kad ir vilkas būtų sotus, ir avis sveika. Jis iškoneveikė ją visokiais žodžiais, o visą laiką, kol Stivas kalbėjo, Petra nejudėdama sėdėjo prie stalo, iki atšliaužęs jai prie kelio prisiglaudė nelaimingas Barnis ir lyg iš transo ją pažadino. Petra pasilenkė paimti jo ant rankų, atsistojo, Kitas irgi nusiropštė nuo kėdės ir prisiartino prie jos, tik tada ji pažvelgė į Stivą.

– Gali mane vadinti, kaip nori, – tarė Petra. – Bet viena ranka nepaplosi. O dabar einu namo.

– Eik, – atkirto Stivas. – Daugiau nepavešiu tavęs nė metro.

– Ką gi, eisim, – tarė Petra ir paėmė Kitui už rankos.

Tikėjosi, kad jis neprabils, vylėsi, kad jis neatsisuks į Stivą. Barnis apkabino jai kaklą ir įsikniaubė į plaukus. Per plaukus jautė, koks karštas jo veidelis, kaip sunkiai jis kvėpuoja. Ji paleido Kitą tik trumpam, tik kol persimetė per petį rankinę, paskui pro Stivą išėjo iš virtuvės nestabtelėjusi, net kai šis bandė ją sugriebti ir kitaip, primygtinai, paprašė:

– Pasilik.

Mažoje nelygioje automobilių aikštelėje prie tako į paplūdimį du senukai ragino lipti ant užpakalinės sėdynės spanielį. Petra sustojo prie jų.

– Atsiprašau…

Juodu pakėlė akis į moterį čigonišku sijonu, sutaršytais plaukais, su vienu vaiku ant rankų, o kitu šalia, įsikibusiu abiem rankytėm motinai į sijoną.

– Ar negalėtumėte man padėti? – paprašė Petra. – Gal nors galelį pavėžėtumėte iki Olboro?

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

Baras buvo pilnutėlis. Lukas, netvirtai laikydamas du bokalus virš galvos ir jausdamas, kaip per rankas kartkartėmis nuvarva alaus, per klegesį prasiskverbė prie Ralfo. Šiam pavyko užgrobti dvi aukštas cinkuotas baro kėdes prie ilgos lentynos palei sieną.

Ralfas nusivilko švarką ir atpalaidavo kaklaraištį. Buvo išvargęs ir sulysęs, bet Lukas pastebėjo, kad jis apsikirpęs, ir, nors nagai nugraužti – rankogaliai jau su sąsagomis, o batai nuvalyti. Nors Ralfas buvo išsipustęs, o Lukas dėvėjo darbinius drabužius: juodas žygio uniformos kelnes, juodus marškinėlius ir avėjo beisbolo batus, jaunėlis nustebęs suvokė, kad jaučiasi atsakingas ir vyresnis už brolį.

Lukas pastatė bokalus ant lentynos prie Ralfo.

– O, tiesiog puiku, – tarė Ralfas ir gurkštelėjo alaus neliesdamas lūpomis stiklo. Paskui pakėlė galvą ir nusišluostė burną atgalia ranka. – Stebuklas.

– Atrodai prastai, – tarė Lukas.

– Tik atrodau…

Lukas kažką suniurnėjo. Paėmė bokalą ir godžiai mauktelėjo.

– Tai kaip sekasi? – paklausė.

– Gerai, – atsakė Ralfas. – Susidoroju. Šią savaitę skyrė du naujus klientus.

– Tu negauni pelno procento?

– Ne, – atsakė Ralfas. – Jis mokamas tik aktyvų analitikams. Bet premijinę priemoką gausiu.

Lukas žiūrėjo, kaip jis geria. Paskui paklausė:

– Ir kam ją išleisi?

Ralfas pastatė bokalą ir įsistebeilijo į jį.

– Namui sūnums ir sau, – patylėjęs atsakė. – Ir advokatui.

– Nebūk kvailas, – tarė Lukas.

Ralfas dirstelėjo į jį.

– Kodėl kvailas?

– Kas čia per kalbos? Ką tu vaidini? Ketini atimti vaikus iš motinos ir auginti vienas?

Ralfas nežiūrėjo į jį.

– Sumanymas maždaug toks, taip, – patvirtino alui.

– Tu beprotis, – ramiai pasakė Lukas.

Ralfas tylėjo.

– Tu negalėtum to padaryti, – tarė Lukas. – Jokios tikimybės laimėti bylą. Nė vienas teismas neatims dviejų mažų vaikų iš geros motinos, nes tu nenori pripažinti, kad esi kaltas ne mažiau už Petrą.

– Ji įsitaisė… – prasižiojo Ralfas.

– Nieko panašaus, – nukirto Lukas. – Ji neturi meilužio. Jųdviejų santykiai keisti, bet sieja juos ne seksas. Ji pati taip sakė Šarlotei.

– Ne vien seksas parodo, kad esi neištikimas… – tarė Ralfas.

– Ne vien numesdamas nuo laiptų žmoną parodai, kad esi žiaurus, – pertraukė jį Lukas.

– Aš su ja žiauriai nesielgiau! – suriko Ralfas.

Netoliese būrelis girtuoklių atsisuko, ir jų kampe netikėtai įsivyravo tyla.

– Aš su ja žiauriai nesielgiau, – tyliai pakartojo Ralfas.

– Nelygu, kaip apibūdinsi žiaurų elgesį…

Ralfas pasilenkė į priekį ir sušnypštė:

– Aš čia dirbu šitą sumautą darbą, kad juos visus išlaikyčiau.

Lukas nenuleido akių.

– Taip, – luktelėjęs atsiliepė. – Didvyriškai kovoji, kad sumokėtum už sąskaitas. Prieš tai susimovęs su internetiniu verslu ir apie tai nepasakęs Petrai nė žodžio, o paskui paskelbęs, ką darysi toliau. Jos neatsiklausęs, su ja nepasitaręs, tiesiog išgąsdinai ją netikėtais sumanymais ir apvertei jos gyvenimą aukštyn kojomis. Tik tiek.

Nustebęs Ralfas patylėjo, paskui tarė:

– Tai mat kaip dabar užgiedojai!

– Turėjau laiko pamąstyti, – atsiliepė Lukas. – Šis bei tas įvyko. Visą laiką leidai mamai su tėčiu tave stumdyti, o kai kas nors nepavykdavo, grieždavai apmaudą ant Petros. Tai ne jos kaltė. Ji nekalta, kad daro viską, ko nori kiti, kol nebegali, tada iškrečia kvailystę, tarkim, susiranda tą tipą, o mes visi triedžiam į kelnes.

– Vadinasi, tu visada darai viską, ko nori Šarlotė, taip? – kandžiai paklausė Ralfas. – Jei ji nori, taip turi ir būti?

– Nebūtinai, – atsakė Lukas, nekreipdamas dėmesio į brolio toną.

Ralfas paėmė bokalą ir vėl pastatė.

– Bet juk tas tipas yra. Nežinau, kas ten vyksta, tačiau jis mato mano vaikus, o man tai nepatinka.

– Užtat tu jų nematai, – atšovė Lukas.

– Aš tau sakiau. Jau sakiau. Aš dirbu kaip juodas jautis, nes…

– Nepliurpk, – pertraukė jį Lukas.

Ralfas krustelėjo, lyg ketintų čiupti švarką, nuslysti nuo taburetės ir brautis per minią netaręs Lukui nė žodžio. Vis dėlto delsė. Atitraukė ranką nuo švarko.

– Tau patinka šitas darbas, – tarė Lukas. – Tau malonu, kad esi jam gabus. Puiku. Bet neapsimesk, kad uždirbi duoną badaujantiems vaikams, netauzyk man šitų kilnių pasiaukojimo nesąmonių. Nereikia. Ir nesukvailiok galutinai, nė neišsižiok apie kovą dėl vaikų globos. – Jis pažvelgė į Ralfą. – Dieve, brol, nedaryk sau gėdos.

Ralfas nusisuko ir susigūžė prie alaus bokalo. Valandėlę patylėjo, paskui suniurnėjo nežiūrėdamas į Luką:

– Tai ką, tavo nuomone, turėčiau daryti?

Lukas čiupo bokalą, išmaukė alų ir trinktelėjo bokalą ant lentynos.

– Vykti namo, – tarė jis.

Petra nusprendė važiuoti autobusu. Be kitų sumetimų, taip bus pigiau negu traukiniu, be to, vairuoti Londone, nors ji vėl atkuto, vis dėlto baisoka. Ralfas jai atsiuntė čekį – įkištą į voką, be jokio raštelio, jos vardas ir pavardė surinkti kompiuteriu, bet jai atrodė, kad neturi teisės juo pasinaudoti. Pakišo čekį po stiklainiu su žemės riešutų sviestu ant užgriozdinto stalo vildamasi, kad jis išnyks ir nustos kėlęs jai nerimą. Pinigų jai nereikėjo, o Ralfo parašas čekyje ją nuliūdino. Uždėjo stiklainį tiesiai ant jo parašo, kad nereikėtų į jį žiūrėti.

Arbatinuke, kurio niekada nenaudojo, ji buvo paslėpusi keletą banknotų. Taip darydavo visą gyvenimą, nuo mažens, laikydavo pinigų atsargas kišenėse, dėžutėse, užvalkaliukuose, nes pinigai jai reiškė išsilaisvinimą. Daug nereikia, bet turi turėti tiek, kad galėtum ištrūkti, paklusti įgimtam potraukiui bėgti, sumokėti už maistą ar… piešimo pamokas. Jei su vaikais iš Ipsvičo važiuos autobusu, sumetė Petra, vargu ar išleis dvidešimt svarų, nes Barnis dar kūdikis, laiką ji pasirinks tokį, kai žmonių važiuoja nedaug, o kai nusigaus į vietą, sugalvos, ką daryti toliau.

Ji nelabai jaudinosi dėl tolesnių veiksmų. Dabartinė nuotaika, su palengvėjimu suvokė, tai ta pati nuotaika, kuri padėjo jai išradingai manytis išvykus senelei sunkiais, bet laimingais menkai mokamų darbų ir dailės mokyklos metais, – jei reikės, ji tikrai ką nors sugalvos. Lyg būtų pabudusi iš ilgo miego, mąstė ji, ir pamačiusi, kad ne tik gali, bet ir turi rinktis, nes niekas už ją nepasirinks.

Petra nuėmė arbatinuką nuo lentynos, kur šis stovėjo nuo tada, kai jie čia atsikraustė, ir nupūtė dulkes. Ant dangtelio buvo pirštų atspaudai – jos, kai pastarąjį kartą buvo atidariusi arbatinuką ir įdėjusi pinigų, o nuo snapelio karojo voratinklio gija. Nupūtė jį, nuėmė dangtelį ir apvertė arbatinuką virš stalo.

– Pinigai! – supratingai pasakė Kitas.

Jis vilkėjo Žmogaus Voro marškinėliais, pasiruošęs kelionei, ekskavatorius pūpsojo „Statybininko Bobo“ kuprinėje.

Petra suskaičiavo pinigus.

– Šešiasdešimt trys svarai, – pasakė ji Kitui. – Per akis. Per akis tam, ko mums reikia.

– Raketa? – viltingai paklausė Kitas.

– Ne. Autobusu. Bet aukštu, su laiptais.

Kitas svarstė.

– Kur važiuojam? – paklausė.

Petra pažvelgė į jį. Jis niekada nebuvo raudonskruostis, bet per pastarąją savaitę dar labiau išblyško, o nuo vakar nešukuotais plaukais, nuo pusryčių išterliotu veideliu apie burną atrodė iš tiesų graudžiai. Kilo pagunda, didelė pagunda pasakyti jam – tegul jo veidelis vėl nušvinta, kad ji bandanti grįžti į jam įprastą vietą, kurios palikti, atsižvelgdama į juos abu, neturėjo teisės, bet kadangi gali nepasisekti, nesąžininga įžiebti jam net menkiausią viltį. Todėl Petra tik pastumdė daiktus ant užgriozdinto virtuvės stalo – čekis, nors ir nematomas, švytėjo tarp jų it žarija, – ir pasakė energingai, kad skambėtų kaip nuotykis:

– Į Londoną!

Kitas nieko neatsakė, paėmė šaukštą ir ėmė ritmingai daužyti į stalo koją. Vakar jis irgi taip darė, kai prieš pat vaikų miegą Stivas atėjo atsiprašyti. Petra iš pradžių taip pat norėjo atsiprašyti, kaip buvo pratusi, bet paskui ją užplūdo iš vaikystės pažįstamas jausmas: kai ji išmoko pasipriešinti senelei, stovėdavo virtuvėje nebyli, abejinga, nesiginčydama, bet ir nenusileisdama.

Iš pradžių Kitas nudžiugo pamatęs Stivą, puolė prie jo pilna burna vakarienės. Bet Barnis prisiminė. Jis prisiminė įvykį Stivo virtuvėje ir apsisuko aukštoje kėdutėje tiesdamas rankytes į Petrą, maldaudamas, kad pakeltų jį ir nusineštų šalin nuo vaidingojo Stivo. Petra tylėdama paėmė jį ant rankų. Ji stovėjo su Barniu ant rankų, stalo atskirta nuo Stivo, tylėjo ir atsilaikė. Kitas susvyravo. Sustojo per žingsnį nuo Stivo ir atsisuko į motiną. Paskui ėmė trauktis, kol pasiekė jos koją, ir tebekramtydamas įsikibo į džinsus.

– Sakau, kad atsiprašau, – tarė Stivas.

Petra linktelėjo.

– Nežinau, kas mane apsėdo, – Stivas skėstelėjo rankomis. – Tarkim… ko gero, tu man reiški daugiau, negu maniau. Aš… nereikėjo tavęs plūsti. Bent ne tokiais žodžiais. Nereikėjo.

Petra kilstelėjo Barnį, nuslydusį ant klubo. Uždėjo ranką Kitui ant galvos. Delnu jautė, kaip kruta jo žandikauliai.

– Atėjau atsiprašyti. Atėjau paprašyti, kad atleistum ir užmirštum.

Petra tylėjo.

– Prašau, – tarė Stivas. Jis labai stengėsi. – Prašau.

Stojo tyla.

– Atleisti – taip, – ištarė Petra be pykčio. – Užmiršti – ne.

– Bet…

– Jei tu toks esi, toks ir liksi, – pasakė Petra. – Vėl taip bus.

– Prisiekiu…

– Man nesvarbu, – atsakė Petra.

– Prašau.

Ji papurtė galvą.

– Tik mėnesį. Tik dar savaitę…

– Man nesvarbu, – pakartojo Petra.

– Ir ką darysi?

– Išspjauk, – liepė Kitui Petra. – Kiek gali kramtyti? Išspjauk į šiukšlių dėžę.

Kitas pasuko prie šiukšliadėžės. Petra pažvelgė į Stivą.

– Lik sveikas.

– Nesielk taip…

Jai už nugaros uoliai spjaudėsi Kitas.

– Tu apsisprendei, – tarė Stivas.

Petra vėl linktelėjo.

– Ką gi. – Jis pažvelgė į Barnį. Pasilenkęs į šoną pažiūrėjo į Kitą, vis dar užsiėmusį prie šiukšlių dėžės. – Iki, berniukai.

Barnis įsikniaubė Petrai į kaklą.

– Atsisveikink, Kitai, – tarė Petra.

Kitas pakėlė akis.

– Iki, – tarė jis ir vėl nuslinko prie Petros. Iš krūvos ant stalo ištraukė medinį šaukštą ir pradėjo ritmingai daužyti į stalo koją.

– Aš tavęs pasiilgsiu…

– Lik sveikas, – tarė Petra.

– Sėkmės tau. Tikiuosi, viskas bus gerai…

Jis priėjo prie laukujų durų ir sustojo ant nutrinto demblio, suėmęs už rankenos.

– Aš norėjau… tik gero, – nesmagiai ištarė. – Tikrai. Tiesą sakau.

Jis atidarė duris ir stabtelėjo laukdamas, kad Petra ką nors pasakytų. Kitas toliau daužė šaukštu stalo koją, barkšt barkšt barkšt, lyg duodamas ženklą.

Petra nenuleido nuo Stivo akių ir neištarė nė žodžio.

– Sudie, – pasakė Stivas ir išėjo.

Kai durys užsidarė, o žingsniai betonuotu taku prie namo nutolo, Petra vėl pasodino Barnį ant kėdutės. Paskui ištiesė ranką medinio šaukšto.

– Jau gana, a?

Dabar ji vėl pareikalavo šaukšto.

– Gana, dički.

Kitas piktai dėbtelėjo į Petrą nepaleisdamas įrankio.

– Klausyk, – tarė Petra, lenkdamasi prie Kito. Gal ir nieko baisaus surizikuoti, pažadėti jam ką nors viltinga.

– Kas gyvena Londone? – paklausė Petra.

Kitas susimąstė. Prispaudė šaukštą prie skruosto, net burnytė persikreipė.

– Žmogus Voras? – spėjo.

– Mariela, – nusišypsojo jam Petra.

Mariela apstulbo. Jai buvo draudžiama atidaryti laukujes duris, bet leidžiama atsitempti kėdę iš prieškambario, atsistoti ant jos ir pro akutę, įtaisytą suaugusio žmogaus akių lygyje, pažiūrėti, kas stovi lauke ant laiptų. Paskui ji, nekreipdama dėmesio į vidaus telefoną, spigiai šaukdavo motiną, o Sigrida ateidavo atidaryti durų svečiams, pralinksmintiems ar sutrikdytiems Marielos apibūdinimo. Bet šį kartą Mariela vos galėjo patikėti savo akimis, net kalbėti nebeįstengė, stovėjo ant kėdės ir spoksojo į Petrą su sūnumis, susispietusius ant laiptų prie durų ir žiūrinčius į ją kaip Afrikos vaikai mokykloje rodomuose filmuose apie pasaulio skurdą. Paskui ji užklykė: „Mama, ateik, mama, ateik, tai jie, tai jie, tai jie!“, o Sigrida atbėgo laiptais iš virtuvės, kur taisė vakarienę, pažvelgė pro akutę, aiktelėjo, atlapojo duris, ir viskas sumišo – rankos, krepšiai, ašaros. Kitas užsimetė parodyti Marielai savo ekskavatorių, lyg ji nebūtų jo mačiusi šimtus kartų, Barnis atsisakė bent akimirką paleisti Petrą, o Sigrida kartojo: „Na, neverk“ ir „Nesirūpink“, visi nulipo į virtuvę, berniukai pradėjo juoktis ir šūkauti, paskui namo grįžo Edvardas ir vėl kilo sąmyšis. Buvo tikras beprotnamis, pasakys Mariela Indirai pirmadienį.

Buvo smagu. Visi klegėjo ir kaipmat išsiterliojo, bet, Marielos nuomone, taip ir turėjo būti, baisiai gera, kad jie čia, ant stalo išpiltas jogurtas, o ant grindų, lyg puikiai pažinotų šiuos namus, nors juose gal net nėra buvusi, sėdi Petra, jai taurę vyno siūlo Edvardas, prieš tai paskambinęs Lukui su Šarlote ir pakvietęs juos. Šarlotė atnešė maišelį karamelinių saldainių, žinoma, juos valgyti labai nesveika, vien cukrus ir chemija, bet vis tiek baisiai skanu, Šarlotė irgi sėdi ant grindų, Sigrida visiems verda makaronus, jautiesi kaip vakarėlyje, kuo toliau, tuo linksmiau, kol Edvardas, perrėkdamas triukšmą, labai garsiai paskelbia: „Skambinu Ralfui“, ir, lyg būtų trinktelėjusios durys, sprogęs balionas ar kas nors pasakęs, kad laikas gulti, nors iš tikrųjų per anksti… viskas baigiasi.

– Prašau, – tarė Petra nuo grindų.

Edvardas pažvelgė į ją. Jis stovėjo su taure vyno rankoje, ji sėdėjo apsikabinusi Barnį.

– Prašau paskambinti ar prašau neskambinti? – paklausė jis.

– Prašau paskambinti, – atsakė Petra.

– Puiku, – tarė jis. – Puiku. – Atrodė labai griežtas. – Vis tiek nebūčiau paklaũsęs, jei būtum atsakiusi „prašau neskambinti“.

Mariela dirstelėjo į motiną, šioji žiūrėjo į tėvą. Mariela iš patirties žino: kai tėčio išraiška tokia, jis jaučiasi esąs atsakingas vyriausias sūnus, privalantis atsiliepti, jeigu ištikta bėdos paskambina senelė. O kai tėvas įsitempęs, motina irgi įsitempusi, tačiau Mariela nori, kad niekas nebūtų įsitempęs, juk buvo taip smagu, o dar svarbiau – smagu šioje virtuvėje, kur paprastai taip nuobodu. Taigi ji žiūrėjo, kaip motina eina prie tėvo, matyt, ko nors tyliai jam pasakyti, bet, nespėjus jai prieiti, pakėlė galvą Lukas, grūdantis į Kito ekskavatoriaus kaušą kaštainius iš Sigridos riešutų dubens, ir pasakė:

– Aš jį atsivesiu.

– Bet… – išsižiojo Edvardas.

Lukas atsistojo.

– Taip lengviausia. Aš jam paskambinsiu ir pasakysiu, kad pasitiksiu jį po darbo, eisime išgerti alaus. O jeigu jis kur nors geria, surasiu.

– Nesakyk kodėl, – tarė Šarlotė nuo grindų.

Ji prisikalbino Barnį atsisėsti jai ant kelių. Šis šveitė saldainius jai iš saujos.

– Nė į galvą neateitų…

– Manai, pavyks? – paklausė Edvardas.

– Žinoma.

– Bet…

– Pavyks, – tarė Lukas. – Viską padarysiu kaip reikia. – Jis pasilenkė ir pabučiavo Šarlotei į viršugalvį. – Bėgu.

Mariela pažvelgė į tėvą. Jis atrodė pritrenktas, paskui pasipurtė ir dirstelėjo į Sigridą. Ji šypsodamasi atkišo taurę.

– Įpilk dar, – paprašė.

– Aš nusivaręs, – pasakė Lukui Ralfas.

Jis nulipo į tuščią priimamąjį įleisti Luko ir nuvedė pro visas apsaugos sistemas, pro tuščius stalus, prie kurių dirbantys žmonės turi teisę išeiti namo, nes jų darbas nepriklauso nuo Amerikos rinkos, dar burbuliuosiančios keturias penkias valandas.

Ralfas tikėjosi ištrūksiąs apie devynias, bent pusę dešimtos, paskui turbūt pasitrainios su bendradarbiais, išgers, gal pavalgys kinų restorane ir grįš į savo kambarį – šeimininkas su meiluže išskrido į Barseloną pakeisti aplinkos – vos vilkdamas kojas, grius į lovą ir užmigs. O čia pasirodo Lukas, kviečia pas Edą, eime, eime, išjunk tą daiktą ir eime pas Edą.

– O ko? – paklausė Ralfas. – Aš nusivaręs.

– Šiandien penktadienis, brol. Penktadienio vakaras skirtas makaulei išvėdinti. Sigrida verda makaronus.

Ralfas lėtai uždarė kompiuterio programas.

– Man nereikia pamokslų…

– Niekas tau jų ir neskaitys.

– Man nereikia…

– Brol, liaukis išsidirbinėti ir einam. Tau reikia pailsėti ir pavalgyti. Mes staiga sumanėm pavakarieniauti pas Edą ir norime, kad tu irgi būtum.

– Mes? – įtariai paklausė Ralfas.

– Mes. Mudu su Šarle. Edas ir Sigi. Vilkis švarką.

Mašinoje pakeliui į Islingtoną Ralfas papasakojo Lukui, kaip praleido savaitę. Pasakė, kad vienas klientų – sunkus žmogus, tikras šiknius, su juo niekas nenori prasidėti, nors jis ir prasukantis penkių šimtų milijonų dolerių apyvartą; taigi dirbti su juo apsimoka, ir visa komanda nutarė, kad tokiam klientui tinkamiausias Ralfas, nes jis irgi sunkus žmogus. Lukas netrukdė Ralfui kalbėti. Istorija nuobodi, bet neleidžia Ralfui galvoti apie kitus dalykus, o Lukas neišsiduos, jei viso labo kartkartėmis ką nors sumurmės. Nes jei išsiduotų ir Ralfui dingtelėtų, kad jis priremtas prie sienos, kad jam daromas spaudimas ir jis verčiamas apsispręsti, brolis paprasčiausiai pabėgtų. Lukas pamanė, jog lengviau atsikvėps tik tada, kai Edo laukujės durys, įleidusios Ralfą į vidų, užsitrenks.

Matyt, Edvardas irgi taip manė. Jis atidarė jiems duris, atsistojo Ralfui iš kitos pusės, lyg juodu su Luku būtų asmeninė apsauga, ir taip visi trys nulipo laiptais: Edvardas pirmas, Ralfas vidury, o Lukas paskutinis. Vidury laiptų jie staiga išgirdo berniukų balsus, Ralfas sustojo ir garsiai pasakė: „Kas čia per?..“, bet Edas atsisuko, paėmė jam už rankos ir nuvedė žemyn, ir broliai įėjo į virtuvę, bet į juos atsisuko tik Sigrida, nes visi kiti, paveikti cukraus ir vyno, mėtė į Šarlotę pagalvėles nuo sofos prie televizoriaus ir spiegė.

Ralfas sustojo. Lukas laukė, kad brolis atsigręžtų ir apkaltintų jį išdavyste ir pagrobimu. Bet taip neatsitiko. Jis stovėjo ir stebeilijo į vaikus, į Petrą, gaudančią Barnį, kuris džiaugsmingai ir nerūpestingai ropojo Šarlotei per veidą.

Edvardas stumtelėjo Ralfą.

– Eik, – tarė jis, – dėkis prie visų.

Berniukams patalas buvo paklotas ant Marielos kambario grindų. Ji labai apsidžiaugė, maloningai paskolino abiem po kelis pliušinius žaislus ir iš lovos aukštybių sergėjo, kol pagaliau juodu užmigo, net Barnis knarkė aukštielninkas, atmetęs rankas už galvos, nors jį be galo buvo sujaudinusi naujovė – miegas ne lovytės narve. Kai Ralfas atėjo pažiūrėti, ar viskas gerai, Mariela aiškiai parodė, kad puikiai moka tvarkytis su vaikais.

– Atsiprašau, ponia, – nusišypsojo jai Ralfas.

Ji linktelėjo. Ralfas daug gražesnis, kai šypsosi. Ji dukart išsprendė galvosūkį ir užgesino šviesą. Dabar tai padaro taip greitai, kad laikas užsakyti seneliui naują užduotį. Keista, bet Marielai pasirodė, jog visame plačiajame pasaulyje tai vienintelis dalykas, kurį beliko sutvarkyti.

Vakarieniaudamas Edvardas kartą ar du sugavo Sigridos žvilgsnį. Norėjo, kad ji suprastų, koks yra nustebęs ir patenkintas, nes pirmą kartą jųdviejų virtuvėje prie stalo sėdi abu broliai su žmonomis, visi trys vaikai ramiai miega viename kambaryje, o prieš akis savaitgalis. Bet nors Sigrida jam šypsojosi, nors jai aiškiai buvo malonu, kaip išmaniai visus aprūpino: turėjo užtektinai pagalvių, pataisė vakarienę ir rado Barniui vonios žaisliuką, lyg tai darytų kasdien, – ji neleido Edvardui priminti, pabrėžti, kokia retenybė šis vakaras. Ir elgėsi taip, lyg nieko ypatingo nebūtų įvykę, lyg Petra dažnai atvažiuotų į Londoną autobusu ir tai būtų savaime suprantama, tarsi Ralfas nebūtų apsigyvenęs atskirai nuo Petros, Šarlotė nebūtų susimokiusi su Petra, o jųdviejų su Edvardu bendras gyvenimas visada būtų buvęs rožėmis klotas. Ir ji teisi, pamanė Edvardas, ji gerai daro, kad neišpučia šio reikalo, nors ir pirmą kartą, bet tai tik pradžia, o gyvenimas ilgas.

Iš pradžių Ralfas ir Petra sėdėjo priešinguose stalo galuose. Visą vakarą nepalietė vienas kito, beveik nesikalbėjo, ir Ralfas iškart pareiškė po vakarienės grįšiąs į savo kambarėlį. Petra nekrūptelėjo. Edvardui pasirodė, kad ji labai rami ir žiūri į Ralfą taip, kaip jis į ją žiūrėti negali, bent kol kas. Šarlotė koketavo su Luku per stalą, juodu buvo triukšmingiausi ir energingiausi, ir Edvardas pastebėjo, kad Petra žiūri į juos nesivaržydama ir maloniai, tokia pat išraiška kaip tada, kai žiūrėjo į sūnelius, dūkstančius su sofos pagalvėlėmis, beveik atlaidžiai. Keista moteris, pamanė jis, keista ir nepaprasta, bet reikia ją tinkamai įvertinti, ypač man ir Ralfui. Jei žmogus nežino to, ką žinai tu, nebūtinai tai, ką žino jis, nesvarbu. Gal net svarbiau. Ji visa įgijo savo jėgomis, negalima to pamiršti, kaip nevalia užmiršti ir savo prabangaus, palyginti su jos, gyvenimo. Gerklėje įstrigo gumulas. Paėmė taurę vyno jam nuplauti. Dieve, darosi sentimentalus kaip tėvas.

Tėvas! Edvardas pliaukštelėjo sau per kaktą. Tėvai! Reikia jiems pasakyti, jie privalo – ne, jis privalo, – paskambinti Antoniui su Reičele ir pranešti, kad visi čia ir viskas gerai. Kaip apie juos užmiršo? Siaubas. Kilstelėjo. Eis į kabinetą ir iškart paskambins.

– Kur eini? – paklausė Lukas. Jis buvo pasilenkęs virš stalo, virš nešvarių lėkščių ir taurių, kad galėtų laikyti Šarlotei už rankos.

Edvardas nutaisė Sigridai puikiai pažįstamą rūpesčių prislėgto žmogaus miną.

– Ką tik prisiminiau. Reikia paskambinti tėvams…

– Ne, – pareiškė Sigrida. – Sėsk.

– Ar pasiutai? – tarė Lukas. – Kam gadinti iš tiesų puikų vakarą?

– Bet jie…

Lukas paleido Šarlotės ranką. Pasilenkė į šoną ir uždėjo ranką Ralfui ant peties.

– Tai padarysiu aš.

– Ką?..

– Aš paskambinsiu mamai ir tėčiui, – pažadėjo Lukas.

– Bet…

– Rytą, – pridūrė Lukas. – Ne dabar. Dabar mes švenčiame. Paskambinsiu jiems rytoj ir pasakysiu, kad visi buvome kartu. – Jis spustelėjo Ralfui petį. – Gerai, brol?

– Gerai, – atsakė Ralfas.

Sigrida atsilošė ant kėdės.

– Nusiramink, – tarė ji Edvardui. – Paskambins Lukas. Tau nereikia dėl nieko jaudintis.

Ji jam šypsojosi. Neprisiminė, kada matė ją taip atsipalaidavusią. Jis irgi nusišypsojo ir vėl atsisėdo. Čiupo artimiausią vyno butelį ir pakėlė prieš šviesą. Tuščias. Kada suspėjo? Reikia atnešti dar vieną…

– Aš atnešiu, – tarė Ralfas ir paėmė iš jo butelį.

– Jie…

– Žinau, – atsiliepė Ralfas ir atsistojo. – Žinau.

Edvardas apžvelgė stalą.

– Kas darosi? – paklausė jis.

Sigrida juokėsi, Petra su Šarlote irgi. Lukas atsirėmė į stalą sunertomis rankomis ir pasilenkė prie Edvardo.

– Viskas kinta, – pasakė Lukas. Edvardas pamanė, kad brolis atrodo kaip šešiolikmetis, bet labai mielas šešiolikmetis. Lukas kilstelėjo nykštį. – Viskas kinta.

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

Diena sparčiai blėso. Kasmet Antonis vis labiau stebėdavosi, kaip vakarai taip greitai ima ilgėti vasarai pasibaigus, ir turi prisitaikyti prie žiemos tvarkaraščio, nes dienos šviesos gali tikėtis tik kai giedra, ir tai tik keturias penkias valandas. Kadaise žiemą jis skrosdavo paukščius, tirdavo ir kruopščiai atkurdavo paukščių griaučius pagal brėžinius, paskui pakabindavo juos ant vielos, lyg šie klaikūs dariniai vis dar vaikščiotų, lestų ar skraidytų. Studijos lentynos buvo prigrūstos griaučių, jie karojo ir nuo sijų dabar jau aptrupėję, – sulaužytas prabėgusio gyvenimo, buvusio judesio kaulų urvas. Jie buvo savotiškai bjaurūs, ypač kaukolės be akių ir snapų, bet jų išmesti vis tiek nekilo ranka, nes griaučiai reiškė mokymąsi, pažangą, įrodymą, kad jis gali pavaizduoti dviejų matmenų paukštį, nes puikiai žino, kaip funkcionuoja jo trijų matmenų organizmas.

Kiekvieno rudens pradžioje Antonis apžiūrėdavo griaučių rinkinį saikstydamasis ką nors daryti, bent nuosekliai išdėstyti, ir nieko nesiimdavo. Reičelė kasmet prikišdavo, kad jis negražiai elgiasi, niekada nieko neišmesdamas iš studijos, atidėdamas šį milžinišką darbą, nes po mirties jo neišvengiamai turės imtis sūnūs.

– Jie galės viską išmesti, – sakydavo Antonis. – Viską. Jiems tai nebus taip svarbu kaip man. O kai manęs nebebus, nė kiek ir nesipiktinsiu.

– Bet jiems tai bus slogus darbas. Maišų maišai kaulų. Kam palikti jiems tokius niūrius daiktus?

Bet šie kaulai ne niūrūs, mąstė Antonis, stačiomis apžiūrinėdamas lentynas tirštėjančioje tamsoje. Nė kiek neniūrūs. Jie įdomūs, visi aliai vieno, ir naudingi. Jie rodo mano kelionę. Niekada nemaniau, kad galėsiu pragyventi iš dailės, ir mano tėvams nė į galvą nebūtų atėję. Bet pragyvenau. Ir toliau iš to gyvenu. Išlaikiau šeimą, užauginau ir išmokslinau tris sūnus, nes aš ne tik matau, bet ir šiomis rankomis, šiomis smegenimis perteikiu tai, ką matau, ir dar taip, kad ir kiti žmonės pamato. Mano paukščiai popieriuje atgyja. O šie seni paukščių kaulai, anot Reičelės, buvo to veiksmo dalis, žiūrėdavai, žiūrėdavai, kol pagaliau suprasdavai, kaip kas nors veikia, paskui tai atkurdavai, o dabar man jau net galvoti nebereikia. Jis nejučiomis pakėlė dešinę ranką su įsivaizduojamu pieštuku ir padarė eskizą ore. Štai pasąmonės galia, tarė sau. Nupiešiau kylančią pempę negalvodamas. Atmintinai žinojau. Žinojau, nes kažkur ant lentynos stovi pempė, rodos, jai nukrito galva, trūksta vieno kito šonkaulio, bet kadaise buvau apčiupinėjęs visus jos kaulelius, ir dabar tos žinios glūdi manyje kaip DNR. Sūnūs, kuopdami lentynas, nesipiktins. Jie supras. Jie žino, kad motinos virtuvė yra namų, šeimos gyvenimo variklių skyrius, o ši vieta – stebėjimo punktas. „Čia, – garsiai pasakė Antonis, – mes galvodavome ne tik apie tai, ką reikia padaryti, – pripažįstu, kad tai būtina, bet ir apie tai, ką galima padaryti. Ir nors Reičelė greičiau mirs, negu prisipažins, manau, ji irgi žino, o širdies gilumoje ir šiek tiek prisibijo, nes jau negali visko kontroliuoti.“

Kaip Ralfo. Ar jiems kada nors pavyko sutramdyti Ralfą? Jei jis vaikystėje ir paklusdavo, tai tik todėl, kad pats to norėdavo, arba kad jam tiko, ir niekada todėl, kad jautė bent menkiausią poreikį būti paslaugus. Ir dėl šio įgimto užgaidumo Ralfas visada itin žavėjo motiną. Ji nemylėjo jo labiau už Luką ar Edvardą, Antonis tuo neabejoja, bet jis ją pakerėjo, jis visada ją žavėjo, ši būtybė, gyvenanti jos valdų pakraštyje arba net už jų ribų. Todėl pastaraisiais metais, kai atrodė, kad jis lankstesnis, kad leidžia jai greitai, praktiškai tvarkyti jo gyvenimą, – vedė Petrą, persikraustė į Olborą, – turėjo būti aišku, jog geruoju nesibaigs. Ir šią vasarą iš tikrųjų kilo suirutė, skandalai šeimoje, vis aiškesnė nuojauta, Reičelei labai skaudi, kad jie, tėvai, jau ne pasaulio centras, vaikai juos lanko rečiau, išsipasakoja rečiau ir nemano, kad tėvai savaime susiję su visais įvykiais. Dabar, aiškiai pasakė Lukas, paskambinęs vakar rytą, jie praneš tėvams, kas vyksta, bet šie jau nebesvarbūs sprendžiant, ką daryti toliau. Visi trys broliai, užsiminė Lukas, pabrėždamas savaitgalio Londone vienybę, turi svarbesnių reikalų, vaikus, žmonas.

„Mes visi čia, – linksmai pasakė Lukas. – Visi devyni drauge leidžiame laiką. Viskas puiku. Nesirūpinkit. Visi laimingi. Šį rytą Barnis žengė keturis žingsnelius. Mirėm iš juoko.“

Lukui paskambinus, ragelį pakėlė Antonis. Virtuvėje jis buvo vienas. Stovėjo ir žiūrėjo pro langą virš kriauklės, o Lukas pasakojo apie penktadienio vakarą ir Ralfą, kuris nenutuokė, jog Edo namuose ras Petrą su vaikais, apie Petrą, kuri atsikvošėjo ir pasielgė protingai: pasiėmusi vaikus sėdo į autobusą. Jei kambaryje būtų buvusi Reičelė, ji būtų išplėšusi telefoną ir apibėrusi Luką klausimais, bet ji buvo išėjusi pirkti vakarienei pieno, degtukų ir krabo, jei pavyks gauti, todėl Antoniui teko pasakyti: „Puiku. Puiku, sūnau. Koks aš patenkintas, kaip džiaugiuosi…“, o paskui, kai Lukas baigė pokalbį, jis stovėjo su rageliu rankoje ir priblokštas galvojo: „Kas čia atsitiko? Kaip čia yra?“

Reičelė sužinojusi iškart norėjo skambinti ir įsitikinti. Pakėlė ragelį ir jau kėlė prie ausies, bet Antonis jį atėmė.

– Ne.

– Bet aš turiu, noriu tikrai žinoti…

– Palik juos ramybėje!

– Negaliu, turiu būti tikra…

Antonis metė telefoną į virtuvės galą. Jis atsitrenkė į sieną ir, barkštelėjęs į grindjuostę, nukrito už kėdės.

– Duok jiems ramybę, sakau tau.

Manė, kad Reičelė ims ant jo rėkti, bet ji nerėkė.

– Turiu žinoti, ar viskas gerai, – ištarė rydama ašaras.

Antonis sunkiai alsavo.

– Geriau nebūna. Luko balsas skambėjo kaip per vestuves.

– O Ralfas. Ralfas su Petra…

– Kartu. Nereikia kažin ko įsivaizduoti.

– Bet… bet iš tiesų kartu?

– Nežinau.

– Aš turiu tiksliai žinoti, – aiškinosi Reičelė, eidama į kambario galą paimti telefono.

Antonis griebė jai už riešo.

– Sužinosi, kai jie patys nuspręs pasakyti. Ne anksčiau.

– Kieno tu pusėje? – pasipiktino Reičelė.

– Niekieno, – pamelavo Antonis.

Reičelė valandėlę stovėjo sustingusi. Paskui sunkiai ištarė:

– Jei niekas nepaskambins iki rytojaus vakaro, iki sekmadienio vakaro, ar galėsiu paskambinti?

Bet atvažiavo Ralfas. Kraustydami stalą po vienišų pietų, tik malonioje sekmadieninių laikraščių draugijoje, juodu išgirdo lauke čežant žvyrą po ratais.

– Kas?..

Reičelė numetė virtuvinį rankšluostį ir puolė prie durų.

– Palauk, – paliepė Antonis.

– Bet…

– Pala!

Ji stabtelėjo beveik drebėdama kaip šuo, kuriam sutrukdyta vytis neįsivaizduojamai viliojantį grobį.

– Tą, kas atvažiavo, galime pamatyti ir čia, – tarė Antonis.

Atvažiavo Ralfas. Jis buvo liesesnis nei prieš mėnesį, kai pastarąjį kartą jį matė, aplink akis tamsūs ratilai, bet tokio energingo tėvai jo jau seniai nebuvo regėję. Antonis pajuto, kad Reičelė tvardosi. Ji pabučiavo Ralfą į skruostą.

– Dieve, vaikeli, – tarė ji visai ramiai, – tu apsikirpęs.

Ralfas išsišiepė ir pakėlė vieną koją.

– Batai irgi nuvalyti…

– Kur vaikai? – paklausė Antonis be šypsenos, žiūrėdamas tiesiai į Ralfą.

– Namie.

– Olbore?

– Žinoma, – atsakė Ralfas. – Kurgi daugiau?

– O… o Petra?

– Su jais. Kur jai daugiau būti?

Reičelė atsisuko į stalą.

– Sėsk. Sėskis, užplikysiu kavos.

– Ačiū, man nereikia, – tarė Ralfas, – nelabai turiu laiko. Šįvakar grįžtu į Londoną.

– Grįžti?..

– Bet mes manėm…

– Parvažiuosiu kitą savaitgalį, – ramiai pasakė Ralfas. – Ir dar kitą. Kol išnuomosime namą.

Reičelė atsargiai, lyg jai skaudėtų nugarą, atsisėdo ant kėdės.

– Išnuomosite namą? – vos girdimai paklausė.

Ralfas atsisėdo priešais.

– Taip.

Antonis atsišliejo į stalą.

– Gal paaiškintum…

Ralfas jam nusišypsojo. Tokio gero ūpo sūnaus Antonis dar nebuvo matęs.

– Kaip manot, kodėl aš čia? – paklausė jis.

– Nežinome, – atsakė Reičelė vėl apyverksnė. – Mes nieko nežinome…

– Žinote, – nenusileido Ralfas. – Tikrai žinote. Lukas jums skambino, ar ne?

– Bet mes žinome per mažai…

Stojo trumpa tyla. Paskui Ralfas tarė:

– Aš jums pasakysiu.

Antonis atsitiesė, apėjo stalą ir atsisėdo šalia Reičelės. Jis norėjo paimti jai už rankos ir niekaip neparodyti savo jausmų. Todėl sėdėjo sunėręs rankas ant stalo.

– Tai klok.

– Žiemą namą nuomosime, – tarė Ralfas. – Visą savaitę būsiu Londone, o savaitgalį grįšiu, kol namas dar neišnuomotas. Rytą Petra susitiks su agentu. Žiemai išvažiuosime į Londoną. Susirasime butą netoli Luko ir Šarlotės, vaikai eis į darželį, Petra galės dirbti Kolumbijos gatvės kavinėse ar parduotuvėse. Vasarą grįšime į Safolką.

– Jūs… išvykstat iš Safolko? – paklausė Reičelė.

– Tik žiemai, mama. Tai vadinama kompromisu.

– Vadinasi, tu ir Petra…

– Ne tavo reikalas, mama, – maloniai atsakė Ralfas.

– Negaliu net sužinoti, ketinate skirtis ar ne? – sušuko Reičelė.

Ralfas persibraukė per plaukus.

– Ne, – atsainiai pasakė. – Sugalvojom tokį planą. Pabandysim. Pažiūrėsim, ar tinkamas.

– Kada pamatysime berniukus?

– Kai atvažiuosite į Londoną.

– Londonas, – pasibjaurėjo Reičelė.

– Teks išmokti jį pamėgti, – tarė Ralfas. – Abiem. Mes visi ten būsime.

– Bet Petra… Londone? – lėtai ištarė Antonis.

– Žinoma, – atsakė Ralfas. – Kodėl gi ne? Vėl stovės abiem kojomis.

– Ar… ar jai patinka šis planas?

Ralfas žiūrėjo tiesiai tėvui į akis.

– Petra pati jį pasiūlė.

– Ir…

– Sigi siūlo jums atvykti į Londoną ir apsistoti pas juos. Dažnai. Juk norėsite atvažiuoti, kai Lukui su Šarlote gims kūdikis?

– Žinoma, – atsakė Antonis ir dirstelėjo į Reičelę.

Jos akys buvo įsmeigtos į stalo galą, kur visada sėdėdavo Antonis, kai prie stalo šurmuliuodavo daug žmonių.

– O Šarlotė? – paklausė ji su vos pastebima pašaipa. – Šarlotė irgi pateikė pasiūlymą, kaip man toliau gyventi?

– Ji perdavė linkėjimus, – pasakė Ralfas. – Du kartus.

Jis atsistojo.

– Petra irgi būtų jums perdavusi linkėjimus, jei būtų prie jų pratusi, – tarė žiūrėdamas į tėvus. – Bet ji nepratusi. Patys žinot. Niekas jai linkėjimų neperduodavo. Bet tai nereiškia, kad ji bejausmė. Ji labai jausminga, tiesą sakant, jos jausmai sąžiningesni už mūsų visų. Ji ištikima sau. – Ralfas patylėjo. – Turime išmokti elgtis kitaip, abu, – pridūrė. – Paskui jo žvilgsnis paaštrėjo. – Kaip judu su mama. Kitaip. Aišku? – pabrėžė žiūrėdamas tiesiai į tėvą.

Jam išėjus, juodu ilgai sėdėjo šalia prie stalo tylioje virtuvėje. Iš lauko skverbėsi įvairūs kaimo garsai, pravažiavo automobilis ar du, bet jiems atrodė, lyg būtų atsidūrę po stikliniu gaubtu, kur laikas sustojęs ir Žemė nebesisuka. Antonis nenutuokė, kiek laiko juodu taip sėdėjo, nebūtų pasakęs, ar jis galvoja apie Ralfo žodžius ir užuominas, ar tik leidžia mintims nevaržomai suktis galvoje. Šiaip ar taip, jis krūptelėjo, kai Reičelė staiga pasakė:

– Ko gero, teks vėl prisiminti ketinimus dėl viešbučio.

Jis įsmeigė į ją akis.

– Ką?

– Prisimink, – tarė Reičelė, – kadaise minėjau. Ketinau vasarą priimti poilsiautojų. Tada reikėtų sutvarkyti antrą aukštą. Vonios kambariai nieku gyvu neatitinka sampratos „šiuolaikiškas“, kad ir ką ji reikštų.

– Ar tu… ar tu galėtum?

Ji atsisuko į jį.

– O, taip. Jei reikėtų. O dabar… turbūt reikia?

Jis pasilenkė ir pabučiavo ją į skruostą.

– Šaunuolė.

– Nebūk toks globėjiškas.

– Aš žaviuosi tavim…

– Tada eik manim žavėtis į studiją, – tarė Reičelė stodamasi. – Išsidėliosiu viską ant stalo ir pamąstysiu, kaip daryti tai, ko nori vaikai.

– Lyg niekur nieko?

– Ne, – atsakė ji ir vyptelėjo. – Sunkiai. Tu irgi gali padaryti sunkų darbą, – pridūrė. – Atsikratyti paukščių kaulų.

Negaliu, pamanė Antonis. Negaliu ir neišmesiu. Kaulai neturi nieko bendro su šio tėvystės tarpsnio permainomis, užtat turi labai daug bendra su manim pačiu, su mano savastimi. Ralfas pasakė, kad Petra ištikima sau. Nežinau, ar tai viso labo reiškia, kad ji nuoširdi, ar šį tą svarbesnio. Bet širdies gilumoje aš paukščių dailininkas, ir man reikia šių kaulų.

Jau visai sutemo. Pro aukštą šiaurinį langą prasisunkė blyškios šviesos stačiakampiai, pro langus palei vakarinę sieną – mažesni, bet šiaip studijoje buvo jau tamsu, tik molbertas stūksojo virš griozdiškų baldų it kranas statybos aikštelėje. Ant molberto buvo lenta, o prie jos Antonis prismeigė šiurkštaus popieriaus lakštą, apdirbtą rankomis, ruošdamasis piešti visus paukščius, kurie atskris į lesyklėlę, Reičelės pritaisytą prie virtuvės lango, liepsneles, zyles, erškėtžvirblius, kartais net dagilį. Pieš anglimi, paskui lies akvarelę, parinkdamas pozas, rodančias, kur kiekvienas paukštis judės toliau. Galbūt pavaizduos ir karetaitę. Troglodytes troglodytes, devynių centimetrų ilgio, devynių gramų svorio, dvi vados per metus mažuose rutuliniuose lizdeliuose iš samanų. Nuostabi.

Nusišypsojo lentynoms, kur tamsoje švelniai švytėjo paukščių kaulai. Karetaitės griaučiai, tikriau, jų likučiai, irgi ten. Tamsoje lėtai nuėjo per kambarį, iš įpročio aplenkdamas kliūtis, ir suėmė už durų rankenos. Atsigręžė. Studija jo lauks rytą. Dulkina ir netvarkinga visų akimis, išskyrus jo, nes jam tai raidos ir pažado vieta, gal tikrovė, gal prisiminimas.

Per žvyrą pamažu nužingsniavo namo. Tarp medžių už stogo patekėjo didžiulis geltonas rugsėjo mėnulis, šalveno, bet šaltukas teikė gyvumo – kaip dantų valymas. Virtuvės langas – šiltas auksinis kvadratas, pro jį Antonis matė Reičelę, pasilenkusią prie brošiūrų ir lankstinukų jūros ant virtuvės stalo. Valandėlę stovėjo ir žiūrėjo į ją, savo žmoną, moterį, kurią vedė, tačiau jau nebe tą moterį, kaip ir jis jau nebe andainykštis.

Atidarė galines duris. Jį pasitiko šilumos banga.

– Čia tu, Antoni? – pašaukė Reičelė neatsisukdama.

Jis uždarė duris. Prisiminė Ralfą.

– Kas gi dar? – atsakė.

Content

Троллоп Джоанна Marčios