Троллоп Джоанна

Pastoriaus žmona

Iš anglų kalbos vertė

Zita Marienė ir Danguolė Žalytė

Turinys

Pirmas skyrius

Antras skyrius

Trečias skyrius

Ketvirtas skyrius

Penktas skyrius

Šeštas skyrius

Septintas skyrius

Aštuntas skyrius

Devintas skyrius

Dešimtas skyrius

Vienuoliktas skyrius

Dvyliktas skyrius

Tryliktas skyrius

Keturioliktas skyrius

Penkioliktas skyrius

Šešioliktas skyrius

Septynioliktas skyrius

Aštuonioliktas skyrius

Devynioliktas skyrius

Skiriu Antonijai

Pirmas skyrius

Kaip visada, aikštėje jos stovėjo penkiese, laukdamos mokyklos autobuso. Ir, kaip visada, artinantis poniai Bauveri, jos sušneko kitoniškai, garsiau, dirbtiniau, ir dvi jaunesniosios, bet kokiu oru ta pačia džinsų uniforma ir basnirčia įsispyrusios į batelius smailiais lyg durklai kulneliais, paslėpė už nugaros cigaretes. Galėjai pamanyti, jog ateina direktorė. Tačiau ji — baisesnė ir už direktorę: ji — pastoriaus žmona.

Kiekvieną mokslo metų dieną mokyklinis autobusas, atriedėjęs iš Vudberou, sustodavo prie Loksfordo miestuko aikštės ir išleisdavo devynis vaikus. Jų visad laukdavo sutikimo komitetas: iš dalies dėl motiniškos pareigos, bet labiausiai todėl, kad tos dešimt minučių miestelio aikštėje atlikdavo tokią pat apkalbų funkciją, kaip vandens siurblys — ankstesnėms kartoms. Kol vaikai klykdami garmėdavo iš autobuso, mamos žiūrėdavo į juos su pasibaisėjimu ir išdidumu, tarsi kasdien iš naujo stebėdamosi, kad sugebėjo pagimdyti tokius siaubūnus.

Paskutinė — ir vyriausia už visus — išsiropšdavo Flora Bauveri, apsikrovusi išsižiojusiais maišeliais ir darbų pamokoje nebaigtais dirbiniais, aklai dairydamasi motinos. Prieš kiekvieną kelionę ji nusiimdavo akinius, — jeigu ne, kiti juos nuimdavo ir išmesdavo pro langą į gyvatvorę. Ponia Bauveri žinojo, kaip žinojo ir tai, kad Loksfordo motinos niekina ją, kam vis dar pasitinka dešimties metų vaiką. Jei būtų pasakiusi, kad taip daro norėdama nors kiek atlyginti už buvimą Vudberou pradžios mokykloje, kurijai visiškai netinka, jos būtų dar labiau ją niekinusios.

— Nepakenčiama, — atsiduso Flora, mesdama savo krepšius motinai ant kojų.

Ji tol rausėsi savo bajinio palto kišenėse, kol susirado akinius.

— Nekenčiu šito palto. Jaučiuosi kaip baidyklė.

Ana Bauveri su pasibjaurėjimu pagalvojo apie labdaros rūbų maišus, gulinčius pastoriaus namų garaže.

— Žinau. Bet kiti variantai dar blogesni.

Flora užsidėjo akinius ir pasižiūrėjo į motiną lęšių išdidintomis ir pablukintomis akimis.

— Ką reiškia kretinas?

— Tiesiogine prasme — protiškai atsilikęs žmogus.

Flora atsigręžė į miestelio vaikus, rėkaujančius ir zujančius apie motinas, kaip kirai — apie laivus.

— Tiksliai! — šūktelėjo jiems Flora.

Viena mama atsisuko. Beveik visus vakarus ji dirbdavo bare ir buvo pasiskyrusi misiją beatodairišku linksmumu nuolat kelti miestelėnų dvasią.

— Iki rytojaus, ponia Bi! Nevėluokit!

Ir visos kaltai sukikeno.

— Ką ji nori pasakyti? — paklausė Flora, žiūrėdama jai įkandin.

— Paprastai aš vėluoju pasitikti autobusą. Turiu bėgti. Jos mato, kaip aš atbėgu. Tik tiek.

— Tiesą sakant, — tarė Flora, pasilenkdama paimti savo nešulių, — man atrodo, kad tai nepakenčiama.

— Šiandien taip ir svaidaisi naujais skambiais žodžiais...

— Anglų, — tarstelėjo Flora. — Reikėjo iš laikraščio išrinkti šešis naujus žodžius. Per anglų dirbam tik su laikraščiu. — Ji patylėjo. — Aš radau „meteorizmą“. Jis reiškia raugėti — ir dar kai ką.

— Persti, — užbaigė Ana. Vudberou pradžios mokykla, stropiai ir beatodairiškai mėgdžiodama pseudoaristokratiškumą, puoselėjo didžiausias vulgarybes, baigiančias užgožti natūralų Floros žodyną.

— Taip, — nusuko akis Flora.

Ana pasilenkusi nukabino jai nuo pirštų porą maišelių.

— Paskubėkim, arbata. Lyt pradeda.

Piktas vėjūkštis išdykėliškai barškino netoliese stovinčią šiukšlių dėžę ir ritinėjo standžius pakelius. Drėgnais šuorais puolė Anos ir Floros veidus, mergaitės akinius aptaškė lietaus lašeliais. Motinų su vaikais nebesimatė, tik tarp municipalinių namų, pastatytų ant pakilumėlės už aikštės, dar pasigirsdavo koks cyptelėjimas, daugiau niekur nė gyvos dvasios — ir nebus, kol temstant nepradės grįžt iš darbo vyrai.

— Kodėl, — prabilo Flora negyvu ir beviltišku balsu, kaip žmogus, veltui kartojantis tą patį opų klausimą, — kodėl mokykla turi būti tokia siaubinga?

Loksfordo bažnyčia buvo statyta viduramžiais, turėjo keturkampį bokštą ir normaniško stiliaus timpaną pietinių durų frontone, vaizduojančiame Pragaro kančias. Senieji Loksfordo pastoriaus namai buvo karaliaus Jurgio epochos, sumūryti iš tokių pat šviesių akmenų kaip ir bažnyčia, jie stovėjo už didingų dvivėrių vartų, kurių stulpai puikavosi naujais akmeniniais ereliais. Naujieji buvo raudonų plytų ir statyti septintame dešimtmetyje. Pasak Anos Bauveri motinos, jie skleidė ramų autobusų stotelės žavesį.

Juos gelbėjo aplinka. Buvo pastatyti bažnyčios žemėje čia pat už maldos namų: į juos palei šventoriaus sieną vedė siauras keliukas, atskiriantis nuo miestuko kelio ir kitų namų. Jo priešakiniai langai išėjo į bažnyčią, užpakaliniai — į laukus su žaliomis švelniai banguojančiomis kalvomis, tolimiausios viršuje it rašalo dėmė juodavo žemas jaunuolynas. Kai Piteris su Ana atvyko tartis dėl vietos, Ana godžiai žvelgė į tas kalvas, nematydama nei ankštos virtuvės, nei nevykusių proporcijų svetainės, ir ragino Piterį sutikti.

— Oi, būtinai, — maldavo ji. — Būk geras, apsiimk.

Jis abejojo. Abejojo dėl to, kad bus vienas penkioms parapijoms, — nors svajojo apie bendrą darbą su kitais, — o dar labiau abejojo dėl paties pastoriavimo provincijos užkampyje. Ką jam... Kaip jam...

— Kol tu lauki, kad Dievas tau parašytų atsakymą didžiosiomis raidėmis, — galų gale ėmė šaukti Ana, pristigusi net menkiausios diplomatijos, — aš nuspręsiu už abu. Mes keliamės į Loksfordą.

Į Loksfordą. Loksfordą su Kvindeilu, Čerč Endu, Nju Endu ir Snedu. Šešerius metus atpylus Birmingemo vargšų kvartalų parapijoje, mąstė Ana, be galo norisi, kad durų nebeapgultų skurdžiai ir užpakalinis kiemelis būtų pilnas sliekų, o ne panaudotų švirkštų ir prezervatyvų. Šešeri metai! Šešerius metus Šarlotė ir Lukas miegojo kambaryje, kurio langai buvo aptraukti vieliniu tinklu kaip vištidėje, o namų signalizacija prilygo Alkatrazo kalėjimui — viskas tam, kad neprasiskverbtų landūs parapijiečiai. Flora buvo pradėta vos tik atsidūrus Loksforde, tiesiog iš palengvėjimo. Anai atrodė, jog reikėtų tuoj gimdyti kitą vaikelį, kuris palaikytų Florai kompaniją, bet pajuto lygiai taip pat nebenorinti, kaip kitados norėjo.

Eidama keliuku palei šventoriaus mūrą, Ana paklausė:

— Kas atsitiko Merei? Maniau, kad ji — tavo draugė.

— Išvažiavo į Vokietiją, — atsakė Flora, sustodama pasižiūrėti sienos, jau aplipusios minkštomis pavasarinių samanų pagalvėlėmis. — Su tėvu. Jis — kapralas.

Pusę Floros mokyklos sudarė karininkų vaikai. Pagyvendavo bazėse, kurių buvo pilna aplinkui, ir išnykdavo. Flora jiems pavydėjo, nes viską, ko ji taip troško, jie galėdavo pigiai įsigyti karinės prekybos parduotuvėse. Turėti pinigų jiems buvo savaime suprantamais dalykas. Florai, pripratusiai prie namų, kur sunkiai suduriami galai, atrodė kitaip.

Ji padėjo maišelį ir nukėlė žalią samanų kupolą.

— Žiūrėk...

Flora visad buvo gaišlė. Mažutę vedžiotis būdavo nežmoniškas kantrybės išbandymas, nes ji tūpdavo prie kiekvienos balutės, iš lėto šakaliuku maišydavo vandenį, rinkdavo akmenėlius, rūpestingai nušluostydavo nuo jų žemes ir kaip kokias brangenybes kišdavo į kišenaites, jau ir taip plyštančias nuo jų. Jei norėdavai padėti ar paskubinti, imdavo piktai bliauti.

— Jau įsilijo, — priminė Ana.

Reikia pavalgydinti Florą, pakurti svetainėje židinį, išvalyti valgomąjį prieš parapijos tarybos susirinkimą ir pataisyti kokią nors vakarienę. O kur dar vertimas? Ana vertė į anglų kalbą vokiečių ir prancūzų techninę literatūrą, jai mokėdavo nuo puslapių. Nykus, bet naminis, niekam neužkliūvantis darbas. Piteris įsitikino: jo penki bažnytkaimiai nenorės, kad žmona dirbtų.

— Pamatysite, — užjaučiamai įspėjo pulkininkas Ričardsonas iš Kvindeilo dvaro, — kaip visi piktinsis. Ne bet kaip. Ypač tie, kurie nevaikšto į bažnyčią.

Anai Piteris šito nesakė. Kam? Ji būtų tik nusijuokusi. Dėl savo įgimto gyvumo, ypatingo žavesio jai pernelyg dažnai pasirodydavo, jog žmones galima priversti, kad mąstytų taip kaip ji, ir rezultatai būdavo apgailėtini. Bent jau Piteriui būdavo apgailėtini — ir bus tokie, jei Ana bandys perkalbėti pulkininką Ričardsoną pastorienių įsidarbinimo klausimu. Taigi, norėdamas šito išvengti, Piteris tik pasakė kol kas pageidaująs, kad ji ir toliau darbuotųsi patyliukais. Birmingeme ji tris rytus per savaitę turėjo pamokų kalbų mokykloje, mokykloje su lopšeliu, kuriai vadovavo išsilavinusi belgė, tą lopšelį lankė ir Šarlotė su Luku.

— Juk mokytojauti — labai tylus darbas, argi ne? — pasakė ji Piteriui.

— Ne. Pernelyg matomas.

Loksforde jie buvo išgyvenę pusę metų. Ji buvo nėščia, laiminga ir dar neatsigėrėjusi kalvomis. Tada laikraštyje išvydo skelbimą, kad reikia techninės literatūros vertėjų. Išmokti specialų žodyną buvo lengva, lengva ir nuobodu. Kaip keista, kartais pagalvodavo, šitaip išmanyti visą tą inžinerinį trijų kalbų klodą ir vis tiek nesugebėti be instrukcijos pakeisti virdulio kištuko. Norėdama uždirbti plika akimi nors kiek įžiūrimą sumelę, per savaitę turėdavo išversti penkiasdešimt puslapių, — katorga, į kurią ji stengėsi žiūrėti kaip į neišvengiamą dalyką: juk kasdien reikia valytis dantis ir plauti virtuvėje grindis... Jau dešimt metų šitaip, dešimt metų po pustrečio tūkstančio puslapių per metus. Geriausia apie tai negalvoti, nes gali trūkti kantrybė ir tada padarys taip, kaip vieną kartą jau padarė, — paleido į Piterį dubenį su obuoliais. Nepataikė, dubuo sudužo. Baltai mėlynos keramikos, jį Piterio motina Kitė buvo parsivežusi iš pietų Ispanijos, kur su drauge atostogavo. Obuoliai pažiro po visas kertes, susidaužė ir aplipo dulkių pūkeliais. Vieną ji rado tik po kelių mėnesių — po daržovių lentyna, susitraukusį, riešuto didumo, parudavusį ir kvepiantį sidru.

— Kur tėtis? — paklausė Flora, atsargiai dėdama virtuvėje ant stalo parsineštąją samanų kepurę.

— Išvažiavo pas vyskupą.

— Oho, — tarstelėjo Flora. Ji paspaudė samanas ir žiūrėjo, kaip iš jų bėga purvinas vanduo. — O ko?

— Net ir nežinau, — raikydama duoną, pamelavo Ana.

Vyskupas sykį lankėsi Vudberou pradžios mokykloje. Flora klasėje neprotingai pasigyrė žinanti, kad jis bus violetine sutana, didžiuliu kryžių ant krūtinės ir stambia kaip vabalas žiedo akimi. Tačiau atvažiavo apsivilkęs tamsiu kostiumu ir juodais marškiniais kunigiška apykakle; rankas jis laikė susinėręs, tad niekas taip ir neįžiūrėjo, ar mūvi žiedą, ir dar tokį kaip vabalas. Flora tą dieną buvo pažeminta ir nuo to karto vyskupui jaučia antipatiją.

— Ar nori sumuštinių su sūriu?

— Iš tikrųjų norėčiau, — nieko nesitikėdama pasakė Flora, — su šokoladiniu kremu.

Pažinusi žaidimą, Ana laukė.

— Arba su vyšnių džemu. Arba su šveicarišku džemu.

Tyla.

— Arba su rūkyta lašiša, — sugalvojo Flora, niekad tokio daikto neragavusi.

— Arba su sūriu.

— Puiku, — nusileido Flora. — Su sūriu.

— Prašom su sūriu. Nesuprantu, kodėl darau tą sumuštinį? Kodėl pati negali?

Flora atkišo rankas ir apatinę lūpą.

— Neturiu supratimo.

— Flora, — paklausė Ana, — ar užduota namų darbų?

Flora užsikišo ausis ir ėmė šokinėti po virtuvę.

— Nutilk, nutilk, nutilk...

Ana vėl laukė. Su neviltim ir gailesčiu žiūrėjo į Florą. Šarlotei ir Lukui mokykloje ėjosi kuo puikiausiai, jie turėjo draugų ir be mažiausio vargo spėjo su visomis paauglių madomis ir pomėgių šuorais. Šarlotė įstojo į universitetą, Lukas mokėsi šeštoje privačios mokyklos klasėje. Flora kitokia. Už abudu protingesnė, tačiau prastesnės atminties, jautresnė. Kartais sakydavo apie mokyklą: „Aš nemoku šnekėtis su žmonėmis“, ir tai buvo tiesa. Kažkoks nelemtas Floros užsispyrimas neleisdavo jai suprasti, ką negerai sako. Šitas padūkęs šokinėjimas, nuo kurio jos stori, tiesūs ir tamsūs plaukai — Anos plaukai — kilnojosi lyg šuns ausys, tebuvo nevilties išraiška, rodanti, ką ji jaučia, kai užsimenama apie mokyklą, apie pasaulį, kuriame ji pasmerkta jaustis keistuole.

Ana padėjo sumuštinį į lėkštę, lėkštę pastatė ant stalo, šalia samanų.

— Aš pamiršau fleitą, — staiga sustojusi pranešė Flora.

— Argi taip svarbu?

— Svarbu! — pakėlė balsą Flora. — Rytoj pamoka, turiu ruoštis...

Suskambo telefonas.

— Labai gaila, — pasakė Ana į ragelį, — bet pono Bauverio šiuo metu nėra. Šeštą turi grįžti. Gal galėtumėt... O, suprantu. Tikrai žadėjo užeiti? Gerai, aš jam pasakysiu. Ponia Sims, Nju Endo septyni.

Ji padėjo ragelį.

— Tėtis, matyt, pamiršo aplankyti poną Simsą Vudberou ligoninėje.

Vėl sučirškė telefonas.

— Ne, ponas Bauveris dar negrįžęs, — paaiškino Ana.

— Fleita, mano fleiiita... — zyzė Flora.

— Sutuoktuvės gegužę? Bijau, kad jis pasiėmęs darbo kalendorių. Ar galite vėliau paskambinti? Prieš pusę aštuonių, paskui jam posėdis. Ne, — tarė Ana, — jam nesvarbu, kad nevaikštote į bažnyčią.

— Ir dar kaip svarbu, — suburbėjo padėjusi ragelį. — Bet nieko negalės padaryti.

— Mano fleita...

— Flora, — Ana nubraukė jai nuo kaktos plaukus, — aš tau niekuo negaliu padėti. Automobilį turi tėtis. O dabar man reikia dirbti.

Flora nusigręžė ir kniubo ant stalo, vos nepataikydama į lėkštę su sviestainiu.

— Pasaulio galas. Nepakenčiama.

Ji paspyrė vieną iš savo maišelių. Lėtai lėtai išsiskyrė šonas ir ant grindų gražiausiai išslydo fleita.

Ana padirbėjo miegamajame, prie nedidelio rytietiško stalelio, dovanoto motinos: ji buvo senosios mokyklos aktorė, mėgstanti plačius mostus. Stalelis bambukinis, skaisčiai raudonai nulakuotas, viršus išdažytas paauksuotais bijūnais. Jis kažkokiu būdu išlaikė krūvą knygų ir rašomąją mašinėlę, kurią atidavė viena parapijietė, dirbanti kažkokiame sostinės laikraštyje, dievagodamasi, kad tas daiktas jai absoliučiai nebereikalingas. „Iškišit per labdaros mugę“, — pasakė ji Anai stengdamasi, kad šiai būtų lengviau paimti.

— Aš esu išdidi, — tarė Ana, — bet neveidmainiauju. Tikrai be galo jums dėkui.

Mašinėlė buvo elektrinė. Iš jos lįsdavo lygiai, dailiai prirašyti lapai, jos leidėjams daug labiau patinkantys už anksčiau turėtos senutės portatyvinės triūsą. Ji atsisėdo ir pasižiūrėjo į rytą išspausdintą pusę puslapio. Ėmė galvot apie Piterį. Jau išėjo iš vyskupo namų, skuba per gatvę prie automobilio, jau žino, kas jųdviejų laukia. Pažvelgė pro langą, pamatė rudą arimą, toliau gluosnių juostą, nutįsusią paupiu, ir žalias kalvas, jau nusėtas avių taškeliais. Po mėnesio, pamanė, jau po mėnesio galbūt žiūrėsiu į kitonišką peizažą. Dar daugiau — galbūt niekada nebereikės matyti vokiško teksto, nebent paskaityti valgiaraštį kokiame nors restorane prie Reino, kur abu galėtų nuvažiuoti tikrų atostogų, kaip kiti žmonės daro, užuot nuomoję priplėkusias trobas ir fanerinius vasarnamius iš žmonių, kuriems paskui dar turi jaustis beprotiškai dėkingas. Ji pakėlė akis į lubas, kur blausavo ratilas, primenantis, kad maždaug prieš penkiolika mėnesių sprogo vamzdis. Viršum tų lubų, viršum stogo gyvena Dievas, visagalis, visur esantis Dievas. „Pabandytum pragyventi iš devynių tūkstančių per metus“, — mintyse tarė Jam ir atsidususi palinko prie mašinėlės. Suskambo telefonas.

Lukas Bauveris praganė paskutinį autobusą iš Vudberou į Loksfordą, todėl susistabdė pravažiuojantį automobilį. Taip būdavo beveik kiekvieną vakarą, ir jam pradėjo atrodyti, jog šitoks keliavimo būdas paprastesnis ir daug įdomesnis, juolab kad dėl jo išvaizdos, vadovėlių naštos ir liesumo žmonės mielai sustodavo. Daugiausia vietiniai, dažnai vyrai iš aplinkinių gyvenviečių, dirbantys Vudberou. Tik vieną kartą pereitą rudenį viena kelionė nenusisekė: gražiai apsirengęs vyriškis „Mersedesu“ norėjo jį vežtis tolyn, į Devoną, uždėjęs jam ranką aukštai ant šlaunies, siūlė vakarienę ir nakvynę viešbutyje ir išvis atrodė pavojingas. Lukas, garsėjąs savitvarda, supanikavo. Išgirdo save sucypiant seniai išaugtu ikimutaciniu balseliu: „Atsargiau, mano tėtis — pastorius!“ Automobilis sustojo, vyras jį iškeikė baisiausiais žodžiais, vėliau Lukas gailėjosi neįsiminęs kai kurių frazių, ir štai pamatė, kad drebėdamas stovi patamsyje per mylią nuo Snedo. Turėjo kaustyti pėsčias — pusketvirtos mylios, laimei, tėvų namie nebuvo, išvykę į kažkokią vakarienę, Florą globojo Triša Pardou, padedanti krautuvėje. Triša niekad nieko neklausdavo, tik ramiai informuodavo. Tą vakarą pasakė: „Jei būtum pasukęs Kvindeilo keliu, būtum nepraėjęs, apsemtas nuo Brajerių sodybos iki senojo vandentiekio bokšto, vandens gylis trys pėdos, sprogo trasa“. Lukas tik tarstelėjo „Aaa...“ ir puolė į virtuvę siaubti šaldytuvo.

Šįvakar jį pavežė Maikas Vinsonas, jis dirbo Vudberou elektriku kažkokioje firmoje ir buvo Loksfordo kriketo komandos kapitonas. Jis su žmona taip atnaujino savo namuką šalia miestelio aikštės, kad jo pirminį paprastumą visiškai sunaikino pseudoistorinio „Pasidaryk pats“ lygio stiliaus orgija. Maikas Vinsonas gerbė bažnyčią. Niekad nepraverdavo jos durų, bet manė, jog tai derama sutuoktuvių, krikštynų ir laidotuvių iškilmių vieta, ir visad būdavo pasirengęs apšviesti kalėdini parapijos vaidinimą, blausią prožektoriaus akį nukreipdamas į Mergelę Mariją. Kai parveždavo namo Luką Bauverį, atsainiai tardavo žmonai: „Mielas vaikinukas. Gražios manieros“. Eidavo gulti patenkintas, kad pavežėjo pastoriaus sūnų.

— Aš beviltiškas. Amžinai pavėluoju į autobusą, — pasakė Lukas.

— Greit jau pats važinėsi, — paguodė Maikas. — Nuosavu automobiliu, ir visa kita. Bus kitoniškas gyvenimas.

— Aha, — liūdnai pritarė Lukas. Važiuoti jis moka, bet kursams nėra pinigų, ką jau kalbėt apie nuosavą automobili! Netgi šeimos automobilis kažkokiu būdu skolintas. Vairavimo egzaminų pareiškimo blankas neužpildytas tebesivoliojo ant jo stalo nuo septyniolikto gimtadienio. Ana žadėjo apmokėti kursus — kai jie sužinosią. Ką sužinosią? „Luktelėk, — nusišypsojo ji. — Nebeilgai“.

— Ir ką veiksi gyvenime? — paklausė Maikas. — Pastoriausi kaip tėtis?

Lukas vos neleptelėjo: „Nė už ką!“, bet susilaikė.

— Noriu studijuoti meną.

Maikas bandė tai įsivaizduoti — nepavyko.

— Scenos apipavidalinimą, — bandė padėti jam Lukas. — Teatro scenografiją.

Maikas linktelėjo. Jam trūko žodžių, kad galėtų duoti deramus klausimus. „Mielas vaikinukas, — vėliau pasakys Šeilai, — ir meniškas. Teatru domisi“. Šeila mėgsta teatrą. Kai ją susitiko atostogaudamas Bornmute, ji veržėsi vaidinti mėgėjų teatre. Bet pasirinko jį. Jam visai nepatiko mintis, kad ji galėtų bučiuoti kitus vyrus, nors ir „Šou laive“.

— Tėvas pritaria?

— Aš manau, — atsakė Lukas.

— O mama? — kuo atsainiau paklausė Maikas. Jo nuomone, — grynai asmenine nuomone, apie kurią neprasitardavo nei Šeilai, nei vyrams „Karietos ir arklių“ bare Kvindeile, — Ana Bauveri, na, ne šiaip sau. Ne tik graži pažiūrėti, bet kažkas daugiau, kažkas...

— Ji baisiausiai už.

Maikas suvarė krūvon pakrikusias mintis.

— Seniai jau čia...

— Taip, nuo septynerių metų.

— O kaip, — staiga susidomėjo Maikas, — kaip dvasininkams būna? Ar jie kopia laiptais?

— Kaip suprast?

— Aš kalbu apie paaukštinimą. Kaip tavo tėtis toliau kils?

— Jis yra diakonas, taigi, matyt, gali tapti arkidiakonu.

Maikas pliaukštelėjo per vairą.

— Pamatysi, kada nors bus vyskupas! Kaip sakai?

— Nežinau, — tarstelėjo Lukas. Visa siela buvo taip pasinėręs į svajones palikti Loksfordą, jog net išsigando minties, kad ir tėvas gali turėti tokią svajonę. — Jis ir čia laimingas, — atkakliai tarė Lukas. Norėjo, kad tėvai liktų Loksforde, išvažiuotų tik jis. Norėjo, kad jie būtų ten, kur jis juos galėtų lengvai įsivaizduoti.

Tamsioje gyvatvorėje šmėstelėjo Loksfordo ženklas.

— Gražus miesteliukas, — tarė Maikas Vinsonas. — Tiesiog nuostabus. Aš užaugau Harlesdene. Laimingas, kad gyveni čia nuo mažų dienų.

Jis paslaugiai nuvažiavo iki pat galo aikštės ir išleido Luką prie bažnyčios.

— Dėkui, jūs tikrai labai geras, — vikriai išlipdamas pasakė Lukas.

Įsuko keliukan. Visi pastoriaus namų langai švietė. Tėvo negali būt namie, nes būtų išjungęs pusę šviesų. Dažną vakarą tėvai tartum sekiodavo paskui vienas kitą: motina įjungdavo, tėvas išjungdavo. „Tai juk vienintelė mūsų prabanga“, — sakydavo mama, o tėvas nežiūrėdamas į ją atšaudavo: „Ne, tik žmonių piktinimas“. Kadangi tėvo aiškiai nėra namie, pamanė Lukas, reikia pasistengt suminkštinti motiną dėl vasaros planų.

Ji buvo virtuvėje. Apsivilkusi platėliausią raudoną sijoną, pasisiūtą iš užuolaidų, kažkieno atiduotų labdarai, ir juodą golfą, plaukus susirišusi indišku šalikėliu, kurį Lukas jai dovanojo per Kalėdas. Ji pjaustė svogūnus. Šalia, atrėmusi gaidas į pieno butelį, fleita savo nykius pratimus iš lėto ūbavo Flora.

Ana nustojo pjaustyti ir atsuko Lukui skruostą, šlapią nuo svogūno išspaustų ašarų.

— Vėl praleidai autobusą.

— O Maiko Vinsono — ne.

Lukas gnybtelėjo Florai. Ši sukvykė.

— Kur tėtis?

— Dar negrįžęs, — atsakė Ana.

Lukas padrėbė knygas ant stalo, viršutinės nuslydo kliudydamos butelį, tas apvirto ir Floros gaidas užpylė pienas. Ana nekreipė dėmesio. Susėmė delnais svogūnus ir sumetė į keptuvę. Virtuviniu rankšluosčiu Lukas nerangiai mėgino sušluostyti pieno klaną. Flora stovėjo nejudėdama, nebeišmanydama, ar žviegti, ar juoktis. Jos dilemą pagaliau išsprendė telefonas.

— Pakelk, — liepė Ana. — Aš verkiu nuo svogūno. Pasakyk, tėtis dar negrįžęs. Sakyk, kad skambintų po devynių, kai baigsis posėdis.

— Sakyk, kad daugiau neskambintų, — pasiūlė Lukas.

— Labas, ba, — smagiai atsiliepė Flora. — Ne, diena buvo nepakenčiama. Ne, nieko panašaus! Tikrai ne! Gerai, aš ją pakviesiu. — Ji su pasidygėjimu atkišo ragelį. — Ba sako, kad aš — mažoji tragedijos karalienė.

— Tai ne apsimetinėjimas, — tarė Ana motinai, paėmusi ragelį. — Ji nevaidina.

— Ar jis grįžęs? — sušnypštė Lora Marčent. — Ar Piteris grįžęs?

— Ne.

— Velnias. Lig tol neskambinau, maniau tikrai rasti. Kaip sakai, ar geras ženklas, kad jis taip ilgai negrįžta?

— Tiesiog nežinau.

— Oi, ūšim tokia proga! Galėsi atsiimt Florą iš tos baisios mokyklos ir atiduoti kokioms nors simpatiškoms vienuolėms.

— Šįvakar irgi ūšim, — tarė Ana. — Valgomajame parapijos tarybos posėdis. Sekretorė, dar tvarkiusi ir bažnyčios puošimo gėlėmis eilę, paknopstom atsistatydino, sakė, kad sekmadieninė mokykla neatsiklaususi užėmė kebas lentynas vazų spintoje, kuri stovi zakristijoje, taigi dabar turėsiu rašyti protokolą.

— Vargšiukė... Gal man atvažiuoti, užnešti jums bent kiek gryno oro ir didmiesčio pagedimo?

Ana patogiai atsirėmė į sieną.

— Gerai būtų.

— Kitą savaitgalį...

Lukas užmetė ant Floros gaidų murkšliną pašluostę.

— Ei, tėtis parvažiuoja!

— Piteris grįžo, — pasakė Ana. — Reikia eiti. Dar paskambinsiu.

— Taip, būtinai. Jam turėjo pasisekti. Antraip viskas šunim ant uodegos.

Ana padėjo ragelį ir ėmė laukti. Lukas su Flora taip pat laukė — prie stalo. Girdėjo, kaip Piteris užtrenkia dureles, nuleidžia cypiančias metalinio garažo duris ir ateina taku, grįstu betono plokštėmis, kurios kiaurus metus būdavo pavojingai apgliaumijusios saldžiais žalėsiais. Įžengė, uždarė duris ir tik tada atsigręžė. Visiškai nelaimingas.

— Atrodo... — tarė ir nutilo. — Atrodo, man nelemta būti Vudberou arkidiakonu. Paskirtas žmogus iš šiaurės, kažkoks Danielius Bairnas.

Antras skyrius

Klūpėdama Loksfordo bažnyčios pastoriaus šeimos suole, Ana stebėjo, kaip Piteris mikliai ruošiasi dalyti komuniją. Atrodė pavargęs, net įskaudintas: šitaip pavargę atrodo smulkaus sudėjimo žmonės, — tačiau ne tiek, kad pastebėtų kas nors iš parapijiečių. Ana buvo linkusi manyti, kad dauguma iš jų pastebėtų tik tai, jeigu jis atrodytų nepakenčiamai gerai ir būtų galima įtariai pašnibždėti: „Pastorius taip puikiai atrodo, ar tik nebus ko sumanęs?“ Šiaip jie neketino žiūrėti į Piterį kaip į žmogų, tik kaip į pastorių, padarą, iš kurio reikalaujama tokių paskatų ir elgesio, kokių nesitikima iš savęs. Viena didelė Anos draugė, Vudberou dekanė, sakė, kad kaimo vietovių parapijos visos tokios. „Miestai daug atlaidesni. Bažnytkaimius suluošino žmonės, negalintys leisti, kad kas nuplėštų skraistę nuo jų fantazijų apie idilišką senatvę“.

Vargšas Piteris. Jei kas ką ir suluošino, tai nusivylimas — Piterį. Per teis tris dienas nuo apsilankymo pas vyskupą jis beveik nešnekėjo graužiamas kartėlio dėl sudužusių vilčių. Gulėdavo nemiegodamas šalia Anos lovoje, kuri dvidešimt metų atrodė siauroka, virte virdamas ir sykiu tarsi paralyžiuotas nuoskaudos. Vyskupas pasiūlė pakeisti parapiją, gal kuriam laikui duoti padėjėją. Ne, jis nepasakė: „Žinai ką, Piteri, tu netinki būti arkidiakonu“, bet aiškino, jog reikalingas žmogus iš kitos vyskupijos, turįs ekumeninio darbo mieste patirties, ne naujokas ganytojiškos globos srityje. Pliurpalai, viskas pliurpalai. Piteris gulėjo patamsyje pilnas neapykantos vyskupui. Ji buvo vienintelė šiokia tokia paguoda. Paskambino dabartiniam Vudberou arkidiakonui, geram savo draugui, draugui, kuris iš tikrųjų pasiūlė ir rėmė jo kandidatūrą, tas pasakė neįsivaizduojąs, kodėl Piterio nepaskyrė. Jam esą taip gaila, taip gaila. Tačiau jis paaukštinamas Rytų Anglijos vyskupu koadjutoriumi, jo gailestis ir parama netrukus iškeliaus su juo.

— Aš niekur nesikelsiu, — pasakė Piteris vyskupui. — Nepaliksiu Loksfordo.

Vyskupas laukė.

— Vis dėlto esu dekanas, — atšovė Piteris.

— Iš tiesų.

Piteris apžvelgė vyskupo kabinetą: visos sienos užmūrytos knygomis. Mokslininkas, matot, su pikta panieka pagalvojo. Mokslininkas! Net nė karto neturėjęs parapijos.

Vyskupas, atspėjęs Piterio mintis, būtų mielai jį apkabinęs ir pasakęs: „Negaliu tavęs padaryti arkidiakonu, nes tau stinga sumanumo ir patirties, bet esi geras pastorius, stropus pastorius, ir man liūdna, kad turiu tave apvilti“. Vietoj to jis švelniai tarė:

— Kai viską apgalvosite, ateikite pas mane, jei norėsite pakeisti parapiją.

— Nenorėsiu, — atsakė Piteris.

Vyskupienė jį išlydėjo kaip kokį ligonį. Jis taip ir matė, kaip jie užkaičia virdulį ir sako: „O varge, koks nemalonus reikalas, laimė, kad pasibaigė“. Jie tikrai užkaitė virdulį, bet vyskupas vėl nukėlė jį nuo ugnies ir pareiškė, jog jam labiau norisi išgerti ko stipresnio, — oi, tas vargšas žmogus; žmona pridūrė:

— Ir vargšė jo žmona.

— Būtų gavęs dukart didesnį atlyginimą, — tarė vyskupas, graudžiai žiūrėdamas į džino likučius butelyje.

— Gana, — pasakė žmona. — Kiek jam metų?

— Keturiasdešimt penkeri.

— Ir viskas, jokių perspektyvų?

— Manau, ne.

— Turėsi pasidalint su manim džinu, bet nuo jo dar labiau norėsiu verkti.

Ana neverkė. Per daug skaudu, kad verktum. Atrodo, Lukas verkė ir Šarlotė, paskambinusi iš Edinburgo. Piteris manė, kad Ana turėjo nieko vaikams nesakyti, tačiau ji, kaip dažnai jam kartodavo, buvo ne tokia motina. Tikėjosi, kad Piteriui ji irgi davė progą paverkti, bet jis ja nepasinaudojo. Flora žliumbė pati nežinodama ko, tik numanydama, kad atsitiko kažkas lemtinga. Ravėdama savo gražų daržiuką, Ana tėškė Dievui:

— Manau, kad tu bjaurus.

Dabar, klūpėdama ant vienos iš pagalvėlių, Moterų instituto išsiuvinėtų jubiliejiniais metais, nebuvo linkusi keisti nuomonės. Žiūrėjo Piteriui į nugarą — pastebėjo, kad šią savaitę nekaip išlyginusi kamžą, ir ponia Dansteibl, tarnaujanti katedroje bažnytinių rūbų tvarkytoja, tačiau gyvenanti Loksforde, šitai įsidėmės ir visiems apskelbs, — ir mąstė, kuo jis dabar taps. Ne karjeros požiūriu, nes širdį slegianti švininė našta aiškiai sakė, kad nuo šiolei jo karjerą sudaro Loksfordas, Kvindeilas, Čerč Endas, Nju Endas ir Snedas, kol nuo jų jį išvaduos Paskutinio teismo trimitai, — bet kaip žmogus. Jis neišvengiamai pasikeis. Pamažu susigerdamas, nusivylimas paliks randus ir opas, išdegins sielą. Kaip galima šitaip elgtis, kaltino Ana Dievą, šitaip elgtis su žmogumi, kuris tau tarnauja? Dievas tylėjo. Nusišalino. Ana vėl pažiūrėjo į Piterį ir kaltai sušnibždėjo sau:

— Ar pasidarys dar nesukalbamesnis?

Įdomu, ar pašaliniam žmogui iš pirmo žvilgsnio matyti, koks sunkus Piterio būdas. Ar pašalinis žmogus, žvelgdamas į Piterį, šiuo metu savo lygiu maloniu balsu skaitantį atitinkamą maldą, gali pastebėti, kad visai negiliai, iškart po oda kaip ir kraujas, jam įsiėdęs apmaudas, nes gyvenimas pasirodė ne toks, kokio jis tikėjosi? Ana kai kada pagalvodavo, ar Piteris nepraradęs tikėjimo. Ji pati abejojo, ar išvis jį kada nors turėjusi, tačiau vis tiek retsykiais su džiaugsmu pajusdavo žinanti, kas tai yra. Mėgino šią intuityvią akimirkos nuojautą paaiškinti Piteriui, bet jis pasakė: „Manau, jog painioji tikėjimą su jausmais“, ir ji daugiau nebebandė. Piteris pamažu pradėjo bijoti jausmų: laikė juos chaotišku balastu, kuris žmogų gali įvilioti į pragaištingą užsimiršimo labirintą. Kartą jaudinančio patiklumo valandėlę Anai prisipažino: „Žinai, kokia mano bėda? Esu tik pakankamai protingas, daugiau nieko“.

Kai tik susipažino, šis ribotumas Anai buvo patraukliausias. Vienturtė, kurios tėvų klaikus ekscentriškumas pašaliniams atrodė paprasčiausiai žavingas, — o, kokia laimė, vaikystėje galvodavo Ana, kokia laimė būti pašalinei! — universitete ji rinkosi pabrėžtinai normalius draugus. Net jos nuobodus kambarys bendrabutyje, bent pirmais metais, turėjo savotiško žavesio. Tikrovė banalybės pavidalu Anai buvo itin brangi, ženklino kelią iš košmaro į bundančio pasaulio racionalumą. Tokia perdėta reakcija negalėjo ilgai trukti, tačiau kol Anai ji nebuvo praėjusi, kol dar mėgo tvarkingus megztukus, reguliariai dirbti bibliotekoje ir maitintis valgykloje, ėmė ir susipažino su Piteriu Bauveriu.

Jai patiko jo vardas. Patiko ramumas, akademiška išvaizda, liesos rankos, kyšančios iš milžiniško megztinio, numegzto motinos, kuri, suprato Ana, jį aiškiai norėjo matyti šešių pėdų vyru iš stuomens ir iš liemens. Jis studijavo teologiją, dalyką, kuris Anai atrodė ir paslaptingas, ir be galo sudėtingas. Taip pat buvo vienturtis, motina našlė: tėvas mirė vėžiu, kai Piteriui buvo septyneri. Ponas Bauveris dirbo advokatu, tačiau norėjo būti pastoriumi, net ketino juo tapti, bet sukliudė vėžys. Motina buvo vardu Kitė. Anai jis parodė jos nuotraukų. Kitė Bauveri buvo panaši į guvią bolonę: žvitrios viltingos akys kaip sagos, žibančios iš po garbanėlių kupetos. „Tėvas ją dievino“, — pasakė Piteris.

Labai greitai jis parodė, kad yra pasiryžęs dievinti Aną. Jai tat visai patiko — ir dėl to, kad nuostabu turėti savo žmogų, žmogų, su kuriuo galima pasišnekėti. Vienas iš Piterio privalumų buvo jo gebėjimas klausytis. Anajam išsipasakojo savo vaikystę, apie namus Vakarų Kensingtone, panašius į didžiulį sujauktą teatro dekoracijų sandėlį, pradvisusį pudra, katėmis, senomis peleninėmis, kur svetainėje ant sofos gulėjo penkių pėdų gipsinė kažkokios šventosios statula, kurią prieš trejus metus juokais atvilko ir padėjo vienas iš motinos meilužių, paskui ji taip ir užsiliko. Tas pats meilužis iš stručio plunksnų padarė palmes ir per visus keturis aukštus pririšo ant kiekvienos baliustros. Tos plunksnos net nulinkusios nuo dulkių, bet irgi niekad nebus nuimtos, aiškino Ana. Piteris tarė:

— Mano mama niekada neturėjo meilužio. Manau, vyrai jai neberūpi. Manau, kad tėvas jai buvo ir liks vienintelis vyras.

— Tačiau tavo tėvas nebuvo žydras, — tarė Ana.

— O tavo? — Piteris lėtai padėjo kavos puodelį.

— Taip, — garsiai, pilna gėdos ir kažkokio keisto išdidumo, atsakė Ana.

Piteris susimąstęs pažiūrėjo į ją.

— Kaip tuomet...

— Oi, jis gali ir su moterimis. Bet vyrai jam labiau patinka. Todėl namai visad pilni vyriškių. Vieni tėvui, kiti motinai. — Staiga ji suvokė savo padėties dramatiškumą. — Nesėdėk čia kaip pelėdos iškamša! — užriko ji ant Piterio. — Sakyk ką nors! Daryk ką nors!

Jis ją apkabino. Ir pabučiavo. Po to nuvilko jos megztinį ir savo švarką, tada likusius drabužius, ir jiedu mylėjosi ant bendrabučio lovos, apklotos namuose austa lovatiese. Ana jam nesakė, jog nėra nekalta, kad jau gulėjusi su dviem vyrais iš Vakarų Kensingtono ir net, kai turėjo septyniolika metų, buvo linkusi manyti, kad vieną iš jų įsimylėjusi. Jai patiko lygi, švari Piterio oda, vaikiškai kvepiantys plaukai ir tai, kaip nusiėmęs akinius, žiūrėjo į ją savo didžiulėmis akimis.

— Aš tavim rūpinsiuos, — prižadėjo Anai Piteris Bauveris. — Ir viską darysime kartu.

Jis susupo ją į lovatiesę ir išvirė kavos.

— O kokia šventoji guli ant sofos jūsų svetainėje? — paklausė jis. Jo klausimas Aną prajuokino, išsklaidė kartėlį ir galutinai nulėmė jo asistavimo sėkmę.

Anos motiną jį pamilo. Elgėsi su juo kaip su išbadėjusiu originalu, švelniai kvaksėdama tupinėdavo apie jį, kaišiodavo visokius gardžius kąsnelius: tai krabo kojytę, tai šokoladinį triufelį, prašydavo pakalbėt apie Dievą ar Dangų, ar nuodėmę, pasikliaudavo juo kaip nuodėmklausiu, bandydavo rengti kaip kardinolą, rodydavo jį savo draugams ir draugėms. Anos nuostabai, jis neprieštaraudavo. Džiaugsmo irgi nerodydavo, bet geraširdiškai viską pakęsdavo, tik paspurdėdavo prašomas persirengti kardinolu. Jis netgi rodydavo tylią drąsą.

— Sakyk, — reikalaudavo Lora Marčent, — nagi, sakyk, dvasiškas tėveli. Sakyk, jog tai kokčiausi namai visame krikščioniškame pasaulyje. Nesėdėk taip ir nespinduliuok į mane savo minčių. Sakyk garsiai!

— Jie tokie koktūs, — ramiai tarė Piteris, — jog aš verčiau čia nevalgysiu, o kartais pagalvę net užkloju marškiniais.

Lora tiesiog susileido. Apkabino jį barškindama karoliais ir apyrankėmis. Tada jis lygiai su tokia pačia ramybe išvalė dalį virtuvės.

— Čia bus Anai ir man, — pasakė.

Anos tėvas, vidutiniškas aktorėlis, Piteriui pasiūlė:

— Tekėk už manęs. Tučtuojau tekėk. Tau tik ir būti žmona.

Piterio dėka Ana pirmą sykį pamilo namus. Visą gyvenimą kankinusios pamėklės virto juokingais žaislais; ilgėliausias vaidybos ir manieringo netradicinio elgesio tunelis baigėsi, jo gale nušvito šviesa, bendro gyvenimo su Piteriu šviesa. Ji neabejojo, kad jo tikėjimas bus užkrečiamas; kaip kartu su kūdikiu kančiose gimsta ir motinos meilė, taip iš santuokos gims ir jos tikėjimas. Busimoji anyta susirūpinusi pažiūrėjo į ją ir paklausė:

— Ar tikrai susidorosi su Dievu? Supranti, jis reikalauja visos darbo dienos.

— O taip, — nieko nesuprasdama atsakė Ana.

— Tau geriau žinoti, — tarė Kitė Bauveri, dėdama į vazą gėles. — Tokia protinga mergaitė, žinai, ko nori. Tačiau, tarp mūsų kalbant, abejoju, ar būčiau atlaikiusi. Turiu galvoje Dievą. Gal tikra palaima... — Ji nebaigė sakyti. — Na, štai. Ėmiau ir nulaužiau leliją.

Lora ją vadino Kitikite. Anos tėvas — ponia Bovari. Ji nutūpė svetainėje šalia gulinčios šventosios.

— Matot, krūtinė kaip lenta, — pasakė Anos tėvas, rodydamas į šventąją ir siūlydamas ikrų skardinėlę nelygiai nupjautais kraštais ir valgomąjį šaukštą. — Vadinasi, bus šventoji Agota. Jai nupjovė krūtis... — Jis atkišo blizgančių ikrų pilną šaukštą. — ...nes atsisakė tenkinti gašlius vieno tokio Kvintiano norus. Valgykit, ponia Bovari, valgykit. — Jis apsilaižė.

— Atleiskite, bet ikrų aš nevalgau, — savo tyliu balseliu atsiprašė Kitė.

Marčentai su džiaugsmu priskyrė Kitę keistų, bet mielų žaisliukų kategorijai, kuriai jau priklausė jos sūnus. Kaip ir Piteris, Kitė neprieštaravo.

— Tavo mama, — sykį tarė ji Anai, — mano, jog labai gudriai padarei, kad mus susiradai.

— Ji visai nenori atrodyti globėjiška, — pasiskubino atsakyti Ana.

— Žinoma, ne! — nustebo Kitė. — Ji tokia gera.

Ana išpūtė akis.

— Ir drąsi, — pridūrė Kitė, išsitraukdama mezginį. Ėmė vynioti rausvus ir smėlinius siūlus. — Drąsi. Pati nesu drąsi, todėl visad pastebiu, jei kas turi šią savybę.

Dvi savaitės prieš sutuoktuves Anos tėvą Fulemo kelyje antrą valandą ryto partrenkė be šviesų važiavęs furgonas. Draugelis dar sugebėjo nutempt jį į Šv. Stepono ligoninę, ten jis po valandos ir mirė. Ana, nesusigaudydama, nei ką jaučia, nei ką norėtų jausti, nuvažiavo pas motiną, tikėdamasi rasti Lorą panašiai pasiklydusią tarp palengvėjimo ir skausmo, žiūrinčią į savo netektį kaip į progą sušvytėti dar vienu tragišku vaidmeniu.

Tačiau Lora liūdėjo, giliai ir tyliai liūdėjo. Sėdėdavo savo sujauktame, nuskurusiame, kitados tokiame prabangiame miegamajame ir valandų valandas žiūrėdavo pro langą. Ana mėgino švelniai pasakyti, kad gyvenimas be senstančio gėjaus bus daug lengvesnis. Bet Lora paprastai atsakė:

— Supranti, aš jį mylėjau.

— Kaipgi... — išsižiojo Ana ir nutilo.

— Jei nebūčiau mylėjusi, būčiau pametusi. Bet aš tikrai mylėjau. Ir jis mane mylėjo. Labiau negu kokį kitą žmogų.

Dėl jo mirties vestuvės buvo labai tylios.

— Vos girdimos, Kitikite, — sušnibždėjo Lora, narsiai užsidėjusi kaip kraujas raudoną skrybėlę ir apsivilkusi violetinį apsiaustą su įspaustais auksiniais herbais. Kitės rūbai buvo blyškiai melsvi. Ana vilkėjo trumpą kreminę suknelę, iš po kurios kyšojo ilgėliausios kojos.

Po ceremonijos Piteris pasakė:

— Verčiau būtume dar nemiegoję kartu. Norėčiau, kad šiandien būtų pirmoji naktis.

— Dėl ko — romantiniais ar religiniais sumetimais? — paklausė Ana, nuoširdžiai norėdama žinoti.

Jis pasižiūrėjo.

— Tau dar reikia klausti?

Vest Kensingtone įvyko savotiškos vestuvių vaišės. Šventoji Agota buvo nukelta nuo sofos ir pastatyta prie lango su nuotakos šydu ant galvos, ten ji ir šiurpino praeivius. Kartu su keliais meilužiais ir išsigandusiu Piterio dėde Rolandu jie sėdėjo prie greitosiomis organizuoto stalo, užtiesto šalikais, valgė žuvų patiekalus, gėrė „Gineso“ alų ir šampaną. Netikėtai, sugildydama širdį, užplūdo didžiulė meilė motinai, vaikystės namams ir pagaliau — mirusiam tėvui. Ji žiūrėjo į Piterį, rimtai atsakinėjantį į vieno meilužio pašaipėles, ir bandė išsiaiškinti, ar tai, ką jaučia jam, yra tokio pat stiprumo jausmas, kurį jautė ir kuriuo pasikliovė jos tėvai. Paskui Kitė ją pabučiavo ir dovanojo pakalnutės formos perlų sagę, priklausiusią jos motinai, po to jiedu sėdo į Piterio „Morisą“ ir išdulkėjo į Velsą medaus mėnesio. Apsistojo viešbutuke netoli Penmeno tvenkinio ir kas dieną vaikščiodavo ir vaikščiodavo po apylinkes. Paskutinę dieną Piteris nupirko Anai šitaip geistą Velso vilnos šaliką, dryžuotą lyg vasaros jūra, o kai jiedu krovėsi daiktus grįžti namo, ji tyčia senutėlėje miegamojo komodoje paliko visus megztinius.

Teologijos koledže netoli Oksfordo Aną erzino daugumos kitų studentų žmonų nuolankumas. Piteriui ji pareiškė: „Aš nebūsiu, taip sakant, dvasininko žmona“. Kitoms moterims ji retkarčiais sakydavo: „Aš ištekėjau už žmogaus, ne už profesijos“. Jai pritardavo tik vyresnės, kurių vyrai, prieš pasukdami į teologiją, buvo dirbę inžinieriais, ūkininkais ir valdymo konsultantais. Dažnai jos atrodydavo Anai įsitempusios, lyg žūtbūtinai stengdamosi išsaugot lojalumą antrosioms pusėms. Anai dėl lojalumo kol kas nebuvo jokio vargo. Ji dėstė Oksfordo kalbų kursuose, namo grįždavo turgaus paviljone prisipirkusi kavos ir gėlių, maloniai nepriklausoma. Už tai Piteris ja žavėjosi, jam patiko, kaip ji išsiskiria iš kitų žmonų. Kursuose ji susidraugavo su kita mokytoja — Eleanora Remsėj, ištekėjusia už jauno dėstytojo ir norinčia tapti rašytoja. Savo ruožtu Eleanora supažindino ją su savo drauge, jauna moterimi, tokia Mere Hemond-Hit, ji su Eleanora drauge studijavo Oksforde ir nelabai domėjosi santuoka. Pirmojoje pakopoje studijavo teisę ir dabar ruošėsi advokatauti. Savaitgaliais atvažiuodavo į Oksfordą, visos trys kartu praleisdavo šeštadienius, dažnai vakarienės prisidėdavo ir jų vyrai. Piteris Merę ir Eleanorą vadindavo „didžiosiomis draugėmis“. Anai jos buvo pirmosios rimtos draugės.

Kai Piteris buvo paskirtas vikaru šiauriniame Bristolio priemiestyje, Ana pažymėjo progą pastodama. Eleanora Remsėj pastojo tik po trejų metų. Ana su Piteriu turėjo geltoną namuką su terasa ir sodu, Ana dirbo raštvede netoli esančios ligoninės sveikatos draudimo skyriuje; Remsėjai turėjo tik butą Oksforde ir net mažiau pinigų už Bauverius, nes jie išlaikė Eleanoros našlę motiną, sergančią senatvine silpnaprotyste. Merė Hemond-Hit, dar nespėjusi įgyti advokato kvalifikacijos, nuomojo kambarį Klepheme ir atvažiuodavo aplankyti Bauverių tarpmiestiniu autobusu, kad būtų pigiau. Niekas iš jų neturėjo daug pinigų, tačiau Bauveriai turėjo namą, už kurį nereikėjo mokėti nuomos. Parapija buvo maloni, pastoriaus žmona — Anai be galo gera, visaip ją gindavo nuo išnaudojimo.

— Ji tokia jaunutė, — sakydavo savo vyrui. — Ir baisiai patraukli. Ne visai suprantu, kodėl, bet aišku, jog ne tik dėl išvaizdos. Joje dega kažkokia kibirkštėlė, ir būtų labai gaila, jeigu ją užgesintų pareiga. Jai dar neteko pasidžiaugti laisve.

Tas trumputis Piterio vikaravimas liko geriausia jos laisvės dalis. Gimus Šarlotei, Ana metė darbą. Parapija labai domėjosi Šarlote ir visaip Aną rėmė, bet ji nebegalėjo būti nepriklausoma. Kūdikis ir parapija lyg vanduo, iš lėto semiantis žemumą, ėmė pamažu glemžtis jos gyvenimą — lygiai kaip naujas ir nemalonus rūpestis dėl pinigų. Nebelikus jos uždarbio ir prisidėjus Šarlotei, pinigai tirpte ištirpdavo. Anai buvo dvidešimt treji.

Tai buvo pirmas kartas, kai jai teko įvertinti savo gyvenimą. Ji nesuvokė, per anksti tai daro, ar per vėlai, ir buvo linkusi barti save už egoizmą. Ji parašė ilgą ir atvirą laišką Eleanorai, papasakojo apie savo savijautą, apie neįprastą ir trikdantį vienišumo jausmą, bet Eleanora plušo prie pirmosios pirmo romano redakcijos ir atrašė labai plačiai, bet ne į temą. Savos knygos veikėjai jai buvo įdomesni už Anos gyvenimą. Ana nieko nesuprasdama perskaitė tą laišką, tada paguldė Šarlotę į padėvėtą vežimėlį — dovanotą Jaunų žmonų draugijos — ir išėjo. Tas pasivaikščiojimas buvo ilgas ir svarbus.

Svarbus todėl, kad Anai paaiškėjo du dalykai. Pirmasis buvo toks: nors ją pažino keli sutikti žmonės, sustabdė ir pasilenkę prie vežimėlio pasigėrėdami nutęsė „Ooo...“, nė vienam ji negalėjo pasisakyti, kas jai guli ant širdies. Nė vienam negalėjo patikėti savo minčių — net ir tai jaunutei moteriai, kuri buvo beveik bendraamžė ir turėjo berniuką, vardu Piteris. Visi buvo malonūs ir draugiški, bet ji — vikaro žmona, taigi kažkodėl — visai kitos rūšies žmogus. Jei nors vienai būtų patikėjusi savo slapčiausias svajones, artimai su kuo nors susidraugavusi, parapijoje beregint būtų iškilę problemų, atsiradę nesutarimų, susiskaldymo ir pavydo. Ana galutinai suprato, kad parapijos ribose nėra nė menkiausios galimybės draugystei, — ir niekad nebus. Vėliau, daug vėliau, kai ji susipažino su policininko žmona, moterimi, kurią sumušė vyras, nes jo budėjimo naktimis ji parsivesdavo meilužį, toji žmona jai pasakė: „Ką gi, pati turėtum suprasti. Turėtum žinoti, kokios mes jaučiamės vienišos“.

Antras dalykas, kuris jai paaiškėjo, buvo kitokio pobūdžio, bet irgi reiškė apribojimą. Staiga ji pasijuto išalkusi, juk buvo jauna, šaltą spalio popietę kelis kilometrus nustūmė vežimėlį su Šarlote, taigi užsinorėjo plytelės šokolado. Sustabdžiusi vežimėlį prie spaudos kiosko, jau lenkėsi paimti Šarlotės ir eiti vidun pirkti šokolado, bet ūmiai pagalvojo: negalima. Kišenėje pinigų turėjo pakankamai ir šokoladas nebūtų brangiau kainavęs, tačiau jos pinigai — Piterio pinigai, jų šeimos pinigai, skirti ne šokoladui. Atitraukusi rankas nuo Šarlotės, prisiminė namuose gulintį puskepalį. Pareis ir užvalgys. Reikės priprasti ir apsieiti su tuo, ką turi, užkąsti duonos, ne šokolado ir pasitenkinti savo pačios kompanija.

Jai buvo tik dvidešimt treji, todėl šis supratimas jos nėmaž nenuliūdino. Per sutemas stumdama Šarlotę namo, jautė kažkokį pakilumą, lyg būtų padariusi atradimą. Jai net neatėjo į galvą, — ir dar kelerius metus neateis, — kad Piteris negali patenkinti visų bendravimo poreikių ir kad retkarčiais ji vis tiek įsigeis metaforinio šokolado. Grįžusi namo, atsiliepė į skelbimą parapijos laikraštėlyje, ieškantį auklės (kaip paprasta: kodėl anksčiau jai nedingtelėjo tokia mintis — juk ir taip namuose sėdi su Šarlote, tad kodėl nepriėmus dar kebų vaikų?), ir, paskambinusi pastorienei, pasiūlė savo paslaugas parapijai. Pastoriaus žmona pavedėjai redaguoti ir perrašinėti laikraštėlį.

Vos tik ji įėjo į vėžes, Piteris gavo pirmąją parapiją — viename miestelyje į pietus nuo Bristobo. Pastoriaus namai buvo pusė Viktorijos laikų rūmo, — kažkada priklausė visas, — o parapijiečiai senyvi ir orūs. Po kebų savaičių pasidarė aišku, kad parapiją laiko užspaudę savo kietame kumštyje galingi ir atkaklūs pasauliečiai — ir to kumščio nė neketina atgniaužti. Piteris, nepakęsdamas tokio nuobodaus pirmojo paskyrimo (tais laikais jis save regėjo kaip karštą bažnyčios darbininką), beveik nuo pat atvykimo ėmė nekantrauti. Jis nedavė ramybės vietos dekanui, rašė laiškus artimiausiam arkidiakonui, paskui vyskupui, skundėsi beviltiška padėtimi ir maldavo duoti kitą vietą.

Užsikrėtusi jo nekantrumu, ir Ana pradėjo nesitverti savo kailyje. Miestelyje bemaž nebuvo jokių verslų, dirbo gal tik kelios motinos, taigi niekas neieškojo auklės, nors Ana jau buvo pripratusi prie šio darbo. Taip pat, atrodo, nebuvo ko mokyti, o ramios ir užsispyrusios parapijos gyvenimo organizatorės neketino leisti, kad dvidešimt ketverių metų mergiščia kištųsi į jų reikalus. Visiems nepatiko, kad pastoriaus namuose gyvena tokia jauna pora, ir niekas to neslėpė. Kai, atvažiavusi pasisvečiuoti, Lora įplaukė per Velykas į bažnyčią savos kūrybos skrybėle su dirbtinių alyvų kupeta ir per pamokslą garsiai nusijuokė iš Piterio kažkokio lengvo papokštavimo, mat norėjo jį padrąsinti, vienas iš bažnyčios seniūnų parašė vyskupui.

Boikotuojami ir pjaunami nuobodulio, Ana su Piteriu dar labiau suartėjo. To artumo rezultatas buvo Lukas, gimęs praėjus dviem savaitėms po dvidešimt penktojo Anos gimtadienio ir vos nepakrikštytas Benediktu, nes tuo laiku Piteris su užsidegimu studijavo benediktinų ordino nuostatus. Jiedu smagiai ginčijosi, katras šventasis atrodo patrauklesnė asmenybė: ar šventasis Benediktas — dėl įtakos religiniam gyvenimui, ar šventasis Lukas — dėl savo evangelijos poveikio pasaulietiniam. Galų gale laimėjo Ana. Be to, sakė ji, Benediktas Bauveris skamba pretenzingai, nes aliteruojasi. Tą dieną, kai ji parsivežė Luką iš ligoninės, Piteriui buvo pasiūlyta vargšų parapija kitoje vyskupijoje, Birmingeme; vienintelis dvasininkas, didžiulė atsakomybė. Žinią jie atšventė siauroje kaip skylė savo namų virtuvėje, vaišindamiesi pirktiniu pyragu su mėsa ir buteliu vietinio sidro — nuo abiejų produktų penkių dienų Lukui ėmė raižyti pilvuką.

„Didžiosioms draugėms“ Anos gyvenimas vargšų parapijoje atrodė puikavimasis radikalizmu. Eleanora gavo pirmąjį kontraktą dėstytojauti, jos pirmasis romanas susilaukė literatūrinių sluoksnių pripažinimo. Remsėjai nusipirko pirmąjį namą ir laukė pirmojo kūdikio. Retkarčiais atvažiuodavo į Birmingemą ir nepaprastai, iš rimtųjų domėjosi tokios parapijos kaip šventojo Andriejaus problemomis. Merė Hemond-Hit pasižymėjo stodama sukčiavimo byloje, kurią nušvietė visi laikraščiai, ir į Bauverių gyvenimą žiūrėjo kaip į puikų kai kurių savo teorijų išbandymą praktika. Dar ji tapo agnostike ir nematė prasmės tikėtis, kad Dievui nors kiek rūpi Šventojo Andriejaus parapijos reikalai. Tačiau Bauverius Londone ji statydavo pavyzdžiu, lygiai kaip Remsėjai — Oksforde; nieko šito nenumanydama ir iš paskutiniųjų stengdamasi susitaikyti su audringa savo aplinka, kol „Didžiosios draugės“, regis, kas mėnesį vis labiau klestėjo ir tobulėjo, Ana itin dažnai pasiduodavo pavydo demonui.

Buvo matyti, ir beveik nuo pirmos dienos, kad Šventojo Andriejaus parapija Piteriui — per sprangus kąsnis. Jis visko ėmėsi pernelyg rimtai, krovė sau visas naštas, kiekvieną atsakomybę, nepaliaujamai kūrė vis naujus planus, kaip dirbti su moterimis, terorizuojamomis šeimoje, su nusikaltėliais vaikais, su alkoholikais, narkomanais, prostitutėmis, senukais ir skurdžiais. Ana, pasiryžusi įtikti sąžinei, pasiėmė vaikus ir moteris. Neliko jokios ramybės. Virtuvė ir vienintelis laisvas miegamasis be paliovos būdavo pilni triukšmingų žmonių, skambutis prie durų skambėdavo dieną naktį, o kartą, kai ji atidarė duris, niekad lig tol nematytas vyras tvojo jai galvon buteliu ir liepė duoti ramybę jo žmonai.

Lauko durims jie uždėjo grandinę, pirmojo aukšto langams pritaisė velkes. Į visus susirinkimus Ana vaikščiodavo tik lydima, tačiau sutemus — niekada, nes šiaip jokiam žmogui nepatikėdavo saugoti vaikų. Vieną Gajaus Fokso naktį, kai deginami laužai, vaikų kambario langą ji rado išmuštą, ant grindų gulėjo plyta, po to Piteris langą apkalė vieliniu tinklu kaip vištidėje. Ana taip persigando, kad užsiuto ant Piterio, aprėkė jį, apkaltino, girdi, Dievas jam svarbiau už ją ir vaikus. Jis atsakė: „Aš darau, ką turiu daryti“. Apkvaišusi iš įtūžio ir išgąsčio, Ana paleido į jį žodynu ir pataikė į smilkinį. Jis smarkiai nukraujavo ir paskui savaitę vaikščiojo po parapiją pasipuošęs didžiuliu pleistru — kaip koks klounas. Tačiau jis išvarė visus įkyruolius įnamius, vėliau, susitikę jį gatvėje, kai kurie visaip jį užgauliodavo. Nuolankesniųjų akyse jis matydavo romų susitaikymą su faktu, jog net Viešpats nenori jiems padėti. Piteris liūdnai balsu suabejojo Anai, ar patirtis gali žmogų užgrūdinti. Ana, galutinai ištampytais nervais, atšovė, kad, jos manymu, ir kojas patiesi, kol šitai išsiaiškinsi.

— Atleisk, — tarė jis.

— Neatsiprašyk, — užsidengė delnais veidą Ana. — Nereikia. Aš nebeturiu jėgų tavęs raminti.

Vieną dieną, veždama vaikus į Birmingemo centrą, pro autobuso langą afišoje prie kažkokios įstaigos Ana pamatė išreklamuotą kalbų mokyklą, kurioje ji dėstė gyvendama Oksforde. Kitoje stotelėje išlipo, grįžo atgal, stumdama vaikus suglaudžiamajame vežimėlyje, kuris turėjo bjaurų nikį susiglausti tik tada, kai jame sėdėdavo vaikai. Taip, tai ta pati mokykla, jos filialas. Taip, reikalingas žmogus dėstyti ne visą darbo dieną. Taip, Ana galinti paduoti pareiškimą. Eidama namo, Ana užsuko į Šventojo Andriejaus bažnyčią, atsiprašė Dievą ir padėkojo. Tada nuskubėjo namo — ant laiptelių miegojo kažkoks vyras, ji pasistengė jo neprižadinti — ir atsiprašė Piterį.

— Sunku, ar ne? Niekad nežinojau, kad bus šitaip sunku.

Jie iškilmingai apsikabino, ir Ana pastebėjo, kad jis išdžiūvęs kaip šakalys, likę vieni kaulai.

Ir dabar jis per liesas, galvojo Ana, klūpėdama Loksfordo bažnyčioje. Šventojo Andriejaus parapija vos abiejų nenuvarė į kapus, — įvairiausiais būdais, — tačiau Piteris to negalėjo sakyti. Jis prašėsi išbandomas. Dabar tarsi prašosi atlyginamas. Bandymo neišlaikė, ir atlygis nuplaukė kitam žmogui. Kaip blogai, piktai mąstė Ana, pirštais užspaudusi užmerktas akis, kaip blogai, kad jis niekad nesupranta, ko nesugeba, kad visuomet kelia sau nepasiekiamus tikslus, kad jam niekad nebus leista žengti toliau.

Aplinkui stodamiesi sučežėjo parapijiečiai — ženklas, jog ji pirmutinė turi žengti komunijos: taip, kaip pridera ir kaip įprasta. Piteris į ją nežiūrėjo, ateinančią per navą, stovėjo laukdamas, dviem pirštais laikydamas pirmąjį komunijos paplotėlį. Ji atsiklaupė priešais ir pakėlė prie krūtinės sunertas rankas. Piteris visai neturi linksmumo, pamanė palinkdama prie Švenčiausiojo, nejaučia jokio malonumo gyventi, tik traukiasi atatupstas nuo visko, kas nesusiję su pareiga; pareiga tapo jo įstatais, laikosi jos įsikibęs, antraip paskęstų. Komunijos paplotėlis prilipo prie gomurio. Ji prispaudė jį liežuviu, kaip spaudė per dvidešimt metų šimtus, tūkstančius tų plonytėlaičių skritulėlių su įspaustu kryžiaus ženklu, kuriuos kepdavo vienuolės. Per dažnai priimu komuniją, galvojo Ana, mat noriu laikyti iškėlusi vėliavą, Piterio vėliavą, bet niekad nesusimąstau, ką darau.

— Kristaus kraujas, — tyliai ištarė Piteris, prikišdamas jai taurę. Ji suėmė ją abiem rankom. Mėgo tą taurę, padarytą 1652, daugiau kaip tris šimtus metų tarnaujančią Loksfordo bažnyčiai. Ji gurkštelėjo vyno, saldaus ir stipraus. Piteris sulankstyta servete, Anos išskalbta ir išlyginta kartu su visa patalyne, nušluostė taurės kraštą, kur prisilietė jos lūpos, ir žengė toliau.

Trečias skyrius

Ponia Dansteibl nusprendė nieko nesakyti apie prastai išlygintą pastoriaus kamžą. Taip nutarė pirmadieni po pietų, pamačiusi, kaip Ana vyriškai kasa daržą už namo. Obelys šalimais, ponios Dansteibl nuomone, irgi tinkamai nugenėtos. Ponia Dansteibl stebėjo šią, jos manymu, itin pagirtiną ūkinę veiklą iš už šimto jardų, nuo tako, vedančio pamėgtu pasivaikščiojimo maršrutu, ir apsisprendė pakantumo naudai. Ir netgi taip tvirtai, jog pamojavo savo stora lazda ir šūktelėjo Anai.

Ana atsitiesė, apsižvalgė ir negarsiai savo ruožtu sušuko „labas“. Išdidi ir patenkinta, ponia Dansteibl nužygiavo savo keliu. Ana vėl įknibo kasti paskutinius traškius porus, užsilikusius po žiemos, iš kurių, o varge, vėl bus galima kelis kartus išvirti sriubos. Ji didžiavosi savo sugebėjimais prisiauginti daržovių — nauji įgūdžiai, įgyti Loksforde, bet visas sodas, nors ir teikė pasitenkinimo, buvo tarsi koks tironas, be to, šeima jį laikė išimtinai jos valdomis. Labai labai retai Lukas nupjaudavo veją arba nugrėbdavo lapus, bet su tokia mina, lyg tuo žygiu keliems mėnesiams užsidirbtų atleidimą nuo panašaus vargo. Iš Floros jokios naudos, po minutės ji mesdavo ravėti ir vejoje imdavo iš akmenukų dėlioti savo vardą (puikūs spąstai jautriems šienapjovės dantims) arba klane plukdyti saulučių galvutes, o Piteris niekad nejausdavo tokios šventos pareigos važiuoti į tolimiausią parapijos pakraštį, kaip užsiminus apie sodą. Anai atrodė, kad jis nepastebi nei gamtos, nei žemės, nei augalų, — bet ir mieste mažai ką pastebėdavo.

— Apie ką taip galvoji? — paklausė Izobelė Tompson.

Ji paskambino į duris, bet kad niekas neatidarė, atėjo aplink namą į sodą. Vilkėjo rusvą lietpaltį, ryšėjo gėlėtą skarelę. Antrą kartą ištiesusi nugarą, Ana pamanė, kad Izobelė panašesnė į bibliotekininkę negu į dekanę. Galbūt žmonės taip skeptiškai žiūri į moteris dvasininkes todėl, kad jos dažnai primena bibliotekininkes?

— Apie Piterį, — atsakė Ana.

Izobelė atsistojo ant sukastos dirvos ir pabučiavo ją.

— Todėl ir atvažiavau.

— Tikrai gražu, bet jei pasakysi nors žodį apie Dievo valią, gausi nuo manęs šakėmis.

— Nori, kad ir aš pakasėčiau, ar padarysi pertrauką ir išvirsi man kavos?

— Atsirado kasėja. Su savo dekanės rankelėm. Ir dailiais bateliais.

— Vaje vaje, kokia pikta. — Izobelė Tompson nusirišo skarelę ir pakedeno savo žilas garbanas.

— Aš įsiutusi. Ir nelaiminga. Piteris nusipelnė šio to geresnio.

— Ar man išeiti?

— O ne, pasilik.

— Vargu ar Piteris taip sielojasi, kaip tu, — tarė Izobelė.

— Kodėl? Dėl to, kad jo toks pašaukimas?

— Būtent.

— Man rodos, tu perdedi pašaukimo svarbą. — Ana įbedė šakes į žemę ir į jas nusibraukė nuo batų purvą.

— Kaip Flora?

— Maždaug taip pat.

— O Lukas?

— Šią vasarą norėtų pakeliauti. Būrelis draugų susidėjo ir ketina pirkti seną furgoną, po to traukti Indijon. Aš jo nekaltinu, bet padėti niekuo negalime. Aš ir pati norėčiau į Indiją.

Jos pasuko namo pusėn. Izobelė paėmė Anai už rankos.

— Nerandu žodžių, kaip man gaila. Tikrai. Bet gal šitai judu su Piteriu labiau suartins?

— Jau nebe.

— Ana, — gailiai tarė Izobelė, — Ana, nereikia taip ant visko širsti...

Ana staigiai atsigręžė.

— Širsti! Aš visai neširstu! Vis ta nelemta bažnyčia kalta, štai kaip, Izobele! Užtrenktos durys, izoliacija, hierarchija, chaosas, susiskaldymas, vienatvė. Man jau bloga. Ir bloga nuo to, ką ji daro Piteriui... — Išsikvėpusi ji nutilo. — Supranti, tai kalėjimas, — ramesniu balsu toliau kalbėjo ji. — Jei pasiseks, dvasine prasme nebūtinai, tačiau socialine — tikras kalėjimas. Aš negaliu būti savimi. Negaliu būti asmenybė, o tik padaras, susijęs su Piteriu, su parapija, su bažnyčia. Man jau keturiasdešimt dveji, ir aš nebesitikiu kada nors dar būti savimi. Parapija mano gyvenime — mūsų gyvenime — tapo kita moterimi. Piterio nekaltinu, jis turi tikėti jos svarbumu, jei nenori jausti, kad gyvenimas nuėjo perniek. Reik manyti, jog kitoms dvasininkų žmonoms, kurių vyrai ne taip nusivylę kaip Piteris, kita moterimi tampa Dievas. Ar supranti, ką noriu pasakyti? Ar klausaisi?

— O taip, — liūdnai atsakė Izobelė.

Jos priėjo užpakalines duris, užgrioztas pintinėmis, batų krapštikliais ir vielinėmis pieno butelių dėžėmis.

— Žinoma, aš netvarkinga, — pastebėjo Ana Izobelės žvilgsnį, — ir negabu kitokia būti. Išprotėčiau, jei šalia visko dar turėčiau būti tvarkinga. Užeik, padarysiu kavos. — Patylėjusi atidarė duris. — Tikriausiai ir išprotėsiu. Man atrodo, tai vienintelė išeitis.

Išėjus Izobelei, — mielajai, kantriajai, išmintingajai Izobelei, kurią ji mylėjo ir kuriai taip dažnai būdavo neteisinga, — Ana prileido vandens į tuščius puodelius ir pastatė į kriauklę. Dvi valandos. Laikas nešioti parapijos laikraštėlį, kol atvažiuos mokyklos autobusas; šis darbas atiteko Piteriui, nes jis nemokėdavo prašyti žmonių daryti tai, ko pats nenori. Taigi Ana pėsčiomis išnešiodavo laikraštėlį dvidešimt septyniems jį prenumeruojantiems Loksfordo namams; Ana įtarė, jog daugiausia tik dėl paskutinio puslapio, kur būdavo naudingos informacijos apie santechnikus, butų remontuotojus ir taksi paslaugas. Taip pat žmonės mėgo — kaip ir kituose bažnytkaimiuose — piktą miestelių konkurenciją, kurią pridengdavo lyg ir nekaltos žinutės apie Snedo Moterų instituto ekskursiją į Vestoną-super-Mare, kai Kvindeilo skyrius galėjo pasigirti tik miestelio džiovintų gėlių aranžuotoja, kurios trapias ir solidžias puokštes, surištas gėlininko juostele, visi būtų pažinę net miegodami. Dar jame buvo mėnesinis parapijos piešimo konkursas (pagrindinė premija — 5 svarai), „Vaikų kampelis“ (šį mėnesį jame reikėjo nuspalvinti triušiukus ir kryžių) ir Piterio skyrelis „Pastoriaus laiškai“, kurių Ana nebeskaitydavo, nes juose negalėjo atpažinti autoriaus. „Ar tai mitas, kad bažnyčia reikalinga tik sekmadienį?“ — parašė jis. Dar kartą persiaudama guminiais, Ana pagalvojo, ar tik tos frazės jis nebus susiradęs knygoje „Kaip pačiam...“.

Laikraščius ji nešėsi plastmasiniame „Praisvelo“ prekybos centro maišelyje. Tas maišelis, guminiai batai ir didžiulis raudonas apsiaustas, dovanotas Loros, patraukė vyro, stovinčio prie lango senuosiuose pastoriaus namuose, dėmesį, — vyro, nusprendusio juos pirkti.

Patrikas O’Salivanas, kurio „Daimleris“ stovėjo prie dailių dvivėrių lauko durų, atsigręžė į dabartinę savininkę ir paklausė:

— Kas čia tokia?

Suzė Smolvud pasižiūrėjo pro žaliuzių apačią. Kaip paprastai, pakabinus į vietą paskutinę žaliuzę, Suzė dėl savo nepasėdos vyro vėl turėjo kraustytis, šį sykį į Oksfordširą. Ji nelabai gailėjosi, kad reikia palikti Loksfordą. Naujieji namai bent jau netoli M40 trasos, taigi arčiau Londono.

— O, pastoriaus žmona, — atsakė ji.

— Tikrai?

Suzė atsigręžė nuo lango.

— Ji visada taip rengiasi. Visi dėl to ją apšneka. Jos motina aktorė.

Patrikas O’Salivanas žvilgsniu nulydėjo tolstančią Aną.

— O pastorius koks?

Suzė nė karto nebuvo kojos įkėlusi į bažnyčią.

— Lyg ir nieko. Gal nuobodokas. — Ji atsiduso. — Norite dar kartą apžiūrėti didįjį miegamąjį?

Ana ėjo mostikuodama maišeliu. Loksforde tokiu laiku tuščia, sodeliuose krapštosi vos vienas kitas žmogus, — ji, kaip visada, susišūkaus su ponu Bidliu, triūsiančiu savo kopūstų lysvėse, pasišnibždės su ponia Edouz, kuriai visas gyvenimas atrodė kaip milžiniškas suokalbis, — bet parduotuvėje ir aikštėje nesimatė nė gyvos dvasios. Ana paprastai pradėdavo nuo ne tokių vaizdingų trobų pietinėje aikštės pusėje. Pro šių namų priekines duris niekas nevaikščiodavo, — kai kurios net buvo užstatytos gėlių vazonais, — ir Anai reikėdavo eiti prie užpakalinių, ieškoti viečiukės laikraščiui užkišti. Šie namai neturėjo nieko sentimentalaus. Jų užpakalines duris nuo darganų gynė iš gofruotos plastmasės plokščių šiaip taip suręsti priebučiai, o soduose augo ne tik kopūstai ir jurginai, bet ir sukiužę motociklai. Tik langai buvo šiuolaikiški, senuosius iš daugelio įrėmintų stiklų pakeitė vientisi lakštai, pro kuriuos Ana matydavo viduje kiurksančius gyventojus, apsikasusius patogiuose svetainių krėsluose ir be nuovokos ryjančius nepaliaujamą televizoriaus vapėjimą. Šitie žmonės, su meile galvojo Ana, žino senąsias miestelio gyvenimo taisykles. Ji įkišdavo jiems laikraščius tarp uždžiūvusių dažų skardinių, prastai išplautų pieno butelių, vazonų rietuvių ir slinkdavo šonan.

Šiaurinė aikštės pusė jau buvo kitas reikalas. Gražesnieji namai stovėjo atsisukę į pietus, nuo aikštės juos skyrė upeliukas, todėl priešais kiekvienus vartelius buvo akmeninis tiltelis. Čia gyveno Vinsonai ir Partingtonai, ir Dodsvelai, visi — provincijos gyvenimo naujakuriai, turintys labai aiškų supratimą, daugiausia pasisemtą iš žurnalų, kaip joje gyventi. Nežinia, kaip jų namai ištvėrė tokius pertvarkymus. Anai tikrai būdavo skaudu kišti laikraštį į dėžutę ant naujų durų tokiais vyriais ir prikalinėtą dekoratyvinių vinių, kad panėšėtų į „Robino Hudo“ dekoraciją, arba ant kitų — fasoninių, su klasikiniu frontonu, įsispraudusiu tarp stiklaplasčio piliastrų. Nuo trečių žvelgė kauko snukelis — žibintas, o ant tiltelio, kad niekas nepavogtų, buvo pricementuotos dvi akmeninės varlės ir lentelė su pavadinimu — Kampelis. Tačiau Elina Dodsvel, gyvenanti Kampelyje, kasmet režisuodavo kalėdinį parapijos vaidinimą, organizuodavo miestelio ligonių lankymą Vudberou ligoninėje, kurį taip karštai rėmė trys ketvirčiai Loksfordo gyventojų.

— Esi snobė, — tarė sau Ana, sprausdama laikraštėlį į siauras geležimi kaustytas Kampelio žiotis. — Dievas nėra snobas. Elina Dodsvel jam patinka todėl, kad ji savo gerus darbus dirba noriai. Ne apie kiekvieną, mergužėle, gali šitai pasakyti.

Atsivėrė Kampelio durys.

— Kaip gerai, kad jus pagavau, — pasakė Elina Dodsvel. Ji buvo sportiniu kostiumu ir šypsojosi labai užjaučiamai. — Girdėjau. Ką tik išgirdau. Man labai gaila jūsų abiejų, bet, kita vertus, net ant širdies lengviau. Nenorime jūsų prarasti.

Ana išpūtė akis.

— Kolinas anądien girdėjo Vudberou. Sako, bare. „Karietos ir arklių“.

Ana bejėgiškai atsirėmė į lakuotą durų staktą.

— Jokių asmeninių reikalų, ar ne? Miestelyje nespėsi ir nusičiaudėt...

— Užeikit, — pakvietė Elina. — Užeikit kavos išgert.

— Negaliu. Iki autobuso turiu dar apeiti aštuoniolika namų. Tačiau dėkui.

— Ar Piteris labai nusiminęs? — patikliai paklausė Elina.

— O ne, — atsakė Ana. — Man atrodo, net patenkintas. Matot, buvo siūlyta, bet jam čia labiau patinka. — Ji atsitiesė. — Būtų buvę baisiai sunku išsikelti.

— Taip, — linktelėjo Elina. — Taip, tikriausiai. Taip ir pasakysiu Kolinui. — Ji jau ėmė užverti duris. — Jis apsidžiaugs. Mes taip nervinomės, kad Piteris jaudinsis.

Durys užsidarė, ir Elina tik tada įsitraukė vidun laikraštį, pašto dėžutės dangtelis skardžiai kaukštelėjo. Ana padarė grimasą ir nuėjo. Tegu juos galas. Niekaip neapsiginsi, niekur nepasislėpsi. Perėjusi tarp varlių tiltelį, pasuko į tolimiausią aikštės galą, nuo kur gatvelė ėjo į savivaldybės žemę. Jai lipant į kalną, pro šalį sutūtuodamas pralėkė „Daimleris“. Ji sustojo ir pasižiūrėjo.

— Naujasis gyventojas! — iš savo bulvių sušuko per aikštę ponas Bidlis. — Nusipirko senąją pastoriją.

Ana pamojo jam. Vargšelė Suzė Smolvud, visad sakydavo sau, vargšelė Suzė su savo nepatenkintu veideliu, sportiniu automobiliu ir „Rolekso“ laikrodėliu; tačiau dabar — Suzei galima pavydėti, Suzė gali išvažiuoti iš Loksfordo ir išvažiuos, nors ir paniurnėdama, ir pradės viską iš naujo.

— Jis jai davė keturis šimtus tūkstančių! — šaukė ponas Bidlis. — Tikras beprotis!

Ana pasuko tolyn nuo aikštės ir ėmė kopti kalnan, municipalinių namų linkui, kurių soduose begalines skalbinių virves saugojo geltonakiai vokiški aviganiai. Kišdama laikraštį į pirmą dėžutę, nenorom pagalvojo, kad pasaulis, kuriame „Daimlerio“ vairuotojai už namą provincijoje gali suploti keturis šimtus tūkstančių svarų, o ji negali sukrapštyti poros šimtų, kuklios Luko dalies perkant seną furgoną, tikrai nėra tobulas.

Autobusas vėlavo, taigi Ana spėjo. Kažkas pasakė:

— O, šiandien kaip tik atėjot, ponia Bi?

— Jau laimėjimas, ar ne? — tarė ji ir narsiai nusišypsojo. Municipalinių namų kvartale jos ją stebėjo, žinojo, kuo ji užsiima. Žmonės čia neblogi, nepiktavaliai, bet jiems ir į galvą neateis padėti. Parapijos laikraščiai — bažnyčios reikalas, o Ana — pastoriaus žmona.

Sustojus autobusui, kaip paprastai, išgriuvo devyni vaikai, po to pauzė. Per ilga pauzė. Ana priėjo arčiau ir pamatė, kad vairuotojas, atsigręžęs į saloną, žiūri ir laukia. Po kelių sekundžių lėtai kaip sraigė išlindo Flora — trinksėdama į laiptus savo maišeliais ir nukabinusi nosį.

— Flora, mieloji...

Flora kilstelėjo galvą. Veidas buvo išpurtęs nuo verkimo.

— Ak Flora, — ištiesė rankas Ana.

Flora sustojo priešais ją ir pavargusi atsišliejo, tebelaikydama maišelius. Miestelio mamos ir vaikai žiūrėjo nesmagiai tylėdami. Flora kažką pasakė. Ana neišgirdo.

— Ką? — pasilenkė ji.

— Daugiau nebegaliu, — sušnibždėjo Flora.

Apkabinusi ją, Ana pakėlė akis į žiūrovus. Visi sujudo ir ėmė skirstytis. Mena moteris nueidama garsiai pasakė:

— Gaila vargšo vaiko. Važiuokit pas direktorę, ponia Bi. Va, ką jums reikia daryti.

— Man susirinkimas, — tarė Piteris. Jis stovėjo virtuvėje, jau beveik apsivilkęs savo nutrintu lietpalčiu.

— Grįši vėlai?

— Apie devintą...

— Važiuodamas į susirinkimą, — kraudama po vakarienės lėkštes, paklausė Ana, — ar pagalvosi apie Florą?

Piteris užsitraukė antrą rankovę, susisagstė visas sagas, ėmė juostis diržą.

— Klausyk, na, paklausyk... — nebeteko kantrybės Ana. — Ko?

— Ar būtina taip... taip skrupulingai apsirengti? Nejau turi atrodyti visiškas kaimietis?

— Aš ir esu kaimietis.

— Flora. Pagalvok apie Florą.

— Aš ir galvoju. Tu pati...

— Žinau. Žinau, nepyk. Man baisiai neramu dėl Floros. Piteris susegė diržo sagtį.

— Ką mums siūlai daryti?

— Atsiimti ją iš Vudberou pradinės ir leisti į Švenčiausiojo Išganytojo mokyklą.

— Betgi katalikiška!

— Dievas tas pats.

— Ne, — atšovė Piteris.

— Patyčios geriau?

— Kodėl į Išganytojo?

— Todėl, kad tai pigiausia privati Vudberou mokykla.

— Kokio pigumo? — paklausė Piteris.

— Šeši šimtai svarų už trimestrą.

— Šeši šimtai! — šūktelėjo jis.

— Taip. Malonios vienuolės. Mažos klasės.

Piteris pasigriebė juodą aplanką, kurį visad imdavo į susirinkimus.

— Gal išprotėjai? Kur mes gausim tris kartus po šešis šimtus?

— Pasiskolink, — metė Ana, nebetekusi kantrybės, nepaisydama, kad jos žodis bus kaip raudonas skuduras buliui.

Piteris tik aiktelėjo. Sužaibavo į ją akimis, bandydamas tvardytis, ir, trinktelėjęs virtuvės durimis, išėjo į garažą. Vėl telefonas.

— Ana?

— Taip...

— Ana, čia Selija Huper. Paskambinau tik norėdama priminti Piteriui...

— Išvažiavo. Ką tik.

— Oi, gerai. Puiku. Aš tik norėjau pasitikrinti. Supranti?

Selija Huper, dekanų sinodo sekretorė, buvo iš tų, kurias Ana priskyrė Piterio grupuotei.

— Ačiū, Selija.

— Nėr už ką. Lekiu. Iki.

Jei neturime pinigų, galvojo Ana, padėdama ragelį, ir negalime pasiskolinti, turime uždirbti. Įsivaizdavo, kad dar daugiau valandų sėdi prie raudonojo lakuoto stalelio. Ką gi, jei reikės, nieko nepadarysi. Lyg ir norėjo paskambinti Lorai ir Kitei, — abi nešykštėjo užuojautos, bet abiejų kišenėse švilpavo vėjai (keista, kad konservatyvus Piterio tėvas savo našlę paliko lygiai tokią pat vargšę, kaip Anos netradicinis tėtis — Lorą), — ir nutarė, kad būtų negražu. Ką jos gali padaryti — tik kentės dėl savo bejėgiškumo.

Ji užlipo viršun. Atsigulusi savo miegamajame ant grindų, Flora darė namų darbus. Per sieną skardėjo Luko rokas, jam būtinas fonas ruošiant pamokas.

— Flora, — tarė Ana.

Flora pasivertė ant šono ir pasižiūrėjo į motiną. Atrodė išvargusi. Ana prisėdo ant lovos krašto.

— Klausyk, man rodos, gana tau vargti.

Flora laukė.

— Nežinau, kaip įstengsime, bet ką nors darysime. Nebeilgai būsi Vudberou pradinėje. Prižadu.

— Eisiu į Švenčiausiojo Išganytojo? — paklausė Flora. Vudberou ji buvo mačiusi vienuoles. Jai jos pasirodė kaip pilki kirai, paslaptingi ir jaukūs.

— O ar norėtum?

Flora pagalvojo. Tos mokyklos mergaitės nešiojo tamsiai žalius sijonukus ir megztinius, ne savo rūbus.

— Ar turėsite iš ko nupirkti man uniformą?

— Aš manau. Aišku, padėvėtą, bet mes prie to pripratę.

Staiga nušvitusi, Flora oriai pareiškė:

— Bet mūsų dantų šepetėliai visada nauji. — Atsistojusi atsisėdo Anai ant kelių. — Ar greitai?

— Man reikia kai ką paskaičiuoti. Ir pašnekėti su seserimi Ignotą. Teks dar trupučiuką pakentėti.

Flora atsilošė, Anąją apkabino.

— Tu meldeisi?

— Ne, — atsakė Ana.

— O aš — taip. Gal ir tėtis meldėsi. Jei ir tu būtum meldusis, jau aną trimestrą būčiau ėjusi į Išganytojo mokyklą.

— Tau tik taip atrodo.

Flora nesiklausė. Ėmė žaisti Anos karoliais — stikline gintaro imitacija (Oksfemo parduotuvė, Vudberou).

— Gal ir aš turėsiu geriausią draugę, — užsisvajojo Flora.

Lora atvažiavo iš Londono tarpmiestiniu autobusu. Ji taip ir neišmoko vairuoti, o traukinių nemėgo, mat, aiškino ji, juose per žemai sėdi, kad viską gerai matytum. Autobuse pats tas: jautiesi kaip ant labai aukšto arklio ar net dramblio. Modernūs autobusai turi tualetą, patogius krėslus ir mielas konduktoriukes, iš kurių Lora mėgdavo traukti jų gyvenimo istorijas.

— Žinai, mieloji Ana, kad vargšas vaikas troško, tiesiog troško tapti pianiste, bet pabaisa tėvas tikrąja žodžio prasme privertė jį slaugyti, kol pagaliau mirė nuo gėrimo, dabar ji visiškai palūžusi ir nieko daugiau nepajėgia veikti, kaip dalinti plastmasinius bjaurios kavos puodelius pensininkėms, važiuojančioms aplankyti savo ištekėjusių dukterų?

Lora keliaudavo ištaigingai. Su odiniu lagaminu, ant kurio dar buvo išsilaikiusios prieškarinių Rytų viešbučių etiketės, dėže skrybėlei ir didžiuliu kelionmaišiu, kuris, pastatytas ant žemės, visad sukeldavo dulkių debesėlį. Dar veždavosi senutėlį kelioninį pledą („Grynas kašmyras, brangioji, tik pačiupinėk, vilnelė iš meilių ožiukų papilvės“) ir tinklelį, prikištą knygų ir obuolių. Autobusui sustojus Vudberou stotyje, Lora atitraukė langą ir žentui nuleido tinklelį.

— Mielasis... Kaip smagu. Paimk ir šitą, būk geras. Visai kaip Port Saide, o tu — valtininkas, į laivus pristatantis maistą.

Paskui regztę iškeliavo pledas, tada vairuotojas apėjo autobusą ir iš bagažinės išėmė Loros bagažą. Ji išplaukė iš autobuso ir pabučiavo Piterį.

— O, brangusis, verkiau dėl tavęs. Neištversiu.

— Nežinau, ar pats ištversiu, — tarė Piteris, su vaikišku patiklumu glausdamasis prie jos.

— O Ana?

— Kaip jums atrodo? Ką ji gali jausti, jeigu ne visišką neviltį?

— Negi tu kaltas?

— O, — apmaudžiai tarstelėjo Piteris, atsitraukdamas nuo jos ir imdamas bagažą. — O kas kitas galėtų būti?

Lora jau žiojosi sakyti „bažnyčia“, bet susičiaupė. Taktiškumas, kaip ji girdavosi, jai toks pat svetimas kaip ir higiena, — „miesčioniško mąstymo požymis“, — bet čia buvo svarbiau meilė, o ne efektinga panieka taktui. Jei Piterį kurstysi niekinti ir neigti didįjį autoritetą, kuriam paaukojo savo gyvenimą, kur jis tada dėsis, nusiris į bedugnę? Tad Lora tik pasakė:

— Ji kenčia, kad tau nepasisekė.

Nelabai klausęsis, Piteris tarė:

— O, kenčiu, ir dar kaip. — Nemaloniai nusijuokęs patraukė per stoties aikštę į parkingą.

O dangau, galvojo Lora, trependama jam iš paskos, nešina savo regzte ir pledu, o gailestingasis dangau, nejaugi šitaip turi baigtis ištikimam Dievo tarnui? Pralenkdamas kažkoks vyras metė į ją išgąstingą žvilgsnį ir dar sykį pagalvojo, kokia valdžia neprotinga, kad uždarė devyniolikto amžiaus beprotnamius ir pacientus paleido į tokią neramią ir pakrikusią visuomenę.

Kol atėjo laikas gultis, Lora visai nusikamavo. Gulėjo Šarlotės lovoje ir žiūrėjo į lubas, kurias Šarlotė buvo apkarsčiusi šalikais, senomis užuolaidomis ir indiškomis lovatiesėmis (vienas iš tų hamakų buvo šiek tiek nusvertas — kaži, keis ten guli, gal... negyva pelė?) ir mąstė apie šeimą, besiilsinčią pavasario tamsoje. Visi ėjo prie jos po vieną, per visą vakarą, vakarą, vis trikdomą telefono skambučių.

— Man atrodo, — kartą pasakė Ana, — kad per dvidešimt vienerius metus nė sykio neteko ramiai pavalgyti.

Visi aiškino, kaip baisiai jaučiasi ir kaip jaučiasi kalti, kad taip baisiai jaučiasi, nes niekas dėl to nekaltas, o kai nėra ko kaltinti, dar blogiau.

— Žinau, kad mama su tėčiu negali man padėti dėl furgono, — tarė Lukas. — Aš ir pats norėčiau užsidirbti, lengvai galėčiau Kvindeilo garaže, bet neturiu laiko dėl to A lygio, o visi išvažiuoja jau liepos pradžioje.

Lora, širdyje nusprendusi, kad paskambins Kitei ir pasiūlys susidėti po šimtą svarų (šventoji Agota turėtų būti šio to verta, kvaila laikyti ją dėl sentimentų, nors jau tapo beveik drauge, laukiančia Loros pareinant į namus, kurie, tiesą sakant, buvo virtę klaikia padoraus būsto parodija), paglostė Luką ir numykė „mm...“

— Nemanau, kad jums tai rūpėtų.

— Ir dar kaip rūpi! Aš rezgu sąmokslą.

— Matot, — šnekėjo padrąsintas Lukas, — nenoriu liūdinti mamos, bet truputį pabosta vis būti kantriam.

— Palauk! — Lora iškėlė smilių, pamautą didžiuliu žiedu. — Tu tik palauk! Ir pasitikėk!

— Kaip geras šunelis, — išsišiepė Lukas.

Lukui reikėjo dviejų šimtų, o Florai — uniformos. Florai ir į galvą neatėjo, kad už mokymąsi Švč. Išganytojo mokykloję reiks mokėti, jai rodės, kad jos vieta tenai priklauso tik nuo sugebėjimo įsitaisyti tinkamą uniformą, visą uniformą — iki kojinių ir praktikos darbų chalatėlio.

— Viskas turi būti žalia, — aiškino Flora senelei, — su mano vardu va šitoj vietoj... — Ji bakstelėjo į kairę naktinukų pusę. — Išsiuvinėta grandinėle. Mama nemoka siuvinėti grandinėle.

— Nesvarbu, — numojo Lora. — Galima grandinėle, pilnai, eglute, bedant už adatos, ir taip toliau...

— Grandinėle, — garsiai pareiškė Flora. Taip ilgai gyveno susirūpinusi ir nerimaudama, jog nebemokėjo atsipalaiduoti, kai grėsmė dingo. — Grandinėle, grandinėle, — pravirko Flora. — Taip reikia, aš pati mačiau...

Grandinėlė, mąstė Lora, žiūrėdama į svorį palubės hamakėlyje (ar tik nepasislinko?), grandinėlė ir šeši šimtai svarų per trimestrą. Agotą galima parduoti tik vieną kartą, o daugiau nelabai ką rasi.

— Aš nieko prieš daugiau dirbti, — tarė Ana, — tačiau turiu prisipažinti, kad darosi silpna pagalvojus, jei reikės dar tris kartus daugiau versti visokias žakardinių audimo staklių instrukcijas.

— Spjauk į miestelį, — patarė Lora. — Imk mokinius! Mokyk prancūzų kalbos!

Ana sėdėjo ant Loros lovos krašto, susisupusi į vonios rankšluostį, ir atrodė baisiai nelaiminga.

— Jei reikėtų spjauti tik į miestelį, nė nesuabejočiau. Bet spjauti į miestelį, parapiją, — vadinasi, automatiškai paniekinti ir Piterį. Garbės žodis, dabar negabu šito padaryti, jam ir taip sunku.

— Aš pagalvosiu, — užsimerkdama tarė Lora. — Pasuksiu smegenis. Suksiu suksiu, gal ką ir išsuksiu.

— Nesuprask manęs neteisingai, — stodamasi pasakė Ana. — Aš neketinu pasiduoti. Tiesiog įklimpau. Nesugalvoju, ką toliau daryti, išskyrus tuos pačius dalykus. Senus ir gana bergždžius dalykus.

Tas pats ir man, pamanė Lora. Kur dėtis, kai tau šešiasdešimt penkeri ir agentas, norėdamas nuraminti sąžinę, iš užsienio siuntinėja atvirukus, bet niekad nepaskambina, nes kokį man gali pasiūlyti darbą? O argi linksmiau vargšiukei Kitikinei, gyvenančiai nykiame pirmo aukšto bute, nevykusiame Vindzoro rajone, juk jai visas gyvenimo džiaugsmas — pensija ir laidos apie gamtą, rodomos per teliką? Griežk dantimis, pamanė Lora, vartyk akis, raukis plaukus. Ji atsigulė ant šono taip, kad nematytų, jei pelė palubėj sugalvotų pasivaikščioti. Ir tada, kaip buvo įpratusi, ėmė sau deklamuoti „Šeloto damą“, kad greičiau užmigtų. “Dieve gailestingas, pasigailėk jos“, — murmėjo galvodama apie Aną, savo Aną, iš neišvaizdžios mergiūkštės išaugusią į tikrai patrauklią moterį, moterį, tikrai nusipelniusią nors kokios Dievo malonės. Tad kodėl, kodėl, po velnių, Jis nuo jos nusigręžė?

Šeštadienio rytą Piteris išsiruošė į Vudberou ligoninę lankyti parapijos ligonių. Lukas išvažiavo kartu, mat norėjo susitikti su klasiokais ir ištrūkti iš Loksfordo. Flora sėdėjo virtuvėje ir stropiai mokėsi siuvinėti grandinėle lopinėlyje, nuplėštame nuo senų Piterio marškinių, o Ana, prižiūrinti bažnyčios valymo eilę, išėjo patikrinti, ar tikrai išvalyta. Jai atrodė, kad viduramžių bažnyčiai nedera akivaizdžiai blizgėti, bet jei suolų ir vario nenušveisi, ji kaipmat pasidarys liūdna, o Ana nenorėjo, kad ji atrodytų liūdna. Jautė šitam pastatui simpatiją, lyg būtų koks ramus ir kantrus žvėris, nuo pat 1320 metų nesitraukęs iš tos vietos ir atlaikęs visą žmonių nepastovumą ir aplaidumą. Jis reikalavo labai mažai, o duodavo daug. Būdama viena, ji su meile ir dėkingumu glostydavo kresnas navos skliautą remiančias kolonas. Skalbti altoriaus užtiesalus ir valyti kilimą jai atrodė tas pat, kaip intuityviai rūpintis nuo tavęs priklausančia būtybe, kurią myli. Šiandien buvo pamirštos tik altoriaus žvakidės (šią savaitę Elinos Dodsvel ir Trišos Pardou eilė, šiomis nors galėdavai pasikliauti), taigi Ana surinko jas ir parsinešė blizginti. Grįždama namo, sutiko ponią Dansteibl, nešiną glėbiu karklų katinėlių, skirtų priebažnyčiui papuošti.

— Veikti, veikti! — sušuko ponia Dansteibl, rodydama į žvakides. — Taip ir reikia! Vienintelis būdas!

— Ko vienintelis būdas?

— Ką nors nuveikti!

— Man regis, — tarė Ana, kraudama ant stalo virtuvėje savo vario naštą, — patyriau nedidelį apreiškimą.

— Ar angelas apsireiškė? — paklausė Lora.

— Tvido paltu, — atsakė Ana, galvodama apie ponią Dansteibl. — Tvido paltu ir neperšlampama skrybėle. Jis liepė veikti. Reikia veikti...

Flora, kuriai veiklos sampratą sudarė kalėdinis parapijos vaidinimas, nustebusi patampė nuo prakaituotų delnų drėgną savo siuvinį.

— Jei dirbsiu už parapijos ribų, — tarė Ana, — argi svarbu, ką dirbsiu?

— Vėl imk mokyti...

— Negaliu. Valstybinėms mokykloms mano kvalifikacija nepakankama, tinku tik privatiems kalbų kursams.

Lora skėstelėjo rankomis.

— Argi svarbu? Galima dirbti degalinėse, pardavėja, sekretore, bene kam rūpi?

Ana pasižiūrėjo į ją.

— Man tikrai neberūpi, — pasakė.

Ketvirtas skyrius

„Praisvelo“ prekybos centro vedėjas Anai pasirodė visai jaunas. Lieknas, tamsiaplaukis, Stivas vardu. (Ant jo kabineto — didumo sulig spinta — durų kabėjo lentelė „p. S. Malgrouvas“.) Jis Aną paguodė:

— Ne bėda, kad nėra patirties. Baigusieji prekybos mokyklą irgi dažniausiai neturi patirties.

Kreiptis į S. Malgrouvą šovė galvon netikėtai. Atidariusi dvivėres stiklines „Praisvelo“ duris, staiga išvydo ant jų skelbimą. „Reikalingi darbuotojai visai arba ne visai darbo dienai — kasininkės ir asortimento kontrolierės. Kreiptis į vedėją“.

— Gal pasakytumėt pavardę ir adresą? — tarė ponas Malgrouvas. Ana pasakė. Nė nemirktelėjo jai ištarus „pastoriaus namai“. Gal nė nesupranta, ką reiškia ten gyventi.

— Galiu dirbti bet ką, — pabrėžė Ana.

— Dirbant su asortimentu, reikia daug laipioti kopėčiomis, sandėlyje, — atsargiai paaiškino jis, lyg Anai galėtų būti per sunkus toks fizinis krūvis.

— Man turbūt labiau patiktų laipioti kopėčiomis, negu sėdėti kasoje.

Ponui Malgrouvui rūpėjo pasakyti, kad jos balsas ir išvaizda labai praverstų kasoje, pagerintų parduotuvės įvaizdį (jo širdžiai tokį brangų dalyką), bet nerado žodžių.

— Nenorėčiau, kad atsidurtumėte šiek tiek nepalankioje padėtyje...

Ana, padrąsinta savo energingumo veikti, paklausė:

— Ar kasoje daugiau mokėsite?

Jis papurtė galvą.

— Kiek man mokėsite?

Kadangi Ana buvo žmogus, kuris ponui Malgrouvui šiaip jau atrodė panašesnis į klientą negu į parduotuvės darbuotoją, jis staiga sutriko. Krenkšėdamas ėmė sklaidyti polietilenu apvilktus kažkokio aplanko lapus.

— Tris dvidešimt vieną už valandą.

— Tris svarus ir dvidešimt vieną pensą...

— Taip.

— Vaje, — tarė Ana. — Matot, man reikia trisdešimt šešias savaites per metus uždirbti ne mažiau kaip penkiasdešimt per savaitę.

Jis nedrįso pakelti akių, priblokštas jos tiesumo.

— Tai reikštų dvidešimt valandų per savaitę. Penkias dienas po keturias valandas.

Trumputė pauzė.

— Sutarta, — pasakė Ana. Atkišo jam ranką. Jis dvejodamas paspaudė.

— Nusprendėt?

— Taip, — nusišypsojo ji. — Taip. Dar tai reiškia dvidešimt valandų per savaitę be bažnyčios ir be miestelio.

Jis nesuprato. Pagalvojo, ar tik nebus padaręs klaidos.

— Žinoma, dar yra trijų mėnesių bandomasis laikotarpis...

— O, be abejo.

— Ir tuos tris mėnesius dirbsite prižiūrima...

— Kodėl manote, kad su manimi turėsite vargo?

Ponas Malgrouvas užraudo. Verčiau duokite jam baigusį mokyklą ar malonią moterytę, kuri vėl panoro dirbti, užauginusi vaikus, ar paslaugią pensininkę, mielai sutinkančią varinėti iš automobilių aikštelės vežimėlius...

— Su manim nereikės vargti, — švelniai nuramino jį Ana. — Man reikia darbo, ir aš tikrai būsiu labai dėkinga, jei man jo duosite.

Pirmą kartą jis į ją pasižiūrėjo. Ir kam jai reikia darbo? Ką ji veikia? Jis drąsiai paklausė:

— Jūs manęs nemulkinat?

— Ne. Ne. Mano jaunėlė mokykloje terorizuojama, noriu ją perkelti į Švenčiausiojo Išganytojo. Štai ir viskas.

Ponas Malgrouvas nusiramino. Jo sesuo mokėsi Švenčiausiojo Išganytojo mokykloje. Jis atsistojo.

— Jei norite, einam kartu, ponia Bauveri, parodysiu jums sandėlį ir poilsio kambarį. — Jis prilaikė jai duris. — Suprantama, už gerą darbą premijuojama. Kai kas — net nesibaigus bandomajam laikotarpiui. Tai reikštų dar dešimt pensų už valandą.

— Rytą galiu išvažiuoti kartu su Flora, — kalbėjo Ana, — o grįžti dieniniu autobusu į Kvindeilą. Labai paprasta. Ir visi tokie malonūs. Sakė, galėsiu dirbti tik per mokslo metus, bet reikės prieš mėnesį vis pranešti, kuriomis savaitėmis. — Ji pažvelgė į Luką. Jiedu sėdėjo vienas priešais kitą prie virtuvės stalo, apkrauto vakarienės likučiais. Piteris išvažiavo į Nju Endą, į parapijos tarybos posėdį. — Vilkėsiu mėlyną chalatą languota apykakle ir rankogaliais, turėsiu prisisegusi ženkliuką su užrašu: „Aš Ana. Kuo galiu padėti?“

Ji laukė, kad Lukas nusijuoks. Bet jis nesijuokė. Pažeminti žmonės taip lengvai nesijuokia. Lukas galėjo pasakyti, kad politiniu atžvilgiu jis stovi į kairę nuo motinos ir dar toliau į kairę nuo tėvo, bet vis dėlto neįstengė susitaikyti su mintimi, kad jo mama „Praisvelo“ prekybos centre kraus į lentynas prekes. Su ženkleliu ant krūtinės. Gerkle pakilo gumulas, oda pašiurpo iš gėdos, kai pagalvojo, kad jo draugai ir jų motinos, nuėję į „Praisvelą“, pamatys Aną, kraunančią pomidorų padažo butelius, — su ženkleliu ant chalato: „Kuo galiu padėti?“

— Oi, Lukai, — tarė Ana balsu, kokiu šnekėdavo, kai buvo mažas, užklupusi jį darant, kas buvo griežtai uždrausta. — Nejaugi nukentės tavo principai?

— Nutilk! — šūktelėjo Lukas, piktai dėbtelėdamas į ją. Ji prižadėjo jam pinigų — ir uždirbs segėdama tą prakeiktą ženkliuką. Jis nenori šitaip uždirbtų pinigų, nenori pažeminimo.

— Atsiprašau, aš nenorėjau pasišaipyti. Bet pasistenk būti nuoseklesnis. Ir praktiškesnis. — Ji nutilo. Knietėjo pasakyti: „Esi visai kaip tėtis“, — bet, nors tai tiesa, būtų buvę neteisinga ir žiauru. Tad ji pasakė: — Kuo skiriasi mano darbas parduotuvėje nuo tavo darbo garaže?

Lukas susiraukė. Negalėjo paaiškinti, kad garažas — vyriškas užsiėmimas, o parduotuvė — bobiškas, nes ji vėl šaipytųsi. Nepajėgė įsivaizduoti, ko ji nori, kodėl pasirinko tokią išeitį, kodėl atrodo tokia linksma.

— Daugiau nelabai ką moku daryti, — švelniai, kaip ir Piteriui, kalbėjo ji. („Tyčia taip padarei, ar ne? — pasakė Piteris. — Norėjai man nosį nušluostyti“.) — Juk neamžinai.

— Kodėl negali dirbti ten, kur žmonės nemato?

— Aa, suprantu. Manai kaip tėtis, ar ne?

— O ką jis mano?

— Kad aš noriu pasirodyti. Jog tai kažkoks padūkimas, darkymasis. Kodėl negaliu įsidarbinti raštininke savivaldybėje, kur niekas nematytų, taip? Ką gi, man labiau patinka krautuvėje, tarp žmonių.

— Bet...

— Lukai, — tarė Ana, palinkdama į priekį ir žiūrėdama jam į veidą, — Lukai, aš noriu būti normali.

Jis greitai nuleido akis.

— Aha.

— Nereikia iš to daryti tragedijos. Tai tik praktiškas būdas, kaip išgelbėti Florą ir išsiųsti tave į Indiją ar dar kur. Tu su tėčiu, atrodo, norite laisvės, bet man jos nė neketinate suteikti.

Po velnių, pamanė Lukas, tuoj apsižliumbsiu.

— Jei tavo draugų mamos mane niekins už tai, kad dirbu prekybos centre, jų reikės tik gailėti. Tačiau taip nebus. Jos supras. Moterys supranta, — karštai užbaigė ji.

Lukas pasitrynė akis ir nosį.

— Turėtum suprasti, — švelniau tarė Ana, — jau laikas būtų suprasti, kad daiktai, kurių nori, nekrenta nuo medžių. Šarlotė gauna pačią mažiausią sumą, kokia įmanoma, tavo visi rūbai tik iš labdaros Pakistanui, tėtis kremtasi, kad negali iš kur nors stebuklingai gauti pinigų sumokėti už Floros mokslą. Juk tai kova, ar ne? Tu gi žinai.

Lukas linktelėjo. Jis viską supranta, bet neaiškiai jaučia, kad nuo to, ką Ana ruošiasi daryti, vis tiek nukentės jo orumas. Pagalvojo, kad neverta pradėti iš naujo, todėl atsistojo.

— Ką gi, Flora atrodo labai laiminga...

— Jau laiminga, nes išmoko siuvinėti grandinėle, — nusišypsojo Ana.

— Man Vudberou pradinė patiko.

— Tu visiškai kitoks negu Flora, — pasakė ji. Ir pridūrė: — Ir negu aš.

— Mama, nepyksti? — staiga paklausė Lukas, atsigręžęs tarpduryje.

Ana papurtė galvą. Lukui, atrodo’, palengvėjo.

— Tada einu viršun. — Ir išėjo.

Pirmąjį darbo rytą Ana sėdo į autobusą kartu su Luku ir Flora. Flora prilipo prie jos kaip vantos lapas. Autobusui lėtai išsukant iš Loksfordo, Ana pamatė, kad senosios pastorijos keliuke stovi du didžiuliai furgonai. Ana pasižadėjo vakare užsukti tenai ir palinkėti geros kloties — Piteriui tai patiktų. Vargšas Piteris, aną naktį lovoje sugniužo ir ėmė verkti, verkti, kad ją apvylęs, apvylęs ją ir... bet iki galo nepasakė, pristigo jėgų.

— Tu nekaltas, — tarė ji, nelabai suprasdama, ką turi galvoje.

— Kaltas, kaltas. Ką bandžiau, vis nesiseka.

— Man taip neatrodo, — pasakė Ana. — Man tik atrodo, kad susvyravo gairės. Dieviškosios gairės.

Buvo antra valanda ryto. Ji nulipo į apačią išvirti arbatos.

— Tu jautiesi vienišas? — paklausė ji Piterį, paduodama jam puodelį.

Ilgokai patylėjęs, nenoriai ir dvejodamas atsakė:

— Aš turiu tave. — Ji laukė, kad jis paklaustų, ar ji nesijaučia vieniša, bet jis neklausė, klusniai kaip vaikas gėrė savo arbatą su karštu pienu.

— Ar norėtum, — žengė Ana ant paties ploniausio ledo, — ar norėtum viską pergalvoti? Iš tikrųjų viską? Mudviejų gyvenimą, gyvenamąją vietą, netgi... netgi tai, ką tu veiki?

Jis išpūtė akis.

— O Dieve, ne.

— Tikrai? — dar bandė ji. — Žinok, aš nebijočiau.

— Ne, — garsiai atsakė jis. Pastatė puodelį ant padėklo. — Negaliu pasiduoti tik todėl, kad man dar nepasisekė. Išbandymai yra būtina visko dalis.

— Ko dalis?

— Šventumo dalis, — greit atsakė Piteris. — Būti bandomam — vadinasi, kentėti. Kentėjimas — dvasinio tobulėjimo dalis. Tai net vaikas žino.

— Taip pat ir klausymas.

— Klausymas?

— Ką aš sakau, — tarė Ana. Žvilgtelėjo į lubas. — Ką Jis sako.

Piteris prunkštelėjo.

— Manai, aš nesimeldžiu?

Širdyje Ana susigūžė. Jie jau ne kartą panašiai kalbėjosi, ir ji visad nusivildavo, o jis — dar labiau užsispirdavo.

— Ne, nemanau, — pavargusiu balsu atsakė Ana. — Aš tik norėjau padėti tau išlįsti iš spąstų, jeigu jautiesi į juos pakliuvęs.

— Aš ne spąstuose. Esu tamsiame miške.

— Tikrai? — vėl bandė Aną jį išjudinti.

— O taip.

Ir jis užmigo. Rytą atsikėlė pardubusiom akim, bet su atkakliu žvalumu išsiruošė į pamaldas varganoje, antrarūšėje Sned Holo valstybinėje mergaičių mokykloje, kurios kapelionas jis buvo, o jie išvažiavo autobusu. Ana pasistengė įsiminti, kad jis nepalinkėjo sėkmės.

Florą reikėjo traukte atitraukti nuo Anos, kai autobusas priartėjo prie mokyklos. Lukas po vieną atkabino jos rankas ir beveik nešte išnešė per autobusą ir laukan. Iškėlė ją ant šaligatvio, ir ji kaip atsišliejo į mokyklos sieną, taip ir nepajudėjo. Lukas sušuko Anai įvesiąs Florą vidun ir paskui nueisiąs į savo mokyklą.

— Tu — didvyris! — šūktelėjo jam Ana, sugraudinta Luko gerumo. Jis išsišiepęs pamojo ir iškėlė nykštį. Autobusas pajudėjo, palikdamas jos vaikus, ir pasuko turgavietės link.

— Ana, — nesmagiai kreipėsi ponas Malgrouvas (jam daug labiau būtų patikę vadinti ją ponia Bauveri), — čia — jūsų globėjas.

— Labas, — pasisveikino globėjas. Maždaug šešiolikos metų. Rudais plaukais, nesveika oda ir didžiulėmis ausimis. Bet jis plačiai šypsojosi. — Aš vardu Timas.

— O aš — Ana, — prisistatė Ana, labai stengdamasi elgtis, kaip iš jos tikimasi.

— Šįryt tvarkysim bakalėjos skyrių, — tarė Timas, — krausim padažus ir visokias garstyčias. Važtaraščiai, — pamojavo jis.

Šiugždėdama standžių naujuoju chalatu, — pono Malgrouvo vedėjiškos akys nepritariamai pašnairavo į gerą sprindį iš po jo išlindusio pilko velvetinio sijono, — Ana nusekė paskui Timą ir šaltais niūriais laiptais nulipo į prekybos salę. Pasijuto visai kaip teatre, iš tamsių užkulisių išėjusi į šilumą ir šviesą. Timas pasileido taku tarp kačių ir šunų maisto ir sustojo prie lentynų su rudais, raudonais, tamsiai ir šviesiai geltonais ir žalsvais buteliais butelaičiais.

— Užsiimsim kraštavimu, — tarė Timas.

Ana linktelėjo.

— Žinote, kas tai?

Ana prisiminė siuvimo pamokas mokykloje, kurios jai taip nesisekdavo. Kraštuoti būdavo tikras košmaras, užversta paslaptingų ritualų knyga, kuri, kaip įtikinėjo mokytoja, turinti nuvesti į siuvimo meno šventovę.

— Ne, — atvirai prisipažino Ana Timui, savo globėjui, pagal metus tinkančiam jai į sūnus. — Nieko nenutuokiu apie kraštavimą.

Timas atrodė patenkintas. Jis nusigręžė į vežimėlį, kuriame, užgniaužę kvapą, plastiko pakuose laukė stiklainių ir butelių pulkai. Timas pasižiūrėjo į juos, dirstelėjo į lentynas, pastebėjo tuščią tarpą ir čiupo kvadratinį indiško padažo bloką.

— Štai. — Iš pasitenkinimo jam net ausys užraudo. — Pažiūrėkit į važtaraštį. Pirma grafa: vienetų skaičius. — Jis padavė bloką Anai — dabar jai reikės su juo žaisti. Ji paklusniai suskaičiavo.

— Dvylika.

— Nėra reikalo skaičiuoti. Važtaraštyje parašyta. Antra grafa: kaip dėti į lentyną.

Ana perskaitė.

— Po du?

— Teisingai. Dvylika stiklainių po du. Ir pirmutiniai du turi stovėti lygiai su lentynos kraštu, tai vadinasi pateikimas. — Patylėjęs pridūrė: — Be to, visų etiketės turi būti atsuktos į pirkėją. Tai ir yra kraštavimas. Dabar sudekit į lentyną, aš patikrinsiu.

Beveik tas pats, pamanė Ana, kaip puošti bažnyčią gėlėmis, tik Timas daug malonesnis už ponią Dansteibl ar Fredą Partington. Jis stovėjo už kelių žingsnių, savo liesas paauglio rankas susikišęs į mėlyno chalato rankoves.

— Gerai. Puikiai sekasi. Valio, — protarpiais murmėjo jis.

Pagaliau atsitraukusi nuo lentynos, Ana pasakė:

— Turbūt eisiu namo ir ten apkraštuosiu visas sandėliuko lentynas.

Timas nesuprato. Jis pagrasino pirštu.

— Iki pusės vienuolikos jokios kavos!

Pusę vienuolikos atėjo stambi moteriškė paprasta melsva apykakle ir tokiais pat rankogaliais, rodančiais jos viršenybę, ir pažiūrėjusi į grafiką tarė:

— Timas ir Ana, dešimt minučių pertraukėlė.

— Aš tik baigsiu terijakio padažą, — pasakė Ana. Jo stiklainėliai turėjo tokias gražias etiketes: migdolmedžio žiedai ir mėlynas rytietiško kalno kūgis. Timas ir moteriškė apstulbo.

— Kavogėris, — priekaištingai tarė Timas.

Jis nusivedė ją atgal tais pačiais laiptais — į poilsio kambarį, kurį buvo rodęs ponas Malgrouvas.

— Dviejų patiekalų pietūs su vaisių sultimis kainuoja devyniasdešimt penkis pensus, — dar pasakė ponas Malgrouvas ir parodė į spalvotą diagramą skelbimų lentoje. — Nuostolių kreivė. Kiekvieną savaitę stengiamės juos mažinti.

Ir jis baisiai surimtėjo prisiminęs visus tuos pūvančius retus vaisius, sužiedėjusius pyragus ir išpuškėjusį jogurtą.

— Rūkot? — paklausė Timas.

Ana papurtė galvą. Keista, bet buvo labai malonu atsisėsti.

— Per Velykas susižadėsiu, — giliai atsidusęs pasakė Timas.

— Tikrai? Kaip ketini prašyti jos rankos? Ar jau sugalvojai?

— Aš neprašiau, — paaiškino Timas. — Jos mama sako, girdi, ko jums nesusižadėti per Velykas, mes ir sutikom. — Iš marškinių kišenėlės po chalatu jis ištraukė fotografiją ir atkišo Anai. — Dirba Komptono firmoje. Sąskaitininke.

Ana pasižiūrėjo į apkūnią mergaičiukę atkaklia burna. Ji buvo su džinsais ir juodu odiniu švarku.

— Ar tuoksitės bažnyčioje?

— Ji nori.

— Otų?

— Bent kiek senamadiška, ar ne? — paklausė Timas.

— Galėtum atsiprašyti Dievą, kad laikai jį nebemadingu...

— Kaip sakot?

— Atleisk, garsiai galvoju, — tarė Ana.

Timas pasižiūrėjo į laikrodį.

— Jau laikas.

Vėliau, kai vienas kitam perdavinėjo prancūziškų garstyčių stiklainėlius, Timas pasakė:

— Nesu girdėjęs, kad kas rimtai sakytų „Dievas“, išskyrus kokį pertarą. Kažkaip šiurkščiai skamba.

— Dievas ir mirtis, — tarė Ana, stumdydama stiklainėlius, — yra šiurkščiausi žodžiai pasaulyje.

To jau buvo per daug. Norėdamas ją nutildyti, jis garsiai pranešė:

— „Praisvelo“ prekybos centre parduodamos šešių su puse tūkstančio rūšių prekės. Šešių su puse tūkstančio.

Nuėjo jis tik vieną kartą, į tualetą. Buvo pradingęs gal penkias minutes. Per tas penkias minutes, kol ji ant pakelio skaitė pikantiškų skrebučių instrukciją, suspaustas moteriškas balsas už nugaros paklausė:

— Ponia Bauveri?

Ji pakėlė akis. Šalia, pasitempusi ir elegantiška kupranugario vilnų švarku (turbūt „Jėgerio“ firmos) ir klostytu sijonu (neabejotinai iš pačių „Škotų prekybos namų“), stovėjo ponia Ričardson. Ponia Ričardson iš Kvindeilo, pulkininko Ričardsono (bažnyčios seniūno, vyskupijos finansų valdybos nario, Raudonojo kryžiaus aktyvisto, Agrarinės Anglijos išsaugojimo tarybos nario) žmona. Ji buvo įsikūnijusi nuostaba — nuo pat žaviai sudėtų perlinio atspalvio plaukų iki firminių batelių, nublizgintų kaip kaštonas.

— Ponia Bauveri, Ana?

— O varge, Mardžorė! — šūktelėjo Ana. — Visai buvau tave pamiršusi.

— Pamiršusi?

— Kažkaip pamiršau, kad apsiperki „Praisvele“.

Ponia Ričardson apsidairė.

— Tu čia dirbi?

— Taip.

— Ir vyras sutiko?

— Labai nenoriai, — atsakė Ana. Tarpulentyniu jau skubinosi Timas. — Vargas ir pas velnią nuves, Mardžore. Čia mano globėjas, Timas. Timai, čia ponia Ričardson iš Kvindeilo.

— Malonu susipažinti, — smagiai išpoškino Timas. — Anos pirmoji diena.

Ponia Ričardson energingai apsuko vežimėlį.

— Aš paskambinsiu, — tarė Anai.

Timas žiūrėjo, kaip ji nueina, tiesi kaip žvakė ir pasipiktinusi.

— Draugė?

Ana pasižiūrėjo į važtaraštį, su išdidžiu trijų valandų profesionalumu pasitikrindama, kaip dėti skrebučius (paprastus, su česnakais, čiliu ir 1.1.).

— Bijau, kad nebe.

— Ar labai buvo nuobodu? — telefonu paklausė savo marčią Kitė Bauveri.

— Taip. Bet ir ramu. Mane moko vaikinukas, kuris tuoj ves, nes liepė jo draugės mama.

Kitė Bauveri nelabai klausėsi. Išgirdusi apie Anos darbą, neberado sau vietos, mynė ir mynė po žaliai ir rausvai dekoruotą svetainėlę, ilgesingai žiūrėdama pro vienintelį langą į siaurą terasą — visą savo pasaulį.

— Kokio amžiaus seniausi „Praisvelo“ darbuotojai? — paklausė Kitė.

— Man rodos, per šešiasdešimt.

— Ir man per šešiasdešimt! — sušuko Kitė.

Ana laukė.

— Ir pas mus yra „Praisvelo“ filialas, — tarė Kitė. Butas staiga pasidarė ankštas ir mažas kaip paukščio narvelis. — Ar šiandien sunkus buvo darbas?

— O ne. Be to, yra kam padėti.

Žodis „padėti“ Kitei buvo kaip balzamas. Niekas jai nieko nepadėdavo, išskyrus vargšę liūdną mergaitę bibliotekoje, dabar ji dėl Kitės rausdavosi po meilės romanų lentyną, karštligiškai traukdama knygas, kurios jai neva turėtų patikti. Abiem nepatiko atviri sekso aprašymai („Vaizduoja kaip kokią operaciją, ar ne?“).

— Kaip manai, — paklausė Kitė, — kaip manai, ar man verta eiti pas vedėją ir prašyti darbo?

Anai atrodė, kad neverta, bet negalėjo šito sakyti.

— Man taip patiktų, — graudžiai tarė Kitė. — Man taip patiktų būti tarp žmonių.

— Ar nėra kokio ramesnio užsiėmimo?

— Pavargau nuo ramybės, — atkirto Kitė. — Jaučiuosi kaip sausainis, nukritęs po sofa.

— Tada eikite į „Praisvelą“, — nusileido Ana užsimerkdama ir galvodama, kaip reikės pasakyti Piteriui. — Eikite ir linkiu sėkmės.

Nespėjo padėti ragelio, kai vėl sučirškė telefonas.

— Ana?

— Taip.

— Mieloji, čia Haris Ričardsonas. Iš Kvindeilo. Ar galėčiau trumpam šoktelėti? Pasišnekėtume.

Kitą dieną Timas Anai aprodė sandėlį ir paaiškino, kokia jame tvarka. Trečią išmokė, kaip įvest į kompiuterį duomenis apie prekes. Ketvirtą dieną susirgo, ir ponas Malgrouvas paklausė, ar Ana pati susidorosianti, ir liepė kreiptis į Hiterę, jei bus kas neaišku dėl miltų ar džiovintų vaisių. Ana patikino, kad viskas būsią kuo puikiausiai. Iš tiesų buvo nuostabu visą rytą nieko sudėtingesnio negalvoti, kaip tik tai, kodėl, po paraliais, Vudberou žmonės šitiek suvartoja kario miltelių, bet visiškai ignoruoja itališką padažą. Tačiau staiga tarp Anos ir kario miltelių įsiterpė pulkininkas Ričardsonas; malonus, patrauklus, nepalenkiamas pulkininkas Ričardsonas, apsivilkęs savo gražiuoju tvido švarku, sėdintis jos ne itin švarioje svetainėje ir kalbantis jai, kad kenkianti savo vyrui, bendruomenei ir bažnyčiai. Ji jam paaiškino apie Florą, manydama, jog jo neabejotinai minkšta širdis susigraudins. Taip ir buvo. Haris Ričardsonas išgąsdino Aną pasiūlydamas be jokių procentų paskolinti reikėsimą sumą kokiam tik nori laikui.

— Būčiau laimingas, — pridūrė.

Ana sėdėjo be žado.

— Mardžorė jūsų nesuprato, — kalbėjo pulkininkas Ričardsonas. — Kaži ką įsivaizdavo. Manė, jog tai kaprizas. Nieko nežino apie Florą. Blogai. Vargšė mergaitė. Didžiulės valstybinės mokyklos gali būti tikras siaubas. O gaila. Kilnus eksperimentas tas valstybinis švietimas. Kaip ir socialiai orientuota valstybė.

— Jūs labai geras, — iš lėto pasakė Ana. — Bet... bet nemanau, kad galiu priimti jūsų siūlymą.

— Nesąmonė. Kas žinos? Jūs, aš, Piteris ir Mardžorė. Klausykit, — tarė palinkdamas į priekį ir uždedamas jai ant kelio savo šiltą ir tvirtą delną, — aš žinau, kokia jūsų finansinė padėtis. Geriau negu kas kitas. Nejuokauju. Nekaltinu, kad norite truputį užsidirbti. Drąsus žingsnis. Aš jumis žaviuosi. Tačiau apie tai negali būti nė kalbos. Absoliučiai, kategoriškai. Nėra ko ir galvoti.

— Bet aš noriu, — pasakė Ana.

Pulkininkas Ričardsonas atitraukė ranką.

— Aišku, kad norite. Motinai natūralu. Ir visiškai teisinga. Tačiau jūs — pirmiausia pastoriaus žmona, tik paskui motina. Bažnyčia viršesnė už vaikus. Jei norite, galiu duoti pavyzdį.

— O ne, — papurtė galvą Ana.

Jis įbedė į ją akis.

— Aš tekėjau už vyro, ne už darbo, — dvidešimties metų senumo fraze atšovė. Ana. — Aš ne variklis, o atskira valtis.

— Nesuprantu.

— Esu jums nuoširdžiai dėkinga. Jūs — geras, švelnus žmogus. Tačiau taip pripratęs prie neabejotinos nepriklausomybės, jog pamirštate, kiek žmonių jos nemato, žmonių, kurie net krikščionišku požiūriu turi į ją ne mažiau teisių negu jūs. Bažnyčia šito irgi nesupranta. Lambetas neturi jokio supratimo, ką jaučia tokie žmonės kaip mes. Aš — Piterio žmona, o ne neapmokamas vikaras. Be to, Floros motina, o man tai be galo svarbu. Atleiskite, bet verčiau pati susirasiu pinigų sumokėti už jos mokslą. Ir visiems bus geriau, jei man tai pavyks.

Ji matė, kaip nuliūdino pulkininką Ričardsoną. Nebuvo pratęs šnekėti griežtai, — tai buvo jo žmonos pašaukimas, — bet nemokėjo nuslėpti, jog Anos elgesys jam atrodo neteisingas ir negražus. Jos žodžiai apie nepriklausomybę jį visai suglumino. Ką ji norėjo pasakyti? Dieve mano, jei išteki už pastoriaus, prisiimi viską, kas susiję su jo gyvenimu! Lygiai kaip tekėdama už kario: per dvidešimt tarnybos metų reikėjo kraustytis septyniolika kartų, ir Mardžorė nė sykio nesiskundė. Žinojo, ko tikėtis, dar prieš jam pasiperšant prie vandens kliūties per žirgų lenktynes 1949, tada jis paklausė: „Turbūt niekad už manęs netekėsite?“ Taigi Ana turėjo žinoti, tikrai turėjo. Kas iš to, klausė save pulkininkas Ričardsonas, kas iš to, kad visus tuos metus buvai tokia puiki pastoriaus žmona, jei vieną dieną dėl kvailo užgaido į viską spjauni?

— Man rodos, — vėliau pasakė jis Mardžorei, pildamas abiem viskio, — kalta visa toji moterų emancipacijos nesąmonė. Nesvarbu, ką ji reiškia.

— Per sena tokiam dalykui. — Širdyje Mardžorė Ričardson kaltę suvertė menopauzei, bet Hariui nė už ką nebūtų prasitarusi. Jos pačios menstruacijų ciklas, taip pat nesmagus jo artėjimas prie pabaigos, buvo grynai asmeninis reikalas. Kai kurie dalykai: meilė, seksas, Dievas, fiziologinės funkcijos — neaptarinėjami.

Gal aš paprasčiausiai užsispyrusi, galvojo Ana, stumdama tarp lentynų vežimėlį su buteliais, gal tik noriu nušluostyti Piteriui nosį? Ir bažnyčiai? Gal taip darau todėl, kad mane graužia pavydas, kai, eidama pro knygyną, vitrinoje matau naujausią Eleanoros romaną, ir apmaudas, nes beveik metus negaunu jokios žinelės iš Merės, ji visai prapuolusi, mat dirba dar ir Europos Sąjungos būstinėje, todėl turi nuolat skraidyti į Briuselį. O gal kad man jau keturiasdešimt dveji? Arba todėl, kad nebėra jėgų neveikti, su viskuo sutikti, kęsti ir atlaikyti, kad esu pakankamai protinga ir sumani ir pagaliau pristigau kantrybės? Netekau kantrybės ir pagaliau supykau, bet pokalbis su pulkininku Ričardsonu man visiškai nepatiko, nepatiko, nes jis ne supyko, o užsigavo. Jo pyktį galėjau atremti savuoju, bet nuoskaudos — ne. Pulkininko Ričardsono nuoskauda tėra pirma, dėl kurios jausiuosi klaikiai (kodėl, ak, kodėl moterys negali gyventi be kaltės, kaip antys — be vandens?), o juk daugelis kitų žmonių nešnekės su manim taip maloniai. Tai tik pradžia, šitas sojos padažo dėliojimas, tik užuomazga. Įdomu, pamanė, ir jai krūptelėjo širdis, ar tik nepradedu kažko, ko nebepajėgsiu sustabdyti?

— Čia jūs?

Ana atsigręžė. Tarp lentynų stovėjo Hiterė, galinti ją konsultuoti miltų ir džiovintų vaisių klausimais. Nedidukė, smulki kaip pelytės veideliu, pasišiaušusiais rudais plaukeliais ir su kryželiu ant kaklo. („Parduotuvėje mane paklausė, — aiškino ji Anai, — ar aš noriu su žmogiuku, ar be. Aišku, su! Be nieko atrodo taip nuogai“.)

— O kaipgi.

— Jūsų ieško vienas ponas. Maniau, kad esate sandėlyje. Aš jį tuoj atsiųsiu.

— Ačiū.

Ponas? Iš už kampo išlindo visai nepažįstamas žmogus, kresnas pusamžis vyras su akiniais ir žilstančia rudų plaukų kupeta. Pilko tvido švarkas ir, o varge, pamanė Ana, dvasininko apykaklaitė. Štai ateina pasiųstas vyskupo, kurį pakurstė Ričardsonas, pasiekė per visus tuos vadinamojo pastoralinio patikrinimo labirintus, cha cha, ateina — oficialus šnipas. Jis nusišypsojo Anai. Koks mielas veidas...

— Klausau? — nedraugiškai tarė Ana. Juodu skyrė stiklainėlių konteineris.

— Ponia Bauveri?

— Taip.

— Labai džiugu. Puiku, kad jus radau. Man sakė, jog jūs čia. — Jis pasižiūrėjo į jos važtą. — Lydytas buivolės sviestas. Fantastika, kad toks daiktas pardavinėjamas Vudberou mieste. — Jis pažvelgė jai į akis. — Ponia Bauveri, esu Danielius Bairnas. Būsiu naujasis arkidiakonas.

Penktas skyrius

Danielius Bairnas parvežė Aną namo. Pastebėjo, kad jis — nekoks vairuotojas, be to, nesididžiuoja automobiliu. Užpakalinė sėdynė buvo nuklota knygomis ir laikraščiais, dugnas primėtytas stovėjimo mokesčio talonėlių. Jei Lora kada nors būtų turėjusi automobilį, šitaip jis būtų atrodęs, tik dar reiktų pridėti senų batų, šokolado popieriukų ir suniurkytų skrybėlių. Iš tikrųjų ir jų pačių automobilis taip atrodytų, jei būtų atiduotas Anai; bet Piteris jį valydavo, nes prisieidavo vežti parapijiečius. „O, — sakytų pamatę taškelį purvo, — gal čia kiaulės važiavo?“

— Mačiau jūsų vyrą, — tarė Danielius Bairnas. — Radau Čerč Ende. Sakė, kad pirma su jumis pasikalbėčiau. Sakė, kad jums sunkiausia.

Ana tylėjo.

— Suprantu, — pridūrė Danielius Bairnas.

— Garantuoju, kad ne.

— Bet palengva suprasiu, — ramiai pasakė jis.

Ana žiūrėjo pro automobilio langą. Arimas, palei kurį važiavo, buvo nusagstytas skaisčiai žaliais daigeliais. Velniai griebtų Piterį. Velniai griebtų už veidmainiavimą; už apsimetinėjimą Danieliui, kad apeitas jis neįsižeidęs iki širdies gelmių, už apsimetinėjimą, kad kenčianti tik Ana, tartum ji viena negalėtų pakelti paaukštinimo ir gerovės vilčių žlugimo. Ji iš šono dirstelėjo į Danieliaus profilį. Atrodė tvirtas, ramus ir geraširdiškas. Nejaugi Piteris parodė — arba, dar blogiau, pasakė, jog Ana paknopstom griebė darbą prekybos centre tik todėl, jog esą bet kas geriau negu nesikeičianti status quo? Nejaugi jis... Ne, reikia baigti. Negalima eit iš proto nieko tikra nežinant.

— Ko jūs taip verdate? — paklausė Danielius Bairnas.

Nustebinta jo įžvalgumo ir tiesumo, Ana atsakė:

— Man neramu, kad jūs susidarėte klaidingą įspūdį, kad jūs... — Ji nutilo, daugiau sakyti neleido ištikimybė.

Jis perjungė pavarą visiškai netinkamu momentu, automobilis gailiai žviegdamas šovė pirmyn.

— Įspūdžių daugybė, — tarė jis lyg nieko nepastebėjęs ir tik vos vos garsiau, kad permuštų nepatenkintą variklį. — Atvykau iš Mančesterio prieš dvi dienas susitikti su kitais arkidiakonais, ir vyskupas man papasakojo apie jūsų vyro pareiškimą. Žinoma, panorau su juo pasimatyti, — ir su jumis. Aš nieko nenutuokiau.

— Kodėl turėjote nutuokti? Jūs juk nekaltas.

— Ne tai svarbiausia.

— Ne tai, — sutiko Ana.

— Štai kodėl susiradau jus. Ir dabar vežu namo. Ir paprašiau jūsų vyrą, kad kai jus parvešiu, visi trys pasikalbėtume. — Nedavęs jokio ženklo, staigiai pasuko aplenkdamas taikų dviratį, bet ėmė klaikiai signalizuoti priešais artėjantis automobilis. Jis nusišypsojo Anai. — Aišku, jei parvešiu...

Ji nenorėjo, tačiau nesusilaikė ir nusijuokė.

Loksfordo pastorijos svetainė Danielių Bairną nustebino. Jau dešimt metų ji stebino visą Loksfordą, kaip ir visi provincijos miesteliai, pripratusį prie kuklumo ir tvarkos dvasininko būste. Joje buvo sofa (per didelė mažyčiam Loros butui), ant kurios Vakarų Kensingtone gulėdavo šventoji Agota, keletas karaliaus Jokūbo epochos stiliaus baldelių, dovanotų Kitės („Tavo tėvas juos mėgo, bet aš jų neapkenčiu, tokie grėsmingi“), šimtai knygų lentynose, kurias iš plytų ir lentų sudėjo Piteris, ir šiaip visokio šeimyniško šlamšto. Padarydama ant sofos Danieliui vietos, Ana pastūmė natų šūsnį, keletą sėklų katalogų, Luko megztinį ir Floros siuvinį, kuriame blizgėjo adata.

— Kaip miela, — sėsdamasis tarė Danielius. Jis apsižvalgė. — Kaip patogu. Tvarkingumas mane nervina.

— Kai tekėjau už Piterio, buvau tvarkinga, — pasakė Ana ir liūdnai prisiminė savo paliktuosius megztinius: įsivaizduojamos sklandžios ateities simbolį. — Laikui bėgant, atrodo, apsileidau.

— Aš taip pat, — tarė Danielius, atsilošdamas tarp brokatinių ir aksomo pagalvėlių, visad priklausiusių šitai sofai. — Iki trisdešimt penkerių buvau vienuolis. Galima pamanyti, kad per tiek laiko vienuoliška tvarka bus įaugusi į kraują, bet man, pasirodo, taip neįvyko. Galbūt, — kreipėsi jis į Piterį, įėjusį su arbata, — vienuolynas negali išmokyti, kaip elgtis su turtu. Penkiolika metų neturėjau daiktų, todėl dabar jie man savivaliauja, negaliu jų suvaldyti. Jie tarsi gyvena savo gyvenimą.

Piteris sunkiai padėjo padėklą ant stalo, jau prikreiktą knygų ir popierių.

— Sakot, buvote... — Jo balse nuskambėjo menkai slepiamas smalsumas.

— Benediktinas, — užbaigė Danielius. — Sulaukęs trisdešimt penkerių metų, nusprendžiau, kad iš manęs bus daugiau naudos, jei išeisiu, negu pasiliksiu. Po penkiolikos metų protas to negalėjo žinoti, bet intuicija sakė, jog neklystu. Mes per mažai pasikliauname intuicija.

— Mat kaip, — tarstelėjo Ana, pildama arbatą. Paduodama Danieliaus puodelį Piteriui, mėgino pasiųsti jam švelnų žvilgsnį, bet jis į ją nežiūrėjo: ir akys, ir mintys klajojo kitur.

Danielius abudu stebėjo. Ir gėrė savo arbatą. Matė, kaip jie atsisėdo atokiau vienas nuo kito ir nuo jo. Svarstė, ar su Piteriu šnekėtis tiesiai, ar užuolankom, — jo veidas atrodė ir uždaras, ir be galo opus. Jis, be abejo, nepakęs būti globojamas, jam globėjiškumu dvelks bet koks atsiprašymas, bet koks bandymas gauti patarimą. Danielius pažvelgė į Aną, tiesiai sėdinčią ant bjaurios rudos kėdės ir žiūrinčią į kilimą. Jie nesišneka, pamanė Danielius. Negali. Nejaučiu jokio nuoširdumo. Jis atsiduso ir paklausė:

— Ar galiu jus vadinti Piteriu?

— Žinoma, — pašoko Piteris.

— Šiuo atžvilgiu esame broliai.

Ana norėjo pasakyti, kad Piteris nėra brolis. Dėl to iš dalies ir kenčia, ir yra toks vienišas, tačiau ji tik tylėdama tebespoksojo į kilimą, į tamsesnę vietą, kur Lukas kažkada papylė kavos.

— Niekada nesu dirbęs provincijoje, — tarė Danielius. — Turbūt ir pats išmokčiau, bet man labiau patiktų mokytis iš jūsų.

— Žinoma, — vėl pasakė Piteris — mandagiai, be jokios šilumos.

— Vienas iš naudingų dalykų, kurių išmokau būdamas vienuolis, — kalbėjo Danielius, statydamas sau prie kojų tuščią puodelį, — tai iš tylėjimo, be žodžių, nustatyti žmogaus charakterį ir nuotaiką. Neturiu jokių iliuzijų, kad mano buvimas čia jums malonus.

— Robertas Nevilis — man didelis nuostolis, — greit atsakė Piteris, paminėdamas buvusį arkidiakoną.

— O aš galėčiau būti nauda, jeigu leisite, — nusišypsojo Danielius.

Dirstelėjo į Aną. Jos galva buvo taip nukabinta, jog plaukai uždengė veidą. Jis jautė: ji nori, kad Piteris atsilieptų, parodytų, jog yra įsižeidęs, reikalingas paguodos, ir atidengtų savo žaizdą, kad ją būtų galima pagydyti.

— Žinoma, — pakartojo Piteris.

Danielius atsistojo. Išsiėmė akinius ir iš lėto nuvalė nosine. Atrodo, svarstė, ką pasakyti Piteriui, bet šis sušuko:

— Anai taip sunku! Dar vaikai. Ji ir taip per daug dirba, šitiek parapijos reikalų, šitiek... — Jis irgi atsikėlė. — Kad pamatytumėte jos daržą.

— Aš nesiskundžiu! — šūktelėjo Ana, atmesdama nuo veido plaukus.

— Bet kenti, — atrėmė Piteris.

— Aš nebijau sunkaus darbo, — atkirto ji. — Tik vieno nekenčiu, nekenčiu... — Sugavusi Piterio žvilgsnį, nutilo.

— Ar galiu pamatyti jūsų bažnyčią? — paklausė Danielius.

— Be abejo. Aš jums parodysiu.

Danielius uždėjo delną Piteriui ant rankos.

— Dėkui, nereikia. Jei galima, vienas nueisiu. — Jis atsigręžė į Aną. — Ačiū už arbatą.

Ji pakėlė į jį liūdnas akis.

— O jums — kad parvežėt.

Vėliau Piteriui ji pasakė:

— Man atrodo, puikus žmogus. — Ir iškart pajuto padariusi klaidą.

Sesuo Ignotą nusivedė Florą švariu, išblizgintu koridoriumi. Viena jo siena buvo stiklinė, per ją Flora matė labai tvarkingą veją su rausvai žydinčiu medžiu viduryje ir paukščių baseinėliu. Koridorius kvepėjo grindų laku, o sesuo Ignotą — skalbiniais ir muilu. Dėvėjo trumpą pilką abitą, po akiniais žibėjo tamsios kaip paukščiuko akys.

Aną jos paliko sesers Ignotos kabinete studijuoti mokyklos prospekto. Sesuo Ignotą pasakė, jog Flora negalinti žinoti, ar norės čia mokytis, kol neapsižvalgys po teritoriją, nepamatys kitų mergaičių.

— Vienuolynų mokyklos nebe tokios kaip anksčiau, — paaiškino sesuo Ignotą, — nebe tokios uždaros. Man smagu, kad pakilo mokymo lygis, kad orientuojamės pasaulyje. Juk šiuolaikinė vienuolė turi žinoti, kur spirti prikibusiam vyrui, ar ne?

Florą ji vedėsi už rankos. Paklausė:

— Kodėl tau negera anoje mokykloje?

— Aš kitokia, — atsakė Flora. — Nežinau, kodėl, bet taip jau yra.

Kaip ir tavo motina, pamanė sesuo Ignotą. Ji atidarė rusvas duris, ir į jas padvelkė pietų kvapai.

— Visos jau bus išsiblaškiusios, — tarė sesuo Ignotą, — po dvyliktos visada taip, tik ir galvoja apie tuščius pilvelius. Na, gal žvilgtelėsime į trečią klasę.

Ji pabeldė į antras duris; klasėje prie senamadiškų suolų su rašalinėmis, įleistomis į skyles dešiniame kampe sėdėjo dvidešimt maždaug Floros amžiaus mokinukių. Lentoje jauna vienuolė piešė Nilo baseino žemėlapį. Visos atsistojo.

— Laba diena, vaikai, laba diena, Džozefina. Mergaitės, čia Flora, ji galbūt su jumis mokysis.

Flora nuleido galvą. Į ją susmigo dvidešimt porų akių. Į ją žiūrėjo ir sesuo Džozefina, ir Kristus nuo kryžiaus viršum mokytojos stalo.

— Aš ją pažįstu, — kažkas pasakė.

Visos sužiuro į prašnekusiąją.

— Jos tėvas — pastorius, — toliau kalbėjo mergaitė. Nedidukė, apvalutė, surišti į dvi uodegėles plaukai karojo kaip spanielio ausys. — Jos tėvas — mūsų bažnyčios pastorius.

Flora pakėlė galvą. Tai buvo Ema Maksvel iš Snedo. Sunkia širdimi Flora laukė neišvengiamos reakcijos į žodžius apie gėdingą ir juokingą savo tėvo užsiėmimą.

— Mat kaip... — tarė sesuo Ignotą. — Argi Florai nepasisekė?

Iš tikrųjų, Emos manymu, Florai pasisekė tik todėl, kad turi vyresnį brolį. Ji nusprendė per pietus kitoms papasakoti apie Luką Bauverį, kurio niaurokas paauglio grožis parapijos mergaičių akyse jo tėvams teikė šiokio tokio privalumo.

— Labai pasisekė, — nusišypsojusi Florai, tarė sesuo Džozefina.

— Dabar mes jus paliksime, — pasakė sesuo Ignotą. — Reikia apžiūrėti dailės kabinetą ir muzikos mokyklėlę. Gal gražiai atsisveikinsite su Flora?

Palydėta paklusnaus choro, Flora laimės sklidina širdimi išsekė paskui seserį Ignotą.

— Man rodos, čia nesijausi per daug kitokia, — tarė jai sesuo Ignotą. — Mes visos skirtingos, tačiau esame viena šeima. Na, kokia tai būtų šeima?

Sesers kabinete Flora įsmeigė į Aną maldaujamą žvilgsnį. Anos maldauti nereikėjo: jai duoto prospekto viršelyje ji greit paskaičiavo, kad jei Flora pradės lankyti Švenčiausiąjį Išganytoją jau vasaros trimestrą, bus uždirbusi pakankamai, kad galėtų įmokėti bent šimtą svarų už pirmo trimestro mokslą. Laukdama mintyse surepetavo, kaip jai atrodė, orią kalbą, paaiškinančią, jog už vasaros trimestrą negalėsianti, kaip įprasta, sumokėti iš anksto, bet pasistengsianti...

— Kad jums būtų lengviau apsispręsti, — prabilo sesuo Ignotą, — galiu pasakyti, jog per metus gaunu keturias nemokamas vietas. Jas skirstau savo nuožiūra. Trečioje klasėje yra tik dvi tokios mergaitės. Būsiu laiminga galėdama pasiūlyti Florai tokią vietą.

Ana susigraudinusi išspaudė:

— Oi, bet matote, aš galiu mokėti, be to, esu protestantė...

— Prašau, — sucypė Flora, nesupratusi sesers Ignotos siūlymo, bet išsigandusi, kad Ana kažkodėl gali atsisakyti, — labai prašau...

— Skiriu grynai savo nuožiūra, — pakartojo sesuo.

— Kokia jūs gera, kokia kilni...

— Pakalbėkite apie tai su Floros tėveliu. Pasitarkite. Ir tada man paskambinkite. Aš Florai rezervuosiu vietą nuo balandžio pirmosios.

Flora, sprogstanti iš susižavėjimo ir dėkingumo, tačiau abejojanti, ar etiketas leidžia apkabinti vienuolę, stovėjo visa širdimi verždamasi prie sesers Ignotos.

— Būtinai paskambinsiu, — tarė Ana. — Esu jums be galo dėkinga.

— Telaimina tave Dievas. — Sesuo uždėjo ranką Florai ant galvytės.

Flora iš laimės net užsimerkė. Aišku, kad Švenčiausiojo Išganytojo mokykloje gyvena visiškai kitoks ir daug nuostabesnis Dievas.

Vėliau, sėdėdama virtuvėje prie stalo ir darydama sąrašą moterų, kurios padės prieš Velykas papuošti bažnyčią, ir kitą sąrašą — tų, kurios gali paaukoti ta proga lelijų, Ana truputį susipešė su sąžine. Sąžinė Anai sakė, jog Piteriui reikia papasakoti visą pokalbį su seserimi Ignotą, po to abudu pasidžiaugs, kad jų maldos išklausytos ir kad galima mesti „Praisvelą“. Tačiau Ana nejautė jokio noro paklusti sąžinės balsui. Suprato neketinanti Piteriui užsiminti apie sesers Ignotos siūlymą ir mesti „Praisvelo“. „Praisvelas“, nesvarbu, koks jis, jai simbolizuoja patraukliausią nepriklausomybę, kokią Ana prisiminė turėjusi tik anais tolimais laikais Oksforde, kai Piteris dar buvo teologijos studentas. Dvidešimt metų vilkti priklausomybės naštą — ilgas laikas, jeigu tavo siela trokšta ko nors stipresnio ir protas maištauja prieš nuolatinį paklusnumą jėgoms, kurios, Ana jaučia, nei žino, nei domisi, kaip ji su Piteriu gyvena. „Praisvelo“ parduotuvė jai suteikė tuos kelis lašus orumo, kurio jai verkiant reikėjo ir kurio ji nė už ką nebeatsisakytų. Kaip naujokė, Ana dar tik apgraibomis slinko prie to, kas Eleanoros ir Merės gyvenime buvo savaime suprantami dalykai. Jeigu, tarė ji sau, rašydama Mardžorę Ričardson, ledi Meihju ir ponią Dansteibl velykinių lelijų sąraše, jeigu atliksiu visas priedermes parapijai, prižiūrėsiu daržą ir namus (kaip nors), darysiu vertimo normą, kuo tada galės pakenkti tas visiškai kuklus užsiėmimas, nesuprantamu būdu man duodantis tiek stiprybės ir gyvybingumo? Ir jei pasižadėsiu, kai Piteris apsiramins, papasakoti jam apie nemokamą Floros vietą, kuo jau pavojinga tokia menka ir laikina apgavystė? Ji laukė. Sąžinė tylėjo, panašu, jog sulaikiusi kvapą. Ji, vargšelė, aišku, nepratusi daryti tokių sprendimų, kokį Ana jai primeta; dvidešimt metų, pamanė Ana, sau lengvai gyveno. Ji užsikišo ausis.

— Taigi nutarta, — garsiai pasakė tam, kas klausėsi.

Piteris sėdėjo Kvindeile, Selijos Huper svetainėje. Jos namas buvo naujas, pastatytas iš šviesių restauruotų akmenų, svetainė buvo pilna mėlynų krėslų, visokių stalelių, ant kiekvieno stovėjo koks porceliano niekutis, dažniausiai juokingas gyvūnėlis. Selijos Huper vyras buvo Vudberou banko valdytojas, tai jis taip karštai puoselėjo drausmingą sodelį už verandos durų. Selija, kurios specialybė buvo sporto trenerė, dabar vadovavo Loksfordo parapijos skautams, neįgaliųjų plaukimo grupei ir dirbo Piterio sekretore. Buvo siaubingai sumani. Kiekviena jos minutė atrodė tikras tikslumo meno kūrinys. Ji tikėjo — ir dažnai skelbdavo, — kad kaimo parapijos yra anglikonų bažnyčios kertinis akmuo.

Piteris sėdėjo viename iš mėlynųjų krėslų. Jam prie alkūnės ant staliuko stovėjo puodelis kavos, o panašios spalvos lėkštelėje gulėjo trapus sausainis. Selija Huper — sėdinti priešais jį lygiai tokiame pat krėsle ir apsupta lygiai tokių pačių daiktų, todėl abu jie panėšėjo į dvi vienodas atramas knygoms, tik be knygų vidury, — pasiūlė sudaryti kasmetinio bažnytinės apygardos pobūvio, po Velykų vykstančio Loksfordo pastorijoje, planą; į tą pobūvį susirinkdavo visi apygardos pastoriai, viso labo aštuoni, su savo antrosiomis pusėmis.

— Jei aš viską suplanuosiu, — tarė Selija, atskleisdama naują užrašų knygelės lapą, — Anai bus mažiau darbo. — Žiūrėdama padorumo, Selija neketino užsiminti apie „Praisvelą“.

— Ana neprieštaraus, — greit patikino Piteris. — Ji taip pripratusi prie...

— Sakau, jei šiemet iškepčiau kelis pyragus, nupirkčiau bandelių...

— Jūs labai maloni, Selija, bet iš tikrųjų manau, kad Ana norės pati viską padaryti.

— Ji taip užsiėmusi. Visi žinome.

— Ne labiau negu paprastai, — garsiai atšovė Piteris.

Selija su užuojauta pažvelgė į jį.

— Neturiu su kuo pasišnekėti, — staiga ištrūko Piteriui.

— Man regis, — tyliai tarė Selija, — man regis, be reikalo esate įsitikinęs, kad pasauliečiai nieko nepastebi. Ar nesupranta.

Jis pasižiūrėjo į ją: dailiai nukirptus rudus blizgančius plaukus, skaisčią odą, kokia esti daug būnant lauke, akis, naujai atrodančius tvarkingus drabužius — ir pasakė:

— Žinote, kartais man atrodo, kad tik pasauliečiai ir supranta.

Selija pradėjo rašyti knygelėje.

— Taigi pyragai. Su įvairiais įdarais. Ir kelių rūšių mišrainių. Tiesa, reikia nepamiršti, kad Džonas Džeikobsas — vegetaras...

— Nereikia, — paprieštaravo Piteris, galvodamas apie Aną.

— Nieko nieko, — tarė Selija, taip pat galvodama apie ją, bet kitoniškai, — aš Anai paskambinsiu, nesirūpinkit. — Ji supratingai žvilgtelėjo į jį. — Ir taip jums pakanka rūpesčių. Ką galite, palikite man.

Kai, pilnas nesuvokiamo palengvėjimo ir apmaudo, Piteris grįžo namo, pastebėjo, kad prie senųjų Loksfordo pastoriaus namų vėl stovi furgonai. Matyt, įsikelia naujasis savininkas — pasak gandų, turtuolis, pats sau ponas. Žinoma, reikės nueit, ganytojiškas vizitas, nors neatrodo, kad jis būtų tas žmogus, — jo automobilis neteikė tokios vilties, — kurio Piteris trokštų parapijos taryboje ar kuris galėtų būti bažnyčios seniūnu vietoj Frensio Meihju, atvargusio tose pareigose penkiolika metų ir daugiau nebenorinčio; jis nebuvo panašus ir į parapijietį, pasirengusį paaukoti dvidešimt penkis tūkstančius svarų, kurių, vyskupijos architekto nuomone, prireiksią per artimiausius trejus metus, norint pataisyti bažnyčios stogą. Piteris lėtai prašliaužė vartus: didingus vartus, pro kuriuos į bažnyčią eidavo daugumas jo pirmtakų, — staiga išėjo naujasis savininkas ir, aišku, pamatė keistą automobilį ir tai, kad jo vairuotojas smalsauja.

Piteris privažiavo. Išlipo ir nuėjo storai smulkiu žvyru išpiltu senosios pastorijos keliuku. Jautėsi kvailokai. Vyras, stovintis ant laiptelių, buvo vidutinio amžiaus, valdingos išvaizdos, gražiai išlygintais džinsais ir striuke žalvarinėmis sagomis. Piteris tarė:

— Tai nėra tikras apsilankymas. Dabar neturiu laiko. Aš tik važiavau pro šalį...

— Patrikas O’Salivanas, — šypsodamasis atkišo ranką tas vyras.

— Piteris Bauveris.

— Mačiau jūsų žmoną.

— Taip?

— Norėčiau jus pakviesti...

— Ne ne, ne dabar. Aš tik važiavau pro šalį.

— Graži sodyba, — tarė Patrikas O’Salivanas.

— Tikiuosi, būsite čia labai laimingas.

— Ir aš tikiuosi.

Piteris pasitraukė šonan. Du pervežimų firmos vyrai nunešė į namą didžiulį paklode apvyniotą paveikslą.

— Sudie, — tarė Piteris, — ir sveiki. Tai yra sveiki atvykę į Loksfordą.

Patrikas O’Salivanas tebesišypsodamas susikišo rankas į striukės kišenes.

— Dėkui, — tarstelėjo.

Piteris įsėdo į savo automobilį ir įjungė variklį. Pamanė, jog impulsas buvo nelabai vykęs, o tos pora minučių bendravimo požiūriu ne kažin ką davė. Prisiminė savo uošvę. „Ką?! — pasipiktino Lora, pirmą kartą apsilankiusi Loksforde. — Įkišo jus į šitą... kioską ir norite, kad parapijiečiai žavėtųsi jūsų nusižeminimu? Kodėl gyvenate ne ten, kur derėtų? Kokio galite tikėtis statuso šitam komunaliniam name? Galiu garantuoti, miestelis jūsų nepripažins, nes gyvenate ne tikruosiuose pastoriaus namuose. Žmonės manys, kad su jumis nesiskaito vyresnybė“.

Patrikas O’Salivanas, laisvai stoviniuojantis ant Loksfordo pastorijos laiptelių, Piteriui pasirodė esąs žmogus, kuris pats nesiskaito su jokia vyresnybe.

Patrikas grįžo vidun smagiai nusiteikęs. Neprisiminė, kad nuo pat mokyklos, kur religija atrodė neišvengiamas drausmės, sentimentalumo ir šiokios tokios klounados kokteilis, būtų kada nors šnekėjęsis su dvasininku. Patrikui ir jo klasei teikdamas sutvirtinimo sakramentą, vyskupas savo prakalba ragino susilaikyti nuo sekso, ir tada jie visi nusprendė, kad Bažnyčia — senučių prieglauda ir kad krikščionybė kažkaip kenkia vyriškumui. Baigus mokyklą, viskas išgaravo iš galvos, porą dešimtmečių nieko neprisiminė, neprisiminė, kol neprivažiavo prie namų šitas liesas pavargęs vyras, toks panašus į jo mokyklos kapelioną, — Patriko manymu, simbolizuojantis šiuolaikinės anglikonų bažnyčios nemažą abejojančiąją dalį.

Jis įlindo į virtuvę, kur jo šeimininkė dėjo į spinteles indus.

— Susipažinau su pastoriumi!

Ela Pringl, dar neatlyžusi, kad reikėjo keltis iš Londono, tik kažką burbtelėjo. Jos galva, pastorius priklauso tradiciniam komiškų provincijos veikėjų sąrašui, į kurį dar įeina dvarininkas ir kaimo ar miestelio kvailys.

— Visai toks, kaip tikėjausi, — patenkintas tarė Patrikas, įjungdamas elektrinį virdulį. — Ar man derėtų vaikščioti į bažnyčią?

— Nežinotum, kaip elgtis bažnyčioje, — atsiliepė iš spintos Ela.

— Galiu išmokti.

— Išmokti? Kuriam galui? — sukluso Ela.

Jis žvelgė pro langą į savo naująjį sodą, į nuostabią magnoliją, ką tik pražydusią švytinčiais į taures panašiais žiedais — nuo pirmadienio ji taip pat jam priklauso. Niekad gyvenime neturėjo nei magnolijos, nei vaizdo pro langą.

— Todėl, kad čia mano gyvenimas pasikeis. Tam ir atsikėliau.

Ela nesuprato, iš kur toks keistas ir neaiškus naujovių troškimas. Patriko šeimininke ji dirba jau keturiolika metų, matė jo trumpą nevykusią santuoką, jo ilgą ir sudėtingą romaną su moterimi, kuri prieš metus jį metė, pasakiusi Elai, jog nebesą prasmės ilgiau laukti, kol jis teiksis vesti. Niekad jis nevesiąs, sakė ji, nes jam to nereikia. Jis visad darąs tik tai, kas jam reikalinga, toks jausmų taupumas negalįs būti geru gyvenimo pagrindu. Elai patiko vienai turėti Patriką. Elgdavosi su juo kaip pradinės mokyklos mokytoja. Kai jis pranešė išsikeliąs į Loksfordą pradėti naujo gyvenimo, kol dar esą nevėlu, ji ketino jį palikti, bet toks užmojis neilgai tvėrė. Šiaip ar taip, jis mokėjo įkalbinėti. Elos jam reikėjo.

— Kur arbatžolės? — paklausė jis.

— Garbės žodis, — tarė ji, — garbės žodis: septynios valandos, kai įsikraustėme, o tu jau nori idealios tvarkos. — Ji ėmė mosikuoti, varydama jį lauk. — Eik sau. Eik į savo sodą. Grįžk po dešimties minučių, tada gausi arbatos.

Koridoriaus gale jis išėjo pro stiklines duris į sodą. Už jų dar buvo terasa žema baliustrada, joje stovėjo kelios grakščios urnos, pilnos mėlynų našlaičių — jos čia netinka, pamanė jis. Įdomu, kodėl... Toliau driekėsi žalias vejos kilimas, augo medžiai ir krūmai, o tolumoje bangavo kalvos. Jis stovėjo giliai alsuodamas. Tada perėjo nuosavą terasą ir žengė į nuosavą šlapią pavasarinę veją.

Veja buvo didinga. Ji tęsėsi apie porą šimtų jardų, jos ilgį optiškai didino vienur kitur kūpsantys krūmiukai, slėpdami tikruosius vejos matmenis. Eidamas dešinėje regėjo tik savo vaismedžius, o už jų — dailų čerpių stogo šelmenį, vainikuotą keturkampio plytų kamino. Kairėje pirmiausia išvydo savo paties sodą, teniso aikštelę, seną mūrinę tvorą, saugančią jo daržą, — valgyti savas daržoves, tikrai savas! — bet toliau, už žemutės gyvatvorės ir statinių tvoros, kurią reikia taisyti, pamatė naujosios pastorijos sodą, o jos neišvaizdūs užpakaliniai langeliai žvelgė ton pačion pusėn kaip ir jo. Įžiūrėjo žolę, ilgą sukastą ruožą — irgi daržas? — ir kelis vaismedžius. Dar pastebėjo virvę, ant kurios, be kitų skalbinių, plevėsavo ir pastoriaus apatiniai. Patrikas tikriausiai vienintelis miestelyje žmogus, kuris panorėjęs gali gėrėtis ir sutana, ir kas po ja. Jam žiūrint, atsidarė durys ir išėjo moteris, eidama per petį kažką šaukė viduje esantiems. Buvo suknele plačiu kliošu, juosmenį apsivyniojusi kažkuo ryškiu, nešėsi pintinę. Patrikas patenkintas užsirėmė ant tvoros. Pastoriaus žmona.

Jis stebėjo, ką ji darys. Ji priėjo prie daržiuko, patyrinėjo dirvą. Tada nusinešė pintinę prie virvės ir greit nukabino skalbinius (Ela džiovindavo rūbus būgniniame džiovintuve. Reiks ją išmokyti, kad džiautų ant virvės. Savam sode? Su malonumu pagalvojo, kaip sode plevėsuos jo firminiai marškiniai.) ir valandėlę stovėjo visiškai nejudėdama, priglaudusi plaštaką prie kaktos po tamsiais karčiukais. Kai ji pasilenkusi pakėlė pintinę ir grįžo vidun, Patrikas pasigailėjo jos nepašaukęs, nieko nepasakęs.

Jis parėjo į virtuvę.

— Dabar pamačiau pastoriaus žmoną. Tiesą sakant, antrą sykį.

— Gyvas juokas, — prunkštelėjo Ela, pildama jam arbatos. — Toliau pabandyk susipažinti su duobkasiu. Vis užsiėmimas. Valandą kitą pabūsi ramus.

Patrikas pasiėmė savo arbatą, užlipo į antrą aukštą ir sustojo prie laiptų aikštelės lango, išeinančio į miestelio aikštę. Iš keleto kaminų kilo tiesūs melsvi dūmų stulpai — ženklas, kad gyvena žmonės. Visuose tuose namuose, pamanė Patrikas, esama žmonių, žmonių ir televizorių, lėkščių su kepta žuvimi, šunų, o prie užpakalinio kiemo durų stovi guminiai batai. Jis gurkštelėjo arbatos. Jį žavėjo jo paties mintys, žavėjo naujojo miestelio vaizdas — visai kaip lėlių namai gundomai uždarytomis lauko durimis. Ir toliau, smarkiai į dešinę, kilo bažnyčios bokštas, budrus ir nesikeičiantis, viską sergėjo kaip nepiktas sarginis šuo. Pastūmėtas impulso, žvilgtelėjo į savo aprangą. Pasirodė netinkama, per daug mėlyna, per daug miestietiška. Reikia nusipirkti ką nors iš velveto.

Šeštas skyrius

Prieš tapdama dekane, Izobelė Tompson septyniolika metų išbuvo misioniere Vakarų Afrikoje. Jai ten patiko. Patiko prasmingumo jausmas ir laisvė, ir daugumas afrikiečių, ir ji manė liksianti tenai visam laikui, pagaliau numirsianti ir, kaip Deivido Livingstono žmona, būsianti palaidota po baobabu. Ji nuolatos melsdavosi, visus septyniolika metų, prašydama pastiprinimo, patvirtinimo, kad ji tebevykdo dieviškąjį planą, kol viską suardė motinos balsas, irzliame laiške reikalaujantis, kad Izobelė grįžtų namo jos slaugyti, nes ji mirštanti vėžiu — visai nebedaug likę.

Merdėjo ji penkerius metus, penkeri pagerėjimų ir pablogėjimų, kančių metai, ir nė menkiausios kantrybės. Ji niršo ant Izobelės, kam toji verčiau pasirinko Dievą, ne kokį vyrą, ir atėmė iš jos galimybę tapti senele, niršo ant savojo žmogaus, kam pirma jos numirė. Ji gulėjo savo tvarkingame, pedantiškai moteriškame kambaryje Vudberou mieste ir kankino Izobelę. Viskas jai buvo negerai, pradedant fizine negalia, baigiant Izobelės išvaizda ir rytinės arbatos stiprumu. Izobelė pradėjo jausti, kad ji ne nuo to pradėjo, kad Afrika niekam jos neparengė, gana lengvi ir beasmeniai krikščioniškosios meilės nuostatai buvo juokas, palyginti su žiauriais reikalavimais, keliamais dukteriškai meilei. Melstis buvo dešimt kartų sunkiau negu Afrikoje, — taip pat pabėgti nuo neapykantos: problema, su kuria Izobelei dar niekad nebuvo tekę susidurti. Ji save tramdė, kad reikia tenkintis pykčiu, bet lengviau pasakyti, negu padaryti. Galų gale, stovėdama Vudberou parapijos bažnyčioje, pavadintoje šventojo Pauliaus vardu, žiūrėdama, kaip motinos karstas užkeliamas ant katafalko priešais altoriaus laiptus, Izobelė vos laikėsi smaugiama dėkingumo. Dabar jos pasišventimas bus absoliutus, auka iš visos širdies, širdies, kuriai puikiai pažįstamas žmogiškas skausmas. Afrikos nebebus, nors ir kaip ji vilioja. Izobelė imsis dvasininko darbo, padės narplioti šeimynines Vudberou problemas. Jeigu ji nesugebėjo mylėti motinos, ji, misionierė, kaip yra žmonėms, kurie, nepažindami Dievo, net nejaučia tos krikščioniškos pareigos?

Dar kelerius metus ji ilgėdavosi Afrikos kaip seno meilės nuotykio. Tačiau suprato, kad jei būtų pasidavusi tam ilgesiui, nebūtų radusi pasitenkinimo, žinodama, kokie baisūs meilės sunkumai. Dar ji suvokė, kad, kaip moteris, supranta nesugebėjimo mylėti psichologiją kur kas geriau už kolegas vyrus, kurie dažnai beveik žiauriai atsisako atjausti dvasines kančias žmonių, prirakintų prie apsigimusių vaikų, nusenusių tėvų ar nelaimingos santuokos. Neužtenka pasakyti: „Kristus padės tau iškęsti“. Turi parodyti, jog supranti tas kančias, žinai jų kainą, kaip to žmogaus artimas, nepainiodamas į tai Kristaus.

Panašus ginčas ir suartino Aną su Izobele. Paskutinis Vudberou arkidiakonas, geraširdis ir paprastas žmogus, pakvietė visus aštuonis sau pavaldžius pastorius prie švediško stalo, su didžiausiu džiaugsmu paruoštojo pačios, moteriškės, kurios kiekviena ląstelė virpėjo iš laimės, kad yra dvasininko žmona. Viktorijos laikų stiliaus Vudberou arkidiakono namuose pastoriai su žmonomis vaikštinėjo po pirmojo aukšto kambarius, nešdamiesi po lėkštę, prisikrautą šaltos vištienos ir kumpio, kitoj rankoj laikydami drąsos teikiančio vokiško vyno taurę. Vyravo nuotaika, kokia esti direktoriaus kabinete, kai trimestro pabaigos proga jis vaišina mokytojus. Ana ir Izobelė, atsidūrusios priešais ryškią akvarelę, kurią per atostogas buvo išliejęs arkidiakonas Nevilis, įsišnekėjo.

Pokalbis iš pat pradžių plaukė sklandžiai. Po valandėlės jos nuėjo nuo akvarelės („Prieplauka — nelabai įdomi tema“, — pareiškė Izobelė) ir susirado kampe dvi kėdes. Izobelė, niekam neužsimindavusi apie motiną, nė nepajuto, kaip viską išpasakojo Anai. Toliau jos ėmė aptarti egzotišką žmogaus ir Dievo meilės problemą. Izobelė pasakė, jog pastaroji daug lengvesnė, bet, jos įsitikinimu, pirmoji visais atžvilgiais esanti jos priedermė.

Žvalgydamasi po žmonių pilną kambarį, kur dėl alkoholio poveikio jau ūžė šioks toks triukšmelis, paklausė:

— Ar manote, kad daugumas čia esančių vyrų šiuo atžvilgiu jaučia tą patį?

— Manau. Dar daugiau — manau, kad dauguma tiesiog pasiduoda. Juk daug lengviau ir pagirtiniau pasišvęsti parapijai, kad ir kokiai reikliai, negu namie žmonai, sergančiai nervų liga.

— O Izobele, — tarė Ana, — nereikia ir nervų ligos, kad vyrui dvasininkui taptum našta. Pakanka panorėti, kad tave matytų, žiūrėtų kaip į žmogų, o ne veltui dirbantį vikarą. Paprastai toks įkyrumas baigiasi tuo, kad atsiduri parapijos glėbyje.

— Ar kalbate iš savo patirties? — paklausė Izobelė.

Ana paraudo. Per toli nuėjo.

— Kai kurie vyrai, — tarė susivaldžiusi ir baigusi vyną, — pradeda nuleisti rankas. Šitokie reikalavimai ir tiek mažai paramos. Ar dirbdama misioniere jautėtės vieniša?

— Oi ne, — atsakė Izobelė. — Niekada. Jaučiausi kaip devyniolikto amžiaus misionierė Anė Bezant, Tibeto kalnuose tarp visiškai nepatikimų čiabuvių užklupta pūgos, per Kalėdas įrašiusi dienoraštyje: „Esu čia visiškai saugi su Jėzumi“. Afrika nuostabi. Ten visais atžvilgiais lengviau negu čia, nes iš tavęs tikimasi paprastesnės, vaikiškesnės meilės. Kartais tas laikas atrodo kaip atostogos.

Ana atsistojo.

— Užeikite manęs aplankyti, — tarė, — kada tik panorėsite. Būtinai užeikite. Neatsisakyčiau draugės.

Izobelė nusišypsojo.

— Aš irgi.

Tokios draugystės Piteris nesuprato. Izobelė jam patiko, tačiau jis manė, kad jos, kaip ir kitų vyskupijos diakonių, požiūris į krikščionybę smulkmeniškas lyg namų šeimininkės, viso labo šeimyniškas rūpinimasis moterimis, vaikais, pradžios mokyklomis, ir tai jį erzino. Jo nuomone, ji nieko neišmano nei apie apeigas, nei apie bažnytinę kalbą, nei apie teologiją, per daug pasikliauja širdimi ir per mažai — protu. Nesuprato, kodėl Anai ji neatrodo nuobodi. Tačiau negalėjo nusiskųsti, kad žmonos ir Izobelės draugystė nederama, o kartais ji būdavo be galo naudinga. Per Izobelę jis retsykiais galėdavo kai ką įteigti Anai. Akivaizdu, kad apie šitą Anos darbą „Praisvele“ reikia pasikalbėti su Izobele.

Iš pradžių Izobelė priešinosi.

— Man atrodo, kad nieko baisaus.

— Savaime taip, — atsakė Piteris. Jiedu sėdėjo Izobelės namelio, kurį ji paveldėjo iš motinos, svetainėje. Kitoje gatvės pusėje buvo įsikūręs vienas iš Vudberou stomatologijos kabinetų, todėl už lango visą dieną šmėkščiojo žmonės, apimti vieni didesnės, kiti mažesnės baimės ar palengvėjimo. — Pats darbas niekuo dėtas. Svarbu akstinas ir padariniai.

— A, — tarstelėjo Izobelė.

— Ana baisiai sukrėsta, kad paskirtas Danielius Bairnas. Jai nepakenčiamas bejėgiškumo, pasyvumo jausmas. Tačiau aš... mes nieko negalime padaryti. Tad ji išliejo širdį įsidarbindama.

— Manai, kad tyčia padarė tau akibrokštą?

— Taip, — atsakė Piteris.

— Dieve mano.

— Galbūt ir parapijai.

— Parapiją ne taip imu į galvą.

— Bet žmonės ima, — įrodinėjo Piteris. — Nebegaliu nė žingsnio žengti neišgirdęs kokios užuominos. Ledi Meihju, iš karto nepažinusi Anos ir paklaususi, kur Dižono garstyčios, net laišką man parašė.

— Kas ta ledi Meihju! — numojo ranka Izobelė.

— Ji — mano parapijietė. Tokioje bendruomenėje turiu gyventi. Galite sau manyti, kad Loksfordas šviesmečiais atsilieka nuo Vudberou, tačiau tai — mano žemės lopinėlis, jame gyvenu ir dirbu, nors taip mąstyti ir yra anachronizmas.

— Ko atėjai pas mane? Kodėl neini pas naująjį malonų arkidiakoną?

— Aš jo nepažįstu. Jis nepažįsta Anos. Jis nepažįsta šito krašto. Sakė, kad nieko neišmano apie pastorystę provincijoje.

— Tipiška, — nenustebo Izobelė. — Gerai. Aš pamėginsiu.

Loksfordo pastoriaus sode verkė Ana. Priešais ją, irgi arti ašarų, stovėjo Lukas, atkakliai atkišęs smakrą. Ji nusivedė jį į sodą parodyti, kokius pavasarinius darbelius reikia padaryti, ir pažadėjo už tai sumokėti, o jis atsisakė. Nenorįs dirbti darže ir jam nereikią jos pinigų. Ana, išvarginta begalės darbų, kurių nevaliojo apžioti, apsipylė pykčio ašaromis.

— Negi nesupranti, kvailas daikte! — rėkė ji ant Luko. — Negi nematai? Aš dirbu, kad uždirbčiau pinigų sumokėti tau už pagalbą! Kad išsaugočiau tavo prakeiktą savigarbą, nes dirbti parduotuvėje tau per žema!

Lukas suniurnėjo:

— Aš taip nemanau.

— O kaip? Ką tu manai?

Lukas mindžikavo susikišęs rankas į kišenes ir susikūprinęs.

— Kad per tave tėtis atsidūrė kvailio vietoj. Ir aš. Ir Flora. Per tave visi atrodom apgailėtinai.

Ana nuvargusi šniurkštelėjo:

— Mes ir esam apgailėtini.

— Bet nebūtina apie tai visur skambinti, — įsidrąsino Lukas, nes ji liovėsi rėkti. — Juk nebūtina tuo girtis? Kitų pastorių šeimos kažkaip suduria galus?

— Mes — ne kitos šeimos. Mes esame mes.

Lukas su palengvėjimu tarė:

— Izobelė ateina.

Ana pakėlė akis. Taku žingsniavo Izobelė gelsvai rudu lietpalčiu. Ji pamojavo.

Izobelė irgi pamojavo, plačiai šypsodamasi, bet išvydusi jų veidus tarė:

— Dieve mano, man pasirodė, kad rėkaujate.

— Tau nepasirodė.

— Ar nepasakysi, dėl ko?

— Tegu Lukas pasako, — nesąžiningai išsisuko Ana, nusigręždama ir įsmeigdama akis į tvarkingai sukastą žemę; pamanė, kad baisiai norėtų atsigulti ant jos ir užmigti.

Izobelė pažvelgė į Luką. Šis atrodė didžiai nelaimingas.

— Ne, — pareiškė Izobelė, — pasakysi tu. O Lukas gali tave pataisyti, jei reikės.

Stojo tyla. Pagaliau Lukas pasakė:

— Aš noriu padėti. Tik ne šitaip.

Ana padavė jam ranką. Jis negrabiai ją paėmė.

— Man baisiai įgrįso gyventi neperžengiant ribų, nuolat terorizuojamai, — prabilo Ana. — Kai tik pabandau išsiveržti iš narvo, kas nors įsižeidžia arba nusimena, sako, kad aš jų nepaisau arba juos žeminu. Šioje žemėje man irgi priklauso šiek tiek erdvės, priklauso taip pat teisėtai, kaip jums, tėčiui ar... ar Kenterberio arkivyskupui. Tačiau aš nespeičiu jūsų į kampą protestais ir skundais, ar ne? Nebaru už apsukrumą ar sumanumą. Juk nesibaru? Nesibaru?

Luko veidu pabiro ašaros. Jis sunkiai išspaudė:

— Bet vis tiek tavo valia...

Ana paleido jo ranką.

— Kaip tu klysti.

Lukas apsisuko ir nubėgo. Izobelė priėjo prie Anos ir tarė:

— Spėju, kad viskas dėl „Praisvelo“.

— Žinoma.

— Piteris buvo pas mane užėjęs.

Ana rausėsi kišenėse, ieškodama nosinės.

— Taigi ganytojiškai mėginsi mane atkalbėti.

— Jei tai akibrokštas — taip.

Anos akys virš nosinaitės išsiplėtė.

— Akibrokštas?

Izobelė ramiai kalbėjo toliau:

— Jei ketini užtraukti gėdą bažnytinei valdžiai už, tavo nuomone, netinkamą elgesį su dvasininkų šeimomis ir manai, kad to pasieksi žemindama Piterį, tada taip, akibrokštas.

Ana įnirtingai nusišnypštė.

— Išeik.

— Taigi aš nedaug klystu?

— Izobele, — tarė Ana. Jos balsas virpėjo. — Izobele, ar negali bent valandėlę liautis buvusi dekanė ir pasijusti žmogumi? Jei dabar, kai viskas taip susiklostė, aš nieko nedarysiu, nieko nesigriebsiu, nebeturėsiu nė kruopelės jėgų Piteriui paremti. Aš noriu jį palaikyti, tai ir darau, nors jis dabar ir atsisako tai pripažinti, nes jam lengviau iškęsti, kas įvyko, apsimetus, kad aš labiau palaužta už jį. Tačiau nebegaliu daugiau būti pastumdėlė. Nebegaliu kentėti ir tylėti. Ir neaiškink, — staiga įsikarščiavo ji, — neaiškink man, kad kančią irgi siunčia Visagalis.

— Bet santuoka...

— Ką tu išmanai apie santuoką?

Izobelė nusigręžė ir pasuko atgal, namo pusėn vingiuojančiu keliuku. Ana žiūrėjo į ją, sunkiai įveikdama norą bėgti iš paskos, atsiprašyti, apkabinti, susitaikyti, vėl būti draugėmis. Izobelė neatsisuko. Ana nepajudėjo. Izobelė dingo už namo, ir Ana po valandėlės išgirdo, kaip jos automobiliuko variklis suburzgė ir nupupsėjo keliu.

Ela Pringl įleido Luką tik todėl, kad jis pasisakė esąs pastoriaus sūnus. Jis pasibeldė į užpakalines duris kaip tik tada, kai ji pirmą kartą gyvenime minkė tešlą, — jei jau atvykau į provinciją, teks išmokti, piktai mąstė, — tad nuėjo jo įleisti miltuotomis rankomis ir susiraukusi. Jis paklausė, ar negalėtų pasikalbėti su ponu O’Salivanu, o ji atrėžė, kad ne. Jis ėmė prašyti, girdi, esąs Lukas Bauveris, pastoriaus sūnus, ir Ela, nežinodama, kaip miestelyje tokiais atvejais daroma, dėl viso pikto pasielgė neįprastai ir jį įleido. Palikusi virtuvėje su nuostaba apžiūrinėjant kavavirę, nuėjo į Patriko kabinetą.

Pagal Patriko nustatytą tvarką rytais jo trukdyti negalima, apie visokius skubius reikalus galinti jam pranešti po pietų. Ela abejojo, ar Luko reikalas skubus. Pasibeldė, atidarė duris ir rado Patriką miegantį krėsle. Ela manė, kad dieną miegoti — pasileidimas. Garsiai pasakė:

— Turi svečią.

Jis ramiai pabudo.

— Tikrai?

— Pastoriaus sūnų. Ar įleisti?

— Žinoma!

Po valandėlės pasigirdo drovus Luko balsas:

— Čia? — Jis kyštelėjo galvą pro duris.

— Pasirodo, pastoriaus sūnus nebemažas. Maniau, kad tu dar pipiras.

Lukas įėjo ir apsidairė.

— Oho.

— Kaip vadovauti verslui iš tolo.

— Mokykloje mes mokomės informatikos...

— Arbatos norėtum? — paklausė Patrikas. Vaikio veidas buvo dėmėtas, lyg būtų verkęs. Tačiau tokie dideli berniokai nebeverkia.

— O, — ištarė Lukas, ir jo veidas nušvito. — Taip. Tai yra norėjau pasakyti...

Patrikas nuėjo į virtuvę.

— Arbatos su daugybe pyragaičių, — liepė Elai. — Ir viskuo, ką sugalvosi. Kaip Gargantiua.

Ela iškalbingai dėbtelėjo į išsipūtusį jo naujo gelsvai žalio Šetlando vilnos megztinio priekį.

— Mano svečiui, — paaiškino Patrikas.

— Aišku.

Grįžęs į kabinetą, rado Luką ilgesinga poza prie kompiuterio.

— Gal pasakytum, ko atėjai, o paskui mes maloniai leisime laiką.

Lukas nukaito ir žiūrėdamas pro langą išmiksėjo:

— Pamaniau, gal... norėjau pasakyti, ar jums nereikia... tai yra gal galite man duoti kokio darbo? Noriu pasakyti, bet kokio, man viskas tiks, pjauti rąstus, kasti, na, žinote...

— Darbo.

Lukas linktelėjo.

— Koks vidutinis darbininko atlyginimas? — paklausė Patrikas.

Lukas sunkiai nurijo seilę.

— Jei tau jau aštuoniolika, du svarai septyniasdešimt penki pensai už valandą.

— O tau kiek?

— Septyniolika.

Patrikas, kuo puikiausiai nusiteikęs, stebeilijo į lankytoją.

— O ką esi dirbęs?

— Padedu mamai ir panašiai...

— Aišku.

— Daržas, malkos...

Valandėlę stojo tyla. Per tą laiką Lukas spėjo apgailėti, kam čia atsivilkęs, išsigąsti arbatos gėrimo, išsigąsti, kad reiks pasakyti, girdi, nieko tokio, viskas gerai, jis juk suprantąs, nereikėję prašyti...

— Gerai, — tarė Patrikas. — Mokėsiu tau po du svarus penkiasdešimt pensų už kiekvieną valandą, kurią tik ištaikysi per poilsio dienas. Ar mama žino, kad tu čia?

Lukas net išsižiojo.

— Aišku. Tai gal mums reikėtų jos atsiklausti? Man rodos, kai išgersime arbatos, reikėtų drauge nueiti pas tave į namus ir jos paklausti. Sutinki?

Lukas pradėjo:

— Ji neprieštaraus...

— Bet aš galiu prieštarauti. Esu atvykėlis. Nežinau papročių, nenoriu niekam užkliūti. O kol laukiame arbatos, ar nenorėtum faksu pasiųsti pranešimo į Niujorką?

— Keturios popietės per savaitę, — telefonu pranešė Kitė Bauveri Anai. — Keturios, kartais penkios, jei šeimininkė užsiėmusi.

Balsas skambėjo pergalingai. Ji apšniukštinėjo Vindzoro parduotuves, ieškodama darbo, ir pagaliau rado.

— Regis, suvenyrų parduotuvė. Gimtadienių atvirukai, mažos peleninės su pilių vaizdais, vėriniai, raktų pakabučiai ir panašūs dalykėliai.

— Kitę, kokia jūs sumani!

— Žinau, — tarė Kitė, — bet niekad nebūčiau šitaip sumaniusi, jei ne tu, man nė į galvą nebūtų atėję. Šeimininkė labai šauni, irgi našlė. Laiko pekinuką. Nori greta atidaryti kavinę. Jei atidarytų, galėčiau kepti jai pyragėlius, tikrai galėčiau, ir virti uogienę...

— O kaip suskaičiuosite?

— Turiu kalkuliatorių, — išdidžiai išpyškino Kitė, — japonišką.

— Oi Kitę, man atrodo, tiesiog nuostabu. Pakviesčiau Piterį, kad galėtumėt jam pasigirti, bet jo nėra namie...

— Nėra reikalo jam sakyti, ar ne? Jis tik suniekins. Ne, norėjau tik tau pasakyti. Kaip sekasi Florai?

— Kone devintame danguje. Kitą trimestrą mokysis Švenčiausiojo Išganytojo mokykloje. Pratinasi prie katalikybės. Piešia Mergelę Mariją ir rašo po paveikslėliais: „Dievo Motina“... — Ana nutilo. Pro langą pamatė keliu ateinant Luką ir nepažįstamą vyriškį, su kuriuo tas gyvai plepėjo. Tarė: — Kitę, man regis, turiu eiti. Atrodo, Lukas parsiveda svečią. Baisiai dėl jūsų džiaugiuosi. Ir žaviuosi. Po dienos kitos paskambinsiu.

— Ir aš žaviuosi, — atsakė Kitė. — Esu taip savim patenkinta, kad tu negali net įsivaizduoti.

Atsidarė užpakalinės durys ir Lukas apreiškė, kas toks jo bendras.

— Mama, čia ponas O’Salivanas...

Ana padavė ranką.

— Ana Bauveri.

— Taip. Žinau.

— Sveiki atvykę į Loksfordą.

— Dėkui.

— Prašom užeiti, — tarė Ana. — Einam į svetainę. Lukai, užkaisk arbatos.

— Ne. Ne, dėkui. Mes jau sprogstame nuo arbatos. Ar ne, Lukai?

Lukas atrodė baisiausiai laimingas.

— Buvo nuostabu.

Ana nužvelgė abudu.

— Nesuprantu...

— Mes ką tik kartu gėrėm arbatą, — paaiškino Patrikas. — Lukas užėjo pas mane ieškodamas darbo, ir mes patvirtinom sandorį sviestainiais su kiaušiniu. Dabar atėjom paklausti, ar gerai padarėm.

— Taip, žinoma, koks darbas? — apstulbusi pasakė Ana.

— Darbas sode, malkos ir panašiai.

Ana dirstelėjo į Luką.

— Darbas sode?

Šis nuraudo.

— Ar jis niekam tikęs?

— O, manau, kad labai darbštus. Darbštumas, rodos, priklauso nuo to, kas jo prašo.

Lukas skubiai įsiterpė:

— Einu pakurstysiu ugnį svetainėje.

Jam išėjus Patrikas paklausė:

— Ar kas negerai?

— Ne, nieko panašaus. Jūs labai malonus.

— Jaučiau, kad reikia užsukti jūsų atsiklausti...

— Dėkui.

— Bet iš tiesų norėjau pasiteirauti, — baigė Patrikas O’Salivanas, susikišdamas rankas į striukės kišenes, — ką veikia tokia moteris kaip jūs tokioje vietoje kaip ši?

Įėjo Lukas ir pranešė, jog ugnis smagiai kūrenasi; jis truputį papurtęs pagalvėles, kad būtų minkščiau.

Tiek erdvės kaip Vudberou Danieliui Bairnui dar niekad nepriklausė. Mančesteryje jis gyveno kukliame apynaujame namelyje kartu su pastoriaus padėjėjų pamaina, ir dabar, vaikščiodamas po jam atitekusias Viktorijos epochos gotikos sales, mąstė, kad būtų smagiau čia įsikūrus su visa padėjėjų kariuomene. Paskutiniai trys arkidiakonai turėjo dideles šeimas, taigi namas, nors ir daug kainavo jį išlaikyti, bent jau nestovėjo tuščias. Tačiau nors Danielius įsikūrė visur, kur tik galėjo, net miegamąjį rytų pusėje pavertė kuklia koplytėle, dar liko daug laisvos vietos.

Vyskupija jam surado ūkvedę, kažkokią panelę Lemb, smulkią ir nerimastingą kaip žiurkėnas; ji jau įsikraustė į savo urvelį — mažutį nuošalų miegamąjį, prikimštą vąšeliu nertų kilimėlių ir karališkosios šeimos nuotraukų. Danielius jai paaiškino mėgstąs labai paprastus patiekalus, kad gebėtų susidoroti viena ranka, nes negali valgyti neskaitydamas, todėl pirmąjį vakarą jinai jam atnešė plaktos kiaušinienės ant skrebučio, kruopščiai supjaustyto kąsnio didumo gabaliukais. Valgydamas pamanė, kad turi būti atsargesnis duodamas metaforiškus nurodymus, nes ji viską supranta paraidžiui ir, stengdamasi įtikti, ims maitinti vien sriuba ir ryžių apkepu.

Panelė Lemb padėjo jam išpakuoti knygas, kiekvieną imdama pagarbiai nelyginant ostiją. Tai truko amžinybę. Kai darbas buvo įpusėtas, ji nuėjo virti arbatos ir atnešė rupių miltų sausainių, sulaužytų į keturias dalis.

— Jums teks įprasti prie savotiško mano humoro jausmo, — tarė Danielius.

Panelė Lemb sumirksėjo.

— Man visai patinka juokai, — narsiai pasakė.

Prie kabineto sienos jis prismeigė didžiulį vyskupijos žemėlapį ir raudonai apibrėžė savo arkidiakoniją. Jai priklausė aštuonios dekanystės, iš kurių tik viena — Vudberou — panėšėjo į miestišką. Likusios buvo labirintas bažnytkaimių, kurių pavadinimai skamba kaip kalėdinio vaidinimo dainelės priedainis, kurių gyvenimas labiau skiriasi nuo jam seniai pažįstamo Mančesterio negu gyvenimas kitose planetose. Jis norėjo šios permainos, labiausiai dėl to, jog juto, kad provincijos Bažnyčia nesirūpinama, kad pažangieji Bažnyčios protai užmiršo atsižvelgti į milžinišką gyventojų grupę, kurios ritmą lemia visiškai kiti veiksniai negu miesto. Jis taip pat juto, kad, priešingai visuotinei nuomonei, kaimo vietovėse, kad ir kokiose gražiose, gyvenantiems ir dirbantiems pastoriams vienatvė pavojinga ir skaudi. Žiūrėdamas į žemėlapį ir galvodamas apie tokius žmones — žmones, ne tokius atsparius kaip tie, kuriems labiau prie širdies evangeliškesnis ar dogmatiškesnis tikėjimas, — Danielius Bairnas prisiminė Piterį Bauverį. Be jokios abejonės, jis pašauktas gyventi pietuose kaip tik dėl tokių žmonių kaip Piteris Bauveris.

Piteris Bauveris, Kvindeilo zakristijoje siausdamasis arnotą paskutinėms iš ypatingų Gavėnios vakarinių pamaldų tema: „Ar galimos krikščioniškame pasaulyje permainos be aukos?“, apie Danielių Bairną negalvojo. Galvojo apie dvidešimt namuose praleistų minučių, įsiterpusių tarp varginančios valandos, kurią sugaišo įkalbinėdamas Nju Endo vargonininkę (buvusią pradžios mokyklos direktorę, kuriai pasirodė, kad ji nepakankamai vertinama) nors laikinai dar pagroti — ir per šias vakarines mišias Kvindeile. Per tas dvidešimt minučių Lukas jam pranešė kelias valandas per dieną dirbsiąs senojoje pastorijoje, Ana pasakė, kad jo motina susiradusi darbą Vindzoro suvenyrų parduotuvėje, o uošvė Lora paskambino telefonu pasigirti, kad gavusi tris eilutes teksto televizijos filmuke, reklamuojančiame airišką porterį, ir vilkėsianti rūbais, nusagstytais perlamutru.

Visa tai Piteris išgirdo sėdėdamas virtuvėje prie stalo su puodeliu arbatos ir Anos padarytu sviestainiu, turėsiančiu palaikyti jam gyvastį per ilgas vakarines pamaldas. Kol valgė ir klausėsi, dėl visokių parapijos reikalėlių jam tris kartus skambino, o Flora zyzė, kad jis perskaitytų ką tik jos sukurtą religinį eilėraštuką, prasidedantį:

Aš myliu broliuką Jėzų,

Nors mažas, mane jis paguos.

Aš myliu Mergelę Mariją,

Tai motina mano danguos.

— Fe, — karščiavosi Lukas, — juk tu dar net nesimokai Švenčiausiojo Išganytojo mokykloje.

Piteris pastebėjo, kad ir Lukas, ir Flora atrodo be galo laimingi, o Ana baisiai nuvargusi. Ji pasakė, kad buvo užsukusi Izobelė ir kad ji, Ana, su ja bjauriai pasielgusi. Piteris nutylėjo. Tylėjo beveik visas dvidešimt minučių, pakilo nuo stalo, įdėjo lėkštę su puodeliu į kriauklę ir tik išeidamas iš kambario tarė:

— Suprantu. Dabar esu vienintelis šeimoje be tikro darbo. Taigi jūs visi galite išsiversti be manęs.

Kvindeilo zakristijoje dėdamasis stulą (kuri, kai kurių jo dekanų nuomone, nemaloniai primena Aukštąją bažnyčią), Piteris labai graužėsi dėl savo irzlumo. Ir vis dėlto jausmas, kad jei paaukštinimo nesulauks, šeima tols nuo jo prasimanydama pinigų ir neišvengiamai tapdama nepriklausoma, palikusi jį ant seklumos kaip sudužusį laivą, buvo nepakeliamas.

Selijos Huper vyras Denisas pritaisė veidrodėlį Piteriui apsižiūrėti prieš įžengiant į bažnyčią. Atidžiai žvelgdamas į jį dabar, pamanė: koks pagiežingas atrodau, koks iškankintas, koks nusivylęs. Atsitiesė. Esu nusivylęs, tarė sau, ir negaliu atsikratyti nevilties. Nežinau, ką toliau daryti.

Jis tyliai išėjo pro zakristijos dureles — senovines, išraitytas, graudžias — prie altoriaus. Jo laukė septynetas žmonių: Ričardsonai, Huperiai, du parapijiečiai iš Snedo ir ponia Dansteibl iš Loksfordo. Kai ėjo pro Seliją Huper, ši pakėlė galvą ir drąsinamai pažvelgė į jį.

Septintas skyrius

Didžiosios savaitės pradžioje Šarlotė Bauveri parvažiavo namo. Semestras Edinburgo universitete baigėsi prieš kelias savaites, tačiau Šarlotė pasiliko gaivinti blėstančio meilės romano su bendrakursiu. Pastangos nedavė vaisių, daugiausia dėl to, kad Šarlotei paaiškėjo, kaip ją siutina Džailzo abejingumas ir savistaba; ji beveik neprisiminė, koks beprotiškai patrauklus atrodė vos prieš mėnesį. Išdrožė jam pamokslą apie jo vaikėziškus trūkumus — tuo metu jis drybsojo ant lovos, atsukęs jai nugarą, ir rodė, kaip kenčia, — sukimšo į kuprinę daiktus, kuriuos būtina turėti namie per Velykas: Simoną de Bovuar, juodas kojines, „Texas Camp Fire“ įrašus ir kvepalus — ir naktiniu autobusu išvažiavo į pietus.

Šarlotė, kaip ir jos senelė, mėgo važiuoti autobusu, greit susirasdavo draugų ir nepasiduodavo nuoboduliui. Londone persėdo ir paskambino į Loksfordą pasakyti, kada bus Vudberou. Niekas nekėlė ragelio. Šarlotė, manydama, kad motina vaikšto kur nors po parapiją su Flora, o Lukas mokosi kambaryje, paleidęs muziką taip garsiai, kad telefono nieku gyvu neišgirs, vis tiek sėdo į tą autobusą, į kurį ketino. Iš Vudberou vėl paskambins.

Išsprendusi Džailzo problemą, — palengvėjo ir, keista, apėmė nusivylimas, — Šarlotė džiaugėsi, kad važiuoja namo.

Ištikimai mylėjo savo šeimą, tačiau, būdama vyriausia, įnirtingai gynė bundančią nepriklausomybę, todėl namo parvažiuodavo nedažnai, kad ir šeima, ir ji pati įprastų prie savarankiškumo. Dėl tos pačios priežasties retai rašydavo, o retai skambindavo dėl pinigų stokos. Tačiau apie Loksfordo pašto riją ji galvodavo daug dažniau, negu manė jų gyventojai, nors socialiai ir politiškai dogmatiškuose studentų sluoksniuose ir nebuvo linkusi girtis esanti dvasininko duktė. Būdama agnostike, Šarlotė nelabai galėjo įsijausti į tėvo tikėjimą, tačiau gebėjo įsivaizduoti, kad ateityje, kai išgarsės, — o ji nuoširdžiai ketino išgarsėti, — tokia kilmė bus tik naudinga įvaizdžiui; iš tiesų gana stilingas dalykas.

Kai autobusas atvyko į Vudberou, Šarlotė vėl pabandė skambinti. Ir vėl niekas neatsakė. Ji perėjo per autobusų stotį, ketindama žvilgtelėti į tvarkaraščius, — lyg ir prisiminė, kad ankstyvą popietę važiuoja autobusas į Loksfordą, — ir susidūrė su motina, apsikrovusia „Praisvelo“ krepšiais ir iš pažiūros visai nusikamavusia. Viską paleidusios iš rankų, jos karštai apsikabino, o moteriškė, turinti vairuoti artimiausią autobusą į Loksfordą, pasakė draugei, autobusų stoties viršininkei, kad šiedvi aiškiai motina ir duktė.

— Kodėl gi nepaskambinai? — tarė Ana. — Aš tiesiog sužavėta, tačiau baisu pagalvoti, kad galėjai nieko nerasti namie...

— Nieko?

— Oi mieloji, mes tikros bitutės darbininkės. Lukas parsisamdė pramonės magnatui, įsikūrusiam senuosiuose pastoriaus namuose, o Flora rytais, kai aš dirbu, eina pažaisti su Ema Maksvel į Snedą, kad, pradėjusi mokytis Švenčiausiojo Išganytojo mokykloje, turėtų artimą draugę.

— Ką? — nesuprato Šarlotė.

— Juk rašiau. Juk parašiau tau ir viską papasakojau. Apie Florą, labai nelaimingą, apie savo darbą ir apie Luko norą nukeliauti į Indiją.

Kaip per miglą ji prisiminė kažkokį laišką. Tiesą sakant, Šarlotė beveik išvydo jį ant savo stalo tarp dažų indelių, kavos puodelių ir knygų, kurių daugumos net neatsiversdavo.

— Oi, mama. Atleisk, aš visai apkiautau...

— Nesvarbu, — tarstelėjo Ana, lenkdamasi paimti krepšių.

Tačiau buvo aišku, jog svarbu. Šarlotė pasakė:

— Aš iš tiesų gailiuos. Buvau šiek tiek susipainiojus...

— Žinau.

— Primink, koks tasai tavo darbas, — nuolankiai paprašė Šarlotė.

Ana mostelėjo glėbiu krepšių.

— „Praisvele“.

Šarlotė prisiminė.

— Tikrai.

— Dabar tavo eilė, — pasakė Ana.

— Mano eilė kam?

— Pasakyti, kad aš padariau akibrokštą tėčiui, žeminu mus visus ir nepateisinau parapijos pasitikėjimo.

— Kas taip sako?

— Visi. Visi, išskyrus močiutes, tos nuostabios.

— Aš pritariu močiutėms, — pareiškė Šarlotė.

Ana pažvelgė į ją. Šarlotės veido išraiška buvo ryžtinga.

— Mieloji, tikrai?

— Žinoma. Tu šaunuolė. Tik noriu...

— Ko tu nori?

— Tik noriu, — užbaigė Šarlotė, — kad dirbtum darbą, kuris labiau lavintų tavo protą.

Loksfordo bažnyčioje sujudimas. Naujasis arkidiakonas atvyksta aukoti Velykų mišių, po to važiuos į Šv. Povilo bažnyčią Vudberou rytmetinių pamaldų šeimoms. Gėlininkes apėmė rungtyniavimo karštligė. Loksfordas privalo pranokti Šv. Povilo bažnyčią Velykų gėlių prašmatnumu, kad arkidiakonui akys apraibtų nuo gėlininkių meistrystės ir paskui per visas Velykas jis beveik nebematytų kitų meno. Didžiam Loksfordo pasitenkinimui miestelis iš pat pradžių turėjo du milžiniškus pranašumus. Loksfordo bažnyčia — iš akmens, statyta keturioliktame amžiuje, Šv. Povilo — plytinė ir Viktorijos epochos. Loksfordo ponia Dansteibl ir ledi Meihju gebėjo kurti iš gėlių kone eilėraščius. Šv. Povilo bažnyčia, kurioje viešpatavo vyskupijos Motinų sąjunga, neturėjo nė menkiausios vilties sukurti tokių dvasingų kompozicijų.

Trukdė tik vienas dalykas — kad jokių planų negalima įgyvendinti, kol baigsis trijų valandų pamaldos Didįjį penktadienį, nes tuo metu Piteris nori visiškai nepapuoštos bažnyčios su juoda drobule apsiaustu Nukryžiuotuoju virš altoriaus. Ir vis dėlto Didžiojo ketvirtadienio vakarą zakristijoje atsirado specialūs laistytuvai ilgais snapeliais, vielų tinklo ritiniai ir dėžės gėlininkams skirto putplasčio.

Ana, kuriai žiauriai nesisekė įkalbėti žmones paaukoti Velykoms lelijų („Turint omeny, kaip ji elgiasi su parapija, — pareiškė ledi Meihju poniai Dansteibl, — stebiuosi, kad jai pakanka įžūlumo prašyti“), staiga buvo apipilta pasiūlymais. Ko pagailėta Dievui dėl Jo prisikėlusio Sūnaus, be jokių dvejonių dovanojama arkidiakonui, norint nušluostyti nosį Šv. Povilo bažnyčiai. Gėlininkės, paslaugios moteriškės, tokios kaip Elina Dodsvel, gavo nurodymus, surašytus stambia senamadiška ponios Dansteibl rašysena ir padaugintus pašte esančiu kopijavimo aparatu. Ana parduotuvėje pasakė Elinai Dodsvel:

— Aš labai apgailestauju. Rodos, kad viskas vyksta savaime.

Elina, per pastarąsias savaites negalėjusi atsikvošėti iš siaubo ir gailesčio, kad Ana priversta įsidarbinti parduotuvėje, išpyškino:

— O, nesvarbu, kartais tenka taikytis prie žmonių, ar ne?

Anai paaiškėjo, kad Velykoms bus ruošiamasi be jos. Greta Piterio ji sutiko dvidešimt dvejas Velykas, tačiau buvo aišku, kad ruoštis šioms jai neleis. Ar parapija nori ją nubausti, ar leidžia atsikvėpti — ji pati buvo labiau linkusi patikėti pirmuoju variantu, — neturėjo didelės reikšmės. Ją baisiai siutino, kad yra atstumtoji.

— Krikščionių bendruomenės siauraprotiškumas, kai susiduri su juo akis į akį, — piktai pasakė ji Piteriui, — tiesiog neįtikėtinas.

Piteris nusprendė geriau patylėti apie praktiškus Selijos Huper planus dėl dekanų vakarienės. Dar jis pamanė, kad bent jau dabar nelabai pritaria Anos pykčiui. Jis netgi leido ledi Meihju garsiai jo gailėtis, Mardžorei Ričardson girdint, — tiesa, paskui susigėdo, bet nelabai.

Didžiojo penktadienio vakarą Ana viena nuėjo į bažnyčią. Flora irgi norėjo („Turiu pasikartoti poterius!“), tačiau pasidavė pagundai pasimatuoti Šarlotės rūbus. Lukas, kaip visada, trainiojosi senojoje pastorijoje ir parsiras vakarienės kiek iš aukšto žvelgdamas į šeimynykščius — mat jau dešimt dienų pratinasi prie Patriko O’Salivano gyvenimo būdo. Piteris Snede, aukoja vakarines mišias. Gėlininkės, įniršusi pamanė Ana, sėdės namie, visą vakarą net prigulusios tobulins savo įgūdžius prieš rytinę ataką bažnyčioje. Bet dabar, tykią pavakarę, bažnyčia bus jos ir Ana galės jai paaiškinti, kad nepadorus Dievo namus užgriūsiantis ekshibicionizmas neturi nieko bendra su Ana ir kad jai visiškai suprantamas bažnyčios bjaurėjimasis.

Tačiau bažnyčia buvo netuščia. Prieš altorių, žiūrėdamas į vakarinį langą, kimo originalų stiklą, deja, buvo pakeitęs Viktorijos epochos raudonų ir mėlynų spalvų šėlsmas su plačiarūbiu Kristumi centre, stovėjo Danielius Bairnas. Vilkėjo taip pat kaip tą dieną, kai jiedu susipažino, o rankas buvo susikišęs į kišenes.

Išgirdęs Anos žingsnius, jis grįžtelėjo ir tarė:

— Turbūt beviltiška tikėtis, kad devyniolikto amžiaus pabaigos meistras suprastų, kas yra kuklumas.

Ana priėjo ir atsistojo greta. Įdėmiai įsižiūrėjo į stiklinį Kristų.

— Jums neatrodo, kad Jis romus?

— Ne, — atsakė Danielius Bairnas, — man atrodo, kad Jis puošnus.

Ana nusijuokė.

— Atėjau čia išlieti pykčio.

— O aš atėjau įsitikinti, kad žinosiu, kur kas yra, kai ateis sekmadienis. Mane visada išmuša iš vėžių nepažįstamos bažnyčios. Negaliu susikaupti, jei manau, kad nepastebėsiu kokio laiptelio.

— Jūs čia liksite? — mandagiai paklausė Ana.

— Paklauskite po šešių mėnesių.

— Pone Bairnai...

— Danieliau.

— Danieliau, — pasitaisė Ana. Ji patylėjo. — Ar galiu jums kai ką pasakyti?

— Norėčiau, kad pasakytumėte.

— Man pakėlė atlyginimą.

— Jūsų parduotuvėje, — rimtai pasitikslino jis.

— Taip. Ir pasiūlė lankyti vadybininkų kursus. Žinoma, aš negalėsiu.

— Ne?

Ji dirstelėjo į jį. Tebežiūrėdamas į langą, jis ramiai kalbėjo toliau:

— Sveikinu.

— Dieve!

— Tikriausiai nesakėte šeimai.

— Oi, ne.

Jis žvilgtelėjo į ją.

— O gal pabandysite?

— Ne, — atsakė ji, — nemanau.

Jis atsisuko, kad matytų jos veidą. Akys, padidintos akinių, buvo tokios pat pilkos kaip tvido švarkas.

— Jei jums užtenka drąsos daryti tai, ką darote, tai kodėl pritrūkstate drąsos su jais pasikalbėti?

— Drąsos! — pakartojo Ana. — Drąsos! Aplinkiniai tai vadina įžūlumu.

— Tada aplinkiniai klysta.

Staiga ji suvokė, kad daug atiduotų, jei galėtų žengti žingsnį ir padėti galvą ant jo tvirto peties. Ar kas nors kada nors buvo taip pasielgęs? Ar vienuolius, netgi buvusius vienuolius, galima sujaudinti?

— Manau, — tarė Danielius, stipriai suspausdamas jai ranką, — kad mums reikia atsisėsti ir pasišnekėti.

Jis nusivedė ją prie vieno iš priekinių klauptų, raižyto, panašaus į sostą, prie kurio didžiai pasipūtęs seras Frensis Meihju sekmadieniais ceremoningai atlydėdavo savo ledi.

— Jūs negalite taip elgtis, — pasakė Ana. — Neturite laiko. Jūs — arkidiakonas, jums reikia rūpintis pastorijomis, bažnyčių seniūnais, glaudesniais ryšiais su metodistais, jūs negalite...

— Gabu.

Jis atsisėdo greta ant plokščių raudono aksomo pagalvėlių.

— Jei man nepatiktų žmonės, tebebūčiau vienuolis. Brolis sako, kad aš ir tebesu vienuolis, tik pasaulietiškais rūbais: vienuolis stebėtojas, sako jis. Sekmadienį jį susitiksite. Ateis į šitą bažnyčią. Jis jaunesnis už mane, labai protingas ir sunkiai sukalbamas. Atrodo, — susimąstė Danielius, — atrodo, kad Džonatanas ir yra mano asmeninis gyvenimas. O jūs, žinoma, — jis atsisuko į Aną, — jūs negalite tokio turėti. Juk taip?

Ji įdėmiai žiūrėjo į jį.

— Ar teisingiau būtų sakyti, kad galite turėti asmeninį gyvenimą, tačiau taip jau susiklostė, jog neturite?

— Aš iš tiesų nežinau, labai pasikeičiau, viskas susidėjo ne taip, kaip tikėjomės. Niekas deramai neįvertina nusivylimo, nuolatinio nusivylimo poveikio. Vargšas Piteris, — staiga pasakė Ana ir užsidengė veidą rankomis.

— Parapijai jo reikia tokio, koks jisai, jų supratimu, turėtų būti...

— Taip.

— Panašiai ir jūsų.

— Taip.

— Keista, — svarstė Danielius, — kaip keista, kad žmonės nenori pripažinti, jog kiti irgi žmonės. — Jis patylėjo. — Nežinau, kaip jums padėti. Jei tai apskritai įmanoma. Ar tuo tarpu pakaks pasakyti, kad suprantu jus?

Ji linktelėjo. Jis atsistojo.

— Turiu grįžti. Atvažiuoja Džonatanas, ir bijau, kad jis išgąsdins panelę Lemb, jei aš jo nesutramdysiu.

— Jūsų brolis kunigas?

— Žinoma, ne. Jis — mokslininkas, filosofas. Pasiėmė semestrą atostogų moksliniam darbui ir gyvens su manim, kol parašys knygą.

— Ar jis... — nedrąsiai prabilo Ana, nes nežinojo, kaip paklausti, ar Džonatanas Bairnas toks pat tikintis kaip jo brolis.

— Viešpatie, ne, — tarė Danielius. — Mano, jog visa tai — pasakėlės, išgalvotos, kad nebruzdėtų valstiečiai.

— Sąmokslas?

— Taip...

— Man patiks jūsų brolis, — nusprendė Ana. — Aš irgi manau, kad tai bent iš dalies sąmokslas.

— Pas Emą žaidėme vienuoles, — pasakojo Flora, verdama ant šakutės su sūriu apkepintų makaronų vamzdelius. — Aš buvau vienuolyno viršininkė.

Niekas nekreipė į ją dėmesio.

— Aš giedojau. Šitaip: „Šveeentas, šveeentas, šveeentas Jo vardas“.

— Užsičiaupk.

— Vonios kambaryje, nes ten geriau skamba. Jie turi gėlėtą dušo užuolaidą. Nuvariau už jos Emą atlikti išpažinties. Turėjo išpažinti savo nuodėmes.

— Kokias nuodėmes?

— Ji melavo, — ramiai pareiškė Flora.

— Flora!

— Tikrai. Pasakė motinai, kad nebeturi sausainių, nors vieną laikė rankoje.

— Flora, — tarė Piteris, — dar žodis, ir į Švenčiausiojo Išganytojo mokyklą neisi.

Flora, jausdamasi saugi, nes žinojo apie skirtingas tėvų nuomones šiuo klausimu, atrodė labai savimi patenkinta. Ji privertė Emą už užuolaidos aimanuoti: „O vargas, vargas, vargas man“ ir rautis riebaluotus plaukus, apimtai sąžinės graužimo. Tai prisiminti buvo labai malonu.

— Tikiuosi, — rimtai pasakė Šarlotė, — kad Švenčiausiojo Išganytojo mokykla pakankamai intelektuali Florai.

— Dieve, nekurstyk jos, — nebeiškentė Lukas.

— Neminėk Dievo vardo be reikalo.

— Šarlote, ar būtinai turi kaišioti pagalius į ratus?

— Mano supratimu, Ana, Šarlotė turi teisę paklausti, ir manau, kad jos požiūris pagrįstas.

— Bet tu, tiesą sakant, gini visiškai priešingą požiūrį.

— Dabar, — kaip kirviu nukirto Piteris, — ne metas tokiam pokalbiui.

Ana pasilenkė į priekį. Vaikai liovėsi valgyti ir sukluso.

— Klausyk, — tarė Ana Piteriui, bandydama sugauti jo žvilgsnį. Suskambo telefonas. — Velnias, — burbtelėjo ji.

Lukas atsistojo.

— Aš atsiliepsiu.

Ana sušnypštė Piteriui:

— Jei manai, kad vengsiu skaudžių temų dėl tavo požiūrio, kas tinka ir kas...

— Tau, — pasakė Lukas, atkišdamas telefono ragelį, — Selija Huper.

Ana atsistojo. Piteris paniuro. Jis nustūmė makaronus į lėkštės kraštą ir be didelių vilčių žvilgtelėjo į Šarlotę. Ši buvo įbedusi akis į kažkokią dėmę virtuvės grindyse, jos mintys seniai sukosi ne apie Florą ir šeimą, o apie Patriką O’Salivaną, kurį šią popietę susitiko. Šarlotė mąstė, kad jis atstovauja absoliučiai viskam, ką ji niekina, ir kad yra beprotiškai patrauklus. Vilkėjo siaubinga pasiturinčios viduriniosios klasės uniforma: velveto kelnėmis, dryžuotais marškiniais, storu megztiniu ir tiesiog spinduliavo pasitikėjimą savimi. Šarlotė labai norėjo patikėti nekoketavusi su juo, tačiau buvo neramu, kad koketavo.

— Ne, — garsiai pasakė Ana į telefono ragelį. — Ne, dėkui. Žinoma, negabu jums uždrausti, Selija, nebūčiau tokia kvaila, bet gabu aiškiai pasakyti, kad man kur kas labiau patiktų, jei jūs nieko nedarytumėt. Kai man reikės pagalbos, paprašysiu. Ką norite pasakyti? Ką reiškia — man reikia? Ko reikia? Kad man nurodinėtų ir mane mokytų žmonės, kuriems atrodo, kad jie geriau už mane padarys mano darbą? Selija, neabejoju, kad norite tik gero — ar tikrai neabejoju? — tačiau surengsiu vakarienę dekanams taip pat, kaip rengdavau anksčiau, dėkui. Ir nepakęsiu, kad mane kas globotų. Girdite? Ačiū, kad paskambinot. Nieko, nieko. Labanakt.

Ji padėjo ragelį ir atsisuko į Piterį.

— Tu žinojai.

Jis nutylėjo.

— Ne tik žinojai, ją dar paakinai.

— Aš bandžiau ją atkalbėti...

— Cha! — riktelėjo Ana. Flora svarstė, ar jau verkti, ir nusprendė, kad dar ne.

Piteris atsistojo.

— Tu mane privertei, — įtūžo jis, — tu ir Selija. Tu tyčia stengiesi nuteikti prieš save visą parapiją, kad galėtum būti auka ir jaustis, jog tu tai jau tikrai niekuo nekalta. Jei atsisakai atlikti savo pareigas, nieko negalima kaltinti, kad kilniai daro tavo darbą.

Ana apstulbusi įbedė į jį akis. Lukas ir Šarlotė žiūrėjo sulaikę kvapą. Flora garsiai suklykė ir puolė prie tėvo, o Piteris per jos galvą pervėrė Aną kaltinamu žvilgsniu. Ji tylėjo. Pyktis išblėso kaip užpūsta žvakė. Nerangiai mostelėjusi rankomis, apsisuko ir pro virtuvės duris išėjo į sodą.

Temo. Juodus medžių siluetus dangaus fone vis dar buvo užliejusi nuostabi vakarų dangaus pašvaistė, o švelnus šakų šnabždesys rodė, kad dar ne visai naktis. Ana slidžiu taku atsargiai nuėjo į garažą ir nuo vinies už durų nusikabino seną lietpaltį, kuriuo vilkėdavo rudenį dirbdama sode. Jis, kaip ir daugelis kitų jiems priklausančių daiktų, liko po labdaros mugės, nes niekam nereikėjo tokio šlamšto, kad ir su išblukusia „Burberry“ etikete.

Einant buvo lengviau verkti. Ji perkirto veją priešais namą ir nužingsniavo keliu palei šventoriaus sieną. Didžiulės bažnyčios vaizdas ramino, ji net panūdo užeiti, atsisėsti ten, kur vos prieš keletą valandų sėdėjo su Danielių, ir kalbėti įsivaizduojant, kad jis greta. Bet paskui jai kniostelėjo, kad Piteris bus užrakinęs bažnyčią, grįždamas iš Snedo, mat bijo, kad kas nepavogtų taurės iš seifo zakristijoje, kad vandalai neišniekintų altoriaus ar didžiulės Biblijos, padėtos ant stovo su išpjaustytu ereliu išskėstais sparnais. Todėl pasuko į taką ir nudūlino palei aukštą senosios pastorijos sodo sieną, įnirtingai šnypšdamasi į suglamžytą popierinę nosinę, kurią rado lietpalčio kišenėje.

Patrikas O’Salivanas anapus sienos išgirdo ją. Žvaigždėta pavasario naktis išviliojo jį į lauką pasižiūrėti, ar iš tiesų, kaip tvirtina naujai įsigytos sodininkystės knygos, magnolija blausioje šviesoje švyti. Nešvytėjo; tačiau įdėmiai žiūrėdamas į medį ir bandydamas įsikalbėti, kad vis tiek juo žavisi, staiga išgirdo, kaip kažkas verkdamas eina taku; paskui tas kažkas sustojo, atsiduso, nusišnypštė, ir jis suprato, kad tai moteris. Atsitiesė. Pagalvojo apie kaimo tragedijas, apie suvedžiotas baladžių mergeles. Tada apie Aną Bauveri. Nuo magnolijos tyliai žengė ant žolės, juosiančios alėjos žvyrą, ir kai Anos figūra sušmėžavo už atkeltų vartų, pasisveikino:

— Labas vakaras.

Ji aiktelėjo.

— Atsiprašau, kad išgąsdinau, — tarė Patrikas, — tačiau negalėjau neišgirsti. O išgirdęs negalėjau ištylėti.

Ana neatsisuko. Tik pasakė:

— Verčiau būtumėte tylėjęs.

— Žinodamas, kad tai jūs? Nė už ką. Nebent jūs taip norite.

Ji sustojo. Tamsoje jis nematė jos veido, tačiau suprato, kad nebeverkia. Ji pasakė:

— Žinoma, norėčiau, jog jūs nebūtumėt manęs išgirdęs, bet jei jau taip atsitiko, būtų melodramatiška reikalauti, kad apsimestumėte nieko negirdėjęs.

Jis žengtelėjo ant žvyro.

— Ar neužeitumėt į vidų?

Ji delsė.

— Prašom užeiti, — pakvietė jis, — norėčiau pavaišinti brendžiu.

Mintis apie brendį staiga pasirodė dangaus siųsta. Ana tarė: „O, dėkui“ ir žengė į priekį. Jis tvirtai suspaudė jai ranką ir nusivedė laiptais į savo perdėtai prašmatnų — taip dabar atrodė — ir šviesų prieškambarį. Žvilgtelėjo į ją. Vilkėjo valkatos lietpalčiu, o veide buvo visiška neviltis. Jis švelniai tarė:

— Tai didelė garbė. Man.

Ji blankiai šyptelėjo. Leido jam nuvilkti lietpaltį ir padėti ant kėdės, paskui nusivesti ją į kambarį, kurį Suzė Smolvud buvo išdažiusi niūria raudona spalva, o paskui negalėjo pakęsti ir kurį Patrikas papuošė gražiomis knygomis ir rūpestingai parinktais paveikslais. Židinyje liepsnojo ugnis. Patrikas pasodino Aną į minkštą krėslą. Paklausė:

— O gal geriau viskio?

Ji užsimerkė ir padėjo galvą ant atlošo. Atsakė:

— Manau, kad brendžio. Nežinau. Beviltiškai nenusimanau apie gėrimus. Neturiu patirties.

Jis nuėjo į kitą kambario gedą, prie stalo iš gražaus, brangaus raudonai rudo medžio, ant kurio stovėjo padėklas su grafinais ir buteliais. Pagalvėlė po Anos galva taip pat buvo graži ir brangi kaip ir kilimas, kuriame grimzdo jos kojos, apautos batais, o šie, svajingai pamanė ji, visiškai nedera prie tokio kilimo.

— Nelabai žinau, — tarė Patrikas, grįžęs su taure ir tamsiu buteliu, — nes irgi neturiu patirties, ar esama specialių elgesio taisyklių, kalbantis su peistorių žmonomis.

— Oi, liaukitės, — sukuždėjo Ana.

— Ką liautis?

— Nerūšiuokite. Aš ir taip visą laiką priskiriama atskirai rūšiai. Jūs — atvykėlis. Pradėkite kitaip.

— Teisingai, — sutiko jis. Negailėdamas įpylė brendžio.

Ji įtariai žiūrėjo į taurę.

— Man rodos, reiktų praskiesti. Ir perpus nupilti.

— Jei praskiesiu, greičiau apgirsite.

Atrodo, jai patiko tokia mintis.

— Tikrai?

Jis pastatė taurę ant blizgančio medžio ties jos alkūne, šalia mažo bronzinio lenktynių žirgo ant stovo.

— Čia viskas taip nauja...

— Žinau. Nieko negaliu padaryti. Senėjimo nepagreitinsi, nebent žmonėms, tačiau žmonių be laiko sendinti nesinori.

Jis atsisėdo priešais ją ir užsimetė koją ant kojos. Avėjo zomšiniais pusbačiais. Ana gurkštelėjo brendžio ir tarė:

— Įdomu, ar kas nors matė, kaip aš įėjau vidun.

— Ar svarbu?

— Taip.

— Ar dėl to verkėte?

— Dėl to ir dėl ko kito.

— Pavyzdžiui?

Ana manieringai tarė:

— Per mažai jus pažįstu, kad kalbėčiau apie tokius dalykus.

— Jei nekalbėsite, manęs ir nepažinsite. Nei aš jūsų.

— Ar svarbu?

— Kadangi ši pastaba, — tarė Patrikas, — yra klausimas, o ne teiginys, jums aiškiai malonu.

— O Dieve, — tarė Ana ir nuleido galvą, slėpdama šypseną.

Jis stebėjo ją. Ji įdėmiai žiūrėjo į brendžio taurę, laikydama sterblėje abiem rankom, tačiau buvo akivaizdu, kad įtemptai galvoja. Maloniai sujaudintas, jis suprato, kad ji nepratusi prie flirto, kad vyrai nekoketuoja su dvasininkų žmonomis, juk jos priskirtos ypatingai socialinei kategorijai ir laikomos belytėmis. Patrikas dirstelėjo į Anos kojas. Neblogos. Staiga išvydo ją dvidešimties metų, to paties amžiaus kaip dailutė duktė, su kuria šiandien po pietų susipažino, kupiną vilčių ir entuziazmo. Jam pasidarė be galo graudu — be to, jis susijaudino.

— Žinote, nebūtina savęs pasmerkti vienatvei, — tarė.

Ana su trenksmu pastatė taurę ant stalo.

— Nenoriu tokių dalykų, — pareiškė stodamasi iš krėslo.

Jis atsistojo jai padėti, bet ji neleido.

— Labai atsiprašau. Aš toks netašytas...

— Aš ne žaislas, — tarė Ana. — Gal ir naivi, bet ne žaislas.

— Man nė į galvą neateitų...

— Žmonės mano, — piktai kalbėjo Ana, — kad dvasininkai visiškai nepatyrę, kad jie nieko neišmano apie pasaulietišką gyvenimą. Baisiai globėjiškas ir kvailas požiūris. Ar ne dvasininkai mato bjauriausią žmonijos pusę?

Patrikas uždėjo savo delną ant jos rankos. Laisvąja ranka Ana ją nuėmė.

— Negi neįeisite man net atsiprašyti?

Ji žvilgtelėjo į jį.

— Leisiu.

— Aš iš tiesų apgailestauju, — tarė Patrikas, — kad elgiausi pagal nevykusį šabloną ir buvau toks pasipūtęs.

Ana išspaudė šypseną.

— Bet norėčiau, kad mes susidraugautume.

Jos šypsena išblėso.

— Po mėnesio ar dviejų, — pasakė ji, — pamatysite, kaip tai sudėtinga.

Jis prasižiojo sakyti, kad mėgsta akibrokštus, tačiau apdairiai užsičiaupė. Jos veido išraiška nebuvo drąsinanti. Storu kilimu ji pasuko prie durų.

— Nė brendžio nebaigsite?

— Dėkui, ne.

— Kada aš jus pamatysiu...

— Bažnyčioje. Per Velykas.

Ranka jis užkirto jai kelią, kad ji negalėtų pasukti durų rankenos.

— Klausykite, juk esate kalinė ir negalite to pakęsti, tačiau nenorite, kad jus išleistų.

Ana vėl pasižiūrėjo į jį.

— Viskas ne taip paprasta, — pasakė ir iškalbingai žvilgtelėjo į durų rankeną.

Kai ji, neleidusi palydėti, išėjo, jis susipylė savo brendžio likučius į jos ir su jos taure vėl įsitaisė krėsle. Kilstelėjo prie burnos. Ant stiklo nebuvo likę nei lūpų dažų, nei pirštų atspaudų, nieko. Jos rankos turbūt buvo labai šaltos. Jis užsimerkė ir pagalvojo, kaip sušildytų jas. Griežtai pasakė sau: „Tai neturi būti žaidimas“. Jam į galvą neatėjo suabejoti, ar jo viršus.

— Kur buvai? — išpoškino Lukas. Jis virėsi puodelį karšto šokolado.

— Gėriau brendį su tavo bosu, — atsakė Ana.

Lukas atsisuko nuo viryklės.

— Negali būti, kad tiesiog nuėjai ir paprašei...

— Žinoma, ne. Jis lindėjo sode, aš ėjau pro šalį, ir jis pakvietė mane į vidų.

— Brendį! — pasibaisėjo Lukas.

— Taip. Net tris gurkšnius.

— Ką jis veikė sode? — įsižeidė Lukas. Patrikas priklausė jam. Negana, kad teko jį supažindinti su Šarlote, o ši, be abejo, iškart ir akivaizdžiai ėmė jį atakuoti, kaip Lukas ir buvo numatęs, tačiau mama...

— Neturiu supratimo. Kur Flora? Lovoje?

— Žiūri televizorių. Tėtis kabinete.

— Einu pas jį.

Piteris sėdėjo prie rašomojo stalo, palinkęs prie didelio bloknoto, į kurį rašydavo pamokslus. Nepakeldamas akių pasakė:

— Skambino Selija. Atsiprašyti, kad tave užgavo.

— Ji labai miela, — tarė Ana, — tik nieko nesupranta.

Piteris kažką tvarkingai pabraukė liniuote.

— Aš irgi.

— Manau, kad suprastum, — pasakė Ana, — jei norėtum apie tai pagalvoti. Jei būtum sąžiningas. Kaip kadaise.

— Dėkui.

— Prašau tave...

— Mes atsakome prieš Dievą, — tarė Piteris. — Abu. Ir reikalavimai dideli.

Ji atsisėdo ant kėdės prie stalo, kad matytų jo veidą.

— Tu sakai — ar turi omeny — kad vertinama tik auka? Kad viskas beprasmiška, jei neatsižadame savęs?

— Kokia tu melodramatiška.

Ji ištiesė jam ranką. Jis nekreipė dėmesio.

— Tu myli mane?

— Žinoma, — tarė jis neatsisukdamas.

— Tai ne atsakymas.

— Nėra atsakymo, kuris tave patenkintų. Bent jau kol esi taip nusiteikusi.

— Piteri, — tarė Ana, apimta nevilties, — Piteri, ko tu nori iš manęs?

Tada jis atsisuko. Liūdnai pažvelgė į ją.

— Puikiai žinai.

— Gal galime apie tai pasikalbėti? Gal galiu tau papasakoti, kaip jaučiuosi?

Suskambo telefonas. Piteris iškart pakėlė ragelį, paskui perdavė Anai.

— Tau Triša Pardou.

— Taip, — tarė Ana. Paėmė ragelį. — Triša. Taip. Ne, neužmiršau. Ateisiu. Antrą valandą. Gerai. Sudiev. — Ji padėjo ragelį. — Velykinis pyragas. Tiesą sakant, buvau pamiršus. — Ji atsistojo. — Geriau dabar kai ką pagaminsiu.

— Teisingai.

— Ar negalėtume pasikalbėti? Gal ateitum į virtuvę, kol kepsiu pyragą?

— Nebėra apie ką kalbėti. Kokia padėtis, žinai ne blogiau už mane. O sekmadienį Velykos ir man reikės sakyti pamokslą...

— Bet juk atvyksta Danielius Bairnas!

Piteris padėjo pieštuką. Jo pečiai sulinko.

— Žinoma, žinoma. Pamokslą sakys jis, ne aš. Pamiršau. — Ir nusisuko galutinai, kad jo nebūtų galima paguosti.

Aštuntas skyrius

Velykų rytą į Loksfordo bažnyčią pamatyti arkidiakono atėjo pulkininkas Ričardsonas su žmona. Pulkininkas visada pabrėždavo nemėgstąs melstis ne savo parapijos bažnyčiose, ir ši pastaba maždaug reiškė, kad jam nepatinka Loksforde užleisti pozicijas serui Frensiui ir ledi Meihju, kuriems pagal nerašytą įstatymą priklausė geriausias klauptas (priekinis kairėje). Be to, jam paaiškėjo, kad kai esi savo teritorijos bažnyčios seniūnas, sunku paklusti kažkam, sėdinčiam klaupte, kurio nesaugo tavo pareigybes simbolizuojanti lazda. Dėl visų šių jausmų, kurių jam nė į galvą nebūtų atėję atskleisti Mardžorei, jis buvo šiurkštus per pusryčius, piktai elgėsi su šunimis, o įžengdamas į gėlėse paskendusią Loksfordo bažnyčią leptelėjo: „Gerasis Dieve. Atrodo kaip gėlių kioskas grafystės parodoje“.

Mardžorė Ričardson, puikiai žinanti, ką jis galvoja, ėjo pirma jo, maloningai sveikindamasi su žmonėmis. Ji manė, kad su visais, nesvarbu, kokia visuomeninė padėtis, būtina elgtis vienodai. Pamatė tiesią Anos nugarą pastoriaus klaupte, greta netvarkingų vaikų, ir ketino, jei Ana atsigręš, linktelėti išlaikydama padorumą, bet ne daugiau. Tačiau jiems dar nespėjus prieiti prie klaupto, kurį buvo nusprendę pasirinkti, iš zakristijos pasirodė Piterio lydimas pats arkidiakonas, dar tebevilkintis sutana, nuskubėjo prie pastoriaus klaupto ir maloniai šypsodamasis visiems paspaudė rankas.

Sutrikusi Mardžorė Ričardson stabtelėjo. Arkidiakonas pasilenkė prie Floros, kuriai buvo leista ateiti į bažnyčią prisipynus į plaukus spalvotų skudurėlių.

Haris už nugaros sušnypštė:

— Sėsk! Mes jį pražiopsosim.

Mardžorė krūptelėjusi nėrė į klauptą, išmesdama savo prašmatnų tamsiai mėlyną rankinuką. Kažkas sukikeno. Kol jį pakėlė ir svarstė (tai Mardžorei buvo nebūdinga), ar greit ir manieringai pasimelsti, ar iškart vėl atsistoti, prie jų klaupto jau priėjęs Piteris Bauveris tarė:

— O čia su žmona pulkininkas Ričardsonas iš Kvindeilo. Pulkininkas Ričardsonas yra bažnyčios seniūnas.

— Kaip sekasi? — paklausė Danielius, tvirtai spausdamas Mardžorei ranką.

Ji nesugalvojo tinkamo atsakymo. Žioptelėjo, bet taip nieko ir nepasakė.

Valandėlę Danielius žiūrėjo į ją, tada paspaudė ranką Hariui ir pasakė:

— Girdėjau, kad vyskupijos finansų valdyba be jūsų būtų kaip be rankų, pulkininke Ričardsonai.

Haris atsakė taip, kaip ji ir tikėjosi:

— Menkniekis. Nieko ypatingo. Man patinka padėti, kuo galiu.

Arkidiakonas nusišypsojo ir nuėjo toliau, o Mardžorė puolė ant kelių, nepaisydama patenkinto Hario kuždesio:

— Labai mandagus. Įdomu, iš kur jis žino? Stropiai atliko namų darbus.

Mardžorė abejojo, ar jai apskritai patiko šis vyriškis. Ji dar labiau suabejojo, kai, kruopščiai ir nuoširdžiai visus apėjęs, jis antrą kartą stabtelėjo prie pastoriaus klaupto ir aiškiai dar kažką pasakė Anai.

O pasakė štai ką:

— Įkalbėjau ateiti savo brolį. Nemažas laimėjimas.

Jis nepridūrė, kad Džonatanas tiktai atlydėjo panelę Lemb, kuria nesuprantamai ir entuziastingai žavėjosi, — Danieliui tas entuziazmas atrodė Įtartinas.

— Nemulkink panelės Lemb, — įspėjo Danielius Džonataną. — Ji greit susinervina.

Džonatanas, regis, užsigavo. Panelė Lemb, eidama į bažnyčią velykinių mišių, apsivilko pilkos vilnos pavasarinį apsiaustą ir užsidėjo priderintą beretę, prie kurios valiūkiškai prisisegė dirbtinių saulučių puokštelę. Klūpodama šalia Džonatano, nerimavo, kad saulutės perdėm prašmatnios. Džiaugėsi, kad jos prisegtos toje pusėje, kurios ponas Bairnas nemato.

Džonatanas Bairnas negalvojo nei apie panelę Lemb, nei apie jos saulutes. Jis mąstė apie padorios kaimiškos anglikonų bažnyčios apraiškas aplinkui: švariai nušveistą gipsą ir akmenį; gėles, sušukuotas galvas ir nugaras priešais, ryškią saulės šviesą, pro senus stiklus krintančią ant puošnios visumos. Prisiminė Danieliaus parapiją Mančesteryje, raudonai, mėlynai ir geltonai raštuotų Viktorijos epochos plytų bažnyčią, energingus ir visiškai kitokius tikinčiuosius, triukšmingo evangeliškumo protrūkius. Žinoma, pati bažnyčia visada buvo tokia: tradicinė, atlaidi, santūri, bet ir sektantiška, triukšminga, dogmatiška, o Danielius toks žmogus, kad gali suprasti abu požiūrius. Jis toks žmogus, galvojo apie brolį Džonatanas su retai išsakoma meile, jog kaip tik savo įžvalgiu supratingumu gali visiškai sugluminti parapiją, kuri štai suklaupusi išpažįsta nuodėmes, iš pažiūros ne itin gailėdamasi, kad nusidėjo. „Mes nepadarėme to, ką turėjome padaryti, ir padarėme tai, ko neturėjome padaryti, ir mūsų siela nebesveika“. Ir taip blogai, ir anaip negerai. Įdomu, kokios nuodėmės šitame miestuke?

Greta jo krūptelėjo panelė Lemb su visomis saulutėmis. Visuotinė išpažintis ir paslaptingos užuominos apie palankias progas nusidėti jai amžinai keldavo šiurpą.

Po pamaldų Ana apstulbo, kad su ja žmonės sveikinasi ir jai šypsosi. Iškankinta sunkaus savaitgalio su Piteriu ir nepakviesta puošti bažnyčios, ji atsisuko nuo klaupto, atkišusi smakrą, nepaleisdama nuo savęs vaikų, nes tikėjosi, kad parapijiečiai geriausiu atveju su ja elgsis formaliai. Bet ji neatsižvelgė į Danieliaus įtaką, jo išskirtinį dėmesį pastoriaus klauptui.

— Turiu tave pasveikinti, gėlės puikios, — tarė Mardžorė Ričardson.

— Oi, sveikink ne mane, o ledi Meihju...

— Sveika sulaukusi šventų Velykų, brangioji.

— Dėkui, Hari.

— Malonu matyti vaikus bažnyčioje, ponia Bi.

— Taip...

— Koks gražus rytas, Ana, lyg tyčia parinktas Velykoms.

— Iš tikrųjų...

— Brangioji, atrodai pavargusi. Piteris irgi. Žinoma, Velykos — toks metas...

— Tikrai...

— Kažin, ar negalėtume šnektelti dėl Visžalių klubo pavasarinės ekskursijos?

— Žinoma, Elina, gal galėtum man paskambinti?

— O, Flora. Girdėjau, pereini į puikią mokyklą?

— Taip, pereina. (Nesiraukyk, Flora.) Nuo kito trimestro...

— Ponia Bauveri, labas rytas. Atrodo, mums labai pasisekė, kad gavom tokį arkidiakoną, kaip manote?

— O taip...

— Ana, — tarė Danielius Bairnas, kai minia nunešė ją prie verandos, kur jisai spaudė žmonėms rankas, — Ana, norėčiau supažindinti tave su savo broliu Džonatanu.

Džonatanas Bairnas buvo aukštesnis už brolį, ne taip tvirtai suręstas ir be akinių. Jis padavė Anai ranką:

— Sveiki.

— Sveiki atvykę į Loksfordą, — automatiškai tarė ji. — Jūsų brolis gražiai aukojo mišias, — toliau kalbėjo Ana parapijiečiams nutaisytu balsu.

— Tikrai? Ar tai svarbu? Maždaug: kas geriau suvaidino Hamletą?

Vaikeli, kurie tokiomis akimirkomis tik ir svajodavo, kaip dingti iš akių, sušnypštė Anai, kad jie eina, dabar, ir maivydamiesi nuėjo.

— Jūsiškiai? — paklausė Džonatanas.

Ana stebėjo juos. Šarlotė bėgo, ir tai atrodė jau per daug.

— Mano.

— Ką reiškia būti pastoriaus vaiku?

Ana dirstelėjo į jį.

— Tikiuosi, galite įsivaizduoti. Ką reiškia būti arkidiakono broliu?

— Vienas vienas, — pripažino jis.

— Atleiskite, pone Bairnai, bet aš turiu... kalbėtis su žmonėmis.

Jis žengė į šalį ir teatrališkai linktelėjo.

— Žinoma.

Ji delsė. Norėjo pasakyti ką nors gera apie Danielių, kokius nors žodžius, kuriuos brolis galėtų persakyti prie pietų stalo, tačiau nesugalvojo nieko tinkamo. Todėl neryžtingai tarstelėjo: „Sudiev“ ir pasijuto kvailai.

Po kelių minučių prie kapinių vartų ji susitiko Patriką O’Salivaną. Vilkėjo mėlyną striukę varinėmis sagomis ir ryškius dryžuotus marškinius, akivaizdžiai išlygintus profesionalo. Jis pasakė:

— Tikiuosi, kad atrodau visiškai kitaip. Pirmą kartą peržengiau bažnyčios slenkstį nuo mokyklos laikų, bet ir tada dalyvaudavau tik vestuvėse ir laidotuvėse.

Ana iškentė nepaklaususi, ar jis ir jaučiasi kitaip. Pasakė tik tiek:

— Ką gi, jums pasisekė. Turiu omeny arkidiakoną. — Ir nuskubėjo šalin vytis Trišos Pardou, nes reikėjo paklausti, kiek pinigų gauta už skautų velykinius pyragus.

— Dvidešimt trys svarai! Tiesiog nuostabu! — Būtinai reikėjo pasakyti, nesvarbu, kokia suma. Skautus, kaip pastorius, anytas, Florą ir veikiausiai arkidiakonus, visada reikia padrąsinti.

— Jos baisiai nusivylė, — nekreipdama į ją dėmesio, kalbėjo Triša Pardou, — tiesiog širdis vargšėms plyšo. Kvindeilo grandis surinko dvidešimt septynis svarus ir keturiasdešimt pensų. — Ji apsidairė. — Bet ko galima tikėtis iš šito kaimo?

Velykų antrąją dieną Patrikas O’Salivanas nusivežė Šarlotę su Luku į arklių lenktynes. Šarlotė, dėl socialinių priežasčių nepritarianti tokioms varžyboms, svarstė, ar neatsisakius, net ketino tam atvejui paruošti trumpą kalbą ir išdrožti ją Patrikui; tačiau pusryčiaujant Ana susikivirčijo su Piteriu, ir Šarlotės antipatiją triukšmingai besilinksminančiai aukštuomenei susilpnino pastoriaus namų nuotaika. Kai blizgantis Patriko automobilis atvažiavo prie pastoriaus namų, ir Lukas, ir Šarlotė — rūpestingai apsitaisę, kad išsiskirtų iš žaliai vilkinčios ir guminiais batais apsiavusios minios, — buvo pasiruošę ir laukė.

Patrikas išlipęs viltingai apsidairė, bene pamatys Aną. Jam buvo malonu vežtis pasižmonėti šiuos dailius vaikus, tačiau puikūs užkandžiai, kurie gulėjo automobilio bagažinėje, suvynioti į servetėles, be abejo, buvo užsakyti galvojant apie vėlesnius gerus atsiliepimus. Jis tarė:

— Na, gerai. Ar nereikia užsiregistruoti prieš išvykstant?

— Ji dirba sode, — pasakė Lukas. Iš tiesų įtūžusi kasė bulvių lauką, lyg nuo to priklausytų visas gyvenimas.

— Ar nereikia...

— Ne, — nukirto Šarlotė, rydama akimis automobilį. Langų stiklai buvo paslaptingai užtamsinti.

— Atleisk, — tarė Patrikas, atidarydamas dureles, — įprotis. Aš turiu pranešti Elai, net kai einu išsiųsti laiško...

— Palaukite, — pasakė Lukas. Jis apsisuko ir nuskuodė į daržą už namo. Ana stovėjo į jį nugara, plaukus, kad šie nekristų ant veido, susirišusi raudona skarele.

— Mama...

Ji liovėsi kasti ir atsigręžė.

— Mes išvažiuojam, — išmiksėjo Lukas.

— Geros dienos. Išloškite krūvas pinigų.

— Mama...

Ana laukė.

— Atleisk, — tarė Lukas. Jis mostelėjo ranka bulvių lysvės pusėn. — Noriu pasakyti, atleisk, kad išvažiuoju užuot...

— Važiuok, — pasakė Ana. — Šiandien aš netinku niekam, tik žemei kasti.

Lukas delsė. Labai norėjo, kad ji suprastų, jog jis ją myli, tik nežinojo, kaip tai padaryti. Ilgai tylėjęs teišspaudė:

— Tada gerai.

— Eik. Negaišink pono O’Salivano, — pasakė ji. Jis ir nuėjo. Kai grįžo, Patrikas su Šarlote sėdėjo priekyje ir juokėsi.

Ana įsmeigė kastuvą į žemę ir nuėjo į sodo galą prie dirvonėlio, kur gegužės mėnesį gausiai sužydėdavo builiai ir netrukdomos skleisdavo pūkuotas galveles pienės. Mename šio tyrlaukio kampe buvo supilta komposto krūva, greta jos į pievą vedė žemi mediniai varteliai, pro kuriuos Ana kadaise ketino kasdien išeiti pasivaikščioti po laukus. Be abejo, tikrovė pasirodė visiškai kitokia. Vargu ar ji nors kartą per dešimt metų atkėlė šiuos vartelius, ir jų skląstį apraizgė vijokliai. Ji nenueidavo toliau suskeldėjusio vartų virpsto, ant jo — kaip dabar — valandėlę parymodavo žiūrėdama į tamsią giraitę ant tolimos kalvos ir stengdamasi susigrąžinti valiūkiškos ramybės jausmą, kurį jai įkvėpė šis vaizdas, kai pirmą sykį jį pamatė.

Tačiau šiandien jis nieko jai neįkvėpė. Gražia žaluma marguojantis gamtovaizdis driekėsi jai prieš akis kaip išradingas moterų klubo išaustas gobelenas — puošnus, santūrus, beaistris — ir nieko nereiškė. Virš jo kybojo melsvai balta ramaus dangaus tobulybė. Aplink kažką čirškavo paukščiai, o iš miestelio kartais atsklisdavo tolimas vaiko riksmas. Viskas buvo taip, kaip turi būti, ir labai toli.

Namie liko Flora, prie virtuvės stalo kurianti laikraštį — „Loksfordo paštą“; redaktorė — Flora Bauveri; reporterė — Flora Bauveri; karikatūros — Floros Bauveri; gamtininko pastabos — Floros Bauveri; pavaduotoja — Ema Maksvel; didžiai įžeistas Piteris savo kabinete įniko į dekanato bylas. Gal Ana ir galėtų pataisyti padėtį, jei nuėjusi apkabintų jį ir pasiūlytų susitaikyti, tačiau neturi tam jokio noro. Per pusryčius ji ne tik supyko, bet ir staigiai, nuožmiai ėmė neapkęsti Piterio nesišypsančio, uždaro veido, jo atkaklaus nenoro pažiūrėti į ją, jo nepalaužiamo įsitikinimo, kad štai jis negali elgtis, kaip nori, o ji gali — ir trukdo jam.

Pasirėmusi ant vartelių, pamanė, kad jis atstūmė ją. Atrodė, lyg vėjais būtų paleidusi šitiek metų, kai gynė jį, suprato, bandė apsaugoti nuo nusivylimo. Prie apšnerkšto pusryčių stalo jis aiškiai išdėstė, kad ne tik jaučiasi išduotas, — po visko, ką jinai dėl jo padarė! — bet kad nelabai trokšta, jog ji maišytųsi jam po kojų. Ginčui baigiantis, ji bandė jį paliesti, tačiau jis atsitraukė, užsisklendė lyg suglaudžiamas skėtis.

Aš vieniša, pamanė Ana. Ant vartų vyniojosi gebenės ūsas, ir ji ėmė rauti jį, plėšti nuo medžio sausas rudas atžalas. Aš vieniša visomis šio žodžio prasmėmis, nes nedora ar neteisinga užversti bet kokiam artimam žmogui savo vienatvės ir žlugusių vilčių naštą. Ir dar ne viskas; rodos, ponia Bauveri atsiskiria nuo Anos, o jei Piteriui Anos nebereikia, kas jai bus? Ar belieka tapti sumania „Praisvelo“ darbuotoja mėlynu chalatu ir linksmu plastmasiniu ženkliuku? Ar Ana taps tokia? Ji pažvelgė į vaiskų dangų. „Ar tau reikia Anos?“ — pasiteiravo. Dangus tebebuvo toks pat giedras ir nekreipė į ją dėmesio. Dievas veikiausiai ne daugiau linkęs nuolaidžiauti tokiam kvailumui kaip ir Piteris. Kodėl jai įrodinėjama, kad jos reikalavimai nepagrįsti, kad ji gali egzistuoti tik tol, kol priklauso nuo kitų? Kaip žmonės, šaukė Anos siela, kaip žmonės geba tapti svarbūs — tokie, kurie kitus paverčia priklausomais? Ir kodėl, jei pasirenki kitokią naštą, manoma, kad ji tau patinka ir kad džiaugsmingai neši ją per amžių amžius...

— Ana!

Ji atsisuko. Prie bulvių lysvės stovėjo Piteris.

— Ko?

Jis nėjo artyn. Šūktelėjo:

— Turi viešnių.

— Ką?

Neatsakęs jis vėl šūktelėjo:

— Geriau ateik. — Nusisuko ir grįžo į namus. Vos ne su neapykanta dėbtelėjusi į pilka vilna pridengtą jo nugarą, Ana nusekė iš paskos.

Svetainėje ant kilimėlio prie židinio stovėjo Selija Huper ir Elina Dodsvel. Piteris pasiūlė joms atsisėsti, tačiau nepastebėjo, kad jei greitosiomis neapsikuops, sėstis joms nebus ant ko. Penketas žmonių per Velykas šeimyniškai apvertė namus aukštyn kojom.

Nusiavusi Ana peržengė slenkstį.

— Atleisk, Ana, vis dėlto Velykų antroji diena, tačiau žinojom, kad rasim tave namie...

— Nieko, nieko, viskas gerai.

Ji priėjo prie sofos ir pradėjo rinkti šūsnis senų sekmadienio laikraščių.

— Gal kavos?

— Nenorėtume tavęs apsunkinti, — pasakė Elina.

— Tiek to vargo, — tarstelėjo Ana. Ji nurinko Šarlotės pretenzingai paskleistas ant krėslo knygas. — Prašom sėstis.

— Labai negražiai padarėm, kad sutrukdėm tau darbą darže.

— Aš jau baigiau.

— Robertas irgi pluša, — sučiauškėjo Selija. — Šįmet pirmą kartą karpė gyvatvorę. Tiesiog fanatiškai rūpinasi, kad kraštai būtų lygūs.

Ana išėjo į virtuvę.

— Ar karikatūra turi būti politinė? — paklausė Flora.

— Man rodos, tai baisiai sunku. Politinis sąmojis...

— Galbūt vertėtų užkabinti karalienę...

— Iš jos pasišaipyti, be abejo, lengviau. Aš sudėsiu viską ant padėklo, o tu užplikyk kavos, kai vanduo užvirs, ir atnešk, gerai?

Flora nepakėlė akių.

— Kas atėjo?

— Ponia Huper ir ponia Dodsvel.

— Puper ir Plodsvel.

— Taip. Ša.

— Mama, Emos motina žaidžia golfą.

— Tikrai?

— Daugybė motinų žaidžia. Emos motina klausė, ar neprisidėtum, bet aš atsakiau, kad tu visą laiką dirbi „Praisvele“, sode arba verti iš vokiečių kalbos.

— Kaip tu taisai mano įvaizdį, — pasišaipė Ana. — Neužmiršk arbatinio.

Svetainėje Selija ir Elina kalbėjo apie bažnytinį labdaros vakarėlį, stengdamosi nieko neužgauti. Kai Ana įėjo, Elina kaip tik sakė:

— Juk neprašysi ponios Beridž vėl ruošti užkandžius, pernai arbata buvo atšalusi, o roksus aptūpusios musės...

— Po valandėlės Flora atneš kavos, — tarė Ana. Ji atsisėdo ant sofos ir pažvelgė į Seliją. — Kuo galiu padėti?

Selija palinko į priekį.

— Oi ne, priešingai. Mes atėjom paklausti, kuo pačios galėtume padėti.

Ana įsmeigė į ją akis. Spoksojo į mėlynai baltą šventadieninį megztinį ir priderintas mėlynas šventadienines kelnes.

Elina, nuoširdžiai mėgstanti Aną, sutriko išvydusi jos išraišką ir greit pasakė:

— Tai nėra kišimasis, kur nereikia, Ana, tikrai ne. Krikščioniška pagalba.

— Kokia pagalba? — atsisuko Ana.

— Matai, tu turi tiek darbo...

— Bažnyčios valymo eilė, puošimo gėlėmis eilės...

— Lankymasis visuose parapijos klubuose ir pamaldose...

— Parapijos žurnalas...

— Ir, žinoma, dekanų priėmimas...

— Ir tavo pačios gyvenimas...

— Taip, Ana, tavo pačios gyvenimas.

— Mes pamanėm, — tebesišypsojo Selija, — pamanėm, kad vienam... vienam užimtam žmogui, tokiam kaip tu, per daug darbo, todėl atėjom pasisiūlyti... tave pavaduoti.

Vargais negalais atsidarė durys ir į vidų įsvyravo Flora, nešina kavos padėklu. Ana atsistojo.

— Ačiū, mieloji.

— Aš truputį išliejau...

— Nesvarbu.

— Ačiū, brangioji, — pasakė Selija Huper. — Mamytės užvadėlis.

Flora, po dviejų susirinkimų atsimetusi nuo Loksfordo skaučių dėl, anot jos, „šleikščios pagalbos“, pasipūtė.

— Atsiprašau, turiu eiti, — ryžtingai pareiškė ir grįžo į virtuvę.

Ana, virpančiom rankom, nors ir kaip ji norėjo tai nuslėpti, išdalino puodelius su kava. Paduodama Elinai cukrų, paklausė:

— Ar aš jus gerai išgirdau? Siūlotės pavaduoti pastoriaus žmoną?

Elina labai rimtai pažvelgė į ją.

— Taip.

Aną ištiko nepastebimas isterijos priepuolis. Ji vos nepaklausė: „Visur?“ — bet susilaikė tik priminusi sau, kad pastaruosius aštuoniolika mėnesių jos ir Piterio naktys buvo skirtos vien miegoti.

— Ar kalbėjotės apie tai su Piteriu?

Selija pasipiktino, daugiausia dėl to, kad norėjo tai padaryti, o Elina neleido.

— Žinoma, ne.

Ana vėl įsitaisė ant sofos. Bukas skausmas apsiautė ją kaip migla.

— Ir ką gi jūs siūlote?

— Na, — pradėjo Selija, palinkdama į priekį ir, atrodo, pilna didžiausios užuojautos, — pamanėme, kad galime perimti visus pasaulietiškus dalykus: valymą, gėles, žurnalus ir panašiai, na, galbūt vieną kitą organizacinį darbą, pavyzdžiui, praktinius dekanų pobūvio reikalus, o tau palikti tik visuomeninę veiklą. Bažnyčią, lankytojus, priėmimus. Va, kaip. Mes numatėme septynių moterų grupę...

Ana užsimerkė.

— Tau negera? — sunerimo Elina.

— Ne. Ne, viskas gerai...

— Va, matai. Visai nusibaigei...

— Liaukitės, — pasakė Ana.

Elina atsistojo.

— Manau, mums metas eiti. Pagalvok apie tai.

Kai jos išėjo, Ana apkvaitusi atsigulė ant sofos.

Po valandėlės įėjusi Flora paklausė:

— Kodėl guli?

— Pavargau.

— Kodėl pavargai?

— Man atrodo, kad tuoj išnyksiu, — atsakė Ana.

Flora nužvelgė ją nuo galvos iki kojų.

— Emos motina, — pareiškė Flora, — pamanytų, kad labai kvaila taip kalbėti.

Vėliau Ana bandė viską paaiškinti Šarlotei. Šarlotei, nors pati tuo stebėjosi, labai patiko arklių lenktynės, ji išlošė šešis svarus. Lukui nuošaliame ramiame keliuke buvo leista pavairuoti „Daimlerį“, be to, abudu didžiai troško, kad visi žinotų, kaip jie valgė sviestainius su rūkyta lašiša, o vaisinį pyragą užsigėrė slyvų džinu. Pavakarieniavęs Lukas grįžo į senuosius pastoriaus namus nuplauti nuo „Daimlerio“ per dieną susikaupusio purvo, o Šarlotė pasišovė suplauti indus. Ana pasakė, kad abi gali tai daryti, Šarlotė nesutiko, ir ji paaiškino norinti pasikalbėti.

Tačiau Šarlotė nenorėjo kalbėtis — ar bent kalbėtis taip, kaip reikėjo Anai. Ana norėjo papasakoti apie ryto įvykius, viešnias ir garsiai galvodama pamėginti nuspręsti, kodėl šis pasiūlymas taip ją prislėgė, beveik įžeidė. Šiaip ar taip, tos dvi moterys siūlė palengvinti jai pareigų naštą, tačiau būtent dėl tų pareigų, nors ir keista, ji jautėsi asmenybe, o šiuo metu iš tiesų bijojo, kad netenka savasties. Ji stengėsi tai paaiškinti Šarlotei, paaiškinti, kokia vieniša jaučiasi ir kaip niekas nuo jos nebepriklauso. Pasakė:

— Matai, santuoka su dvasininku visiškai skiriasi nuo santuokos su pasauliečiu. Atrodo, lyg žmogus, su kuriuo tave sieja tvirčiausi ryšiai, visuomet pusiau nusisukęs nuo tavęs.

Šarlotė klausėsi teliūskuodama kriauklėje putotą vandenį, tačiau nieko nesakė. Jai atrodė, kad motina, atsikračiusi nemaloniausių pastoriaus žmonos pareigų, turėtų būti be galo dėkinga, iškart su tuo susitaikyti ir susirasti padorų mokytojos darbą, užuot darbavusis parduotuvėje, nes tai žemina. Labai užjautė motiną — tėvas dabar jai atrodė tiesiog nepakenčiamas, neprieinamas, — tačiau nesuprato, kodėl Ana laikosi kaip tik to visuomenės primesto moters stereotipo, kurį Šarlotė su draugais pasiryžę žūtbūt sunaikinti. Iš esmės nelabai dėl to suko galvą. Po dviejų savaičių namie pajuto, kad dūsta ir kad jai reikia draugų patikinimo, jog yra nepriklausoma ir laisvai mąstanti. Ištraukė iš vandens krūvą peilių ir šakučių, su trenksmu numetė ant džiovyklos.

— Turi daryti tik tai, ką nori, mama. Vadovauji tu.

— Taip kalba ir Lukas, — tarė Ana. — Bet tai netiesa. Gal spaudimas ir nepastebimas, bet labai stiprus.

Šarlotė rūpestingai nusišluostė rankas ir vėl apsišarvavo sidabriniais indiškais žiedais.

— Iš pasyvumo jokios naudos...

— Žinau. Bet aš spąstuose, o tai visai kas kita.

— Klausyk, mama, — tarė Šarlotė, — tavim dėta sutikčiau. Ir susirasčiau padorų darbą. Tai, kas dabar vyksta, tiesiog kvaila...

— Kvaila?

— Atvirai kalbant, — pareiškė Šarlotė, — šitam prekybos centrui nepritariu.

Ana nusisuko ir pradėjo dėti švarias lėkštes į indaują. Valandėlę Šarlotė stebėjo ją ir staiga nejučiom ištarė:

— Atleisk...

— Nieko, — atsakė Ana. Jos nežiūrėjo viena į kitą. — Dabar eik...

Šarlotė šonu nuslinko prie užpakalinių durų.

— Patrikas pakvietė išgerti po taurelę su juo ir Luku, kai Lukas nuplaus automobilį...

— Aišku...

— Neužtruksiu...

— Nesvarbu.

Pro atviras duris įsiveržė šaltas oras.

— Labanaktis, — su palengvėjimu tarė Šarlotė ir dingo.

Pirmą vasaros trimestro dieną Piteris nutarė nuvežti Florą į Švenčiausiojo Išganytojo mokyklą. Tai reiškė, kad į Vudberou važiavo visi; prie mokyklos vartų išsodinus Luką, iškalbingai tylint, prie tarnybinių „Praisvelo“ durų buvo išleista Ana. Paskui Piteris nuvežė nenustygstančią iš susijaudinimo Florą.

Jis buvo nusiteikęs truputį karingai. Nuoširdžiai gėdijosi priešinęsis Floros perkėlimui į kitą mokyklą, kuri veikiausiai išeis jai į naudą, tačiau kartu jautė, jog, ėmusis atsakomybės, Ana ne tik parodė, kad jis silpnas, bet to ir norėjo. Rytą, kai jie rengėsi, ji net pasakė:

— Manau, važiuoji ne dėl to, kad nori padaryti įspūdį vienuolėms? Pirmą dieną veži Florą į mokyklą, nors neatsimenu, kad kada nors anksčiau būtum nors vieną vežęs į pamokas...

— Bandau pasitaisyti, — atsakė jis.

Ji pažvelgė į jį — nepiktai, bet ir ne itin meiliai, ir nulipo žemyn, kur džiaugsmu spindinti Flora nepriekaištingai atrodančia nauja uniforma jau buvo padengusi stalą (negirdėtas dalykas) ir pjaustė duoną skrebučiams, šaltakraujiškai spjovusi į simetriją. Pusryčiai buvo visai smagūs, Floros energija lipo per kraštus, Lukas irgi jautėsi oriai, nes pirmą kartą gyvenime naują trimestrą ir senus draugus pasitiks netuščiomis kišenėmis. Šarlotė prieš tris dienas autobusu išvažiavo į Edinburgą ir atsisveikindama iš palengvėjimo karštai visus išbučiavo. Ji paliko Anai ant pagalvės atviruką, Klimto reprodukciją, kitoje pusėje užrašiusi: „Brangiausia mamyte, moterys jau nebėra aplinkybių aukos. Turi tuo patikėti. Bučiuoju, Šarlotė“. Ana net susigraudino. Atvirukas — erotiškas, egzotiškas Juditos paveikslas — dabar buvo jos rankinėje.

Išlaipinęs Florą („Ak, — tarė sesuo Ignotą, suspausdama jam rankas drėgnokais delnais, — štai mūsų mieloji naujokė“), Piteris vėl nuvažiavo į turgų, ir jam pavyko pastatyti automobilį centrinėje aikštelėje tarp dviem eilėm išrikiuotų mašinų. Išlipo, rūpestingai užrakino ir nuėjo per aikštelę prie šaligatvio, vedančio į „Praisvelą“, kur turgus susiaurėjęs virsta Aukštąja gatve. Ėjo pasieniais, šonu, lyg norėdamas likti nepastebėtas, tačiau kai prisiartino prie didžiulių ištisinių prekybos centro langų, sustojo ir pasilenkęs žvilgtelėjo į vidų. Patalpos buvo ryškiai apšviestos, tačiau jam vaizdą pusiau užstojo kasos aparatai, išrikiuoti prieš langą. Pradėjo slinkti palei stiklą, įdėmiai žiūrėdamas į takus tarp skardinių, paketų ir butelių. Vidury vieno praėjimo ant lipynės stovėjo Ana ir stebėjo jį. Stebėjo, kaip jis prieina prie durų, lūkuriuoja ir nusisuka. Greitesniu žingsniu jis nuėjo atgal tuo pačiu keliu. Valandėlę Ana žiūrėjo į tą pusę, kur jis išnyko, gūžtelėjo ir grįžo prie lentynų.

Devintas skyrius

Džonatanas Bairnas Vudberou pastoriaus namuose įsirengė kabinetą. Nuostabiai praleido popietę bastydamasis po negyvenamus antrojo aukšto kambarius, kol išsirinko vieną su prašmatniu gotišku langu akmeninėmis kryžmomis, kurį vainikavo trilapiai vitražai. Be abejo, vyskupija ragino parduoti šiuos namus ir jo vietoj pastatyti įprastinę praktišką beveidę vidutinybę, taigi galbūt metams bėgant šis kambarys su puikiuoju langu taps „Karališkosios mokyklos“ (nežymios privačios įstaigos, kuriai išėjo į naudą pastarojo meto tėvų nerimavimas dėl nepatikimo valstybinio švietimo, taigi reikėjo plėstis) mokinukų miegamuoju.

Tuo tarpu, nusprendė Džonatanas, kambarys puikiai pasitarnaus jam. Jis prisigraibė įvairiausių baldų — stalą, kažkokias itin sunkias dervingų pušų lentynas, kelias kėdes ir įspūdingai šlykščią Piranezio kalėjimo reprodukciją, — ir išdėstė juos taip, kaip jam patiko. Laimei, panelė Lemb neturėjo supratimo, ką reiškia kištis ar suteikti namų jaukumo, todėl neapkrovė jo užuolaidomis, pagalvėlėmis ar nereikalingomis minkšto kilimo atraižomis. Kai baigė, griežtai kampuotas kambarys jam didžiai patiko. Nulipo žemyn į Danieliaus kabinetą pakviesti jo, kad apžiūrėtų ir įvertintų, tačiau brolio nerado. Panelė Lemb pasakė, kad jis išvykęs į jungtinę Didžiojo ir Mažojo Blesingtono bei Mamford Orko parapiją prisaikdinti naujojo bažnyčios seniūno.

Džonatanui reikėjo pašnekovo. Žinoma, panelė Lemb turėjo žiurkėno žavesio, tačiau pokalbiui netiko, nes vis nerimavo dėl savo neišmanymo, be to, lygino ir kaskart, kai į ją buvo kreipiamasi, krūptelėjusi pastatydavo lygintuvą, kad pagarbiai išklausytų, kas jai sakoma. Be abejo, kur kas kilniau ir praktiškiau buvo nieko nesakyti. Džonatanas pasiėmė švarką, saują smulkių ir pasakė išeinąs kokią valandą pasivaikščioti. Panelė Lemb liovėsi lyginti ir pasakė, jog panašu į lietų.

Vudberou pastoriaus namai stovėjo prie pat akmenimis grįsto skersgatvio, vedančio į Aukštąją gatvę. Skersgatvis buvo apleistas, per siauras kone visiems automobiliams, išskyrus mažiausius, o tarp šaltų ir drėgnų grindinio akmenų liūdnai augo piktžolės ir samanos. Viename gale jis baigėsi šventoriaus varteliais, Viktorijos laikais žmonių sumanytais naudotis vien pastoriui, o kitame gale vedė į šaligatvį priešais „Vulvorts“. Kai Džonatanas atsuko bažnyčiai nugarą, jos laikrodis išmušė penkias, ir jis nusprendė, kad metas išgerti puodelį kokio skystimo ir atlyginti sau už vargą keičiant dekoracijas.

Šaligatviai buvo sausakimši. Džonatanas atsargiai stūmėsi pirmyn mąstydamas, kaip agresyviai moteriškės su vaikiškais vežimėliais savinasi šaligatvio erdvę. Jis praėjo pro laikraščių kioską, elektros prekių krautuvę, vitriną, užverstą moteriškais drabužiais, — Džonatanas niekad nesuprato, kaip vertinti jų drabužius, tačiau gėlėtų raštų siautulys pasirodė jam visiškai nederamas (žinoma, nebent esate gėlė) — ir priėjo „Praisvelą“. „Praisvelas“. Prisiminė. Sustojo. „Praisvele“ dirba įdomioji ponia Bauveri, kuri, anot Danieliaus, sukėlė šitokį parapijos kūmučių sąmyšį, kukliai, bet drąsiai parodydama, kad yra nepriklausoma. Džonatanas matė ją Velykų sekmadieni, tačiau ji buvo išvargusi ir įsitempusi, nė kiek nenusiteikusi būti įdomi. Pamanė, kad užeis ir pašnipinės ją, tik valandėlę. Pastūmė duris.

„Praisvele“ buvo beveik tuščia. Po dešimties minučių jis prisipildys kontorose darbą baigusių žmonių, tačiau dabar buvo ramus ir erdvus. Džonatanas vaikščiojo tarp lentynų stebėdamasis, kokius keistus dalykus, regis, mėgsta čionykštė visuomenė, ir dairydamasis. Anos. Jos niekur nebuvo matyti. Galbūt ketvirtadieniais nedirba. Jis sustabdė apkūnią moteriškę, tvarkančią popierinių rankšluosčių paketus, ir paklausė, kur Ana.

— Sandėly, — atsakė ši.

— Ar negalėtumėt...

Ji pažvelgė į jį. Jis nusišypsojo.

— Gerai, — sutiko ji, bet atsiduso.

Atrodo, kad tarp kuklių tualetinio popieriaus kolonų jis laukė gana ilgai. Kai Ana, ant daug ilgesnių rūbų užsimetusi mėlyną chalatą, pagaliau pasirodė, atrodė sunerimusi.

— Pone Bairnai, ar kas atsitiko, ar brolis...

— Ne, — tarė Džonatanas, — tiesiog norėjau su kuo nors išgerti kavos. Pasikalbėti. Atėjau čia pašnipinėti, kaip darbuojatės, bet paskui nusprendžiau, kad daug geriau nusivesti jus kur nors ir pašnekėti.

Ji sumišo.

— Negaliu išeiti anksčiau kaip pusę šešių...

Jis atkišo riešą.

— Po dvidešimties minučių.

— Paskui sėdu į Loksfordo autobusą...

— Aš jus parvešiu.

— Pone Bairnai...

— Džonatanai.

— Bijau, — santūriai pasakė Ana, — kad mano gyvenimo būdas nepripažįsta impulsų.

Į Jis įdėmiai pasižiūrėjo į ją. Ji nuleido akis.

— Rytoj, — tarė jis, — kokiu laiku jūs dirbate rytoj?

— Iki trijų. Paskui ketvirtą valandą pasiimu Florą.

— Tada rytoj trečią valandą.

Ji vėl pakėlė akis.

— Ar yra koks konkretus reikalas? Apie kurį jūs norėtumėt pasikalbėti?

— Ne, — atsakė jis, — o ar būtina? — Ir pridūrė norėdamas jai padėti: — Matote, aš čia visiškai nieko nepažįstu. Danielius labai užsiėmęs.

— Bet jūs rašote knygą...

— Ne visą laiką.

Atrodo, ji šiek tiek nusiramino.

— Tada rytoj. Dėkui.

Jis linktelėjęs nusisuko ir išeidamas nusipirko kepalėlį Linkolnširo duonos su razinomis iš kepinių skyriaus, mat pavadinimas priminė jam brakonieriaus dainą, kurią labai mėgo mažas.

Prieš daugelį metų, ką tik baigęs Kembridžą, Džonatanas Bairnas vedė bendrakursę. Ji buvo neapsakomai protinga, jis žinojo, kad daug protingesnė už jį, ir taip atkakliai siekė tikslo, jog jis įsivaizdavo, kad abu bus laisvi. Faktiškai tai reiškė, kad bendro tikslo jiedu neturi, nes jausmų požiūriu Džonatanas nebuvo pakankamai subrendęs ir nesuvokė, jog ir jis turi kuo nors prisidėti. Jie išgyveno susituokę trejus metus ir greitai, bet draugiškai išsiskyrė pripažindami, kad nėra prasmės gyventi kartu, nes iš esmės abu gyvena katras sau ir nenori nieko keisti. Stefanė išvyko į Ameriką ir tapo žymia mokslininke, o jos gyvenime, kaip girdėjo Džonatanas, atsirado senas Holivudo aktorius, tinkantis jai į senelius. Po kelių paviršutiniškų fiziologinių romanų Džonatanas atprato nuo moterų, kurioms reikia skirti laiko, susitaikė su mintimi, kad neturi tokio polinkio. Kai Danielius išėjo iš vienuolyno ir apsižvalgė, jis paklausė Džonataną, kodėl šis dar kartą nevedė, o Džonatanas atsakė nenorėjęs. Dabar abu broliai juto, kokie šilti ir draugiški jų santykiai Vudberou.

Panelė Lemb kas vakarą padengdavo jiems vakarienei netinkamą valgomojo stalą — netinkamą pagal kambario dydį. Jie vakarieniaudavo anksti, kad ji galėtų kuo greičiau užsidaryti savo urvelyje su radiju — televizorius ją trikdė. Uždengtus indus ir lėkštes ji palikdavo ant servanto ir slankiodavo virtuvėje, kol jie pavalgydavo, nes ją būtų be galo sukrėtusi mintis apie indus plaunantį arkidiakoną, nors ir šiuolaikišką. Ji gamino sveikus neišradingus patiekalus, tačiau atvykus Džonatanui, daugiau nebesmulkino Danieliui maisto, lyg šis būtų bedantis invalidas. Norėdami palengvinti jai gyvenimą, jie žaibo greitumu sukirsdavo kotletus, dešreles ar kumpį, o kavą nešdavosi į Danieliaus kabinetą. Jiems už nugaros panelė Lemb apraudodavo valgomajame paliktą bulvę ar nebaigtą valgyti obuolių pyragą. Jos supratimu, jei kas nors lieka nesuvalgyta, vadinasi, prastai pagaminta.

Danieliaus kabinete juos nuolat pertraukdavo telefonas. Džonatanas net susidomėjo, ar tik anglikonų bažnyčios sąskaitos už telefoną neprilygsta Londono Sičio užsienio valiutos keitimo agentūrų sąskaitoms. Dėl šitų trukdymų sunku buvo palaikyti pokalbį, tačiau vis dėlto pakako laiko papasakoti Danieliui apie įsiveržimą į „Praisvelą“ ir nejaukų pasišnekėjimą su Ana.

— Ji mane pasmerkė. Pajutau nepadoriai pasielgęs. Nors pakviečiau impulsyviai.

Danielius, dėdamasis į kavą daug daugiau cukraus, negu reikia, tarė:

— Ir buvo nepadoru. Noriu pasakyti, jai nepadoru. Jai tokių dalykų neatsitinka.

— Kodėl?

— Mat beveik niekas su dvasininkų žmonomis nesielgia kaip su žmonėmis.

— Nesąmonė.

— Visiškai ne. Mančesteryje ne taip krito į akis, nes, man rodos, miestai yra liberalesni ir ne taip paisoma hierarchijos. Tačiau provincijoje pastoriaus žmona yra pastoriaus žmona, ir reikalaujama, kad ji tai atsimintų.

— Tokia visuomeninė padėtis...

— Ne, — pertraukė Danielius, — ne visuomeninė padėtis. Kaltas įsitikinimas — ne itin atlaidus, — kad dvasininko žmona ne tik gyvena laikydamasi perdėm griežtų dorovės nuostatų, bet ir nepažįsta kitiems žmonėms būdingų norų ir troškimų. Kalbu ne tik apie Aną Bauveri. Mamford Orko pastoriaus žmona šią popietę buvo užsidariusi svetainėje; užuolaidos nuleistos, televizorius įjungtas. Vyras virtuvėje man išvirė arbatos, ir aš tiesiog negalėjau nepastebėti ant stalo krepšio, pilno tablečių buteliukų. Mielas žmogelis, kiek ribotas, tačiau nemanau, kad jis nutuokia, kas darosi ir kodėl.

— Negi vyrams tai netaikoma?

Danielius pagėrę kavos.

— Ir dar kaip.

— Tada nieko nesuprantu.

— Vyrai pasirinko Dievą.

— O žmonos ne?

— Daugelis iš jų pasirinko. Dėl to problemų nekyla. Problemos kyla dėl žmonų, kurioms visiškai teisėtai paaiškėjo, kad vienas dalykas nusilenkti Dievo valiai savanoriškai ir visiškai kitas — nusilenkti jai, nes taip liepia vyras, kažkodėl turintis išimtinę teisę aiškinti Dievo valią. Žinau, kad tai nėra tikroji krikščionybė, pastebėjau tokį dalyką, ir tiek.

Telefonas vėl suskambo. Džonatanas pakilo atsiliepti.

— Alio? Manau, kad taip. Kas kalba? — Jis uždengė mikrofoną ranka. — Teris Beilis. Iš Damerfordo.

Danielius, regis, buvo patenkintas.

— A, — tarė jis, — mano numylėtas nevykėlis. Grynakraujis protestantas, sakantis pamokslus kaip Velso baptistas atsargos admirolų ir kilmingų našlių pilname miestelyje. — Jis griebė ragelį. — Teri? Kuo galiu padėti?

Džonatanas išėjo tyliai uždarydamas duris. Jis perkirto prieškambarį, užlipo į viršų ir pro uždarytas panelės Lemb duris, už kurių raminamai kudakavo radijas, nudrožė į savo naująjį kabinetą. Prieš eidamas gulti, dar sudės į lentynas knygas.

Ana nusivedė Džonataną į kavinę prie gastronomo, kurio vitrinoje puikavosi itališki automatai makaronams gaminti. Nusivedė jį ten ne dėl to, jog ši užeiga, ko gera, labiau tiks prie jo mažumą ekscentriškos išorės, bet kad žinojo: Loksfordo gyventojai, atvykę į Vudberou apsipirkti, linkę pasistiprinti (priklausomai nuo visuomeninės padėties) arba ryškiai raudonos plastmasės mėsainių užeigoje turguje, arba įmantriai kaimiškai dekoruotoje „Kaimo virtuvėje“, kurios šūkis buvo „gaminta namuose“. Gastronomo kavine dažniausiai naudojosi jauni knygrišiai, juvelyrai ir odininkai, nuomojantys dirbtuves buvusioje Vudberou alaus darykloje. Iškart tapo aišku, kad Džonatanas pastebi aplinką tik tada, kai atskirai ja domisi, o šiuo metu taip nebuvo. Jis atnešė kavos sau ir Anai, tada ištraukė iš kišenės seną Andrė Morua „Arielio“ egzempliorių minkštais viršeliais ir padėjo prie jos puoduko.

— Ar skaitėte? Apie Šelį.

— Ne.

— Perskaitykite. Knyga pasenusi, tačiau kai kas verta dėmesio. Ir susiję su tuo, apie ką noriu pasikalbėti.

— O, — su palengvėjimu pasakė Ana, — vis dėlto turite kažkokį reikalą.

— Noriu su jumis pasikalbėti apie perversmą.

— Dieve...

— Ar jums įdomu?

Ji skėstelėjo rankomis.

— Nežinau. Nesu įsitikinusi, kad išmanau tokio pokalbio taisykles...

— Norite pasakyti, kad jis neįprastas. Arba panašu, kad toks bus.

Žiūrėdama tiesiai jam į akis, ji pasakė:

— Aš įsivaizduoju — nesu įsitikinusi, nes šitaip kalbėti nesu pratusi, — bet įsivaizduoju, kad puikiausiai įmanoma ilgėtis ir bijoti to paties dalyko.

— Pavyzdžiui, neįprastumo?

— Taip.

— Puiku, — tarė jis, — kaip tik to ir tikėjausi. Jūs alkana?

— Ne, — atsakė ji.

Jis paėmė savo puoduką.

— Argi ne smagu, — paklausė, — pajusti išsivadavimo energijos antplūdį?

— Ką tai turi bendra su perversmu?

— Negi jie nesusiję? Negi troškimas iš esmės pakeisti esamą padėtį, pasityčioti iš pretenzijų ir tariamo neprieinamumo nesusijęs su nuojauta, kad paskui tapsi nuostabiai, energingai laisvas?

Ji išgėrė kavą. Pasižiūrėjo į jį. Narsiai paklausė:

— Ar mes... jūs... kalbate apie mane?

Jis nusišypsojo. Kaip ir brolio, šypsena buvo kerinti.

— Mane tiesiog sužavėjo jūsų padėtis.

Tikėjosi, kad ji atsakys, jog taip nesižavėtų būdamas jos kailyje, tačiau ji ramiai pasakė:

— Nereikia manęs aptarinėti, pone Bairnai.

— Džonatanai. Bet su Danielių kalbėjotės?

Ji, regis, pasipiktino, tačiau atsakė:

— Tai visai kas kita.

— Nes jis — dvasininkas?

— Nes, — tarė Ana, ir jos balsas sušvelnėjo, — nes jis iš tiesų supranta, kokia be išeities ši padėtis.

— Iš kur žinote, kad aš nesuprantu?

Ana valandėlę mąstė apie Patriką O’Salivaną.

— Jūs vyras, bet ne dvasininkas, todėl aš jumis nepasitikiu.

— Ką!?

— Negaliu, — tiesiai pasakė ji. — Jūs nė neįsivaizduojate, kiek mažai turėjau progų užmegzti artimus santykius už šeimos ribų. Mačiau, kaip žmonės elgiasi, tačiau pati to nepatyriau. Patyriau daug labai nemalonių dalykų, kurių jums tikriausiai niekada neatsitiks, tačiau asmeniškai, artimai žmogiškų ryšių neišmanau, nes esu dvasininko žmona, taigi privalau neišmanyti. Jūs vedęs?

— Dabar ne, — atsakė jis. Norėjo pažvelgti į ją su pasigėrėjimu, bet susitvardė.

— Tokiu atveju, — netikėtai pasakė ji, — manau, kad iš patirties žinote apie moteris kur kas daugiau, negu aš apie vyrus. Veikiausiai pastebėjote, kad dvasininkus ir jų žmonas dažnai supa savotiška nežemiškumo, beveik tyrumo aureolė. Manau, kad iš dalies dėl pinigų stokos, bet iš dalies ir dėl to, ką pasakiau. — Ji nutilo.

— Kalbėkite, — paragino jis.

Ji papurtė galvą.

— Aš niekada šitaip nekalbu, — griežtai pasakė.

— Noriu daugiau sužinoti apie šią izoliaciją, apie jausmą, kad priklausai atskirai rūšiai.

— Turiu eiti. Reikia pasiimti iš mokyklos Florą.

— Negi jums nepatinka? Negi nepatinka šiek tiek pamankštinti protą? Negi nepatinka, kad su jumis kalbamasi taip, lyg nė nebūtumėt girdėjusi apie anglikonų bažnyčią?

Ji vėl pakėlė akis. Atrodė visiškai susikrimtusi. Jį apėmė pasibaisėjimas savimi ir labai jos pagailo.

— Ak mieloji, atleiskite, aš toks netašytas... — Jis išsitraukė iš kišenės didžiulę tamsiai mėlyną nosinę ir pasiūlė jai. — Ketinau užjausti, o ne neigti, ketinau elgtis kilniai, — tikiuosi, kad nekalbu iš aukšto.

Ji linktelėjo gniaužydama nosinę.

— Aš suprantu...

— Buvau per daug staigus, — pridūrė jis.

— Man rodos, aš perdėm smulkmeniška.

Per stalą jis palinko prie jos.

— Turbūt labai neišmintinga klausti, ar tikite Dievą?

— Manau, tikiu. Kartais beveik neabejoju, kad tikiu. Bet mano Dievas, rodos, turi nedaug ką bendra su... — Ji nutilo. Ketino pasakyti: „Piterio Dievai“.

Džonatanas apėjo aplink mažą baltą staliuką, kad padėtų Anai atsistoti, lyg ji būtų ligonė.

— Jei būsiu labai atsargus, ar sutiksite vėl su manimi pasikalbėti?

— Žinoma, — pyktelėjo ji. — Nėra reikalo man pataikauti.

— Ne tai norėjau pasakyti. Turėjau omeny, jei būsiu ne toks stačiokiškas ir lakesnės vaizduotės.

— Išskalbsiu jūsų nosinę, — tepasakė ji.

— Ir perskaitysite Morua?

— Kam?

— Tai labai savotiško maištininko portretas. Kad turėtume ką aptarti.

— Suprantu, — nusišypsojo ji.

— Tad iki kito karto, — tarė jis, ir jie išėjo į gatvę.

— Vėluoji, — pasipiktino Flora.

— Vaikeli, tik penkias minutes.

— Vėluoji penkias minutes. Pats tas Vudberou pradinei, bet čia, turiu tau pasakyti, motinos visiškai kitokios. Kurgi buvai?

— Sėdėjau kavinėje ir pasakojau apie save arkidiakono broliui.

Floros tai nedomino.

— Gavau dar vieną žvaigždutę už gerą mokymąsi. Iš anglų kalbos.

Ana paėmė jai už rankos ir nutempė laiptais autobusų stotelės pusėn.

— Šaunuolė. Už ką?

— Autoportretą iš penkiasdešimties žodžių. Pradėjau taip: „Aš nesu stipri, bet aukšta ir greit įsižeidžiu“.

Ana vos sutramdė šypseną.

— Mat kaip.

— Sesuo Džozefina mano, kad aš galėčiau būti labai dvasingas vaikas.

— Tikrai?

— Bet nesu įsitikinusi, ar man užtektų kantrybės.

— Flora, — paklausė Ana, po pokalbio su Džonatanu Bairnu pavėluotai užplūdus kilniems jausmams, — Flora, ar tau patinka Švenčiausiojo Išganytojo mokykla?

— Tikra palaima, — rimtai atsakė Flora.

— Kaip gerai, — tarė Ana, iš džiaugsmo per stipriai suspausdama Florai ranką. — Oi mieloji, kokia aš patenkinta.

— Bet anaiptol ne palaima, — įgėlė Flora, — būti vienintele iš visos mokyklos, kurios motina vėluoja.

Loksforde dekanų priėmimas lyg kokia piktžaizdė buvo subtiliai nutylimas. Visa parapija žinojo (Selija Huper juto, kad jos pareiga remti Aną, taigi pranešti visiems), jog Ana labai nusimins, jei kas bandys bent užsiminti, esą šįmet ji nesusidorosianti. Selija rimtai aiškino žmonėms, kad tai ne parapijos ir ne pasauliečių, o bažnyčios reikalas, kuklus pobūvis dekanato dvasininkams su žmonomis, ir Ana neturi pajusti, kad pasauliečiai kišasi. Kalbėdama apie vakarienę dekanams, Selija Huper puikiai išnaudodavo progą užsiminti apie parapijiečių paramos Anai grupę. Dauguma užjautė Aną ir troško padėti; tik ledi Meihju ir Mardžorė Ričardson pareiškė, kad Anai, jų nuomone, reikia iškaršti kailį, o ne padėti. Selija pasakė Elinai, kad dabar neverta skubinti reikalo, tegu Ana pirmiau surengia tą priėmimą.

Dekanų pobūvio programa nusistovėjo prieš keletą metų, ne tiek Anos, kiek jos svečių pageidavimu, mat dauguma jų žinojo, ko tikėtis iš provincijos dekano. Pavyzdžiui, jie žinojo, kad papildomų pajamų jis negauna, o priėmimams skiriama pašalpa nedidelė. Taigi jie pageidautų nei itin kuklių, nei itin prašmatnių vaišių. Sidras būtų įžeidimas, tačiau geresnis už vyną gėrimas smerktinas. Valgiai, kuriuos buvo įpratusi patiekti Ana, — sūriai, mišrainės, mėsos užkandžiai ir bandelės, pagaliau kuklūs pudingai, — visuomet buvo didžiai vertinami. Visi valgydavo senamadiškai gardžiuodamiesi. Kaip tik tai Anai labiausiai ir patiko: nuoširdus, nesugadintas godaus valgymo malonumas ir pakili nuotaika.

Pobūvio dieną ji atsikėlė šeštą valandą ir sustumdė svečių kambario baldus prie sienų. Tada surinko visas kėdes namuose ir išdėstė jas grupėmis, kad būtų patogiau kalbėtis. Po to paruošė pustrečio litro kiaušinių ir pieno plakimo pyragėliams, nuplovė keturias salotų galveles, atrinko septyniolika lėkščių (daugumą skirtingų), septyniolika pudingo indelių ir išdėliojo svečių kambaryje tarp vėduokle sulankstytų popierinių servetėlių. Kai gerai prašvito, nuėjo į sodą ir atsinešė glėbį paskutinių narcizų ir ką tik išsprogusio gluosnio šakelių. Tada paruošė pusryčius. Įpusėjus valgyti, Piteris paklausė, ar ji neužmiršusi, kad Džonas Džeikobsas iš Dinsberio vegetaras, o ji atsakė, dėkui, ne, viską prisimenanti. Gal jam paimti vyno? Dėkui, nėra reikalo, parvežti vyno ji paprašiusi Maiką Vinsoną. O taurių? Mums jų nereikia, miestelio salėje esą pakankamai.

— Tai kuo, — tarė Piteris, — galėčiau padėti?

Prieš sustatydama į vietą, Ana pradėjo ant stalo rikiuoti stiklainius ir dėžutes su kruopomis.

— Kaip kažin ką, nežinau.

Lukas bandė sugauti tėvo žvilgsnį ir suokalbiškai mirktelėti, tačiau nepavyko. Piteris perdėtai kruopščiai sulankstė laikraštį ir juo nešinas išėjo iš virtuvės.

— Nėra reikalo, mama, — tarė Lukas, — šitaip jį šokdinti. Jis tik pasiūlė...

— Jis nenori, kad aš rengčiau pobūvį. Netiki, kad galiu tai padaryti.

— Man atrodo, jis tik truputį jaučiasi kaltas, kad tau reikia to imtis.

Ana atsisuko nuo spintelės, į kurią krovė indus.

— Otų?

Lukas linktelėjo. Ana pažvelgė į laikrodį.

— O Dieve. Be dešimt. Neturiu laiko dabar aiškintis. Pasiimk daiktus, gerai? Ir pašauk Florą.

Ji išbėgo ir nulėkė laiptais į viršų. Piteris buvo užsidaręs tualete. Ji šūktelėjo:

— Atleisk! Atleisk, kad buvau tokia bjauri.

Jis nieko neatsakė. Ana dar sušuko:

— Pasimatysim vėliau. Gal atidarytum pietums skardinę pupelių?

Susilaikė neatsiprašiusi dėl pupelių. Iš savo miegamojo išlindo Flora.

— Einam, — tarė Flora, pajutusi, kad bręsta drama. — Einam, einam, einam, nes pavėluosim į autobusą, o tai jau tikra nelaimė.

Svečiai atvyko tiksliai tada, kada buvo pakviesti, penkiolika aštuntos. Pamačiusi, kad jie nė kiek nesivaržo, Ana pajuto palengvėjimą, nuramintąją geraširdiškų klausimų įeinant, susižavėjimo šūksnių išvydus narcizus, Florą žalia mokykline uniforma, pyragėlius, sulaistytus cheresu. Poros klusniai laikysis kartu, kol, padrąsintos taurės ar dviejų vyno, drąsiai susiskirstys pagal lytis ir pereis prie svarbiausio vakaro programos punkto — be abejo, vyskupijos paskalų. Pastoriai lygins, kurio parapija sunkesnė ir svarstys karjeros galimybes; jų žmonos aptarinės įvairius asmenis. Dvi iš jų neseniai buvo pakviestos arbatos pas vyskupo pačią; likusios net spirgėjo, taip norėjosi viską išgirsti.

Paskutinė atvyko Izobelė Tompson. Ji pradėjo lankytis prieš keletą metų, kad padėtų Anai išdalinti porcijas, o paskui suplauti indus. Šiais metais atsirado šiek tiek būgštaudama, tačiau, atrodo, Ana tik apsidžiaugė ją pamačiusi, nė kiek nenustebo ir neįsižeidė. Izobelė pamanė, kad Ana įsitempusi ir pavargusi, tačiau ji šypsojosi, o namai ir vakarienei padengtas stalas atrodė gražiai. Imdama taurę baltojo vyno, Izobelė nusprendė, kad Ana, matyt, susitaikė su savimi ir savo vaidmeniu ir kad pastangos, padėtos pobūviui, yra pirmas žingsnis įgyvendinant naująją nuostatą. Dafnei Džeikobs ji pasakė:

— Argi Ana ne vaišinga?

Dafnė Džeikobs užaugino penkis vaikus trijuose namuose ir patylom didžiavosi savo veikla parapijoje. Matė Aną „Praisvele“ ir girdėjo iš Merės Maršai, gyvenančios Krautorn Ende, kad ji įsidarbinusi iš nusivylimo, kai Piterio nepaaukštino. Šį vakarą ketino smulkiau (slapta) tai aptarti su Mere, ši dabar stropiai krovėsi į lėkštę visko, kas buvo ant stalo. Taigi ji maloniai tarė Izobelei:

— Žavūs narcizai. Mūsiškiai jau nužydėjo.

Izobelė atsiduso ir nuėjo į kitą kambario galą pasikalbėti su Merjona Teilor iš Mamford Orko: šios vyras, didžiam jos liūdesiui, tapo pastoriumi, sulaukęs penkiasdešimt penkerių. Anksčiau jis buvo buhalteris; jie turėjo dailų namelį Ličfilde, ir ji niekada netroško paįvairinti įprasto, be jokių įvykių gyvenimo. Jos slaptos popietės žiūrint per televiziją senus filmus buvo ne paguoda, o gyvensena. Dukrai pasakė, kad vaistai, kuriuos geria, yra vitaminai ir geležis mažakraujystei gydyti. Ji pasislinko padarydama Izobelei vietos ant sofos.

— Ana atrodo pavargusi.

— Ji labai dėl mūsų stengėsi, — atsakė Izobelė. — Kaip tavo sekmadieninė mokykla?

— Uždaryta. Beviltiška. Ji visiems buvo tik vieta, kur galima valandai palikti vaikus. Be to, kokia iš manęs mokytoja.

— Turėtum išmokti skambinti gitara. Dirbant su vaikais, muzika labai praverčia.

Merjona Teilor palinko prie jos:

— Žinai, nekaltinu Anos. Žaviuosi ja. Aš nebeturiu noro ką nors daryti, tačiau nereiškia, kad nepritariu.

Izobelė ryžtingai pareiškė:

— Mes visos meldėmės už ją.

Merjona Teilor prunkštelėjo, net taurė rankoje šoktelėjo ir truputis vyno užtiško į taškuotą smėlio spalvos sterblę. Ji piktai nubraukė jį popierine servetėle.

— Malda! — pakartojo ji. — Nežinau, ar daug naudos iš to turėjau. Tačiau žinau, kad jei dar kas šventeiviškai, kaip visi čia įpratę, užsimins apie maldas, susivemsiu.

Pobūvis pamažu įsisiūbavo. Mename kampe gyvai aptarinėjo Danielių Bairną, kitame pusiausvyrai palaikyti buvo dėl neveiksmingumo peikiami sinodai, o tarp jų žiebėsi ir blėso dėmesys kitoms temoms: vaikams, miesteliams, vyskupo žmonai (miela, tačiau kažkokia nepritapusi). Piteris pareigingai sukiojosi tarp žmonių su vietinio vyno buteliais, stengdamasis atrodyti kaip per visus kitus dekanų priėmimus, — lyg dar galėtų ko tikėtis iš ateities. Visi su juo elgėsi labai maloniai, širdingai, rūpestingai, ir jis vėl pajuto Anai dėkingumą, sumišusį su palengvėjimu, kad galbūt ji jau pergyveno krizę (nieko nuostabaus po tokio smūgio) ir šis pobūvis — ženklas, kad ji pradeda gyvenimą iš naujo. Jis ištuštino butelius, kuriuos laikė rankose, į Kolino Teiloro ir Džono Džeikobso (negalėjo nepastebėti, kad vegetarai maukia nė kiek ne mažiau už kitus) atkištas taures ir nuėjo į virtuvę ieškoti vyno būgštaudamas, kad greičiausiai bus jau paskutiniai ištekliai.

Ana sėdėjo virtuvėje prie stalo, užsidengusi rankomis veidą, ir pasikūkčiodama verkė.

— Ana! — pašaukė jis.

Ji nepažvelgė. Jis pastatė tuščius butelius tarp nešvarių lėkščių ir pasilenkęs apkabino jai pečius.

— Kas yra? Ana, pasakyk, kas yra?

Ji vos galėjo ištarti žodį. Kažką suvapėjo, esą nieko gero, viskas netikra, ir vėl ėmė raudoti.

— Palauk valandėlę, — tarė Piteris ir grįžo į svečių kambarį. Izobelė buvo įsivėlusi į ginčą dėl sinodų ir tvirtino, kad pasauliečiai nelinkę prisidėti dėl to, kad jiems niekad neleidžiama išmanyti daugiau už bažnyčią. Piteris priėjo prie jos ir sukuždėjo:

— Gal gali ateiti? Ana virtuvėje, rauda, o aš nežinau, kas atsitiko.

Kai Izobelė įėjo, Ana, pasilenkusi prie kriauklės, šaltu vandeniu plovėsi veidą.

— Mieloji, Piteris sakė, kad tu verki...

Ana atsisuko aklai graibydama ko nors veidui nusišluostyti. Izobelė padavėjai virtuvinį rankšluostį.

— Ačiū. Taip. Gaila, kad jis mane rado.

— Kas yra? Kas atsitiko?

— Aš nepriklausau šiam ratui, Izobele. Man čia ne vieta.

— Oi mieloji...

— Nekalbėk man bažnytiniais tekstais, Izobele, — pertraukė ją Ana. — Nekalbėk apie krikščionišką meilę, maldauju.

Aš ne tik nepriklausau jiems, aš nenoriu priklausyti. Jaučiuosi, lyg dvidešimt metų būčiau žygiavusi mokinukų kolonoje ir jei neištrūksiu dabar, uždusiu.

Izobelė įdėmiai žiūrėjo į ją. Į galvą atėjo žodžiai „pavargusi“, „persidirbusi“. Izobelė iš patirties žinojo, kad tokiais atvejais dažnai geriausia keisti aplinką. Ji susimąstė, kur galėtų išvykti Ana. Paklaus Piterį. Priėjo prie Anos ir švelniai atėmė rankšluostį.

— Aš tave paguldysiu. Puodelis arbatos, tabletė aspirino. Tu pervargai.

— Atleisk, — prašė Ana, — atleisk.

— Už ką?

— Kad palūžau, neįstengiau susidoroti...

— Kartą, — pradėjo Izobelė, — kai staiga pajutau, kad su motina nebesusitvarkysiu, trenkiau jai „Oksfordo muzikos vadovu“. Juo buvo paremtos durys, kad neužsidarytų.

Ana tyliai susijuokė.

— O paskui, — toliau kalbėjo Izobelė, — kai supratau, kad įdaviau jai į rankas lazdą, kuria ji visą gyvenimą mane morališkai kuls, pasigailėjau per silpnai užvožusi. Einam į viršų.

— Pobūvis...

— Pats įkarštis. Pasakysiu, kad tau galva skiriasi iš skausmo. Vakarienė buvo puiki.

— Beveik viską pirkau. Pati tik pyragėlius iškepiau.

— Na, ir kas?

— Oi Izobele, — tarė Ana, — juk žinai. Ar galėčiau pirkti, jei neuždirbčiau?

— Į viršų, — sukomandavo Izobelė, — marš. Nespėsi nė mirktelėti, o aš jau atnešiu arbatos.

Rytą Patrikas O’Salivanas, nuėjęs į Loksfordo krautuvę nusipirkti toniko ir šaltmėčių, išgirdo, kad ponia Bauveri per vidurį pobūvio sunkiai susirgusi ir nors ne ligoninėje, bet jos būklė sunki. Taigi jis nuvažiavo į Vudberou, užsakė jai krepšelį pakalnučių ir užrašė atviruką.

Gėlės buvo pristatytos, ir Lukas, nusprendęs kokią dieną neiti į mokyklą, prižiūrėti mamą ir/arba kai ką pasikartoti, jas nunešė Anai.

— Dieve, — tarė Ana.

— Ar jos tau patinka?

— Gėlės man patinka...

— Taigi, — tarė Lukas, — gėlių kaltinti negalima. Tačiau ar tau nešovė į galvą, kad jas atsiųsti ne visai padoru?

Dešimtas skyrius

Piterio įspėta, Eleanora Remsėj paskambino Anai ir pakvietė ją paviešėti Oksforde. Ana svyravo galvodama, kaip susipainios visi reikalai. Tačiau prieštaravimams užkirto kelią Izobelė: pasakė, jog tą savaitę Flora pabusianti pas ją, o Lukas galėsiąs apsistoti pas savo draugą Bamabį. Jo motinai Lukas patinkąs, nes ji mano, kad Luko draugijoje sūnus surimtėja.

— Negi nenori važiuoti? — paklausė Piteris.

Ji maišė puodelyje arbatą, dar vienas ratas, dar vienas, visiškai beprasmiškai, nes niekad jos nesaldydavo.

— Taip, išvažiuoti noriu. Bet nenoriu išvažiuoti dėl to, kad taip reikia.

— Juk ir seniau pajusdavai, kad visko soti iki kaklo, — neišmintingai priminė jis jos nevilties protrūkius Šventojo Andriejaus parapijoje prieš daugelį metų.

Ji įniršusi įbedė į jį akis.

— Kaip ir tu, — žaibiškai atkirto.

Jis atsistojo ir dar įsipylė karšto vandens.

— Manau, kad Oksforde galėčiau kai ką išversti. Apleidau vertimus. Pastaruoju metu kažkodėl negalėjau į juos pažiūrėti, atrodė, kad tai begalinis ir įžeidžiamai antrarūšis darbas.

— Net lyginant su krovėjos darbu parduotuvėje?

— Net lyginant su juo, — negyvai lygiu balsu atsakė Ana.

— Galbūt pats laikas mesti...

— O galbūt ne. Manęs nebus tik savaitę. Užmiršai, kad aš — geriausia jų darbuotoja. Ponas S. Malgrouvas — malonus žmogus, moka užjausti ir suprasti. Kitą savaitę padirbėsiu ilgiau.

— Ir vėl išgriūsi.

— Turbūt, — tarė ji. Pradėjo niršti. — Tau patiktų, ar ne?

— Ne, man tai labai neparanku. — Jo atsakymas varė iš proto.

Ji užsimerkė. Išgirdo, kaip jis vėl pripylė vandens į jos puodelį. Ji nenorėjo, kad jos puodelis vėl būtų pilnas. Beveik abejingai paklausė:

— Vienas susitvarkysi?

— O taip, — atsakė jis su vos juntamu pasitenkinimu.

— Pagalbininkių būrelis. Kaipgi...

— Nebūk vulgari. Ana.

Ji paėmė puodelį ir šliūkštelėjo arbatą jam ant krūtinės, po pat pastoriaus apykakle, ant pilko poliestero pastoriškų marškinių trikampio, kyšančio iš pilko pastoriško megztinio iškirptės. Tada atsistojo ir išėjo į sodą, labai rūpestingai uždarydama duris.

Oksfordo stotyje ją pasitiko Eleanoros vyras Robertas. Jis pasakė, kad atvykusi pačiu laiku, nes popietinės paskaitos jau pasibaigusios, o dėstytojų susirinkimas dar neprasidėjęs. Tai buvo aukštas, liesas, nerangus vyriškis mielo triušio veidu. Jis pastvėrė Anos lagaminą ir rūpestingai paėmė jai už parankės.

— Mudu su Eleanora kalbėjom, kad, rodos, nesimatėm su tavim daugiau kaip dešimt metų. Po to, kai gimė Ptolemėjus, tikrai ne. Tėvystės metai tiesiog keistas dalykas, ar ne? Visą laiką ir emocinę energiją išeikvoji augindamas senatvės paramą, o ši, sulaukusi šešiolikos, atsuka nugarą ir pareiškia gyvensianti savo gyvenimą, dėkui, ir lyg niekur nieko nutraukia kraujo ryšius. Bijau, kad Eleanora išlepino Ptolemėjų, jis — jauniausias ir gabiausias mūsų vaikas. Todėl ir negalėjo tavęs pasitikti. Tavo traukinys atvyksta, kai jam smuiko pamoka.

Jis įbruko Aną į talpų automobilį, jaukiai pritrupintą duonos ir primėtytą nebereikalingų sąrašų ir aplink miesto centrą, pro Ešmolio muziejų nuvežė į didžiulį įspūdingą namą netoli Norhemo sodų. Namas buvo raudonų plytų, aukštas sienas vėrė kur pakliuvo įdėti fantastiški langai, o priekinius kampus vainikavo smailūs pažaliavusiu variu dengti bokšteliai su Maltos kryžiais. Pagal sodo ir nudažymo būklę namą buvo galima aiškiai padalyti į dvi dalis. Robertas pasuko į tvarkingesniąją pusę. Triušio veidelis švytėjo iš pasididžiavimo.

— Nusipirkome prieš šešerius metus. Kai Eleanora laimėjo didelę premiją už knygą „Ne juokai“. Nuostabus namas šeimai. Mes juo sužavėti.

Stačiais laiptais jis nuvedė Aną prie aukštų durų po drožinėtu baldakimu. Prieškambario grindys buvo išklotos juodais, geltonais ir rausvai rudais rombais. Durys visur buvo atlapotos, ir, dirstelėjus į kambarius už jų, atrodė, kad čia gyvenama energingai: nukrauti knygomis stalai, į krėslus, pilnus popierių ir kačių, atremti muzikos instrumentai, visur pristatyta vyno butelių ir vazų su vaisiais, mėtosi šaliai ir švarkai, aplinkui ryškios spalvos, užuolaidų kaskados. Robertas nusivedė Aną dideliais, plačiais raudonmedžio laiptais pro ilgus langus su mėlyno ir geltono stiklo kvadratėliais į milžinišką laiptų aikštelę, kur didžiuliuose žalvario ir porceliano vazonuose styrojo didžiuliai ištroškę augalai, o ant poliruotų grindų netvarkingai, bet draugiškai voliojosi knygos ir skalbiniai.

— Štai čia, — tarė Robertas. Jis atlapojo duris ir parodė Anai aukštą perkrautą kambarį, kurio langai atsidarė į užpakalinį kiemą. Jame buvo žalvarinė lova — labai didelė žalvarinė lova, kelios spintos ir stalai, du krėslai, juodo marmuro židinys, skrybėlių stovas, pilnutėlė knygų lentyna ir kaštoninio pliušo užuolaidos.

— įsitaisyk patogiai, — pasakė Robertas, — vonios kambarys priešais. Įsitverk grandinėlės ir prieš patraukdama suskaičiuok iki septynių. Aš užplikysiu arbatos. Eleanora grįš po penkių minučių.

Jis uždarė duris. Ana apsidairė. Prie lovos gulėjo „Taims“ literatūrinis priedas, o artimiausias jai matomas tomas knygų lentynoje vadinosi „Ekologijos etika“. Lova buvo užklota oranžine lovatiese ir gulėjo krūva ryškiai išsiuvinėtų pagalvėlių. Kambarys dvelkė smilkalais. Ana padėjo rankinę ant krėslo ir staiga pasijuto labai nedrąsiai.

Paaiškėjo, kad Eleanora ne itin pasikeitė, tik sutvirtėjo. Išsaugojo viską, ką turėjo jauna, tačiau tapo smarkesnė: iškalbingesnė, ryžtingesnė, labiau ištroškusi kultūros, objektyvesnė. Ir apkūnesnė. Jos vidutiniško sudėjimo kūno klubai išplatėjo, išimdami dukslius džinsus ir ryškiaspalvius megztinius. Dabar ne tik labai sėkmingai rašė romanus, bet ir iki ausų buvo paskendusi visokių komitetų veikloje. Anai pasakė dalyvaujanti visose kampanijose, o kai Ptolemėjui sukaks dešimt metų, — jam buvo garantuota, kad tokio amžiaus jau galės į mokyklą vienas važinėti dviračiu, — ketinanti dar labiau atsidėti visuomeninei veiklai. Ji pareiškė Anai, kad Anglija tapusi skandalingai miesčioniška ir represinė; ji ketinanti ginti rašytojo laisvę.

Ptolemėjus buvo tykus sniaukrojantis vaikėzas ir atrodė, kad jo vidinis gyvenimas, kurį jis saugo nuo motinos, labai intensyvus. Du jo vyresnieji broliai, gyvenantys namie, bet lankantys mokyklą mieste, vilkėjo niūriais kaip nuskurdusių Viktorijos epochos karstadirbių drabužiais ir vangiai slampinėjo po namus, drabstydami kukurūzų dribsnius iš neišsenkančių dubenėlių ir valandų valandas bambėdami telefonu. Eleanora tyčia jiems neduodavo pinigų („Bijau, kad Oksforde tai vienintelė priemonė nuo narkotikų“), todėl abu nuolat pakliūdavo be jokios gėdos krėsdami spinteles ir stalčius, ieškodami, kur motina slepia piniginę. Ji, regis, manė, kad tai visiškai normalus elgesys, toks pat neišvengiamas paauglystės nemalonumas kaip spuogai (abudu buvo išberti) ir poliurijos. Ji smulkiai papasakojo Anai apie savo gyvenimą, savo vaikų gyvenimą, gyvenimą apskritai ir per dvi dienas nieko jos nepaklausė. Ana, pirmąją naktį negalėjusi užmigti ir skaičiusi „Ne juokai“, pasijuto kaip šalyje, kurios nėra žemėlapyje.

Dienotvarkė buvo aiškiai apibrėžta ir kupina ginčų, nes Eleanora su Robertu manė, kad kiekvienas šeimos narys turi teisę aptarinėti bet kurią temą: nuo grėsmės aplinkai iki dar vienos porcijos „Ricicles“ Ptolemėjui ar Gideonui. Karštligiški pusryčiai būdavo apie aštuntą, paskui Robertas nuvarydavo vyresniuosius berniokus į automobilį vežti jų į mokyklą — tiems būdavo nuostabi proga ilgai spyriotis, — paskui jis išvykdavo į koledžą, o Eleanora lydėdavo į mokyklą Ptolemėjų. Ana pasisiūlė tai daryti (Ptolemėjaus akys blausiai sužibo išgirdus apie tokią perspektyvą), tačiau Eleanora nesutiko, mat ji ir Ptolemėjus turį kiekvienam trimestrui paruošę savaitinę diskusijų programą ir eidami per penkiolika minučių ją įvykdo. Ana paklausė, kokia šios savaitės tema, Eleanora atsakė: „Rasizmas“, o Ptolemėjus: „Nuobodybė“.

Palydėjusi sūnų į mokyklą, Eleanora iki pietų, kartais iki pavakarių, užsidarydavo kabinete, o iš Merstono dviračiu atvažiuodavo kažkokia Lemon: įėjusi pro priekines duris, visur primėtydavo pašluosčių ir politūros skardinių, kad padarytų gerą įspūdį, o pati virtuvėje išsivirdavo kavos ir skaitydavo laikraščius.

Ana pajuto, kad turi elgtis kukliai. Ji paaiškino Eleanorai apie savo vertimą, ši tik tarstelėjo: „Puiku“, praleisdama pro ausis, kas jai sakoma. Ana išsidėstė popierius ir mechanikos žinynus ant vieno iš stalų savo miegamajame, tačiau tuo viskas ir baigėsi. Bandė atsigulti ir skaityti — namuose buvo visi nors kiek reikšmingesni šiuolaikiniai romanai, daugumos autorių užrašyti Eleanorai, — bet varžymasis ir beprasmybės pojūtis neleido susikaupti. Bandė maloniai šnekinti ponią Lemon, bet ponia Lemon atvykdavo į darbą daugiausia norėdama pabėgti nuo be paliovos plepančios motinos, taigi pasakė jai apgailestaujanti, bet tauškalams neturinti laiko, juk reikia tvarkyti šitokio didumo namą (tuo metu ji sėdėjo užkėlusi kojas ant kėdės ir pildė konkurso, kurio prizas buvo atostogos Graikijoje dviem asmenims, anketą). Todėl Ana išeidavo ir vaikščiodavo. Apėjo visą Oksfordą, parkus, botanikos sodą ir Kraist Čerč Medouzą. Užkopė į Švenčiausios Marijos bažnyčios bokštą, užsuko į visus koledžus, kurie tik ją įsileisdavo, ir keletą kartų — į Ešmolio muziejų. Ji žiūrėdavo į labai gražius, labai senus ir labai keistus daiktus, mandagiai kalbėdavo su žmonėmis, kurie kreipdavosi į ją, šypsodavosi viešbučių durininkams ir merginoms kavinėse, kurios jai atnešdavo kavos. Ir visą laiką vis stipriau juto, kad iš esmės jos nebėra.

Norėdami ją pralinksminti, Remsėjai surengė vakarienę. Ana, dalyvaudavusi pobūviuose tik kaip pastoriaus žmona, ir tai nedažnai, truputį būgštavo. Regis, Eleanora to nepastebėjo ir ryžtingai pareiškė, kad atvyksią žmonių, kurie Anai bus kaip gaivaus oro gūsis: poetas, trys mokslininkai, fleitininkas ir psichiatras, jo specializacija — pedofilija. Ana kur kas mieliau būtų praleidusi vakarą žaisdama su Ptolemėjumi kauliukais — žaidimą, kuris buvo slapta jo aistra ir kuriam Eleanora nepritarė.

Pobūviui niekas nesiruošė tol, kol iki svečių atvykimo liko kokia valanda. Eleanora pasakė esanti labai dėkinga Anai už pasiūlytą pagalbą, tačiau, tiesą sakant, labiau mėgstanti spontaniškumą ir ekspromtu gaminamus patiekalus. Iš esmės spontaniškumas reiškė, kad virtuvė staiga virsdavo chaoso ir klyksmų pragaru, trenkiančiu česnakais, alyvuogių aliejumi ir kepančiomis paprikomis, o išraudusi Eleanora šaukdavo nesuprantanti, kurių velnių turinti taip sunkiai dirbti, kad visi, po perkūnais, patogiai gyventų, ir dar kaip vergė arti sumautoje virtuvėje.

Robertas padavė Anai taurę vyno ir mostu parodė, kad Eleanorą reikia palikti vieną. Ant pirštų galų jis išstypčiojo iš virtuvės, išsitempdamas Aną (šūkaujanti Eleanora, trumpam atsukusi nugarą, pylė maltus čibo pipirus į burbuliuojantį puodą) prieškambarin, ir uždarė duris. Jie susėdo ant laiptų.

— Visada šitaip, — kuo ramiausiai pasakė jis. — Nemanau, kad kūrybinis temperamentas gali būti kitoks. Per Kalėdas ji tiesiog vagneriška. Nuostabi moteris.

— Norėčiau, kad leistų man padėti, jaučiuosi kaip koks tranas...

— Tokia lemtis, brangioji, tokia lemtis. Tai turi būti jos kūrinys, kaip ir romanai. Jai reikia, ji trokšta ne tik laimėjimų, bet ir plojimų.

— Suprantu, — linktelėjo Ana. — Taigi man turbūt teks plauti indus.

— Būtent, — džiugiai nusišypsojo Robertas.

Ana nuėjo į miegamąjį ir peržiūrėjo savo drabužius. Tokios motinos kaip Lora dėka bent jau kai kurie atrodė lengvabūdiškai ir nelabai siejosi su anglikonų bažnyčios garderobu. Įsliūkino Ptolemėjus, nešinas savo lenta ir kaubukais.

— Tu pasibjaurėsi vakariene, — niūriai išpranašavo jis. — Valgis bus raudonas, dvoks, o burna tiesiog degs.

Ana mostelėjo ant lovos išdėliotų rūbų pusėn.

— Kaip tau atrodo, ką man apsivilkti?

Ptolemėjus be jokio entuziazmo pasižiūrėjo. Po valandėlės nuobodulio pilnu balsu ištarė: „Tą“, bakstelėjo į juodą suknelę plačiausiu sijonu ir pridūrė:

— Vis tiek niekas nepastebės. Pažaisi su manim?

Jiedu susėdo Anos miegamajame ant grindų ir sužaidė tris partijas. Ptolemėjus visas laimėjo. Paskui Ana pasakė turinti rengtis, o Ptolemėjus pareiškė, kad nieko prieš pasilikti — matąs, kaip maudosi Eleanora, taigi jokių staigmenų nesitikįs. Ana apsivilko juodąją suknelę ir susijuosė liemenį geltonu kaip auksas plonos vilnos šalių, o Ptolemėjus pareiškė, kad labai džiaugiasi nesąs mergaitė. Jis pasiėmė žaidimo lentą ir pasakęs: „Visada gali ateiti dar pažaisti, jei bus per daug nyku“, — nukėblino į savo miegamąjį pačiame viršuje.

Ana išėjo į laiptų aikštelę ir įsiklausė. Tylu, iš svetainės sklido „Don Žuano“ arija. Jai taip stovint, atsidarė Eleanoros miegamojo durys ir pasirodė Eleanora, pasidabinusi vakariniu pendžabietišku violetiniais raštais išmarginto šilko kostiumu ir apsikarsčiusi senoviniais aukso papuošalais. Nuo jos trenkė česnaku ir kvepalais. Ji šypsojosi.

— Ana, spėjau pačiu laiku. Kaip visada tokiomis akimirkomis, klausiu save, kam tai reikalinga?

Anai vakaras buvo be galo sunkus, nes paklausta, kas ji tokia, tegalėjo sąžiningai pasakyti esanti pastoriaus žmona, juk aiškiai nieko nedomino jos ir Eleanoros santykiai: kokie jie buvo, kaip pasikeitė. Jai paaiškėjo, kad šioje apsišvietusi oje ir madingai intelektualioje kompanijoje prisipažinimas, jog esi pastoriaus žmona, nepadeda užmegzti pažinčių. Pokalbis iškart nutrūkdavo. Eleanora bandė ją prikalbinti papasakoti apie šventojo Andriejaus parapiją, tačiau ji atsakė, kad tai buvę prieš dešimt metų ir esą nebesvarbu. Eleanora neatstojo, reikalavo papasakoti, kaip pro išmuštą vaikų kambario langą įlėkė plytgalys.

Ana giliai įkvėpė ir labai aiškiai pasakė:

— Eleanora, gal aš ir pastoriaus žmona, tačiau ne pobūvio programos numeris.

Stojo tyla. Visiška tyla tvyrojo neįprastai ilgą laiką. Ana nežiūrėjo į Eleanorą, nes nenorėjo matyti pykčio jos veide, o kad būtų pamačiusi, neabejojo.

Robertas kažką sumekeno, tačiau rišlaus sakinio taip ir nesugebėjo išspausti, tada greta Anos sėdėjęs poetas tarė:

— Turite būti mums atlaidesnė. Oksforde religija jau seniai nebeturi jokios reikšmės.

Ana atsisuko ir įsmeigė į jį akis. Valandėlę jis atlaikė jos žvilgsnį, tačiau buvo mažesnis, o žiūrėti į viršų (jei nesi katė) nepatogu.

Viena iš mokslininkų — miela, nors negraži ir nebejauna sodraus balso moteris — pasilenkė per stalą ir tarė:

— Būk atsargus, Fergiusai, nes ponia Bauveri pamanys, kad mes visiški neišmanėliai. — Tada pamerkė Anai ir pakėlė taurę. — Tik pažiūrėkit. Vėl tuščia. Keista. — Ir visi su palengvėjimu nusijuokė.

Po to Eleanora neberizikavo... Anai maloningai, kilniai buvo suteikta galimybė sulaukti pasisekimo, o ji kuo šiurkščiausiai atsisakė: antros tokios progos nebepasitaikys — Eleanora tuo pasirūpins. Dabar galima palikti ją ramybėje ir šnekėtis apie juos labiausiai dominančius dalykus: iš pradžių, kol apšils, šiek tiek pasipuikuoti intelektualumu, paskui pakedenti įdomiausias Oksfordo paskalas.

Ana ir Robertas suplovė indus. Tuo metu Eleanora sėdėjo virtuvėje prie stalo, analizuodama vakarą ir rūkydama turkišką cigaretę.

— Mano vienintelė silpnybė.

Kai iš džiovyklos buvo išimta paskutinė lėkštė, šakutė ir taurė (Eleanora taip ir nepajudėjo), Robertas tarė:

— Einam, mergyte. Laikas miegot.

Netikėtai Eleanora pasakė:

— Eik vienas. Aš noriu pasikalbėti su Ana.

Ana ir Robertas nustebę susižvelgė. Jis jai vien lūpomis tarė: „Geriau pasilik“. Ji dirstelėjo į Eleanorą.

— Kaip romaniste, — prabilo Eleanora, užsidegdama dar vieną cigaretę, — esu pastabi ir nieko negaliu sau padaryti.

Taip jau užprogramuota. Šią savaitę pastebėjau kur kas daugiau, negu tau galbūt pasirodė.

Robertas vogčiom nuslinko prie durų. Ana jau pradėjo niekinti jo gerumą jai, nes pastebėjo, kad tai jo savanoriškos vergystės Eleanorai išraiška. Ji garsiai ištarė jo nutolstančiai nugarai: „Labanakt“.

Eleanora neatkreipė dėmesio. Ji palaukė, kol Ana atsisės ir pasakė:

— Be abejo, brangioji, laikas palikti Piterį.

Ana tylėjo.

— Ar aš atspėjau tavo mintis?

— Esu pilna keisto nepasitikėjimo savim... — atsargiai tarė Ana.

— Dėl ko?

— Neramu atsižadėti padėties, kurios dalimi taip ilgai buvau. Nesu tikra, kad manyje vykstančios permainos ilgalaikės. Nežinau, ar iš tiesų pasitikiu savimi, ar tik siuntu...

— Tu niekada nebuvai įsimylėjusi Piterio, — tarė Eleanora, o jos balsas staiga suskambo kaip jaunystėje, — juk nebuvai?

— Man rodos, įsimylėjusi nebuvau, bet manau, kad mylėjau...

Eleanora palinko į priekį.

— Aš maniau, kad myliu Robertą. Žūtbūt pasiryžau likti Oksforde, maniau, kad jis protingas, o jį taip žavėjo mano ketinimai ir tikslai. — Ji ištiesė ranką per stalą, paėmė pustuštį butelį vyno ir pripylė dvi taures, dar šiltas, nes Ana buvo jas ką tik išplovusi. — Be abejo, proto jis neturi nė kiek, Oksforde aš ir taip galėjau pasilikti, o jo pataikavimas mane siutina. — Ji gurkštelėjo vyno. — Su berniukais jis tiesiog bejėgis, neturi jokio supratimo apie drausmę, o kai reikia ką nors nuspręsti, išgaruoja į savo koledžą, veblendamas apie įsipareigojimus. Meilužis niekam tikęs, apie pinigus nieko nenutuokia ir kai gauna sąskaitas, amžinai kaip pusprotis graibstosi už galvos. Bet matai, Ana, aš apsimetu. Esu įžymybė ne tik Oksforde, bet jau ir visoje šalyje — tiesą sakant, kalbama ir apie reklaminę kelionę į Ameriką, — o visiems be galo kartoju, kad man sekasi, kad gyvenimas man paklūsta. Kažin ką atiduočiau už meilužį, tačiau kam ateitų į galvą suktis apie mane, kai visur ištrimituota, koks tobulas mano šeimyninis gyvenimas? Oi Ana, — Eleanora suėmė Anos ranką ir pravirko, — oi Ana, kaip nuostabu, kad tu, taip išmananti žmonių dilemas, esi čia. Niekad nemaniau taip sakyti, tačiau dėkui Dievui už tavo ryšius su bažnyčia. Koks palengvėjimas, kai šalia supratingas žmogus, kuriam gali atverti širdį, tu net neįsivaizduoji.

Kai Ana išlipo iš traukinio, jos laukė Patrikas O’Salivanas.

— Pasisiūliau, — tarė jis, — ir laimėjau. Pasisiūliau aš ir Elina Dodsvel, tačiau laimėjau aš, nes nepažadėjau šį rytą dar užvežti į artrito kliniką ponios Edouz. Nors jei ilgiau čia pagyvensiu, gali tekti imtis ir to.

— O kur Piteris? — paklausė Ana.

— Užsiėmęs. Ką jis paprastai veikia ketvirtadieniais?

— Įvairiai, — atsakė ji. Pakeliui pasižadėjo, kad atvyks kupina kilnumo ir optimizmo, kad meiliai pasisveikins su Piteriu, kad...

— Ar jums geriau?

Ji kilstelėjo smakrą.

— Dėkui, geriau. Ilgai vakar nemiegojau, paskutinė naktis, įspūdingas finalas...

Eleanora kalbėjo ir verkė beveik iki trečios ryto. Ji tai metė Robertą, tai galų gale pasiliko su juo, tai vėl metė, kad galėtų gyventi garbingai. Pagaliau paleisdama Aną gulti, nuoširdžiai ją apkabino ir pasakė esanti be galo dėkinga, kad Ana atvažiavusi ir padėjusi jai susivokti, ką neišvengiamai reikia daryti ir kad šitaip galima išsaugoti daugiau savigarbos negu aukojantis. Ana, beveik neprasižiojusi ir visiškai nenutuokianti, prie kokios išvados galų gale priėjo Eleanora, irgi ją apkabino, o paskui išsekusi būdravo, kol pusę aštuonių įėjo Ptolemėjus ir pasakė, kad Eleanora suminkštėjusi ir leidusi Anai palydėti jį į mokyklą, nes tai jos paskutinis rytas čia, tačiau jie nesikalbėsią, nes jis ketina jai pasakoti anekdotus iš savo „Šimto prasčiausių anekdotų knygos“. Ana valandėlę pasvarstė, ar nevertėtų papasakoti anekdoto apie agrastą lifte Patrikui O’Salivanui, tačiau nusprendė pataupyti jį Florai.

— Nenoriu pasirodyti nedėkinga, — pasakė Ana, sėsdama į automobilį, — tačiau maniau, kad jūs labai užsiėmęs. Vis dėlto tai labai šeimyniškas dalykas.

Tiesą sakant, vietoj Patriko pasisiūlė važiuoti Ela, bet jis nesutiko. Pasakė, kad pakeliui dar nupirksiąs vyno. Ji sarkastiškai tarstelėjo: „Kurgi ne“.

Patrikas uždarė dureles iš Anos pusės ir apėjęs atsisėdo į vairuotojo vietą.

— Neįtarinėkite šitaip, — pasakė paleisdamas variklį. — Aš tik mokausi būti geras loksfordietis. Lyg ir prisidedu prie pastoriaus rėmimo grupės.

— Ko?

— Ji veikia pirmą savaitę. Neprisimenu, kas sumanė. Bet mes visi gavome prospektą, nuoširdžiai raginantį kuo galime padėti persidirbusiam pastoriui ir jo žmonai. Regis, populiariai tai vadinama „pasauliečių parama“. — Jis iš šalies dirstelėjo į Aną. — Aš ir pats neprieštaraučiau, — tyliai tarė, — dėl šiokios tokios pasauliečių paramos.

Ana nesiklausė.

— Grupė? Įsisteigė praėjusią savaitę?

— Kaip bitutės dūzgė. Iššveitė visus namus nuo viršaus ligi apačios. Man rodos, parvykusi pamatysite, kad nebeturite ko veikti. — Jis žvilgtelėjo į ją. — Ar jums patiko mano gėlės?

Ant virtuvės stalo stovėjo rausvai violetinė sanpaulija, į ją buvo atremtas atvirukas su užrašu: “Sveika parvykusi! Selija, Elina ir parapijiečių grupė“. Šalia gulėjo ir Piterio raštelis, parašytas ant antros rudo voko pusės, pranešantis, kad grįšiąs pusę pirmos ir kad Selija kažko palikusi šaldytuve. Ana atidarė šaldytuvą. Dvi porcijos nenatūraliai ryškių spalvų mišrainės dviejose vienodose lėkštėse (ne jos lėkštėse), uždengtos plėvele. Ana užtrenkė dureles. Virtuvė aštriai kvepėjo švara. Grindys spindėjo, kriauklė tviskėjo. „Būk dėkinga“, — įsakė sau Ana, kovodama su įniršiu.

Ji užlipo į antrą aukštą; takelis ant laiptų buvo išvalytas. Miegamasis kvepėjo politūra, o vystančios pakalnutės puikavosi vazoje, pilnoje švaraus vandens. Ana, apimta tūžmasties, pastebėjo, kad kažkoks svetimas žmogus paklojo jų lovą, nes lovatiesė buvo užtiesta lygiai kaip viešbutyje, dailiai pakišta po pagalvėmis, glotni ir tvarkinga. Piterio šlepetės tvarkingai padėtos prie spintos, o knygų krūvos ant staliukų prie lovos sudėliotos pagal dydį.

Ji puolė į vonią. Viskas blizga ir kariškai surikiuota. Dantų šepetukai stovi tviskančioje stiklinėje, rankšluosčiai kabo tvarkingais stačiakampiais. Atsisėdo ant vonios krašto, staiga pritrūkusi oro nuo tokio įžūlumo, įkyrumo, kritiškų užuominų apie viską, ką ji darė anksčiau: pradedant elgesiu parapijoje ir baigiant būdu, kuriuo ji valo čiaupus (arba jų nevalo).

Pajuto, kad visa dreba. Ar tos nematomos rankos rausėsi ir jos stalčiuose, jos vaistinėlėje, jos patalynės lentynose, ieškodamos laiškų, raminamųjų vaistų, gundančių apatinių? Svyruodama nuslinko į miegamąjį. Jos vertimų stalas — o, kaip ji nusikalto, vėluoja ištisas savaites, o leidėjų tyla darosi grėsminga — atsargiai, bet akivaizdžiai tvarkytas. Kas tai padarė, dabar žino apie vertimus, kaip ir ta, kuri sutvarkė knygas, dabar žino, ką jie skaito. Jai toptelėjo nauja mintis. Susmuko ant lovos krašto taip priblokšta, kad nebejautė malonumo net sumurkšlinusi jos lygų supurentą paviršių.

Piteris turėjo ne tik apie tai žinoti, bet ir pritarti, kažkam leisti sulankstyti jo pižamas, iššveisti jo stiklinę, tvarkingai išdėlioti varganą žmonos kosmetikos rinkinėli — kam?

Suskambo durų skambutis. Ana atsikėlė ir lėtai nulipo žemyn. Ji atidarė duris Elinai Dodsvel gelsvai žaliais treningais baltu ruožu; jos veide atsispindėjo susitikimo džiaugsmas ir bloga nuojauta.

— Aš tik užėjau...

Ana plačiau pravėrė duris.

— Įeik.

— Tu ką tik sugrįžai, žinau, mačiau Patriko automobilį. Norėjau tik pasveikinti sugrįžus namo, daugiau nieko. Ar gerai pailsėjai?

— Ne, — atsakė Ana.

Ji nusivedė viešnią į svetainę. Baldai atrodė kaip išrikiuoti pagal komandą „ramiai“. Pagalvėlės supurentos; niekur jokių laikraščių.

Elina beveik sukuždėjo:

— Oi Ana, aš labai apgailestauju...

— Turėčiau būti dėkinga, — pasakė Ana, suminkštėjusi, kai pamatė, kaip ji sielvartauja. — Turėčiau, bet...

— Aš nebuvau įsitikinusi, kad turėtume tai daryti, matai, aš pasakiau, kad čia jos namai, tačiau kai Piteris... — Ji nutilo.

Ana atsisėdo ant sofos. Patapšnojo gretimą pagalvėlę, kad Elina irgi prisėstų.

— Selija sumanė?

Elina neišdavė draugės.

— Visa grupė, naujoji parapijos grupė.

— O ką naujoji parapijos grupė paliko veikti man?

— Ana, — maldavo Elina, — mes nerimavome. Negi nesupranti, kad kai ėmeisi darbo, kuris, na, neatitinka tavo galimybių, atrodei tokia nuvargusi ir dar turėjai narsiai taikstytis su nusivylimu dėl Piterio, mes panorome padėti, norėjome parodyti, kad suprantame, turiu omeny, mes irgi moterys...

Ana paėmė jai už rankos.

— Žinau. Tikiu. Manau, kad esi gera moteris, Elina. Bet... tau pasirodys žiauru ir nedėkinga... man reikia gerumo, tinkamo tik man, o ne to neišradingo gerumo, kurį linkę duoti kiti žmonės. Supranti?

— Ne, — atsakė Elina ir ištraukė ranką. — Vakar mes trise plušome visą dieną ir dar dvi valandas šiandien iš ryto. Selija, aš ir Triša Pardou. Mes nieko nejudinom. — Ji atsistojo ir jau kiek pagiežingai, nes Ana nenumalšino jos nerimo patogiu, jautriu dėkingumu, pareiškė:

— Piteris buvo labai patenkintas. Pasakė, kad namai šimtą metų taip neatrodė.

Ana irgi atsistojo.

— O jei taip apie tavo namą pasakytų Kolinas po to, kai kas nors kitas būtų jį iškuopęs, o jį kuopti paprastai būtų tavo pareiga, kaip jaustumeis?

Valandėlę Elina žiūrėjo į ją. Paskui skaisčiai nuraudo.

— Jis niekad taip nepasakytų! — beveik išrėkė. — Aš jam neduodu dingsties! Mano namai tviskėte tviska! — Ir išbėgo.

Ana ir Piteris pietaudami beveik nė žodžio nepratarė. Ana pastebėjo, kad Piteris jai nesant pasitaisė, nebeatrodė toks kaulėtas ir net veidas rausvesnis. Jis pasigardžiuodamas kirto nuostabiąją Selijos mišrainę, o baigęs nusišluostė burną mažute karpyta popierine servetėle, kurią ji buvo maloniai parūpinusi. Ana į savąją nusišnypštė.

Kol Piteris parėjo namo, Ana išliejo įniršį sode, nusiprausė veidą ir pasiruošė jį sutikti ramiai, bet nelabai draugiškai. Buvo akivaizdu, kad Piteris jaučiasi taip pat. Ji nė žodžio nepasakė apie švarutėlius namus, todėl jis irgi nutylėjo. Nekalbėjo ji ir apie parapijos grupę, miegantį tigrą, kurio jis aiškiai neketino tampyti už ūsų. Vietoj to jis jai papasakojo apie tokius parapijos reikalus, dėl kurių negali kilti ginčų, o ji jam — apie Eleanoros bėdas, ir nė vienas nieko nepasakė apie tai, ką išgirdęs iš antrojo. Pavalgęs pietus, Piteris pakštelėjo Anai į skruostą, pasakė džiaugiąsis, kad ji grįžo ir kad turįs eiti melstis į Ketvirtadienio klubą Snede. Išeidamas pro užpakalines duris, niūniavo. Atrodė beveik patenkintas savimi.

Vienuoliktas skyrius

Jam išėjus Ana suplovė indus, susišukavo, susirado dygsniuotą indišką striukę, kurią Šarlotė išmetė, kam primenanti motiniškas septintojo dešimtmečio moteris, ir užrakino trobą. Po pietų iš Loksfordo į Vudberou autobusai nebevažinėja, todėl ji sukorė pusantros mylios iki magistralės ir ten įsėdo. Pasiėmė krepšius, nes įtikino save, kad prieš pasitikdama Florą apsipirks vakarienei, tačiau pasiėmė ir neperskaitytą „Arielį“ minkštais viršeliais, mat žinojo, kad iš tiesų droš tiesiai į arkidiakono namus. Pro autobuso langą žiūrėjo į suvešėjusius kviečių ir miežių laukus, ryškiai geltonuojantį rapsą ir slopino mintį, ko užsuks į tuos namus. Užtat pusantros valandos kvailai džiaugėsi prabanga turėti tikslą, kuris dar ir malonus.

Duris atidarė panelė Lemb. Kaip visada, pravėrė jas vos per kelis colius ir baikščiai kaip peliūkštis pažvelgė į Aną. Ana nusilenkė ir labai meiliai paklausė, ar namie ponas Džonatanas Bairnas. Panelė Lemb sušnibždėjo, kad jis dirbąs ir iki pavakarių jam negalima trukdyti.

— Tada, — liūdnai tarė Ana, — gal perduotumėte jam šitai? Pasakykite, kad grąžinu. Ir labai dėkoju.

Panelė Lemb linktelėjo ir iškišo rankelę knygos paimti. Į urvą panašiame prieškambaryje jai už nugaros atsidarė durys ir iš savo kabineto kažką išlydėjo Danielius Bairnas, kalbėdamas:

— Sutinku su jumis, bet nenoriu to daryti taip subtiliai, kad atrodytų vos ne kaip atsiprašymas. — Jis pamatė Aną. — Ponia Bauveri! Nepaprastai malonu. Užeikite, užeikite.

— Aš tik norėjau knygą grąžinti...

— Bet gal užsuktumėte? Ponia Bauveri, čia naujasis metodistų dvasininkas. Mes ekumeniškai aptarinėjome bendras konfirmacijos pamaldas.

Metodistų dvasininkas nutaisė miną, reiškiančią, kad, jo nuomone, pokalbio tema — slaptas dalykas. Jis šaltai linktelėjo Anai.

— Panele Lemb, — tarė Danielius, — ar negalėtumėt suveikti dar bent šlakelį kavos? — Jis nuoširdžiai paspaudė dvasininkui ranką. — Pašnekesys buvo labai naudingas. Labai dėkui, kad atėjote.

Durims užsidarius, jis pasakė:

— Geras žmogus, bet kaip mietą prarijęs. — Jis paėmė Anai už parankės. — Kaip malonu jus vėl matyti. Užeikite, užeikite.

Ji nesipriešino, kai jis nusivedė ją į savo kabinetą ir pasodino į krėslą su atrama galvai, aptrauktą išblukusiu tabako spalvos velvetu. Danielius elgėsi visiškai laisvai, krapštėsi aplink, nukėlė nuo taburetės knygas, kad jai būtų kur padėti puodelį, sukišo dokumentus į kartoninį aplanką ir patenkintas tarškėjo. Truputį apie metodizmą, paskui apie krikščioniškosios terapijos grupę, kuriai buvo paprašytas vadovauti.

— Visi skundėsi, kad jaučiasi paklydę, nežino, kur eina, bet aš pasakiau: iš pradžių reikia suvokti, jog paklysti galima tik nežinant kelionės tikslo, o jei jūs krikščionys, kaip sakotės, jį privalote žinoti. — Paskui šnekėjo apie panelę Lemb. — Nuostabi moterytė, tikrai, tačiau jos naivumas labai įpareigoja. — Galiausiai jis įsitaisė kėdėje priešais Aną ir pasakė: — O dabar prie reikalo, pakalbėkime apie jus.

— O gal ir aš pradėsiu elgtis kaip jūsų terapijos grupė, — tarė ji.

— Jūs turite humoro jausmą...

Ji nuleido akis.

— Gėdos irgi.

— Mieloji... — Jis palinko į priekį. Laukė.

Ji nenoriai išspaudė:

— Bijau, kad atrodys, lyg gailėčiausi savęs. O savęs gailėtis bjauru.

— Man atrodo, kalbėkite, ir tiek.

Ji pakėlė akis. Jis stebėjo ją pakreipęs galvą. Ji panoro pereiti per kambarį ir atsisėsti jam ant kelių, ir jos akys nevalingai išsiplėtė iš pasibaisėjimo savimi.

— Ana, — tarė Danielius Bairnas, — susikaupkite.

Ji sumirksėjo ir staiga prapliupo:

— Savaitę išbuvau Oksforde pas draugę. Turėjo palengvėti, bet kažkodėl nepalengvėjo, viskas buvo baisiai svetima. Grįžau namo šį rytą, kupina geriausių ketinimų, ir pamačiau, kad ką tik įsikūrusi parapijos grupė su Piterio palaiminimu iššveitusi mano namus nuo viršaus iki apačios. Viskas daryta norint tik gero, ir vis dėlto baisiai bjauru. Aš be galo įžeista, net nemoku paaiškinti, o bet kuris pašalietis pamanytų, kad esu nedėkinga karvė. — Ji nutilo, atsikvėpė ir varė toliau: — Visa bėda, kad aš, rodos, nerealizavau savęs žemiškajame gyvenime kaip krikščionė. Rodos, kad ne tik mano, bet ir dauguma parapijiečių kur kas svarbesni už mane. Aš nesu asmenybė, aš — tik pareigos, ir dar pasmerkiančios vienatvei. O kai mąstau apie meilę, — įsikarščiavo Ana, — kuri, žinau, yra gyvybinė reikmė, išskyrus meilę vaikams, įsivaizduoju tik pilkumą, nuovargį ir pareigą. Negali sakyti, kad nesistengiu, stengiuosi kaip pamišusi, žinoma, tada dar skaudžiau, kad pastangos tuščios. Kartais rėkiu dangui, bandydama gauti atsakymą. — Ji nutilo dvejodama, ar neperžengė ribų. Dirstelėjo į jį. Atrodė taip pat.

— Kalbėkite, — paragino jis.

Ji atsiduso.

— Ar jūs kada nors šitaip jautėtės?

— Žinoma. Sielos sutemos.

— Be abejo, juk buvote vienuolis...

— Jei turite omeny seksą, — ramiai pasakė Danielius Bairnas, — jis prarado bet kokią reikšmę, kai — ir nes — svarbesni dalykai užėmė jo vietą. Tačiau lig tol buvo gyva bėda. — Jis susinėrė rankas už galvos. — Kažin, ar nesusipainiojote mąstydama apie meilę? Jūs taip ryžtingai nusiteikusi stengtis ir kovoti, pulti. Tačiau dieviškoji meilė — nenusigręžkite — priima, o ne duoda. Todėl ji kitokia, instinktyvi, todėl ir lengviausia.

Atsidarė durys ir įkišo galvą Džonatanas. Jo veidas nušvito.

— Ana!

— Labai netaktiška, — tarė Danielius. — Neužteko proto pasibelsti?

Džonatanas įėjo. Su džinsais, plačiausiu tamsiai mėlynu megztiniu, plaukai susitaršę. Jis tarė:

— Atseit gal užsidaręs su kokiu bažnyčios choristu?

Danielius jo nesiklausė. Kalbėjo Anai:

— Man regis, jūs labai drąsi. Neteisinga manyti, kad tik įspūdinga drąsa yra tikroji. Tauriausia drąsa — atlaikyti siaubingą kasdieninį puolimą, dažnai vos pastebimą, kuriuo bandoma palaužti sielą.

Džonatanas atsisėdo greta Anos.

— Ar galiu prisidėti?

Ana pažvelgė į jį. Jos akys spindėjo. Sėdėti šiame skurdžiame, netvarkingame, žmogiškame kambaryje su broliais Bairnais staiga pasirodė tobulybė, laimė, kurios atsisakyti ji beveik nepajėgė. Liūdnai tarė:

— Turiu eiti pasiimti Floros.

Džonatanas pasiūlė:

— O paskui aš jus parvešiu į Loksfordą.

— Autobusas...

— Ne, — karštai pasakė Džonatanas, — ne. Neprieštaraukite viskam. Nebūkite taip sunkiai sukalbama.

— Ji nėra sunkiai sukalbama, — įsikišo Danielius.

— Žinau. Iš tiesų žinau. Ji nuostabi.

— Liaukitės! — šūktelėjo Ana. — Liaukitės! — nusijuokė.

Danielius atsistojo.

— Tik padėkite taurę, — pasakė jis, — tik padėkite, ir ji prisipildys.

— Pavyzdžiui, leidžiate man parvežti jus namo...

— Tik jeigu ji nori.

— Ar norite? — atsisuko Džonatanas. Ji linktelėjo. — Puiku, — nusišypsojo jis, — einu raktelio.

Jam išėjus ji pasakė Danieliui:

— Maniau, kad brandumo ir malonės požymis — elgtis su savim labai rūsčiai, o su kitais kilniai.

Jis uždėjo ranką jai ant peties.

— Taip ir turi būti, skirtingi reikalavimai sau ir kitiems tinka bendraujant su žmonėmis. Todėl mes ir nesame kaip Dievas. Bet pasistenkite imti, ką Dievas duoda. Būkite truputį atlaidesnė sau. O po kurio laiko mes vėl pasišnekėsime. — Jis grįžo prie rašomojo stalo. — Žinote, kad mes visi skirtingi. Kiekvienam reikia vis kitokių dalykų, kiekvienas vis kitaip suvokia savo misiją. — Jis patylėjo. — Todėl daugelis žmonių paprasčiausiai nesugeba pajusti gyvenimo pilnatvės. Jūs ne tokia. Labai lengva ginti pilį, kurios niekas nepuola. Nebijokite. O štai ir jūsų vairuotojas.

Kelionė namo buvo keista. Per anglų kalbos pamoką Flora pradėjo rašyti pjesę ir taip įniko į antrą paveikslą (jos herojė, našlaitė, netikėtai susitinka paslaptingą nepažįstamąjį, susisupusį į apsiaustą), kad nutarė atsisėsti ant užpakalinės sėdynės ir kažką pašėlusiai keverzojo sąsiuvinyje. Džonatanas sugebėjo jai įtikti rimtai pasakydamas: „Ak, antras paveikslas. Visi žino, kad būtent antras paveikslas baisiai sunkus“. Ji oriai linktelėjo. Nuo užpakalinės sėdynės stebėjo jo pakaušį ir svarstė, ar jis negalėtų būti nepažįstamojo prototipu, kai tas nusimes apsiaustą ir atskleis savo paslaptį.

Beveik visą laiką kalbėjo Džonatanas. Vairavo geriau už Danielių, su įgimtu laisvumu, taigi galėjo šnekėti. Kalbėjo energingai ir sklandžiai, daugiausia apie jausmų ugdymą, kaip tai svarbu, kaip jausmai išgelbsti ar pražudo vyrus ir moteris, išmoko atlaidumo vertinant kitus žmones. Jis papasakojo Anai, kad Stendalis pasakęs, jog, norėdamas suvokti, kas esi, turi pažvelgti į savo širdį. Pasakė, kad literatūra, be kitų dalykų, teigia, jog apėmus stipriems jausmams viskas atrodo kitaip, todėl aistra ir pavojinga, ir nuostabi.

Ana klausėsi. Atsilošė, stebėjo, kaip už priekinio stiklo pro šalį skrieja dangus, ir klausėsi. Nebuvo reikalo ką nors sakyti.

Džonatanas kalbėjo:

— Mes visi užgniaužiame jausmus per daug galvodami. Bijome savo jausmų, nes jie kaprizingi ir nepastovūs, mes dažnai bandome juos suvokti per knygas, jos atskleidžia, kad gyvenimą dažnai nulemia mūsų požiūris į dalykus, kurių galime ir kurių negalime pasirinkti.

Anai kelionė pasibaigė per greitai; staiga suvokė, kad pro šalį slenka miestelio veja. Pasakė:

— Jūs labai malonus. Išleiskite mus prie bažnyčios.

Automobilis sustojo. Džonatanas tarė:

— Matote, kaip svarbu išlikti gyvam. — Staiga stvėrė ant kelių padėtą Anos ranką ir pabučiavo.

Vėliau Flora paklausė:

— Kodėl jis taip padarė?

— Mat paspausti ranką, sėdint šalia automobilyje, nepatogu. (Puikiai sumanyta. Ir mikliai.)

— Vyrui, — aiškiai ištarė Flora, — to nedarytum...

— Bet aš ne vyras.

Flora įdėmiai pasižiūrėjo. Antrojo paveikslo pabaigoje paslaptingas jos pjesės nepažįstamasis irgi galėtų paimti mažutę šaltą herojės rankelę savo didele ranka, apmauta pirštine, ir pabučiuoti.

— Rado kam aiškinti, — purkštelėjo Flora.

Vudberou arkidiakono namuose Džonatanas abejingai dėbtelėjo į blyškų kiaulienos pašteto gabalą lėkštėje ir paklausė:

— Ar negali pasakyti, kodėl šiandien po pietų pas tave atėjo Ana?

— Nelabai.

— Gal pasakyti, kad nebemylinti vyro, ir paklausti, ką jai daryti?

— Jei žinai, ko atėjo, — tarė Danielius, padėdamas peilį ir šakutę, — kam klausi?

Vakare visi elgėsi perdėtai mandagiai. Lukui nė kiek neprailgo savaitė Vudberou, ir jis pavydžiai klausėsi Anos pasakojimo apie Eleanoros sūnų gyvenimą laukiniame Oksfordo rojuje. Flora aiškino, kad jos pjesė — tragedija, taigi pabaiga turėsianti būti baisi, o Piteris su Ana vengė žiūrėti vienas į kitą. Po vakarienės Piteris pažadėjo suplauti indus, tačiau suskambo telefonas ir jauna moteriškė iš Čerč Endo pranešė, kad šiandien po pietų miręs jos tėvas ir ji nebežinanti, kaip paguosti motiną, taigi jis padėjo šluostę, apsivilko striukę ir išėjo. Vietoj jo indus suplovė Lukas ir Ana; Lukas juto, kad Ana netroško grįžti namo, kaip ir jis, tačiau nenorėjo, jog taip būtų, todėl tylėjo. Ana papasakojo jam, kaip grįžusi rado namus tviskančius ir blizgančius, ir Lukas pasipiktino:

— Įkyrios senos karvės. Vis dėlto mano kambario jos neįveikė.

Abu nusijuokė. Tada jis pasakė, kad jau susitaupęs du šimtus aštuoniasdešimt svarų dėl Indijos, ji pritardama linktelėjo, kaip esą nuostabu, ir suskambo durų varpelis.

Atėjo Elina Dodsvel, atnešė krūvą gegužės mėnesio parapijos laikraštėlio numerių. Lukas žvilgtelėjo į juos. Elina dusdama sumurmėjo:

— Ar nepaduotum jų mamai? Mes pamanėme, galbūt... norėjau pasakyti, žinome, kad ji nori pati juos išnešioti, todėl galų gale nusprendėme... — Ji užsikirto.

— Gerai, — po valandėlės pasakė Lukas, — jei norite. — Jis paėmė laikraščius.

Elina žengė žingsnį atgal.

— Pasakyk jai... — Lukas laukė, — Pasakyk, kad buvau užėjusi. Ir kad nepykstu. — Ji apsisuko ir nusiskubino takeliu.

Lukas uždarė duris ir grįžo į virtuvę.

— Kas ten?

— Spėk.

— Kas juos atnešė?

— Elina... kaip ten... Iš namo su storomis varlėmis. Sakė, kad nepyksta.

Ana atsisėdo.

— Atrodo, jos iš tiesų mano, jog palikdamos laikraščius grąžina man teisę egzistuoti.

— Tai nenešiok jų.

— Teks, — pasakė Ana. Staiga Lukas išsigando, kad ji nepravirktų. — Teks. Pati iškasiau sau duobę.

Po trijų dienų, ankstyvą vakarą, Anai kišant sulankstytą laikraštį į žalvarinę senųjų pastoriaus namų pašto dėžutę, nušveistą iki blizgesio, durys atsidarė.

— Užeikite, — pakvietė Patrikas.

Ana papurtė galvą.

— Dėkui, negaliu...

— Tik valandėlę. Noriu pasikalbėti apie Luką.

— Luką? Ar jis ką nors?..

— Nesirūpinkite. Jis puikus, tikras lobis. Ne, norėjau papasakoti, ką sumanęs.

Ana atsargiai nusekė paskui jį į prieškambarį.

— Užeikite ir sėskitės. — Jis atidarė duris į kambarį, kur pirmiau buvo ją atsivedęs ir vaišinęs brendžiu. Minkšti kaip pagalvės krėslai viliote viliojo. Ji troško į kurį nors iš jų atsisėsti.

— Išgersite?

— Dėkui, ne.

— Tada tik nekenksmingo toniko. Kodėl elgiatės su manim, lyg būčiau Mėlynbarzdis?

Ana nenorėjo jo skatinti aiškindama, kad, vos pradėjusi su juo kalbėtis, tuoj pat pajunta pavojų, todėl perdėtai mandagiai atsakė:

— Aš elgiuosi su jumis kaip su bet kuriuo kitu parapijiečiu.

Jis krenkštelėjo. Įpylė toniko į vieną iš savo įmantriai išraižytų taurių, pridėjo ledo ir citrinos.

— Dėl Luko. — Jis padavė jai taurę.

— Aš klausau.

— Noriu jam padėti.

— Man atrodo, kad jūs jau...

— Ne. Norėčiau padaryti daugiau. Norėčiau truputį prisidėti prie šios baisios jų planuojamos kelionės, pasirūpinti, kad jie turėtų automobilį, kuris nesuges pakeliui, ir panašiai, o paskui, jei sutiksite, padėti jam vėliau, turiu omeny tokius dalykus kaip tinkama meno mokykla.

— Globėjas... — susiraukė Ana.

— Jei norite. Negi svarbu? Aš turtingas, bevaikis ir man patinka Lukas. Jokių negražių motyvų.

Ana atmetė nuo kaktos plaukus.

— Aš labai atsiprašau. Elgiausi bjauriai ir nemandagiai. Esu be galo dėkinga jums už norą padėti, ir Dievas mato, Lukui praverstų toks angelas sargas kaip jūs. Ar galiu apie tai užsiminti Piteriui? O paskui... o paskui galbūt dar pasikalbėtume?

— Ana, — tarė Patrikas, — aš nuoširdžiai noriu padėti Lukui. Tačiau prisipažįstu, jog padaryčiau viską pasaulyje, kad jūs dar pasikalbėtumėt su manimi.

Ji įsmeigė į jį akis. Jis gurkštelėjo gėrimo, kurio buvo įsipylęs, padėjo stiklinę ant padėklo, kur stovėjo visi buteliai. Tada nuėjo kilimu tuos kelis juos skyrusius žingsnius, paėmė iš jos taurę, pastatė ant grindų, tvirtai apkabino ją ir pabučiavo. Pabučiavo stipriai, kaip patyręs meilužis. Ana, daugiau kaip dvidešimt metų nebučiuota jokio vyro, išskyrus Piterį, ir maniusi, kad ją supa savotiškas sanitarinis kordonas, taip apstulbo, kad iš pradžių net nesipriešino. Stovėjo apkabinta, ir tiek. Paskui ją apėmė panika; ne iš pasipiktinimo ir įtūžio, kad ją išdrįso pabučiuoti, bet iš isteriškos baimės suvokus, kad jai patinka. Staigiai pakėlė rankas ir stipriai jį pastūmė.

— O dabar galite sakyti: „Kaip jūs drįstate!“ — pasakė Patrikas.

Ji atsitraukė nuo jo šaukdama:

— Bet aš nenoriu, kad mane suvedžiotų!

— Žinot, valandėlę galėjau prisiekti, kad norite, — atsiliepė jis.

Ji puolė prie durų. Jis pasivijo ir griebė už riešo.

— Neikit!

— Labiausiai mane siutina, — žaibuodama akimis atsisuko Ana, — jūsų nuomonė, jog esu lengvai prieinama, savotiška įkalinta nekaltybė, kuri bus jums dėkinga už išlaisvinimą. Jūs esate kvailas, pasipūtęs, bejausmis žmogus. — Ji ištraukė riešą. Skaudėjo. Suėmė jį kita ranka. — Esu nepatyrusi, — įtūžusi kalbėjo toliau, — tačiau tai nereiškia, kad man trūksta įžvalgumo ar įgimto proto. Aš ne kvailė, — ji atlapojo duris, perlėkė per prieškambarį ir dingo už lauko durų, trenkusi jomis taip, kad net namas sudrebėjo.

Patrikas lėtai nuėjo per prieškambarį jai įkandin. Iš virtuvės išlindo Ela, suspaudusi pirštinę, kurią apsimovusi kilnodavo puodus. Žvilgtelėjo į Patriką. Neištarė nė žodžio, bet buvo aišku — džiaugiasi, kad pagaliau jis patyrė Vaterlo. Nežiūrėdamas į ją, Patrikas pasakė:

— Dar ne pabaiga.

Dvyliktas skyrius

Šeštosios klasės berniukų tualete Lukas, draugiškai šlapindamasis greta Barnabio, pasakė jam, kad namie dedasi kažkokie nesuprantami dalykai. Barnabis, visada troškęs daugiau keistumo, negu galėjo pakęsti itin mėgstanti tvarką jo mamytė, paklausė, kaip tai atsitiko. Lukas pasipurtė ir, užsisegdamas džinsų užtrauktuką, atsakė:

— Slapčiom.

— Slapčiom? — pakartojo Barnabis. — Tau kažkas neduoda ramybės?

Ne, atsakęs Lukas, niekas, tačiau nuotaika namie nenusakoma, visi tyli baisiausiai trokšdami kažką pasakyti, mama apsimeta, kad nemato tėčio, tėtis — kad nemato mamos.

Barnabis valandėlę pamąstė ir akivaizdžiai liovėsi domėjęsis šia tema.

— Nori užrūkyti?

Vėliau, paskutiniu autobusu grįždamas į Loksfordą, Lukas nenorom vis pagalvodavo apie šį reikalą. Ne per daug dėl to stebėjosi, nes jo mintys šiuo metu sukosi tik apie nemalonumus namie ir seksą. Jį nuolat nei iš šio, nei iš to ištikdavo erekcija, jis nelabai gražiai užsigalvodavo apie mergaitę iš meno istorijos grupės ilgais šiurkščiais rudais plaukais ir pašaipiomis akimis, panašią į katę; ji buvo vardu Elison. Sklido gandai, kad ji nuo penkiolikos metų gulasi su pirmu pasitaikiusiu. Luko vaizduotė nuolat grįždavo prie to, ką jinai, anot gandų, žino, o jisai ne. Pagalvojus apie galią, kurią jai teikė toks žinojimas, jam darydavosi silpna iš susijaudinimo. Dėl tos pačios priežasties išvykti iš Vudberou, kur gyveno ir vakarais su Barnabiu bei būriu draugų gastroliuodavo Elison, buvo beveik nepakeliama. Prisiminęs dar ir nei šiokią, nei tokią nuotaiką namuose, Lukas kartais pamanydavo, kad nebeištvers.

Ir vis dėlto... Lukui nedavė ramybės mintis apie motiną. Iš Oksfordo ji grįžo paslaptinga, užsidariusi, tačiau jos paslaptis, be abejonės, nebuvo tokia jaudinanti kaip Elison paslaptis, tik liūdna, lyg kažkas būtų nutrūkę. Lukas nenorėjo apie tai kalbėti, nes, tiesą sakant, abejojo, ar galės padėti, jei paslaptis bus patikėtajam, tačiau pažvelgęs į motiną, nerimaudavo ir gailėdavosi jos. Sąžinė vydavo namo, o paskui bejėgiškumas ir nerimas vėl išvarydavo pas Patriką šienauti vejos pakraščių, valyti Patriko automobilio, grėbstyti Patriko žvyro ir pajusti Patriko gerovės ir pasitikėjimo balzamo.

Kai autobusas atvažiavo į Loksfordą, Lukas suvokė, kad kol kas negali rodytis namuose. Išlipo aname aikštės gale, ir jį iškart iš pasalų — iš už savo sodo tvoros — užpuolė senasis Bidlis.

— Greičiau, — pamojo Bidlis. Žiemą ir vasarą jis dėvėdavo kepurę ir nukabusį tvido švarką, nagai būdavo purvini, o seno kaimiečio akys — gyvos ir įžvalgios. — Kaip ten tasai? — lyg sąmokslininkas šaižiai sušnibždėjo Bidlis.

— Kas? — nesuprato Lukas.

Bidlis nutvėrė Lukui už rankovės. Parodė į senąją pastoriją.

— Tasai. O’Salivanas. Ar parsiveda moteryčių?

— Nė valandėlės be jų neapsieina.

Bidlis apsilaižė.

— Moterytės iš Londono?

Lukas linktelėjo.

— Pilvo šokėjos.

— Dievulėliau, — Bidlis aiktelėjęs paleido Luką. Ant švarko priekio nubrėžė dvi didžiules krūtis ir išsišiepė. — Per karą...

— Aš vėluoju, — įsiterpė Lukas, — dabar turiu jam dirbti. Reikia sunešti kauptukus.

— Kauptukus? — sukikeno Bidlis.

Lukas, nors jo ir neapleido mintys apie Elison, nepanoro sužinoti, ką Bidliui priminė kauptukai.

— Turiu eiti, — pasakė.

Bidlis linktelėjo. Žengė žingsnį atgal, akys staiga apsiniaukė. Pilvo šokėjos! 1942 metais Kaire jam siūlė mažą, ne vyresnę kaip dešimties metų mergytę. Jis dvidešimt metų to neprisiminė; troško, kad ir dabar nebūtų prisiminęs. Žvairai pažiūrėjo į Luką.

— Tu pasisaugok. — Jo balsas virptelėjo. — Pasisaugok to O’Salivano. Piniguočiais negalima pasikliauti.

Lukas greit nužingsniavo veja vildamasis, kad jo ryžtingas veidas bet kam atims norą jį kalbinti. Iš tiesų ateiti šį vakarą Patrikas neprašė, tačiau visuomet būdavo ką veikti ir Lukas nutarė, kad tai nesvarbu. Kaip paprastai, jis pasuko prie virtuvės durų ir pabeldė. Niekas nepasirodė. Jis atsargiai atidarė duris. Virtuvė buvo tuščia, tvarkinga ir vos vos kvepėjo kepiniais. Ant lentynų virš stalo po mėlynai baltais rankšluosčiais buvo eilėmis išdėlioti Elos kepaliukai — ji įgudo puikiai kepti duoną, buvo dažnai prašoma vietinių moterų parodyti savo gebėjimus ir su širdį glostančia panieka tai darė. Lukas nurijo seilę.

Jis perėjo virtuvę ir pasibeldė į Elos svetainės duris. Jokio atsakymo. Jis atidarė duris. Kaip ir virtuvė, kambarys buvo tuščias ir tvarkingas. Lukas grįžo į virtuvę, iš jos išėjo į prieškambarį ir įsiklausė. Buvo labai tylu, tačiau kas nors turėjo būti namie, nes užpakalines duris rado atrakintas. Tyliai pabeldė į Patriko kabineto duris.

Valandėlę buvo tylu, paskui Patrikas atsainiai pašaukė:

— Prašom!

Lukas įkišo galvą. Patrikas sėdėjo prie savo didžiulio stalo ir rašė. Tai ir buvo keisčiausia. Patrikas niekad nerašydavo, jis tik pasirašinėdavo. Tačiau dabar rašė kažką panašaus į laišką labai tvarkingomis juodomis raidelėmis standžiame baltame popieriuje, specialiai užsakytame senajai pastorijai. Krūptelėjo išvydęs Luką, lyg šis būtų jį pažadinęs.

— Lukai!

— Atleiskite, — išlemeno Lukas, — pamaniau... norėjau paklausti, gal reikia ką nors padaryti?

— Šiandien trečiadienis.

— Žinau. Tik pamaniau...

— Ne, — tarė Patrikas, — ne. Nieko. Rytoj, kaip paprastai. — Jis žvilgtelėjo į pusiau prirašytą rašomojo popieriaus lakštą, į parkerį laikančią ranką, kuri, regis nenustygo trokšdama grįžti prie pertraukto darbo.

— Atleiskite, — suvebleno Lukas. Jis pasitraukė ir uždarė duris. Patrikas net nenusišypsojo. Beliko eiti namo.

Namuose buvo tik tėvas. Flora išėjo pas Maksvelus gerti arbatos, mėgo tai, nes juto suteikianti žavesio ir spalvų jų tvarkingam gyvenimui, o Ana, anot Piterio, išėjo pas skautes.

— Bet ji neužsiima skautėmis.

— Triša Pardou serga. Mama pažadėjo ją pavaduoti.

Staiga Lukas pasijuto vaikiškai nelaimingas. Jis norėjo, kad čia būtų Ana, lygiai kaip norėjo, kad Patrikas jį su džiaugsmu pasveikintų.

— Aš alkanas, — tarė jis. — Mirštu iš bado...

Piteris žvilgtelėjo į jį.

— Žinai, kur padėta duona.

Lukas paniuro. Piteris pajuto (dabar dažnai jausdavo), kad yra per daug pavargęs vaikams, kad vidinė tuštuma ir būtinybė atrodyti pasitikinčiam jį taip nukamavo, jog niekam nebeturi jėgų. Jis niekad tiksliai nežinodavo, ką sakyti Lukui, manė, kad bendrauti su Luku — Anos darbas. Lukas jam įkyrėjo, įkyrėjo jo amžius, jo nesubrendimas, jo užsispyrimas pramaišiui su abejingumu. Laimei, Flora ir atviresnė, ir vaikiškesnė.

— Pasidaryk sviestainių, — tarė Piteris. Stengėsi, kad balsas skambėtų draugiškai.

Lukas atsiduso. Su trenksmu paleido iš rankų krepšį. Staiga pajuto kvailą norą pratrūkti, trenkti kumščiu — į sieną, uždarytas svetainės duris, tėvo veidą. Bambėdamas nusisuko ir nukėblino į virtuvę, ten pasidarė gremėzdišką sumuštinį, nė nemanydamas padėti į vietą duonos ir palikdamas įsmeigtą į sviestą peilį. Paskui užlipo į viršų, užsidarė miegamajame ir paleido muziką taip garsiai, kad apačioje, Piterio kabinete, ant stalo ėmė šokinėti daiktai ir drebėti baldai. Piteris, rašęs vyskupijos žurnalui straipsnį „Dešimtojo dešimtmečio bažnyčia“, užsidengė rankomis veidą ir paskendo neviltyje.

Po dviejų dienų Ana savo bote rado standų baltą voką. Ant jo, ilgo ir glotnaus, juodu rašalu buvo užrašyta: „Anai“. Ji ėjo į sodą nukabinti skalbinių ir ten nusinešusi laišką atplėšė, slėpdamasi už kelių paklodžių, dviejų rankšluosčių ir kamžos.

Laiške buvo rašoma: „Ana, turiu rašyti, nes tu neleisi man kalbėti. Nusprendei, kad aš be principų, kad pasidariau pramogą, kad vaidinu suvedžiotoją. Tu labai klysti. Aš nuoširdus“. „Nuoširdus“ buvo pabraukta.

Anai išdžiūvo burna. Ji laiko rankoje meilės laišką. Meilės laišką. Nepaprastas daiktas. Keistas jai pasirodė jau bučinys, nors, sąžiningai prisipažino Ana, vargu ar netikėtas, — tačiau su laišku susidoroti bus dar sunkiau, nes jis pavertė galbūt vienintelę beprotišką akimirką beprotiška situacija.

„Kaltini mane, — rašė Patrikas, — kam noriu tave išlaisvinti. Žinoma, noriu. Žinoma, nes ne tik žaviuosi tavimi, bet ir myliu tave. (Myli mane, pamanė Ana, myli mane; gerasis Dieve, kas dedasi?) Noriu išvaduoti tave nuo gyvenimo, kuriame niekas tavęs nevertina ir tu negali atsiskleisti. Jei nebūtum taip kategoriškai nusprendusi, kad aš niekšas, suprastum, jog mano ketinimai galantiški, o ne globėjiški. Noriu dovanoti tau rūbų, knygų, parodyti pasaulį. Noriu, kad gyventum ne tik patogiai, bet ir prabangiai. Noriu tau duoti pinigų. Noriu supažindinti su žmonėmis, kurie tave įvertintų, — ne kaip mano nuosavybę, bet dėl to, kad negaliu žiūrėti, kaip čia eini perniek. Eini perniek ne tik kaip asmenybė, bet ir kaip moteris“.

Laiškas buvo pasirašytas paprastai — „Patrikas“. Ana sulankstė voką ir įsikišo į kišenę. Nukrito keletas lietų pranašaujančių lašų. Ana skubiai puolė plėšti skalbinių nuo virvės, džiaugdamasi, kad gali kažko imtis ir užgniaužti kylančią isteriją. Sukandusi spaustukus dantimis, ji lankstė paklodę ir galvojo, jog štai beveik nepažįstamas vyriškis paprašė mane palikti Piterį ir eiti su juo, kad galėtų apipilti mane blizgučiais ir draugais. Beprotiška. Ne tik beprotiška, bet kvaila ir juokinga, gyvenime taip nebūna. Kvaila pasakaitė. O gal itin nemalonus pokštas. Ji palietė kišenę. Prisiminė Patriko krėslus, kilimus, grafinus, plaukus, rūbus, balsą, jos virtuvėje ištarusį: „Ką veikia tokia moteris kaip jūs tokioje vietoje kaip ši?“ Jei tai pagunda, pamanė Ana, atsainiai spausdama prie savęs Piterio kamžą, ji subtili kaip raudonas skuduras jaučiui. Ir vis dėlto negalima paneigti, kad ji suskambo švelnia sirenų giesme. Iškeisti tai, ką ji turi, į tai, ką gali turėti! Paraudo iš gėdos. „Niekada nesuklysk, — griežtai barė save, pakėlusi pintinę su skalbiniais, — vertindama tai, ko neturi. Tokios mintys išdžiovina sielą. Bet ak...“

Virtuvėje Lukas sėdėjo ant kėdės nuožulnia atkalte ir telefonu kalbėjosi su Barnabiu. Anai įėjus, jis pritildė balsą. Laukė, kada ji pasakys: „Ilgai nešnekėk, parapija apmoka tik pusę sąskaitų už telefoną“, jį jau vemti vertė nuo šių žodžių, — tačiau ji nutylėjo. Atrodė, lyg apskritai jo nepastebėtų, tik kaip sapnuodama padėjo ant stalo pintinę su skalbiniais ir nuėjo išjungti arbatinuko, prieš pildama į jį vandenį. Lukas stebėjo ją. Buvo užsimovusi Loros dovanotą indišką šiurkščios rausvai rudos medvilnės sijoną didelėm kišenėm, jo apačia buvo išsiuvinėta tamsesniu rausvai rudu siūlu ir veidrodėlių mėnuliukais. Iš vienos kišenės kyšojo kažkoks baltas stačiakampis. Ana atsisuko nuo kriauklės. Lukas pamatė, kad tai vokas. Nesuprasdamas kodėl, Lukas staiga pasijuto bjauriai: pasidarė bloga, išmušė prakaitas. „Taip, — pasakė Barnabiui, stipriai spausdamas ragelį, — taip“.

Ela keletą naktų negalėjo užmigti. Kadangi didžiavosi savo praktiškumu, jau vien tai baisiai erzino (lovoje, mergaite, atsiduri tam, kad miegotum), tačiau nerimas dar labiau viską pagadino. Patrikas per ilga pripratino ją prie, anot jo, „šelmysčių“, tačiau dabar buvo visiškai kas kita. Ela buvo gabi mokinė. Iš pirmo žvilgsnio gyvenimas provincijoje gal jai ir nepatiko, tačiau kadangi pasirodė, jog tai jos ateitis, nusprendė su juo taikstytis. Ji pakankamai greitai suprato, kad dalykėliai, kurių Fuleme ar Noting Hil Geite niekas nepastebėtų, tokioje vietovėje kaip Loksfordas tiesiog rėžia akį. Elos nuomone, veikiau per kelias dienas negu per kelias savaites visi penki miesteliai žinos, kad Patrikas O’Salivanas atakuoja pastoriaus žmoną.

Ela susirado draugių. Selija Huper, Šeila Vinson ir Elina Dodsvel patraukė ją tokiu pat praktiškumu, koks teikė malonumą ir jai. Kaip ir ji, jos nesmarkiai, bet atkakliai piktinosi aukštuomene, kuriai atstovavo Meihju, Ričardsonai ir ponia Dansteibl — Patrikas išvengė šio visuomenės nepalankumo, mat buvo viengungis, prieinamas, turtą aiškiai susikrovė pats, visai neseniai. Šių keturių moterų pokalbiai balansuodavo ties liežuvavimo riba. Jos buvo tarpusavyje labai atviros, tačiau Ela juto, kad paskutinį Patriko nuotykį geriau nutylėti. Tačiau tai slėpti nuo naujųjų draugių buvo sunku.

Ela nerimavo ne tik dėl to, kad Patrikas gedi sukelti skandalą, bet ir dėl to, kad Ana Bauveri, regis, linkusi jam padėti. Ela visiškai pritarė naujųjų draugių požiūriui, kad Ana nepadaro savo darbo ir labai jau savarankiška, lyg būtų pranašesnė už kitus. Visos sutiko, kad provincijos parapijos labai skiriasi nuo miesto ir dauguma dvasininkų žmonų manytų, jog gyventi tokiame draugiškame miestuke kaip Loksfordas — vienas malonumas. Ela manė, kad Ana įsidarbino „Praisvele“, norėdama atkreipti dėmesį. Kaip tik dėl Anos polinkio į savireklamą Ela ir bijojo, kad šiai gali būti didžiai prie širdies romanas su Patriku, nes tada ji atsidurtų visų dėmesio centre. Tokį polinkį išdavė net siaubingas purpurinis apsiaustas.

Nereikia užmiršti ir Luko. Elai, nemėgstančiai berniukų, Lukas patiko. Ana turėjo įvairių trūkumų, tačiau Luką išauklėjo kaip pridera. Jis gražiai elgėsi, daug dirbo ir akivaizdu, kad labai myli motiną. Ela rodė savo palankumą elgdamasi su juo kaip su Patriku ir jį vaišindama. Jis nuolatos valgydavo. Ela kone su pasigardžiavimu stebėdavo, kaip jos puikieji kepalėliai, vaisių tortai ir sklindžiai dingsta Luko burnoje, kaip anglys krosnyje. Pajuto, kad iš tiesų labai jaudinasi dėl Luko Bauverio, kai galvoja apie Patriką ir Aną Bauveri.

Užvedusi apie tai kalbą su Patriku, nieko nepeš. Jis ir neklausdamas žino jos nuomonę — kad elgiąsis kvailai ir negražiai. Pats mano, jog šį kartą nuoširdžiai įsimylėjo ir, kaip įpratęs, ketina paimti viršų. Ela niekuo negali jo pagąsdinti. Jei pasakys jam, kad išeina, jis viso labo paskambins į agentūrą ir paprašys surasti laikiną ūkvedę. Kartą per pusryčius, dėdama prieš Patriką rūkytą žuvį, ji pasakė: „Jei tau neužtenka proto pagalvoti apie save, pagalvok bent jau apie tą vargšą berniūkštį“, o Patrikas geraširdiškai pagrūmojo: „Nekišk nosies, kur nereikia, brangioji“.

Elai neliko nieko kito, tik toliau dirbti savo darbą. Paaiškėjo, kad praktiškumu galios neįveiksi.

Lukas degte degė nebyliu pykčiu. Jam nedavė ramybės įtarimas, tačiau negalėjo prisiversti ir iškrėsti motinos stalčių, kad susirastų tą voką ir patvirtintų įtarimus. Užuot tai padaręs, raukėsi ir paikiojo. Parvažiavo paskutiniu autobusu, nebeužsuko į senąją pastoriją ir pareiškė kelioms paroms apsistosiąs Vudberou pas Barnabį. Neatrodė, kad tėvai būtų buvę nepatenkinti. Flora pasakė: „O, puiku“. Vieną vakarą Vudberou jis pasigėrė, pradėjo prie visų kabinėtis, paskui apsiverkė, ir Elison jį parsivedė namo. Gyveno su išsiskyrusiu tėvu, komivojažieriumi, jis dažnai išvažiuodavo. Ji aiškiai pasakė leisianti Lukui ją išdulkinti, tačiau tik tada, jei jis darys tai, kas malonu jai. Jam nė į galvą nebuvo atėję, kad seksas — dviejų asmenų sandoris. Tai jam nelabai patiko. Vienos jos kūno dalys buvo muilo skonio, kitos sūrios ar dvokė žuvimi. Per šią procedūrą jam kelis kartus išsiveržė sėkla, o kai jinai galų gale jį prisileido, viskas baigėsi, galima sakyti, nė neprasidėjus. Po to jis miegojo kaip užmuštas ir pabudo jausdamasis kaip reta bjauriai. Prieš pamokas jiedu išplempė ne vieną puodelį tirpios kavos, ir Elison pasakė, jog dabar, gavęs, ko norėjo, gal jis teiksis palikti ją ramybėje, nes jai, šiaip ar taip, per jaunas.

Visą dieną jis buvo visiškai apkiautęs ir jautė šleikštulį. Barnabis, be abejo, žinojo, kur Lukas praleido naktį, ir elgėsi itin taktiškai, nekibo priėjo. Po pietų pertraukos Lukas veikiau instinktyviai negu sąmoningai pabėgo iš anglų literatūros pamokos („Hamletas“ — santykinė veiklumo ir neveiklumo reikšmė pjesėje) ir ankstyvuoju popietiniu autobusu grįžo į Loksfordą. Kartais, atidirbusi „Praisvele“ rytinę pamainą, Ana irgi važiuodavo tuo autobusu. Lukas vogčiom apsidairė. Jos nebuvo; nebuvo nė vieno pažįstamo.

Jis kiūksojo sėdynėje ir spoksojo pro langą į gamtovaizdį. Žinojo kiekvieną medį ir gyvatvorę, kiekvieną namą ir daržinę. Viskas, į ką pirmiau jam buvo malonu žiūrėti, — palinkęs ir nudžiūvęs vienišas medis negiliame slėnyje, bažnyčios bokštas, iškilęs viršum bukų giraitės šlaite, nuošalus takelis, panašus į triušio urvą, staiga besileidžiantis žemyn atokiau nuo magistralės, — šiandien atrodė kaip iš pilko kartono. Po valandėlės akis ėmė peršėti, jos pervargo nuo žiūrėjimo, ir jis užsimerkė. Buvo truputėlį šleikštu, tačiau vis šioks toks paįvairinimas. Atmerkė akis, tik kai autobusas sustojo Loksfordo aikštėje.

Lėtai ir tvirtai per veją nudrožė į senuosius pastoriaus namus. Šį kartą virtuvėje buvo Ela, skaičiavo namų ūkio išlaidas, ant stalo išsidėliojusi sąskaitas mažomis krūvelėmis.

— Lukai!

Jis uždarė duris ir atsirėmė į jas.

— Turėtum būti mokykloje...

— Atėjau pasimatyti su Patriku.

Ela pakilo.

— Mes pamanėm, kad tu metei darbą. Aš pasakiau Patrikui, kad kartoji, kas išeita, juk po mėnesio egzaminai...

— Atleisk, — tarė Lukas. Numetė savo krepšį.

Ela priėjo arčiau.

— Atrodai baisiai.

— Taip ir jaučiuosi.

— Lukai, — paklausė Ela, — kur tu buvai? Ką veikei?

Viena ranka Lukas parodė gėręs.

— Naktį praleidau Vudberou.

— Ir atėjai čia apsitvarkyti prieš pasirodydamas motinai. — Iš Elos balso atrodė, kad ji patenkinta.

Lukas žvilgtelėjo į ją.

— Aš atėjau pasimatyti su Patriku.

Elos veidas persimainė.

— Nemanau, kad tai išmintinga. Iš tiesų nemanau. Papjaustysiu tau sviestainių, mes paplepėsim...

— Ne! — suriko Lukas. — Aš privalau jį pamatyti. Prašau.

— Bet ką tuo laimėsi? Pagalvok...

— Baigsis šita istorija, — išpyškino Lukas, — štai ką.

Jie įbedė akis vienas į kitą. Pagaliau Ela neryžtingai pasakė:

— Jis savo kabinete. Kaip paprastai.

Patrikas nusijuokė. Jis apėjo stalą ir pabandė apkabinti Luką per pečius. Lukas atsitraukė.

— Liaukis, — ramiai pasakė Patrikas, — nevaidink melodramos.

Lukas drebėjo.

— Nemeluokit, nemeluokit, aš žinau...

Patrikas vėl nusijuokė.

— Drauguži mielas, nieko tu nežinai. Iš kur gali žinoti? Tau tik septyniolika. — Jis susikišo rankas į kišenes. — Man tai patinka. Iš tiesų. Patinka, kad tu ištikimas motinai ir ją gini. Tu geras vaikinas. Nekaltinu tavęs, kad atėjai, tai daro tau garbę. Tačiau patikėk manimi, pats nesupranti, ko atėjai.

— Jūs mulkinate mano motiną! — suriko Lukas.

Patrikas nustojo juoktis. Surimtėjęs tarė:

— O ne, negalėčiau taip elgtis su niekuo, kas man toks brangus kaip tavo motina.

Lukas metėsi ant jo. Patrikas ramiai jį pastvėrė ir prispaudė prie knygų spintos.

— Nebūk toks kvailas.

— Tu šūdžius, — vapėjo Lukas, — šūdžius, šūdžius, — bet skruostais jau riedėjo ašaros ir jis ėmė taip kūkčioti, kad nebegalėjo nieko pasakyti. Patrikas išstūmė jį už durų. Ela laukė prieškambaryje. Ji nusivedė Luką į virtuvę.

Izobelei Tompson popietė buvo sunki. Jos automobilis sugedo pakeliui į savaitinį susitikimą su areštuotomis merginomis kalėjime už kokių dešimties mylių nuo Vudberou, todėl ji daugiau kaip valandą pavėlavo ir merginos, sunkiai sukalbamos ir šiurkščios net geriausiais laikais, elgėsi nepakenčiamai. Ji pasijuto nusenusi ir niekam nereikalinga, nebeturinti jėgų net nepaisyti bjaurių žodžių, kuriais jos tyčia ją iškoneveikė, tuo labiau jų užjausti. Tą popietę negalėjo būti nė kalbos apie meilę, nebent apie pakantumą. Izobelė kentėjo iki pusės penkių, tada lėtai parsigavo besiskundžiančiu automobiliu į Vudberou. Garaže jai pasakė, kad pasistengsią surasti padėvėtą variklį už kokius penkis šimtus svarų ir automobilis veikiausiai pratempsiąs dar keletą metų. Penkis šimtus! Tokiam neįdomiam reikalui. Trejus metus Izobelė žadėjo sau kelionę į Indiją, pasivaikščiojimą pėsčiomis Himalajų papėdėje, kol tam dar ne per sena. Kelionei buvo sutaupiusi septynis šimtus svarų. Izobelė sukando dantis ir įsitempusi vairavo toliau.

Namie pranešimų gaviklis buvo užverstas niurzgiais tekstais. Visų nuomone, netekėjusios diakonės, pamanė Izobelė, neturi asmeninio gyvenimo, kuris būtų vertas dėmesio, todėl yra be galo dėkingos už bjaurias kitų žmonių istorijas. Ji susirašė pranešimus į užrašų knygelę ir nuėjo į virtuvę. Jei už kiekvieną vandens užvirinimą arbatinuke — namie ar svetur — jai mokėtų po svarą, po šešių mėnesių ji turėtų pakankamai pinigų nuvykti į Indiją ir nupirkti naują variklį.

Ji užsiplikė arbatos. Labai norėjo sausainio, tačiau jos svoris nepaliaujamai augo — pastovus vidutinio amžiaus svoris, kurio nenumesi, todėl stengėsi atsisakyti visų saldžių raminamų dalykų, kuriuos tik ir valgytų, jei vadovautųsi skoniu. Motina neapkentė cukraus ir niekino Izobelę, kam ši renkasi saldų, o ne sausą cheresą, pienišką, o ne juodąjį šokoladą, saldžią bandelę, o ne sviestainį su sūriu. Afrikoje Izobelė negalvodavo apie cukrų; sąžiningai prisipažino, kad Anglijoje galvoja beveik tik apie jį.

Ji nusiavė ir atsisėdo pasiėmusi puodelį su lėkštute. Pažvelgė į kojas, apmautas kojinėmis. Naudingos, ir tiek. Kai buvo jauna, labai didžiavosi aukštomis keltimis, tačiau iš jų beveik nieko neliko dar Afrikoje, kai teko bastytis apsiavus sandalais. Ak, pamanė ir užsimerkė, kiek daug aš palikau Afrikoje!

Suskambo durų skambutis. Izobelė pajuto, kad su malonumu pakartotų vieną kitą žodelį iš tų, kuriais šiandien po pietų švaistėsi mergelės areštinėje. Padėjo puodelį, susirado batus ir nerangiai nušlepsėjo į mažutį prieškambarį. Duryse buvo įsitaisiusi „akutę“. Prikišo prie jos akį ir staiga pritrūko oro. Atlapojo duris, o ten stovi Lukas Bauveris, nebepanašus į žmogų.

Paguldžiusi jį („Nieko su tavim neaptarinėsiu, mielasis, kol šiek tiek nenumigsi“), Izobelė paskambino Anai.

— Jam nieko baisaus neatsitiko. Išsimaudė ir užmigo. Bijau, kad vakar vakare prisigėrė su Barnabiu, o šiandien popiet pabėgo iš pamokų. Rytą bus sveikas kaip ridikas.

— Ak Izobele, — tarė Ana, — labai tau dėkui. Ir labai apgailestauju, kad jis nusibeldė kaip tik pas tave...

— Kur kas mieliau tuščiame kambaryje apnakvindinau Luką negu daugumą ten atsiduriančių žmogelių.

— Jam, vargšeliui, kažkas užėjo. Man atrodo, kad šiuo metu namų atmosfera jam nelabai tinkama. — Ji prikando liežuvį, nes kad kiek būtų pasakiusi: „Kaip ir mums visiems“.

— Aš niekur nedingau, — pasakė Izobelė. — Juk žinai.

— Žinau. Duok, Dieve, tau sveikatos. Kad priglaudei Luką. Jis tau prisipažino?

— Kad gėrė, — ryžtingai nukirto Izobelė.

Ji padėjo telefoną ir užlipo į viršų. Lukas gulėjo ant šono, tamsiaplaukė galva skendėjo pagalvėje. Izobelė pasilenkė surinkti drabužių, kuriuos buvo išdrabstęs ant grindų.

Sumetusi juos į savo dviejų galonų skalbimo mašiną, pamanė, kad reikia skambinti arkidiakonui.

— Manau, kad nesąmonė, — pasakė Izobelė Danieliui. — Ne parapijietė pametė galvą dėl pastoriaus, o parapijietis — dėl pastoriaus žmonos. Tačiau berniukas labai prislėgtas ir šneka, kad su tėvais pasikalbėti negali.

Laisvąja ranka Danielius kažką keverzojo. Kita laikė ragelį.

— Pažįsti tą vyriškį?

— Tik iš matymo. Jis čia neseniai. Atsikraustė iš Londono. Be abejo, Ana labai patraukli.

— Ar ji neužkirto tam kelio? Protingai moteriai tai padaryti nesunku.

Izobelė dvejojo.

— Dieve mano, — tarė Danielius.

Izobelė skubiai prašneko:

— Pastaruoju metu Loksforde susiklostė baisiai sunki padėtis... — Norėjo pasakyti: „Po to, kai jūs gavote tą darbą“, tačiau pasitenkino pridūrusi, kad dešimt metų praleidus vienoje parapijoje, taip dažnai atsitinka. O vaikai beveik užaugę...

— Aš jus kuo puikiausiai suprantu, — pasakė Danielius. — Neseniai kalbėjausi su Ana ir kai ką žinau apie jos padėtį. Jei vėl kalbėsiuos, — svarstė, — atskleisiu jai paslaptį, kurios jos vyras nežino, o jis, man regis, dabar dar vienišesnis už ją. Sutinkat?

— Jis labai sunkiai sukalbamas žmogus, — tarė Izobelė. — Be to, žino, kad toks yra, ir nuo to tik dar blogiau.

Danielius ryžosi:

— Einu ir pasikalbėsiu su abiem kartu. Juk tai abiejų problema.

— Paskalų nesiklausau, — atšovė Piteris, — ir niekad nesiklausiau. Miestelyje tai per didelė prabanga.

— Bet jei jūsų sūnus kankinasi...

— Lukas laiko egzaminus ir sulaukė tokio amžiaus, kai viskas sudėtinga. Jis pervargęs.

— Vis dėlto, — kantriai aiškino Danielius, — norėčiau atvažiuoti į Loksfordą ir pasikalbėti su jumis ir Ana.

— Dėkui, ne, — atrėžė Piteris. Iš balso atrodė, kad jis laiko telefono ragelį atstu nuo burnos. — Vertinu jūsų rūpestį, tačiau rūpintis nėra ko. Laikini pliauškalai. Bijau, kad Luką iš vėžių išmušė draugai ir jis per jautriai sureagavo. Izobelė Tompson pažįstąjį nuo to laiko, kai mes čia atsikėlėm, taigi nieko nuostabaus, kad jis nuėjo pas ją. Galbūt ji... galbūt ji per daug paiso Luko kalbų.

— Piteri, ar negalėčiau pasiūlyti susitikti, nors trumpam...

Stojo tyla. Paskui Piteris pasakė:

— Gal kai nebūsiu toks užsiėmęs. Po kelių mėnesių. Ačiū, kad paskambinote. Sudiev.

Danielius padėjo ragelį ir atsiduso. Pro kabineto langą pažvelgė į baltus debesėlius, skriejančius vėsiu gegužės dangumi.

— į tavo rankas, Viešpatie, — garsiai pasakė Danielius.

Tryliktas skyrius

Loros Marčent reklaminis filmukas sulaukė nemažo pasisekimo. Nors ir nepatekęs į šalies ekranus, jį sukūrusios kompanijos kontorose buvo dažnai aptarinėjamas. Visi nujautė, kad Lora — tikras radinys. Jai imta mokėti išankstinį honorarą, kad neparsisamdytų konkurentams, kol bus įvertintas pirmosios reklamos poveikis.

Ji pasijuto ramesnė dėl ateities, tačiau buvo nuobodu. Aktorystės paguoda ir malonumas jai, kaip senam skalikui, užuodusiam grobį, vėl pažadino norą vaidinti. Laukdama, kol paaiškės, ar ji ir airiškas porteris ko nors verti, Čizvike dalyvavo konkurse dėl nedidelio vaidmens naujoje pjesėje ir gavo jį. Turėjo vaidinti pajūrio viešbučio šeimininkę, ir nors teksto buvo nedaug, scenoje reikėjo ištisai maišytis, ir ji ketino išspausti iš to viską, kas įmanoma. Manė, kad tokios energingos ir įspūdingų formų asmenybės publika tiesiog nepajėgs nepastebėti.

Ji dievino repeticijas. Mėgo iš anksto apgalvotą kelionę į jas, paskalas ir kavos pertraukėles, atgimusį ryšį su teatru ir teatralais. Tapo trupės numylėtine, paguodos ir užuojautos šaltiniu. Mintis parduoti šventąją Agotą išgaravo jai iš galvos, nes dabar ne tik galėjo kas savaitę atidėti kiek pinigų Lukui ir Florai, bet ir neabejojo, kad už sugrįžusią sėkmę turi būti dėkinga jai. Šitiek metų pasikliovusi šventąja, elgusis su ja kaip su tikra drauge, susilaukė atpildo. Dažytame gipsiniame šventosios Agotos veide, kad ir subjaurotame sunkaus gyvenimo randų ir apdaužytame, Lora neabejojo dabar matanti šiokį tokį pagyvėjimą.

Čizviko pjese nesižavėjo nei kritikai, nei žiūrovai; vienintelis asmuo, susilaukęs prideramo dėmesio, buvo Lora. Pjesė išsilaikė privalomas tris savaites ir daugiau nebuvo vaidinama; niekas net neužsiminė apie pjesės perkėlimą į Vest Endą. Lora grįžo pas šventąją Agotą, pasiryžusi kuo greičiau vėl gauti kokį vaidmenį. Be žodžių, bet veiksmingai šventoji Agota užsiminė, kad, prieš pradedant iš naujo kankinti agentą, reikėtų truputį pasidomėti namų reikalais. „Loksfordas“ sklido iš šventosios Agotos taip galingai, lyg būtų jį ištarusi.

— Mano brangioji, — pareiškė Lora, — esi visiškai teisi.

Šventoji Agota užsiminė, kad dėl toji ir esanti šventoji.

Lora paskambino į Loksfordą. Atsiliepė Piteris. Balsas buvo mandagus ir kiek oficialus. Jis pasakė: Anos nėra — tokiu balsu, kad būtų aišku, jog jos niekada nebūna, — o Flora su Luku mokykloje. Lora pasisiūlė atvykti savaitgalį. Piteris sutiko, kad būtų puiku ir kad vakare jis paprašysiąs Aną patvirtinti susitarimą.

— Mielasis, — tarė Lora, — man nepatinka, kaip tu kalbi. Kas atsitiko?

Piteris atsakė smarkiai peršalęs, padėkojo už skambutį ir padėjo ragelį. Lora susuko Kitės numerį Vindzore. Kitės šeimininkė vasaros mėnesiais atidarė arbatinę, ir Kitei dabar reikėdavo kepti pyragėlius, lydėti žmones prie staliukų, be to, pardavinėti parduotuvėje suvenyrus ir išvesti pasivaikščioti pekinuką, kinis be paliovos seniokiškai tuštindavosi mažutėmis spirelėmis. Jai irgi pakėlė atlyginimą, ir ji nusipirko bilietą savaitės atostogoms Džersyje spalio mėnesį, pirmosioms atostogoms per daugelį metų. Ji važiuos su šeimininke, tose vietose žinančia puikų viešbutį, — ten visi duonos gaminiai kepami jų pačių...

— Ar turi kokių žinių iš namų, Kitikite?

— Ir...

— Susikaupk, mieloji. Gyvenimas — ne vien tik riebūs pyragai. Ar turi kokių žinių iš Loksfordo?

— Skambinu kas savaitę, brangioji. Vien persimesti žodžiu kitu. Flora dievina savo mokyklą...

— Kitę, — tarė Lora, — ką tik kalbėjausi su Piteriu, ir jo balsas buvo baisiausiai prislėgtas.

— Jis niekad nemokėdavo atsitiesti po smūgių, net kai buvo mažas. Atsimenu...

— Ne, — nukirto Lora, — jokių atsiminimų. Ar kalbėjai su Ana?

Kitė manė, kad Ana pervargusi. Be abejo, darbas parduotuvėje alinantis, ji tikrai žino, ir Anos reikalavimai visada buvo dideli, o jos vis mažesni ir mažesni, kol prieš pat įsidarbindama suvokė, kad nebevalo vonios, nes vis tiek niekas nemato, o jai pačiai nesvarbu...

— Man neramu, — pabrėžė Lora.

— Tikrai, brangioji?

— Man nepatinka tokios nuotaikos. Šį savaitgalį važiuoju tenai.

— Tu tokia ryžtinga, — pagyrė Kitė. — Aš iš tiesų žaviuosi. Aptikau, kad jei apibarstau pyragėlių viršų miltais, prieš kišdama juos į orkaitę, iškepę būna lengvučiai kaip pūkas.

Lora liūdnai padėjo ragelį. Lengvi kaip pūkas. Lengvi kaip Kitės širdis. Pyragėliai! Lora surinko valstybinės tarpmiestinės autobusų kompanijos numerį ir savo malonumui klaikiu vokišku akcentu paklausė, kokiomis valandomis penktadienio vakarais važiuoja autobusai į Vudberou.

Vudberou arkidiakono namų sode ant suolo saulės atokaitoje sėdėjo Ana ir Džonatanas Bairnas. Suolas buvo medinis, su išdrožtu atloše užrašu: „Pats mūsų Viešpats yra mėnulis ir saulė“. Džonatanas pasakė, kad tai citata iš Tenisono. Virš suolo sviro baltų alyvų šakos, o priekyje iki melsvių masyvo žemiau tvoros sienos driekėsi tvarkingas vejos stačiakampis. Ana manė, kad sodas labai nykus, tačiau taip patiko jame sėdėti su Džonatanu Bairnu, nušviestai vėlyvos gegužės saulės.

Pamainai baigiantis, jis įėjo į „Praisvelą“ ir atkalbėjo ją nuo darbų, kurių ji ketino imtis. Ji automatiškai paklausė: „Kodėl?“, o jis pasakė: „Noriu tave matyti“. Šiuo metu Ana buvo taip apkvaitusi, kad tokia priežastis jai pasirodė visiškai tinkama nusileisti. Danielius visai dienai išvyko į Londoną, panelė Lemb leido laisvą savaitinę popietę Trečiadienio klube (šią savaitę buvo surengta iškyla į vandens sodus, o paskui Šv. Povilo parapijos salėje visos gėrė arbatą), namai stovėjo tušti ir tylūs. Ana paklusniai nusekė Džonatanui iš paskos į sodą, kaip klusniai išsekė paskui jį iš „Praisvelo“. Jis pasodino ją ant suolo, paskui vėl nuėjo į namą ir grįžo nešinas padėklu su duonos kepalu, sūrio gabalu, dviem obuoliais ir ąsočiu sidro. Ana nusiavė ir su malonumu panardino basas kojas į žolę.

Kol jie valgė, Džonatanas pasakojo Anai apie savo ir Danieliaus vaikystę. Jie užaugę Jorke. Motina buvusi baptiste, tiesi ir griežta, o tėvas baisiai netikęs jai į porą, mat buvo mėgstantis paūžti iškalbus škotas, turėjęs medienos sandėlį. Danielius gimęs dešimčia metų anksčiau už Džonataną ir elgęsis su jaunyliu broliu ypač švelniai.

— O kiek dabar Danieliui metų?

— Penkiasdešimt.

— Taigi tu jaunesnis už mane.

Džonatanas žvilgtelėjo į ją.

— Nedaug. Iš pažiūros nepasakytum.

Apžiūrinėdama savo kojas, Ana ramiai pasakė:

— Aš myliu Danielių.

— Taip, — atsakė jis, — žinau. — Laukė, kad ji dar ką nors pasakytų, tačiau ji nieko nebesakė, tik sėdėjo įsmeigusi akis į savo kojas žolėje. Todėl paklausė: — Ar galėtum pamilti mane?

Labai lėtai ji atsisuko į jį. Atrodo, praėjo ištisa amžinybė, kol ištarė:

— Manau, taip.

— Tik manai?

— Turiu būti sąžininga, — rimtai prabilo ji. — Danielių aš myliu vienaip. Kitaip, man regis, myliu Piterį. Dar kitaip mane myli vienas parapijietis. Tačiau kai esu su tavimi, jaučiuosi laisva, lyg būčiau grįžusi namo.

Jis jos nepalietė. Palinko prie padėklo ir pripylė taures. Padavė Anai jos taurę. Ji pasakė:

— Iškart užmigsiu.

— Ne iškart...

Ranka, kuria ji palietė taurę, virptelėjo. Atitraukė ją. Jis prašneko:

— Aš myliu tave. Nemaniau, kad pasakysiu, nes šie žodžiai tokie prėski, tokie nuvalkioti. Tačiau su tavimi noriu būti visiškai atviras, noriu, kad būtum visiškai tikra tuo, ką sakau. — Jis palinko prie jos ir švelniai pabučiavo į lūpas. Jos akys prisipildė ašarų.

— Ak, Ana. Kas atsitiko?

Ji pasipurtė.

— Iš palengvėjimo, — tarė.

Džonatanas atsistojo. Pasilenkė, paėmė Anai už rankos ir nusivedė atgal į namą. Ji pasijuto apsunkusi ir rami. Jie perkirto į urvą panašų prieškambarį — Viktorijos epochos plytelės, išmargintos nevykusiomis viduramžių graviūrų imitacijomis, vėsino ir glostė basas Anos kojas, — ir niūriais laiptais užkopė į antrojo aukšto laiptų aikštelę, iš kurios siauri rudo kilimo rėžiai kaip strėlės atsišakojo į įvairius tamsius koridorius. Vienu iš jų Džonatanas nusivedė Aną į savo kabinetą, prie kurio spėjo taip prisirišti, kad atsitempė čia sofą ir likdavo nakvoti. Jis atidarė duris. Ana prapliupo kvatotis.

— Koks juokingas kambarys!

— Tikrai?

— Tikrai, — atsakė ji, — tikrai. — Kambarys ją sužavėjo. — Toks beprotiškas, toks puošnus ir toks niūrus...

Jis pastvėrė ją.

— Per niūrus tau suvedžioti?

Ji liovėsi juoktis.

— O ne, — atsakė, — be to, koks gi čia suvedžiojimas?

— Ką?

— Suvedžiojimas būtų tada, — tarė Ana, puldama jam į glėbį, — jei aš nenorėčiau taip pat labai, kaip ir tu. Tačiau mūsų visiškai priešingas atvejis.

Grįžusi namo, Ana, kaip paprastai, rado keletą telefono pranešimų. (Piteris pasakė, kad parapijos grupė ketina rinkti pinigus ir nupirkti jiems pranešimų gaviklį, o Ana paklausė: „Ar tau neatrodo, kad Selija daug mieliau pati čia sėdėtų ir užrašinėtų pranešimus?“) Vieną paliko seras Frensis Meihju, jis pranešė, kad į porą šventoriaus bukų įsimetęs grybelis, vieną Lukui paliko Barnabis, o vienas buvo nuo Loros. Sąrašo apačioje Piteris parašė: „Nebūsiu iki pusės septynių“.

Flora pareiškė:

— Sara Simpson, su kuria mokausi, sako, kad Barnabis vartoja narkotikus.

Ana apkabino Florą. Norėjo priglausti ją, pajusti, kaip Florą užplūsta karštis, kurio pati pilna. Flora pasimuistė.

— Nori pasakyti, kad jis rūko marihuaną?

Flora išsprūdo jai iš glėbio.

— Daug blogiau.

— Barnabio motina — dorybingumo įsikūnijimas. Tėvas irgi. Ką tu apskritai išmanai apie narkotikus, Flora Bauveri?

— Tiek ir tiek, — atšovė Flora.

Tada laiminga Ana apglėbė save.

— Man atrodo, tu tiesiog mėgsti apkalbas.

— Man nepatinka Barnabis Vestonas.

— Matyti, — atsakė Ana.

Flora paraudo.

— Nepatinka!

— Žinoma, brangioji. Tu alkana?

— Mirštu iš bado...

Nuleidusi rankas, Ana ėmė raustis krepšyje.

— Štai.

Florai net akys išsprogo.

— Šokoladinis sviestas su riešutais! Mes tokio niekad neperkam!

— O dabar nusipirkom.

Flora pažvelgė į ją. Atrodė, kad motina švyti. Flora karštai išpyškino:

— Dėkui.

Ana nusišypsojo.

— Nėr už ką. Nesuvalgyk visko iš karto. Jis skirtas tepti ant sviestainių, o ne kabinti šaukštu. Einu paskambinsiu senelei.

— Atvažiuoja?

— Savaitgalį, — atsakė Ana ir nusisuko. Jai už nugaros Flora vogčiom ištraukė iš stalčiaus šaukštelį ir atsuko šokolado stiklainio dangtį. Jei vaišintis, tai vaišintis.

Lora iškart nusprendė, kad nė vieno išvaizda jai nepatinka. Piteris užsidaręs ir įsižeidęs, Lukas liguistas, Flora visiškai nebeklauso. O Ana... Kas atsitiko Anai? Tiesą sakant, ji atrodė puikiai, geriau, negu Lora tikėjosi, tačiau ta puiki išvaizda kėlė nerimą. Akys kupinos energijos — žvitrios, neramios energijos. Lorai pasirodė, lyg veržlus vidinis gyvenimas ją būtų ir uždegęs, ir atitolinęs. Lora susimąstė, ar Ana nesielgia šiek tiek neprotingai.

Ji bandė priremti Aną prie sienos. Šeštadienis buvo tiesiog beviltiškas. „Žinai, — pasakė Ana, — šeštadieniai čia beveik baisesni už sekmadienius. Ari kaip juodas jautis“.

Po pietų Snedo salėje įvyko liūdna mėgėjiška labdaros šventė, ir direktorė didžiavosi, kad prispyrė mergaites parodyti iniciatyvą. Kadangi mokinių amžius buvo nuo vienuolikos iki šešiolikos metų ir šiuos gražiausius paauglystės metus suaugusieji jas be gailesčio baudė ir nežinia ko mokė, dauguma moksleivių Snedo salėje apie iniciatyvą neturėjo jokio supratimo, o jei turėjo, nieku gyvu nebūtų to parodžiusios. Po tamsiu dangumi ant ištryptos kadaise gražaus sodo vejos pridygo kioskelių. Visi penki miesteliai, kuriuos į šventę priviliojo tas pats instinktas kaip ir į pigių prekių muges ar sendaikčių turgus, stumdėsi tarp senų knygų minkštais viršeliais, šleivų kreivų kulinarijos šedevrų ir paslaugiai spėjo vardą milžiniško rausvo pliušinio meškino, kurį padovanojo mokyklos sekretorės vyras, keliaujantis prekiautojas minkštais žaislais. Lora pasakė: „Šėtonas“. Vaikas, paskirtas užrašinėti siūlymų (10 pensų už vieną), užsirašė vardą nė nemirktelėjęs.

Ana su Piteriu privalėjo prieiti prie kiekvieno kiosko. Lora, iš nerimo praradusi beveik visą įgimtą įkarštį, sliūkino jiems iš paskos. Ji nusipirko nykų sulipusių saldainių krepšelį, romaną apie Žaną d’Ark minkštu viršeliu ir dvi keistai gumbuotas virtuvines pirštines amatų kioskelyje; jų savininkė dusdama paaiškino, kad turėjusi panaudoti joms senas pėdkelnes, nes darbų mokytoja pristigusi kamšalo. Flora nusipirko rausvą storulę lėlę rudomis garbanomis, nukarusiomis kaip spanielio ausys, vardu Ema tokia ir tokia, kad būtų kas ją pasitinka, tačiau jie ilgai neužtruko, nes puikuotis prieš vargšus Snedo salės kalinius buvo tikrai sunkus darbas. Suspaudusi pirkinius, Lora pajuto, kad saldainiai šlykščiai tyžta, ir nusprendė prieš sutemstant prigriebti Aną.

Tačiau ją pirmiau prigriebė Lukas. Jis įėjo į Šarlotės miegamąjį, kuriame ji, kaip paprastai, apsistojo, o dabar prieš vakarienę tvarkėsi savo prašmatnius peleninius plaukus. Iš pradžių pasakė, kokia ji šauni, kad davė jam pinigų dėl Indijos, tačiau jis nežinąs, ar jie bevažiuosią, nes viskas truputį susipainioję, Barnabio motina griežtai priešinasi, o jis žiūrėsiąs. Lora paklausė, ar būtinai reikia važiuoti su Barnabiu, bet Lukas pasipiktino ir pasakė, kad kitaip nėra prasmės ir važiuoti. Tada Lora paklausė:

— Ar tu dėl to taip baisiai atrodai, mielasis? Ar dėl artėjančių egzaminų?

Lukas įtraukė galvą ir suniurnėjo, kad dėl mamos.

— Mamos?

Lukas paaiškino:

— Na, ne dėl mamos, iš tiesų dėl jos ir tėčio. O šitas tipas...

— Koks tipas?

— Kuriam aš dirbau, kuris turi „Daimlerį“.

Lora padėjo šukas ir smeigtukus. Priėjo prie lovos, ant kurios kiūksojo Lukas, ir atsisėdo šalia. Nuo jo trenkė liūdesiu ir nešvara.

— Mielasis, papasakok man viską, ką žinai.

— Aš nieko nežinau...

— Tada...

Lukas atsisuko į ją.

— Svarbiausia, kad aš nieko nežinau, niekas nieko nesako, tačiau namuose siaubinga nuotaika, jie beveik nebesikalba...

— Pastebėjau.

— Senele, — tarė Lukas, — tėtis elgiasi taip, kad būtų sunku, kad mums visiems būtų sunku. O mama... Tas tipas ja susižavėjęs.

— Tipas su „Daimleriu“?

— Aha. Jis jai parašė. Šitas laiškas...

— Tu jo nematei...

— Žodžių ne.

— O mama — ką mano mama apie sinjorą Daimlerį?

— Nežinau.

— Tai kas gi čia tokio?

— Man nepatinka! — staiga sušuko Lukas.

— Kodėl?

Jis įbedė į ją akis. Negi ji nesupranta? Negi nesupranta, kad jis kupinas meilės, ištikimas ir sutrikęs ir nė vienos iš šių būsenų veikiausiai nesugebėtų paaiškinti? Negi ji nesupranta ir to, kad pasielgdamas negerai ar šiurkščiai jis gali netyčia sulaužyti kokią nors stebuklingą taisyklę ir netekti to, ką myli?

— Atleisk, — tarė Lora, — atleisk, mielasis. Nereikėjo man klausti. Aš pasikalbėsiu su ja, su mama.

— Ne! Ne!

— Kodėl ne?

— Aš nenoriu jos apskųsti, — tarė Lukas, — jos ne.

— Ne. Žinoma, ne. Nors nesuprantu, kuo galiu padėti, jei tylėsiu.

Lukas dirstelėjo į ją.

— Čia ir yra visa bėda, — piktai pasakė.

Sekmadienį Lora ėjo su Ana į bažnyčią. Mišios buvo giedotinės. Bažnyčia atrodė labai smagi ir švarutė, altorių ir jo laiptus dabino klaikios trikampės negyvos gėlių kompozicijos.

— Fridą Partington, — šnipštelėjo Ana. — Laukuose pilna bulių, o ji perka, žinau, kad perka chrizantemas.

Komunijos ėjo nedaugelis. Seras Frensis Meihju šlubčiojo aplink atkišęs aukų krepšelį, į kurį pirmiau pats įdėjo penkių svarų banknotą, visai tikinčiųjų bendruomenei matant. Lora stebėjo žentą ir mąstė, kad jis, nors šiaip sunkiai sukalbamas ir neprieinamas, mišias vis dar aukoja grakščiai ir oriai. Šalia jos stovinti Ana galvojo beveik tą patį.

Ana galvojo ir apie Džonataną. Ją stebino ne tai, kad pergulėjo su juo, — taigi dabar yra svetimautoja, — bet kad tai atrodo natūralu. Kiekvieną jos susitikimą su broliais Bairnais ženklino nepaprastas laisvumas, nuo pirmosios kelionės į Loksfordą su Danielių iki Džonatano šnabždesio jos virpančiam kūnui: „Ar šitai patinka? O šitai? O dabar ne?“ Susipažinusi su jais, pasijuto kaip žuvis, įleista į upę, ir pagaliau jų dėka išvydo, kad kelias į jūrą laisvas. Puikiai žinojo, kad ir toliau miegos su Džonatanu ir vis labiau jį mylės, kol — ji pažvelgė į kamža pridengtą Piterio nugarą prie altoriaus — kol nebeabejos, ką toliau daryti. Kol kas tik dėkinga semsis stiprybės iš nuostabaus naujojo šaltinio. Staiga kaip perkūnas iš giedro dangaus jai toptelėjo mintis. O gal Džonatanas iš tiesų dovana jai?

Einančias iš bažnyčios ją ir Lorą užkalbino Patrikas. Karštai paspaudė joms rankas.

— Didžiai paglostytumėte man širdį, — pasakė jis Lorai, — sutikdama pasigrožėti mano sodu.

— Mielas berniuk, apie sodus neturiu žalio supratimo.

— Žalio supratimo? — pakartojo jis.

— Nesuprantu, kam jų reikia. Bet kalnai! Va, kalnai...

Patrikas, pajutęs, kad gali būti pertrauktas per dantį, kiek atsitraukė.

— Bijau, kad jų negalėsiu pasiūlyti.

Ana į jį nežiūrėjo. Neatsakė ir į jo laišką. Tai suteikė jam drąsos. Pajuokavo:

— Galbūt suveiksiu kokį kalnelį iki kito jūsų apsilankymo...

Lora nusišypsojo jam. Labai patrauklus vyriškis.

— Pasistenkite.

Ponia Dansteibl stabtelėjo prie kapinių vartų ir pasakė Anai:

— Gėlės tiesiog siaubingos.

— Visiškai pritariu. Tačiau jums teks pasiskųsti dėl to parapijos grupei. Dabar budėjimo tvarkaraštį tvarko ji.

— Tegu tik pamėgina tvarkyti man paskirtą Dievo stalą!

Vėliau, pastorijos virtuvėje virdama kavą, Ana nesidrovėdama pasakė:

— Patrikas man praeiti neduoda.

Lora nudavė pasipiktinusią ir nustebusią.

— Mieloji!

— Tikiuosi, kad Lukas tau papasakojo.

Lora sutriko.

— Tiesą sakant...

— Vargšelis Lukas. Jam nėra ko jaudintis. Patrikui nejaučiu nieko, išskyrus pyktį.

— Iš tiesų?

Vos juntama pauzė.

— Iš tiesų.

— Turi tai aiškiai pasakyti Lukui.

— Tai jis mano...

— Jis bijo ką nors manyti. Ana, meilužiams visada taikydavau vieną auksinę taisyklę. Nesuteikdavau jokių neįgyvendinamų vilčių.

— Jis man ne meilužis, — atkirto Ana, atsukusi motinai nugarą.

— Bet Patrikas mano, kad netrukus bus. Šitas urvinis žmogus taip įsitikinęs greita pergale, kad net spirga. Turi jį iš karto atstatyti, ir galutinai. Labai paprasta pasakyti taip, kad suprastų.

Stojo tyla.

— Dėl Luko, — pridūrė Lora.

— Žinoma.

— Dar vienas, paskutinis susitikimas. Akis į akį. Ir pabaiga.

— Kad nėra kam baigtis.

— Yra, — atšovė Lora. — Bent jau Patriko nuomone. — Ji pažvelgė į Aną, atsišliejusią į kriauklę, jos tamsiaplaukė galva buvo nulenkta. Vargšė mergytė, pamanė Lora, vargšė niekais nuėjusi mergytė. Kas per gyvenimas! O Piteris. Kas išsekino Piterį?

— Ana, — ištarė Lora, tiesdama ranką dukrai, — mieloji... — Ir jai pasirodė, kad plyšta širdis.

Tą naktį Ana pabandė nuraminti Luką. Ji paaiškino, kad Patrikas ją įsimylėjęs, tačiau jinai jo — nė kiek, kad ji pyksta ir apgailestauja, jog toks suaugusio žmogaus kvailumas sugadino jo santykius su Patriku. Pasakė ketinanti padaryti viskam galą. Pasakė, jog moteris nesunkiai gali padaryti, kad vyras daugiau nebelįstų (prisiminęs Elison, Lukas bent jau dėl šito teiginio nesuabejojo). Pasakė, kad jis daugiau nebesijaudintų ir kad ją graužia sąžinė, kam leidusi jam patikėti tokia kvaila fantazija. Jis nesipriešino, kai jinai jį bučiavo. Norėjo, kad ji dar pabūtų, tik nebekalbėtų, tačiau nepasakė to, ir ji išėjo. Jai išėjus jis atsigulė ir pasijuto dar bjauriau negu prieš jai ateinant.

Po poros dienų ji įsėdo į pirmąjį popietinį autobusą Kvindeilan. Džonatanas ją įsodino, atlydėjęs nuo „Praisvelo“ iki autobusų stoties. Pasakė, kad šiuo metu jo prote ir širdyje tokia maišalynė, jog linkęs eiti kiaurai sieną. Suradęs jai vietą autobuse, padėjo ant kelių voką ir pasakė:

— Bijau, kad čia kaip tik apie šitokią būseną. Laiškai ir eilėraščiai. Tiesiog nebesitveriu savo kailyje, taip trokštu su tavim bendrauti.

Autobuse ji perskaitė laišką, kuriame buvo aprašytas Džonatano džiaugsmas atpažinus savąją, kai jiedu susitiko. Perskaitė laišką kelis kartus. Tada įsidėjo į sijono kišenę ir atrėmė galvą į virpantį autobuso lango stiklą, karštai, vien lūpom melsdamasi iš dėkingumo.

Nuo Kvindeilo iki Loksfordo ketvirtis valandos kelio. Vieškeliu tarp abiejų miestukų, vingiuojančiu ramiomis galvijų ir avių ganyklomis, keliaudavo tik vietiniai žmonės. Dabar laukus skardeno ėriukų balsai, kimūs kaip pradinukų žaidimų aikštelėje. Ana ėjo kelkraščiu, nes vieškelis buvo labai vingiuotas, o pro gyvatvores beveik nieko nesimatė, žiūrėjo į avinėlius ir šviežią, minkštą, ryškią medžių žalumą ir galvojo apie laišką ir savo laimę. Vienas laukas, nušviestas vėdrynų, jai pasirodė kone simboliškas. Parimo ant vartelių ir žiūrėjo.

Kai po valandėlės už jos sustojo Patriko automobilis, ji suirzo ir kartu nusiramino. Supyko, kad pertrauktos jos svajonės, tačiau pagaliau pasitaikė puiki proga pasakyti, ką ji privalo pasakyti, proga be jokių nemalonių gudrybių. Ir vis dėlto kai jis išlipo ir priėjo, ji staiga susijaudino.

— Ana!

— Sveikas.

— Kokia puiki proga. Ketinau atsivežti stiklų šiltnamiui. — Jis atsirėmė į vartelius greta jos. — Kodėl neatsakei į mano laišką?

— Atsakymo nėra, — tarė Ana.

— Ne, yra, — atšovė jis. — Ir tu tai žinai.

Ji tylėjo galvodama, kokius būtent žodžius pasakys.

— Prašiau tave išvažiuoti su manim. Dabar prašau dar kartą. Prašysiu, kol sutiksi, nes žinau, kad to nori.

Keliu važiavo automobilis. Ana iškart dorybingai atsitraukė nuo vartelių ir Patriko, tačiau jis pasilenkė į priekį ir griebė jai už riešo.

— Aš myliu tave, — tarė Patrikas.

Automobilis pravažiavo. Ana nedrįso į jį pasižiūrėti. Ištarė taip niekinamai, kaip tik sugebėjo:

— Paleisk.

Jis paleido jos riešą.

— Prašau.

— Tai paskutinis kartas, kai mes kalbamės.

— Kodėl, ką tu nori pasakyti...

— Aš tave niekinu, — išrėžė Ana. — Niekinu tavo pasipūtimą ir nejautrą. Kokia buvau kvailė, kad maniau, jog nori padėti Lukui. — Ji nusisuko ir nuskubėjo į Loksfordą. Patrikas sušuko jai iš paskos:

— Bet aš norėjau! Noriu.

Jinai jo neišgirdo. Pasileido bėgti bijodama, kad išgirs už nugaros švelnų besivejančio „Daimlerio“ murkimą. Tačiau jis nepasirodė, niekas nepasirodė, tik senasis Bidlis, lėtai minantis girgždančio dviračio pedalus; jis nepažvelgė į ją, tik pravažiuodamas šūktelėjo:

— Jums reikia įsitaisyti dviratį, ponia Bi! Reikia būti šiuolaikiškesnei!

— Tai tiesa, — tarė Triša Pardou. Ji stovėjo senosios pastorijos virtuvėje priešais Elą. Nuvažiavo tiesiai pas Elą, nors dėl to pavėluos pasiimti motiną iš Vudberou klubo „Užsuk“.

Ela, puikiai žinanti, kad tiesa, tik linktelėjo.

— Jie laikėsi už rankų, — pasakė Triša. Jos balsas suvirpėjo. — Prie vartelių. Vidury baltos dienos. Vos nesudaužiau automobilio.

— Tai trunka jau kurį laiką, — prabilo Ela. — Jis pametė dėl jos galvą tą pačią akimirką, kai čia atsikraustė. Maniau, kad užgaida. Toks jau jis yra. — Nesuprato, kodėl panoro jį apginti, pasakyti, kad jis romantikas, kad jam atrodo, jog suteikia laisvę bokšte įkalintai karalaitei, jog nori apdovanoti ją dalykais, kokių ji tikrai niekada neturėjo. Bet Trišos Pardou veido išraiška neskatino ginti Patriko.

— Šlykštu. Vargšas pastorius.

— Man regis, ji žmogus kaip ir mes visi...

— Ela!

Ela liūdnai pasakė:

— Gal ir gerai, kad viskas išaiškėjo. Kad tu juos pamatei...

— Nesijaudink, mačiau savo akimis. — Triša įsižiūrėjo į Elą. — Ką darysime?

Ela atsiduso.

— Man rodos, teks eiti pasikalbėti su pastoriumi.

— Eisiu aš...

— Ne.

— Kodėl? Aš juos pamačiau...

— Piteriui bus lengviau, jei manys, kad žinau tik aš. Kad apie tai dar nešneka visas miestelis.

— Netrukus šnekės...

— Geriau, kad nešnekėtų, — griežtai nukirto Ela.

Triša svyravo.

— Žinoma, aš nė žodžiu neprasitarsiu...

— Aišku.

— Ko jai trūksta? Pasakyk man. Kelioms pastorių žmonoms padedama taip kaip jai, norėčiau žinoti? Dabar turi marias laisvo laiko smagintis su savo princu...

— Nutilk, — sušnypštė Ela.

— Atleisk...

— Išeik, — tarė Ela, — man reikia pagalvoti. Ir laikyk liežuvį už dantų. Jei išgirsiu gandus, žinosiu, kas juos paleido.

— Kieno tu pusėje?

Ela pažvelgė į ją.

— Piterio.

— Aš irgi, — sutiko Triša.

Flora iš mokyklos parsinešė raštelį. Jį parašė Lukas ir per pietų pertrauką atnešė į Švenčiausiojo Išganytojo mokyklą. Raštelyje buvo iškeverzota: „Brangioji mama, ketinu kurį laiką pagyventi pas Barnabį. Kol baigsis egzaminai. Ponia Veston labai patenkinta. Duosiu jai iš savo santaupų truputį pinigų už maistą. Būk atsargi. Bučiuoju, Lukas“.

Keturioliktas skyrius

Piteris vienišas sėdėjo Snedo bažnyčioje. Atvyko aukoti ketvirtadienio votyvos su komunija, į kurią beveik niekas nesusirinkdavo, tačiau visi rėksmingai gindavo šių pamaldų būtinumą, vos jam pasiūlius jų atsisakyti. Jis mėgo Snedo bažnyčią. Ji buvo kukliausia iš jo penkių maldos namų, normaniška nava su vienintele negilia šonine koplyčia, kurioje stovėjo dusulingi vargonai. Languose nežibėjo spalvoti stiklai, ir Snedo parapijos taryba labiau už raudoną kilimą, pamėgtą kitų keturių bažnyčių, vertino sizalio demblius. Toks santūrumas jam patiko.

Jis sėdėjo šiaurinėje altoriaus pusėje, skirtoje chorui, ir žiūrėjo į siūruojančias gluosnio kasas šventoriuje. Tiesą sakant, nematė nei jų, nei dangaus už jų, nei pilkšvo akmeninio jas įrėminusio lango. Suvokė labai nedaug, tik kad tyku ir kad jis kupinas liūdesio kaip šalto stovinčio vandens. Bijojo sudrumsti tą vandenį, pasinerti į jį, nes buvo nepakeliama net pagalvoti, kodėl jis taip jaučiasi. Vengė savo minčių, kaip pastaruoju metu vengė Anos. Jei jų kūnai susiliesdavo lovoje, jis pajusdavo, kaip jo krūptelėjęs atsitraukia. Akis, kai jie kalbėdavosi, jis irgi nusukdavo. Labai bijojo, kad kraustosi iš proto. Seniai seniai, dar būdamas teologijos studentas, patyrė nepasitikėjimo malda, neramios abejonės metą. Grupės vadovas, turėjęs milžinišką ganytojo patirtį, patarė jam nesigrumti, ir viskas. Išmesk iš galvos mintį apie Dievą, pasakė jis, užmiršk tai. Geriau galvok apie nesusijusius su asmenišku sielvartu, abstraktesnius dalykus, pavyzdžiui, troškimą būti geram ar maloniam, norą mylėti, ir be paliovos mintimis kartok tą troškimą. Po kurio laiko pamėgink tai pasakyti Kristui, bet tik tada, kai nori. Protingas patarimas. Kai būdavo sunku, jis galvodavo apie savybes, kurių reikia šiems sunkumams palengvinti, tačiau pastaruoju metu galvoja tik apie tai, kaip iškęsti. Atrodė, lyg visas jo švelnumas nepastebimai, nevalingai būtų virtęs kietumu. Jo nė trupučio nedomino meilė, dorybė ar gerumas; neištižo tik todėl, kad pasiryžo nepasiduoti.

Jis atsiduso ir nesąmoningai atsiklaupė. Prieangyje pasigirdo žingsniai, ir sunkus geležinis durų skląstis pakilo. Į vidų prasiskverbė saulės spindulių pluoštas, ir moteris pasakė:

— Oi, labai atsiprašau, pone Bauveri. Man nė į galvą neatėjo...

Jis pakėlė akis. Emos Maksvel motina su šluoste rankoje.

— Ką tik atėjau išnešti praėjusios savaitės gėlių. Bet galiu ir vėliau ateiti...

Jis nevikriai atsistojo.

— Ne, ne, prašom. Kaip tik ruošiausi eiti.

— Iš tiesų?

— Žinoma, — atsakė Piteris. Nusišypsojo jai. Ji buvo apkūni, rausva, o plaukai smagiai garbanojosi, visiškai kaip dukters.

— Mes labai patenkinti, kad Ema ir Flora tokios draugės, — padrąsinta toliau kalbėjo ponia Maksvel. Ji artinosi nava. — Švenčiausiojo Išganytojo mokykla puiki. Ten visi tokie geri.

— Flora atrodo labai laiminga.

— Ji mus prajuokina. Na, ir vaizduotė!

— Kartais per daug laki.

— Na, nežinau. Dauguma vaikų nuo televizijos visiškai nebeturi fantazijos, todėl labai smagu, kad dar yra tokių kaip Flora. Vienuolės tiesiog nuostabios.

— Aš tiktai...

— Tokios taktiškos, — tratėjo ponia Maksvel, karštai spausdama prie krūtinės šluostę. — Noriu pasakyti, tik neįsižeiskite, kad jos vienodai elgiasi su vaikais, už kurių mokslą mokama ir už kurių ne. Manyčiau, kad kiti vaikai net nežino. Ema tikrai nežino, kad Flora...

Piteris išėjo iš klaupto.

— Atleiskite, nesupratau?

Ponia Maksvel paraudo. Kaip negražiai ir kvailai padarė apie tai prašnekdama! Veikiausiai Flora ir pati nežino.

— Labai atsiprašau. Aš tokia netaktiška. Prašom užmiršti, kad apskritai apie tai prasižiojau.

Piteriui pamažu pradėjo aiškėti, kas ir kaip. Jis tyliai tarė poniai Maksvel:

— Prašom nesijaudinti. Negalvokite apie tai.

Ji linktelėjo. Norėdama prisigerinti, skubiai pridūrė:

— Tikiuosi, žinote, kad Flora visada laukiama mūsų namuose. Labai laukiama.

— Dėkui, — atsakė Piteris, — dėkui. — Jis vėl nusišypsojo. — O dabar paliksiu jus tvarkyti gėlių.

Namo važiavo nusiteikęs visiškai kitaip. Liūdesio stingulys staiga virto pykčio energija. Paliko automobilį ant kelio ir nuskubėjo į vidų. Reikalingiausių telefonų sąraše, Anos prismeigtame prie sienos, raudonavo Švenčiausiojo Išganytojo numeris. Piteris surinko jį. Stovėjo prie telefono tiesus kaip styga ir žiūrėjo pro langą. Atsiliepė mokyklos sekretorė.

— Čia Piteris Bauveris, pastorius Piteris Bauveris, Floros tėvas. Ar negalėčiau pasikalbėti su seserimi Ignotą?

Per pietus Piteris pasidarė sviestainį ir išsivirė puodelį kavos. Pavalgęs išplovė puodelį su lėkštute, o paskui kruopščiai apžiūrėjo visas spintas. Nė vienoje nerado neįprastų, naujų ar egzotiškų dalykų, tik sūrio trintuvę, vis dar įpakuotą į plastmasinę plėvelę, ir nepaliestą, neatidarytą skardinę sausainių.

Tyliai it įsilaužėlis užlipo į viršų. Žvilgtelėjo į vonią: tie patys rankšluosčiai, ta pati stiklinė dantų šepetukams, kuria per Kalėdas už kiekvieną dvidešimtį galonų benzino apdovanodavo Kvindeilo garažas, ta pati įtrūkusi ir žavi Viktorijos epochos muilinė. Perkirtęs laiptų aikštelę, jis atsidūrė savo ir Anos miegamajame. Nuosekliai vieną po kito traukinėjo stalčius ir atidarinėjo spintas. Ten buvo sulankstyti ir sukabinti puikiai pažįstami ryškūs ir savotiški Anos drabužiai. Ant spintos dugno buvo suversti į krūvą batai — tai visada jį erzindavo, — visi neabejotinai nunešioti. Jokių naujų knygų greta jos lovos, jokių kvepalų buteliukų ant komodos, niekur jokio įrodymo, kad Ana būtų išleidusi bent vieną pensą iš atlyginimo sau ar namų reikmėms.

Tai kur tie pinigai? Jų neturėtų būti labai daug, tačiau Piteris sumetė, kad vis dėlto ne mažiau kaip penki šimtai svarų. Kodėl ji nuslėpė, kad Florai nereikia mokėti už mokslą? Kodėl taupo pinigus? Per visą vedybinį gyvenimą jis manė, kad jos uždarbis — vieni niekai, skatikas kitas atostogoms, Šarlotės smuikavimo pamokoms (nieko iš to neišėjo) ar Luko kelionei su klase į Veneciją (kuri pavyko). Jis tikėjo, kad ir ji mano taip pat, kad jų požiūris į pinigus sutampa, kad ji augo įpratusi prie taupumo, susitaikė su juo. Žinoma, tapus arkidiakonu, pinigų būtų buvę daug daugiau, ir dėl to apgailestauti žmogiška; bet kam jį apgaudinėti? Kam tas slapukavimas ir panieka?

Jis vėl nulipo žemyn ir nuėjo į savo kabinetą. Neketino kariauti partizaninio karo kaip Ana, jis veiks ryžtingai ir atvirai. Nieko nuostabaus, kad sesuo Ignotą apstulbo išgirdusi Piterio klausimą ir nors nė žodeliu neužsiminė smerkianti Aną, tačiau viskas buvo aišku iš balso. Sesuo Ignotą buvo tik pirmas žingsnis. Du kiti jam atrodė visiškai akivaizdūs. Po to Anai beliks susimąstyti dėl to, ką ji padariusi. Kas bus paskui, Piteris nusprendė verčiau negalvoti.

Kasininkei Piteris pasakė norįs pamatyti administracijos vadovą. Kasininkė svyravo. Piteris nebuvo iš anksto susitaręs, o „Praisvele“ galiojo išankstinio susitarimo taisyklė, tačiau jis segėjo dvasininko apykaklę, taigi nebuvo paprastas lankytojas. Po valandėlės ji paprašė Piterį eiti paskui ją ir takais pro gyvūnėlių maistą ir skalbimo miltelius nuvedė prie laiptų į kontorą.

Net žinodamas, kad Anos pamaina baigė darbą ir ji dabar autobusu važiuoja į Loksfordą, Piteris nenuleido akių nuo kasininkės nugaros. Nusekė paskui ją niūriais laiptais ir koridoriumi į pono Malgrouvo kabinetą. Ponas Malgrouvas apstulbo. Išvydęs Piterį, pasijuto taip, lyg būtų apsilankiusi policija.

Pasiūlė Piteriui atsisėsti. Kabinetėlis buvo mažutis, ir kai ponas Malgrouvas vėl atsisėdo, jų keliai beveik lietėsi, jį apėmė siaubas dėl tokios nepagarbos. Jis pamanė, kad Piteris veikiausiai atėjo prašyti „Praisvelą“ paremti pinigais kokį nors sumanymą, ir, žinodamas „Praisvelo“ požiūrį į labdarą, galėjo tuoj pat išpyškinti paruoštą litaniją. Tačiau Piteris nieko panašaus nepasakė. Jis pranešė, kad vadinasi Bauveris, pastorius Piteris Bauveris, ir kad, regis, jo žmona po pusę dienos dirba parduotuvėje.

Ponas Malgrouvas išvertė akis.

— Ana!

— Taip, — atsakė Piteris, — mano žmona.

Pono Malgrouvo žvilgsnis nukrypo į Piterio apykaklę. Pastoriaus žmona! Ana — pastoriaus žmona! Jis buvo besakąs, kad Ana — viena iš geriausių darbuotojų, tiesą sakant, būtų puiki vadybininkė, tik jis negalįs jos įtikinti... tačiau prikando liežuvį. Kažkodėl atrodė, kad tokiomis aplinkybėmis, paaiškėjus, jog Piteris — pastorius ir štai sėdi ponui Malgrouvui vos ne ant kelių, netinka taip kalbėti.

— Tai jūs nežinojote, kad ji iš pastorijos?

— Na, taip, noriu pasakyti, kad žinojau jos adresą, tačiau dabar daugybė žmonių gyvena senose pastorijose, ir man nė į galvą neatėjo. Žinojau, kad ji nevisiškai tokia, kokios paprastai į mus kreipiasi... — Jis nutilo.

— Ne, — atsakė Piteris. Jis nesišypsojo.

Ponui Malgrouvui staiga toptelėjo, kad reikia užstoti Aną.

— Jai reikėjo darbo, kad duktė galėtų mokytis Švenčiausiojo Išganytojo mokykloje. Mano sesuo ten mokėsi.

— Mano dukteriai už mokslą Švenčiausiojo Išganytojo mokykloje mokėti nereikia.

Jie tylėdami žiūrėjo vienas į kitą.

— Ji gera darbuotoja, — tarė ponas Malgrouvas ir pridūrė: — Dirbti mūsų firmoje negėda.

— Aš tuo neabejoju. Tačiau nėra reikalo jai čia toliau dirbti. — Piteris valandėlę kovojo su noru pasakyti visą tiesą ir pralaimėjo. — Dabar, kai ši mokykla mokys Florą nemokamai, tikrai nebe.

— Suprantu.

— Todėl nuo šio mėnesio pabaigos mano žmona jums daugiau nebedirbs.

Ponas Malgrouvas svyravo. Kai jis, ką tik baigęs mokyklą šešiolikmetis, pradėjo dirbti „Praisvele“, buvo įprasta, kad dirbančių parduotuvėje moterų vyrai tvarko jų gyvenimą, lydi jas tartis dėl darbo, skundžiasi valdytojui dėl jų darbo sąlygų ar mažo atlyginimo. Tačiau dabar viskas pasikeitė. Ponas Malgrouvas abejojo, ar kuri nors iš jo darbininkių tariasi su vyru, kur ir kada jai dirbti. Tikriausiai dvasininkai truputį senamadiški. Jis tarė:

— Man ji nieko nesakė.

— Ne. Manau, ji norėjo, kad su jumis pakalbėčiau aš.

— Ji turi tai patvirtinti...

— Žinoma, — Piteris sunkiai atsistojo.

Ponas Malgrouvas irgi atsistojo. Buvo aukštesnis už Piterį, jaunesnis, ir jam toptelėjo, kad Piteris ne tik senamadiškas, bet ir nykus. Kažkodėl negalėjo įsivaizduoti Anos Piterio žmona. Iš aukšto nužvelgė Piterį ir, prieš išsiriesdamas atidaryti durų, tarė:

— Mums bus gaila jos netekti. Ją labai mėgsta. — Patylėjo ir įžūlokai pridūrė: — Žinote, mes didžiuojamės, kad čia dirbame. Mes didžiuojamės šia firma.

Ana nevažiavo Loksfordo autobusu. Ana gulėjo su Džonatanu maloniai kvepiančio sužydusių pupų lauko pakrašty už penkių mylių nuo Vudberou. Jie pradėjo mylėtis, tačiau liovėsi, nes Ana prisiminė, kad Lukas išsikraustė pas Vestonus, ir paklaiko iš sielvarto. Tai ją baisiai sukrėtė. Buvo nuėjusi pas ponią Veston, ši elgėsi maloniai, paprastai ir kalbėjo apie egzaminų sunkumus. Pažadėjo valgydinti Luką ir pridūrė, kad džiaugiasi, kai jis čia; tada Barnabis nebe toks šiurkštus. Lukui pas Vestonus nieko neatsitiks, bus viskuo aprūpintas; tai galima ištverti, tačiau mintis, kad jis ten laimingesnis, tiesiog nepakeliama.

Džonatanas švelniai ją ramino. Ana griežtai pareiškė, kad jis neturįs jaustis įpareigotas ją guosti, nes jos šeimos problemos yra jos problemos ir ji tikrai neketinanti jų užkarti jam. Apglėbęs ją, jis pasakė, kad ji visiška kvaiša; negi nesuprantanti, kad jis mylįs ją visą, o ne tik tiesiogiai su juo susijusias dalis? Pasakė eisiąs aplankyti Luko, kad norėtų jį aplankyti.

— Keista, bet aš mėgstu paauglius. Gali pamanyti, kad penkiolika metų juos mokęs pradėjau jų įnirtingai neapkęsti. Bet aš juos iš tiesų mėgstu. Jie mane domina. Man visiškai netrukdo, kad jie nelabai suvokia, ko griebtis, man patinka jų įkarštis ir sutrikimas.

— Lukas kaip tik toks, — nusišnypštė Ana, — ir mane labai myli. — Jos balsas suvirpėjo.

Džonatanas pradėjo bučiuoti jai veidą.

— Aš irgi.

— Džonatanai — ar tu pasakei Danieliui?

— Apie mus? Ne.

— Pasakysi?

— Kai ateis laikas. O tu pasakei Piteriui?

— Ne.

Jie susižvelgė. Džonatanas pirštu apibraukė jos lūpas.

— Visa tai teks padaryti gana greit, juk žinai.

Ji sukando jam pirštą.

— Aš to noriu. Noriu veiksmo...

Jis nusikvatojo. Ir užgriuvo ant jos.

— Tuoj bus!

Flora gulėjo lovoje. Buvo vėlu, bet dar nesutemę. Ji neužtraukė užuolaidų, nes šiąnakt patekėjo romantiška blyški jaunatis, puikiausiai tinkanti tema eilėraščiui į jos laikraštį. (O šis nesiklijavo. Ema pyko, kad jos vaidmuo toks menkas, tačiau ir pusakliui akivaizdu, jog Emai stinga vaizduotės.) „O mėnuo gegužės,“ — pradėjo Flora. Jos nuotaika nebuvo itin tinkama poezijai. Panoro, kad čia, už sienos, būtų Lukas su savo bumbsinčia muzika. Manė, kad jai labai patiks būti namuose be jo, tačiau, pasirodo, ne. Jautėsi vieniša ir nuobodžiavo.

Ji išlipo iš lovos ir pažvelgė pro langą. Sodas, švytintis tamsiai mėlynoje šviesoje, buvo miglotas ir paslaptingas. Pamatė eilę lazdelių, Anos subestų kvapiesiems pelėžirniams kabintis, ir tvarkingų neseniai sudygusių bulvių kerus. Buvo labai tylu. Pirštų galais ji perėjo kambarį ir išėjo į laiptų aikštelę. Nueis į Luko kambarį ir valandėlę uos jo kvapą. Gal jis kur nors palikęs ir „Tviks“ sausainį.

Tačiau laiptų aikštelėje tylu nebuvo. Iš apačios sklido balseli, pikti balsai iš už durų. Flora priėjo prie turėklų ir pasižiūrėjo žemyn. Prieškambaris buvo tamsus, tačiau pro Piterio kabineto durų apačią skverbėsi šviesa. Ten barėsi tėvai.

— Gali juos turėti, — tarė Ana, — pasiimk. Man jų nereikia.

— Man irgi nereikia, — atšovė Piteris. Jis sėdėjo prie rašomojo stalo, žiūrėdamas į žalią užrašų knygelę, ir įtūžęs sukiojo du pieštukus.

— Ketinau tau papasakoti, kad Floros mokslas nemokamas. Kai... kai būsi kiek žmoniškesnis. Bet žinojau: jei pasakysiu, pareikalausi, kad mesčiau darbą „Praisvele“, o to padaryti nenorėjau, nes man jis patinka. Patinka žmonės, patinka paprastumas, patinka, kad ištrūkstu iš Loksfordo. Juk pinigai ne man. Nupirkau keletą daiktelių, keletą žiauriai, stulbinamai brangių daiktelių, kad ir šokoladinio sviesto Florai...

— Nėra reikalo ironizuoti.

— Bet tu užsimeni, kad kraunu pinigus sau. Tie pinigai skirti vaikams, jei nori, tau. Jie saugiai padėti į statybos firmos sąskaitą. Pasiimk juos. Aš liepiu.

— Kad tokiu būdu įrodyčiau, jog negaliu pakankamai tavęs aprūpinti?

— Piteri!

— Tai tada dėl ko gi?

Ana tvardydamasi giliai įkvėpė.

— Dėl to, kad aš tau nepasakiau, jog už Floros mokslą Švenčiausiojo Išganytojo mokykloje mokėti nereikia...

— Kad tu nuo manęs nuslėpei...

— Dieve! — sušuko Ana. — Tu ir šventąją išvestum iš kantrybės! Ką gi, dabar žinai, taigi viskas baigta. Einu išvirsiu arbatos.

— Dar vienas dalykas...

— Na?

— Manęs nė trupučio nedomina, kiek tu turi pinigų ar ką su jais darei ar darysi. Bet iš „Praisvelo“ daugiau nebegausi nieko.

Ana palinko prie jo.

— Mielasis, nespardyk manęs gulinčios. Jei tau taip negera, pasistengsiu susirasti garbingesnį darbą, bet ne dabar. Dar truputį pakentėk, kol pastatysim ant kojų Luką...

Jis nežiūrėjo į ją.

— Šiandien mačiausi su administracijos vadovu. Nuo šio mėnesio pabaigos tu atleista.

Ana atsistojo ir atsirėmė į stalo galą. Valandėlę užsimerkė, bet nuo sūkuriuojančios piktos tamsos apsvaigo, todėl atsimerkė ir pažvelgė į Piterį. Pasirodė, kad pažįstąjį ne blogiau už save ir kartu — kad visiškai nepažįsta.

— Tu nuėjai į „Praisvelą“ ir pasakei, kad mane atleistų iš darbo.

— Taip.

— Po to, kai pasikalbėjai su seserim Ignotą.

— Taip.

— Bet tau neatėjo į galvą pasikalbėti su manimi.

— Tu būtum nesutikusi.

— Aš ir nesutinku, — išpylė Ana. Abiem rankom įsikibo į stalo kraštą. Įsiuto taip, kad net išsigando.

Piteris pasakė:

— Tai ponui Malgrouvui paaiškės, kad mes... nesutartam?

Stojo tyla, Ana kovojo su savimi. Piteris nežiūrėjo į ją. Pagaliau ji pasakė:

— Piteri, aš tave jau anksčiau šito klausiau, bet pabandysiu dar kartą. Ko tu iš manęs nori?

Jis susimąstė. Prieš kokius šešis mėnesius būtų pasakęs, kad nori mylinčios žmonos, pagalbininkės, sąjungininkės. Dabar tenorėjo, kad ji išsinešdintų iš kabineto. Tai supratęs pasakė drebančiu balsu:

— Jei nesuvoki, kažin, ar galėsiu tau paaiškinti.

— Mama.

Ana pakėlė akis. Blausiai apšviestoje laiptų aikštelėje juodavo naktiniais marškiniais apsivilkusios Floros figūrėlė.

— Flora! Jau turėjai miegoti.

— Man negera, kai tu verki...

Ana užkopė laiptais.

— Aš neverkiu, mieloji.

— Neapkenčiu rėkavimo, — tarė Flora. — Dėl ko barėtės?

— Dėl pinigų, — atsakė Ana.

Florai sugniaužė širdį.

— Dėl mokyklos?

— Ne, ne. Mokykla niekam neužkliuvo. Tiesiog labai nykus suaugusiųjų ginčas. Nėra dėl ko jaudintis. — Ji pasiekė laiptų aikštelę ir apkabino Florą. — Kaip tylu be Luko, ar ne?

— Siaubinga, — tarė Flora.

— Jis netrukus grįš.

Flora pasakė Anai į petį:

— Nebenoriu daugiau draugauti su Ema. Noriu draugauti su Verite.

— O su abiem draugauti negali?

— Žinoma, ne, — atšovė Flora.

— Nereikia, Flora, bjauriai elgtis su Ema.

Flora įsitempė.

— Ir tau nereikia bjauriai elgtis su tėčiu. — Ji išsprūdo Anai iš glėbio. — Einu miegoti į Luko kambarį.

— Gerai.

Flora nudrožė laiptų aikštele. Pastūmė Luko kambario duris. Ana nejudėjo. Staiga Flora pasibjaurėjo savo menka pergale. Ji apsisuko ir nuskuodė atgal pas Aną, paplūdusi ašaromis, o Ana, ją ramindama, pamanė, kad per ilgus savarankiškumo metus nieko neišmoko, nes dabar troško tik viena — paskambinti Džonatanui. Ir, žinoma, negalėjo.

Patrikas pasakė Elai išvažiuojąs. Anksčiau tai nieko nereiškė, jis nuolat važinėdavo, tačiau atvykęs į Loksfordą beveik niekur nebekėlė kojos. Savo verslo, paslaptingų firmų, kuriose jo vaidmuo buvo neaiškus, bet neabejotinai svarbus, reikalais dažnai važinėdavo į Vokietiją, Frankfurtą, Miuncheną, net į Ameriką. Visada ko nors parveždavo Elai, jei negrįždavo ilgiau kaip savaitę. Ji negalėjo nepastebėti, kad po kelių gyvenimo miestelyje mėnesių jos neapmokestinamų kvepalų atsargos baigiasi. Jai patiko, kad Patrikas perka jai kvepalus.

Kai jis pranešė, kad išvažiuoja, Elai be galo palengvėjo. Ji vis atidėliojo susitikimą su Piteriu, nes paaiškėjo, kad labai sunku susidoroti su šiuo pavedimu. Juk tada tektų pripažinti, kad Patriką beprotiškai traukia Ana. Su jo ilgalaike meiluže Ela įstengė taikstytis, nes tai buvo tingi, sąmojinga, nepraktiška būtybė, nepasižyminti nė viena savybe, kuri Elai atrodytų svarbi, mat ji pati tokias turėjo. Bet Ana kitokia. Ana originali ir patraukli, kažkokia puslaukinė, lyg žvėrelis narve. Ela nebuvo pašėlusi, ši savybė ją trikdė, todėl jai ir nepatiko.

Jos sesuo Reičelė išpranašavo, kad Ela įsimylės Patriką, jei ims jam dirbti, tačiau Ela prunkštelėjo ir pateikė savo sveiką protą, savo amžių ir savo praktiškumą kaip įrodymą, kad atsispirtų tūkstančiui Patrikų. Taip ir buvo: susiklostė santykiai, neperžengiantys nei oficialumo, nei familiarumo ribų, o jų pobūdį, Elos nuomone, nulėmė jos šaltakraujiškumas. Patrikas galėjo būti tikras vaikėzas... Tačiau jis buvo ir vyras, o dabar vyras aiškiai paėmė viršų ir veja jį į Vokietiją atsikvošėti.

— Jis išvyksta į Vokietiją, — pranešė ji Trišai Pardou Loksfordo parduotuvėje. — Trims savaitėms. — Buvo penktadienis, parduotuvė pilnutėlė, bet ji vis tiek pritildė balsą. — Man atrodo, kad jis atsipeikėjo.

— Ji atrodo siaubingai, — tarė Triša. — Mačiau, kai sėdo į rytinį autobusą. Balta kaip popierius.

— Galbūt jis ką nors pasakė.

Triša rausėsi bulvių traškučių dėžėje, ieškodama traškučių su sūriu ir svogūnais.

— Tu vis tiek eisi pas Piterį?

— Nežinau. Ne, jeigu...

— Man regis, geriau viską užmiršti.

— Bet tu manei...

— Susijaudinau, — aiškinosi Triša, — kurgi ne. Buvau sukrėsta juos pamačiusi. Bet man ir taip užtenka rūpesčių — ir dėl mamos, ir dėl skaučių, kurias grasina prijungti prie Kvindeilo. Ar gali įsivaizduoti! Vargšės mergytės. Geriau tegu apskritai išveja jas į Vudberou ir nusiplauna rankas. Pagaliau. Visada ištraukiu šituos į viršų, nes juos labiausiai mėgsta.

— Tai kodėl, — suirzo Ela, — nenugrūdi jų į apačią?

Ji pakavo Patriko daiktus perdėtai rūpestingai, jausdama, kad ši kelionė itin reikšminga. Turėjo pripažinti, kad iš pažiūros jis labai linksmas, beveik nerūpestingas, nė kiek nepanašus į rimtą suaugusį vyrą, narsiai sutinkantį likimo smūgį. Tačiau Patrikas atsparus. Kai jį pametė meilužė, Ela po kokios savaitės išgirdo, kaip jis skusdamasis švilpauja.

Jis nužvelgė savo lagaminą.

— Tu tikra brangenybė.

— Nesąmonė, — atšovė ji, — man už tai mokama.

Jis išsišiepė.

— Žinoma, gal ir neišbūsiu trijų savaičių. Kodėl tau neišvažiavus pas seserį? Juk nenorėsi čia lindėti...

— Didžiam savo nusivylimui mėgstu šią vietą.

— Aš irgi.

Ji sukando dantis.

— Vis dėlto tau metas iš čia kraustytis.

— Ir ką gi tai turėtų reikšti?

— Puikiai žinai.

Jis nusijuokė. Pasiėmė lagaminą ir nuėjo prieškambariu.

— Skaitau tavo mintis kaip iš knygos, Ela. Užmesk akį į pastoriją, kol manęs nebus.

Ji niūriai drėbė:

— Ten nebus į ką žiūrėti.

Jis sustojo prie lauko durų ir atsigręžė.

— O, aš viliuosi, kad bus. Dėl to ir išvykstu. Sakoma, kad išsiskyrimas suminkština širdis. — Ir jis išėjo į saulėkaitą.

Ana kelis kartus perskaitė laišką. Jis buvo pakankamai mandagus, tačiau ir ryžtingas. Jį atsiuntė jos vertimų leidėjai, firma iš Bristolio. Jie apgailestauja, kad jau keletas mėnesių, nepaisant dažnų priminimų (po galais, tuos vokus ji nukišo į virtuvės spintelės stalčių, vildamasi, kad jie išnyks), negavę iš jos vertimų ir maną, kad ji nebegalinti jiems dirbti. Kadangi juos pačius spaudžia Europos gamintojai, besiskverbiantys į Britanijos salas, ir atvirkščiai, jie turi būti tikri dėl savo vertėjų patikimumo. Todėl jie dėkoja jai už atliktą darbą, prašo grąžinti nebaigtą ir šiuo laišku praneša nutraukią sutartį su ja.

Turėtų palengvėti, pamanė Ana, o yra atvirkščiai. Pajuto staigų protu nesuvokiamą palankumą tam absurdiškam rytietiškam staliukui antrame aukšte, prie kurio piktindamasi ir prisiversdama prasėdėjo tiek daug valandų, ir veriantį praeities, kai, regis, pati tvarkė savo gyvenimą, ilgesį. Ji nebenorėtų išversti nė vieno žodžio, tačiau nenorėtų, kad iš jos atimtų vertimus. Žinojo, kaip tai nelogiška, tačiau kartais būtent stokojantys logikos dalykai pamažu sminga į širdį kaip bukas peilis, kol imi šaukti.

Ji užlipo į antrą aukštą ir pažvelgė į savo knygas bei popierius. Paskutinis vadovas, kurio ji išvertė tik dvidešimt puslapių, buvo plastmasės laminavimo staklių techninis aprašas vokiečių kalba. Ji liūdnai jį užvertė ir sudėjo į krūvą vadovą, kelis išverstus mašinraščio puslapius ir kitą vadovą prancūzų kalba, kurio nebuvo net atsivertusi. Tada išspausdino atsiprašymą leidyklai ir nusinešė viską apačion supakuoti.

Vėliau parodė laišką Piteriui. Jis tylėdamas jį perskaitė ir grąžino.

— Negi nesidžiaugi?

— Maniau, kad taip ir atsitiks.

Paruoštas išsiųsti paketas gulėjo tarp jų ant virtuvės stalo. Ji troško stverti jį ir sviesti į Piterį.

— Nešventi pergalės? Argi ne to norėjai? Dabar neturiu jokio darbo, nieko. Jei nori, gali paleisti parapijos grupę. Štai stoviu priešais, Piteri, štai. Tik pastoriaus žmona.

Jis žvilgtelėjo į ją. Patylėjęs nepiktai pasakė:

— Bijau, Ana, kad vien žodžiais nieko nepakeisi.

Sučirškė telefonas. Piteris nė nekrustelėjo. Ragelį pakėlė Ana.

— Ana? Čia Selija. Kaip tau sekasi? Gerai, gerai. Labai nenorėčiau tavęs trukdyti, žinau, kokia tu užimta, bet mano prašymas neatims iš tavęs daug laiko...

— Selija, — pertraukė Ana, — klok. Man priklauso visas pasaulio laikas.

Penkioliktas skyrius

Paskutinę dieną „Praisvele“ Ana gavo dovanų pilnavidurę begoniją porcelianiniame vazone, o ponas Malgrouvas pasakė visam susirinkusiam personalui, mat buvo pietų pertrauka, kad su Ana dirbti vienas malonumas ir jie labai jos pasiilgsią. Ana, spausdama keistą neanglišką gėlę, vos neapsiašarojo ir pasakė, kad irgi jų pasiilgsianti. Tiktai Timas, kadaise mokęs ją dirbti, akivaizdžiai jautėsi išduotas ir paklausė, kodėl ji išeinanti kaip tik dabar, kai jau priprato. Ana, vėl pajutusi, kaip jai trukdo senieji lojalumo šeimai įpročiai, atsakė:

— Privalau daugiau būti namie.

Neatrodė, kad Timas patikėjo. Jo pasaulio moterys niekada nesėdi namie, dirba įvairiausius darbus ir, regis, nejaučia jokios pareigos daryti tai, ko nenori. Jo motina kas savaitę vaidijasi su tėvu tiek dėl darbo skalbykloje, tiek dėl nuolatinių kelionių su draugėmis į „Karališkąjį Džordžą“ pasižiūrėti vyrų striptizo. Timas priprato, kad tėvas irzliai puldinėja motiną dėl nepriklausomo gyvenimo; jis manė, kad veikiausiai taip darosi senstant. Gal ir Anos seniui taip atsitiko, gal jis pasakė, kad ji turinti sėdėti namie ir lankyti ligonius, — ar ką ten daro pastorienės. Tačiau Timui Ana neatrodė esanti iš tokių žmonų, kurios klauso įsakymų, net kai liepia pastorius.

Jis nuoširdžiai prisipažino:

— Aš tavęs pasiilgsiu. Nepažįstu kito tokio žmogaus.

Ponas Malgrouvas tarė:

— Iš tiesų apgailestauju. Mes vylėmės, kad susiesite savo ateitį su mumis.

Heterė iš miltų ir džiovintų vaisių skyriaus leptelėjo:

— Nekaltinu tavęs. Kas gi norėtų visą gyvenimą krauti prakeiktas razinas?

Ana pasiėmė paskutinį atlyginimą, išgėrė paskutinį puodelį papigintos valgyklos kavos, pakabino mėlynąjį chalatą ir išėjo į turgaus aikštę. Rankinėje nešėsi plastmasinį ženkliuką su užrašu: „Aš Ana. Kuo gabu padėti?“ Žvilgtelėjusi į dangų, kur už aukštų vasaros debesų gyvena toji paslaptinga jėga, kurios ji negali visiškai išmesti iš galvos, prisiminė ženkliuką su užrašu ir tarė sau: neblogai būtų ir Tau tokį prisisegus...

Kadangi buvo turgaus diena, Vudberou knibždėte knibždėjo žmonių. Autobusai atveždavo kaimiečius po pusryčių ir išveždavo prieš pietus su krepšiais, išsipūtusiais nuo žuvies, pirktos iš moteriškių, atkeliavusių nuo Devono, džinsų ir sportinių marškinėlių, įsigytų iš Birmingemo pakistaniečių, ir naminio sūrio — iš žmogelio, kurio bandos ganosi pievose vos už penkių mylių nuo Vudberou. Braudamasi pro kioskus, Ana nusipirko keletą maišelių dulkių siurbliui, pigią muilo drožlių dėžutę ir aukšlį braškių Florai, šįryt įsiropštusiai pas ją į lovą ir pasakiusiai visiškai nebūdingus žodžius:

— Man neramu dėl tavęs.

— Nereikia. Aš puikiai jaučiuosi.

— Motinos visada taip sako. Veritė sako, kad kai taip kalba jos mama, vadinasi, jai skauda galvą.

Flora nemokėjo glaustytis, jai niekad nepavykdavo. Valandėlę ji nepatogiai gulėjo greta Anos, paskui nevykusiai pakštelėjo jai į veidą, vėl išsiropštė iš lovos ir nudyrino į savo kambarį. Piteris nė nekrustelėjo. Anai trūko Floros, ir ji atkeršijo už jo tylėjimą vaizduodamas!, kad visa lova priklauso tik jai.

Dabar žiūrėjo į braškes. Gal nupirkti dar vieną aukšlį Piteriui? Ar jis pastebės? Ar jį nors kiek domina, pavaišins jinai jį braškėmis ar bananu? Ar žiebs į akį? Dirstelėjo į laikrodį. Dar pusvalandis, kol galės pasiimti Florą, pusvalandis valkiojimosi po Vudberou, o siela blaškosi naujose žabangose kaip voverė rate.

Ji išėjo iš turgaus ir pasuko siaura Avių gatvele, kuria mašinoms uždrausta važinėti; Vudberou savivaldybė ten po medžiais pristatė suoliukų, ant kurių paprastai tūnodavo būreliai niūrių paauglių, be didelės vilties laukiančių, bene kas atsitiks. Priešais Aną aukšta jauna moteris stūmė vežimėlį. Ji sustojo prie laikraščių kiosko, pasilenkė paimti kūdikio (Ana suprato, kad tai naujagimis, nes buvo visiškai mažutis ir suvystytas taip, kad net galvytės nesimatė), o paskui, lyg kažką prisiminusi, staiga vėl paguldė vaikutį, ryžtingai jį apkamšė ir nustūmė vežimėlį toliau. Ana, metų metus negalvojusi apie tokius dalykus, staiga prisiminė, kaip pati, būdama dvidešimt trejų metų, irgi staiga prie Bristolio priemiesčio kiosko apsigalvojo ir nenusipirko šokolado. Jau buvo beveik iškėlusi Šarlotę iš vežimėlio, kaip šita jauna moteriškė. Aiškiai matė Šarlotę, dailų mažą kūdikėlį tamsia pūkais apaugusia galvele, ir savo rankas, laikančias ją, rankas, išnirusias iš raudono bajinio palto, kurį jai atidavė Lora, sunkaus storo palto su gobtuvu ir juodomis lakuotomis sąsagomis. Tai buvo vieną spalio popietę prieš dvidešimt metų, dvidešimt metų, beveik pusė mano gyvenimo...

Ana prislinko prie vieno suoliuko ir atsisėdo. Kitame gale sėdėjo paniurusi mergiotė, įsispyrusi į milžiniškus juodus batus, ir rūkė kaip pašėlusi. Ji nežiūrėjo į Aną. Ana sėdėjo apglėbusi pirkinius, uosdama savotišką sintetinį raudoną braškių kvapą, ir bandė susitvardyti. Kur ji atsidūrė per pastaruosius dvidešimt metų, lėtai sukdamasi didžiuliu ratu? Net vaikai, net Džonatanas — ar jų, ar jo pakanka? Ar nereikėtų dabar išlįsti iš irštvos ir bėgti kiek kojos neša, nes gyvenimo tiek nebedaug? Tačiau pas Džonataną bėgti negerai, tai ji darytų, tik jei reiktų gelbėtis nuo ko nors kito. Ir vis dėlto dėkui Dievui už Džonataną. Jai pasirodė, kad girdi jį, buvo įsitikinusi, kad jo balsas. Sužavėta apsidairė ir išvydo jį ramiai einantį Avių gatve, lydimą Luko. Lukas atrodė kaip paprastai, dėvėjo džinsus, sportinius marškinėlius, per petį persimetęs džinsinį švarkelį. Jis įdėmiai klausėsi Džonatano, truputį pakreipęs galvą jo pusėn. Džonatanas karštai kažką aiškino ir pabrėždamas mojavo rankomis. Jie lėtai praėjo pro Aną, įnikę į pokalbį, ir jos nepamatė. O ji iš pat pradžių nesąmoningai mostelėjo ranka sveikindamasi, paskui nebejudėjo, tik sėdėjo ir žiūrėjo, kaip jie išsiblaškę traukia pro šalį.

Mergiotė, sėdinti ant suolo, su pagieža, bet susidomėjusi, irgi stebėjo juos, ypač Luką. Ana staiga leptelėjo:

— Čia mano sūnus.

Mergiotė išvertė akis. Paskui trūktelėjo pečiais.

— Kurgi ne, — atšovė, — o aš — Anglijos karalienė. — Ir nuplumpino šalin.

Flora autobuse kirto braškes, mėtydama kotelius pro langą. Ana pasakė jai mačiusi Luką, o Flora papasakojo, kad Lukas lankęsis mokykloje ir susitikęs su ja, sakęs, kad Vudberou gyvena puikiai ir kad ji mananti, jog būtų neblogai kelias naktis apsistoti pas Veritę ir taip pat pagyventi Vudberou.

— Sakykim, — tarė Ana, — kad ir aš norėčiau gyventi Vudberou.

— Tau negalima. Turi Ūkti Loksforde.

— Iš tiesų?

Flora prarijo paskutinę braškę.

— Juk žinai. Taip jau yra.

Vasariškos miestelio vejos jau buvo kiek apšiurusios. Autobuso laukiančios motinos, kaip paprastai, ištrypė liūdną gelstantį ratą, o prieš du suoliukus ir šiukšlių dėžę juodavo plika žemė. Ana su Flora išlipo iš autobuso, motinos sušneko:“. Ar jums nešalta, ponia Bi?“ ir Florai: „Graži skrybėlaitė“, o ši susiraukė ir užsikišo vienuolyno panamą už nugaros. Jos nukėblino pievele, Flora vilko mokyklinį krepšį it užsispyrusį šunį, o Ana kaip kokį talismaną stipriai spaudė begoniją.

Pro senosios pastorijos laiptų aikštelės langus jas stebėjo Ela. Ji beveik nepažinojo Floros, jos nuomone, per daug protingo ir nemeilaus vaiko, kuriam stinga Luko jaukaus nuoširdumo. Dirstelėjo į Florą, jos raudoną vasarinę Švenčiausiojo Išganytojo mokyklos uniformą baltais ruoželiais ir trumpą neramią valandėlę mąstė apie motinystę, būseną, kurią sunkiai galėjo įsivaizduoti... Ana buvo motina, ir Ana domino Elą kur kas labiau. Ji žingsniavo greta Floros, apsivilkusi ilga tamsiai mėlyna suknele plačiu sijonu, sujuosta geltonu kaip vėdrynas šabu — kodėl, piktai pamanė Ela, Anos rūbai taip erzina? — ir atrodė, lyg būtų susijusi su Flora ir kartu visiškai skirtinga. Be to, panašu, kad ji visiškai netekusi vilties. Ela įsižiūrėjo. Pečiai nuleisti, galva palenkta: kurgi toji moteris, kuri paprastai vaikščiodavo užrietusi nosį? Regis, ji nešasi kažkokį baisų rausvažiedį augalą, palinkusi virš jo lyg saugodama. Ela giliai įkvėpė. Negali būti, kad jį pasiuntė Patrikas. Nejaugi? Ne Patriko stiliaus: šis atsiųstų lelijų ar orchidėjų, ko nors egzotiško ir ryškaus. Ji pagalvojo apie Patriką. „Išsiskyrimas suminkština širdis“, — pasakė išvykdamas. Žiūrėdama į Aną, Ela skaudama širdimi pamanė, kad jis galbūt teisus.

Ana pastatė begoniją ant virtuvės stalo.

— Siaubinga spalva, — pareiškė Flora.

— Žinau. Bet man ji labai patinka.

Flora pradėjo ieškoti sausainių.

— Ką dabar veiksi?

— Selija prašė parašyti straipsnį parapijos laikraščiui. Paraginti žmones padėti apkuopti bažnyčią. Man regis, pirmiau turėtum pavalgyti duonos, o tik paskui sausainių.

— Ilgai neužtruksi, — murmtelėjo Flora, iškrapščiusi du sausainius ir nė nežvilgtelėjusi į duoninę, — būta darbo.

— Teisingai. Bet ką nors susirasiu. Nesijaudink.

— Tu nuolat taip sakai. Ir Lukui sakei.

— Aš taip ir padarysiu.

— Nerimo taip paprastai neatsikratysi, — pareiškė Flora. — Aspirino tabletė nepadės.

Ana pripylė arbatinį vandens.

— Kas gi tau kelia nerimą?

Flora išskėtė rankas, paberdama trupinius.

— Nuotaika šiuose namuose.

Ana nutylėjo. Uždėjo arbatiniui dangtelį ir įjungė.

— Kai aš užaugsiu, — išpyškino Flora motinos nugarai, — nieku gyvu netekėsiu už pastoriaus.

Danielius ir Džonatanas Bairnai sėdėjo Danieliaus kabinete. Jie nedegė žiburio, nes šviesa už lango blėso taip gražiai, kad buvo gaila ją nustelbti. Panelė Lemb vakarienei patiekė kopūstų salotų, ir Danielius suko galvą, kaip jai paaiškinti neužgaunant, kad kopūstų salotos kėliajam pasibjaurėjimą. Gal pasakyti, kad nuo šitų salotų jam sutrinka virškinimas (netiesa: virškinimas jam niekad nesutrikdavo), tada abu lengvai išsisuktų. Reikėjo vis daugiau nepaliaujamų pastangų, norint neužgauti švelnių panelės Lemb jausmų — gležnų, jautrių kaip daigeliai.

Džonatanas negalvojo apie kopūstų salotas. Jis nesielgė taip riteriškai su panele Lemb — o ši užgaidžiai dievino jo romų atsainumą, — ir paprasčiausiai savo porcijos nevalgė, nustūmė blyškią blizgančią krūvelę į lėkštės kraštą ir paliko. Jis galvojo apie Aną ir apie Luką, kurį pradėjo suprasti ir mėgti. Luką smarkiai graužė sąžinė, kam išėjo iš namų, kam apleido motiną, bet kadangi nežinojo, kaip ir ką pataisyti, o namų atmosfera varė iš proto, vienintelė išeitis atrodė išsinešdinti. Jis tiesiai ir pasakė Džonatanui, kai jiedu susitiko antrą kartą, o Džonatanas atsakė, kad auka prasminga ir vertinga tik tada, jeigu ja kas nors pasiekiama. Dabar būtų buvę visiškai natūralu prabilti apie Aną, tačiau abudu vengė šios temos. Džonatanas su niekuo nekalbėjo apie Aną; jis tik galvojo apie ją.

Dabar jis tarė Danieliui:

— Noriu tau kai ką pasakyti.

Danielius, jau užmiršęs kopūstų salotas, nes prisiminė rytojaus susitikimą su vyskupu, greit atsitokėjo.

— Žinoma.

— Aš myliu Aną Bauveri.

Trumpą valandėlę buvo tylu, paskui Danielius tarė:

— Žinau.

— Iš kur?

— Smulkmenos. Pastabos. Tavo išvaizda.

— Ir?

— Ką tu nori sužinoti?

— Ar išdroši pamokslą? Ar mėginsi mane sulaikyti?

— Ar aš kada nors mėginau tave sulaikyti, kad ko nepadarytum?

— Bet kaip Piteris Bauveris? Jis tavo pastorius...

— Prašai, kad už tave nuspręsčiau?

— O ne, — atsakė Džonatanas. — Aš jau nusprendžiau. Noriu ją vesti.

— Ji ištekėjusi.

— Danieliau...

— Negaliu tau pritarti. Galiu suprasti tavo jausmus, bet pritarti jų padiktuotiems poelgiams negaliu. Nūdienos santuoka ir taip sudėtinga; ji gali pabosti, tačiau žmonės, mokantys susitvardyti, nors to ir nenorėtų, neturi teisės griauti jos, naikinti.

— O Ana?

Džonatanas tamsoje nematė Danieliaus veido, tačiau išgirdo, kad jo balsas sušvelnėjo.

— O, Ana...

— Šaltakraujiškai imti ir palikti Aną likimo valiai? Tu taip manai?

— Aš manau, kad moralės principai svarbiau negu individualus pasirinkimas ir asmeninis patogumas.

— Pasirinkimas ir patogumas! Negi manai, kad Ana dėl to atsidūrė tokioje padėtyje?

Danielius atsisuko su visa kėde.

— Nemenkink mano žodžių. Išminties ir pusiausvyros labui žmonija privalo besąlygiškai ginti žmogaus gyvybę ir krikščioniškas nuostatas, tokias kaip santuoka.

Džonatanas atsistojo. Perėjo per kambarį ir sustojo prie Danieliaus.

— Paklausykite, ką sako apsigimęs viengungis. Pasirodo, dvasinė auka, kad ir kokia būtų bergždžia, kad ir kaip žlugdytų asmenybę, skatintina dėl šventos krikščioniškosios visuomenės ramybės.

— Ne dėl šventos ramybės. Dėl moralės.

— Moralės! Tai Piteris Bauveris yra didžiai moralus, mat savo žmoną ir parapiją maitina gryna forma?

— Jis ligonis, — tarė Danielius.

Džonatanas suriko:

— Tai daryk jam ką nors! Ir palik jo žmoną man!

Danielius nuleido galvą.

— Ar ji sakė, kad šito norėtų?

— Žodžiais ne.

— Tai tavo meilė be atsako?

— O ne. Bet ją slegia abejonės. Ji negali kaip aš netrukdoma daryti, kas tik šauna į galvą. Turi vyrą ir vaikų. Ir dar tavo prakeikta Bažnyčia. Kur jos pakantumas ir inteligentiškas jautrumas? Kur, dėl Dievo, jos įžvalgumas?

Danielius irgi atsistojo. Liūdnai pasakė:

— Tu žinai mano nuomonę. Žinai, kad manau, jog nūdienei Bažnyčiai stinga šventumo, nes mes žongliruojame tiesa. Nepakenčiu Bažnyčios ribotumo.

— Taigi. Tu taip sakai. Tad negi Anai negalima irgi to nekęsti ir bandyti ištrūkti?

Danielius atsisuko ir uždėjo rankas broliui ant pečių.

— Duok man dieną kitą. Leisk pasikalbėti su vyskupu.

— Kas iš to? Joks vyskupas nieko negali nuspręsti. Be to, ką bendra su tuo turi vyskupas?

— Privalau, — atsakė Danielius, — dėl krikščioniškų ir bažnytinių priežasčių. Dėl tavęs ir Anos. Ir dėl vargšo Piterio Bauverio.

Pirmą kartą po daugelio savaičių Ana per pietus buvo namie. Ji pataisė Piteriui mišrainės ir pašaukė jį į virtuvę. Jis atsakė esąs labai užimtas ir norįs pietauti kabinete. Ana tylėdama nunešė jam padėklą.

— Labai ačiū, — tarė Piteris lyg kokiam nepažįstamam žmogui.

— Nėr už ką.

— Ar gerai praleidai rytą?

— Ne.

— Gaila.

— Praleidau rytą klausydamasi viso kaimo sveikinimų. Selija Huper net automobilį sustabdė ir linksmai juokdamasi pasakė, jog dabar jos likusios be darbo. Atrodė gerokai įsižeidusi.

Piteris nusisuko. Negi ji niekad nesiliaus? Negi niekad neprisipažins pralaimėjusi, nuolat skųsis ir vaidysis? Iki šiol jam nė į galvą neatėjo, kad Ana godi. Jis nežiūrėjo į ją; nenorėjo. Mieliau žiūrėjo į savo mišrainę, šaltos vištienos gabaliukus, salotų lapus, apibarstytus prieskoniais.

— Dėkui, — burbtelėjo.

Prie durų Ana stabtelėjo.

— Važiuoju į Vudberou. Pasiimti Floros.

— Maniau, kad ji parvažiuos autobusu.

— Taip. Noriu važiuoti su ja. Turiu ką nors veikti. Automobilio paimti turbūt negalima?

— Bijau, kad ne.

— Eiti pasivaikščioti mudu turbūt irgi negalime. Vietoj kelionės į Vudberou?

Jis atsiduso. Pasakė:

— Pas mane ateis parapijiečių. — Prašėsi priimama Patriko O’Salivano ūkvedė, jis neįsivaizdavo, kodėl.

— Prašau, — tarė Ana.

Piteris neatsakė. Po valandėlės ji išėjo tyliai uždarydama duris.

Virtuvėje ant stalo buvo padėta jos mišrainė. Jautėsi soti iki kaklo ir įkišo ją į šaldytuvą pamaniusi: nesvarbu, Lukas vėliau galės iš jos pasidaryti sviestainį. Tačiau Luko čia vėliau nebus. Nieko nebus, tik ji, Piteris ir vargšė Flora, kuriai nepatinka namų nuotaikos. Kas galėtųjų kaltinti? Kam galėtų patikti tokios nuotaikos? Stovėdama prie šaldytuvo ir žiūrėdama pro langą į tvarkingas žalias pačios pasodintų daržovių eiles, Ana pajuto, kad beveik nesuvokdama jau pergyveno krizę. Nieko nebepasieksi kietindama širdį ir ardama toliau — o prarasti gali tiek ir tiek. Daviau jam baisybę progų, tarė sau, baisybę progų susitaikyti su manimi, o jis sulaužo kiekvieną alyvų šakelę, kurią jam siūlau.

Dirstelėjo į laikrodį. Penkios antros. Flora grįš tik po gerų trijų valandų, per jas ji beveik ryžosi pasimatyti su Džonatanu. Tačiau pamąsčiusi nusprendė, kad to nedarys. Geriau daržu pro pupeles ir žirnius, pro vėjyje plevėsuojančius skalbinius nueis prie apleistų vartelių sodo gale. Paskui pasuks į kalvas už upės, pralėks per kaimą kaip laukinis žvėriukas ir užkops šlaitu į tą paslaptingą giraitę. Kai pateks tenai, bus apsisprendusi, žinojo, kad tada nebeabejos, ką toliau daryti.

Atidarė užpakalines duris, staiga pradžiugusi, ir ryžtingai jas uždarė sau už nugaros. Aukštai giedrame danguje plaukė vos vienas kitas debesėlis, oras gaiviai kvepėjo žole ir žeme. Paskui stabtelėjo staiga panorusi grįžti ir atsisveikinti su Piteriu. Kam? Jis mano, kad ji važiuos į Vudberou; tikisi, kad jos nėra namie. Pagalvojusi apie jį, papurtė galvą. Ar kas kada nors suvoks, paklausė save, skirtumą tarp meilės ir įpročio? Virš jos švilpavo juodasis strazdas, paskui jam iš toli šaižiai, lyg bardamasis, atsiliepė kitas. Susikišusi rankas į kišenes, Ana taku per daržą pasuko į tolimas kalvas.

Kai Ela pakilo eiti, Piteris atsistojo ir mandagiai išlydėjo. Atrodė visiškai ramus. Per visą pokalbį buvo ramus, taigi Ela taip ir nesuprato, žino jis visą istoriją ar ne. Tačiau Elai dėl jo išoriškos ramybės buvo daug lengviau, nes galėjo papasakoti, ką žino, nesijaudindama, lyg dėstytų faktus policininkui. Piteris vieną ar du kartus linktelėjo, kartą kitą dirstelėjo į ją, tačiau daugiausia žvelgė pro šalį, į paveikslą, kabantį jai už nugaros, kuriame, kaip ji pastebėjo stodamasi, buvo jūros peizažo akvarelė: putotos bangos ir dangus su valtele ant kranto žvirgždo.

Žengdama per pastorijos slenkstį, ji pasakė:

— Sudiev. Dėkui, kad mane priėmėte.

— Sudiev, — atsakė Piteris.

Ela laukė, kad jis padėkotų už apsilankymą, tačiau jis to nepadarė, taigi ji nelabai vikriai apsisuko ir nuėjo keliuku palei šventoriaus sieną. Jautėsi baisiai prislėgta, nė kiek nepalengvėjo. Be jokios abejonės, pasielgė teisingai, tačiau tai padaryti, irgi be jokios abejonės, buvo itin nemalonu. Sesuo Reičelė būtų pasakiusi, kad reikėjo pasakyti daug anksčiau, išrauti piktžolę, kol dar neišsikerojo.

Priėjusi kelią pasitempė. Anapus miestelio vejos Elina Dodsvel į dvi urnas, kurios vasarą kartu su varlėmis saugojo jos tiltelį, sodino petunijas. Elai širdį sugniaužė pavydas. Šią akimirką būtų atidavusi bet ką, tuo labiau šį neaiškų, kad ir malonų parazito gyvenimą Patriko O’Salivano norų ir užgaidų šešėlyje, už nuosavą namelį su nuosavomis nekeliančiomis rūpesčių petunijomis. Ji paspartino žingsnį, o Elina, išvydusi ją, pamojavo kastuvėliu ir sušuko kviečianti puodelio arbatos. Ela, dėkinga, kad galės užsimiršti, linktelėjo ir nuskubėjo pas ją.

Elai išėjus, Piteris nuėjo į svetainę ir atsargiai atsisėdo ant sofos. Sėdėjo ilgai, rankiodamas mintis kaip rožinio karoliukus. Viena aišku: jis nė kiek nenustebo; tiesą sakant, jam net palengvėjo sužinojus, kodėl Ana pastaruoju metu taip keistai elgiasi. Dar daugiau: sužinojus priežastį, tuo žinojimu įgijus galios, jo nuotaika pirmą kartą per daugelį mėnesių neįprastai pasitaisė. Apžvelgė kambarį, vėl netvarkingą, kaip paprastai, ir pajuto, kad netgi nori šypsotis. Koks palengvėjimas, koks didžiulis, nežmoniškas, neapsakomas palengvėjimas žinoti, kad jis nieko neįsivaizdavo, kad bjaurėjosi Ana slapta kažką nujausdamas — teisingai nujausdamas, — ir kad jis, o džiaugsme, nesikrausto iš galvos. Jo pasąmonė žinojo tai, ką sąmonė atsisakė pripažinti. Jautėsi keistai laisvas, lyg jam būtų nukritusios grandinės. Pajuto, kad dreba.

Pakilo ir pradėjo vaikščioti po kambarį, ritmingai daužydamas vienos rankos kumščiu kitos delną. Taip darydavo tėvas, o Kitė, prisiminė Piteris, visuomet nervindavosi, nes nežinodavo, kaip elgtis, kai vyras nerimauja, ir nemokėdavo nei jo nuraminti, nei palikti ramybėje. Piteris pagalvojo apie Kitę su didžiausia meile. Štai kur moteris! Nesavanaudiška, atsidavusi, ištikima moteris! Užmiršo, kad kone visą gyvenimą jį varė iš proto jos neryžtingumas, išsiblaškymas ir kad su ja paprastai bendraudavo Ana. Dabar, vaikščiodamas po savo svetainę, Piteris manė, kad jo motina vos ne didi. Tačiau jai paskambinti jam vis dėlto neatėjo į galvą. Tiesiog įsivaizdavo ją kaip puikios moters simbolį, Anos, užsispyrusios, maištingos, amžinai nepatenkintos, priešingybę.

Stabtelėjo prie lango ir pažvelgė į bažnyčią už šventoriaus sienos anapus kelio. Nejuto nė menkiausio noro nueiti jon pasėdėti, nė trupučio netroško pasimelsti. Jautė, kad niekad negalės atleisti Anai, įžvelgusiai jame atsivėrusią tuštumą ir ją lydinčią baimę. O, koks apgalvotas, beveik ciniškas buvo jos elgesys, rūpestingai vykdoma kampanija prieš jį, kurios viršūnė — šis įžeidžiamas pranešimas apie romaną su Patriku O’Salivanu! Ką gi, pagaliau pasiekta kulminacija. Nuspręsta už jį. Arba Ana gailėsis ir ištaisys padėtį, arba jis su ja išsiskirs. Kaip paprasta.

Jis užlipo į viršų nusiprausti. Susišukavo, nemeiliai pažvelgė į save vonios veidrodyje ir nusivilkęs megztinį apsirengė švarką. Kad ir kaip nemalonu, tačiau jo, dvasininko, pirmutinė pareiga — patikėti savo rūpesčius viršininkui, Vudberou arkidiakonui. Pamanė, jog ims ir dėl visa pikta nuvažiuos, kad tada, kai pasiūlys Anai rinktis tolesnį gyvenimą, faktai jau būtų žinomi oficialiems asmenims ir ji negalėtųjų iškreipti. Jei Danieliaus Bairno neras namie, palauks, manė Piteris.

Ant virtuvės stalo paliko Anai raštelį: „Grįšiu vėliau. P.“, apačioje pažymėjo laiką: „3.15“ ir datą. Paskui užrakino užpakalines duris, padėjo raktą po plyta, nors jau dešimt metų kartojo Anai, kad tai akivaizdžiausia vieta, kur jo ieškoti, ir nuėjo į garažą.

Jis lėtai važiavo per Loksfordą, kilstelėdamas ranką vienam kitam žmogui, kuris jam pamodavo. Suvokė, kaip tvirtai, karališkai kyla ir leidžiasi jo ranka. Koks esu ramus, pamanė, koks laisvas. Per pievą su šunimis einanti ledi Meihju ėmė jam moti, lyg norėtų kažką pasakyti, tačiau jis juto, kad šią popietę neįsipareigojęs niekam, nes vyksta toks ramus ir susikaupęs — lyg atlikti misijos. Nuo vejos pasukęs Vudberou plento pusėn, galiniame veidrodėlyje išvydo aiškiai suirzusią ledi Meihju. Vos nešyptelėjo, kad jam taip nebesvarbu.

Pro vis dar žalius kviečių laukus važiavo toliau. Pastebėjo, kad klojimas iš dešinės, kurį buvo smarkiai apgadinusios žiemos audros, uždengtas nauju stogu, o už jo mėlynuoja žydintis linų laukas. Matė šiukšles šalikelėje, laukinius šviesiai violetinius snapučius gyvatvorėje ir priešais juoduojančias kreivas plente slystelėjusio automobilio padangų žymes. Juto, koks aštrus pasidarė jo žvilgsnis, lyg dabar, kai įžvelgė esmę, pasaulis būtų tapęs aiškesnis ir ryškesnis. Tai nebuvo vien palengvėjimas; greičiau kažkas panašu į triumfą.

Prieš pat plentą kelias darė staigų posūkį. Piteris, kaip visada, paspaudė stabdžius, perjungė pavarą ir sklandžiai apvažiavo. Plentas priešais buvo ramus. Jis prikišo koją prie stabdžio ir tuo metu mintyse nenorom, ryškiai, su visomis smulkmenomis išvydo nepakeliamą vaizdą: nuogą Aną Patriko O’Salivano glėby. Piteris tyliai riktelėjo, riksmas darėsi garsesnis, automobilis savaime šovė pirmyn, lyg atliepdamas jo staigiai kančiai. Apakintas ašarų, Piteris paleido vairą.

Per kvotą autobuso vairuotojas pasakė nieko negalėjęs padaryti. Jis važiavo sulėtinęs greitį ir ketino sukti į Loksfordo kelią, kai be jokio signalo išlindo pastoriaus automobilis ir pasileido į jį, tiesiai į jį. Po kelių sekundžių viskas buvo baigta. Žinoma, jis stabdė, stabdė iš paskutiniųjų, tačiau nelaimės išvengti buvo neįmanoma. Pasakė, kad, jeigu galima, norįs pareikšti nuoširdžią užuojautą pastoriaus šeimai ir kad tos dešimt sekundžių jį persekiosiančios visą gyvenimą. Čia jis neišlaikė, ir policininkui reikėjo jį raminti.

Šešioliktas skyrius

Per Piterio laidotuves Loksfordo bažnyčia buvo sausakimša. Ana pasakė norinti, kad būtų daug gėlių, ir gėlių iš tiesų buvo graudžiai daug: gležnų, ilgai nesilaikančių, kokias ji mėgo; pentiniai jau barstė žiedlapius, o builiai — aitrias žiedadulkes. Atvažiavo vyskupas su žmona, jiedu su Danieliumi kartu laikė pamaldas, o Piteris gulėjo karste prieš juos, altoriaus laiptelių apačioje.

Ana su vaikais ir senelėmis sėdėjo tame pačiame klaupte, kaip visada. Iš Edinburgo naktiniu autobusu atvažiavusi Šarlotė, nors beveik nemiegojo, buvo susikaupusi ir rimta. Kartą jį net paėmė Anai už rankos. Antra vertus, Lukas su Flora raudojo be perstojo: Flora iš baimės, o Lukas — iš sielvarto.

— Aš jo nemylėjau, — spėjo šnipštelėti Lukas Šarlotei per tą trumpą valandėlę, kai jiedu buvo vieni. — Negi nesupranti? Aš bjaurybė. Jaučiuosi baisiai nusikaltęs.

— Tu jį mylėjai, — atsakė Šarlotė, visą naktį autobuse galvojusi apie tai. — Tikrai. Tiesiog pastaruoju metu jis tau nelabai patiko. Jis ir sau nepatiko.

Nė vienas iš jų su Ana šia tema nekalbėjo. Ji elgėsi su jais itin švelniai, bet kalbėjo taip, kad širdies atverti nesinorėjo.

— Bando susivokti, — pasakė Šarlotė, staiga pasijutusi sena sena, išvargusi ir patyrusi. — Jai viskas ne taip paprasta.

— Koks smūgis, — kalbėjo visi kiti. Kaipgi kitaip? Kaip jaustis, šnekėjosi parapijiečiai, kai, grįžusi iš pasivaikščiojimo po laukus, sode randi policininką, atnešusį šitokią žinią? Žinoma, pastaruoju metu Piteris su Ana nelabai sutarė, bet koks šeimyninis gyvenimas vien rožėmis klotas? O jos orumas vertas susižavėjimo. Iš tiesų laikosi nepriekaištingai oriai. Labai tvirta, žinoma, liguistai tvirta, netrukus atsikvošės ir palūš. Dauguma tikinčiųjų, vieni per kitus tiesiantys kaklus, kad geriau matytų žmones pastoriaus klaupte, jaudindamiesi spėliojo, kokia bus Anos ateitis.

Lora irgi spėliojo, tik nesijaudindama. Ji stovėjo greta Šarlotės, užsidėjusi skrybėlaitę juodomis plunksnomis, ir jautė, kad nerimas beveik išdildė sielvartą. Protarpiais prisimindavo Piterį, jauną studentą, stropiai grandantį jos virtuvės stalo kampą, tačiau daugiausia galvojo apie Aną. Jai suspausdavo širdį, pagalvojus apie Aną, nes atrodė, kad Anai teks, ir ne savo noru, pradėti gyvenimą iš naujo — lygiai tokį pat beformį, neorganizuotą, varginantį gyvenimą, kokį nugyveno Lora, o ji žino, kaip jis nualina sielą. Ji manė, kad Ana, ištekėjusi už Piterio, nuėjo perniek; dabar, kai jis nebegyvas, neaiški ateitis atrodė pražūtingesnė negu tuščiai iššvaistyta praeitis. Lora iš visos sveikatos atsiduso, nuo jos skrybėlės atsiskyrė plunksnelė ir nusklendė ant Kitės maldaknygės.

Maldaknygės Kitė nebematė pro ašaras. Ji negalėjo patikėti, kad dabar ne tik našlė, bet ir bevaikė. Kam aš gyvenau? — nuolat klausinėjo save. Kai ant maldaknygės nusileido plunksnelė, pamanė, kad čia voras, ir riktelėjo. Už jos su užuojauta ėmė kuždėtis parapijiečiai. Vargšė moterytė, juk Piteris — jos vienintelis vaikas. Ji nusišluostė ašaras ir nosį, o po kojomis vis gulė suglamžytos popierinės nosinaitės — kaip nukritę žiedlapiai. Turiu susitvardyti, liepė sau, būti tvirta kaip Lora. Anai nebus geriau, jei ištišiu, vaikams irgi nebus geriau, niekam nebus geriau. Išgirdo tėvo balsą, prieš pusę amžiaus ištarusį: „Ašaras, Ketrina, reikia lieti tik dėl kitų“. Bet aš nemoku, apimta nevilties mąstė Kitė, nemoku, nemoku; aš moku verkti tik dėl savęs. Lora tylėdama didingai atkišo jai milžinišką violetinio šilko nosinę.

Į sakyklą sakyti pamokslo užkopė Džonas Džeikobsas, mat jis seniausiai pažinojo Piterį. Pasakė labai liūdįs, kad tenka stovėti Piterio sakykloje tokia proga. Pasakė didžiai užjaučiąs Piterio šeimą. Kalbėjo apie didį Piterio dvasingumą, ištikimybę pareigai, gerumą ir nuveiktą vyskupijoje darbą. Kalbėjo apie Dievui pasišventusį žmogų, supratusi provincijos bažnyčios reikmes. Kalbėjo apie dvasininką, kuris niekad, kad ir koks buvo jo tikėjimas, neužmiršdavo šeimos. Kalbėjo ilgai, pagyvindamas pamokslą anekdotais apie Piterį, kurie, regis, tiko pirmam pasitaikiusiam dvasininkui, tik ne Piteriui. Baigdamas pasakė, kad Piteris tikrai buvęs vertas geresnės vietos už Loksfordą. Tikintieji mandagiai klausėsi. Vyskupas žiūrėjo pro pietinį altoriaus langą. Ana beveik visą laiką buvo nudūrusi akis į grindis.

Paskui visi vorele išslinko į šventorių užkasti numirėlio. Laidoti turėjo kaip pridera, senamadiškame kape, taip norėjo Piteris, nes taip buvo palaidotas ir jo tėvas. Lukas nuvedė Florą šalin nuo kapo duobės ir atsisėdo ant antkapio, pasisodino ją ant kelių. Šarlotė įsikibo Anai už parankės. Kitė paėmė už rankos Lorą. Nuleidus karstą, jie visi barstė ant jo gėles.

— Tu gerai jautiesi? — šnibžtelėjo Šarlotė, spausdama prie šono Anos ranką.

Ana linktelėjo.

— Ką tuo nori pasakyti? — neatstojo Šarlotė. — Ką? Ką?

Ana atsisuko ir pabučiavo ją.

— Man labai palengvėjo, — tarė ji, — oi, kaip palengvėjo. Beveik labiau dėl jo negu dėl savęs.

Paskui pastorijoje visi gėrė arbatą. Pilnas lėkštes sviestainių, pyragėlių, imbierinių sausainių ir vaisių pyrago paruošė parapijos grupė. Virtuvėje moterys pastatė Motinų sąjungos virdulį, pasiskolino iš Loksfordo salės puodelių, visus šešis tuzinus, ir atrodė, kad visi bus reikalingi. Ana, jausdama, kad arbata — per menkas paskatinimas, „Praisvele“ nupirko keletą butelių chereso, ir Lukas turėjo rūpintis, kad norintiems nestigtų vyno. Jis susidūrė su Ana, nešinas taurių pilnu padėklu.

— Atleisk, mama, atleisk, atleisk.

Ji žvilgtelėjo į jį. Pašėlusiai norėjo apkabinti su visu padėklu.

— Išgerk taurę, — pasakė. — Tuojau pat. Pasikalbėsime vėliau.

Svetainėje vyravo svaigus palengvėjimas. Kambarys buvo pilnas žmonių, laikančių lėkštes, o lėkštės buvo kaupinos maisto. Vyskupas iš lėto vieną po kito melancholiškai kramsnojo sviestainius. Anai jis pasakė:

— Mes nuolat meldžiamės už jus.

— Tikra tiesa, — įsiterpė jo žmona. Ji atidžiai žiūrėjo į Aną. Anąją labai domino.

— Aš noriu su jumis pasikalbėti, — tarė Ana.

Vyskupas, regis, kiek sunerimo.

— Ne apie praeitį, — toliau kalbėjo Ana, — apie ateitį.

Vyskupas pagalvojo apie aprūpinimą butu, apie tris Bauverių vaikus. Raukšlės jo kaktoje išsilygino.

— Žinoma.

— Ne, — tarė Ana, lyg atspėjusi jo mintis. — Apie mano ateitį, ką aš turėčiau daryti.

Jis įsižiūrėjo į ją. Jo žmona laukė.

— Nerandu žodžių, — tarė Ana, — ir veikiausiai dabar ne laikas. Tačiau matote, aš sumaniau planą, kuris apimtų visą vyskupystę. Bent jau turėtų apimti.

— Užeikite pas mane, — pasakė vyskupas. — Po kokios savaitės ar panašiai. Paskambinkite sekretoriui ir ateikite.

— Dėkui, — nusišypsojo ji. Apsireiškė Selija Huper su lėkšte sviestainių, papuoštų agurkais, irgi besišypsanti, tačiau kaip pagal užsakymą.

— Aha! — tarė vyskupas ir čiupo du.

— Jo mėgstamiausi, — paaiškino žmona. Ji žiūrėjo nueinančiai Anai iš paskos. — Iš tiesų nuostabi. Kokia rami.

— Reikia tikėtis, kad paskui nepalūš, — leptelėjo Selija Huper.

Vyskupo žmona dirstelėjo į ją.

— Palūžtama, — gyvai tarė ji, — nuo kaltės. Daug sunkiau gyventi, kai slegia kaltė, o ne kančia. — Ji prisiminė, koks iš vyro kabineto išėjo Piteris Bauveris, sužinojęs, kad nebus arkidiakonas. — Kaip gaila, — karštai prabilo ji, — kaip gaila, kad nepasistengiau susipažinti su Ana Bauveri prieš daugelį mėnesių, metų. Kaip gaila... — ji nutilo. Selija su vyskupu žiūrėjo į ją.

— Paragaukite garsiojo ponios Pardou vaisių pyrago, — pasiūlė Selija.

— Aha! — pagyvėjo vyskupas.

Danielius rado Aną virtuvėje. Ji pylė į virdulį ir arbatinukus verdantį vandenį, apsivyniojusi rankas virtuviniu rankšluosčiu.

— Mieloji.

Ji padėjo arbatinuką. Danielius apkabino ją. Ji tarė:

— Pasisakiau tik Šarlotei, bet man be galo palengvėjo...

— Žinau.

— Pamaldos buvo siaubingos, baisiai apgaulingos, tik palaidojo jį gražiai.

Danielius paleido ją, ir ji vėl paėmė arbatinuką.

— Gedulingos pamaldos, — tarė Danielius, — šventiškiausios, pakiliausios iš visų pamaldų. Jokia muzika nėra tokia tikra, kaip angliškų gedulingų pamaldų. Gal ta drąsa dabar ir atbaido žmones.

— Manęs ne, — tarė Ana pildama, — aš už ją dėkinga. Man be galo liūdna, kad Piteris taip sugniužo ir kad mes taip nutolom vienas nuo kito, tačiau jau nieko nebuvo gedima pataisyti. Viskas per giliai įsišaknijo ir jame, ir mumyse, per daug susipainiojo.

— Ar jis žinojo apie Džonataną?

Ana žvelgė tiesiai jam į akis.

— Ne.

— Oi Ana...

— Kodėl? — paklausė Ana. — Kodėl: „Oi Ana“? — Jos žvilgsnis buvo tiesus. — Kodėl turėčiau jaustis kalta? Aš nekalta. Kol jis buvo gyvas, mane graužte graužė kaltės jausmas, bet po jo mirties išnyko. Žinau, kad buvau jam gera žmona. Buvau gera žmona, kol jam manęs reikėjo.

Ji nusisuko pripilti arbatinuko ir jo įjungti.

— Tu nusidėjai su Džonatanu.

— Ar tai moraliniu požiūriu blogiau negu nusidėti su pareiga? Tarpusavio santykiai pražudomi, kai imi gailėti savo esmės, kai nelieka jausmų ir vaizduotės dosnumo. Aš niekad nešykštavau. Klausyk, — vėl atsisuko Ana, — aš labai myliu tave ir žaviuosi tavim, tačiau apie vyrus ir moteris dabar išmanau už tave daugiau.

Danielius nuleido galvą. Ana žiūrėjo į jį ir galvojo apie praėjusį vakarą, kai paklaikusi atėjo vargšė Ela Pringl ir pasakė Anai esanti kalta dėl Piterio avarijos. Ana, nors Ela visada nelabai patiko, pajuto nuoširdžiai šios besigailinti. Nusivedė ją į svetainę ir, atsisėdusi šalia ant sofos, guodė ir ramino. Elos pasakojimas pasirodė jai liūdnas, sujauktas ir menkas dalykas.

— Tai buvo gryniausias atsitiktinumas, — vis kartojo ir kartojo Ana. — Tu niekuo nedėta. Jis jautėsi baisiai, buvo be galo įsiaudrinęs.

— Aš palieku Patriką, — tarė Ela. — Nebegaliu kęsti jo elgesio. Tikėjau juo. Tikėjau, kad jis pradėjo su tavimi romaną.

— Ne, — pasakė Ana, — jis tik žaidė. — Ji žvilgtelėjo į Elą. — Tu jį myli?

— Ne, — atsakė Ela, — taip.

— Palikti sunkiau, negu pasilikti, — kalbėjo Ana. — Gal tau bus ramiau, jei pasakysiu, kad tą popietę, kai Piteris užsimušė, nusprendžiau jį palikti. Grįžau iš giraitės pasakyti jam to ir radau policininką. Atgavau laisvę, bet būčiau pati išėjusi. Tu irgi privalai išeiti. Patrikas per daug užgaidus, per daug despotiškas, kad būtų galima su juo gyventi.

Ir Ela, nemėgstanti moterų prisilietimo, pasilenkusi pabučiavo ją.

— Aš tiek daug išmokau per savaitę, — dabar pasakė Ana Danieliui, — kad jaučiuosi visiškai išsekusi.

Jis nusišypsojo.

— Gyvenimas iš tiesų nesidaro lengvesnis. Nei paprastesnis.

Atsidarė virtuvės durys. Įėjo Elina Dodsvel, lydima Trišos Pardou. Jos nešė krūvas tuščių lėkščių.

— Labai labai atsiprašau, — tarė Ela, nužvelgusi Aną su Danieliumi, — man nė į galvą...

— Jūs nesutrukdėte, — pasakė Danielius. — Bent jau nieko tokio, ko negalima būtų pratęsti.

Elina tarė Anai:

— Ak, tikiuosi, pavalgei, turi valgyti, juk žinai, kad nevalgyti negerai. Oi Ana, aš labai tave užjaučiu, baisiausiai užjaučiu. Ką ketini daryti?

— Daryti?

— Taip, — atsakė Elina. Ji padėjo lėkštes ir apvedė ranka virtuvę, stalą, kremine spalva nudažytą virtuvės baldų komplektą ir Kitės dovanotas užuolaidas mėlynais langeliais, išmargintas daržovėmis. — Ką ketini daryti, vargše Ana, kai jau nebesi pastoriaus žmona?

Ana atsistojo prie lauko durų taip, kad visi galėtų atsisveikinti. Dauguma žmonių, ypač beveik nepažįstamų, karštai atsibučiavo. Cheresas tikrai buvo puiki mintis. Atėjo Flora ir pavargusi atsirėmė į ją, taigi bučinių teko ir jai. Mergytės akys, slepiamos akinių, buvo papūtusios ir opios nuo ašarų.

Izobelė Tompson nuoširdžiai pabučiavo Aną.

— Ateik ir paviešėk. Nebūk viena. Nebijok paprašyti, ko reikia.

— Nebijosiu, — pažadėjo Ana.

— Kartais su moterimi kalbėtis daug lengviau...

— Aš kalbėsiuosi su tavimi, nes tu Izobelė. Ne dėl to, kad esi moteris ar dvasininke.

— Oi Ana, — tarė Izobelė, — tu nė kiek nepasikeitei.

— Pasikeičiau. Lioviausi apsimetinėti.

— Taip, — dvejodama pasakė Izobelė ir truputį atsitraukė. — Taip.

Pulkininkas Ričardsonas su palengvėjimu apkabino Aną.

— Mieloji, — tarė jis. Dabar žinojo, kaip su ja elgtis: ji vėl priklauso aiškiai kategorijai — narsi našlelė, kuri nuostabiai tvardosi. Be to, velniškai graži, puikiai laikosi, be galo ori, prie žmonių nė ašaros neišliejo. — Neužmiršk, — tarė, — mudu su Mardžore visada čia. Tik paprašyk, ir gausi visko, ko nori. Visko. Baisi istorija. — Jis suspaudė jai ranką.

Mardžorė Ričardson pudruotu skruostu prisilietė jos veido. Keistai žvilgtelėjo į Aną, lyg ketintų kažką pasakyti, bet nutylėjo.

— Mama, — ištarė Flora.

— Ko, mažyte? — pasilenkė Ana.

— Kur, — paklausė Flora išplėstomis iš baimės akimis, — kur dabar tėtis?

Keletas žmonių laukė. Ana apsidairė: ledi Meihju, ponia Dansteibl, vargšas kurčias žmogelis iš Snedo, net senis Bidlis per siūles braškančiu padoriu tamsiu kostiumu. Ji labai aiškiai atsakė Florai:

— Rojuje.

Ela įdėjo Patriko vištienos troškinį į orkaitę ir užlipo viršun susišukuoti. Dar truputį pasikvepino, pasidažė lūpas naujais lūpų dažais ir įsisegė perlų auskarus. Jautė, kad reikia apsišarvuoti.

Patrikas sėdėjo mažojoje svetainėje su taurele viskio ir finansiniu laikraščiu, krėsle, ant kurio trumpam buvo prisėdusi Ana, kai jis išgirdo ją verkiant lauke. Jis nebuvo laidotuvėse; netgi nieko nepasakė apie Piterio mirtį, išskyrus pastabėlę, ištartą tonu, kurio Ela negalėjo pakęsti: „Kažin, kas jam galvą susuko?“

Dabar ji pasakė:

— Ar galiu šnektelėti su tavimi?

— Žinoma, — atsakė jis. Atsikėlė, pastūmėjai kėdę. — Išgersi?

— Dėkui, ne.

— Aišku. Taigi manęs laukia šiokia tokia pirtis.

— Ne, — atsakė Ela. Ji atsisėdo, užsimetė koją ant kojos. Jis pritariamai nužvelgė ją.

— Kaip laidotuvės?

— Liūdnos, — tarė Ela. Laukė, kad jis ko nors paklaustų apie Aną, tačiau neklausė, tik toliau ją stebėjo.

— Atėjau pasakyti, kad mėnesio gale išeinu. — Ji nutilo.

— Ir?

— Ir?

— Ir kodėl gi tu išeini, ką ketini daryti?

— Pasisiūliau Snedo salės ūkvede.

Jis nusijuokė. Įbedė į ją akis ir juokėsi. Paskui vėl atsisėdo.

— Brangioji Ela, gausi pusę to, ką moku aš, ir smirsi...

— Bet keis, — atkirto Ela, — bet kas geriau, negu pasilikti su vyriškiu, kuris žaidžia kitų žmonių jausmais.

— Su kuo tu kalbėjaisi?

— Nesvarbu.

— Galiu atspėti, — tarė Patrikas. — Ji irgi nesvarbu. Ne dabar. — Jis keistai iš šono ją nužvelgė. — Žinai, aš nežaidžiau Ana Bauveri. Ji žaidė manimi. Ji manimi pasinaudojo. Anksčiau man taip nebuvo atsitikę, ir man nepatinka.

— Nenoriu apie tai kalbėti, — nukirto Ela.

— Ką tik buvau gero padaręs, už viską atsimokėta piktu. Lukas, Ana, dabar tu. Gali įsivaizduoti, kaip jaučiuosi?

— O taip...

Patrikas palinko į priekį.

— Prašau tave pasilikti. Be abejo, siūlau visas įprastines pagundas: daugiau pinigų, daugiau laisvo laiko, tačiau iš tiesų dėl to, kad man reikia tavęs. Aš noriu, kad pasiliktum.

Ela atsistojo.

— Labai apgailestauju, bet ne. Pasiliksiu iki rugpjūčio pabaigos. Tada išeisiu. Tau tik į naudą pasisamdyti vyrą su žmona. Čia labai reikia vyro rankos.

— Gal aš čia net nebegyvensiu...

— Aš ir nemaniau, kad tai ilgai truks.

Patrikas pakėlė akis.

— Žinai, aš visu tuo tikėjau.

— Žinau tik tiek, — gyvai pasakė Ela įprastu tonu, — kad dabar, kai Ana Bauveri laisva, tau jos nebereikia. Ir kad tu už tai ant jos siunti. — Ji nužygiavo prie durų. — Jei kada ištekėsiu, Patrikai O’Salivanai, pasirūpinsiu, kad mano gyvenimo drauge taptų padori moteris, o gal knyga. — Ir ji greit išėjo, kol jis dar neatsikvošėjo.

Ana gulėjo savo ir Piterio lovos vidury ir žiūrėjo į blyškią vasaros tamsą. Gydytojas paliko migdomųjų, bet ji nusprendė, jog negers jų, kol visiškai neįsitikins, kad kitaip negali užmigti. Aplink, kituose pastorijos miegamuosiuose, gulėjo jos giminaičiai, veikiausiai, išskyrus Florą, irgi įsmeigę akis į nieką. Ana atsigulė su Flora ir glaudė ją, kol ši užmigo. Ant grindų prie lovos gulėjo žodynas, kuriame Flora norėjo susirasti „rojų“. Žodynas aiškino, kad tai senovės persų smagybių sodas, palaimos vieta ir paskutinis dorų mirusiųjų prieglobstis. Toliau buvo aprašytos ryškiaspalvės rojaus žuvys ir margaplunksniai rojaus paukščiai, todėl raukšlės Floros kaktoje truputį išsilygino. Anai ji pasirodė mažutė, visiškai mažutė ir vaikiška. Jai labai palengvėjo pamačius, kad vaiko kūnelis suglebo ir ji iš tiesų užmigo.

Paskui dar Kitė. Kitės nenuraminsi persiškų smagybių sodų aprašymais. Kitė sėdėjo siurbčiodama cheresą iš mažutytės taurelės ir kalbėjo, kad iš jos žmogiškojo pasaulio beliko griuvėsiai ir kad ji ne tik vieniša, bet ir, po velnių, niekam nenaudinga. Niekas niekad negirdėjo Kitės keikiantis. Į ją buvo pažvelgta su pagarba. Kitė paraudo, vienu mauku išgėrė cheresą ir garsiai pareiškė pasistengsianti greit numirti, tada Anai liktų jos santaupos ir jos ametistai, paskui vėl prapliupo verkti.

Lora pasiūlė sudaryti savižudžių sutartį. Jos nuomone, abidvi galėtų apsivilkti juodo aksomo apdarais ir vidurnaktį išgerti nuodų. Ji norėjo prajuokinti Kitę, tačiau ši tik dar labiau įsiraudojo. Lora nusivedė į virtuvę Šarlotę, ir jos, kepdamos kiaušinienę su kumpiu, aptarinėjo ateitį. Lora pasakė ketinanti parduoti butą ir pasiūlyti Anai pinigų, o Šarlotė ruošėsi mesti universitetą ir įsidarbinti, įsidarbinti bet kur. Jos nunešė kiaušinienę su kumpiu į svetainę ir išdalijo lėkštes Anai, Kitei ir Lukui. Kitė pasakė negalinti į valgį nė pažiūrėti, todėl Ana penėjo ją kaip kūdikį mažais kąsneliais; netrukus ji liovėsi verkti ir valgė pati, kol lėkštė ištuštėjo.

Po vakarienės Lora nusivedė Kitę į Šarlotės kambarį, kur jos abidvi miegojo, ir Šarlotė paklausė, ar galinti nueit paskambinti.

— Ji turi naują jaunikį, — tarė Lukas, kai sesuo išėjo iš kambario.

— O? Kokį jaunikį?

— Vardu Adamas. Studijuoja technikos mokslus. — Jis pažvelgė į Aną. — Mama...

— Na, — ištarė ji. Buvo tokia pavargusi, kad atrodė, plūduriuoja, o siela atsiskyrusi sklando virš kūno kaip ugnį koreguojantis lėktuvas.

— Tai buvo ne Patrikas, taip?

— Taip.

— Džonatanas.

— Taip.

Lukas išsiropštė iš krėslo ir atėjęs susmuko ant grindų prie sofos, ant kurios gulėjo Ana.

— Aš nevažiuosiu į Indiją.

— Lukai...

— Nenoriu.

— Nieko nespręsk, — tarė Ana. — Kol kas ne. Dar per greitai. Žmogus trokšta viską nuspręsti, tai savotiškas atoveikis, bet mes neturime to daryti. Nuspręsime neteisingai.

— O ar ketini ką nors nuspręsti dėl Džonatano?

Ana, pakreipusi galvą, pažvelgė į Luką.

— Nusprendžiau dar prieš tėčio mirtį.

— Jis šaunus.

— Taip.

— Ketini už jo tekėti?

Ana pašiaušė Lukui plaukus.

— Pasakysiu tau tą pačią akimirką, kaip ir jam. Prižadu.

— O tėtis? — nenurimo Lukas.

— Keisčiausia, — atsakė Ana, — kad dabar, kai jis nebegyvas, jaučiu, jog galiu mylėti jį, besiilsintį ramybėje.

Lukas apsivertė ir įsikniaubė veidu į Aną.

— Noriu ką nors mylėti.

— Pamilsi.

Jis griebė jai už rankos.

— Baisiausia laukimas, — tarė. — Laukimo tiesiog negaliu pakęsti.

Grįžusi į kambarį, Šarlotė visa švytėjo. Ji atsisėdo greta Luko ir nupasakojo, koks tas inžinierius Adamas. Šešių pėdų dviejų colių aukščio, tėvai gyvena Čidl Hjume. Grojąs klarnetu, ji pažįstama su juo jau trys savaitės, tai yra rimtai pažįstama trys savaitės, nors jis trainiojosi aplink visą laiką, kai ji atsidūrė Edinburge. Ji pasakė, kad jis pasisiūlęs atvykti ir būti po ranka, jei ko prireiktų.

— Žinoma, — tarė Ana. Šarlotei jo tikrai prireiks.

Jie ilgai sėdėjo tirštėjančioje tamsoje. Keletą kartų suskambo telefonas ir rūpestingi žmonės klausinėjo, ar jiems gerai, ar nieko nereikia. Visiems Ana atsakinėjo, kad jie, dėkui, jaučiasi puikiai ir kad jiems reikią tik laiko. Paskui jie nukėlė telefono ragelį ir kartu užlipo į viršų.

Šarlotė nuėjo į Floros kambarį, kuriame miegojo pasitiesusi ant grindų čiužinį. Prieš įeidamas į savo kambarį, Lukas stabtelėjo paklausti:

— Ar nesijausi vieniša?

Ana atsargiai atsakė:

— Nemanau.

Dabar ji būdravo ir svarstė, ar tikrai. Ką iš tiesų reiškia „vieniša“? Ką tai jai reiškė anksčiau, kai tvirtino esanti baisiai vieniša, nors šalia gyveno, kvėpavo Piteris? Ji vėl įjungė šviesą ir pakėlė nuo grindų žodyną. „Vienišas, — aiškino šis, — atsiskyręs, vienas pats“. Taip, pamanė Ana, taip, visa tai man tinka. „Apleistas, — toliau aiškino žodynas, — skaudžiai suvokiantis savo vienišumą“. Ana garsiai užvertė knygą. Du pastarieji apibūdinimai jai visiškai netiko. Ištiesė ranką ir išjungė šviesą. Tie du dalykai buvo ankstesnis vienišumas.

Panelė Lemb blizgino Vudberou arkidiakono namų žalvarį. Tai buvo milžiniškas darbas, nes reikėjo nušveisti daugiau kaip trisdešimt porų durų rankenų, o kur dar lauko durų belstukas, laiškų dėžutė ir židinio grotelės arkidiakono kabinete. Panelė Lemb tyčia to ėmėsi, nes tada liaudavosi galvoti apie tam tikrus dalykus. Dalykas, apie kurį ji itin stengėsi negalvoti, buvo žinia, kad Džonatanas išsikelia. Savaitės pabaigoje, šį rytą virtuvėje jis jai pasakė savaitės pabaigoje grįžtąs į universitetą, o paskui vykstąs į Graikiją. Panelė Lemb nelabai nutuokė, kur tas jo universitetas, ir visiškai nenumanė, kur ta Graikija, tačiau, atrodo, kad ir viena, ir kita labai toli. Sakė sugrįšiąs, bet panelė Lemb suprato, jog tai ne tas pat, kaip žinoti, kad kasdien ras jo mėlynus marškinius nešvarių skalbinių pintinėje kartu su arkidiakono pilkaisiais.

Ji žinojo, kad jis ir arkidiakonas pono Bauverio laidotuvių vakarą ilgai kalbėjosi. Negalėjo užmigti ir nutipeno žemyn būgštaudama, kad kas jos nepamatytų vilkinčios tik rausvais šiltais naktiniais marškiniais, kad ir viską pridengiančiais, pastebėjo šviesos ruoželį po arkidiakono kabineto durimis ir išgirdo jų balsus, kai laikrodis mušė vidurnaktį. Jai neatėjo į galvą pasiklausyti, tačiau kurnėdama pro šalį pajuto, kad pokalbis už durų svarbus. Todėl ir nenustebo išgirdusi, kad Džonatanas išvyksta, tačiau vis tiek jautėsi labai keistai, sukrėsta, netvirta ir linkusi šniurkščioti. Geras vaistas nuo šniurkščiojimo buvo šveisti namus.

Ji kruopščiai blizgino dantų šepetuku lauko durų belstuką, kai pasirodė Ana. Panelė Lemb Anos nemėgo, manė, kad ji netinkama žmona bažnyčios tarnui, kad jai trūksta kuklumo ir romumo. Ana nusišypsojo. Panelė Lemb sugniaužė šepetuką.

— Kažin, ar ponas Bairnas namie? — pasiteiravo Ana.

Panelė Lemb vos vos atmetė galvą.

— Ponas Bairnas dirba.

— Ar galėčiau valandėlę jam sutrukdyti?

— Ne, — atkirto panelė Lemb.

— Manau, — tarė Ana, imdama už rankenos, — kad vis tiek sutrukdysiu. — Ji stumtelėjo duris.

— Liaukitės! — šūktelėjo panelė Lemb.

— Ne, — atšovė Ana. Ji vėl pastūmė duris, ir šios atsidarė. Prieškambario plytelės dar tebebuvo drėgnos nuo panelės Lemb rytinio plovimo. Ji žengė į priekį. Panelė Lemb nuskubėjo iš paskos.

— Jis — privatus asmuo! — suriko panelė Lemb, baksnodama Anai dantų šepetuku.

— Oi, panele Lemb, — juokdamasi atsisuko Ana.

Staiga panelę Lemb apėmė baisi neapykanta.

— Liaukitės! — suklykė ji.

Laiptų aikštelėje atsidarė durys ir pasirodė Džonatanas. Jos pakėlė akis.

— Ji nesustoja! — šaukė jam panelė Lemb. — Ji nė nemano to daryti, taip!

Jis ėmė lipti laiptais. Ana pamatė, kad jis vos tramdo juoką. Ji tarė:

— Panelė Lemb kuo puikiausiai gynė tavo darbo slaptumą. Bet aš užsukau tik valandėlei.

— Tikiuosi, kad ne, — pasakė Džonatanas. Jis paėmė Anai už alkūnės. — Dėkui, — metė panelei Lemb, nusivesdamas Aną.

Panelė Lemb žiūrėjo, kaip jiedu drauge kopia laiptais, jis tebelaiko jai už alkūnės. Ji nusprendė kavos jiems nevirti.

— Nagi, — tarė Džonatanas, stipriai spausdamas prie savęs Aną. — Nagi, mieloji. Pagaliau, pagaliau. Gerai jautiesi?

— Manau, kad taip.

— Aš myliu tave. — Jis nusivedė ją prie sofos ir atsisėdo prisitraukdamas ją. — Danielius mane išvijo. Labai maloniai, gražiai ir neišvengiamai. Reikia pripažinti, jog aš irgi manau turėjęs išsinešdinti, kad tau... mums... būtų lengviau.

Ana prigludo prie jo.

— Aš irgi atėjau tavęs išvyti.

— Tikrai? — jo balsas skambėjo atlaidžiai. — Kaip smagu, kad mes visi tokie vieningi. Kitą savaitę grįšiu ir imsiu veikti.

— Veikti...

— Kad tu susijungtum su manimi. Kad praėjus deramam laikotarpiui, taptum koledžo dėstytojo žmona ir vieną stereotipų komplektą pakeistum kitu. — Jis vėl nusijuokė.

— Tik ne tai, — švelniai pasakė Ana.

— Žinoma, nevisiškai, bet būgštauju, kad skirtumas nedidelis...

— Džonatanai, — tarė Ana, — aš myliu tave, tu neleidai man išeiti iš proto, ir aš noriu su tavimi gulėti. Bet už tavęs netekėsiu.

— Atleisk, — pasakė jis. — Aš toks netaktiškas. Piteris žuvo tik prieš dvi savaites.

Ana paėmė jo ranką ir išskėtė pirštus.

— Koks čia netaktas. Ir Piteris niekuo nedėtas. Bet esama dar dviejų dalykų. Pirma, būtent dabar nenoriu susisaistyti, dar nenoriu būti priklausoma. Antra, turiu padaryti kai kuriuos dalykus.

— Kokius? Aš niekada tau netrukdysiu...

— Dalykus, — atsakė Ana, — kurių per ilgai, dvidešimt metų, nedariau. Dalykus, kuriuos galiu daryti dėl jų pačių, o ne dėl kitų žmonių. Matai, turiu išmokti gyventi sau, išsiaiškinti, ką galiu daryti. Kalbos apie tai, kaip būti savimi, baisiai nuvalkiotos, tačiau taip dabar jaučiuosi, tą iš tikrųjų jaučiu.

— Kodėl santuoka turėtų tam kliudyti? Aš itin nesavininkiškas vyras.

Ana atsisuko į jį.

— Sąžiningai tau prisipažįstu, kad žūtbūt trokštu pailsėti nuo santuokos.

— Bet...

— Žinau, kad santuoka su tavimi neatpažįstamai skirtųsi nuo santuokos su Piteriu, tačiau vis tiek dabar tekėti nenoriu.

— Mieloji Ana, — tarė Džonatanas, apkabindamas ją ir guldydamas šalia. — Labai sunku suvokti tavo mąstymą. Gal galėtum man aiškiai pasakyti, ko nori?

— Taip, — atsakė Ana. Žvelgė tiesiai į jį. — Noriu meilužio.

Septynioliktas skyrius

Vyskupo kabinetas buvo kuklus. Išdažytas šviesiai žalia spalva, pro jo langus matyti ilga veja gėlėmis apsodintais pakraščiais, kurios gale vėrėsi puikus vaizdas į katedros susirinkimų salę. Kambaryje buvo patogūs negražūs baldai, daugybė tamsių, niūrių knygų ir keletas vyskupo anūkų, kurie visi, regis, daugelį metų vertėsi be priekinių dantų, nuotraukų. Ant rašomojo stalo stovėjo vaza geltonų rožių, o ant kilimėlio prie židinio miegojo labai senas kiemsargis.

Anai atvykus, vyskupas atsiprašė, kad kavą teks virtis patiems, nes žmona išėjusi. Ana pasakė, kad jai būsią labai malonu, ir jie daug laiko praleido virtuvėje, nes vyskupas vieną po kitos atidarinėjo virtuvines spinteles, pilnas prikaistuvių ir miltų maišelių, ieškodamas puodukų. Kartą nudžiugęs tarstelėjo: „O, sausainiai“, — ir padėjo ant stalo skardinę. Paskui, įpusėjus tyrinėjimus, įėjo sekretorė, piktai pasižiūrėjo į Aną ir nuvijo abu atgal į kabinetą. Po dešimties minučių ji pasirodė nešina staltiesėle užtiestu padėklu su kava ir sausainiais, vėduokle išdėliotais gėlėtoje lėkštutėje. Vyskupas, giliai susimąstęs apie tai, ką jam pasakė Ana, nepastebėjo nei jos atėjimo, nei pasipiktinusio išėjimo.

Ana padavė vyskupui puodelį kavos ir cukrinę. Maišydamas cukrų, jis tarė:

— Tai siūlote organizuoti vietines paramos grupes dvasininkų žmonoms?

— Nevisiškai, — aiškino Ana. — Tokia grupė galėtų virsti viską rikiuojančiais neaiškios paskirties geradariais, taip apsunkinančiais gyvenimą parapijoje. Man rodos, tai turėtų būti vyskupijos projektas. Nelyginant kokia ganytojiška priežiūra, nežinau, kaip jūs vadinate rūpinimosi dvasininkais programą. Negerai, kad bažnyčios hierarchai nežino, ką reiškia gyventi provincijos parapijoje. Turiu pridurti, jog dažnai atrodo, kad jiems nelabai ir rūpi.

— Labai klystumėte taip manydama, — energingai paneigė vyskupas.

Ana nutylėjo. Vyskupas pamaišė kavą. Krenkštelėjo.

— Ar jūs norėtumėte dalyvauti šiame projekte? Šioje vyskupijoje?

— O taip, — atsakė Ana, — žinoma. Šiaip ar taip, pažįstu antrąją suinteresuotą pusę. Jau gyvenimas su žmogumi, turinčiu stiprų pareigos jausmą, reikalauja didelių pastangų, o kaip jaustis ištekėjus už profesijos?

Vyskupas pažvelgė į ją.

— O kaip žmonos pareigos jausmas?

Ana atlaikė jo žvilgsnį.

— Tarnavimo Dievui jausmas — viena. Jis nepriklausomas, jį pasirenki, pasirenki būdą šiai pareigai vykdyti. Tarnavimo vyrui, pasirinkusiam Dievą, jausmas visiškai kas kita. Dievo tarnaitėms daug lengviau negu vyro tarnaitėms.

Kaip gerai, kad žmona išėjusi, su palengvėjimu pamanė vyskupas. Pamatęs Aną, pasijuto truputį nejaukiai ir panoro, kad greta būtų žmona, bet dabar, kai sužinojo, ko atėjusi, jam pasirodė, kad žmona gali nevisiškai palaikyti jo pusę. Neabejojo žmonos parama, tačiau per pastarąsias keletą savaičių pajuto anksčiau nepastebėtą jos kietumą.

— Dvasininko santuoka, — kalbėjo Ana, — tokia pat trapi kaip ir pasauliečio.

Vyskupas palinko į priekį.

— Pasikalbėsiu su taryba.

— Tikrai?

— Ar galite pateikti konkrečių pavyzdžių...

— Taip, — atsakė Ana ir atsistojo. Staiga pasijuto klaikiai nuvargusi.

— Abejoju, ar galėsime jums mokėti už pagalbą. Jūsų pagalba turėtų būti savanoriška.

— Aš kitaip ir nemaniau.

— Mieloji ponia Bauveri, — staiga paklausė vyskupas stodamasis, — kaip jūs verčiatės? Kokia jūsų ateitis?

— Žinoma, mums teks apleisti pastoriją. Tačiau turiu šiokių tokių planų...

Jis įdėmiai pasižiūrėjo į ją.

— Iš tiesų? Jums kas nors padeda? Gal arkidiakonas?

— Aš užversta pagalbos siūlymais, — atsakė Ana, — tačiau, atrodo, nė kiek netrokštųjų priimti.

— Iš tiesų?

Ji pažvelgė į jį.

— O jūs norėtumėt? Būdamas mano vietoje? Ar, jei jau apie tai kalbame, bet kuriuo gyvenimo laikotarpiu? Norėtumėte įsipareigoti ir jaustis dėkingas?

Vyskupas nusišypsojo. Suspaudė jai ranką.

— Negalėčiau to pakęsti, — atsakė.

Visi ką nors siūlė. Lora ir Kitė — parduoti savo butus; seras Frensis Meihju — senąjį arklininko butą virš arklidžių; iš Oksfordo paskambino Eleanora, pranešė, kad pagaliau ryžosi palikti Robertą, ir gana atsainiai pridūrė labai apgailestaujanti dėl Piterio, bet gal jos galėtų sutelkti jėgas ir drauge įsikurti Oksforde? Vos spėjo ji atmesti visus tuos siūlymus, kai į Loksfordą atvažiavo Danielius ir droviai pasiūlė persikelti į jo namus, nes kambariai stovį tušti, o jam reikią draugijos, ir, tiesą sakant, panelė Lemb...

— Ne, — švelniai atsisakė Ana, — ne ne. Bet vis tiek labai tau dėkui.

— Dėl Džonatano?

— Dėl nepriklausomybės.

— Bet aš nesikėsinsiu į tavo nepriklausomybę...

— Danieliau, — tarė Ana ir uždėjo rankas jam ant pečių, — man regis, kad dabar tikiu Dievą labiau negu bet kada, tačiau šią akimirką negaliu pakęsti Bažnyčios.

Kai tik Danielius išėjo, sučirškė telefonas. Atsiliepė Lukas ir nuėjo pranešti Anai, raunančiai ankstyvąsias morkas, kad skambina vyskupijos sekretorius. Ana apstulbo.

— Kas jis?

— Nežinau. Sakė, pavarde Vorbešas. Puiku.

— Ponas Vorbešas? — tarė Ana telefono ragelin.

— Tiesą sakant, kapitonas Vorbešas. Ponia Bauveri, ar negalėtumėte šią savaitę trumpam užsukti į bažnytinių susirinkimų salę?

— Ar dėl mano projekto?

— Ne, — atsakė kapitonas Vorbešas. Jo planuose pagal svarbą dvasininkų žmonos užėmė vieną iš paskutinių vietų. — Ne. Dėl jums daug naudingesnio dalyko. Praktiško.

— Negalite pasakyti telefonu?

— Ne, — nukirto kapitonas Vorbešas.

Po trijų dienų iš kitos smulkmeniškai sutvarkyto rašomojo stalo pusės jis pasiūlė Anai namą. Kotedžą bažnytinėje žemėje, tolimame vyskupijos pakraštyje — su trim miegamaisiais, sodu ir autobusų stotele netoliese. Ana galinti jame gyventi, nemokėdama nuomos, penkerius metus.

Ana paaiškino, kad Flora lanko mokyklą Vudberou, o Lukas veikiausiai studijuos meno pagrindus politechnikume. Kapitonas Vorbešas pareiškė, kad abu tie faktai nelabai reikšmingi.

— Aš taip nemanau, — atsakė Ana.

Kapitonas Vorbešas pasakė, kad namą pasiūlęs Anos geradarys iš Vyskupijos finansų tarybos, o jis, kapitonas Vorbešas, nusprendęs, kad ji tik apsidžiaugsianti.

— Aš manau, — drąsiai išpyškino Ana, — kad tikrasis gerumas matuojamas nauda gavėjui, o ne davėjui.

— Tai jūs atsisakote kotedžo bažnytinėje žemėje?

— Bijau, kad taip. Esu labai dėkinga, tačiau negaliu sugriauti gyvenimo mums visiems, išsikeldama už dvidešimt penkių mylių. Be to...

— Kas dar? — paklausė kapitonas Vorbešas.

— Tarkim, Bažnyčia man daugiau nieko neskolinga. Aš dabar... — ji nutilo. Norėjo pasakyti „laisva“, bet pamanė, kad tai skambėtų karingai, todėl tepasakė: — ...savarankiška.

— Tai kaip gyvensite?

— Dar nežinau.

— Turite pagalvoti apie vaikus.

Ji nepaprastai troško persilenkti per stalą ir trenkti jam antausį. Žvelgė į jo sveiką, švariai nuskustą, santūrų, bejausmį anglišką veidą ir net delnai niežėjo. Norėdama susivaldyti, susikišo rankas į kišenes.

— Man atrodo, — pasipūtė kapitonas Vorbešas, — kad daugiau neturime vienas kitam ko pasakyti.

— Tikrai.

Jis atsistojo ir padavė ranką.

— Tada sudiev.

Ana nusišypsojo.

— Sudiev. Dėkui, kad ištaikėte man laiko. Tikiuosi, — labai nuoširdžiai pridūrė, — jog surasite tam kotedžui malonų, sukalbamą, dėkingą nuomininką.

— Aš irgi, — tarė jis. Bet jai išėjus, prisiminęs varganą kotedžo vonios kambarį pirmame aukšte ir keturis langus vos už kelių pėdų nuo plento, suabejojo. Užniūniavo. Visada kiek susijaudindavo apsipykęs su kuo nors, ypač su gražiomis moterimis.

Ana tarė:

— Reiks padėkoti pulkininkui Ričardsonui. Čia aiškiai jo sumanymas, ir jis bent jau norėjo gero.

Flora prie virtuvės stalo piešė. Ji norėjo gyventi tokiame name kaip jos naujosios draugės Veritės, su oranžerija ir dviviečiu garažu. Nesivargino suvokti, jog pinigų dabar dar mažiau negu anksčiau, suprato tik tiek, kad daugiau nepririšta prie pastorijos. Ji pasakė:

— Man būtų labai malonu gyventi tikrame name.

— Man irgi būtų labai malonu, — pasakė Ana.

Flora tėkštelėjo blyną, vaizduojantį medį, ir pradėjo pripiešinėti obuolius.

— Jei tu dabar mirtum, būčiau našlaitė.

— Norėtum?

— Ne! — persigando Flora.

— Tai kam taip kalbi?

Flora nupiešė po medžiu triušį.

— Kad tave išgąsdinčiau. Kad priversčiau tave gyventi.

Ana pasilenkė ir pabučiavo ją.

— Einu pasišnekėti su pulkininku Ričardsonu. Lukas viršuje, jei tau jo prireiks.

— Taip, — atsiliepė Flora. Ji nupiešė antrą, mažesnį triušį. — Atsargiai važiuok.

Keistai jaudino tiek daug vairuoti, jausti, kad automobilis priklauso jai. Ji lėtai apsisuko ir nuvažiavo keliu. Pravažiavo senąją pastoriją nė nedirstelėjusi; pagalvojusi apie Patriką O’Salivaną, kvailai įtūžo ir susigėdo. Pravažiavo veją, pamojavo poniai Edouz, rišančiai palmės plaušais kvapiuosius pelėžirnius, Šeilai Vinson, plaunančiai dažytas lauko duris, ir pasuko į Kvindeilą. Važiuodama nusprendė, kad nemėgins repetuoti paaiškinimo, kodėl atsisakė kotedžo. Atsidūrusi prieš Harį Ričardsoną, pasakys jam visą tiesą, ir tiek.

Tačiau Hario Ričardsono nerado namie. Įspūdingas Kvindeilo sodybos lauko duris atidarė Mardžorė, pasipuošusi nepriekaištingai pasiūta mėlynais ir baltais raštais išmarginta vasarine suknele. Ana gerokai sutriko.

— Mardžore, labai atsiprašau, kad tave sutrukdžiau, bet norėjau persimesti pora žodžių su Hariu, jis labai gražiai pasielgė...

— Bijau, kad jo nėra, — tarė Mardžorė Ričardson. — Pulko susitikimas Londone. — Ranka, laikanti duris, nuslinko prie dviejų eilių perlų vėrinio. — Užeik, — netikėtai pasakė.

Ana įėjo. Ji nusekė paskui Mardžorę gražiais senoviniais kilimais išklotu prieškambariu į mielą užpakalinę svetainę atidarytomis į sodą durimis. Už jų vejoje drybsojo įmitę Ričardsono labradorai.

— Kavos? — paklausė Mardžorė. — Ar džino?

Ana apstulbo.

— Geriau kavos...

— Kodėl? Tikriausiai labiau norėtum džino?

— Aš jo beveik nesu gėrusi...

— Aš jį geriu visą gyvenimą, — atšovė Mardžorė. — Visa mano karta geria. Mes ne itin mėgstame vyną, bet džiną įsiurbėme su motinos pienu. Tau smarkiai atskiesiu.

Ana pritrenkta atsisėdo į minkštą kartūnu apmuštą krėslą. Mardžorė nuėjo prie lakuoto padėklo, nustatyto buteliais, ir pradėjo mikliai maišyti. Grįžo pas Aną nešina maža ilgakoje taurele, pilna ledo ir citrinos griežinėlių.

— Čia sausas martinis. Niekas nepakelia ūpo geriau už jį.

— Dieve, — tarė Ana. Baikščiai paėmė taurę.

Mardžorė Ričardson atsisėdo priešais su daug pilnesne taure. Kilstelėjo ją.

— Į sveikatą.

Ana siurbtelėjo mažą įelektrinantį gurkšnelį. Po valandėlės pasakė:

— Haris padarė labai gražų dalyką. Jis prispyrė vyskupiją pasiūlyti man kotedžą penkeriems metams. Esu labai sujaudinta, bet teko atsisakyti. Tai labai kilnus sumanymas.

— Jis mano, — tarė Mardžorė.

Ana išvertė akis.

— Tavo?

— Taip. Pamaniau, kad bus lengviau priimti iš jų, negu iš mūsų.

Ana pastatė taurę.

— Tada aš dar labiau apgailestauju atsisakiusi...

— Nėra reikalo, — tarė Mardžorė, sukryžiuodama savo dailias kojas. — Nesistebiu. Aš irgi būčiau atsisakiusi.

— Ką...

— Tu soti iki kaklo, ar ne? Mirtinai įgrįso vilktis kažkokiam vyriškam dariniui iš paskos, tiesa? Manau, kad nori ištrūkti. — Ji nutilo ir gurkštelėjo. — Manau, nes aš irgi apie tai galvoju. Bažnyčia ar kariuomenė, koks skirtumas, visi jie vienodi. Įkalk vyrui į galvą pareigos sąvoką ir tikėkis, jog žmona jausis pagerbta, kad jai komanduojama. Man jau bloga darosi.

Ana palinko į priekį. Valandėlę svarstė, ar Mardžorė nesivaišino džinu dar prieš jai ateinant.

— Bet tu visada piktinaisi, kad aš nepriklausoma! Siutai dėl „Praisvelo“...

— Siutau, nes pavydėjau ir žavėjausi. Matai, aš niekada neturėjau drąsos pakelti maišto. Koja kojon žygiavau su Hariu ir kariuomene keturiasdešimt trejus metus, ir visi tvirtino, kad aš šaunuolė ir ideali karininko žmona. Net Haris tuo pradėjo tikėti. Nemanau, kad jam kada dingtelėjo mintis, ar ir aš galiu žiūrėti į nugyventą gyvenimą bent iš dalies taip patenkinta kaip jis. Tos vyriškos institucijos... — Ji nutilo, vėl gurkštelėjo ir kalbėjo toliau: — Pasakysiu tau kai ką. Mūsų vyriausioji duktė, Džulija, ištekėjo už jūreivio. Jis kiek vyresnis už ją, per Folklendų karą buvo kapitonas. Kai jis išvyko, Džulija tapo atsakinga už visas jo laivo vyrų žmonas, motinas ir drauges. Jos nuolat skambindavo bet kuriuo paros metu. Ji keliavo po visą Angliją susitikti su tomis moterimis, eikvodama savo laiką ir pinigus. Kai specialios paskirties būrys grįžo, vyras buvo paaukštintas ir paliko ją dėl moterų karališkojo laivyno karininkės, o Džulijai laivynas net dėkui nepasakė. Net atviruko neatsiuntė. Nieko. Kadangi ji buvo karininko žmona, tikėtasi, kad viską padarys ir jausis pagerbta, kad tai daro. Turėtum pasiklausyti, ką šia tema kalba Džulija. Tau patiktų Džulija.

— Mardžorė, — įsiterpė Ana, — tu mane tiesiog apstulbinai.

— Tiesą sakant, turėčiau tave atsiprašyti, — tarė Mardžorė. — Elgiausi su tavim gana bjauriai. Man regis, pasiūliau kotedžą, iš dalies norėdama atitaisyti skriaudą. Džiaugiuosi, kad tu jo atsisakei. Dabar, kai esi laisva, išlik laisva. Ar galėčiau paskolinti tau pinigų?

— Ne, — maloniai atsisakė Ana, — negalėtum.

— Po velnių. Nors ko tau juos imti, jei nuo to bus geriau tik man. Tu negeri.

Ana pakėlė taurę.

— Aš kaip reikiant apsvaigusi. Gėrimo ir tavo žodžių poveikis toks, kad jaučiuosi, lyg būčiau išgėrusi ne vieną...

— Kur ketini gyventi?

— Vudberou, — atsakė Ana.

— Gerai. Tai galėsiu atvažiuoti tavęs aplankyti? Juk neatsisakysi daržovių ir rūbų...

— Žinoma. Bus labai smagu tave pamatyti.

— Atsivešiu Džuliją.

— Labai norėčiau susipažinti su Džulija. Mardžorė, — tarė Ana, — ar pasakysi Hariui, kad aš labai dėkinga už kotedžą, bet dabar turiu būti nepriklausoma? Bijau... bijau, kad kotedžas, kurį man pasiūlė, buvo...

— Ne stebuklas? Galvą guldau, kad jis toks ir yra. Žinoma, pasakysiu Hariui. — Ji žvilgtelėjo į Aną ir vienu mauku išlenkė taurę. — Keistuolis. Beūsiai linkęs globoti ir neturi žalio supratimo, kaip mudu sugyvenam. Jokio. Tikiuosi, kad nenutrauksi pažinties, praneši, kur esi, kas vyksta. Žinoma, aš dabar įklimpusi, bet tiesiog džiūgauju stebėdama, kaip tu nusimeti pavalkus. — Ji pamosavo taure. — Nori ant antros kojos?

Ana nebuvo sesers Ignotos kabinete nuo tada, kai kalbėjosi dėl Floros. Sesuo Ignotą, rodos, nė kiek nenustebo ją pamačiusi, antra vertus, mąstė Ana, iš vienuolės išraiškos niekad nepasakysi, nustebinta ji ar ne. Ana atsisėdo ir leido seseriai Ignotai išpasakoti, kas daroma Švenčiausiojo Išganytojo mokykloje nuraminti netekusiai tėvo Florai. Ana juto, kad įžvalgių sesers Ignotos akių išraiška nelabai derinasi su atsargiomis ir nuvalkiotomis frazėmis, kurias ji taria. Ji pasakė, kad yra labai dėkinga ir kad mokyklos užuojauta Florai didelė parama. Paskui ėmė laukti. Sesuo Ignotą irgi valandėlę luktelėjo, kad temų pakeitimas atrodytų padoriau, o paskui visiškai kitokiu tonu paklausė:

— Kuo galime jums padėti?

— Man reikia darbo, — tarė Ana.

Sesuo Ignotą linktelėjo.

— Aš turiu reikiamą kvalifikaciją dėstyti prancūzų ir vokiečių kalboms humanitarinėse, bet ne valstybinės sistemos mokyklose. Be to, mokiau anglų, kaip užsienio kalbos.

— O kodėl atėjote pas mane?

— Jūsų reikalavimai ne tokie kaip valstybinės mokyklos, nes šiek tiek jus pažįstu ir mačiau jūsų skelbimą dėl kalbų mokytojo „Vudberou aide“.

— Florai tai gali pakenkti.

— Nieko baisaus, kad teks išmokti su kai kuo taikstytis.

Jos susižvelgė. Sesuo Ignotą prisiminė, kad ponia Bauveri nuslėpė nuo vyro, jog Florai mokslas nemokamas. Ji taip pat prisiminė, kad nors iš pradžių nustebo, bet paskui nusprendė, jog ponia Bauveri, be abejonės, turėjo priežasčių.

— Jūs — pirmas mano bandymas gauti darbą, — tarė Ana. — Nenustebsiu, jei nepriimsite. Tačiau man atrodo, kad norėčiau čia mokytojauti.

Sesuo Ignotą sukryžiavo rankas po gobtuvu.

— Aš maniau, kad galite pas mus ateiti.

— Ar apgalvojote, ką atsakytumėte, jei ateičiau?

— Manau, kad priimčiau. Bent jau bandomajam vieno trimestro laikotarpiui.

— Būčiau labai dėkinga. — Ana palinko į priekį. — Iš kur žinojote, kad ateisiu?

— Čia, Vudberou, gyvena jūsiškis labai ekumeniškų pažiūrų arkidiakonas.

— Ne! — šūktelėjo Ana. — Tik ne Danielius! Negi jūs susimokėte su Danieliumi Bairnu? Negi Bažnyčia niekad manęs nepaleis?

Sesuo Ignotą pašaipiai šyptelėjo.

— Oi, ponia Bauveri, — tarė ji, — jūsų niekada nepaleis anaiptol ne Bažnyčia...

Išėjusi iš mokyklos, Ana pasuko į turgavietę. Buvo turgaus diena, šurmulys, ir Anai nuotaika dar labiau pagerėjo. Sesuo Ignotą pasiūlė jai visą prancūzų ir vokiečių kalbų mokytojos etatą vieno trimestro bandomajam laikotarpiui, per Kalėdas dėl jos vietos turėjo būti galutinai nuspręsta. Ana negalėjo nesuprasti, kad būtent tokiam darbui Piteris būtų pritaręs. Neišvengiamai teko pripažinti, kad būtent tokio darbo nebūtų ėmusis, kol jis buvo gyvas. Žinoma, Flora baisiausiai pasipiktins. Švenčiausiojo Išganytojo mokykloje dirbanti Ana neabejotinai pakirps jai sparnus.

— Itin lakios vaizduotės vaikas, — pasakė sesuo Ignotą.

— Tai reiškia, kad ne visuomet sako gryną teisybę?

Sesuo Ignotą nenusišypsojo.

— Reiškia tik tai, ką pasakiau.

Turguje Anos tikslas buvo pereiti nekilnojamojo turto agentų kontoras, kurios, kad būtų saugiau, spietėsi į krūvą, kaip paprastai daro statybos kooperatyvai ir antikvarinės parduotuvės. Manė, kad jos reikalas visiškai paprastas: norėjo išsinuomoti namą su ne mažiau kaip trimis miegamaisiais. Sodas būtų puiku. Garažas nebūtinas. Pirmieji du agentai, pas kuriuos ji apsilankė, pasakė apskritai nieko nenuomoją, o trečiasis pasiūlė apgailėtinai atrodantį vienaaukštį namelį už gaisrinės. Visi trys aiškino, kad dabar mažai, labai mažai kas nuomoja namus. Jie purtė galvas. Jie bandė sudominti Aną mažais namukais, kuriuos pardavinėjo, nykiais namukais gyvenamųjų namų rajonuose. Ana pasakė neturinti pinigų ir dėl to negalinti duoti avanso. Jie su užuojauta nužvelgė ją, bet neslėpė, kad ne jų reikalas jai pagelbėti.

Ketvirtoji agentūra pasiūlė du namus. Vienas buvo tvirtai suręsta vila Vudberou priemiestyje, verslininko, dabar gyvenančio Artimuosiuose Rytuose, nuosavybė, antrasis — Viktorijos epochos namų bendromis sienomis segmentas. Ana pasakė norinti pamatyti pastarąjį. Agentas bruko vilą.

— Bet aš labiau norėčiau gyventi pačioje tirštynėje. Be to, jis pigesnis...

— Tačiau ne toks prašmatnus. Ir tik trys miegamieji.

— Ar galima jį pamatyti? Galima?

Agentas atsiduso. Žinojo, kad tai tik tuščias laiko gaišimas. Namas jau metai buvo įtrauktas į jo sąrašus. Pašaukė merginą iš kito kambario, kur ši darė ataskaitų kopijas.

— Debe, palydėk ponią Bauveri į Nelsono gatvės šešiasdešimt septintą numerį, gerai?

— Jis jums nepatiks, — gatvėje pasakė Debė Anai.

— Nepatiks? Kodėl?

— Ten visada tamsu. Net šiurpas krečia.

— Jūs manote, kad verslas geriausiai sekasi tada, kai klientai atbaidomi net nepradėję kaip reikiant domėtis?

— Aš tik bandau padėti, — tarė Debė. Gal užduotis ir beprasmiška, bet vis tiek malonesnė negu kopijavimo aparatas. — Jūs — devintas asmuo, kurį ten lydžiu. Štai ir viskas.

Nelsono gatvė buvo per penkias minutes kelio nuo turgaus aikštės. Siaura, be daržų prieš namus, bet baigėsi senos abatijos žemėmis, aštuoniolikto amžiaus parku, vaizdingai supančiu Vudberou viduramžių abatijos griuvėsius. Šešiasdešimt septintas numeris niekuo nesiskyrė nuo kaimyninių; lygiu plytų priekiu, su vienu langu prie lauko durų, dviem virš jų ir dar vienu viršutinio aukšto frontone, po dažyto medžio pakraige, panašia į laikrodį su gegute.

— Siaubingas, tiesa? — tarė Debė.

Ana taip nemanė. Ji ryžtingai paėmė iš Debės raktą ir atrakino lauko duris. Ją pasitiko senų drėgnų laikraščių kvapas. Prieškambaris buvo siauras ir tamsus, jame į viršų kilo statūs laiptai, tačiau už jų Ana išvydo pro užpakalinį langą srūvančią saulės šviesą ir toliau kažką žalia. Ji atsisuko į Debę.

— Gal jūs dešimčiai minučių išeitumėte, kol aš viską apžiūrėsiu?

— Negalima. Neturiu teisės palikti kliento.

— Net kai klientas atsisako apžiūrinėti namą, nes jūs raukotės už nugaros?

Debė išsižiojo.

— Išeikite, — tarė Ana. — Išeikite ir grįžkite po ketvirčio valandos.

— Ponas Rikstonas...

— Su ponu Rikstonu aš susitarsiu.

— Trenkta, — sumurmėjo Debė, bet atbulom išslinko pro duris. Ana jas uždarė.

— Pagaliau, — tarė ji Nelsono gatvės šešiasdešimt septintam numeriui.

Jis laukė. Leido jai atidaryti duris ir langus, užlipti laiptais ir ištyrinėti spintas ir nuleidžiamąsias duris. Leido dirstelėti į vonios kambarį (labai prastą) ir virtuvę (dar prastesnę) ir apžiūrėti gadinančią ūpą internatinę apdailą. Tik kai pažvelgė pro užpakalinį langą ir išvydo visiškai apleistą sodelį, apjuostą senovinių plytų siena, ir jame augančią obelį (obelį su užsimezgusiais obuoliukais), jis pabandė apsiginti.

Atsitraukusi nuo lango — sodą buvo užliejusi šviesa, — Ana pamatė, kad nors sienos išklijuotos siaubingais reljefiniu ornamentu papuoštais tapetais ir išdažytos geltonais ir žaliais kaip citrina dažais, tačiau židiniai tebėra originalūs, išliko tikri karnizai ir aukštos grindjuostės, tačiau svarbiausia — aiški begalinio palankumo nuotaika.

— Nemanau, kad tu tamsus ar šiurpus, — balsiai pasakė Ana. — Kas gali tikėtis gražiai atrodyti, nudažytas blizgančia rausva spalva?

Kimiai suskambo varpelis. Ana nulipo laiptais ir atidarė duris sakydama:

— Ketvirtis valandos dar nepraėjo...

— Kas nepraėjo? — paklausė Džonatanas.

— Džonatanai!

— Sekiau tau iš paskos. Pamačiau turgaus aikštėje. Ketini čia apsigyventi?

Ji įsitraukė jį vidun.

— Galbūt. Man rodos, aš jį pamėgau.

Jis apsidairė.

— Nesu pastabus. Niekad nežinau, kokie namai man patinka. — Jis žvilgtelėjo į ją. — Žinau tik, kokie žmonės.

Ji paėmė jam už rankos.

— Einam, pamatysi. Yra vietos visiems vaikams ir sodas.

— Ar yra kambarys meilužiui?

— Prastesnis negu vaikų.

Jis pabučiavo ją.

— Verta pabandyti...

Ji nusivedė jį į virtuvę ir parodė pro langą.

— Žiūrėk. Obelis. Ir puikios sienos. Aš dėstysiu Švenčiausiojo Išganytojo mokykloje.

Jis įsikniaubė jai į kaklą.

— Nebūk tokia savarankiška. Panorėk manęs nors truputėlį. Pagalvok ir apie mano jausmus.

— Juk tu pasiūlei naudotis proga, — tarė ji.

— Tada dar nebuvau įsimylėjęs iki ausų kaip dabar.

Ji atsisuko ir apkabino jį.

— Aš irgi myliu, juk žinai. Tik meilė nuvedė mane kitu keliu. Piterio mirtis irgi pakreipė mano gyvenimą taip, kaip nė nesapnavau.

Valandėlę jis įdėmiai žiūrėjo į ją. Paskui nusišypsojo ir pasakė:

— Suprantu. Ir tokia tavo elgsena jaudina mane, iš tikrųjų jaudina. Dabar rodyk savo namus.

Aštuonioliktas skyrius

Naujasis Loksfordo pastorius buvo įšventintas tik sulaukęs keturiasdešimt penkerių metų. Prieš tai dirbo draudimo agentu. Vadinosi Filipas Farmeris, turėjo žmoną Dorotę ir du suaugusius sūnus, dirbančius kompiuterių pramonėje. Tai buvo aukštas, tvirtas, akiniuotas malonaus veido vyriškis, ir jis visų penkių parapijų taryboms pasakė dešimt metų su Dorote svajojęs apsigyventi provincijoje; abu jaučiasi didžiai pagerbti, kad juos priėmė.

Dorotė Farmer akivaizdžiai buvo sumani. Vos kelioms savaitėms praėjus po atvykimo, pro nuolat sveikai atidarytus pastorijos langus suplevėsavo jos pačios siūtos naujos užuolaidos, o moterų klubo penktadienio mugė praturtėjo jos pagaminto puikaus indiško uždaro stiklainiais. Parapijos grupė kiek sutriko. Selija Huper, Triša Pardou ir Elina Dodsvel tuoj pat energingai pasuko į pastoriją ir paaiškino, kaip trokšta padėti. Dorotė Farmer įvedė jas į naujai išdažytą, dailiai apstatytą, beveik neatpažįstamą svetainę su vieninteliu paveikslu (ramiu gamtovaizdžiu), kabančiu tiksliai virš židinio vidurio, ir sanpaulijų eilėmis spindinčiuose variniuose induose ant palangės.

— Nagi, — pareiškė Dorotė Farmer, įnešdama padėklą su kava ir naminiais sausainiais, — papasakokite apie save.

Jos stengėsi. Jos pasakojo jai apie skautes, senukus, sekmadieninės mokyklos kalėdinį vaidinimą ir sunkumus ieškant savanorių bažnyčiai valyti. Jos pabandė atsargiai paaiškinti, kaip stengėsi padėti Anai. Jos kalbėjo, kad penkių parapijų pastorius užsivertęs darbu, kad jos žinančios, jog nūdieniai dvasininkai ir jų žmonos patiria didelę įtampą ir kad jos karštai trokšta palengvinti jiems naštą.

Dorotė Farmer klausėsi. Kai ką žymėjosi užrašų knygelėje. Dažnai šypsojosi, linkčiojo ir žvelgė į jas pro švariai nuvalytus akinius. Joms baigus šnekėti, ji valandėlę patylėjo, o paskui paėmė kavinuką ir pripylė joms puodelius kalbėdama:

— Matau, kad gyvenote sunkiai. Aš labai patenkinta, kad mudu su Filipu esame čia. Aišku, būdama kvalifikuota fizioterapeute, aš šiek tiek dirbsiu ligoninėje, kad neprarasčiau įgūdžių, tačiau likusį laiką būsiu čia, parapijoje. — Ji patylėjo ir vėl nusišypsojo. — Tiesą sakant, labai daug laiko.

Jos stebėjo ją. Ji vėl atsisėdo į dailią pilkšvai rudą kėdę.

— Tarp mūsų kalbant, — patikliai tarė Dorotė, — manau, kad apie dvasininkus slegiančią naštą prikurta daugybė nesąmonių. Mano nuomone, viskas priklauso nuo požiūrio. Sakyčiau, kad dauguma dvasininkų žmonų verksnės, ir tiek.

Ana buvo pakviesta į pirmąsias Filipo Farmerio pamaldas. Tuo metu pas ją viešėjo Lora, todėl ji irgi atvažiavo pasidabinusi aukso atspalvio aksominiu apsiaustu, kuriuo vilkėjo per Anos vestuves. Kadangi buvo ką tik pasirašiusi kontraktą dėl naujos airiško porterio reklaminių filmukų serijos, — pirmoji susilaukė pašėlusio pasisekimo, — nusipirko naują skrybėlę. Tai buvo šiaudinis gigantas, aptrauktas auksaspalviu atlasu. Lora dar prisegė dirbtinių gėlių, kviečių varpų ir didžiulę blizgančią žiogo pavidalo sagę. Kai galų gale išsipuošė, Ana pajuto jai begalinį švelnumą.

Pastaruoju metu Ana Loksforde neužsibūdavo, tik dažnai lankydavo Piterio kapą (paminklo dar nebuvo, nes ginčytasi dėl teksto). Pirma, neturėjo laiko, antra, geriau nesimaišyti Dorotei Farmer po kojom. Ji tik vieną kartą iš mandagumo trumpam užsuko į pastoriją ir išėjo pritrenkta. „Nepatikėtum, — pasakė Lukui, — kad tai tas pats namas“. Lukas, kuris su pasitenkinimu išdažė savo palėpės kambarį Nelsono gatvėje juodai, tik išsišiepė. Gyvenimas Loksforde jam kartais atrodydavo tolimas kaip mėnulis.

Loksfordo bažnyčia nebuvo taip prisigrūdusi žmonių, kaip per Piterio laidotuves. Ji atrodė beprotiškai švari, vos ne per daug, pamanė Ana, — ir, kaip paprastai, žavios gėlių kompozicijos aiškiai buvo sukurtos auksinių ledi Meihju ir ponios Dansteibl rankų. Pastoriaus klaupte sėdėjo Dorotė Farmer gelsvai rudu languotu kostiumėliu, o greta jos — du stambūs sūnūs ir viena smulki marti. Jie nuo galvos iki kojų buvo nepriekaištingai tvarkingi ir nusišveitę taip, kad net blizgėjo.

Ana ir Lora atsisėdo užpakaly. Keletas žmonių atsisuko, nutaisė sveikinimo minas ir vien lūpomis kvietė jas prieiti arčiau. Ana papurtė galvą. Ji norėjo, kad čia būtų Kitė, bet Kitė atsisakė važiuoti. Ji atsiuntė Anai savo ametistus ir raštelį, kad jau yra kaip ir mirusi, tai kodėl Anai dabar jų nepasiėmus? Ana nusiuntė juos atgal paaiškinusi, kad: a) nieko nenudžiugintų dovana, kurios siuntėjas taip nusiteikęs; b) ji labai norėtų, kad Kitė gyventų kuo ilgiau. Po to Kitė pasipūtė ir atsisakė važiuoti. „Vargšė Kitikitė, — tarė Lora, — mano, kad nuo toji žavingesnė“.

Mišias aukojo vyskupas. Buvo ir Danielius. Farmeris, regis, buvo labai patenkintas tokia raida ir su pasitikėjimu šypsojosi savo naujosioms avelėms. Buvo joms numatęs įvairių ganytojiškų projektų, kurių apdairiai neatskleidė girdint tokiems kaip seras Frensis Meihju ir Haris Ričardsonas, kol dar nevisiškai pripažintas saviškiu. Ketino pradėti nuo muzikos: gero šiuolaikinio giesmyno, kelių jaunų mamyčių su gitaromis, vienos kitos Tezė choro giesmės. Paskui jis imsis pamaldų ir pakeis B apeigas A apeigomis. Kaip melionu skatinti tikinčiuosius dalyvauti pamaldose — panaudos vieną kitą asmenišką išpažintį (be abejo, net Loksforde turėtų būti koks atgailaujantis alkoholikas, o gal ir narkomanas?) ir pasiūlys nuoširdžiai pasikeisti ramybės linkėjimais. Loksfordą reikia artinti prie Dievo, tai aišku kaip dukart du keturi. Vargšo senelio Loksfordo supratimas, kas yra Bažnyčia, prieštvaninis. Tiesą sakant, nei Filipas, nei Dorotė nebesakė „Bažnyčia“. Jie sakė „Jėzaus sąjūdis“. Paskutinėje jų parapijoje per pamaldas Dorotė panaudodavo grotuvą, čia, be abejonės, ji darys tą patį; tai puikiai pralaužia ledus, nuostabus būdas liudyti Dievą. Filipo Farmerio šypsena vis platėjo. Jis meilingai žvelgė į nieko neįtariančius parapijiečius. Kiek daug bendrų darbų jų laukia.

Po pamaldų šventoriuje prie Anos priėjo Selija Huper. Ji tarė:

— Oi, kaip džiaugiuosi tave matydama. — Ir, Anos nuostabai, pabučiavo ją. — Kaip tau sekasi? — gyvai paklausė. — Ar įsikūrei?

— Taip, — atsikvošėjo Ana. — Taip, įsikūriau. Visi įsikūrėme juokingame mažučiame namelyje, bet jis mums patinka.

— Oi Ana, — pradėjo Selija. Jos akys nenatūraliai sublizgo. — Mes tavęs pasiilgstame...

— Gal kad kitas žmogus...

— Ne. Ne vien. Paklausk Eliną.

Ana pažvelgė į kitą šventoriaus pusę. Dorotė Farmer kažką kalbėjo Danieliui. Iš tolo buvo matyti, kokios žaismingos jos manieros.

— Ji atrodo siaubingai sumani.

— O taip, labai sumani. Man regis, nereikėtų šitaip kalbėti, bet jaučiu, visi mes jaučiame, kad mažiau žmoniškumo. Mes netekome savasties.

— Dar tik pati pradžia, — paguodė Ana, stengdamasi prisiminti kokią nuvalkiotą banalybę.

Selijai ištryško dvi tikrų tikriausios ašaros.

— Mums trūksta Piterio...

— Žinoma.

— Neturėčiau taip sakyti, tuo labiau tau, bet jusdavai, kad Piteris savas, kad tu jam reikalinga...

— Džiaugiuosi.

— Aš tave įžeidžiau? Tikrai tikrai nenorėjau.

— Klausyk, — prabilo Ana, — gal baikime šitą pokalbį? Praeityje buvai mane užgavusi, ir labai skaudžiai, bet aš, galima sakyti, irgi tave įžeidžiau nebūdama tokia, kokia, tavo nuomone, turėjau būti. Dabar viskas baigta. — Ji apžvelgė šventorių. — Čia jau nebe mano parapija, nebe mano vieta. Dabar nebesu Bažnyčios dalis, bent jau nebe ta prasme kaip seniau.

Selija žiūrėjo į ją.

— Tu puikiai tvardaisi...

— Žinau.

— Ar neliūdi atsidūrusi čia? Ar nepyksti matydama ją savo vietoje? O Piteris...

— Ką gi jis?

Selija staiga susinervino.

— Aš neketinau užsiminti...

— Gal liaukimės? — tarė Ana. — Gal daugiau nebekalbam apie tai?

— Tiktai...

— Ką tiktai?

— Labai norėčiau kuo nors padėti. Tikrai norėčiau. Pasiūti tau užuolaidas ar panašiai.

Ana įsmeigė į ją akis. Negi ši taip niekad ir nesupras? Palietė jai ranką.

— Labai dėkui, bet siuvuosi jas pati. Nelabai gražiai, bet nesuku dėl to galvos.

Priėjo Lora ir tarė, kad vyskupas pasakęs jai, jog pastaruoju metu įsijungia televizorių tik jos pamatyti. Ji šelmiškai dirstelėjo į Seliją.

— Yra dėl ko užriesti nosį, ar ne?

Patrikas O’Salivanas pamatė Aną įvažiuojant į Loksfordą. Tarė sau, kad nesidairė jos, kad vis tiek būtų skaitęs būtent tą laikraštį, sėdėdamas būtent toje kėdėje prie būtent to lango. Kad visiškai atsitiktinai pakėlė akis ir pamatė ją, padedančią Lorai išlipti iš automobilio, ir trumpą pantomimą, kurioje dalyvavo vėjas ir Loros skrybėlė. Ištiesė kaklą. Pamanė, kad Ana labai gražiai atrodo. Vilkėjo drabužiais, kurių jis neatpažino. Dabar ji mokytoja, tarė sau. Pabandė nusišypsoti.

Į bažnyčią nenuėjo. Jį nelabai domino naujasis pastorius, dar mažiau — jo ryžtinga, į pailgą pagalvę panaši žmona. Ela, laisvą pusiaudienį kartais ateinanti iš Snedo salės jo aplankyti, sakė, kad parapijose didėja nepasitenkinimas Doro te Farmer. Kaip atsisveikinimo dovaną Patrikas atidavė Elai išnuomotą vieno aukšto namuką Čerč Ende, kuriame ji gyvens per atostogas ir kai mes tarnybą. Rodos, jai patiko Snedo salė. Sakė, kad labai smagu dirbti kitiems žmonėms.

Vietoj jos Patrikas pasamdė sutuoktinius ispanus. Jie ištempė tris savaites, paskui žmona pareiškė, kad soti iki kaklo, ir abudu grįžo į Londoną. Agentūra, kuria naudojosi Patrikas, pakeitė juos tykiais sutuoktiniais škotais. Patrikas spėjo, kad vyras — mandagus, malonus, darbštus — sėdėjęs kalėjime. Tai buvo galima justi iš jo nusižeminimo ir budrios žmonos globos. Žmona gamino valgyti geriau už Elą, tačiau neturėjo humoro jausmo. Patrikas ilgėjosi Elos.

Jis vėl pažvelgė pro langą. Po juo, šabakštyne aplink vartus, tylusis tarnas škotas rovė vijoklius. Visi pasipylė iš bažnyčios, o keletas privilegijuotų asmenų pasuko pastorijos link. Dar viena arbatėlė. Negi anglikonų bažnyčia gyva vien arbata, kava ir kiaušininiu kremu? Iš tolo pamatė Aną. Ją supo nemaža, gan draugingai atrodanti minia; jis atpažino net ponią Dansteibl ir ledi Meihju, kurių pamatyti nelabai tikėjosi. Minia per pievelę pamažu slinko iš šventoriaus prie automobilių. Ana sustojo prie savojo, atrakino dureles Lorai. Tada atsisuko, juokdamasi kažką pasakė Šeilai Vinson, stovinčiai prie pat jos, ir valandėlę Patrikas labai aiškiai išvydo jos veidą, atrodė labai jauna ir be galo panaši į Luką. Patrikas sugniaužė laikraštį. Jis ilgėjosi ne tik Elos. Jis ilgėjosi Luko. Ir Anos.

Nelsono gatvės šešiasdešimt septintas numeris buvo gerokai aptvarkytas. Šarlotė dviem savaitėms atsivežė inžinierių Adamą — tai sukėlė didelę painiavą, kas kur miegos, galų gale Ana ir Flora pasibarusios sutarė miegoti Anos lovoje, — ir jis ramiai, geraširdiškai užtepė didžiumą baisiųjų tapetų pigiais emulsiniais dažais, pirktais turgaus kioskelyje. Paskui jiedu su Šarlote, užsimetę kuprines, iškeliavo į Italiją, o Lukas ir jo draugas Barnabis, Anos nustebimui, pasisiūlė išvalyti sodą. Tai jie padarė su didžiausiu pasigardžiavimu ir be jokio subtilumo, kūrendami kibirkščiuojančius milžiniškus laužus, kuriuos išvydę iškart sulėkė be galo pasipiktinę Anos kaimynai, o sodas po to atrodė kaip mėnulio gamtovaizdis.

— Na, va, — aiškiai didžiuodamasis tarė Lukas. — Dabar viską tikrai pradėsi iš naujo.

Ji matė, kad Lukas labai laimingas. Jis susirado mergaitę — smulkią, kvailą, mielą būtybę milžiniškomis rudomis akimis ir tobulos formos burnyte kaip rožės pumpuras, kurios ji beveik nepražiodavo, — o per atostogas įsidarbino „Praisvele“, surinkdavo vežimėlius (Anai prireikė nemažų valios pastangų neerzinti jo dėl „Praisvelo“). Savo juodai išdažytoje gūžtoje Lukas virš lovos prisegė paveikslų, kuriais žavėjosi, reprodukcijas, Bamabio dovanotą plakatą, reklamuojantį naują politinę Leningrado universiteto grupuotę (rusų kalba, kurios jis nei mokėjo, nei suprato), ir Piterio nuotrauką. Tai buvo oficiali fotografija Vudberou laikraščiui, daryta, kai Piteris tapo Loksfordo pastoriumi. Jis vilkėjo sutana, kamža ir rimtas stovėjo prie Loksfordo bažnyčios pietinio prieangio. Tai buvo ne ta pati nuotrauka, kurią ant tualetinio staliuko pasistatė Ana. Jos nuotrauka buvo daryta gimus Lukui; Piteris stovėjo prie vartų į laukus, laikydamas kūdikį, žiūrėjo į fotoaparatą ir juokėsi. Florai ši nuotrauka nepatiko. Jai nepatiko, kad Piteris laiko mažą Luką, o ne ją.

Labai greit Nelsono gatvės name pradėjo lankytis žmonės. Atėjo Danielius, Izobelė Tompson, viena Švenčiausiojo Išganytojo mokyklos mokytoja. Flora atsivesdavo draugių, Lukas irgi. Mardžorė Ričardson atsivežė savo žaviai atvirą dukterį Džuliją, ji pasiliko vakarienės, o paskui pernakvojo ant sofos. Nieko nepranešęs atvyko Patrikas. Ana atidarė lauko duris manydama, kad Izobelė, o ant šaligatvio stovėjo jis ir žiūrėjo į ją. Jį pamačiusi ji gąstelėjo.

Atvirai pasakė jam:

— Jau ko ko, bet tavęs tikrai nesitikėjau.

Jis nuėjo paskui ją į svetainę. Tarė:

— Toks gali būti tik tavo kambarys.

Jis, toks tvarkingas ir prašmatnus, keistai atrodė tarp Anos daiktelių, kurie šiame mažame kambarėlyje, regis, susibūrė aplink jį beveik nekantraudami. Atkišo suvyniotą butelį:

— Čia tau. Namui pakrikštyti.

Nė neišvyniojusi suprato, kad šampanas.

— Kaip malonu, — tarė ir atsargiai padėjo butelį ant staliuko prie židinio. Ir laukė.

Patrikas atsisėdo ant sofos, kuri Nelsono gatvėje tuoj krisdavo į akis kaip negyvas mamutas.

— Tu čia laiminga? Neankšta?

— Oi, žinoma, ankšta, bet nesvarbu, neturi reikšmės.

— Daug savaičių norėjau tave aplankyti, — tarė Patrikas, — bet įstengiau susitvardyti. Norėčiau, kad atsisėstum.

Ji atsisėdo ant žemos kėdutės kitame kambario gale.

— Ela man prikišo, kad žaidžiau tavimi. Ji beveik prisipažino, kad taip jai tu pasakiusi. O paskui mane apkaltino, kad lioviausi tavimi domėtis tą akimirką, kai žuvo Piteris, tą akimirką, kai tapai laisva. Nenurimsiu, kol nepasakysiu tau, kad ir viena, ir antra netiesa.

— Turiu šiek tiek didžiai vidutiniško vyno, — tarė Ana. — Ar nenorėtum?

— Geriau jau išklausyk mane.

— Aš tik stengiausi ta proga patepti...

— Nesityčiok iš manęs! — sušuko Patrikas.

— Neprivalau tavęs klausytis, — atkirto Ana. — Tuo labiau, jeigu imsi rėkti.

Jis pasilenkė, atsirėmęs alkūnėmis į kelius, ir įsmeigė akis į ją.

— Manau, tai savotiškas kerštas.

— Kerštas?

— Kadaise buvo mano viršus. Dabar tavo. Ir tu tuo mėgaujiesi.

— Patrikai, — tarė Ana, — juk nieko nesupranti, teisybė?

— Ne toks jau aš...

— Ne, — pertraukė ji ir taip pat pasilenkė, — ne. Tu nesupranti. Kalbi apie kerštą. Mintis apie kerštą man nė į galvą nebuvo atėjusi. Dabar mane domina tik nepriklausomybė.

Jis nusišypsojo.

— Ak, šiuolaikinės moters idėjos.

— Tai neturi nieko bendra su lytimi. Tik su žmogumi. Žinai, ką reiškia būti nepriklausomam? — paklausė Ana. — Tai reiškia, kad esi nepavaldus. Tai reiškia, kad savarankiškai mąstai ir veiki. Tai reiškia, kad tavo vertės supratimas nuo nieko nepriklauso. Ar tau tinka?

— Manyčiau, taip...

— Manyčiau, kad man dabar irgi.

— Bet ar turi pakankamai pinigų?

— Taip, — staiga įtūžo ji. — Taip. Kalnus. Milijonus. Nebeišmanau, kaip išleisti.

Jis atsiduso.

— Jei negaliu tau padėti, o jau aišku, kad negaliu, ar negalėtume kaip kitaip suartėti? — Jis pažvelgė į ją. — Ar nepergulėtum su manimi?

— Mane nuoširdžiai žavi atkaklus tavo įžūlumas... — atsakė ji.

— Bet atsiliepei į mano bučinį.

— Taip.

— Taigi patiko.

— Taip.

— Vadinasi, norėtum dar.

— Ne, nenorėčiau.

— Turi kitą, — tarė Patrikas.

— Teisingai.

— Ana, — Patrikas ištiesė į ją rankas, — kodėl ne mane?

Ji atsistojo. Jis ją nuvargino.

— Nes tu šantažuotojas, — atšovė, — o šantažuotojai man įgriso.

Loksfordo pastorijoje Farmeriai valgė ankstyvą vakarienę. Buvo vakaras po parapijos tarybos susirinkimo Kvindeile. Selija ką tik atsistatydino iš sekretorės pareigų. Filipas Farmeris pasiūlė į jos vietą Dorotę. Dorotė visada puikiai susitvarkydavo su tokiais dalykais.

Jie vakarieniavo virtuvėje. Ji buvo neseniai išdažyta geltona citrinos spalva, ir iš jos vėrėsi vaizdas į užuomazgas vidinio kiemelio, kurį Farmeriai ketino įrengti vietoj Anos daržo. Be abejo, jie augins daržovių, tačiau sodo gale, kur driekiasi tas baisus tyrlaukis. Ten, atokiau nuo smalsių akių, bus tinkama vieta ir rūbams džiovinti.

Tarp jų ant stalo, prie druskinės ir pipirinės, gulėjo arkidiakono laiškas dėl naujo vyskupijos projekto padėti dvasininkų žmonoms, turinčioms sunkumų. Pagalba būtų teikiama iškilus įvairiausioms šeimyninėms problemoms — dėl pinigų stokos, vienatvės, nelaimingos santuokos. Arkidiakonas prašė visus dvasininkus pagalvoti, ar jie nepažįsta žmonių, kuriuos apnikusios tokios bėdos. Be jokios abejonės, tokių žmonių pavardės ir šaltinis, iš kurio apie juos sužinota, bus įslaptinti.

Filipas, siekdamas vandens ąsočio, linksmai pasakė:

— Na, brangioji, tu šiuo atveju netinki.

Dorotė dar kartą perskaitė laišką. Tarė:

— Žinai, man regis, jie gudrūs po laiko. Nusvilo nagus su Ana Bauveri ir dabar stengiasi išvengti, kad nepasikartotų kas panašaus. Nors mane, tiesą sakant, stulbina, kad jam užtenka įžūlumo pačiam rašinėti tokius laiškus.

— Arkidiakonui? Kodėl?

Dorotė sulankstė, suvyniojo indiško lino servetėlę ir perkišo ją pro servetėlių žiedą.

— Žinai mano nuomonę apie paskalas...

— Taip, — atsakė Filipas, jis žinojo. Valgė toliau, lyg jam visai nerūpėtų.

— Žinoma, miestelyje reikia būti labai apdairiam...

— Be abejo.

— Būčiau nepatikėjusi šiuo gandu, jei jo nebūtų parėmę tiek įrodymų.

— Aišku.

Dorotė ant stalo sukryžiavo rankas.

— Sklinda gandai, — tarė ji, — nors aš, žinok, nelabai jais tikiu, — bet sklinda gandai, kad Ana Bauveri užmezgusi romaną su Vudberou arkidiakonu.

— Poliesteras! — suriko ponia Dansteibl.

Ana kiek atitraukė nuo ausies telefono ragelį.

— Šiuolaikinė! — stūgavo ponia Dansteibl. — Štai ką ji man pasakė! „Tokia šiuolaikinė bažnyčia“, — sako ji man! „Mums reikia lengvai prižiūrimų altoriaus užtiesalų“. Lengvai prižiūrimų!

— Dieve mano, — tarė Ana, — labai užjaučiu...

— Tai piktžodžiavimas!

— Galbūt ji tikrai nori sumažinti rūpesčių...

— Tik nepradėk, — nutraukė ponia Dansteibl. — Ką reiškia rūpesčiai, palyginti su tradicijomis, norėčiau žinoti? Baisi moteris.

— Ar nemanai, — šypsojosi Ana, atsišliedama į mažučio savo prieškambario sieną, — kad ji viso labo kitokia?

— Vulgari, — tėškė ponia Dansteibl. — Marijos koplyčioje panoro sausų gėlių. Per kitas Kalėdas susilauksime plastmasinių puansetijų.

— Labai užjaučiu. Tikrai. Bet manau, kad niekuo negaliu padėti.

— Ne. Ne, ne. Žinoma, negali. Tiesiog turėjau išlieti širdį. Supranti?

— Žinoma, suprantu...

— Palikau tau Kalifornijos aguonų sėklų, — pranešė ponia Dansteibl kitokiu tonu.

— Kokia tu maloni...

— O kai padalysiu, duosiu ir gvazdikų.

— Būtų nuostabu.

Valandėlę stojo tyla, paskui ponia Dansteibl purkštelėjo: „Lengvai prižiūrimų, kurgi ne“ — ir nutrenkė ragelį.

Lukas virtuvėje virė makaronus. Šią savaitę ketino tapti skulptoriumi. Praėjusią žaidė fotografija.

— Kas čia buvo? — šūktelėjo jis.

— Ponia Dansteibl.

— O jai ko dabar prireikė?

— Man atrodo, — tarė Ana, — kad tai dar vienas užmaskuotas atsiprašymas.

Lukas prikaistuvyje mediniu šaukštu raitė ilgus blyškius lakštinius.

— Keista, — tarė jis.

Už septyniasdešimties mylių, kukliame universitetiniame bute, Džonatanas rašė Anai. Jis jai dažnai rašydavo ilgus, padrikus, pilnus meilės laiškus, kurie buvo menka, tačiau gyvybiškai būtina paguoda, kai nesimatydavo su ja. Poreikis ją matyti jam kėlė nemažą nerimą, nes tai buvo naujas poreikis, mažinantis pasitikėjimą savimi, prie kurio buvo pripratęs ir nuo kurio buvo priklausomas. Jam kėlė nerimą ir mintis, kad Anai ne tik nereikia jo taip, kaip jam jos, bet kad ji ir išsisukinėja. Dalis jos, ir su tuo jis sunkiai taikstėsi, regis, labai prisirišusi prie Danieliaus. Džonatano nuomone, kažkas nesiderino, kažkas neatitiko. Prisimindamas savo santykius su Ana, matė ją narve, apsuptą žmonių, trokštančių ją arba išvaduoti, arba žūtbūt neišleisti. Ir staiga, dingojosi jam, narvas ištuštėjo, Ana paspruko nuo visų tų žmonių ir nulėkė juos aplenkusi. Dabar atrodė, nelyginant ji slėptųsi, o jie ieškotų pagal pašaipų juoką iš jos slėptuvės. Viskas apsivertė aukštyn kojom — tačiau kaip ji tai padarė?

Pirmą kartą gyvenime Džonatanas daug galvojo apie ateitį. Galvojo, nes ji tapo svarbi. Paaiškėjo, kad jis linkęs kurti planus. Turėjo tvardytis, kad neišpyškintų Anai: „Ar tu po dvejų metų — ar net per kitas Kalėdas... ar galiu...“, — nes neketino erzinti likimo. Jos gyvenimą, regis, nesunkiai buvo galima numatyti, tačiau jis iš esmės taip skyrėsi nuo ankstesniojo, kad atrodė, jog tai visiškai kito žmogaus gyvenimas. Kartą ji pasakė jam, pamačiusi, kaip jis nerimauja: „Vieną dieną man prireiks kito vyro. Manau, kad prireiks. Kai priprasiu prie savęs“. Jam teko tuo pasitenkinti.

Vis dėlto didėjanti jos savitvarda jį trikdė. Tai buvo matyti ir iš jos vaikų, ir iš jos išvaizdos, ir iš jos veiksmų, kurie kartais jam atrodydavo užgaidūs, nes nenuspėjami. Jį baisiai jaudino ir jos asmenybė, ir jos kūnas. Gerai nusiteikęs jausdavo, kad užsiėmęs stebuklingu ieškojimu, blogai — kad paklydęs grėsmingame labirinte. Niekad gyvenime nebuvo taip susidomėjęs, taip įklimpęs, taip įsibaiminęs.

Parašė: „Aš bijau“. Pasižiūrėjo. Jam nepatiko, kaip tai atrodo parašyta, todėl storai užbraukė ir parašė: „Velnias, velnias. Nereikia inkšti. Negražu inkšti“. Padėjo parkerį. Ko pagaliau jam bijoti? Ko bijoti, jei visos jo viltys ir būgštavimai Anos rankose? Iš visų jo pažįstamų, be brolio Danieliaus, ištikimą širdį, prekę, anksčiau Džonatano laikytą beverte, o dabar brangesnę už perlus, turi Ana. Džonatanas šypsodamasis vėl stvėrė parkerį ir pradėjo skubiai rašyti.

Devynioliktas skyrius

Ana sėdėjo prie Piterio kapo. Kai jį palaidojo, ant viršaus kaip grubiai sudraskytą žalią kilimėlį uždėjo velėną, kuri pagaliau vėl pradėjo suaugti. Žemės kauburėlis irgi suslūgo. Dabar jis daug labiau tinka prie šventoriaus aplinkos, pamanė Ana.

Buvo lietinga, pilka kaip balandis lapkričio mėnesio diena be vėjo. Greta Anos gulėjo kastuvas ir tuščias juodas plastmasinis vazonėlis, kuriame buvo senas rožės krūmelis, ką tik jos pasodintas Piterio kojūgalyje. Galvūgalyje nebuvo nieko. Ten turėjo stovėti paminklas, paprasta tiesi vietinio granito plokštė iš Nju Endo akmenų skaldyklos, tačiau Ana ką tik laimėjo mūšį dėl teksto ant jo; paskutinį savo mūšį tokioje ilgoje istorijoje, kartais pagalvodavo.

— Ar klausai? — paklausė Ana. Ji apsidairė. Šventorius buvo tuščias, takas už jo — irgi. Jei kas ir stebi pro spindinčius pastorijos langus, pamanė Ana, tegu sau stebi.

— Piteri, — tarė Ana, — man reikia su tavim pasikalbėti. — Buvo lengva su juo kalbėtis sėdint prie kapo nešaltą, ramią popietę, apkabinus rankomis kelius. — Dabar nebereikia apsimetinėti, taip? Galime susitaikyti su faktu, kad mūsų bendra laimė pasibaigė. Ar nepajutai, kad mes, galima sakyti, išgelbėti? Norėčiau, kad ne tau būtų tekę už tai sumokėti, be galo norėčiau, bet negaliu negalvoti, kas būtų buvę su mumis, juk stiprėjo ne tik mano troškimas gyventi, bet ir tavo bjaurėjimasis gyvenimu.

Silpnas drovus vėjo gūsis atpūtė jai per žolę kelis geltonus lapus. Ji pakėlė juos. Pažino, kad šie lapai prie pastorijos garažo augančio beržo svyruoklio, kurį, ką tik atvykusi į Loksfordą, taip niekino už kaimiškumą, o paskui pamėgo už grakštumą ir spalvą.

— Dabar jis gražus, — tarė Ana, išdėliodama lapus ant Piterio kapo kaip sagų eilutę. — Galiu tave mylėti ramiai, galiu viską prisiminti be kartėlio. Manau, kad dabar tai supranti, tiesa? Jei negali suprasti, jei tebemanai, kad turiu nusilenkti dvilinka iš nusižeminimo, vadinasi, dar per trumpai buvai rojuje. Bet man taip neatrodo. Nejaučiu, kad man vaidentumeis.

Ji pažvelgė į tuščią vietą galvūgalyje.

— Noriu su tavim pasikalbėti apie šitą paminklą. Žinai, ko norėjo parapijiečiai? Jie norėjo: „Piteris Bauveris“, tada gimimo ir mirties datos, tada: „Šios parapijos pastorius nuo iki“ ir pagaliau: „Mylimas vyras, tėvas ir draugas“. Tai va, aš pasipriešinau. Juk tu nenori tokių beprasmių sentimentalių frazių, teisybė? Aš pasipriešinau ir laimėjau. Pasakysiu, kas bus parašyta, ir tai bus skirta tau nuo manęs, Piteri, tau nuo manęs.

Ji apsisuko ir uždėjo rankas ant kapo tarsi jam ant krūtinės.

— Labai paprastomis raidėmis užrašysime tavo pavardę, gimimo ir mirties datas. O apačioje bus išraižyta štai kas. Klausyk: „Melskis už mane, kaip aš meldžiuosi už tave, kad galėtume linksmai susitikti danguje“. Pabrėžiu — „linksmai“, Piteri.

— Ei! — šūktelėjo kažkas.

Ana pakėlė akis. Nė truputėlio nepasikeitęs ant šventoriaus sienos rymojo senasis Bidlis. Jis nusiėmė skrybėlę ir pamojavo Anai.

— Tuščias laiko gaišimas! — sušuko jis. — Tuščias laiko gaišimas, ponia Bi! Jis jūsų negirdi!

Jis sukikeno iš savo sąmojo. Ana pakilo nuo kapo ir stovėjo ramiai žiūrėdama į jį ir valydamasi rankas. Tada pamojo seniui Bidliui.

— Ir dar kaip girdi!

Ji žvilgtelėjo žemyn į Piterį. Pakartojo, taip tyliai, kad tik jis vienas išgirstų: „Ir dar kaip girdi“.

Content

Троллоп Джоанна Pastoriaus žmona