Толстой Лев Николаевич

Ana Karenina. I knyga

LEV TOLSTOJ

Romanas

Iš rusų kalbos vertė

PRANAS POVILAITIS

Versta iš: Л. H. Толстой

СОБРАНИЕ СОЧИНЕНИЙ в четырнадцати томах

Том восьмой

М., ГИХЛ, 1952

Iš rusų kalbos vertė Pranas Povilaitis

Redagavo Raimonda Kavaliauskienė

Tekstą tvarkė Stanislava Šatkutė

Viršelį pritaikė Andrius Morkeliūnas

Maketavo Alma Liuberskienė

Išleido Obuolys® (OBUOLYS yra registruotas leidybinis ženklas, kurį pagal sutartį naudoja UAB MEDIA INCOGNITO)

Butrimonių g. 9, LT-50220 Kaunas

knygos@obuolys.lt

www.obuolys.lt

ISBN 978-609-403-447-3 (1 knyga)

ISBN 978-609-403-450-3 (2 knygos)

© Viršelio adaptacija, Andrius Morkeliūnas, 2012

© UAB MEDIA INCOGNITO, 2012

Pirmoji dalis

I

Visos laimingos šeimos panašios viena į kitą, kiekviena nelaiminga šeima yra nelaiminga savaip.

Viskas susimaišė Oblonskių namuose. Žmona sužinojo, kad vyras turėjo artimų santykių su prancūze guvernante, kuri anksčiau tarnavo pas juos, ir pareiškė sutuoktiniui, kad nebegali gyventi su juo vienuose namuose. Tokia padėtis tęsėsi jau tris dienas ir kankino tiek vyrą ir žmoną, tiek visus šeimos narius, tiek tarnus. Visi šeimos nariai ir tarnai juto, kad bendras jų gyvenimas neturi prasmės ir kad žmonės, netyčia susitikę bet kurioje užeigoje, yra artimesni tarp savęs negu jie, Oblonskių šeimos nariai bei tarnai. Žmona nesirodė iš savo kambarių, vyro trečia diena nebuvo namie. Vaikai lakstė po visus namus lyg patrakę; anglė susivaidijo su ekonome ir parašė savo bičiulei laiškelį, prašydama paieškoti jai naujos vietos; virėjas dar vakar išėjo per pačius pietus; virtuvės darbininkė ir vežėjas prašėsi atleidžiami.

Trečią dieną po tų vaidų kunigaikštis Stepanas Arkadjičius Oblonskis – Stiva, kaip visi jį vadino aukštuomenėje, – įprastu metu, tai yra aštuntą ryto, pabudo ne žmonos miegamajame, bet savo kabinete, ant tyminės sofos. Jis apsivertė ant sofos spyruoklių savo pilnu, išpuoselėtu kūnu, tartum norėdamas dar gerokai numigti, iš kitos pusės stipriai apkabino priegalvį ir priglaudė prie jo skruostą; bet staiga pašoko, atsisėdo ant sofos ir atsimerkė.

„Beje, beje, kaipgi čia buvo? – svarstė jis, prisimindamas sapną. – Beje, kaipgi čia buvo? Tiesa! Alabinas kėlė pietus Darmštate; ne, ne Darmštate, tai buvo kažkas amerikietiška. Taip, bet ten Darmštatas buvo Amerikoje. Taip, Alabinas kėlė pietus ant stiklinių stalų, taip, – ir stalai dainavo: „Il mio tesoro“1, ir ne „Il mio tesoro“, bet kažką gražesnio, o kažkokie mažyčiai grafinėliai, kurie kartu buvo ir moterys“, – prisiminė jis.

Stepano Arkadjičiaus akys linksmai sublizgo, ir jis šypsodamasis susimąstė. „Taip, gera buvo, labai gera. Daug kas dar buvo tenai puiku, bet juk neišreikši žodžiais, o net nė mintimis neišreikši pabudęs.“ Pastebėjęs šviesos ruožą, prasiveržusį pro vienos gelumbinės užuolaidos kraštą, jis linksmai numetė nuo sofos kojas, susirado jomis žmonos išsiuvinėtas (pernykštė dovana gimimo dienai), auksiniu tymu apvedžiotas šlepetes ir senu devynerių metų įpratimu neatsistodamas siekė ranka tos vietos, kur miegamajame kabodavo jo chalatas. Ir dabar staiga atsiminė, kodėl jis miega ne žmonos miegamajame, o kabinete; šypsena dingo nuo jo veido, jis suraukė kaktą.

„Ak, ak, ak! A-a!..“ – sumykė Stepanas Arkadjičius, atsiminęs visa, kas įvyko. Ir jo vaizduotėje vėl iškilo visos smulkmenos, kaip jis susipyko su žmona, kokia bjauri jo padėtis, ir visų skaudžiausia, kad pats dėl to kaltas.

„Taip! Ji neatleis ir negali atleisti. Ir baisiausia, kad viskas atsitiko dėl mano kaltės, – dėl mano kaltės, o aš nesu kaltas. Čia ir visa drama, – galvojo jis. – Ak, ak, ak!“ – nusiminęs kartojo jis, prisimindamas pačius sunkiausius šitų barnių įspūdžius.

Visų nemaloniausias buvo tas pirmas akimirksnis, kai jis, sugrįžęs iš teatro, linksmas ir patenkintas, nešdamas rankoje didžiulę kriaušę žmonai, nerado jos svetainėje; nustebęs nerado nė kabinete ir galiausiai pamatė ją miegamajame su nelemtuoju, viską atskleidusiu laiškeliu rankoje.

Jinai, toji visada susirūpinusi, visada plušanti ir, jo manymu, nedidelio protelio Doli, sėdėjo nejudėdama su laiškeliu rankoje ir su siaubu, neviltimi ir pykčiu veide žiūrėjo į jį.

– Kas čia? Kas? – paklausė ji, rodydama į laiškelį.

Ir, visa tai atsiminus, kaip kad dažnai būna, Stepaną Arkadjičių kankino ne tiek pats įvykis, kiek jo atsakas į tuos žmonos žodžius.

Tą akimirką jam atsitiko tai, kas atsitinka žmonėms, kada jie netikėtai užklumpami padarę ką nors pernelyg negarbingo. Stepanas Arkadjičius nesugebėjo nutaisyti tokio veido, kuris tiktų padėčiai, kurioje atsidūrė prieš žmoną po to, kai iškilo aikštėn jo kaltė. Užuot įsižeidęs, gynęsis, teisinęsis, prašęs dovanoti, net pasilikęs abejingas – viskas būtų buvę geriau, negu tai, ką jis padarė! – jo veidas visiškai nejučiom („galvos smegenų refleksai“, – nutarė Stepanas Arkadjičius, kuris mėgo fiziologiją), visiškai nejučiom staiga nušvito paprasta, gera, taigi kvaila šypsena.

Tos kvailos šypsenos jis negalėjo sau atleisti. Pamačiusi tą šypseną, Doli krūptelėjo tarsi nuo fizinio skausmo, prikalbėjo įgimtu jai staigumu daugybę žiaurių žodžių ir išbėgo iš kambario. Nuo to laiko ji nenorėjo matyti savo vyro.

„Dėl visko kalta toji kvaila šypsena“, – galvojo Stepanas Arkadjičius.

„Bet ką gi daryti? Ką daryti?“ – nusiminęs jis klausinėjo savęs ir nerado atsakymo.

_______________

1 Mano brangenybė (čia ir kitur – vert. past.).

II

Stepanas Arkadjičius pats sau buvo atviras. Jis negalėjo apgaudinėti ir įtikinėti savęs, jog gailisi dėl to savo poelgio. Negalėjo dabar gailėtis, kad jis, gražus, linkęs greitai susižavėti trisdešimt ketverių metų vyriškis, nėra įsimylėjęs savo žmonos, penkių gyvų ir dviejų mirusių vaikų motinos, tik vieneriais metais jaunesnės už jį. Jis tik gailėjosi, kad nesugebėjo geriau nuslėpti nuo žmonos. Stepanas Arkadjičius jautė, kokia sunki jo padėtis, ir jam buvo gaila žmonos, vaikų ir savęs. Gal jis ir geriau būtų mokėjęs paslėpti savo nuodėmes nuo žmonos, jeigu būtų tikėjęsis, kad toji žinia taip ją paveiks. Stepanas Arkadjičius niekuomet nebuvo rimtai svarstęs šito klausimo, bet lyg per miglą vaizdavosi, jog žmona seniai įtaria, kad jis neištikimas, ir žiūri į tai pro pirštus. Jam net atrodė, kad ji, sunykusi, pasenusi, jau nebegraži moteris ir niekuo nepasižyminti, paprasta, tiktai gera šeimos motina, jau vien dėl teisingumo turi būti atlaidi. Išėjo visiškai priešingai.

„Tai baisu! Ai, ai, ai! Baisu! – kartojo sau Stepanas Arkadjičius ir nieko negalėjo sugalvoti. – Ir kaip viskas buvo gera ligi šiol, kaip mes gražiai gyvenome! Jinai buvo laiminga, patenkinta vaikais, aš jai niekur nekliudžiau, leidau čiūčiuotis su vaikais ir šeimininkauti, kaip ji nori. Tiesa, negerai, kad ji anksčiau buvo guvernantė mūsų namuose. Negerai! Suktis apie savo guvernantę – kažkaip trivialu, vulgaru. Tačiau kokia guvernantė! (Jis aiškiai prisiminė juodas šelmiškas m-lle Roland akis ir jos šypseną.) Tačiau kol ji buvo mūsų namuose, aš juk mokėjau susivaldyti. O visų blogiausia, kad jinai jau... Ir reikėjo gi taip atsitikti, lyg tyčia! Ai, ai, ai! Bet ką gi, ką gi daryti?“

Nebuvo kito atsakymo, išskyrus tą bendrą atsakymą, kurį duoda gyvenimas į visus painiausius ir labiausiai neišsprendžiamus klausimus. Atsakymas toks: reikia gyventi kasdieniais reikalais, atseit, užsimiršti. Užsimiršti sapne jau nebegalima, bent ligi nakties; nebegalima susigrąžinti tų melodijų, kurias dainavo moterys-grafinėliai; vadinasi, reikia ieškoti užsimiršimo gyvenimo sapne.

„Na, pamatysime vėliau“, – tarė sau Stepanas Arkadjičius ir pakilęs apsivilko pilku chalatu su žydru šilkiniu pamušalu, susimezgė juostą su spurgais ir, įtraukęs gerokai oro į plačią krūtinės ląstą, tvirtai, kaip visada, statydamas pasuktas į šonus kojas, kurios taip lengvai nešė jo pilną kūną, priėjo prie lango, pakėlė užuolaidą ir garsiai paskambino. Tuojau pasirodė senas jo bičiulis kamerdineris Matvejus, nešinas drabužiais, batais ir telegrama. Paskui Matvejų įėjo ir kirpėjas su skutimo reikmenimis.

– Yra iš įstaigos raštų? – paklausė Stepanas Arkadjičius, paėmęs telegramą ir sėsdamasis prie veidrodžio.

– Ant stalo, – atsakė Matvejus, klausiamai, su užuojauta pažvelgė į savo poną ir kiek luktelėjęs pridūrė, gudriai šypsodamasis: – Vežikų šeimininkas buvo atsiuntęs žmogų.

Stepanas Arkadjičius nieko neatsakė ir tik veidrodyje pažvelgė į Matvejų; iš jų žvilgsnių, kurie susidūrė veidrodyje, buvo matyti, kaip jie supranta kits kitą. Stepano Arkadjičiaus žvilgsnis tarytum klausė: „Kam gi tu dar sakai? Argi nežinai?“

Matvejus susidėjo rankas į žaketo kišenes, atstatė koją ir tylėdamas, geraširdiškai vos vos šypsodamasis pažiūrėjo į savo poną.

– Liepiau ateiti kitą sekmadienį, o lig to laiko patariau be reikalo jūsų nevarginti ir nevargti pačiam, – pasakė jis, matyti, iš anksto paruoštus žodžius.

Stepanas Arkadjičius suprato, jog Matvejus nori pajuokauti ir atkreipti į save dėmesį. Atplėšęs telegramą, jis perskaitė ją, mintyje pataisydamas iškraipytus, kaip paprastai, žodžius, ir jo veidas nušvito.

– Matvejau, sesuo Ana Arkadjevna rytoj atvažiuoja, – tarė jis, valandėlę sulaikęs žvilgančią, putnią barzdaskučio ranką, kuri skynė rausvą kelią tarp ilgų garbanotų žandenų.

– Dėkui Dievui, – ištarė Matvejus, šituo atsakymu parodydamas, kad jis, lygiai kaip ir jo ponas, supranta, koks svarbus šis atvykimas, nes Ana Arkadjevna, mylima Stepano Arkadjičiaus sesuo, gali padėti sutaikyti vyrą su žmona.

– Viena ar su ponu? – paklausė Matvejus.

Stepanas Arkadjičius negalėjo kalbėti, nes kirpėjas skuto jo viršutinę lūpą, ir iškėlė vieną pirštą. Matvejus linktelėjo į veidrodį galva.

– Viena. Viršų paruošti?

– Darjai Aleksandrovnai pranešk, kur ji lieps.

– Darjai Aleksandrovnai? – lyg abejodamas pakartojo Matvejus.

– Taip, pranešk. Ir paimk telegramą, paduok Darjai Aleksandrovnai, ką ji pasakys.

„Norite pamėginti“, – suprato Matvejus, bet tiek tepasakė:

– Klausau.

Stepanas Arkadjičius jau buvo nusiprausęs ir susišukavęs ir norėjo vilktis drabužius, kai į kambarį, palengva žengdamas girgždančiais batais, su telegrama rankoje sugrįžo Matvejus. Barzdaskučio jau nebuvo.

– Darja Aleksandrovna liepė pranešti, kad ji teikiasi išvykti. Tegu daro, kaip jiems, vadinasi, jums, patinka, – pasakė jis juokdamasis tiktai akimis ir, susidėjęs rankas į kišenes, palenkęs į šalį galvą, įbedė akis į poną.

Stepanas Arkadjičius kiek patylėjo. Paskui gera ir truputį gaili šypsena pasirodė jo gražiame veide.

– A? Matvejau? – pratarė jis, linguodamas galvą.

– Niekis, pone, viskas ateis į tvarką, – tarė Matvejus.

– Ateis.

– Taip, pone.

– Tu manai? O kas ten? – paklausė Stepanas Arkadjičius, išgirdęs, kad už durų sučiužėjo moteriški drabužiai.

– Tai aš, – atsakė tvirtas ir malonus moteriškas balsas, ir pro duris pasirodė griežtas, raupuotas auklės Matrionos Filimonovnos veidas.

– Na ką, Matrioša? – paklausė Stepanas Arkadjičius, eidamas prie jos pro duris.

Nors Stepanas Arkadjičius buvo didžiai nusikaltęs žmonai ir pats tai jautė, kone visi namiškiai, net ir auklė, geriausia Darjos Aleksandrovnos bičiulė, buvo jo pusėje.

– Na ką? – pakartojo jis liūdnai.

– Jūs, pone, nueikite dar pas ją, prisipažinkite kaltas. Gal Dievas duos. Labai jau ponia kankinasi, net gaila žiūrėti, o visi namai aukštyn kojom apsivertė. Vaikų, pone, reikia pagailėti. Prisipažinkite, pone. Ką gi darysi! Mokėjai gerti, mokėk ir pagirioti...

– Bet juk neįsileis...

– O jūs padarykite, kas reikia. Dievas gailestingas, pasimelskite, pone, pasimelskite.

– Na, gerai, gali eiti, – tarė Stepanas Arkadjičius, staiga nuraudęs. – Na, padėk apsirengti, – kreipėsi jis į Matvejų ir ryžtingai nusimetė chalatą.

Matvejus jau laikė atkišęs lyg pavalkus marškinius, pūsdamas nuo jų kažką neregimo, ir buvo aiškiai matyti, kad jam malonu apvilkti jais išpuoselėtą pono kūną.

III

Apsirengęs Stepanas Arkadjičius apsipurškė kvepalais, išsitraukė marškinių rankogalius, įprastu judesiu susikaišiojo į kišenes papirosus, piniginę, degtukus, laikrodį su dvilinka grandinėle bei pakabučiais ir papurtęs nosinę, jausdamasis švarus, kvapus, sveikas ir fiziškai linksmas, nors ir susilaukęs nelaimės, truputį pasisvyruodamas ant vienos ar ant kitos kojos nuėjo į valgomąjį, kur jau laukė kava, o šalia kavos – laiškai ir tarnybiniai raštai.

Jis perskaitė laiškus. Vienas buvo labai nemalonus – rašė pirklys, derėjęs mišką žmonos dvare. Tą mišką būtinai reikėjo parduoti; bet dabar, ligi jis susitaikys su žmona, apie tai negalėjo būti nė kalbos. Tačiau visų nemaloniausia, kad į susitaikymą su žmona painiojosi piniginis reikalas. Ir mintis, kad šitas reikalas gali jį paveikti, kad jis, norėdamas parduoti tą mišką, stengsis susitaikyti su žmona, – toji mintis buvo jam užgauli.

Baigęs laiškus, Stepanas Arkadjičius prisitraukė atsiųstuosius iš įstaigos raštus, greitai peržvelgė dvi bylas, dideliu pieštuku brūkštelėjo keletą pastabų ir, nustūmęs popierius į šalį, ėmė gerti kavą; gerdamas jis išskleidė dar drėgną rytinį laikraštį ir pradėjo jį skaityti.

Stepanas Arkadjičius gaudavo ir skaitydavo liberalų laikraštį, ne patį kraštutinį, bet tos krypties, kurios laikėsi dauguma. Ir nors nei mokslu, nei menu, nei politika jis, tiesą sakant, nesidomėjo, dėl visų tų dalykų jis tvirtai laikėsi tokių pat pažiūrų, kurių laikėsi dauguma ir jo laikraštis, ir keisdavo jas tik tuomet, kai jas pakeisdavo dauguma, arba, tiksliau pasakius, jų nekeisdavo, bet jos pačios nejučiomis pasikeisdavo.

Stepanas Arkadjičius nesirinkdavo nei krypties, nei pažiūrų, o tos kryptys ir pažiūros pačios ateidavo, lygiai taip pat, kaip jis nesirinkdavo skrybėlės ar surduto fasono, bet imdavo tuos, kuriuos žmonės nešiodavo. Gyvenant tam tikroje visuomenėje ir jaučiant šiokį tokį poreikį mąstyti, kuris paprastai pasireiškia brandos metais, jam lygiai taip pat kaip ir skrybėlė buvo reikalingos pažiūros. Jeigu kas ir vertė jį pasirinkti liberalią, o ne konservatyvią kryptį, kurios taip pat laikėsi daugelis jo aplinkos žmonių, tai šitaip įvyko ne dėl to, kad liberalią kryptį būtų laikęs išmintingesne, bet todėl, kad ji labiau tiko jo gyvenimo būdui. Liberali pakraipa sakė, kad Rusijoje viskas blogai, ir iš tikrųjų Stepanas Arkadjičius turėjo daug skolų, o pinigų jam labai trūko. Liberali pakraipa teigė, kad santuoka esanti atgyvenęs institutas ir kad būtinai reikią ją pertvarkyti, ir iš tikrųjų šeimos gyvenimas teikė mažai malonumų Stepanui Arkadjičiui, vertė jį meluoti ir apsimetinėti, o tai visiškai nesiderino su jo charakteriu. Liberali pakraipa sakė ar, tiksliau tariant, leido suprasti, kad religija – tik apynasris barbariškajai gyventojų daliai, ir iš tikrųjų Stepanui Arkadjičiui net per trumpas pamaldas imdavo skaudėti kojas, ir jis negalėjo suprasti, kuriam galui visi tie baisūs ir pompastiški žodžiai apie aną pasaulį, kai ir šiame būtų galima labai linksmai gyventi. Be to, Stepanui Arkadjičiui, mėgstančiam linksmą sąmojį, būdavo kartais malonu apstulbinti ramų žmogelį tuo, kad didžiuojantis savo kilme nereikėtų sustoti ties Riuriku ir išsiginti savo pirmojo protėvio – beždžionės. Taigi liberali kryptis virto Stepano Arkadjičiaus įpročiu, ir jis mėgo savo laikraštį, kaip ir cigarą po pietų, už tą lengvą rūką, kurį sukeldavo jo galvoje. Jis perskaitė vedamąjį straipsnį, kuriame buvo aiškinama, jog mūsų laikais visiškai be reikalo kai kas šaukte šaukia, kad radikalizmas grasinąs praryti visus konservatyvius elementus ir kad vyriausybė turinti griebtis priemonių revoliucijos hidrai pasmaugti; priešingai, „mūsų manymu, pavojų kelia ne tariamoji revoliucijos hidra, bet atkaklus tradicingumas, kuris stabdo progresą“, ir taip toliau. Stepanas Arkadjičius perskaitė ir kitą straipsnį, finansinį, kuriame buvo paminėti Bentamas ir Milis ir stengiamasi įgelti ministerijai. Jis mokėjo greit suvokti kiekvieno tokio įgėlimo reikšmę: kas, kam ir kuria proga bando įgelti, ir šitai, kaip visada, jam teikė tam tikro malonumo. Tačiau šiandien tą malonumą nuodijo atsiminimas apie Matrionos Filimonovnos patarimus ir apie tai, kad jo namuose tokie prasti reikalai. Jis taip pat perskaitė, kad grafas Beistas, kaip žinia, išvykęs į Visbadeną ir kad daugiau nebesą žilų plaukų, perskaitė ir apie lengvos karietos pardavimą, ir apie jaunos merginos pasisiūlymą; tačiau šitos žinios neteikė jam, kaip būdavo pirma, tylaus, ironiško malonumo.

Baigęs laikraštį, išgėręs antrą puodelį kavos ir suvalgęs bandelę su sviestu, Stepanas Arkadjičius atsistojo, nusipurtė nuo liemenės bandelės trupinius ir, atstatęs plačią krūtinę, džiaugsmingai nusišypsojo, ne dėl to, kad širdyje būtų pajutęs kokį ypatingą malonumą, – džiugią šypseną sukėlė geras virškinimas.

Tačiau toji maloni šypsena tučtuojau priminė jam viską, ir jis susimąstė.

Už durų pasigirdo dviejų vaikų balsai (Stepanas Arkadjičius pažino Grišos, jaunesniojo berniuko, ir Tanios, vyresniosios mergytės, balsus). Jie kažką vežė ir numetė.

– Aš sakiau, kad negalima ant stogo sodinti keleivių, – angliškai šaukė mergytė. – Tai rink dabar!

„Viskas susimaišė, – pagalvojo Stepanas Arkadjičius, – vaikai vieni laksto.“ Priėjęs prie durų, pašaukė juos. Vaikai metė dėžutę, kuri vaizdavo traukinį, ir įėjo pas tėvą.

Mergaitė, tėvo numylėtinė, įlėkė drąsiai, apkabino jį ir juokdamasi pakibo ant kaklo, kaip visuomet, džiaugdamasi pažįstamu kvepalų aromatu, sklindančiu nuo jo žandenų. Galiausiai, pabučiavusi jam į veidą, nuo pasilenkimo paraudusį ir spindintį švelnumu, mergaitė paleido rankas ir norėjo bėgti atgal; tačiau tėvas ją sulaikė.

– Kaip mama? – paklausė jis, glostydamas švelnų, gležną dukters kaklelį. – Sveikas, – tarė jis, šypsodamasis berniukui, kuris sveikinosi.

Stepanas Arkadjičius žinojo, kad berniuką myli mažiau, ir visuomet stengėsi elgtis su abiem vienodai; tačiau berniukas tai jautė ir nenusišypsojo, pamatęs šaltą tėvo šypseną.

– Mama? Jau atsikėlė, – atsakė mergaitė.

Stepanas Arkadjičius atsiduso. „Vadinasi, vėl visą naktį nemigo“, – pagalvojo jis.

– O kaip, ar ji linksma?

Mergaitė žinojo, kad tėvas su motina susipykę, todėl motina negali būti linksma, o tėvas turi tai žinoti ir tik apsimeta, klausdamas taip nerūpestingai. Ji paraudo dėl tėvo, o Stepanas Arkadjičius tuojau viską suprato ir taip pat paraudo.

– Nežinau, – numykė ji. – Mamytė liepė nesimokyti, verčiau eiti su mis Gul pas senelę.

– Na, eik, mano Tančiuročka. Beje, palauk, – tarė jis, vis dėlto sulaikydamas ją ir glostydamas švelnią rankutę.

Jis paėmė nuo židinio dėžutę saldainių, kurią vakar buvo ten padėjęs, ir davė jai du, išrinkęs jos mėgstamus – šokoladinį ir su įdaru.

– Grišai? – paklausė mergaitė, rodydama į šokoladinį.

– Taip, taip. – Ir dar paglostęs jai petelį, jis pabučiavo į kaktą palei plaukus, pabučiavo į kaklą ir leido jai eiti.

– Karieta laukia, – pranešė Matvejus. – Ir interesantė, – pridūrė jis.

– Seniai ji čia? – paklausė Stepanas Arkadjičius.

– Koks pusvalandis.

– Kiek kartų tau buvo sakyta, kad tučtuojau praneštum!

– Juk reikia jums duoti bent kavą išgerti, – atsiliepė Matvejus tuo draugišku stačiokišku tonu, už kurį negalima buvo pykti.

– Na, kviesk ją greičiau, – paliepė Oblonskis, raukydamasis iš apmaudo.

Interesantė, štabskapitonienė Kalinina, prašė neįmanomo ir beprasmiško dalyko; tačiau Stepanas Arkadjičius savo papratimu pasisodino ją, atidžiai, nepertraukdamas, išklausė ir smulkiai patarė, į ką ir kur kreiptis, ir net vikriai ir sklandžiai savo stambiu, ištęstu, gražiu ir aiškiu braižu parašė laiškutį asmeniui, kuris galėjo jai padėti. Išleidęs štabskapitonienę, Stepanas Arkadjičius pasiėmė skrybėlę ir stabtelėjo, stengdamasis prisiminti, ar ko neužmiršo. Pasirodė, kad nieko nebuvo užmiršęs, išskyrus tai, ką norėjo užmiršti, – žmoną.

„Ak, taip!“ – Jis nuleido galvą, ir jo gražiame veide pasirodė sielvartas. „Eiti ar neiti?“ – paklausė savęs. Ir vidinis balsas sakė jam, kad eiti nereikia, kad nieko kito negali būti, o tik veidmainiavimas, kad sutvarkyti, pataisyti jų santykių neįmanoma, nes neįmanoma taip padaryti, kad ji vėl taptų patraukli ir žadintų meilę arba jis pavirstų negalinčiu mylėti seniu. Tik veidmainystė ir melas, nieko daugiau negalėjo sugalvoti; o veidmainiauti ir meluoti buvo atgrasu jo prigimčiai.

„Vis dėlto kada nors reikės; juk negali šitaip pasilikti“, – tarė Stepanas Arkadjičius, stengdamasis padrąsinti save. Jis atstatė krūtinę, išsitraukė papirosą, užsirūkė, patraukė du kartus, numetė jį į perlamutrinę kriauklę-peleninę, greitais žingsniais perėjo per niūrią svetainę ir atidarė kitas duris į žmonos miegamąjį.

IV

Darja Aleksandrovna su palaidinėliu, prisismeigusi ant pakaušio jau retų, kitados tankių ir puikių plaukų kasas, sunykusiu liesu veidu ir didelėmis, nuo veido liesumo iššokusiomis, nusigandusiomis akimis, stovėjo tarp išmėtytų po kambarį daiktų prie atdaros šifonjerės, iš kurios kažką rinkosi. Išgirdusi vyro žingsnius, moteris sustojo, žiūrėdama į duris ir veltui stengdamasi nutaisyti rūstų ir niekinamą veidą. Jinai jautė, kad bijo vyro ir bijo susitikti su juo. Darja Aleksandrovna ką tik mėgino padaryti tai, ką jau dešimtą kartą mėgino daryti per tas tris dienas: atrinkti vaikų ir savo daiktus, kuriuos ji nusiveš pas motiną, – ir vėl negalėjo ryžtis; tačiau ir dabar, kaip anuos kartus, jinai įkalbinėjo save, kad visa tai negali taip pasilikti, kad turi kažko imtis, nubausti, sugėdinti jį, atkeršyti nors maža dalimi to skausmo, kurį vyras jai suteikė. Darja Aleksandrovna vis dar sakė, kad paliks jį, bet jautė, kad tai neįmanoma; neįmanoma dėl to, kad ji negali atprasti laikyti Stepaną Arkadjičių savo vyru ir mylėti jį. Antra vertus, ji jautė, kad jeigu čia, savo namuose, vos suskumba apeiti savo penkis vaikus, tai jiems bus dar blogiau ten, kur ketino su jais važiuoti. Ir taip jau per šias tris dienas jaunesnysis susirgo, nes buvo pavalgydintas nešviežiu sultiniu, o kiti vakar liko beveik be pietų. Darja Aleksandrovna jautė, kad išvažiuoti neįmanoma; tačiau, apgaudinėdama save, vis tiek rinkosi daiktus ir dėjosi išvažiuosianti.

Pamačiusi vyrą, ji nuleido ranką į šifonjerės stalčių, tarytum ko ieškodama, ir atsigręžė į jį tik tada, kai sutuoktinis visiškai prie jos priartėjo. Jos veide, kuriam norėjo suteikti griežtą ir ryžtingą išraišką, buvo matyti vien sumišimas ir kančia.

– Doli! – tyliai, nedrąsiai pratarė Stepanas Arkadjičius. Jis įtraukė į pečius galvą ir norėjo atrodyti pasigailėtinas ir nuolankus, bet vis tiek spindėte spindėjo skaistumu ir sveikata.

Ji greitai nužvelgė nuo galvos ligi kojų jo figūrą, spindėte spindinčią skaistumu ir sveikata. „Taip, jis laimingas ir patenkintas! – pagalvojo jinai. – O aš?.. Ir šlykštus tas gerumas, už kurį visi jį taip myli ir giria; aš nekenčiu to jo gerumo“, – pagalvojo Darja Aleksandrovna. Jos lūpos susičiaupė, išblyškusio, nervingo veido dešinėje pusėje ėmė virpėti skruosto raumuo.

– Ko jums reikia? – paklausė ji nesavu, iš krūtinės sklindančiu balsu.

– Doli! – pakartojo Stepanas Arkadjičius, ir jo balsas suvirpėjo. – Ana atvažiuoja šiandien.

– Na, o kas man? Aš negaliu jos priimti! – sušuko ji.

– Bet reikia, vis dėlto, Doli...

– Išeikite, išeikite, išeikite! – sušuko ji, nežiūrėdama į vyrą, tarytum pajutusi fizinį skausmą.

Stepanas Arkadjičius, galvodamas apie žmoną, galėjo jaustis ramus, galėjo tikėtis, kad viskas ateis į tvarką, anot Matvejaus, ir galėjo ramiai skaityti laikraštį bei gerti kavą; tačiau, pamačius iškankintą, skausmingą jos veidą, išgirdus, kaip skamba jos balsas, toks pasidavęs likimui ir nusiminęs, jam užėmė kvapą, kažkas suspaudė gerklę, ir jo akyse sublizgo ašaros.

– Dieve mano, ką aš padariau! Doli! Dėl Dievo!.. Juk... – jis negalėjo kalbėti toliau, rauda gniaužė jam gerklę.

Darja Aleksandrovna užtrenkė šifonjerę ir pažvelgė į jį.

– Doli, ką aš galiu pasakyti?.. Tik viena: atleisk, atleisk... Atsimink, negi devyneri bendro gyvenimo metai negali atpirkti akimirkų, akimirkų...

Ji nuleido akis ir klausėsi, laukdama, ką jis pasakys, tarytum maldaudama vyrą, kad tas kaip nors perkalbėtų ją.

– Susižavėjimo akimirkų... – ištarė jis ir norėjo kalbėti toliau, bet sulig tuo žodžiu tarytum nuo fizinio skausmo vėl kietai susičiaupė jos lūpos ir vėl ėmė trūkčioti skruosto raumuo dešinėje veido pusėje.

– Išeikite, išeikite iš čia! – sušuko ji dar šaižiau. – Ir nekalbėkite man apie savo susižavėjimus ir apie tas šlykštybes!

Ji buvo beišeinanti, bet susverdėjo ir įsikibo į kėdės atlošą, norėdama pasiremti. Jo veidas išsiplėtė, lūpos papurto, akys pasruvo ašaromis.

– Doli! – kreipėsi jis, jau kūkčiodamas. – Dėl Dievo, pagalvok apie vaikus, jie nekalti. Aš kaltas, nubausk mane, liepk man atpirkti savo kaltę. Aš viską padarysiu, ką tik galėsiu! Aš kaltas, neturiu žodžių net apsakyti, kaip aš kaltas! Bet, Doli, atleisk!

Ji atsisėdo. Jis girdėjo, kaip sunkiai, garsiai žmona kvėpuoja, ir jam neapsakomai jos pagailo. Darja Aleksandrovna keletą kartų norėjo kažką pasakyti, tačiau negalėjo. Jis laukė.

– Tu vaikus tik tada prisimeni, kai nori su jais pažaisti, o aš jų neužmirštu ir žinau, kad jie žuvę dabar, – ištarė ji vieną iš tų frazių, kurias ne kartą buvo sau viena kartojusi per tas tris dienas.

Ji pasakė vyrui „tu“, ir jis dėkingai pažvelgė į ją ir priėjo, norėdamas paimti už rankos, bet Darja Aleksandrovna bjaurėdamasi pasitraukė nuo jo.

– Aš galvoju apie vaikus ir todėl viską, viską padaryčiau, kad tik galėčiau juos išgelbėti; bet pati nežinau, kaip galiu juos išgelbėti: ar išveždama juos iš tėvo, ar palikdama juos ištvirkusiam tėvui, – taip, ištvirkusiam tėvui... Na, pasakykite, ar po to... kas įvyko, galima mums gyventi drauge? Argi galima? Pasakykite, argi galima? – kartojo ji, keldama balsą. – Po to, kai mano vyras, mano vaikų tėvas, įsipainioja į meilės santykius su savo vaikų guvernante...

– Bet ką daryti? Ką gi daryti? – gailiai kalbėjo Stepanas Arkadjičius, pats nežinodamas, ką sako, ir vis žemiau ir žemiau nuleisdamas galvą.

– Jūs man bjaurus, šlykštus! – sušuko ji, vis labiau ir labiau karščiuodamasi. – Jūsų ašaros – vanduo! Jūs niekuomet manęs nemylėjote; jūs neturite nei širdies, nei taurumo! Jūs man bjaurus, šlykštus, svetimas, taip, visiškai svetimas! – su skausmu ir pagieža ištarė ji tą baisų jai žodį.

Jis pažvelgė į Darją Aleksandrovną, ir pagieža jos veide išgąsdino ir nustebino. Stepanas Arkadjičius nesuprato, kad gailėdamasis žmonos tik erzina ją. Ji jautė, kad vyras nemyli, o tik gailisi jos. „Taip, ji nekenčia manęs. Neatleis“, – pagalvojo Stepanas Arkadjičius.

– Baisu! Baisu! – tarė jis.

Tuo metu gretimame kambaryje suriko vaikas, turbūt pargriuvęs; Darja Aleksandrovna pasiklausė, ir jos veidas staiga sušvelnėjo.

Jai, matyt, reikėjo kelių sekundžių, kad atsipeikėtų; ji tarytum nežinojo, kur yra ir ką turi daryti, tad greitai pakilusi nuskubėjo prie durų.

„Juk ji myli mano kūdikį, – pagalvojo Stepanas Arkadjičius pastebėjęs, kaip pasikeitė jos veidas, surikus vaikui, – mano kūdikį; kaipgi gali nekęsti manęs?“

– Doli, dar vieną žodį, – pratarė jis, eidamas paskui ją.

– Jeigu jūs seksite paskui mane, aš pašauksiu žmones, vaikus! Tegu visi žino, kad jūs esate niekšas! Aš šiandien išvažiuoju, o jūs gyvenkite čia su savo meiluže!

Ir jinai išėjo, trenkusi durimis.

Stepanas Arkadjičius atsiduso, nusišluostė veidą ir tyliais žingsniais išėjo iš kambario. „Matvejus sako, kad ateis į tvarką, tačiau kaip? Man visai neatrodo, kad tai būtų įmanoma. Ak, ak, kaip baisu! Ir kaip banaliai ji šaukė, – kalbėjo sau vienas, atsimindamas jos riksmą ir žodžius „niekšas“ ir „meilužė“. – Ir gal tarnaitės girdėjo! Baisiai trivialu, baisiai.“ Stepanas Arkadjičius pastovėjo keletą sekundžių vienas, nusišluostė akis, atsiduso ir, atstatęs krūtinę, žengė iš kambario.

Buvo penktadienis, valgomajame vokietis laikrodininkas užsukinėjo laikrodį. Stepanas Arkadjičius atsiminė savo sąmojį apie šį stropų, pliką laikrodininką, esą vokietis „pats yra užsuktas visą gyvenimą laikrodžius užsukinėti“, – ir šyptelėjo. Stepanas Arkadjičius mėgo gerą sąmojį. „O gal ir ateis į tvarką! Gerai pasakyta: ateis į tvarką, – pagalvojo jis. – Tai reikės papasakoti.“

– Matvejau! – šūktelėjo jis. – Tu su Marja ten viską paruošk sofų kambaryje Anai Arkadjevnai, – pasakė jis Matvejui, kai šis pasirodė.

– Klausau!

Stepanas Arkadjičius apsivilko kailinius ir išėjo į prieangį.

– Ar namie nevalgysite? – paklausė Matvejus išlydėdamas.

– Kaip išeis. Beje, še tau išlaidoms, – tarė jis, duodamas iš piniginės dešimt rublių. – Ar užteks?

– Užteks ar neužteks, matyti, reikės išsiversti, – atsakė Matvejus, užtrenkdamas karietos dureles ir traukdamasis į prieangį.

Tuo tarpu Darja Aleksandrovna, numaldžiusi kūdikį ir iš karietos bildesio supratusi, kad vyras išvažiavo, vėl sugrįžo į miegamąjį. Tai buvo vienintelis jos prieglobstis nuo namų rūpesčių, kurie apnikdavo, kai tik ji iš čia išeidavo. Jau ir dabar, per tą trumpą laiką, kai ji buvo užsukusi į vaikų kambarį, anglė ir Matriona Filimonovna suspėjo užduoti jai keletą neatidėliotinų klausimų, į kuriuos tik ji viena galėjo atsakyti: kuo apvilkti vaikus, vedant pasivaikščioti? Ar duoti jiems pieno? Gal ieškoti kito virėjo?

– Ak, duokit man ramybę, duokit man ramybę! – ištarė ji ir, sugrįžusi į miegamąjį, vėl atsisėdo į tą pačią vietą, kur kalbėjosi su vyru, sugniaužė sulysusias rankas su žiedais, smunkančiais nuo kaulėtų pirštų, ir stengėsi prisiminti visas buvusio pokalbio smulkmenas. „Išvažiavo! Bet kaipgi jis baigė su ja? – galvojo Darja Aleksandrovna. – Nejaugi matosi su ja? Kodėl nepaklausiau? Ne, ne, susitaikyti negalima. Jeigu ir pasiliktume gyventi vienuose namuose – mes svetimi. Ir visada būsime svetimi! – vėl pakartojo, itin reikšmingai pabrėždama tą jai baisų žodį. – O kaip aš mylėjau, Dieve mano, kaip aš mylėjau jį!.. Kaip mylėjau! Ir dabar negi nemyliu jo? Ar tik ne labiau myliu negu anksčiau? O juk baisiausia yra tai…“ – pradėjo ji, bet nebaigė savo minties, nes tarpduryje pasirodė Matriona Filimonovna.

– Liepkite pašaukti brolį, – tarė ji, – jis pataisys pietus; kitaip vaikai vėl ligi šeštos valandos bus nevalgę kaip vakar.

– Na, gerai, aš tuojau ateisiu ir sutvarkysiu. Ar kas nuėjo atnešti šviežio pieno?

Ir Darja Aleksandrovna pasinėrė kasdieniuose rūpesčiuose ir kuriam laikui paskandino juose savo sielvartą.

V

Stepanas Arkadjičius buvo gabus ir mokykloje mokėsi gerai, bet buvo tinginys ir išdykėlis, todėl baigė mokslus vienas iš paskutiniųjų; nors visuomet gyveno palaidai, nors ir turėjo neaukštą tarnybinį laipsnį ir buvo dar nesenas, bet užėmė garbingą, gerai atlyginamą viršininko vietą vienoje iš Maskvos įstaigų. Tą vietą jis gavo per savo sesers Anos vyrą, Aleksejų Aleksandrovičių Kareniną, užimantį vieną iš svarbiausių vietų toje ministerijoje, kuriai priklausė ši įstaiga; jeigu Kareninas ir nebūtų paskyręs į tą vietą savo svainio, tai Stiva Oblonskis, padedamas šimto kitų asmenų, brolių, seserų, pusbrolių, pusseserių, dėdžių, tetų, vis tiek būtų gavęs šitą arba panašią vietą su kokių šešių tūkstančių alga, be kurios negalėjo apsieiti, nes jo reikalai buvo pašliję, nors žmona ir turėjo pakankamai turto.

Pusė Maskvos ir Peterburgo buvo Stepano Arkadjičiaus giminės ir bičiuliai. Jis gimė toje aplinkoje, kur žmonės buvo šio pasaulio galingieji arba tapo tokie. Vienas trečdalis valstybės vyrų, senių, buvo jo tėvo bičiuliai ir pažino jį dar tada, kai jis lakstė su marškinėliais; antras trečdalis buvo tokie, kurie jam ir kuriems jis sakydavo „tu“; o trečias – buvo geri pažįstami; vadinasi, vietų, nuomų, koncesijų ir panašių žemės gėrybių dalytojai buvo jo bičiuliai ir negalėjo aplenkti saviškio; ir Oblonskiui nereikėjo per daug stengtis, norint gauti pelningą vietą; reikėjo tik neatsisakinėti, nepavydėti, nesipykti, neįsižeidinėti, o šito dėl savo įgimto gerumo jis niekuomet ir nedarė. Jam būtų atrodę juokinga, jeigu kas būtų jam pasakęs, kad jis negaus vietos su tokia alga, kuri jam buvo reikalinga, juo labiau kad jis ir nereikalavo kažko nepaprasto; jisai norėjo tik to, ką gaudavo jo vienmečiai, o panašias pareigas jis galėjo eiti ne blogiau už bet kurį kitą.

Visi, kurie pažino Stepaną Arkadjičių, mėgo jį ne tik už jo gerą, linksmą būdą ir neabejotiną dorumą, jis pats, jo graži, maloni išorė, blizgančios akys, juodi antakiai, plaukai, baltas ir skaistus veidas kažkaip fiziškai paveikdavo žmones, kuriems tekdavo su juo susidurti, juos draugiškai ir linksmai nuteikdavo. „A! Stiva! Oblonskis! Štai ir jis!“ – susitikę su juo, bemaž visuomet sušukdavo pažįstami, džiaugsmingai šypsodamiesi. Jei kartais ir pasitaikydavo, kad, pasikalbėjus su juo, pasirodydavo, jog nieko itin džiugaus neatsitiko, – tai po dviejų ar trijų dienų vėl visi, su juo susitikę, lygiai taip pat džiaugdavosi.

Trečius metus užimdamas vienos įstaigos viršininko vietą Maskvoje, Stepanas Arkadjičius nusipelnė ne tik meilės, bet ir savo bendradarbių, valdinių, viršininkų ir visų, kurie turėjo su juo reikalų, pagarbos. Svarbiausios Stepano Arkadjičiaus dorybės, kuriomis jisai užsitarnavo tą visuotinę pagarbą tarnyboje, buvo paprastas atlaidumas žmonėms, pagrįstas savo ydų supratimu; be to, visiškas liberalumas, ne tas, kurio sėmėsi iš laikraščių, bet tas, kuris buvo jo kraujyje ir dėl kurio jis visiškai lygiai ir vienodai elgdavosi su visais žmonėmis, neskirdamas nei luomo, nei titulo; ir dar – svarbiausia – visiškai abejinga pažiūra į savo darbą, dėl kurios jis niekuomet nesikarščiuodavo ir nedarydavo klaidų.

Atvykęs į savo tarnybos vietą, Stepanas Arkadjičius, lydimas pagarbaus šveicoriaus, su portfeliu įžengė į savo nedidelį kabinetą, apsivilko munduru ir išėjo į posėdžių kambarį. Raštininkai ir tarnautojai atsistojo, linksmai ir pagarbiai sveikindamiesi. Stepanas Arkadjičius skubiai, kaip visuomet, nužingsniavo į savo vietą, paspaudė teismo nariams rankas ir atsisėdo. Jis pajuokavo ir pakalbėjo lygiai tiek, kiek derėjo, ir pradėjo darbą. Niekas geriau už Stepaną Arkadjičių nemokėdavo rasti tos laisvumo, paprastumo ir oficialumo ribos, kuri reikalinga, kad tarnyba būtų maloni. Sekretorius linksmai ir pagarbiai, kaip ir visi Stepano Arkadjičiaus įstaigoje, priėjo su raštais ir ėmė kalbėti tuo familiariu ir liberaliu tonu, kurį įvedė Stepanas Arkadjičius:

– Mes visgi išpešėme žinių iš Penzos gubernijos valdybos. Štai, gal teiksitės...

– Gavome pagaliau? – tarė Stepanas Arkadjičius, dėdamas ant rašto pirštą. – Taigi, ponai... – Ir posėdis prasidėjo.

„Jeigu jie žinotų, – galvojo jis, reikšmingu veidu palenkęs galvą ir klausydamasis pranešimo, – koks prasikaltęs vaikas atrodė prieš pusvalandį jų pirmininkas!“ – Ir jo akys juokėsi, skaitant pranešimą. Ligi dviejų darbas turėjo vykti be pertraukos, o antrą valandą – pertrauka ir pusryčiai.

Dar nebuvo pertraukos laikas, kai netikėtai atsivėrė didelės stiklinės posėdžių salės durys, ir kažkas įėjo. Visi nariai, sėdintys po imperatoriaus portretu ir prieš zercalą2, nudžiugę, kad galės šiek tiek išsiblaškyti, atsigręžė į duris; tačiau sargas, kuris stovėjo prie durų, beregint išgrūdo atvykusįjį ir uždarė stiklines duris.

Bylą perskaičius, Stepanas Arkadjičius pasiraivęs atsistojo ir, sekdamas įsigalėjusiu liberaliu papročiu, čia pat posėdžių salėje išsitraukė papirosą ir pasuko į savo kabinetą. Du jo padėjėjai, senas tarnautojas Nikitinas ir kamerjunkeris Grinevičius, išėjo drauge su juo.

– Po pusryčių suspėsime baigti, – tarė Stepanas Arkadjičius.

– Dar ir kaip suspėsime! – pritarė Nikitinas.

– O tas Fominas turbūt geras šelmis, – pasakė Grinevičius apie vieną iš nagrinėjamos bylos dalyvių.

Stepanas Arkadjičius nuo Grinevičiaus žodžių susiraukė, leisdamas suprasti, kad nepadoru iš anksto susidaryti nuomonę, bet nieko jam neatsakė.

– Kas ten buvo įėjęs? – paklausė jis sargo.

– Kažkas, jūsų prakilnybe, nesiklausęs įlindo, kai tik aš nusisukau. Jūsų teiravosi. Aš sakau: kai išeis teismo nariai, tuomet...

– Kur jis?

– Matyt, bus išėjęs į priemenę, šiaip vis čia vaikščiojo. Šitas pats, – tarė sargas, rodydamas į tvirtai sudėtą, plačiapetį, garbanota barzda vyrą, kuris, nenusiėmęs avikailio kepurės, greitai ir lengvai bėgo aukštyn nudilusiomis akmeninių laiptų pakopomis. Vienas iš lipančiųjų žemyn, liesas valdininkas su portfeliu, stabtelėjo, priekaištingai nužiūrėjo bėgančiojo kojas ir paskui klausiamai pažvelgė į Oblonskį.

Stepanas Arkadjičius stovėjo viršuje ties laiptais. Geraširdiškai spindintis jo veidas viršum išsiuvinėtos munduro apykaklės dar labiau nušvito, kai jis pažino bėgantįjį.

– Taip ir yra! Levinas, pagaliau! – tarė jis, bičiuliškai, pašaipiai šypsodamasis, apžvelgdamas artėjantį jo link Leviną. – Kaipgi tu nepasibranginai aplankyti mane šitoje lindynėje? – kreipėsi Stepanas Arkadjičius, ne tik spausdamas savo bičiuliui ranką, bet ir bučiuodamas jį. – Ar seniai?

– Aš ką tik atvažiavau ir labai norėjau tave pamatyti, – atsakė Levinas, droviai ir drauge piktai ir neramiai dairydamasis aplinkui.

– Na, eime į kabinetą, – pakvietė Stepanas Arkadjičius, žinodamas ambicingą ir kiršų savo bičiulio drovumą, pastvėręs jį už rankos, nusitempė paskui save, tarytum vesdamas pro pavojingas vietas.

Stepanas Arkadjičius kone visiems savo pažįstamiems sakydavo „tu“: šešių dešimčių metų seniams, dvidešimties metų vaikinams, aktoriams, ministrams, pirkliams ir generaladjutantams, todėl labai daug tų, į kuriuos jis kreipdavosi ir kurie jam sakydavo „tu“, stovėjo dviejuose kraštutiniuose visuomenės laiptų taškuose ir labai būtų stebėjęsi, sužinoję, kad dėl Oblonskio turi kažką bendro. Jis sakydavo „tu“ visiems, su kuriais gerdavo šampaną, o šampaną gerdavo su visais, todėl savo valdinių akyse susitikęs su savo negarbingaisiais „tu“, kaip juokais vadindavo kai kuriuos savo bičiulius, Stepanas Arkadjičius su būdingu jam taktu mokėdavo sušvelninti valdiniams šį nemalonų įspūdį. Levinas nebuvo negarbingasis „tu“, bet Oblonskis, būdamas taktingas žmogus, pajuto, kad Levinas mano, jog jam gali būti nemalonu parodyti savo valdiniams, kokie artimi yra jų santykiai, todėl pasiskubino jį nusivesti į kabinetą.

Levinas su Oblonskiu buvo beveik vienmečiai ir vienas antram sakė „tu“ ne vien tik gerdami šampaną. Levinas buvo jo pirmosios jaunystės draugas ir bičiulis. Nors jų būdas ir skonis skyrėsi, jie vienas kitą mylėjo, kaip kad myli vienas kitą bičiuliai, suartėję ankstyvoje jaunystėje. Bet vis dėlto, kaip dažnai atsitinka žmonėms, pasirinkusiems skirtingą veiklą, kiekvienas iš jų, nors pasvarstęs ir pateisindavo antrojo darbą, sielos gilumoje niekino jį. Kiekvienam atrodė, kad tik jo gyvenimas yra tikras, o jo bičiulio gyvenimas – tik iliuzija. Oblonskis, pamatęs Leviną, negalėdavo susilaikyti šiek tiek pašaipiai nenusišypsojęs. Jau kelintą kartą Levinas atvažiuoja į Maskvą iš savo dvaro, kur jis kažką veikė, bet ką būtent – Stepanas Arkadjičius niekuomet negalėjo kaip reikiant suprasti, pagaliau nė nesidomėjo tuo. Levinas atvykdavo į Maskvą visuomet susijaudinęs, visuomet skubėdavo, truputį varžydavosi ir dėl to varžymosi būdavo susierzinęs, be to, dažniausiai atsiveždavo visiškai naujas, netikėtas pažiūras. Stepanas Arkadjičius juokdavosi iš to ir mėgdavo pasišaipyti. Lygiai taip pat Levinas sielos gilumoje niekino ir miestišką savo bičiulio gyvenimo būdą, ir jo tarnybą, kurią laikė niekais, ir juokės iš to. Tačiau skirtumas buvo tas, kad Oblonskis, darydamas tai, ką daro visi, juokėsi su pasitikėjimu ir geraširdiškai, o Levinas – be šito pasitikėjimo ir kartais piktai.

– Mes tavęs seniai laukėme, – tarė Stepanas Arkadjičius, įėjęs į kabinetą ir paleidęs Levino ranką, tarsi šituo parodydamas, kad čia pavojai pasibaigė. – Labai labai džiaugiuosi, kad atvažiavai, – kalbėjo jis toliau. – Na, ką tu veiki? Kaip sekasi? Kada atvykai?

Levinas tylėjo, žvilgčiodamas į nepažįstamus jam dviejų Oblonskio pavaduotojų veidus, ypač į elegantiškojo Grinevičiaus ranką su tokiais baltais ilgais pirštais, su tokiais ilgais, geltonais, galuose užsirietusiais nagais ir su tokiomis didžiulėmis blizgančiomis marškinių sąsagomis, jog tos rankos, matyti, pagavo visą jo dėmesį ir neleido laisvai galvoti. Oblonskis tuojau pastebėjo tai ir nusišypsojo.

– Ak, tiesa, leiskite jus supažindinti, – tarė jis. – Mano pavaduotojai: Filipas Ivanyčius Nikitinas, Michailas Stanislavičius Grinevičius, – ir, kreipdamasis į Leviną, tęsė: – zemstvos veikėjas, naujas zemstvos žmogus, gimnastas, viena ranka pakeliąs penkis pūdus, galvijų augintojas, medžiotojas ir mano bičiulis Konstantinas Dmitričius Levinas, Sergejaus Ivanyčiaus Koznyševo brolis.

– Labai malonu, – tarė senukas.

– Turiu garbės pažinti jūsų brolį Sergejų Ivanyčių, – tarė Grinevičius, paduodamas savo siaurą ranką su ilgais nagais.

Levinas susiraukė, šaltai paspaudė ranką ir tučtuojau kreipėsi į Oblonskį. Nors jis labai gerbė savo netikrą – vienos motinos, bet ne vieno tėvo – brolį, žinomą visoje Rusijoje rašytoją, tačiau negalėjo pakęsti, kai į jį kas kreipdavosi ne kaip į Konstantiną Leviną, o kaip į garsiojo Koznyševo brolį.

– Ne, aš jau nebesu zemstvos veikėjas. Su visais susipykau ir nevažinėju į susirinkimus, – tarė jis, kreipdamasis į Oblonskį.

– Greitai vis dėlto! – šypsodamasis tarė Oblonskis. – Kodėl? Kas atsitiko?

– Daug pasakoti. Kada nors kitą sykį, – tarė Levinas, bet tučtuojau ėmė dėstyti. – Na, trumpai pasakius, įsitikinau, kad jokios zemstvinės veiklos nėra ir negali būti, – prabilo jis tokiu tonu, lyg kas nors dabar būtų įžeidęs jį, – viena vertus, žaisliukas, žaidžiama parlamentu, o aš nei labai jaunas, nei labai senas, kad žaisliukais džiaugčiausi; antra vertus (jis užsikirto), tai gera priemonė apskrities coterie3 pasipinigauti. Anksčiau buvo globa, teismai, o dabar zemstva, būdas ne kyšiais pelnytis, bet imant nepelnytą algą, – kalbėjo jis taip karštai, tarytum kuris nors iš čia esančiųjų būtų ginčijęs jo nuomonę.

– Ė-ė! Matau, kad tu vėl įsitraukęs į naująją fazę, konservatyviąją, – pastebėjo Stepanas Arkadjičius. – Na, tiek to, apie tai vėliau.

– Taip, vėliau. Bet man reikėjo tave pamatyti, – paaiškino Levinas, su neapykanta žiūrėdamas į Grinevičiaus ranką.

Stepanas Arkadjičius vos pastebimai šyptelėjo.

– Ką gi tu šnekėjai, kad daugiau niekuomet nevilkėsi europietiškais drabužiais? – tarė jis, peržvelgdamas naują, matyti, prancūzo siuvėjo pasiūtą eilutę. – Taip, matau: nauja fazė!

Levinas staiga išraudo, bet ne taip, kaip rausta suaugę žmonės, – truputį, patys to nepastebėdami, – bet taip, kaip rausta berniukai, jausdami, kad jie dėl savo drovumo darosi juokingi, ir dėl to susigėsta ir rausta dar labiau, kone ligi ašarų. Taip keista buvo matyti šitą protingą, vyrišką veidą tokį panašų į vaiko veidą, jog Oblonskis liovėsi į jį žiūrėjęs.

– Tai kurgi pasimatysime? Man labai reikia pasikalbėti su tavimi, – tarė Levinas.

Oblonskis tarytum susimąstė:

– Ką gi, važiuokime pas Guriną pusryčiauti, ten ir pasikalbėsime. Ligi trijų aš laisvas.

– Ne, – atsakė Levinas pagalvojęs, – aš turiu dar nuvykti į vieną vietą.

– Na, gerai, tuomet drauge pietausime.

– Pietausime? Bet juk nieko ypatingo, tik du žodžius pasakyti, paklausti, o paskui pasišnekėsime.

– Tai ir pasakyk dabar du žodžius, o pasikalbėsime per pietus.

– Štai kokie tuodu žodžiai, – tarė Levinas, – bet juk nieko ypatingo.

Levinas taip stengėsi įveikti savo drovumą, kad jo veidas staiga pasidarė piktas.

– Ką veikia Ščerbackiai? Viskas po senovei? – paklausė jis.

Stepanas Arkadjičius, kuris jau seniai žinojo, kad Levinas įsimylėjęs jo svainę Kiti, vos pastebimai nusišypsojo, ir jo akys linksmai sublizgo.

– Tu pasakei du žodžius, o aš dviem žodžiais atsakyti negaliu, nes... Atleisk valandėlę...

Įėjo sekretorius, familiariai pagarbus ir, kaip visi sekretoriai, kukliai įsitikinęs, kad jis geriau už savo viršininką išmano apie tarnybos reikalus, priėjo su raštais prie Oblonskio ir, tariamai klausdamas, ėmė pats jam aiškinti kažkokį keblumą. Stepanas Arkadjičius, nebaigęs klausyti, švelniai uždėjo ranką sekretoriui ant rankovės.

– Ne, jūs taip padarykite, kaip aš sakiau, – tarė jis, šypsena sušvelnindamas pastabą. Trumpai paaiškinęs, kaip jis supranta dalyką, pastūmėjo nuo savęs raštus ir pridūrė: – Tai šitaip ir padarykite, meldžiamasis, šitaip, Zacharai Nikitičiau!

Susigėdęs sekretorius pasišalino. Levinas, visiškai atsipeikėjęs nuo savo sumišimo, kol Stepanas Arkadjičius tarėsi su sekretoriumi, stovėjo, abiem alkūnėmis atsirėmęs į kėdę, ir jo veidas reiškė pašaipų dėmesį.

– Nesuprantu, nesuprantu, – tarė jis.

– Ko tu nesupranti? – linksmai šypsodamasis ir imdamas papirosą, paklausė Oblonskis. Jis laukė iš Levino kokio nors keisto išsišokimo.

– Nesuprantu, ką jūs veikiate, – atsakė Levinas, gūžčiodamas pečiais. – Kaip tu šitai gali rimtai daryti?

– Kodėl?

– O todėl, kad tai joks darbas.

– Tu taip manai, bet mes užsivertę darbu.

– Popieriniu. Na taip, tu šitam turi gabumų, – pridūrė Levinas.

– Vadinasi, tu manai, kad man kažko trūksta?

– Gal ir taip, – atsakė Levinas. – Bet vis dėlto aš gėriuosi tavo didybe ir didžiuojuosi, kad mano bičiulis – toks didis vyras. Tačiau tu man nieko neatsakei, – pridūrė jis, iš paskutiniųjų stengdamasis žiūrėti Oblonskiui tiesiog į akis.

– Na, gerai, gerai. Palauk dar, ir tau taip bus. Bepigu, kad turi tris tūkstančius dešimtinių Karazino apskrityje ir tokius raumenis, ir esi skaistus kaip dvylikos metų mergaitė, bet vis dėlto ir tau taip bus kaip mums. Dėl to, ko tu klausei: niekas nepasikeitė, bet gaila, kad tu taip seniai čia buvai.

– O ką? – nusigandęs paklausė Levinas.

– Nieko, – atsakė Oblonskis. – Pasikalbėsime. O ko tu, tiesą sakant, atvažiavai?

– Ak, apie tai pakalbėsime paskiau, – tarė Levinas, vėl išraudęs ligi ausų.

– Na, gerai. Supratau, – tarė Stepanas Arkadjičius. – Mat kaip, pasikviesčiau tave į namus, tik žmona ne visai sveika. Bet štai ką: jeigu nori jas pamatyti, jos šiandien tikriausiai bus Zoologijos sode nuo keturių ligi penkių. Kiti čiuožia. Tu nuvažiuok tenai, o aš užsuksiu, drauge kur nors papietausime.

– Puiku, ligi pasimatymo.

– Bet tik žiūrėk, aš juk tave pažįstu, užmirši arba staiga išvažiuosi į sodžių! – perspėjo Stepanas Arkadjičius juokdamasis.

– Ne, tikrai.

Tik jau tarpduryje atsiminęs, kad užmiršo atsisveikinti su Oblonskio bendradarbiais, Levinas išėjo iš kabineto.

– Matyti, labai energingas ponas, – tarė Grinevičius, išėjus Levinui.

– Taip, mielasis, – pritarė Stepanas Arkadjičius, linguodamas galvą, – tai laimės vaikas! Trys tūkstančiai dešimtinių Karazino apskrityje, viskas prieš akis, ir kiek jaunatvės! Ne taip kaip mes.

– Bet ko gi jūs skundžiatės, Stepanai Arkadjičiau?

– Ogi bloga, bjauru, – tarė Stepanas Arkadjičius, sunkiai atsidusęs.

_______________

2 Zercalas – trijų briaunų prizmė, kurios šonuose buvo įrašyti Petro I įsakai apie teisėtumo saugojimą. Iki Spalio revoliucijos Rusijoje zercalas stovėdavo valdiškose įstaigose ant stalo.

3 Būrelis, susitelkusi grupė asmenų, kurie siekia savanaudiškų tikslų.

VI

Kai Oblonskis paklausė Leviną, ko jis, tiesą sakant, atvažiavo, Levinas išraudo ir supyko ant savęs už tai, kad išraudo, nes juk negalėjo atsakyti Oblonskiui: „Atvažiavau pasipiršti tavo svainei“, nors atvyko tiktai šito.

Levinų ir Ščerbackių šeimos buvo senos Maskvos bajorų šeimos, ir jų santykiai visuomet buvo artimi ir bičiuliški. Tie ryšiai dar labiau sutvirtėjo Levino studijų metais. Su jaunuoju kunigaikščiu Ščerbackiu, Doli ir Kiti broliu, jis drauge ruošėsi ir drauge įstojo į universitetą. Tuo metu Levinas dažnai lankėsi pas Ščerbackius ir įsimylėjo Ščerbackių namus. Nors tai gali atrodyti keista, bet Konstantinas Levinas buvo įsimylėjęs kaip tik namus, šeimą, ypač moteriškąją Ščerbackių šeimos pusę.

Pats Levinas neatsiminė savo motinos, o vienintelė jo sesuo buvo už jį vyresnė, tad Ščerbackių namuose jis pirmą kartą atsidūrė toje senos, apsišvietusios ir garbingos bajorų šeimos aplinkoje, kurios jis neteko mirus tėvui ir motinai. Visi šitos šeimos nariai, ypač moterys, jam atrodė apgaubti kažkokiu paslaptingu poetišku šydu, ir jis ne tik nematė jokių jų ydų, bet po šituo poetišku šydu, kuris jas gaubė, vaizdavosi pačius kilniausius jausmus ir visokiausias tobulybes. Kam šitoms trims panelėms reikėjo vieną dieną kalbėti prancūziškai, o kitą angliškai; kam jos tam tikromis valandomis pasikeisdamos skambindavo fortepijonu, kurio garsai buvo girdėti viršuje, brolio kambaryje, kur mokėsi studentai; kam važinėjo tie prancūzų literatūros, muzikos, piešimo, šokių mokytojai; kam visos trys panelės drauge su m-lle Linon tam tikromis valandomis važiuodavo puskariete į Tverės bulvarą, apsivilkusios atlasiniais kailinukais – Doli ilgais, Natali – pusilgiais, o Kiti – visai trumpais, tokiais, jog aiškiai būdavo matyti jos grakščios kojytės, standžiai aptemptos raudonomis kojinėmis; kam jos, lydimos liokajaus su auksine kokarda prie skrybėlės, turėjo vaikščioti Tverės bulvaru, – viso to ir daug kitų dalykų, vykstančių paslaptingame jų pasaulyje, Levinas nesuprato, bet žinojo, kad visa, kas tenai vyko, buvo puiku, ir buvo įsimylėjęs kaip tik visų tų vykstančių dalykų paslaptingumą.

Savo studentavimo metais jis vos neįsimylėjo vyresniosios, Doli, bet ji netrukus buvo išleista už Oblonskio. Paskui jis buvo bepradedąs įsimylėti antrąją. Levinas tarytum jautė, kad turi įsimylėti vieną iš seserų, tik negalėjo susigaudyti kurią. Tačiau Natali, vos spėjusi pasirodyti aukštuomenėje, ištekėjo už diplomato Lvovo. Kiti buvo dar vaikas, kai Levinas išstojo iš universiteto. Jaunasis Ščerbackis, įstojęs į laivyną, nuskendo Baltijos jūroje, ir Levinas, nors ir draugavo su Oblonskiu, ėmė rečiau matytis su Ščerbackiais. Bet kai šiais metais, žiemos pradžioje, Levinas, metus išgyvenęs savo dvare, atvažiavo į Maskvą ir pamatė Ščerbackius, suprato, kurią iš trijų seserų jam iš tikrųjų lemta įsimylėti.

Atrodytų, būtų visų paprasčiausia, jeigu jis, geros giminės, veikiau turtingas negu beturtis, trisdešimt dvejų metų vyras, būtų pasipiršęs kunigaikštytei Ščerbackajai; iš visa ko sprendžiant, jis tuojau būtų pripažintas geru jaunikiu. Tačiau Levinas buvo įsimylėjęs, todėl jam atrodė, kad Kiti yra tokia tobulybė visais atžvilgiais, tokia būtybė, už kurią nieko negali būti kilnesnio žemėje, o jisai – toks menkas žemiškas padaras, jog negalima nė pagalvoti, kad aplinkiniai ir ji pati laikytų jį vertu dėmesio.

Lyg kokiame tvaike išbuvęs Maskvoje du mėnesius, beveik kiekvieną dieną matydamasis su Kiti aukštuomenėje, kur jis ėmė lankytis, norėdamas susitikinėti su ja, Levinas staiga nusprendė, jog šito negali būti, ir išvyko į sodžių.

Levino įsitikinimas, kad šito negali būti, buvo pagrįstas tuo, kad giminių akyse jis yra netikęs, per prastas jaunikis žaviajai Kiti, o ji negali jo mylėti. Giminės mato, kad jisai, trisdešimt dvejų metų vyras, neturi jokios įprastos, aiškios tarnybos ir padėties diduomenėje, o jo draugai dabar jau buvo: pulkininkas ir fligeladjutantas, profesorius, banko ar geležinkelių direktorius arba teismo pirmininkas, kaip Oblonskis; o jis (Levinas labai gerai žinojo, kaip pats turi atrodyti kitiems) tėra dvarininkas, augina karves, medžioja tilvikus ir stato trobas, vadinasi, negabus vyrukas, iš kurio nieko doro neišėjo ir kuris, aukštuomenės supratimu, daro tai, ką daro niekam netikę žmonės.

Paslaptingoji, žavioji Kiti negali mylėti tokio negražaus žmogaus, kokiu jis save laikė, o svarbiausia, tokio paprasto, niekuo nepasižyminčio žmogaus. Be to, jo buvusieji santykiai su Kiti – suaugusio vyriškio santykiai su mergaite, jo bičiulio seserimi, – jam atrodė dar viena kliūtis meilei. Levinas manė, kad tokį negražų, gerą žmogų, kokiu save laikė, galima mylėti kaip bičiulį, o taip mylėti jį, kaip jis pats myli Kiti, būtų galima tik tada, jeigu būtų gražuolis, o svarbiausia – ypatingas žmogus.

Levinas buvo girdėjęs, kad moterys dažnai myli negražius, paprastus vyriškius, tačiau netikėjo šituo, nes sprendė pagal save, nes pats galėjo mylėti tik gražias, paslaptingas ir nepaprastas moteris.

Išbuvęs du mėnesius sodžiuje vienas, jis įsitikino, kad šį kartą įsimylėjęs ne taip, kaip įsimylėdavo ankstyvojoje jaunystėje; kad tasai jausmas neduoda jam nė valandėlės ramybės; jis negali gyventi, neišsprendęs klausimo: bus ji ar nebus jo žmona; o jo neviltis yra tik jo vaizduotės padarinys, nes neturi jokių įrodymų, kad Kiti netekės už jo. Dabar jis atvažiavo į Maskvą tvirtai nusprendęs pasipiršti ir vesti, jeigu Kiti už jo tekėtų. Arba... jis negalėjo galvoti apie tai, kas atsitiktų, jeigu ji netekėtų už jo.

VII

Atvažiavęs rytiniu traukiniu į Maskvą, Levinas sustojo pas savo vyresnįjį brolį iš motinos pusės, Koznyševą, ir persivilkęs įėjo į brolio kabinetą, ketindamas tučtuojau papasakoti jam, ko atvykęs, ir prašyti jį patarimo; tačiau brolis buvo ne vienas. Pas jį sėdėjo žinomas filosofijos profesorius, kuris, tiesą sakant, atvyko iš Charkovo išsiaiškinti nesusipratimo, kilusio tarp jų vienu itin svarbiu filosofiniu klausimu. Profesorius karštai polemizavo su materialistais, o Sergejus Koznyševas atidžiai tą polemiką sekė ir, perskaitęs paskutinį profesoriaus straipsnį, laiške išdėstė savo prieštaravimus; jis prikišo profesoriui, kad tas per daug nusileidžia materialistams. Ir profesorius tučtuojau atvyko išsiaiškinti reikalo. Dalykas buvo susijęs su madingu klausimu: ar yra riba tarp psichinių ir fiziologinių reiškinių žmogaus veikloje ir kur jinai?

Sergejus Ivanovičius sutiko brolį įprasta, visiems vienoda, švelnia ir šalta šypsena ir, supažindinęs jį su profesoriumi, kalbėjo su šiuo toliau.

Nedidelis pageltęs akiniuotas žmogelis siaura kakta akimirkai nutraukė kalbą, pasisveikino ir paskui postringavo toliau, nekreipdamas į Leviną dėmesio. Levinas atsisėdo ir laukė, kada profesorius išeis, bet netrukus susidomėjo pokalbio tema.

Levinas buvo pastebėjęs žurnaluose tuos straipsnius, apie kuriuos čia buvo kalbama, ir juos perskaitęs, nes jam buvo įdomu, kaip keičiasi gamtos mokslo pagrindai, kurie jam, studijavusiam universitete gamtą, buvo žinomi, tačiau šitų mokslinių išvadų apie žmogaus kaip gyvio kilmę, apie refleksus, apie biologiją ir sociologiją jis niekuomet negretino su klausimais apie gyvenimo ir mirties reikšmę, nors pastaruoju metu tie klausimai vis dažniau ateidavo į galvą.

Klausydamasis, kaip brolis kalbasi su profesorium, Levinas pastebėjo, kad jie mokslo klausimus sieja su sielos klausimais, keletą kartų beveik buvo priėję prie šitų klausimų, tačiau kiekvieną kartą, vos tik priartėję prie visų svarbiausio dalyko, kaip jam atrodė, tuojau skubiai nutoldavo ir vėl įsigilindavo į subtilius poskyrius, pastabas, citatas, užuominas, autoritetus, ir jis sunkiai besusigaudydavo, apie ką čia kalbama.

– Aš negaliu sutikti, – kalbėjo Sergejus Ivanovičius jam įprasta grakščia dikcija, aiškiai ir tiksliai dėstydamas mintį, – aš nieku būdu negaliu sutikti su Keisu, kad visas mano išorinio pasaulio supratimas galėtų būti įspūdžių padarinys. Pačią pagrindinę būties sąvoką įgijau ne pojūčio padedamas, nes nėra nė specialaus organo tai sąvokai perteikti.

– Taip, bet jie, Vurstas, Knaustas ir Pripasovas, jums atsakys, kad jūsų būties suvokimas yra visų pojūčių visumos padarinys, kad tas būties suvokimas yra pojūčių rezultatas. Vurstas net tiesiai sako, kad jeigu nėra pojūčio, tai nėra nė būties sąvokos.

– Aš pasakysiu priešingai, – pradėjo Sergejus Ivanovičius.

Bet dabar Levinui vėl pasirodė, kad juodu, priėję prie paties svarbiausio, vėl traukiasi atgal, ir jisai ryžosi paklausti profesorių.

– Vadinasi, jeigu mano jutimai bus sunaikinti, jeigu mano kūnas numirs, jokios egzistencijos jau negali būti? – pasiteiravo jis.

Profesorius apmaudžiai, lyg pajutęs protinį skausmą, kad jį pertraukė, atsigręžė į keistą klausėją, kuris labiau buvo panašus į burlioką negu į filosofą, ir nukreipė akis į Sergejų Ivanovičių, tarytum klausdamas: ką gi čia kalbėti? Tačiau Sergejus Ivanovičius, kuris postringavo ne taip įtemptai ir vienapusiškai kaip profesorius ir kurio galvoje liko pakankamai erdvės, kad galėtų ir atsakinėti profesoriui, ir drauge suprasti tą paprastą ir natūralų požiūrį, kuris ir suformavo užduotą klausimą, nusišypsojo ir tarė:

– Šito reikalo mes dar neturime teisės spręsti...

– Neturime duomenų, – patvirtino profesorius ir dėstė toliau savo argumentus. – Ne, – kalbėjo jis, – aš remiuosi tuo, kaip tiesiai sako Pripasovas, kad pojūtis yra pagrįstas įspūdžiu, todėl mes turime griežtai skirti tas dvi sąvokas.

Levinas daugiau nesiklausė ir laukė, kada išeis profesorius.

VIII

Profesoriui išėjus, Sergejus Ivanovičius kreipėsi į brolį:

– Labai džiaugiuosi, kad atvažiavai. Ilgam? Kaip ūkis?

Levinas žinojo, kad ūkis nelabai rūpi vyresniajam broliui ir kad tasai tik jam nusileisdamas paklausė apie tai, todėl atsakė tik apie kviečių pardavimą ir pinigus.

Levinas norėjo pasisakyti broliui, jog ketina vesti, ir prašyti jo patarimo, jis net tvirtai buvo pasiryžęs tą padaryti; bet, pamatęs brolį, pasiklausęs jo pasikalbėjimo su profesorium, o paskui išgirdęs, kokiu globėjo tonu brolis, pats to nejusdamas, klausinėja apie ūkio reikalus (jų motinos dvaras buvo nepasidalytas, ir Levinas tvarkė abi jo dalis), Levinas pajuto, jog kažkodėl negali dabar prisipažinti broliui ketinąs vesti. Jisai jautė, kad brolis pažiūrės į tai ne taip, kaip jis to norėtų.

– Na, kaip ten jūsų zemstva? – paklausė Sergejus Ivanovičius, kuris labai domėjosi apskričių savivalda ir laikė ją svarbia įstaiga.

– Tiesą sakant, nė nežinau...

– Kaip? Juk tu valdybos narys?

– Ne, jau nebe narys; aš pasitraukiau, – atsakė Konstantinas Levinas, – ir nebevažinėju į susirinkimus.

– Gaila! – tarė Sergejus Ivanovičius susiraukęs.

Teisindamasis Levinas ėmė pasakoti, kas vykdavo per susirinkimus jo apskrityje.

– O juk visuomet šitaip! – pertraukė jį Sergejus Ivanovičius. – Mes, rusai, visuomet tokie. Galbūt tas sugebėjimas matyti savo ydas ir geras mūsų bruožas, bet mes persūdome, guodžiamės ironija, kurią visuomet turime ant liežuvio galo. Aš tau tik tiek pasakysiu, kad jeigu tokias teises, kaip mūsų zemstvos įstaigos, turėtų kita Europos tauta, – vokiečiai ir anglai išugdytų iš jų laisvę, o mes tik juokiamės.

– Bet ką gi daryti? – droviai įsiterpė Levinas. – Pamėginau paskutinį kartą. Ir stengiausi iš visos širdies. Negaliu. Nesugebu.

– Ne dėl to, kad nesugebėtum, – pataisė Sergejus Ivanovičius, – tu ne taip žiūri į dalyką.

– Galbūt, – liūdnai pripažino Levinas.

– Ar žinai, brolis Nikolajus vėl čia.

Brolis Nikolajus buvo Konstantino Levino tikras vyresnis brolis ir netikras Sergejaus Ivanovičiaus brolis, žuvęs žmogus, prašvilpęs didesniąją savo turto dalį, bendravęs su labai keistais ir blogais žmonėmis ir susipykęs su broliais.

– Ką tu sakai? – pasibaisėjęs sušuko Levinas. – Iš kur žinai?

– Prokofijus matė jį gatvėje.

– Čia, Maskvoje? Kur jis? Tu žinai? – Levinas pakilo nuo kėdės, tarytum norėdamas tuojau eiti.

– Gailiuosi tau pasakęs, – tarė Sergejus Ivanovičius, linguodamas galvą, kad jaunesnysis brolis taip susijaudino. – Aš teiravausi, kur jis gyvena, ir nusiunčiau jam vekselį, kurį buvo išdavęs Trubinui ir kurį aš išpirkau. Štai ką jis man atsakė.

Sergejus Ivanovičius, išėmęs iš po prespapjė laiškelį, padavė jį broliui.

Levinas perskaitė laiškelį, parašytą keista, jam miela rašysena:

„Nuolankiai prašau duoti man ramybę. Tik to vieno ir reikalauju iš savo malonių brolelių. Nikolajus Levinas.“

Levinas perskaitė ir nepakeldamas galvos su laiškeliu rankoje stovėjo prieš Sergejų Ivanovičių.

Jo širdyje kovojo noras užmiršti nelaimingąjį brolį ir supratimas, kad tai būtų nedora.

– Jisai, matyt, nori mane įžeisti, – kalbėjo Sergejus Ivanovičius, – tačiau įžeisti manęs jis negali, aš visa širdimi norėčiau jam padėti, bet žinau, kad šito negalima padaryti.

– Taip, taip, – kartojo Levinas. – Aš suprantu ir vertinu tavo elgesį su juo; bet aš pas jį nuvažiuosiu.

– Jeigu nori, važiuok, bet nepatariu, – pasakė Sergejus Ivanovičius. – Matai, dėl savęs aš nebijau, jis tavęs nesupykdys su manimi; bet tau patariu geriau nevykti. Padėti negalima. Pagaliau daryk, kaip nori.

– Galbūt padėti ir negalima, bet jaučiu, ypač šiuo metu – na, bet tai kas kita, – jaučiu, kad negaliu būti ramus.

– Šito aš nesuprantu, – tarė Sergejus Ivanovičius. – Vieną dalyką aš suprantu, – pridūrė jis, – tai nuolankumo pamoką. Kai brolis Nikolajus tapo toks, koks yra, aš pradėjau kitaip ir atlaidžiau žiūrėti į tai, kas vadinama niekšybe... Tu žinai, ką jis padarė...

– Ak, baisu, baisu! – kartojo Levinas.

Iš Sergejaus Ivanovičiaus liokajaus gavęs brolio adresą, Levinas, nieko nelaukdamas, norėjo važiuoti pas jį, bet apsvarstęs nutarė atidėti savo žygį iki vakaro. Visų pirma, norint dvasinės ramybės, reikėjo išspręsti tą dalyką, dėl kurio jis atvyko į Maskvą. Iš brolio Levinas nuvažiavo į Oblonskio įstaigą ir sužinojęs apie Ščerbackius nuvyko ten, kur galėjo, kaip buvo pasakyta, rasti Kiti.

IX

Ketvirtą valandą, jausdamas, kaip plaka širdis, Levinas ties Zoologijos sodu išlipo iš vežiko karietos ir taku patraukė į sniego kalnus ir čiuožyklą, tikrai žinodamas, kad ją ras tenai, nes ties vartais pastebėjo Ščerbackių karietą.

Buvo giedra speiguota diena. Prie vartų stovėjo eilės karietų, rogių, vežikų, žandarų. Šauni publika žvilgančiomis skaisčioje saulėje skrybėlėmis knibždėjo prie vartų ir išvalytuose takuose, tarp rusiškų namelių su drožtiniais lėkiais; seni kuplūs sodo beržai sunkiai nusvirusiomis nuo sniego šakomis atrodė lyg pasipuošę naujais iškilmingais rūbais.

Levinas ėjo taku į čiuožyklą ir kalbėjo sau: „Reikia nesijaudinti, reikia nusiraminti. Ką tu čia? Ko tu? Nutilk, paikoji“, – kreipėsi jis į savo širdį. Ir juo labiau jis stengėsi save nuraminti, juo smarkiau jam užėmė kvapą. Jis sutiko pažįstamą, kuris jam šūktelėjo, bet Levinas net nepažino, kas tasai žmogus. Jis priėjo prie sniego kalnų, kur žvangėjo nuleidžiamų ir aukštyn traukiamų rogučių grandinės, dundėjo lekiančios rogutės ir skambėjo linksmi balsai. Jis žengė dar keletą žingsnių, ir prieš jį atsiskleidė čiuožykla, ir tučtuojau tarp visų čiuožėjų jis pažino ją.

Kad ji čia, Levinas suprato iš džiaugsmo ir baimės, kurie užplūdo jo širdį. Kiti stovėjo priešingame čiuožyklos gale ir kalbėjosi su viena dama. Atrodė, niekuo ypatingi nei jos drabužiai, nei jos poza; tačiau Levinui taip pat lengva buvo pažinti ją šitoje minioje kaip rožę tarp dilgėlių. Viskas buvo jos nušviesta. Ji pati buvo šypsena, skaidrinanti viską aplinkui. „Nejaugi aš galiu nusileisti tenai, ant ledo, prieiti prie jos?“ – pagalvojo Levinas. Vieta, kur ji stovėjo, jam atrodė lyg nepasiekiama šventovė, ir buvo valandėlė, kada jis vos nenuėjo, viską palikęs: taip jam pasidarė baisu. Jis turėjo prisiversti ir suprasti, kad aplink ją vaikštinėja visokiausių žmonių, kad ir jis pats gali nueiti tenai ir čiuožti. Levinas nusileido žemyn, vengdamas ilgai žiūrėti į ją, lyg ji būtų saulė, tačiau matė ją kaip saulę ir nežiūrėdamas.

Šią savaitės dieną ir šiuo metu čiuožykloje susirinkdavo tam tikro ratelio žmonės, visi tarp savęs pažįstami. Čia buvo ir puikių čiuožėjų, kurie mėgo rodyti savo sugebėjimus, ir tokių, kurie mokėsi, įsikibę į kėdes, nedrąsiai ir nevikriai judėdami, buvo ir berniukų, ir senų žmonių, čiuožiančių dėl sveikatos; visi jie Levinui atrodė lyg kokie išrinktieji, laimingi žmonės, nes jie buvo čia, arti jos. Atrodė, kad visi čiuožėjai visiškai abejingai aplenkia, pasiveja Kiti, net kalbasi su ja ir, visiškai jos nepaisydami, linksminasi, naudodamiesi puikiu ledu ir gražiu oru.

Nikolajus Ščerbackis, Kiti pusbrolis, apsirengęs trumpučiu žaketu ir siauromis, kelnėmis sėdėjo ant suolo su pačiūžomis prie kojų ir, pamatęs Leviną, sušuko jam:

– O, geriausias Rusijos čiuožėjas! Ar seniai? Puikus ledas, užsimaukite pačiūžas.

– Aš nė pačiūžų neturiu, – atsakė Levinas, stebėdamasis, kad tasai drįsta šitaip nesivaržyti jos akivaizdoje, ir nė akimirkai neišleisdamas merginos iš akių, nors ir nežiūrėjo į ją. Levinas jautė, kad saulė artėja prie jo. Kiti buvo ties posūkiu – buku kampu pastačiusi siauras kojytes aukštais bateliais, aiškiai būgštaudama čiuožė į jį. Stipriai mosuodamas rankomis ir lenkdamasis prie žemės, ją lenkė berniukas rusiškais drabužiais. Kiti čiuožė ne visai tvirtai; ištraukusi rankas iš mažytės movos, kabančios prie saitelio, ji laikė jas atstačiusi ir žiūrėdama į Leviną, kurį pažino, šypsojosi jam ir šaipėsi iš savo baimės. Baigusi vingį ir pasispyrusi lanksčia kojyte, ji pričiuožė tiesiog prie Ščerbackio ir, įsikibusi į jį ranka, šypsodamasi linktelėjo Levinui. Kiti buvo žavesnė, negu jis vaizdavosi.

Galvodamas apie ją, Levinas galėdavo aiškiai įsivaizduoti ją visą, ypač tai, kokia grakšti ir žavi ta nedidelė, šviesiaplaukė, vaikiškai giedro ir gero veido galvutė ant stotingų jaunos mergaitės pečių. Vaikiška jos veido išraiška drauge su grakščiu stuomens grožiu sudarė ypatingą jos žavesį, kurį jis gerai atsiminė; tačiau jį lyg koks netikėtumas visuomet stebindavo maloni, rami ir nuoširdi jos akių išraiška, o ypač jos šypsena, kuri visuomet perkeldavo Leviną į stebuklingą pasaulį, kur jis jausdavosi toks susigraudinęs ir švelnus, kaip kartais jausdavosi – kiek galėjo atsiminti – savo ankstyvos vaikystės dienomis.

– Ar seniai jūs čia? – paklausė Kiti, duodama jam ranką. – Dėkui, – pridūrė ji, kai Levinas pakėlė nosinę, iškritusią jai iš movos.

– Aš? Aš neseniai, aš vakar... tai yra šiandien... atvažiavau, – mikčiojo Levinas, iš susijaudinimo ne iš karto supratęs, ko ji klausia. – Norėjau pas jus važiuoti, – pridūrė jis ir tučtuojau atsiminęs, kuriam tikslui ieškojo Kiti, sumišo ir išraudo. – Nežinojau, kad jūs čiuožiate, ir puikiai čiuožiate.

Ji atidžiai pažiūrėjo į jį, lyg norėdama suprasti, ko jis toks sumišęs,

– Jūsų pagyrimą reikia vertinti. Čia tiesiog legendos sklinda, kad jūs esate geriausias čiuožėjas, – tarė ji, maža rankyte, apmauta juoda pirštinaite, purtydama šerkšno spyglelius, nukritusius ant movos.

– Taip, kitados aš aistringai čiuoždavau; norėjau pasiekti tobulybę.

– Jūs, rodos, viską darote aistringai, – pareiškė ji šypsodamasi. – Aš taip norėčiau pažiūrėti, kaip jūs čiuožiate. Užsimaukite pačiūžas, ir čiuožkime drauge.

„Čiuožti drauge! Ar tai galimas daiktas?“ – galvojo Levinas, žiūrėdamas į ją.

– Tuojau užsimausiu, – tarė jis.

Ir nuėjo pačiūžų.

– Seniai bebuvote pas mus, pone, – pasakė čiuožyklos prižiūrėtojas, palaikydamas jo koją ir verždamas užkulnį. – Kai jūs išvažiavote, iš ponų nebėra daugiau nė vieno gero čiuožėjo. Ar gerai bus šitaip? – kalbėjo jis, verždamas dirželį.

– Gerai, gerai, tik greičiau, susimildamas, – nekantravo Levinas, vos sulaikydamas laimės šypseną, kuri nejučiomis skleidėsi jo veide. „Taip, – galvojo jis, – čia tai gyvenimas, čia laimė! Drauge, pasakė ji, čiuožkime drauge. Ar pasakyti jai dabar? Aš juk dėl to ir bijau pasakyti, kad dabar esu laimingas, laimingas nors viltimi... O tada? Bet reikia! Reikia, reikia! Šalin silpnumą!“

Levinas atsistojo, nusivilko paltą ir įsibėgėjęs ledu, kuris palei namelį buvo gruoblėtas, išlėkė į lygią vietą ir toliau čiuožė lengvai, tarsi vien tiktai savo valia pagreitindamas ar sulėtindamas čiuožimą ir suteikdamas jam kryptį. Jis priartėjo prie Kiti nedrąsiai, bet jos šypsena vėl nuramino.

Kiti padavė jam ranką, ir jie leidosi greta vienas antro vis greičiau ir greičiau, ir juo greičiau jie čiuožė, juo stipriau ji spaudė jam ranką.

– Su jumis aš greičiau išmokčiau, kažkodėl aš jumis pasitikiu, – tarė ji Levinui.

– Ir aš pasitikiu savimi, kai jūs į mane atsiremiate, – atsakė jis, bet tuojau išsigando savo žodžių ir nuraudo. Ir iš tikrųjų, vos tik ištarė juos, staiga tarytum saulė pasislėpė už debesų, jos veidas liko nemeilus, ir Levinas išvydo pažįstamą jos veido žaismą, kuris rodė, kad mergina įtemptai galvoja, – lygioje Kiti kaktoje susimetė raukšlelė.

– Gal jūs turite kokių rūpesčių? Beje, aš neturiu teisės klausti, – greitai ištarė jis.

– Kodėl gi?.. Ne, aš neturiu jokių rūpesčių, – atrėžė ji šaltai ir tuojau pat pridūrė: – Ar jūs nesimatėte su m-lle Linon?

– Dar ne.

– Nučiuožkite pas ją, ji taip jus myli.

„Kas gi čia? Aš ją įskaudinau. Viešpatie, padėk man!“ – pagalvojo Levinas ir leidosi prie senos prancūzės su žilomis garbanėlėmis, kuri sėdėjo ant suolo. Šypsodamasi ir rodydama savo dirbtinius dantis, jinai sutiko jį kaip seną bičiulį.

– Taigi mat, augame, – tarė jam prancūzė, akimis rodydama Kiti, – ir senstame. Tiny bear jau didelis užaugo! – juokdamasi kalbėjo ji toliau ir priminė Levinui, kaip jis kitados tas tris paneles juokais vadindavo trimis lokiais iš anglų pasakos. – Atsimenate, jūs taip kartais sakydavote?

Levinas visiškai to neatsiminė, bet m-lle Linon jau kokią dešimtį metų juokėsi iš to sąmojo ir mėgo jį.

– Na, eikite, eikite čiuožti. Gerai ėmė čiuožti mūsų Kiti, tiesa?

Kai Levinas vėl pričiuožė prie Kiti, jos veidas jau nebebuvo rūstus, akys žiūrėjo atvirai ir švelniai, tačiau Levinui pasirodė, kad jos švelnumas turi ypatingą, nenatūraliai ramų toną. Ir jam pasidarė liūdna. Pakalbėjusi apie savo seną guvernantę, apie jos keistumus, Kiti paklausė, kaip jis gyvena.

– Argi jums nenuobodu žiemą sodžiuje? – pasiteiravo ji.

– Ne, nenuobodu, aš turiu daug darbo, – atsakė Levinas, jausdamas, kad pasiduoda jos ramiam tonui, iš kurio jis nebepajėgs ištrūkti, kaip kad būdavo ir žiemos pradžioje.

– Ilgam atvažiavote? – paklausė jį Kiti.

– Nežinau, – atsakė jis, negalvodamas, ką sako. Jam dingtelėjo mintis, kad jeigu pasiduos šitam jos ramiam draugiškam tonui, tai vėl išvažiuos nieko neišsprendęs, todėl ryžosi pasipriešinti.

– Kaip nežinote?

– Nežinau. Tai priklauso nuo jūsų, – ištarė jis ir tuojau pasibaisėjo savo žodžių.

Ar Kiti neišgirdo jo žodžių, ar nenorėjo girdėti, bet jinai tarytum suklupo, du kartus treptelėjo kojyte ir greitai nučiuožė nuo jo. Jinai pričiuožė prie m-lle Linon, kažką pasakė jai ir pasuko prie namelio, kur damos ėmė pačiūžas.

„Dieve mano, ką aš padariau! Viešpatie Dieve mano! Padėk man, pamokyk mane“, – kalbėjo Levinas, melsdamasis ir drauge jausdamas, kad jam reikia smarkiai judėti, įsibėgėjęs ėmė skrieti plačiais koncentriškais ratais.

Tuo metu iš kavinės išėjo vienas jaunuolis, geriausias iš naujųjų čiuožėjų, įsikandęs papirosą, su pačiūžomis prie kojų, ir įsibėgėjęs leidosi pakopomis žemyn, trinksėdamas ir pasišokinėdamas. Jisai nulėkė žemyn ir net nepakeitęs laisvos rankų padėties nučiuožė ledu.

– Ak, čia naujas fokusas! – tarė Levinas ir tučtuojau pasileido į viršų, norėdamas padaryti šitą naują triuką.

– Neužsimuškite, čia reikia įprasti! – sušuko jam Nikolajus Ščerbackis.

Levinas užlipo į viršų, įsibėgėjo kiek galėdamas ir leidosi žemyn, bet, neįpratęs taip čiuožti, turėjo pusiausvyrą palaikyti rankomis. Ties paskutine pakopa jis užkliuvo, bet vos palietęs ranka ledą greitai ir staigiai atsitiesė ir juokdamasis nučiuožė tolyn.

„Koks jis šaunus ir mielas! – pagalvojo tuo metu Kiti, eidama su m-lle Linon iš namelio ir žiūrėdama į jį kaip į mylimą brolį, ramiai ir meiliai šypsodamasi. – Negi aš kalta, argi padariau ką blogo? Jie sako – koketiškumas. Aš žinau, kad myliu ne jį; bet man vis tiek linksma su juo, jis toks šaunus vyras. Tik kam jis taip pasakė?..“ – galvojo ji.

Pamatęs nueinant Kiti ir motiną, kuri sutiko ją ant laiptelių, Levinas, visas išraudęs nuo greito čiuožimo, stabtelėjo ir susimąstė. Jis nusimovė pačiūžas ir prie sodo vartų pasivijo motiną su dukra.

– Labai džiaugiuosi, jus matydama, – tarė kunigaikštienė. – Ketvirtadieniais, kaip visuomet, mes laukiame svečių.

– Vadinasi, šiandien?

– Mums bus labai malonu jus matyti, – šaltai pridūrė kunigaikštienė.

Šitas šaltumas įskaudino Kiti, ir ji negalėjo susilaikyti neatitaisiusi motinos abejingumo. Ji pasuko galvą ir šypsodamasi tarė:

– Ligi pasimatymo!

Tuo metu Stepanas Arkadjičius, su nusmaukta į šalį skrybėle, spindinčiu veidu ir akimis, tarsi linksmas nugalėtojas įžengė į sodą. Priėjęs prie uošvės, liūdnu, kaltu veidu atsakinėjo į klausimus apie Doli sveikatą. Tyliai ir liūdnai pasikalbėjęs su uošve, jis atstatė krūtinę ir paėmė Levinui už parankės.

– Na ką, važiuojam? – paklausė jis. – Aš vis apie tave galvojau ir labai, labai džiaugiuosi, kad atvažiavai, – tarė reikšmingai žvelgdamas jam į akis.

– Važiuojam, važiuojam, – atsakė laimingas Levinas, vis dar girdėdamas balsą, kuris jam pasakė „ligi pasimatymo“, ir vis dar matydamas šypseną, su kuria buvo ištarti šie žodžiai.

– Į „Angliją“ ar į „Ermitažą“?

– Man vis tiek.

– Na tai į „Angliją“, – nutarė Stepanas Arkadjičius, pasirinkęs „Angliją“ todėl, kad šiam restoranui buvo daugiau skolingas negu „Ermitažui“. Dėl to jis laikė nederamu dalyku vengti tos vietos. – Ar turi vežiką? Puiku, nes aš pasiunčiau namo karietą.

Visą kelią bičiuliai tylėjo. Levinas galvojo, ką reiškia tas Kiti veido pasikeitimas, ir tarpais įtikinėjo save, kad yra vilties, tarpais vėl nusimindavo ir aiškiai matydavo, kad jo viltis beprotiška, nors jautėsi esąs visai kitas žmogus, nepanašus į tą, koks buvo prieš tai, kai ji dar nebuvo jam nusišypsojusi ir pasakiusi „ligi pasimatymo“.

Važiuodamas Stepanas Arkadjičius sudarinėjo pietų meniu.

– Juk tu mėgsti otą? – paklausė jis Levino, jiems privažiavus prie viešbučio.

– Ką? – perklausė Levinas. – Otą? Taip, aš labai mėgstu otą.

X

Atėjęs su Oblonskiu į viešbutį, Levinas negalėjo nepastebėti, jog Stepanas Arkadjičius atrodo truputį neįprastai, jo veidas ir visa figūra tarytum santūriai švyti. Oblonskis nusivilko paltą ir su skrybėle ant šalies įėjo į valgomąjį, duodamas įsakymus frakuotiems totoriams su servetėlėmis, kurie tiesiog lipte lipo prie jo. Linkčiodamas į vieną ir į kitą pusę pažįstamiems, kurių ir čia atsirado ir kurie jį, kaip ir visur kitur, džiaugsmingai sutiko, jis priėjo prie bufeto, žuvele užkando degtinę ir kažką pasakė sėdinčiai prie kasos prisidažiusiai garbanotai prancūzei su kaspinėliais ir mezginiais, jog net toji prancūzė nuoširdžiai nusijuokė. O Levinas tik todėl negėrė degtinės, kad jam buvo bjauru žiūrėti į tą prancūzę, kuri tarytum visa buvo sudaryta iš svetimų plaukų, poudre de riz ir vinaigre de toilette4. Jis greitai, lyg nuo nešvarios vietos, pasitraukė nuo jos. Visą jo sielą pripildė Kiti, ir jo akyse spindėjo laimės ir triumfo šypsena.

– Čia, jūsų šviesybe, prašom, čia niekas nekliudys, jūsų šviesybe, – kvietė itin prie jo limpąs senas balto gymio totorius plačiomis strėnomis ir prasiskėtusiais viršum jų frako skvernais. – Prašom, jūsų šviesybe, – tarė jis Levinui, iš pagarbos Stepanui Arkadjičiui pataikaudamas ir jo svečiui.

Švaria staltiese beregint užtiesęs jau ir taip staltiese apdengtą apskritą stalą ties bronzine žvakide, jis pristūmė aksomines kėdes ir atsistojo prieš Stepaną Arkadjičių su servetėle ir valgių kortele rankose laukdamas, ką jis įsakys.

– Jeigu liepsite, jūsų šviesybe, atskiras kabinetas tuojau bus laisvas: kunigaikštis Golicynas su dama. Šviežių austrių gavome.

– A! Austrių.

Stepanas Arkadjičius susimąstė.

– Ar nepakeistume plano, Levinai? – tarė jis, sustabdęs pirštą tam tikroje kortelės vietoje. Ir jo veidas reiškė rimtą dvejojimą. – Ar geros austrės? Žiūrėk man!

– Flensburginės, jūsų šviesybe, ostendinių nėra.

– Gal ir flensburginės, bet ar šviežios?

– Vakar gautos.

– Ką gi, ar nepradėjus nuo austrių, o paskui jau visą planą pakeisime? A?

– Man vis tiek. Man visų geriausia kopūstai ir košė; bet juk čia to negausi.

– Košės a la rius liepsite? – pasiūlė totorius, pasilenkęs prie Levino it auklė prie kūdikio.

– Ne, be juokų, ką tu išrinksi, bus gerai. Aš pačiuožiau ir išalkau. Ir nemanyk, – pridūrė jis, pastebėjęs nepasitenkinimą Oblonskio veide, – kad neįvertinsiu to, ką tu išrinksi. Aš su malonumu skaniai pavalgysiu.

– Kurgi ne! Šiaip ar taip, tai vis dėlto vienas iš gyvenimo malonumų, – tarė Stepanas Arkadjičius. – Na tai, broleli mano, duok tu mums dvidešimt, ne, per maža – trisdešimt austrių, šaknelių sriubos...

– Prentanjer, – paskubėjo totorius. Tačiau Stepanas Arkadjičius, matyt, nenorėjo suteikti jam malonumo ir nevadino valgių prancūziškai.

– Su šaknelėmis, žinai? Paskui otą su tirštu padažu, tada... jautienos pjausnį, tik žiūrėk, kad būtų geras. Ir dar viščiukų ar ko, na, dar konservų.

Totorius, atsimindamas, kad Stepanas Arkadjičius tyčia nevadina patiekalų pagal prancūzišką valgiaraštį, nekartojo paskui jį, bet suteikė sau malonumą ir išvardijo visą užsakymą pagal valgiaraštį: sup prentanjer, tiurbo sos Beaumarchais, pulard a lestragon, maseduan de friuji… – ir tučtuojau, lyg ant spyruoklių, padėjęs vieną įrištą valgiaraštį ir pagriebęs kitą, vynų sąrašą, padavė jį Stepanui Arkadjičiui.

– O ko gersime?

– Aš – ko tik nori, tik nedaug, šampano, – tarė Levinas.

– Kaip? Iš pat pradžių? O gal ir gerai. Tu mėgsti su baltu antspaudu?

– Cache blanc, – paskubėjo totorius.

– Na, duok tos markės prie austrių, o paskui žiūrėsime.

– Klausau. Kokio liepsite stalo vyno?

– Duok noir. Ne, verčiau klasikinio chablis.

– Klausau. Sūrio jūsiškio liepsite?

– Taip, parmezano. O gal tu kitą mėgsti?

– Ne, man vis tiek, – tarė Levinas, negalėdamas susilaikyti nenusišypsojęs.

Ir totorius su plevėsuojančiais skvernais nubėgo ir po kokių penkių minučių įlėkė, nešinas dubeniu austrių atvožtuose perlamutriniuose kiaukutuose ir buteliu tarp pirštų.

Stepanas Arkadjičius suglamžė krakmolytą servetėlę, užsikišo ją už liemenės ir, patogiai pasidėjęs rankas, kibo į austres.

– O neblogos, – kalbėjo jis, mažyte sidabrine šakute plėšdamas iš perlamutrinio kiaukuto plekšinčias austres ir rydamas jas vieną paskui kitą. – Neblogos, – kartojo jis, pakeldamas drėgnas ir žvilgančias akis čia į Leviną, čia į totorių.

Levinas irgi valgė austres, nors balta duona su sūriu jam buvo skaniau. Bet jis gėrėjosi Oblonskiu. Net totorius, kuris, ištraukęs kamštį, pilstė putojantį vyną į plonas, viršuje platėjančias taures, aiškiai patenkintas žvilgčiojo į Stepaną Arkadjičių ir šypsojosi, taisydamasis baltą kaklaraištį.

– O tu nelabai mėgsti austres? – paklausė Stepanas Arkadjičius, gerdamas savo taurę. – O gal susirūpinęs kuo? A?

Jis norėjo, kad Levinas pralinksmėtų. Tačiau negalėjai sakyti, kad Levinas buvo nelinksmas, veikiau prislėgtas. Jo sielos būsena buvo tokia, kad jam atrodė šiurpu ir nejauku smuklėje tarp kabinetų, kuriuose vyriškiai pietavo su damomis, tarp šitų skubančių, lakstančių žmonių; toji bronzos, veidrodžių, dujų šviesos, totorių aplinka – visa tai jam atrodė įžeidžiama. Jis bijojo sutepti tai, ko buvo kupina jo siela.

– Aš? Taip, aš susirūpinęs; be to, visa tai mane varžo, – pripažino jis. – Tu negali įsivaizduoti, kaip man, sodžiaus gyventojui, visa tai atrodo nežmoniška, tarsi to pono nagai, jį mačiau pas tave...

– Taip, mačiau, tu buvai itin susidomėjęs vargšo Grinevičiaus nagais, – juokdamasis tarė Stepanas Arkadjičius.

– Negaliu, – tęsė Levinas. – Tu pasistenk suprasti mane, pažvelk į dalyką sodžiaus gyventojo akimis. Sodžiuje mes stengiamės turėti tokias rankas, kad jomis būtų patogu dirbti; dėl to mes karpome nagus, kartais pasiraitojame rankoves. O čia žmonės tyčia augina tokius nagus, kiek tik jie gali užaugti, ir vietoje sąsagų prisikabina lėkšteles, kad jau ničnieko nebūtų galima veikti rankomis.

Stepanas Arkadjičius linksmai šypsojosi.

– Taip, tai ženklas, kad juodas darbas jam nereikalingas. Jis proto darbininkas...

– Gali būti. Bet vis dėlto man nejauku, lygiai kaip nejauku dabar, kad mudu stengiamės kuo ilgiau neprisivalgyti ir todėl valgome austres, o mes, sodžiaus gyventojai, stengiamės kuo greičiau prisivalgyti, kad galėtume dirbti savo darbą...

– Na, žinoma, – pasakė Stepanas Arkadjičius. – Bet juk toks ir yra civilizacijos tikslas: iš visko daryti malonumą.

– Na, jeigu toks tikslas, tai aš norėčiau būti laukinis.

– Tu ir taip laukinis. Visi jūs, Levinai, laukiniai.

Levinas atsiduso. Jis atsiminė brolį Nikolajų, jam pasidarė gėda ir skaudu, ir jis paniuro; tačiau Oblonskis ėmė kalbėti apie tokį dalyką, kuris tuojau jį išblaškė.

– Na, ar važiuosi šįvakar pas mūsiškius, pas Ščerbackius? – paklausė jis, stumdamas nuo savęs šiurkščius ištuštintus kiaukutus, prisitraukdamas sūrį ir reikšmingai blykčiodamas akimis.

– Taip, būtinai važiuosiu, – atsakė Levinas. – Nors man pasirodė, kad kunigaikštienė nenorom mane kvietė.

– Ką tu! Kokie niekai! Toks jos būdas... Na, paduok, brolau, sriubą!.. Toks jos būdas, grande dame5, – tarė Stepanas Arkadjičius. – Ir aš atvažiuosiu, tik man reikia į dainavimo repeticiją pas grafienę Baniną. Na, argi tu ne laukinis? Kuo paaiškinti, kad tu netikėtai dingai iš Maskvos? Ščerbackiai be paliovos manęs klausinėjo apie tave, lyg turėčiau žinoti. O aš žinau tik viena: tu visuomet elgiesi taip, kaip niekas nesielgia.

– Taip, – susijaudinęs palengva tarė Levinas. – Tu sakai tiesą, esu laukinis. Bet aš laukinis ne dėl to, kad išvažiavau, o dėl to, kad dabar atvažiavau. Dabar atvažiavau...

– O, koks tu laimingas žmogus! – nutraukė jį Stepanas Arkadjičius, žiūrėdamas Levinui į akis.

– Kodėl?

– Nartų žirgą aš pažįstu iš kažin kokių ženklų, meile degantį jaunuolį – iš liepsningų jo akių, – pareiškė Stepanas Arkadjičius. – Tau viskas dar ateity.

– O tau negi jau viskas praeity?

– Ne, dar ne praeity, bet tu turi ateitį, o aš dabartį – šiaip sau dabartį, kada šiokią, kada tokią.

– O ką?

– Negerai, ir tiek. Na, aš nenoriu kalbėti apie save, antra vertus, visko juk nepaaiškinsi, – tarė Stepanas Arkadjičius. – Ir ko gi atvažiavai į Maskvą?.. Ei, paimk! – sušuko jis totoriui.

– Tu numanai? – atsakė Levinas, nenuleisdamas nuo Stepano Arkadjičiaus savo giliai spindinčių akių.

– Numanau, bet negaliu pradėti apie tai kalbos. Jau iš to gali matyti, ar aš teisingai, ar neteisingai spėju, – tarė Stepanas Arkadjičius, žiūrėdamas į Leviną ir gudriai šypsodamasis.

– Na, ir ką tu man pasakysi? – paklausė Levinas virpančiu balsu, jausdamas, kad dreba visi jo veido raumenys. – Ką apie tai manai?

Stepanas Arkadjičius neskubėdamas išgėrė savo stiklą vyno, nenuleisdamas akių nuo Levino.

– Aš? – tarė Stepanas Arkadjičius. – Aš nieko taip netrokščiau, kaip šito, nieko! Tai gerų geriausia, kas tik galėtų būti.

– Ar tu neklysti? Tu žinai, apie ką mes kalbame? – pasitikslino Levinas, įsmeigęs akis į savo pašnekovą. – Tu manai, jog taip gali būti?

– Manau, kad gali. Kodėl negalėtų?

– Ne, tu tikrai manai, kad taip galėtų būti? Pasakyk man, ką tu manai. O jeigu, jeigu ji nesutiks?.. Ir aš net esu tikras...

– Kodėl tu taip manai? – paklausė Stepanas Arkadjičius, šypsodamasis, kad Levinas taip jaudinasi.

– Kartais man taip atrodo. Juk bus baisu ir man, ir jai.

– Na, šiaip ar taip, merginai čia nieko baisaus nėra. Kiekviena mergina didžiuojasi, jeigu jai kas pasiperša.

– Taip, kiekviena mergina, bet tik ne ji.

Stepanas Arkadjičius nusišypsojo. Jis taip gerai žinojo tą Levino jausmą, žinojo, kad jis visas merginas pasaulyje skirsto į dvi rūšis: viena rūšis – tai visos merginos pasaulyje, išskyrus ją, tos merginos turi visas žmogiškas silpnybes ir jos labai paprastos; kita rūšis – ji viena, neturinti jokių silpnybių ir stovinti aukščiau už viską, kas yra žmogiška.

– Palauk, įsipilk padažo, – patarė jis, sulaikydamas Levino ranką, kuri stūmė nuo savęs padažą.

Levinas klusniai įsipylė padažo, bet neleido valgyti Stepanui Arkadjičiui.

– Ne, tu palauk, palauk, – tarė jis. – Suprask, kad man čia gyvybės ir mirties klausimas. Aš niekuomet su niekuo apie tai nesu kalbėjęs. Ir su niekuo negaliu apie tai kalbėti, tik su tavim. Juk mudu visais atžvilgiais svetimi: skirtingi skoniai, ne tokios pažiūros, viskas; bet aš žinau, kad tu mane myli ir supranti, ir už tai aš tave labai myliu. Bet, dėl Dievo, būk visiškai atviras.

– Aš tau sakau, ką manau, – atsakė Stepanas Arkadjičius šypsodamasis. – Dar daugiau tau pasakysiu: mano žmona – nuostabiausia moteris… – Stepanas Arkadjičius atsiduso, prisiminęs savo santykius su žmona, ir valandėlę patylėjęs kalbėjo toliau: – Ji moka numatyti ateitį. Ji kiaurai mato žmones; negana to, ji žino, kas įvyks, ypač nuspėja vedybas. Pavyzdžiui, ji išpranašavo, kad Šachovskaja ištekės už Brentelno. Niekas tuo nenorėjo tikėti, bet taip įvyko. Ir ji – tavo pusėje.

– Argi?

– Taigi, ji ne tik tave myli, ji sako, kad Kiti būtinai bus tavo žmona.

Sulig tais žodžiais Levino veidas staiga nušvito šypsena, tokia graudžia, kad jam ne kiek betrūko ir apsiašaroti.

– Ji taip sako! – sušuko Levinas. – Aš visuomet žinojau, kad tavo žmona – žavi moteris. Na ir užteks, užteks apie tai kalbėti, – nutarė jis, keldamasis iš vietos.

– Gerai, bet tu sėsk.

Tačiau Levinas negalėjo sėdėti. Tvirtu žingsniu jis du kartus perėjo per mažutį it narvelis kambarį, pamirkčiojo akimis, kad kas nepamatytų ašarų, ir tik tuomet vėl atsisėdo prie stalo.

– Tu suprask, – prakalbo jis, – kad tai ne meilė. Aš buvau įsimylėjęs, bet čia kas kita. Ne mano jausmas, bet kažkokia išorinė jėga sukaustė mane. Juk aš tada išvažiavau, nes buvau įsitikinęs, kad šito negali būti, supranti, kaip negali būti laimės, kurios iš viso nesti šioje žemėje; aš kovojau su savim ir matau, kad be šito negaliu gyventi. Ir reikia nuspręsti.

– Kodėl tu išvažiavai?

– Ak, palauk! Ak, kiek minčių! Kiek visko reikia paklausti! Klausyk. Juk negali įsivaizduoti, kiek gera tu man padarei, šitai pasakęs. Aš toks laimingas, jog net pasidariau šlykštus; viską užmiršau. Šiandien sužinojau, kad brolis Nikolajus… Žinai, jis čia... aš ir jį užmiršau. Man atrodo, kad ir jis laimingas. Tai lyg koks pamišimas. Bet štai kas baisu... Štai tu vedęs, pažįsti tą jausmą... Baisu, kad mes – seni žmonės, jau turį praeitį... ne meilės, bet nuodėmių praeitį... staiga suartėjame su skaisčia, nekalta būtybe; tai bjauru, todėl negali nejausti, kad esi nevertas.

– Na, tu nedaug turi nuodėmių.

– Ak, vis dėlto, – nerimo Levinas, – vis dėlto „pasišlykštėdamas skaitau istoriją gyvenimo aš savo, drebu ir keikiu, skųsdamasis gailiai...“ Taip.

– Ką gi darysi, toks jau yra pasaulis, – tarė Stepanas Arkadjičius.

– Viena paguoda, kaip toje maldoje, kuri man visuomet patiko: atleisk man ne dėl mano nuopelnų, bet dėl tavo gailestingumo. Tik taip ir jinai man gali atleisti.

_______________

4 Ryžių pudra ir tualetinis actas.

5 Didinga dama.

XI

Levinas išgėrė savo taurę, ir jie valandėlę tylėjo.

– Dar viena turiu tau pasakyti. Tu pažįsti Vronskį? – paklausė Stepanas Arkadjičius Leviną.

– Ne, nepažįstu. O kam klausi?

– Duok kitą, – liepė Stepanas Arkadjičius totoriui, kuris pildė taures ir sukinėjosi aplink juos kaip tik tada, kai nebuvo reikalingas.

– O kodėl turiu pažinti Vronskį?

– Todėl turi pažinti Vronskį, kad tai vienas iš tavo konkurentų.

– Kas toks tas Vronskis? – paklausė Levinas, ir jo veidas, netekęs to vaikiško entuziazmo, kuriuo ką tik gėrėjosi Oblonskis, ūmai pasidarė piktas ir nemalonus.

– Vronskis – tai vienas iš grafo Kirilo Ivanovičiaus Vronskio sūnų ir vienas iš pačių geriausių auksinės Peterburgo jaunuomenės pavyzdžių. Aš susipažinau su juo Tverėje, kai ten tarnavau, o jis buvo atvykęs į rekrutų ėmimą. Labai turtingas, gražus, didelės pažintys, fligeladjutantas ir drauge labai mielas, geras vyrukas. Betgi daugiau negu tik šiaip sau geras vyrukas. Kiek jį pažinau – jis ir išsilavinęs, ir labai protingas; tai vyras, kuris toli nueis.

Levinas raukėsi ir tylėjo.

– Taigi jis pasirodė čia netrukus po to, kai tu išvažiavai, kiek aš suprantu, jis ligi ausų įsimylėjęs Kiti, ir tu supranti, kad motina...

– Atleisk man, bet aš nieko nesuprantu, – nutraukė Levinas, piktai susiraukdamas. Ir tučtuojau prisiminė Nikolajų ir pagalvojo, koks jis bjaurus, kad galėjo užmiršti brolį.

– Tu palauk, palauk, – kalbėjo Stepanas Arkadjičius, šypsodamasis ir paliesdamas jam ranką. – Aš tau pasakiau, ką žinau, ir kartoju, kad šio opaus ir subtilaus reikalo, kiek galima spėti, man rodosi, šansai yra tavo pusėje.

Levinas atsilošė kėdėje, jo veidas buvo išblyškęs.

– Bet aš patarčiau viską išspręsti kiek galima greičiau, – dėstė toliau Oblonskis, pripildamas draugui taurę.

– Ne, dėkui, aš nebegaliu gerti, – tarė Levinas, pastumdamas savo taurę. – Aš pasigersiu... Na, o kaip tu laikais? – paklausė jis, aiškiai norėdamas pakeisti kalbą.

– Dar vienas žodis: šiaip ar taip, patariu klausimą išspręsti greičiau. Šiandien nepatariu kalbėti, – patarė Stepanas Arkadjičius. – Nuvažiuok rytoj rytą, pagal tradiciją, ir paprašyk rankos, ir tegu tave laimina Dievas...

– Juk tu vis ketinai atvažiuoti pas mane pamedžioti? Imk ir atvažiuok pavasarį, – pasiūlė Levinas.

Dabar jis iš visos širdies gailėjosi pradėjęs apie tai kalbėti su Stepanu Arkadjičium. Jo ypatingąjį jausmą suteršė kalba apie kažkokio peterburgiškio karininko konkurenciją, Stepano Arkadjičiaus spėliojimai ir patarimai.

Stepanas Arkadjičius nusišypsojo. Jis suprato, kas dedasi Levino širdyje.

– Kada nors atvažiuosiu, – tarė jis. – Taip, brolau, moterys – tai ašis, aplink kurią viskas sukasi. Ir mano reikalai prasti, labai prasti. Vis per moteris. Tu man pasakyk atvirai, – kalbėjo jis, išsiėmęs cigarą ir viena ranka laikydamas taurę, – tu man patark.

– Kas gi yra?

– O štai kas. Sakysime, tu vedęs, myli žmoną, bet susigundai kita moterimi...

– Atleisk, bet aš visiškai nesuprantu, lygiai kaip nesuprantu, kad aš dabar, privalgęs, eidamas pro kepyklą, pavogčiau bandelę.

Stepano Arkadjičiaus akys blizgėjo labiau negu paprastai.

– O kodėl gi ne? Bandelė kartais taip kvepia, jog negali susilaikyti.

Himmlisch ist’s, wenn ich bezwungen

Meine irdische Begier;

Aber noch, wenn’s nicht gelungen,

Hatt’ ich auch recht hubsch Plaisir!6

Šitaip sakydamas, Stepanas Arkadjičius gudriai šypsojosi. Levinas taip pat negalėjo nenusišypsoti.

– Taip, tačiau be juokų, – kalbėjo Oblonskis. – Tu suprask, kad moteris, miela, romi, mylinti būtybė, vargšė, vieniša ir viską paaukojo. Dabar, kai jau taip atsitiko, – tu suprask, – argi galima ją pamesti? Sakysim, išsiskirti, kad nebūtų suardytas šeimos gyvenimas; bet argi galima jos nepasigailėti, neaprūpinti, nesušvelninti?

– Na, atleisk man. Tu žinai, aš visas moteris skirstau į dvi rūšis... tai yra ne... teisingiau: yra moterys, ir yra... Žavių puolusių būtybių nesu matęs ir nepamatysiu, o tokios kaip toji dažyta prancūzė prie kasos, su garbanėlėmis, – šitokios man yra šlykščios, ir visos puolusios – tokios pat.

– O nusidėjėlė iš Evangelijos?

– Ak, liaukis! Kristus niekuomet nebūtų pasakęs tų žodžių, jeigu būtų žinojęs, kad žmonės jais taip piktnaudžiaus. Iš visos Evangelijos tik ir atsimenami šitie žodžiai. Pagaliau aš sakau ne tai, ką galvoju, o tai, ką jaučiu. Man šlykščios puolusios moterys. Tu bijai vorų, o aš – šitų bjaurybių. Juk tu tikriausiai netyrinėjai vorų ir nepažįsti jų papročių; taip pat ir aš.

– Bepigu tau taip kalbėti; tu lygiai kaip anas Dikenso ponas, kuris visus sunkius klausimus kaire ranka permeta per dešinį petį. Tačiau fakto neigimas nėra atsakymas. Ką gi daryti, pasakyk tu man, ką daryti? Žmona sensta, o tu kupinas gyvybės. Nespėji nė apsidairyti, kai jau pajunti, kad nebegali tikrai mylėti žmonos, nors ir kažkaip ją gerbtumei. O čia netikėtai pasipina meilė, ir tu žuvęs, žuvęs! – tarė Stepanas Arkadjičius prislėgtas ir nusiminęs.

Levinas šyptelėjo.

– Taip, žuvęs, – kalbėjo toliau Oblonskis. – Ir ką gi daryti?

– Nevogti bandelių.

Stepanas Arkadjičius nusijuokė.

– O, moraliste! Suprask, štai tau dvi moterys: viena prisispyrusi reikalauja tik savo teisių, o tos teisės – tavo meilė, kurios tu negali jai duoti; o antroji dėl tavęs aukoja viską ir nieko nereikalauja. Kas belieka daryti? Kaip pasielgti? Čia baisi drama.

– Jei tu nori, kad aš atvirai pasakyčiau, ką manau apie šį dalyką, tai pasakysiu štai ką: aš netikiu, kad čia būtų drama. Ir štai kodėl. Mano nuomone, meilė... abi meilės, kurias, atsimeni, Platonas apibūdina savo „Puotoje“, – abi meilės yra bandomasis akmuo žmonėms išmėginti. Vieni žmonės supranta tik vieną, kiti – antrą. Ir tie, kurie supranta tik neplatonišką meilę, be reikalo kalba apie dramą. Tokioje meilėje negali būti jokios dramos. „Nuolankiai dėkoju už malonumą, viso labo“, – štai ir visa drama. O platoniškoje meilėje negali būti dramos todėl, kad tokioje meilėje viskas aišku ir skaistu, nes...

Tą akimirką Levinas atsiminė savo nuodėmes ir tą vidaus kovą, kurią išgyveno. Ir netikėtai pridūrė:

– O pagaliau galbūt ir tavo tiesa. Labai gali būti... Aš nežinau, tikrai nežinau.

– Matai kas, – tarė Stepanas Arkadjičius, – tu esi labai vientisas žmogus. Tai tavo dorybė ir drauge tavo yda. Tavo charakteris vientisas, ir tu nori, kad visas gyvenimas būtų sudarytas iš vientisinių reiškinių, o šitaip nesti. Tu žiūri su panieka į visuomeninę tarnybinę veiklą, nes nori, kad darbas visuomet atitiktų tikslą, o šitaip nebūna. Tu taip pat nori, kad atskiro žmogaus veikla visuomet turėtų tikslą, kad meilė ir šeimos gyvenimas visuomet būtų viena. O šitaip nebūna. Visą gyvenimo įvairumą, visą žavumą, visą jo grožį sudaro šešėliai ir šviesa.

Levinas atsiduso ir nieko neatsakė. Jis galvojo apie savo reikalus ir neklausė, ką sako Oblonskis.

Ir staiga abu pajuto, kad nors jie ir bičiuliai, nors drauge pietavo ir gėrė vyną, kuris turėjo dar labiau juos suartinti, bet kiekvienas galvoja tik apie savo reikalus, ir vienas antram visai nerūpi. Oblonskis jau ne kartą buvo patyręs, kad po suvalgytų drauge pietų žmonės ne tik nesuartėja, bet dar labiau vienas nuo kito nutolsta, ir žinojo, ką tokiais atvejais reikia daryti.

– Sąskaitą! – sušuko jis ir nuėjo į gretimą salę, kur tučtuojau sutiko pažįstamą adjutantą ir pradėjo su juo kalbėtis apie vieną aktorę ir jos rėmėją. Besikalbėdamas su adjutantu, Oblonskis beregint pajuto, kad jam palengvėjo ir kad jis atsigavo nuo pokalbio su Levinu, kuris visuomet sukeldavo jam per didelį proto ir dvasios įtempimą.

Kai atėjo totorius ir atnešė sąskaitą – dvidešimt šeši rubliai su kapeikomis, neskaitant arbatpinigių, – Levinas, kuris, kaip sodžiaus gyventojas, kitu metu būtų pasibaisėjęs jo daliai tekusia keturiolikos rublių sąskaita, dabar neatkreipė į tai dėmesio, užmokėjo ir išvyko namo persirengti ir paskui važiuoti pas Ščerbackius, kur bus sprendžiamas jo likimas.

_______________

6 Puiku, jeigu aš nugalėjau savo žemišką geidulį; bet jeigu man nepavyko, vis dėlto tikrai patyriau didelį smagumą.

XII

Kunigaikštytei Kiti Ščerbackajai buvo aštuoniolika metų. Ji pirmą žiemą rodėsi visuomenėje. Jos pasisekimas aukštuomenėje buvo didesnis negu jos abiejų vyresniųjų seserų, ir net didesnis, negu tikėjosi kunigaikštienė. Negana to, kad jaunuoliai, Maskvos balių šokėjai, kone visi buvo įsimylėję Kiti, jau tą pačią pirmą žiemą atsirado du rimti jaunikiai: Levinas ir, kai tik šis išvyko, grafas Vronskis.

Kai žiemos pradžioje pasirodęs Levinas ėmė dažnai lankytis ir paaiškėjo, kad jis įsimylėjęs Kiti, atsirado proga jos tėvams pirmą kartą rimtai pasikalbėti apie dukters ateitį ir kunigaikščiui pasiginčyti su kunigaikštiene. Kunigaikštis buvo Levino pusėje, kalbėjo, kad jis nieko geresnio netrokštąs Kiti. O kunigaikštienė, kaip įprasta moterims, stengėsi klausimą apeiti, kalbėjo, kad Kiti esanti per jauna, kad Levinas niekuo neparodęs, jog turi rimtų sumanymų, kad Kiti prie jo neprisirišusi, nurodinėjo ir kitus sumetimus, tačiau ji nesakė svarbiausio dalyko, tai yra kad tikisi geresnio jaunikio dukteriai, o Levinas jai nesimpatingas ir ji nesupranta jo. Kai Levinas staiga išvyko, kunigaikštienė džiaugėsi ir džiūgaudama pranešė vyrui: „Matai, mano buvo teisybė.“ Kai pasirodė Vronskis, ji dar labiau nudžiugo, dar tvirčiau įsitikinusi, kad jos nuomonė teisinga; Kiti turi ištekėti ne tik gerai, bet tiesiog puikiai.

Motinos nuomone, Vronskio negalima nė lyginti su Levinu. Motinai nepatiko keisti, griežti Levino samprotavimai, jo nemokėjimas elgtis aukštojoje visuomenėje, kurio priežastis, jos manymu, yra jo išdidumas ir kažkoks laukinis, jos supratimu, gyvenimas sodžiuje, kai žmogus susiduria tik su galvijais ir mužikais; labai nepatiko ir tai, kad jis, įsimylėjęs jos dukterį, pusantro mėnesio lankėsi namuose, kažko tarytum lūkuriavo, žiūrinėjo, lyg bijodamas, ar ne per didelę padarys garbę, jeigu pasipirš, ir nesuprato, kad lankydamasis namuose, kur yra nuotaka, turi prisipažinti, jog ją myli. Ir staiga, nieko nepasakęs, išvyko. „Gerai, kad jis toks nepatrauklus ir Kiti jo neįsimylėjo“, – galvojo motina.

Vronskis atitiko visus motinos pageidavimus. Labai turtingas, protingas, aukštos kilmės, pradėjęs daryti puikią kario rūmininko karjerą ir žavus vyras. Nieko geresnio negalima buvo norėti.

Vronskis per pokylius aiškiai sukosi apie Kiti, šoko su ja ir lankėsi namuose, vadinasi, negalima buvo abejoti, kad jo ketinimai rimti. Bet vis dėlto motina visą tą žiemą labai nerimavo ir jaudinosi.

Pati kunigaikštienė ištekėjo prieš trisdešimt metų, tetos išpiršta. Jaunikis, apie kurį jau iš anksto viskas buvo žinoma, atvyko, pamatė nuotaką, ir šeima jį pamatė; piršlė teta sužinojo ir abiem pranešė, kokį įspūdį jie vienas antram padarė; įspūdis buvo geras; po to skirtą dieną jaunikis atvyko pas tėvus ir pasipiršo, o šie davė sutikimą. Viskas įvyko labai lengvai ir paprastai. Bent taip atrodė kunigaikštienei. Leisdama už vyrų savo dukteris, ji įsitikino, koks keblus ir nelengvas tas, rodos, toks paprastas dalykas. Kiek baimės buvo išgyventa, kiek minčių pergalvota, kiek pinigų išleista, kiek kartų reikėjo susidurti su vyru, išleidžiant dvi vyresniąsias – Darją ir Nataliją! Dabar, vežant į pobūvius jauniausiąją, kankino tokia pat baimė, tos pačios abejonės, ir dar smarkiau negu dėl vyresniųjų teko vaidytis su vyru. Senasis kunigaikštis, kaip ir visi tėvai, itin opiai žiūrėjo į savo dukterų garbę ir gerą vardą; jis per daug, tiesiog neišmintingai rūpinosi dėl dukterų, o ypač dėl Kiti, savo mylimiausios, ir nuolat keldavo kunigaikštienei scenas dėl to, kad ji kompromituojanti dukterį. Kunigaikštienė buvo prie to pripratusi ir tada, kai buvo netekėjusios anos dvi dukterys, bet dabar matė, kad kunigaikščio jautrumas turi daugiau pagrindo. Ji pastebėjo, kad pastaruoju metu gerokai pasikeitė aukštuomenės papročiai, kad motinos pareigos tapo dar sunkesnės. Ji matė, jog Kiti vienmetės sudarinėja kažkokias draugijas, lanko kažkokius kursus, laisvai bendrauja su vyriškiais, vienos važinėja gatvėmis, daugelis nedaro reveransų, o svarbiausia, visos tvirtai įsitikinusios, kad išsirinkti vyrą esąs jų darbas, o ne tėvų. „Dabar jau nebe taip leidžiamos už vyrų merginos kaip anksčiau“, – galvojo ir kalbėjo visos šios jaunos merginos ir visi net seni žmonės. Tačiau kaip dabar leidžiamos už vyrų dukterys, kunigaikštienė iš nieko negalėjo sužinoti. Prancūzų papročio – kad tėvai spręstų vaikų likimą – niekas nesilaikė, jis buvo smerkiamas. Anglų papročio – duoti merginai visišką laisvę – taip pat nebuvo laikomasi, rusų visuomenėje jis buvo neįmanomas. Rusų paprotį – piršlybas – visi laikė bjauriu, ir visi iš jo juokėsi, net pati kunigaikštienė. Tačiau kaip reikia dukterims tekėti ir kaip jas leisti už vyrų, niekas nežinojo. Visi, su kuo tik kunigaikštienei tekdavo apie tai kalbėti, sakydavo viena: „Ką jūs kalbate, mūsų laikais reikia mesti tuos pasenusius dalykus. Juk tuokiasi jaunieji, o ne tėvai; vadinasi, tegu jaunieji ir tvarkosi, kaip išmano.“ Tačiau bepigu buvo šitaip kalbėti tiems, kurie neturėjo dukterų; o kunigaikštienė suprato, kad duktė, bendraudama su vyrais, gali įsimylėti, ir įsimylėti tą, kuris nenorės vesti arba nebus jai tinkamas vyras. Kunigaikštienei galėjo kiek kas norėjo įrodinėti, kad mūsų laikais jaunieji patys turi spręsti savo likimą, – ji negalėjo tuo tikėti, kaip nebūtų galėjusi tikėti, kad penkerių metų vaikui pats geriausias žaislas visuomet bus užtaisyti pistoletai. Todėl kunigaikštienė dėl Kiti nerimavo labiau negu dėl vyresniųjų dukterų.

Dabar ji bijojo, kad Vronskis gali tik pasisukti apie jos dukterį, ir tiek. Ji matė, kad duktė jau įsimylėjusi Vronskį, bet guodėsi tuo, kad jis doras žmogus ir todėl taip nepadarys. Bet kunigaikštienė taip pat žinojo, kad dabar, kada taip laisvai bendraujama, lengva apsukti merginai galvą ir kad iš viso vyrai lengvai žiūri į tokį nusižengimą. Praeitą savaitę Kiti papasakojo motinai, apie ką jie kalbėjosi su Vronskiu, šokdami mazurką. Tasai pasikalbėjimas iš dalies nuramino kunigaikštienę; bet visiškai rami ji negalėjo būti. Vronskis pasakė Kiti, kad juodu su broliu taip įpratę visada klausyti motinos, jog su ja nepasitarę niekuomet nesiryžta daryti ką nors svarbaus. „Ir dabar kaip ypatingos laimės aš laukiu, kada atvažiuos motulė iš Peterburgo“, – pasakė jis.

Kiti papasakojo, neteikdama tiems žodžiams jokios reikšmės. Tačiau motina tą suprato kitaip. Ji žinojo, kad senės laukiama kiekvieną dieną, žinojo, kad senė džiaugsis sūnaus pasirinkimu, ir jai buvo keista, kad jis, bijodamas įžeisti motiną, nesiperša; tačiau ji taip troško ir pačios santuokos, ir visų labiausiai pailsėti nuo savo rūpesčių, jog tikėjo tuo. Kad ir kaip skaudu buvo dabar kunigaikštienei matyti, kokia nelaiminga vyresnioji duktė Doli, pasiruošusi mesti vyrą, visus jos jausmus nustelbė susijaudinimas dėl jaunesniosios dukters likimo, kurį reikėjo išspręsti. Šiandien, pasirodžius Levinui, jai prisidėjo naujas rūpestis. Ji bijojo, kad duktė, kuriai, kaip jai atrodė, vienu tarpu patiko Levinas, dėl perdėto sąžiningumo neatsakytų Vronskiui, ir iš viso, kad atvykęs Levinas nesupainiotų, neuždelstų reikalo, kuris greit turėjo išsispręsti.

– O ką, ar seniai jis atvažiavo? – paklausė kunigaikštienė apie Leviną, kai jos sugrįžo, namo.

– Šiandien, maman.

– Aš tik tiek noriu pasakyti... – pradėjo kunigaikštienė, ir iš jos rimto ir pagyvėjusio veido Kiti įspėjo, apie ką bus kalbama.

– Mama, – tarė ji, nukaitusi ir greitai atsigręždama į ją, – susimildama, prašau nieko apie tai nekalbėti. Aš žinau, viską žinau.

Ji troško to paties, ko troško ir motina, tačiau motinos troškimo motyvai jai buvo užgaulūs.

– Aš tik noriu pasakyti, kad sužadinusi viltį vienam...

– Mama, širdele, dėl Dievo, nekalbėkite. Taip baisu kalbėti apie tai.

– Nekalbėsiu, nekalbėsiu, – patikino motina, pamačiusi dukters akyse ašaras, – tik vienas dalykas, mano brangioji, tu man esi prižadėjusi, kad nieko nuo manęs neslėpsi. Ar neslėpsi?

– Niekuomet, mama, niekuomet, – atsakė išraudusi Kiti, žiūrėdama motinai tiesiog į akis. – Bet dabar aš nieko neturiu pasakyti. Aš... aš... jeigu ir norėčiau, tai nežinau, ką pasakyti ir kaip... aš nežinau...

„Ne, šitos akys negali sakyti netiesos“, – pagalvojo motina šypsodamasi, kad duktė tokia susijaudinusi ir laiminga. Kunigaikštienė šypsojosi, kad jai, vargšelei, taip svarbu ir reikšminga atrodo tai, kas dabar vyksta jos sieloje.

XIII

Po pietų ir ligi pavakario Kiti jautėsi panašiai, kaip jaučiasi jaunuolis prieš kautynes. Jos širdis smarkiai plakė, ji niekaip negalėjo sutelkti savo minčių.

Ji jautė, kad šis vakaras, kada juodu abu pirmą kartą susitinka, jos likimui turi būti lemiamas. Ir ji nuolat vaizdavosi juodu, čia kiekvieną skyrium, čia vėl abu drauge. Galvodama apie praeitį, ji maloniai, švelniai prisimindavo savo santykius su Levinu. Vaikystės atsiminimai ir atsiminimai apie Levino bičiulystę su jos mirusiu broliu jos santykius su Levinu darė itin žavingus ir poetiškus. Tai, kad Levinas ją myli, – o ji tuo neabejojo, – jai buvo malonu ir džiugu. Ir jai lengva buvo prisiminti Leviną. O prisiminus Vronskį, kažkodėl jai darydavosi truputį nesmagu, nors tasai buvo tikras aukštuomenės žmogus ir labai ramus vyras; tarytum padvelkdavo kažkoks nenuoširdumas – ne iš jo, nes jis buvo labai paprastas ir mielas, – bet iš jos pačios, tuo tarpu su Levinu ji jausdavosi visai paprastai ir smagiai. Bet užtat, kai tik pagalvodavo apie savo ateitį su Vronskiu, prieš ją atsiverdavo puiki laimės perspektyva; o ateitis su Levinu atrodydavo miglota.

Užlipusi į viršų apsirengti vakaro pobūviui ir žvilgtelėjusi į veidrodį, Kiti džiaugdamasi pastebėjo, kad šiandien – viena iš jos gerųjų dienų ir kad ji kupina jėgų, kurių jai taip reikia, laukiant būsimų įvykių: Kiti jautė, kad ji iš pažiūros rami ir jos judesių gracija visai laisva.

Pusę aštuonių, vos tik jai nusileidus į svetainę, liokajus pranešė: „Konstantinas Dmitričius Levinas.“ Kunigaikštienė dar buvo savo kambaryje, kunigaikštis taip pat dar nesirodė. „Taip ir yra“, – pagalvojo Kiti, ir visas kraujas siūbtelėjo jai į širdį. Pažvelgusi į veidrodį, net pasibaisėjo: tokia išblyškusi ji atrodė.

Dabar tikrai žinojo, kad Levinas tyčia atvyko anksčiau, norėdamas rasti ją vieną ir jai pasipiršti. Ir tik dabar Kiti pirmąkart viską pamatė visai iš kitos, naujos pusės. Tik dabar ji suprato, kad reikalas susijęs ne tik su ja viena, – su kuo ji bus laiminga ir ką ji myli, – šią akimirką ji gali įžeisti mylimą žmogų. Ir įžeisti smarkiai... Už ką? Už tai, kad jis, toks mielas, myli, įsimylėjęs ją. Tačiau nieko nepadarysi, taip reikia, taip turi būti.

„Dieve mano, nejaugi aš pati turiu jam tą pasakyti? – pagalvojo ji. – Na ką aš jam pasakysiu? Nejaugi pasakysiu, kad jo nemyliu? Tai bus netiesa. Ką gi aš pasakysiu jam? Pasakysiu, kad myliu kitą? Ne, tai neįmanoma. Aš pabėgsiu, pabėgsiu.“

Kiti jau buvo beprieinanti prie durų, kai išgirdo jo žingsnius. „Ne, šitaip nedera! Ko man bijoti? Aš nieko blogo nepadariau. Kas bus, tas bus! Pasakysiu tiesą. Juk su juo negali būti nepatogu. Štai jis“, – tarė ji pati sau, pamačiusi jo tvirtą ir nedrąsią figūrą blizgančiomis, įsmeigtomis į ją akimis. Ji tiesiai pažvelgė jam į veidą, lyg maldaudama pasigailėti, ir padavė ranką.

– Atrodo, kad aš ne laiku, per anksti, – tarė jis, peržvelgęs tuščią svetainę. Pamačius, kad jo viltys išsipildė ir niekas nekliudo jam pasisakyti, jo veidas paniuro.

– O ne, – tarė Kiti ir atsisėdo prie stalo.

– Bet aš kaip tik ir norėjau rasti jus vieną, – pradėjo Levinas, nesėsdamas ir nežiūrėdamas į ją, nes bijojo netekti drąsos.

– Mama tuojau ateis. Ji vakar labai pavargo. Vakar...

Ji kalbėjo, pati nežinodama, ką sako jos lūpos, ir nenuleisdama nuo jo maldaujančio ir glamonėjančio žvilgsnio.

Jis pažvelgė į Kiti; jinai išraudo ir nutilo.

– Aš jums pirma sakiau, kad nežinau, ar ilgam atvykau... kad tai priklauso nuo jūsų...

Ji vis žemiau ir žemiau lenkė galvą, pati nežinodama, ką atsakys į tuos žodžius, kuriuos tuojau turi išgirsti.

– Tai priklauso nuo jūsų, – pakartojo jis. – Aš norėjau pasakyti... norėjau pasakyti... Aš to ir atvažiavau... kad... būtumėt mano žmona! – ištarė jis, pats nežinodamas, ką sako; tačiau pajutęs, kad jau pasakyta visų baisiausia, nutilo ir pažiūrėjo į ją.

Kiti sunkiai alsavo, nežiūrėdama į Leviną. Jinai jautė neapsakomą džiaugsmą. Jos siela buvo kupina laimės. Jinai jokiu būdu nesitikėjo, kad jo išreikšta meilė padarys jai tokį didelį įspūdį. Tačiau tai truko tik vieną akimirką. Ji atsiminė Vronskį ir pakėlė į Leviną savo šviesias, nuoširdžias akis, o išvydusi jo nusiminusį veidą skubiai atsakė:

– Šito negali būti... Atleiskite man...

Kokia artima ji buvo jam prieš valandėlę, kokia svarbi jo gyvenime! Ir kokia dabar liko svetima ir tolima!

– Negalėjo būti kitaip, – ištarė jis, nežiūrėdamas į ją.

Levinas nusilenkė ir norėjo išeiti.

XIV

Tačiau tuo pat metu įžengė kunigaikštienė. Jos veide pasirodė siaubas, kai ji pamatė juos vienus ir jų sutrikusius veidus. Levinas nusilenkė jai ir nieko nepasakė. Kiti tylėjo, nepakeldama akių. „Dėkui Dievui, ji nesutiko“, – pagalvojo motina, jos veidas nušvito įprasta šypsena, su kuria ji ketvirtadieniais sutikdavo savo svečius. Ji atsisėdo ir ėmė klausinėti Leviną apie jo gyvenimą sodžiuje. Jis vėl atsisėdo, laukdamas, kada atvyks daugiau svečių, kad galėtų nepastebėtas išeiti.

Po penkių minučių pasirodė Kiti draugė, pereitą žiemą ištekėjusi, grafienė Nordston.

Tai buvo sausa, geltona moteris juodomis blizgančiomis akimis, liguista ir nervinga. Ji mylėjo Kiti, ir ši meilė, kaip visuomet būna, kai ištekėjusi moteris myli mergaitę, reiškėsi tuo, kad ji stengėsi surasti Kiti tokį vyrą, kuris atitiktų jos laimės idealą, todėl norėjo išleisti ją už Vronskio. Levinas, kurį žiemos pradžioje dažnai pas juos matydavo, visuomet jai buvo nemalonus. Susitikusi su juo, ji visada mėgdavo iš jo pasišaipyti.

– Man patinka, kai jisai žiūri į mane iš savo didingos aukštybės: arba nutraukia savo protingą pasikalbėjimą su manimi dėl to, kad aš kvaila, arba teikiasi nusileisti iki manęs. Man tai labai patinka: teikiasi nusileisti! Aš labai džiaugiuosi, kad jis manęs negali pakęsti, – sakydavo ji apie Leviną.

Ji sakė tiesą, nes Levinas jos iš tikrųjų negalėjo pakęsti ir niekino kaip tik už tas jos savybes, kuriomis moteris didžiavosi ir kurias laikė savo dorybe, – už jos nervingumą, už rafinuotą panieką ir abejingumą viskam, kas atrodė grubu ir kasdieniška.

Tarp grafienės Nordston ir Levino susiklostė santykiai, neretai pasitaiką aukštuomenėje, kada du žmonės, iš pažiūros bičiuliškai nusiteikę, taip niekina vienas kitą, jog negali net rimtai bendrauti ir net vienas kito įžeisti.

Grafienė Nordston tučtuojau puolė Leviną.

– O! Konstantinas Dmitričius! Vėl atvykote į mūsų pasileidusį Babiloną, – tarė ji, paduodama jam savo mažytę geltoną ranką ir prisimindama jo žodžius, kažkokia proga pasakytus žiemos pradžioje, kad Maskva esanti Babilonas. – Tai ką, ar Babilonas pasitaisė, ar jūs sugedote? – pridūrė ji, pašaipiai žvilgčiodama į Kiti.

– Man labai džiugu, grafiene, kad jūs taip atsimenate mano žodžius, – tuojau atsakė jau suspėjęs atsipeikėti Levinas savo įprastu juokaujamu ir nebičiulišku tonu, kuriuo kalbėdavo su grafiene Nordston. – Matyti, jie labai stipriai jus veikia.

– O kaipgi! Aš viską užsirašau. Tai ką, Kiti, tu vėl čiuožei?..

Ir ėmė kalbėtis su Kiti. Nors dabar buvo labai nepatogu Levinui išeiti, vis dėlto jam lengviau šitaip nemandagiai pasielgti, negu pasilikti visą vakarą ir matyti Kiti, kuri retkarčiais žvilgčiojo į jį ir vengė jo žvilgsnio. Levinas norėjo pakilti, bet kunigaikštienė, pastebėjusi, kad jis tyli, kreipėsi į jį:

– Jūs ilgam atvykote į Maskvą? Juk jūs, rodos, zemstvoje darbuojatės, ir jums negalima ilgam.

– Ne, kunigaikštiene, aš jau nebedirbu zemstvoje, – atsakė jis. – Atvykau kelioms dienoms.

„Jam atsitiko kažkas nepaprasto, – pagalvojo grafienė Nordston, žiūrėdama į jo griežtą, rimtą veidą. – Kažkodėl jis nedėsto savo samprotavimų. Bet aš išprovokuosiu jį. Labai mėgstu kvailinti jį Kiti akyse, ir aš jį sukvailinsiu.“

– Konstantinai Dmitričiau, – tarė jinai Levinui, – paaiškinkite man, susimildamas, ką tai reiškia, – jūs visa tai žinote, mūsų kaime, Kalugos gubernijoje, visi mužikai ir visos bobos pragėrė viską, ką tik turėjo, ir dabar mums nieko nemoka. Ką tai reiškia? Jūs visuomet giriate mužikus.

Tuo metu į kambarį įėjo dar viena dama, ir Levinas atsistojo.

– Atleiskite man, grafiene, bet aš iš tikrųjų nieko apie tai nežinau ir nieko negaliu jums pasakyti, – tarė jis ir pažvelgė į karį, įėjusį paskui damą.

„Tai turi būti Vronskis“, – pagalvojo Levinas, o norėdamas tuo įsitikinti, pažvelgė į Kiti. Jinai jau buvo žvilgtelėjusi į Vronskį ir pažiūrėjo į Leviną. Ir vien tik iš šito nejučiomis nušvitusių jos akių žvilgsnio Levinas suprato, kad ji myli šitą vyriškį, suprato taip pat teisingai, lyg jinai jam būtų pati pasakiusi. Bet koks tai žmogus?

Dabar, – ar tai buvo gera, ar bloga, – Levinas negalėjo nepasilikti; jam reikėjo sužinoti, koks žmogus yra tas, kurį ji myli.

Yra žmonių, kurie, sutikę savo varžovą, juos nugalėjusį vienoje ar kitoje srityje, tuojau yra linkę nepastebėti viso to, ką jis turi gera, ir matyti vien tik jo blogąsias puses; priešingai, yra žmonių, kurie stengiasi surasti tas laimingojo varžovo ypatybes, dėl kurių juos nugalėjo, ir skausmo suspausta širdimi ieško vien tik gerų jo pusių. Levinas ir buvo toks žmogus. Tačiau jam nesunku buvo surasti gerų ir patrauklių Vronskio bruožų. Jie iš karto krito Levinui į akį. Vronskis buvo neaukštas, tvirto sudėjimo brunetas, geraširdiško, gražaus, nepaprastai ramaus ir griežto veido. Jo veidas ir figūra, – pradedant trumpai nukirptais juodais plaukais bei ką tik nuskustu smakru ir baigiant plačiu, naujutėliu munduru, – viskas buvo paprasta ir drauge dailu. Pasitraukęs į šalį prieš įeinančią damą, Vronskis prisiartino prie kunigaikštienės, o paskui prie Kiti.

Tuo metu, kai Vronskis ėjo prie Kiti, gražios jo akys sublizgo itin švelniai, ir jis, vos pastebimai šypsodamasis laiminga ir kukliai triumfuojančia šypsena (taip pasirodė Levinui), pagarbiai ir atsargiai pasilenkęs prie jos, padavė savo nedidelę, bet plačią ranką.

Su visais pasisveikinęs ir taręs keletą žodžių, jis atsisėdo, nė karto nepažvelgęs į Leviną, kuris nenuleido nuo jo akių.

– Leiskite jus supažindinti, – tarė kunigaikštienė, rodydama į Leviną. – Konstantinas Dmitričius Levinas. Grafas Aleksandras Kirilovičius Vronskis.

Vronskis atsistojo ir, bičiuliškai žiūrėdamas Levinui į akis, paspaudė jam ranką.

– Šią žiemą aš, rodos, turėjau su jumis pietauti, – tarė jis, paprastai ir atvirai šypsodamasis, – bet jūs netikėtai išvažiavote į sodžių.

– Konstantinas Dmitričius su panieka žiūri į miestą ir mus, miesto žmones, ir nekenčia mūsų, – įsiterpė grafienė Nordston.

– Matyti, mano žodžiai stipriai jus veikia, jeigu jūs taip juos pamenate, – tarė Levinas, o prisiminęs, kad jau buvo tai anksčiau pasakęs, nuraudo.

Vronskis pažvelgė į Leviną bei į grafienę Nordston ir nusišypsojo.

– O jūs nuolat sodžiuje? – paklausė jis. – Aš manau, žiemą nuobodu?

– Nenuobodu, jeigu yra ką veikti, ir vienam nenuobodu, – stačiokiškai atkirto Levinas.

– Aš mėgstu sodžių, – pareiškė Vronskis, pastebėjęs Levino toną, bet dėdamasis jo nepastebįs.

– Aš tikiuosi, grafe, kad jūs nesutiktumėte nuolat gyventi sodžiuje, – tarė grafienė Nordston.

– Nežinau, nemėginau ilgesnį laiką. Aš esu patyręs keistą jausmą, – kalbėjo jis toliau. – Niekada taip nepasiilgau kaimo, rusų kaimo, su vyžomis ir mužikais, kaip tą žiemą, kada su motule gyvenau Nicoje. Šiaip Nicoje nuobodu, jūs žinote. Ir Neapolyje, Sorente smagu tik trumpą laiką. Kaip tik tenai itin aiškiai prisimeni Rusiją, ir kaip tik kaimą. Jie nelyginant...

Jis kalbėjo, žiūrėdamas ir į Kiti, ir į Leviną, nukreipdamas nuo vieno į kitą savo ramų, draugišką žvilgsnį; kalbėjo, matyt, kas jam atėjo į galvą.

Pastebėjęs, kad grafienė Nordston nori kažką pasakyti, jis nutilo, nebaigęs pradėto sakinio, ir ėmė atidžiai jos klausytis.

Pasikalbėjimas nenutrūko, todėl senajai kunigaikštienei, kuri visuomet turėdavo atsargoje, jei kartais pritrūktų temų, du sunkius pabūklus: klasikines bei realines mokyklas ir visuotinę karo prievolę, bet neteko jų panaudoti, o grafienei Nordston neteko paerzinti Levino.

Levinas norėjo, bet negalėjo prisidėti prie bendros kalbos; jis nuolat kartojo pats sau: „Dabar reikia išeiti“, bet liko ir kažko laukė.

Prasidėjo kalba apie judančiuosius stalus ir dvasias, ir grafienė Nordston, kuri tikėjo spiritizmu, ėmė pasakoti apie savo matytus stebuklus.

– Ak, grafiene, būtinai nusivežkite mane, dėl Dievo meilės, nusivežkit mane tenai! Aš niekuomet nesu matęs nieko nepaprasto, nors visur ieškau, – šypsodamasis tarė Vronskis,

– Gerai, ateinantį šeštadienį, – pažadėjo grafienė Nordston. – O jūs, Konstantinai Dmitričiau, ar tikite? – kreipėsi ji į Leviną.

– Kam jūs klausiate? Juk žinote, ką aš atsakysiu.

– Bet aš noriu išgirsti jūsų nuomonę.

– Mano nuomonė tik tokia, – atsakė Levinas, – jog tie judantieji stalai rodo, kad mūsų vadinamoji šviesuomenė yra ne aukštesnio lygio už mužikus. Anie tiki pikta akimi, kerėjimais ir burtais, o mes...

– Jūs netikite?

– Negaliu tikėti, grafiene.

– Bet jeigu aš pati mačiau?

– Ir bobos pasakoja, kad jos savo akimis mačiusios kaukus.

– Jūs manote, kad aš sakau netiesą?

Ir ji nelinksmai nusijuokė.

– Ne, Maša, Konstantinas Dmitričius sako, kad jis negali tikėti, – įsiterpė Kiti, rausdama už Leviną. Levinas suprato ir dar labiau susierzinęs norėjo atsakyti, bet Vronskis, maloniai ir linksmai šypsodamasis, beregint išgelbėjo pokalbį, kuris vos netapo nemalonus.

– Jūs manote, kad tai visiškai negalimas daiktas? – paklausė jis. – Kodėl gi? Mes sutinkame, kad yra elektra, kurios mes nepažįstame; kodėl negalėtų būti naujos, mums nežinomos galios, kuri...

– Kai buvo atrasta elektra, – greitai pertraukė Levinas, – tai buvo tik atrastas reiškinys, nebuvo žinoma, iš kur ji kyla ir kaip veikia, praslinko daug amžių, kol žmonės sugalvojo, kaip ją pritaikyti. O spiritistams, priešingai, pirmiausia pradėjo rašyti staliukai ir rodytis dvasios, o tik vėliau jie ėmė sakyti, kad tai nežinoma galia.

Vronskis atidžiai klausėsi Levino, kaip jisai visuomet klausydavosi, aiškiai susidomėjęs jo žodžiais.

– Taip, bet spiritistai sako, kad mes dar nežinome, kokia tai galia, tačiau galia yra, ir štai kuriomis sąlygomis ji veikia. O mokslininkai tegu išaiškina, kas toji galia. Ne, aš nematau, kodėl tai negalėtų būti nauja galia, jeigu ji...

– O todėl, – pertraukė jį Levinas, – kad elektros atveju kiekvieną kartą, kai jūs patrinate sakus į vilną, pasirodo tam tikras reiškinys, o čia ne kiekvieną kartą, vadinasi, tai nėra gamtos reiškinys.

Matyt, jausdamas, jog pokalbis darosi pernelyg rimtas svetainei, Vronskis neprieštaravo, bet, stengdamasis kitur nukreipti kalbą, linksmai nusišypsojo ir atsigręžė į damas.

– Imkime ir pabandykime dabar, grafiene, – pradėjo jis; bet Levinas norėjo užbaigti savo mintį.

– Aš manau, – kalbėjo jis, – kad šitas spiritistų mėginimas savo stebuklus aiškinti kažkokia nauja galia – visiškai nevykęs. Jie tiesiog sako, kad tai dvasinė galia, ir nori ją išbandyti materialinėmis priemonėmis.

Visi laukė, kada Levinas baigs, ir jis pats tai jautė.

– O aš manau, kad jūs būtumėte puikus mediumas, – tarė grafienė Nordston, – jūs turite kažkokios egzaltacijos.

Levinas prasižiojo, norėjo pasakyti kažką, išraudo ir nieko nepasakė.

– Kunigaikštyte, susimildama, imkime ir pabandykime dabar su stalais, – pasiūlė Vronskis. – Jūs leisite, kunigaikštiene?

Vronskis atsistojo, dairydamasis staliuko.

Kiti pakilo ieškoti staliuko ir, eidama pro Leviną, susitiko su juo akimis. Jai iš visos širdies buvo gaila jo, ypač Kiti gailėjosi dėl to, kad ji pati buvo jo nelaimės priežastis. „Jei galite man atleisti, tai atleiskite, – pasakė jos žvilgsnis, – aš tokia laiminga.“

„Visų nekenčiu, ir jūsų, ir savęs“, – atsakė Levino žvilgsnis, ir jis pasiėmė skrybėlę. Tačiau jam nebuvo lemta išeiti. Jau norėjo visi sėsti aplink staliuką, o Levinas išeiti, kai pasirodė senasis kunigaikštis ir, pasisveikinęs su damomis, kreipėsi į Leviną.

– O! – pradėjo jis džiaugsmingai. – Ar seniai? Aš nė nežinojau, kad tu čia. Labai džiaugiuosi jus matydamas.

Senasis kunigaikštis Levinui sakydavo kartais „tu“, kartais „jūs“. Jis apkabino Leviną, o kalbėdamas su juo nepastebėjo Vronskio, kuris atsistojo ir ramiai laukė, kada kunigaikštis kreipsis į jį.

Kiti jautė, kad po to, kas įvyko, tėvo meilumas Levinui buvo sunkus. Taip pat matė, kaip šaltai jos tėvas pagaliau atsakė į Vronskio pasisveikinimą, o Vronskis, bičiuliškai nustebęs, pažvelgė į jos tėvą, stengdamasis suprasti ir nesuprasdamas, už ką tasai galėtų būti nebičiuliškai nusiteikęs, – ir ji išraudo.

– Kunigaikšti, paleiskite Konstantiną Dmitričių, – kreipėsi grafienė Nordston. – Mes norime daryti bandymą.

– Kokį bandymą? Stalus sukioti? Na, atleiskite man, damos ir ponai, bet, mano manymu, žiedelį žaisti linksmiau, – tarė senasis kunigaikštis, žiūrėdamas į Vronskį ir supratęs, kad tasai viską prasimanė. – Žiedelis dar turi šiokios tokios prasmės.

Vronskis nustebęs pažvelgė į kunigaikštį savo tvirtu žvilgsniu ir, truputį šyptelėjęs, tuojau ėmė kalbėti su grafiene Nordston apie pokylį, kuris turėjo įvykti kitą savaitę.

– Tikiuosi, kad jūs ten būsite? – kreipėsi jis į Kiti.

Kai tik senasis kunigaikštis nusigręžė nuo jo, Levinas slapčiomis išėjo, ir paskutinis įspūdis, kurį jam padarė šitas vakaras, buvo laimės šypsena Kiti veide, kai ji atsakė Vronskiui, paklaususiam apie pokylį.

XV

Vakaro pobūviui pasibaigus, Kiti papasakojo motinai apie savo pasikalbėjimą su Levinu, ir nors labai gailėjosi Levino, vis dėlto ją džiugino mintis, kad jai buvo pasipiršta. Ji neabejojo pasielgusi taip, kaip derėjo. Tačiau atsigulusi ilgai negalėjo užmigti. Vienas įspūdis visą laiką ją persekiojo. Tai buvo Levino veidas ir jo geros akys, niūriai ir liūdnai žiūrinčios iš po surauktų antakių, kai jis stovėjo, klausydamasis tėvo ir žvilgčiodamas į ją ir į Vronskį. Ir jai taip jo pagailo, kad akyse pasirodė ašaros. Bet Kiti tučtuojau pagalvojo apie tą, į kurį ji išmainė Leviną. Ji aiškiai prisiminė tą vyrišką, tvirtą veidą, taurų ramumą ir švytėte švytintį jo gerumą visiems žmonėms; prisiminė, kad ją myli tas, kurį ji myli, ir jai vėl pasidarė linksma širdyje. Iš laimės šypsodamasi atsigulė ant priegalvio. „Gaila, bet ką darysi? Aš nekalta“, – kalbėjo pati sau; bet vidaus balsas jai sakė ką kita. Ar ji gailėjosi, kad suviliojo Leviną, ar kad jį atstūmė, – ji nė pati nežinojo. Šiaip ar taip, jos laimę drumstė abejonės. „Viešpatie pasigailėk, Viešpatie pasigailėk, Viešpatie pasigailėk!“ – kartojo ji tyliai, kol užmigo.

Tuo metu apačioje, mažajame kunigaikščio kabinete, vyko viena iš tų scenų, kurios dažnai kartodavosi tarp tėvų dėl mylimos dukters.

– Kas? O štai kas! – šaukė kunigaikštis, mostaguodamas rankomis ir tuojau susisiausdamas į Sibiro voverės kailiukų chalatą. – Jūs neturite savigarbos, orumo, jūs darote dukteriai gėdą, žudote ją šitomis bjauriomis kvailomis piršlybomis!

– Bet susimildamas, dėl Dievo, kunigaikšti, ką aš padariau? – proverksmiais kalbėjo kunigaikštienė.

Laiminga, patenkinta po pasikalbėjimo su dukra, ji, kaip paprastai, atėjo palinkėti kunigaikščiui labos nakties. Nors neketino pasakoti jam, kad Levinas pasipiršo, o Kiti atsisakė už jo eiti, bet vis dėlto užsiminė vyrui, kad, jos nuomone, reikalas su Vronskiu esąs visiškai tikras, kad jisai išsispręsiąs, kai tik atvažiuos jo motina. Ir sulig tais žodžiais kunigaikštis dabar staiga supyko ir ėmė tiesiog nepadoriai šūkčioti:

– Ką jūs padarėte? Ogi štai ką: visų pirma, jūs viliojate jaunikį, visa Maskva kalbės, ir ne be pagrindo. Jeigu jūs rengiate vakarus, tai kvieskite visus, o ne tik išrinktuosius jaunikpalaikius. Pasikvieskite visus tuos čiučiukus (taip kunigaikštis vadino Maskvos jaunuolius), pasikvieskite taperį, ir tegu sau šoka, o ne taip, kaip dabar, – jaunikpalaikius, ir suvedinėjate. Man šlykštu, šlykštu žiūrėti, o jūs padarėte savo, apsukote mergiščiai galvą. Levinas – tūkstantį kartų geresnis žmogus. O tasai Peterburgo frantas, jie mašinomis gaminami, visi iš vieno lizdo ir visi šlamštas. Kad jis ir karalaitis būtų, mano dukteriai tokių nereikia!

– Bet ką gi aš padariau?

– O tą... – rūsčiai sušuko kunigaikštis.

– Aš žinau, jeigu tavęs klausyčiau, – pertraukė kunigaikštienė, – tai mes niekuomet neišleistume dukters. Jeigu taip, tai reikia išvažiuoti į sodžių.

– Ir geriau išvažiuotume.

– Bet palauk. Argi aš tūpčioju apie jį? Aš nė kiek netūpčioju. Jaunas vyras, labai šaunus vyras, įsimylėjęs, ir ji, atrodo...

– Taigi, jums šitaip atrodo! O jeigu jinai iš tikrųjų įsimylės, o jis tiek pat galvoja apie vedybas, kaip ir aš? O! Verčiau nematytų mano akys!.. „Ak, spiritizmas, ak, Nica, ak, pokylis...“ – Ir kunigaikštis, tardamasis mėgdžiojąs žmoną, tūpčiojo sulig kiekvienu žodžiu. – Kai užtrauksime Katenkai nelaimę, kai ji iš tikrųjų įsikals sau į galvą...

– Bet kodėl tu šitaip manai?

– Aš nemanau, aš žinau; mes geriau matome negu bobos. Aš matau žmogų, kurio sumanymai rimti, – tai Levinas; ir matau putpelinį, kaip kad šitas pliuškis, kuriam tik pramogos rūpi.

– Na jau, kai tu įsikandi ką...

– O tu atsiminsi, bet bus per vėlu, kaip su Dašenka.

– Na, gerai, gerai, nekalbėkime, – sustabdė jį kunigaikštienė, atsiminusi nelaimingąją Doli.

– Ir puiku, ir labanakt!

Vienas kitą peržegnoję ir pasibučiavę, bet jausdami, kad nė vienas neatsisakė savo nuomonės, vyras su žmona nuėjo į savo kambarius.

Kunigaikštienė iš pradžių buvo tvirtai įsitikinusi, kad šis vakaras išsprendė Kiti likimą ir kad nebegalima abejoti Vronskio ketinimais; tačiau vyro žodžiai jai sukėlė nerimą. Sugrįžusi į savo kambarį, ji, lygiai kaip ir Kiti, nežinomos ateities išgąsdinta, širdyje kelissyk pakartojo: „Viešpatie pasigailėk, Viešpatie pasigailėk, Viešpatie pasigailėk!“

XVI

Vronskis niekuomet nematė šeimos gyvenimo. Jo motina jaunystėje buvo šauni aukštuomenės moteris ir, būdama ištekėjusi, o ypač vėliau turėjo daug visai aukštuomenei žinomų romanų. Savo tėvo jis beveik neatsiminė ir buvo išauklėtas Pažų korpuse.

Baigęs mokyklą, labai jaunas šaunus karininkas išsyk pateko į turtingų Peterburgo kariškių tarpą. Nors retkarčiais lankydavosi Peterburgo aukštuomenėje, tačiau visi jo meilės interesai buvo kitur.

Po prabangaus ir grubaus gyvenimo Peterburge Vronskis Maskvoje pirmą kartą pamatė, kaip žavu suartėti su gerai išauklėta, miela ir nekalta mergina, kuri jį pamilo. Jam nė į galvą neateidavo, kad jo santykiuose su Kiti galėtų būti kas nors bloga. Pokyliuose jis šokdavo daugiausia su ja; lankėsi jų namuose. Kalbėdavo su ja apie tai, apie ką paprastai kalbama aukštuomenėje: visokius niekus, tačiau tokius, kuriems jis nejučiom suteikdavo ypatingą prasmę. Nors Vronskis ir nebuvo jai pasakęs nieko tokio, ko nebūtų galėjęs pasakyti visiems girdint, vis dėlto jis jautė, kad Kiti vis labiau ir labiau pasiduoda jo įtakai, ir juo labiau jis tai jautė, juo maloniau jam buvo, ir jo paties jausmas merginai darėsi vis švelnesnis. Vronskis nežinojo, kad jo elgesys su Kiti turi tam tikrą pavadinimą, kad tai yra panelių viliojimas, neketinant jų vesti, ir kad tasai viliojimas yra vienas iš tų blogų poelgių, kurie gana būdingi tokiems šauniems kaip jis jaunuoliams. Jam atrodė, kad jis pirmasis atrado šitą malonumą, ir tuo savo atradimu mėgavosi.

Jeigu Vronskis būtų galėjęs girdėti, ką jos tėvai kalbėjo tą vakarą, jeigu būtų galėjęs į viską pažvelgti šeimos akimis ir sužinoti, kad Kiti bus nelaiminga, jeigu jis neves jos, tai būtų labai nustebęs ir nepatikėjęs. Vronskis negalėjo tikėti, jog tai, kas teikė tokį didelį malonumą jam, o ypač jai, galėtų būti bloga. Dar mažiau jis būtų galėjęs patikėti, kad turi ją vesti.

Jis niekuomet neįsivaizdavo, kad galėtų vesti. Vronskis ne tik nemėgo šeimos gyvenimo, bet, kaip ir visiems kitiems viengungiams, tarp kurių gyveno, šeima ir ypač vedęs vyras jam atrodė kažkas svetima, priešinga jo prigimčiai ir visų labiausiai – juokinga. Nors Vronskis, tą vakarą išėjęs iš Ščerbackių, ir neįtarė, ką jos tėvai kalbėjo, vis dėlto pajuto, kad tas slaptas dvasinis ryšys, kuris sieja jį ir Kiti, šį vakarą taip sutvirtėjo, jog reikia ką nors daryti. Tačiau jis negalėjo sugalvoti, ką reikia ir ką galima padaryti.

„Žavu, – galvojo jis, grįždamas iš Ščerbackių ir, kaip visuomet, išsinešdamas iš jų tokį malonų, gaivų ir tyrą jausmą, atsiradusį iš dalies dėl to, kad visą vakarą nerūkė, ir drauge naują švelnaus susigraudinimo jausmą, sužadintą Kiti meilės, – žavu, kad nei aš, nei ji nieko nepasakėme, bet taip vienas kitą supratome šitoje neregimoje žvilgsnių bei intonacijų kalboje, jog šiandien aiškiau negu bet kada ji pasisakė mane mylinti. Ir taip meiliai, paprastai ir, svarbiausia, manimi pasitikėdama! Aš jaučiuosi geresnis, tyresnis. Jaučiu, kad turiu širdį ir daug gera savyje. Šitos mielos įsimylėjusios akys! Kaip ji pasakė: „net labai...“

„Na, ką gi? Ogi nieko. Man gera, ir jai gera.“ Vronskis susimąstė, kur jam užbaigus šį vakarą.

Jis įsivaizdavo visas vietas, kur galėtų nuvažiuoti. „Klubas? Kortų partija, šampanas su Ignatovu? Ne, nevažiuosiu. Château des fleurs, ten rasčiau Oblonskį, kupletus, kankaną. Ne, nusibodo. Aš kaip tik už tai ir myliu Ščerbackius, kad pats tampu geresnis. Važiuosiu namo.“ Jis nuėjo tiesiog į savo kambarį Diuso viešbutyje, liepė atnešti vakarienės, paskui nusirengė ir, vos spėjęs padėti galvą ant priegalvio, kaip visada, kietai ir ramiai užmigo.

XVII

Kitą dieną, vienuoliktą valandą ryto, Vronskis nuvažiavo į Peterburgo geležinkelio stotį pasitikti motinos, ir pirmas žmogus, jo sutiktas lipant plačiais laiptais, buvo Oblonskis, kuris laukė sesers, turinčios atvažiuoti tuo pačiu traukiniu.

– A! Jūsų šviesybe! – sušuko Oblonskis. – Tu ko lauki?

– Aš motulės, – šypsodamasis, kaip ir visi, kurie susitikdavo su Oblonskiu, atsakė Vronskis, spausdamas jam ranką, ir drauge su juo užkopė laiptais. – Ji turi šiandien atvažiuoti iš Peterburgo.

– Aš tavęs laukiau ligi dviejų. Kurgi tu nuvažiavai iš Ščerbackių?

– Namo, – atsakė Vronskis. – Turiu prisipažinti, man buvo taip malonu vakar po Ščerbackių, jog niekur nebenorėjau.

– Nartų žirgą aš pažįstu iš kažin kokių ženklų, meile degantį jaunuolį – iš liepsningų jo akių, – padeklamavo Stepanas Arkadjičius visiškai taip pat, kaip anksčiau Levinui.

Vronskis nusišypsojo, duodamas suprasti, kad jis to neneigia, bet tuojau pakeitė kalbą.

– O tu ką sutinki? – paklausė jis.

– Aš? Labai gražią moterį, – atsakė Oblonskis.

– Mat kaip!

– Honni soit qui mal y pense!7 Seserį Aną.

– A, Kareniną? – tarė Vronskis.

– Tu ją turbūt pažįsti?

– Rodos, pažįstu. O gal ne... Iš tikrųjų neatsimenu, – atsakė išsiblaškęs Vronskis, kuriam Kareninos pavardė priminė kažką pedantiško ir nuobodaus,

– Bet Aleksejų Aleksandrovičių, mano garsųjį svainį, tikriausiai pažįsti. Jį visas pasaulis žino.

– Tiesą pasakius, pažįstu iš reputacijos ir iš matymo. Žinau, kad jis protingas, mokytas, kažkoks dieviškas... Bet, žinai, tai ne mano... not in my line8, – numykė Vronskis.

– Taip, jis labai nepaprastas žmogus; truputį konservatorius, bet puikus vyras, – pastebėjo Stepanas Arkadjičius, – puikus vyras.

– Na, juo geriau jam, – tarė Vronskis šypsodamasis. – A, tu čia! – kreipėsi jis į aukštą seną motinos liokajų, stovintį prie durų. – Eik šen.

Vronskiui, kaip ir visiems kitiems, ne tik buvo malonu su Stepanu Arkadjičium, – pastaruoju metu jautė jam simpatiją dar ir dėl to, kad jo vaizduotėje Oblonskis buvo susijęs su Kiti.

– Na, ar iškelsime sekmadienį vakarienę divai? – šypsodamasis paklausė Vronskis, paėmęs jam už parankės.

– Būtinai. Aš surinksiu pinigus. Beje, ar susipažinai vakar su mano bičiuliu Levinu? – paklausė Stepanas Arkadjičius.

– Kaipgi. Bet jis kažkodėl greit išvyko.

– Jis puikus vaikinas, – kalbėjo toliau Oblonskis. – Ar ne tiesa?

– Nežinau, – atsakė Vronskis, – kodėl visi maskviečiai, išskyrus, žinoma, tuos, su kuriais kalbu, – juokais įterpė jis, – yra kažkokie stačiokai. Kažkodėl jie vis stojasi piestu, pyksta, lyg norėdami leisti kažką pajusti...

– Tai tiesa, iš tikrųjų... – linksmai juokdamasis, tarė Stepanas Arkadjičius.

– O ką, ar jau greit? – kreipėsi Vronskis į tarnautoją.

– Traukinys atvyksta, – atsakė tarnautojas.

Kad traukinys artėja, vis aiškiau ir aiškiau buvo matyti iš to, jog pagyvėjo pasiruošimas stotyje, ėmė lakstyti nešikai, pasirodė žandarai ir tarnautojai, vis daugiau važiavo pasitinkančiųjų. Pro šalčio garus buvo matyti, kaip per užsisukančius bėgius eina darbininkai su kailinukais ir minkštais veltiniais batais. Buvo girdėti, kaip švilpia garvežys ant tolimųjų bėgių ir slenka kažkas sunkaus.

– Ne, – tarė Stepanas Arkadjičius, kuris labai norėjo papasakoti Vronskiui, kad Levinas ketina vesti Kiti. – Ne, tu susidarei neteisingą nuomonę apie mano Leviną. Jis – labai nervingas žmogus ir būna nemalonus, tai tiesa, bet kartais būna labai mielas. Tai tokio tauraus, atviro charakterio ir aukso širdies žmogus. Tačiau vakar buvo ypatingų priežasčių, – reikšmingai šypsodamasis kalbėjo toliau Stepanas Arkadjičius, visiškai užmiršęs, kokią nuoširdžią simpatiją jis vakar jautė savo bičiuliui, ir dabar jausdamas tokią pat simpatiją, bet jau Vronskiui. – Taip, buvo priežastis, dėl kurios jis galėjo būti arba itin laimingas, arba itin nelaimingas.

Vronskis sustojo ir tiesiog paklausė:

– Ką gi? Gal jis vakar pasipiršo tavajai belle-souer9?..

– Labai gali būti, – tarė Stepanas Arkadjičius. – Man kažkas tokio pasirodė vakar. Taip, jeigu jis anksti išėjo ir dar buvo prastai nusiteikęs, taip ir bus... Jis taip seniai įsimylėjęs, ir man labai jo gaila.

– Mat kaip!.. Tiesą pasakius, aš manau, kad ji gali tikėtis geresnio jaunikio, – tarė Vronskis ir, atstatęs krūtinę, vėl ėmė vaikščioti. – Pagaliau aš jo nepažįstu, – pridūrė jis. – Taip, sunki padėtis! Todėl dauguma labiau ir linkę turėti reikalų su lengvo būdo merginomis. Tenai nepasisekimas tik rodo, kad tau neužteko pinigų, o čia – tavo garbė ant svarstyklių. Bet štai ir traukinys.

Iš tikrųjų tolumoje jau švilpė garvežys. Po kelių minučių peronas sudrebėjo, ir atpūškavo garvežys, kurio garai nuo šalčio skleidėsi pažeme; jo vidurinio rato svertas lėtai ir ritmingai kilnojosi aukštyn ir žemyn, apšarmojęs, apsimuturiavęs mašinistas linkčiojo, užpakalyje tenderio, vis lėčiau ir smarkiau drebindamas peroną, artėjo bagažo vagonas, kuriame cypė šuo; pagaliau, krūpčiodami prieš sustojant, prislinko keleiviniai vagonai.

Šaunios išvaizdos konduktorius, sušvilpęs iš tebejudančio traukinio, nušoko žemėn, ir paskui jį ėmė lipti po vieną nekantrūs keleiviai: gvardijos karininkas, tiesiai laikydamasis ir rūsčiai žvilgčiodamas į šalis; judrus pirkliokas su lagaminu, linksmai šypsodamasis; kaimietis su maišu, permestu per petį.

Vronskis, stovėdamas greta Oblonskio, žiūrėjo į vagonus ir lipančius iš jų keleivius ir visiškai užmiršo motiną. Ką jis dabar sužinojo apie Kiti, jaudino ir džiugino jį. Jo krūtinė nejučiomis pūtėsi, ir akys blizgėjo. Jis jautėsi kaip nugalėtojas.

– Grafienė Vronskaja šitame skyriuje, – tarė šaunios išvaizdos konduktorius, priėjęs prie Vronskio.

Konduktoriaus žodžiai pažadino jį ir privertė atsiminti motiną ir tai, kad tuoj susitiks su ja. Širdyje jis negerbė motinos ir, pats aiškiai nenumanydamas kodėl, jos nemylėjo, nors elgėsi su ja be galo nuolankiai ir pagarbiai, nes to reikalavo gyvenamos aplinkos pažiūros ir išauklėjimas; Vronskis net neįsivaizdavo, kad galėtų būti motinai kitoks, ir juo labiau dėjosi jai nuolankus ir pagarbus, juo mažiau širdyje gerbė ir mylėjo ją.

_______________

7 Gėda tam, kas blogai apie tai pagalvos.

8 Ne mano sritis.

9 Svainei

XVIII

Vronskis nuėjo paskui konduktorių į vagoną ir prie skyriaus durų stabtelėjo, duodamas kelią išlipančiai damai. Su įprastu aukštuomenės žmogui taktu, vos tik pažvelgęs į tą damą, Vronskis pažino, kad ji priklauso aukštajai visuomenei. Jis atsiprašė ir jau buvo beeinąs į vagoną, bet pajuto, jog turi dar kartą pažvelgti į ją – ne dėl to, kad ji buvo labai graži, ne dėl to, kad visa jos figūra dvelkė grakštumu ir kuklia gracija, bet dėl to, kad maloniame jos veide, kai ji ėjo pro šalį, buvo kažkas itin meilaus ir švelnaus. Jam atsigręžus, dama irgi pasuko galvą. Švytinčios pilkos akys, kurios nuo tankių blakstienų atrodė tamsios, atidžiai ir bičiuliškai pažiūrėjo į jį, tarytum ji būtų pažinusi Vronskį, ir tuojau nukrypo į praeinančią minią, lyg ko ieškodamos. Šitame trumpame žvilgsnyje Vronskis spėjo pastebėti santūrų gyvumą, kuris švytėjo jos veide ir plazdeno tarp žėrinčių akių ir vos pastebimos šypsenos, išlenkusios rausvas jos lūpas. Tarytum visa jos esybė taip būtų kažko pertekusi, jog tai nejučiomis reikštųsi švytinčiame žvilgsnyje ir šypsenoje. Ji tyčia užgesino savo akių šviesą, bet toji prieš jos valią spinduliavo šitoje vos pastebimoje šypsenoje.

Vronskis įėjo į vagoną. Jo motina, sausa juodaakė garbiniuota senutė, primerkusi akis, žiūrėjo į sūnų ir truputį šypsojosi plonomis lūpomis. Pakilusi nuo minkšto suolo ir padavusi kambarinei rankinę, jinai atkišo sūnui mažytę sausą ranką ir, pakėlusi nuo rankos jo galvą, pabučiavo jam į veidą.

– Gavai telegramą? Sveikas? Ačiū Dievui.

– Laimingai atvažiavote? – paklausė sūnus, sėsdamasis šalia jos ir nejučiomis klausydamasis moteriško balso už durų. Jis žinojo, kad tai tos damos balsas, kurią jis sutiko įeidamas.

– Aš vis dėlto su jumis nesutinku, – kalbėjo damos balsas.

– Peterburgiečių pažiūra, ponia.

– Ne peterburgiečių, o tiktai moterų, – atsakė ji.

– Na, leiskite pabučiuoti jums rankutę.

– Ligi pasimatymo, Ivanai Petrovičiau. Ir pasidairykite, ar nėra čia mano brolio, tegu jis ateina pas mane, – tarė dama prie pat durų ir vėl įėjo į skyrių.

– Ar suradote brolį? – paklausė Vronskaja, kreipdamasi į damą.

Vronskis dabar atsiminė, kad tai Karenina.

– Jūsų brolis čia, – tarė jis atsistodamas. – Atleiskite man, aš nepažinau jūsų, bet mūsų pažintis buvo tokia trumpa, – pridūrė Vronskis nusilenkdamas, – kad jūs turbūt nė neatsimenate manęs.

– O, ne, – tarė jinai, – aš būčiau jus pažinusi, nes mes su jūsų motule, rodos, visą kelią kalbėjomės tik apie jus, – tarė ji, pagaliau leidusi pasireikšti šypsenos gyvumui, kuris veržte veržėsi iš jos. – O mano brolio vis dėlto nėra.

– Pašauk jį, Alioša, – liepė senoji grafienė.

Vronskis išėjo į peroną ir sušuko:

– Oblonski! Čia!

Karenina nesulaukė brolio, bet, pamačiusi jį, ryžtingu lengvu žingsniu išėjo iš vagono. Ir kai tik Stepanas Arkadjičius priėjo prie sesers, ji taip ryžtingai ir grakščiai, jog net nustebo Vronskis, kairiąja ranka apkabino broliui kaklą, prisitraukė prie savęs ir stipriai pabučiavo. Vronskis, nenuleisdamas akių, žiūrėjo į ją ir, pats nežinodamas kodėl, šypsojosi. Tačiau susigriebęs, kad motina jo laukia, vėl įėjo į vagoną.

– Ar ne tiesa, kad ji labai miela? – pasakė grafienė apie Kareniną. – Jos vyras pasodino ją su manimi, ir aš labai džiaugiausi. Visą kelią mes su ja kalbėjome. Na, o tu, sako... vous filez le parfait amour. Tant mieux, mon cher, tant mieux.10

– Aš nežinau, į ką jūs taikote, maman, – šaltai atsakė sūnus. – Ką gi, maman, einame.

Karenina vėl įėjo į vagoną atsisveikinti su grafiene.

– Tai mat, grafiene, jūs sutikote sūnų, o aš brolį, – linksmai tarė ji. – Ir visos mano istorijos pasibaigė; daugiau nebūčiau turėjusi ką pasakoti.

– Na, jau ne, – tarė grafienė, imdama jai už rankos, – aš galėčiau su jumis aplink pasaulį keliauti, ir man nenusibostų. Jūs esate viena iš tų malonių moterų, su kuriomis smagu ir pasikalbėti, ir patylėti. O apie savo sūnų, susimildama, negalvokite; juk negalima visą laiką būti drauge.

Karenina stovėjo nejudėdama, laikydamasi itin tiesiai, ir jos akys šypsojosi.

– Ana Arkadjevna, – paaiškino grafienė sūnui, – turi sūnelį, rodos, aštuonerių metų, ir ji niekuomet nebuvo nuo jo atsiskyrusi, tai dabar vis kankinasi, kad jį paliko.

– Taip, mes su grafiene visą laiką kalbėjome – aš apie savo sūnų, ji apie savo, – pritarė Karenina. Ir vėl šypsena nušvietė jos veidą, meili, jam skirta šypsena.

– Turbūt tas jums labai nusibodo, – tarė jis, išsyk pagaudamas tą koketiškumo sviedinį, kurį jinai metė jam.

Tačiau Karenina, matyt, nenorėjo toliau kalbėtis tokiu tonu ir kreipėsi į senąją grafienę:

– Labai jums ačiū. Aš nė nepastebėjau, kaip praėjo vakar diena. Ligi pasimatymo, grafiene.

– Sudie, mano geroji, – atsakė grafienė. – Leiskite pabučiuoti jūsų gražų veidelį. Atvirai sakau, kaip sena moteris, aš pamilau jus.

Kad ir kokia buvo nudėvėta ši frazė, Karenina, matyt, nuoširdžiai patikėjo ir nudžiugo. Ji paraudo, truputį pasilenkė, atkišo savo veidą grafienės lūpoms, vėl atsitiesė ir su ta pačia šypsena, švytinčia tarp lūpų ir akių, padavė ranką Vronskiui. Jis paspaudė jos mažytę rankutę ir, lyg tai būtų kažkas nepaprasto, apsidžiaugė, kai ji energingai, stipriai paspaudė ir drąsiai pakratė jam ranką. Jinai išėjo greitu žingsniu, nuostabiai lengvai judėdama savo gana pilnu kūnu.

– Labai miela, – pastebėjo senutė.

Tą patį manė ir jos sūnus. Vronskis lydėjo ją akimis, kol dingo jos gracinga figūra, ir šypsena sustingo jo veide. Jis matė pro langą, kaip ji priėjo prie brolio, padėjo savo ranką ant jo rankos ir ėmė kažką jam gyvai pasakoti, matyt, kalbėdama apie kažką, kas neturi nieko bendro su juo, Vronskiu; ir jam dėl to pasidarė pikta.

– Na kaip, maman, jūs sveika? – pakartojo jis, kreipdamasis į motiną.

– Viskas gerai, puiku. Aleksandras buvo labai mielas. Ir Marie labai pagražėjo. Ji labai įdomi.

Ir motina vėl ėmė pasakoti, kas jai labiausiai rūpėjo, apie sūnaičio krikštynas Peterburge, į kurias ji buvo nuvykusi, ir apie ypatingą caro malonę vyresniajam sūnui.

– Štai ir Lavrentijus, – tarė Vronskis, žiūrėdamas pro langą, – dabar galime eiti, jeigu norite.

Senas ekonomas, kuris važiavo drauge su grafiene, įėjo į vagoną ir pranešė, kad viskas paruošta, ir grafienė pakilo eiti.

– Eime, dabar nedaug žmonių, – tarė Vronskis.

Kambarinė paėmė rankinę ir šunytį, ekonomas ir nešikas – kitus lagaminus. Vronskis paėmė motinai už parankės; tačiau, jiems jau belipant iš vagono, staiga pro šalį prabėgo keletas žmonių išsigandusiais veidais. Prabėgo ir stoties viršininkas nepaprastos spalvos kepure. Matyt, atsitiko kažkas nepaprasta. Žmonės bėgo atgal nuo traukinio.

– Kas?.. Kas?.. Kur?.. Šoko po traukiniu!.. Sutraiškė!.. – buvo girdėti einančių pro šalį žmonių žodžiai.

Stepanas Arkadjičius su seserimi už parankės, taip pat išsigandusiais veidais, pasitraukė iš minios, sugrįžo ir sustojo prie vagono durų.

Damos sulipo į vagoną, o Vronskis su Stepanu Arkadjičium nuėjo paskui minią sužinoti nelaimės smulkmenų.

Sargas, gal būdamas girtas, o gal per daug apsirengęs dėl didelio šalčio, negirdėjo atgal stumiamo traukinio, ir tasai jį sutraiškė.

Dar negrįžus Vronskiui su Oblonskiu, damos jau iš ekonomo buvo sužinojusios šitas smulkmenas.

Oblonskis su Vronskiu abu matė sudarkytą lavoną. Oblonskis, matyt, kankinosi. Jis raukėsi, ir atrodė, kad tuojau pravirks.

– Ak, kaip baisu! Ak, Ana, kad tu būtum mačiusi! Ak, kaip baisu! – kartojo jis.

Vronskis tylėjo, ir gražus jo veidas buvo rimtas, bet visiškai ramus.

– Ak, kad jūs būtumėte mačiusi, grafiene, – kalbėjo Stepanas Arkadjičius. – Ir jo žmona čia pat... Baisu žiūrėti į ją... Ji sukniubo ant kūno. Sako, jis vienas maitinęs didžiulę šeimą. Tiesiog šiurpu!

– Ar negalima būtų kaip nors padėti jai? – sušnibždėjo Karenina susijaudinusi.

Vronskis pažvelgė į ją ir tuojau išėjo iš vagono.

– Aš tuojau sugrįšiu, maman, – pridūrė jis, atsigręžęs tarpduryje.

Kai po kelių minučių jis sugrįžo, Stepanas Arkadjičius jau kalbėjosi su grafiene apie naująją dainininkę, o grafienė nekantriai žvilgčiojo į duris, laukdama sūnaus.

– Dabar eime, – tarė įėjęs Vronskis.

Jie išlipo drauge. Vronskis su motina ėjo priešakyje. Užpakalyje ėjo Karenina su broliu. Ties durimis Vronskį prisivijo stoties viršininkas.

– Jūs įteikėte mano padėjėjui du šimtus rublių. Teikitės pasakyti, kam skiriate juos?

– Našlei, – atsakė Vronskis, gūžtelėjęs pečiais. – Nesuprantu, kam dar klausti.

– Jūs davėte? – sušuko iš užpakalio Oblonskis ir, prispaudęs sesers ranką, pridūrė: – Labai gražu, labai gražu! Ar ne tiesa, kad jis puikus vyrukas? Viso geriausio, grafiene!

Ir jis su seserimi sustojo, dairydamasis jos kambarinės. Kai juodu išėjo, Vronskių karieta jau buvo nuvažiavusi. Išeinantys žmonės vis dar kalbėjosi apie tą įvykį.

– Tai šiurpi mirtis! – tarė kažkoks ponas, eidamas pro šalį. – Sako, perpus.

– Aš manau, priešingai, kad tai visų lengviausia, staigi mirtis, – svarstė kitas.

– Kodėl nesiimama reikalingų priemonių, – kalbėjo trečias.

Karenina įlipo į karietą, ir Stepanas Arkadjičius nustebo pamatęs, kad jos lūpos virpa ir ji vos sulaiko ašaras.

– Kas tau, Ana? – paklausė jis, kai jie nuvažiavo keletą šimtų sieksnių.

– Blogas ženklas, – tarė ji.

– Kokie niekai! – tarstelėjo Stepanas Arkadjičius. – Tu atvažiavai, tai svarbiausia. Negali įsivaizduoti, kiek aš iš tavęs tikiuosi.

– Ar seniai pažįsti Vronskį? – paklausė ji.

– Taip. Tu žinai, mes tikimės, kad jis ves Kiti.

– Taip? – tyliai tarė Ana. – Na, dabar pakalbėkime apie tave, – pridūrė ji, krestelėjusi galvą, tarsi norėdama mechaniškai nusipurtyti kažko jai nereikalingo ir jai kliudančio. – Pakalbėkime apie tavo reikalus. Aš gavau tavo laišką ir štai atvažiavau.

– Taip, visa viltis tu viena, – pripažino Stepanas Arkadjičius.

– Na, papasakok man viską. Stepanas Arkadjičius ėmė pasakoti.

Privažiavus prie namų, Oblonskis padėjo išlipti seseriai, atsiduso, paspaudė jai ranką ir nuvyko į savo įstaigą.

_______________

10 Tu rimtai, romantiškai įsimylėjęs. Juo geriau, mano brangusis, juo geriau.

XIX

Kai Ana įėjo į kambarį, Doli sėdėjo mažojoje svetainėje su baltaplaukiu putniu berniuku, kuris jau dabar buvo panašus į tėvą, ir tikrino jo žinias – klausėsi, kaip jis skaito prancūziškai. Berniukas skaitė, sukiodamas rankoje vos besilaikančią švarkelio sagą ir stengdamasis išlupti ją. Motina kelis kartus atstūmė jo ranką, tačiau putni rankutė vėl tuojau pagriebdavo sagą. Motina ištraukė sagą ir įsikišo ją į kišenę.

– Valdyk rankas, Griša, – tarė jinai ir vėl ėmė megzti antklodę, – tai buvo senas jos darbas, kurio ji visuomet imdavosi sunkiomis valandėlėmis, ir dabar mezgė nervingai, užmesdama ant piršto siūlą ir skaitydama akis. Nors vakar buvo liepusi pasakyti vyrui, kad jai nerūpi, atvažiuos ar neatvažiuos jo sesuo, Doli vis dėlto paruošė viską jai priimti ir jaudindamasi laukė mošos.

Doli buvo prislėgta sielvarto ir apie nieką daugiau negalėjo galvoti. Bet ji neužmiršo, kad Ana, jos moša, yra vieno iš žymiausių Peterburgo didikų žmona ir Peterburgo grande dame. Ir dėl šios aplinkybės ji nepasielgė taip, kaip buvo sakiusi vyrui, ji neužmiršo, kad atvažiuos moša. „Pagaliau Ana juk niekuo dėta, – galvojo Doli. – Aš apie ją galiu pasakyti vien tiktai gera, ji visuomet man buvo meili ir draugiška.“ Tiesa, kiek ji galėjo atsiminti savo įspūdžius, patirtus Peterburge, Kareninų šeimoje, jai nepatiko jų namai; buvo kažkas veidmainiško visoje jų šeimos buityje. „Bet kodėl aš turėčiau jos nepriimti? Kad tik ji neįsimanytų manęs guosti! – galvojo Doli. – Visi raminimai, geri patarimai ir krikščioniškas atlaidumas – visa tai aš jau tūkstantį kartų pergalvojau, ir visa tai nieko neduoda.“

Visas tas dienas Doli buvo viena su vaikais. Kalbėti apie savo širdgėlą ji nenorėjo, o su ta širdgėla sieloje domėtis pašaliniais dalykais negalėjo. Ji žinojo, kad vienaip ar kitaip viską išpasakos Anai, ir čia ją džiugino mintis, kaip ji išsipasakos, čia vėl pykino, kad būtinai reikės kalbėti apie savo pažeminimą su ja, jo seserimi, ir išgirsti iš jos paruoštus iš anksto pamokymus ir paguodos žodžius.

Doli, kaip dažnai atsitinka, žvilgčiodama į laikrodį, laukė jos kiekvieną akimirką ir praleido kaip tik tą momentą, kada viešnia atvažiavo, todėl ir negirdėjo skambučio.

Išgirdusi čiužant suknelę ir lengvus žingsnius jau tarpduryje, Doli atsigręžė, ir jos iškankintame veide nejučiom pasirodė ne džiaugsmas, bet nustebimas. Jinai atsistojo ir apkabino mošą.

– Kaip, jau atvažiavai? – tarė ji, bučiuodama Aną.

– Doli, kaip aš džiaugiuosi tave matydama!

– Ir aš džiaugiuosi, – tarė Doli, vos vos šypsodamasi ir iš Anos veido stengdamasi suvokti, ar ji žino. „Turbūt žino“, – pagalvojo ji, pastebėjusi Anos veide užuojautą. – Na, eime, aš nuvesiu tave į tavo kambarį, – kalbėjo ji, stengdamasi kiek galint atitolinti akimirką, kada reikės atvirai viską pasakyti.

– Tai Griša? Dieve mano, kaip jis išaugo! – aikčiojo Ana ir pabučiavusi jį, nenuleisdama nuo Doli akių, sustojo ir paraudo. – Ne, geriau niekur neikime.

Ji nusirišo skarelę, nusiėmė skrybėlę. Užkliudžiusi ja savo juodų, perdėm garbiniuotų plaukų sruogą purtydama galvą stengėsi atpalaiduoti plaukus.

– O tu spindėte spindi laime ir sveikata! – pastebėjo Doli, kone pavydėdama.

– Aš?.. Taip, – sutiko Ana. – Dieve mano. Tania! Vienmetė su mano Serioža, – pridūrė ji, kreipdamasi į mergytę, kuri dabar įbėgo. Ji paėmė Tanią ant rankų ir pabučiavo. – Žavi mergaitė, žavumėlis! Parodyk man visus.

Ana vadino juos vardais ir atsiminė ne tik visų vaikų vardus, bet ir gimimo metus, mėnesius, charakterius, ligas, ir Doli negalėjo šito neįvertinti.

– Na, eime pas juos, – tarė ji. – Vasia miega dabar, gaila.

Apžiūrėjusios vaikus, jos, jau vienos, atsisėdo svetainėje gerti kavos. Ana buvo paėmusi padėklą, bet paskui atstūmė jį.

– Doli, – tarė jinai, – jis man pasakė.

Doli šaltai pažvelgė į Aną. Ji dabar laukė nenuoširdžių užuojautos žodžių, tačiau Ana nieko panašaus nepasakė.

– Doli, mieloji! – tarė ji. – Aš nenoriu nei užtarti jo, nei tavęs guosti; to negalima daryti. Bet, brangioji, man stačiai gaila, gaila tavęs iš visos širdies!

Pro tankias jos blizgančių akių blakstienas staiga pasirodė ašaros. Ana atsisėdo arčiau brolienės ir savo energinga mažute ranka paėmė jos ranką. Doli neatsitraukė nuo jos, bet šaltas jos veidas nepasikeitė. Ji tarė:

– Paguosti manęs negalima. Viskas žuvo po to, kas įvyko, viskas baigta!

Ir vos tik Doli pasakė šitai, jos veidas staiga sušvelnėjo. Ana pakėlė sausą, liesą Doli ranką, pabučiavo ją ir tarė:

– Bet, Doli, ką daryti, ką daryti? Kaip geriau pasielgti šitoje baisioje padėtyje? Štai apie ką reikia pagalvoti.

– Viskas baigta, ir daugiau nieko, – tarė Doli. – Ir blogiausia yra tai, tu suprask, kad aš negaliu jo pamesti; vaikai, aš surišta. O su juo gyventi negaliu, man kančia matyti jį.

– Doli, širdele, jis man pasakojo, bet aš noriu iš tavęs išgirsti, pasakyk man viską.

Doli klausiamai pažvelgė į ją.

Nuoširdi užuojauta ir meilė buvo matyti Anos veide.

– Gerai, – staiga tarė ji. – Tik aš papasakosiu nuo pradžios. Tu žinai, kaip aš ištekėjau. Maman taip mane išauklėjo, kad aš ne tik buvau nekalta, bet ir kvaila. Aš nieko nežinojau. Aš esu girdėjusi ir žinau, kad vyrai pasipasakoja žmonoms savo ankstyvesnį gyvenimą, bet Stiva... – ji pasitaisė, – Stepanas Arkadjičius nieko man nepasakė. Tu nepatikėsi, bet aš ligi šiol maniau, kad esu vienintelė moteris, kurią jis pažino. Šitaip aš gyvenau aštuonerius metus. Suprask, kad aš ne tik neįtariau neištikimybės, bet maniau, jog tai neįmanoma, ir dabar, įsivaizduok, būdama šitaip įsitikinusi, staiga sužinau apie tokius siaubingus, tokius šlykščius dalykus... Tu suprask mane. Buvau visiškai tikra, kad esu laiminga, ir staiga... – kalbėjo Doli, sulaikydama kūkčiojimą, – ir gaunu laišką... jo laišką, rašytą meilužei, mano guvernantei. Ne, tai per daug baisu! – Ji skubiai išsiėmė nosinėlę ir užsidengė ja veidą. – Aš dar suprasčiau aistrą, – kalbėjo ji toliau, kiek patylėjusi, – bet apgalvotai, gudriai apgaudinėti mane... su kuo gi?.. Ir toliau būti mano vyru, ir su ja... tai baisu! Tu negali suprasti...

– O ne, aš suprantu! Suprantu, mieloji Doli, suprantu, – kalbėjo Ana, spausdama jai ranką.

– Ir tu manai, kad jis supranta, kokia baisi mano padėtis? – kalbėjo toliau Doli. – Anaiptol! Jis laimingas ir patenkintas.

– O ne! – greitai pertraukė Ana. – Jis pasigailėtinas, jis gailisi, jaučiasi lyg parblokštas...

– Ar jis sugeba gailėtis? – pertraukė ją Doli, atidžiai žiūrėdama mošai į veidą.

– Taip, aš jį pažįstu. Aš tiesiog negalėjau be gailesčio žiūrėti į jį. Mes abi jį pažįstame. Jis geras, bet išdidus, o dabar jaučiasi toks pažemintas. Svarbiausia, kas mane sujaudino (ir Ana įspėjo, kas labiausiai gali paveikti Doli), – jį kankina du dalykai: jam gėda prieš vaikus, o mylėdamas tave... taip, taip, mylėdamas tave labiausiai už viską pasaulyje, – skubiai pertraukė ji Doli, kuri norėjo jai prieštarauti, – įskaudino tave, šitaip įžeidė. „Ne, ne, ji neatleis“, – nuolat kalba jis.

Doli susimąsčiusi žiūrėjo pro mošą, klausydamasi, ką toji kalba.

– Taip, aš suprantu, kad jo padėtis baisi: kaltam blogiau negu nekaltam, – tarė Doli, – jeigu jis jaučia, kad visa nelaimė dėl jo kaltės. Bet kaip aš galiu atleisti, kaip vėl galiu būti jo žmona po anos? Man gyventi su juo bus dabar kančia kaip tik dėl to, kad negaliu iš širdies išrauti savo buvusios meilės jam.

Jinai pravirko ir nebegalėjo ištarti žodžio.

Tačiau kiekvieną kartą, kai tik susigraudindavo, ji, lyg tyčia, vėl imdavo kalbėti apie tai, kas ją taip erzino.

– Juk jinai jauna, juk jinai graži, – kartojo Doli. – Ar tu supranti, Ana, kad mano jaunystę, grožį atėmė... kas? Jis ir jo vaikai. Aš atitarnavau jam, ir toji tarnyba suėdė visa, ką aš turėjau, ir jam dabar, suprantama, jauna, niekinga būtybė malonesnė. Jie turbūt kalbėjosi tarp savęs apie mane arba, dar blogiau, nutylėdavo, – tu supranti? – Jos akyse vėl sužibo neapykanta. – Ir po to jis sakys man... Ką gi, ir aš tuo tikėsiu? Niekuomet. Ne, jau baigta viskas, visa tai, kas buvo man paguoda, atpildas už darbą, kančias... Ar patikėsi? Aš dabar mokiau Grišą: anksčiau tai būdavo man džiaugsmas, dabar kankynė. Kam stengiuosi, vargstu? Kam vaikai? Baisu, kad mano sieloje staiga viskas apsivertė, ir ne švelnią meilę dabar jaučiu jam, o vien tik pagiežą, taip, pagiežą. Aš galėčiau užmušti jį ir...

– Brangioji Doli, aš suprantu, bet nekankink savęs. Tu tokia įžeista, tokia susijaudinusi, jog daug ką matai ne taip.

Doli nutilo, ir jiedvi valandėlę patylėjo.

– Ką daryti, pagalvok, Ana, padėk. Aš viską apsvarsčiau ir nematau išeities.

Ana nieko negalėjo sugalvoti, bet jos širdis tuojau atsiliepdavo į kiekvieną brolienės žodį, į kiekvieną jos veido pasikeitimą.

– Aš tiek tepasakysiu, – pradėjo Ana, – aš jo sesuo, pažįstu jo būdą, žinau, kad jis gali visiškai, visiškai užsimiršti (ji pamosavo ranka ties kakta), gali visiškai atsiduoti aistrai, bet užtat ir labai nuoširdžiai atgailauti. Jis netiki, nesupranta dabar, kaip galėjo padaryti tai, ką padarė.

– Ne, jis supranta, jis suprato! – nutraukė Doli. – Bet aš... tu užmiršti mane... argi man dėl to lengviau?

– Palauk. Kai jis pasakojo man, prisipažįstu, aš dar nesupratau, kokia siaubinga tavo padėtis. Mačiau tiktai jį ir tai, kad šeima suirusi; man buvo jo gaila, bet pasikalbėjusi su tavimi aš, kaip moteris, matau ką kita; matau, kaip tu kenti, ir negaliu tau apsakyti, kaip man gaila tavęs! Bet, Doli, širdele, aš gerai suprantu tavo kančias, tik vieno nežinau: nežinau... nežinau, kiek savo širdyje dar turi meilės jam. Šitai tu žinai, ar turi jos tiek, kad galėtum atleisti. Jeigu turi, tai atleisk!

– Ne, – pradėjo Doli; bet Ana pertraukė ją, dar kartą bučiuodama jai ranką.

– Aš geriau už tave pažįstu aukštuomenę, – tarė ji. – Pažįstu tokius žmones kaip Stiva, žinau, kaip jie žiūri į tai. Tu sakai, kad Stiva su ja kalbėjosi apie tave. To nebuvo. Tokie žmonės būna neištikimi, bet jų namų židinys ir žmona jiems yra šventas daiktas. Kažkaip jie žiūri į tokias moteris su panieka, ir jos nekliudo šeimai. Jie nubrėžia neperžengiamą ribą tarp šeimos ir šito. Aš to nesuprantu, bet taip yra.

– Taip, bet jis bučiavo ją...

– Doli, širdele, palauk. Aš mačiau Stivą, kada jis buvo tave įsimylėjęs. Atsimenu tuos laikus, kada jis atvykdavo pas mane ir verkdavo, kalbėdamas apie tave, ir kokia tu jam buvai poetiška ir nepasiekiama, aš žinau, kad juo ilgiau su tavimi gyveno, juo aukščiau kilai jo akyse. Juk mes net juokiamės iš jo, kad prie kiekvieno žodžio priduria: „Doli – nuostabi moteris.“ Tu jam visuomet buvai ir tebesi dievybė, o šičia – tai ne jo sielos aistra...

– Bet jeigu toji aistra pasikartos?

– Šito negali būti, kiek aš suprantu...

– Taip, bet ar tu atleistum?

– Nežinau, negaliu spręsti... Ne, galiu, – tarė Ana pagalvojusi ir, mintimi suvokusi padėtį ir sieloje pasvėrusi ją, pridūrė: – Ne, galiu, galiu, galiu. Taip, atleisčiau. Nebebūčiau tokia pat, tiesa, bet atleisčiau, ir taip atleisčiau, lyg to nebūtų buvę, visiškai nebūtų buvę...

– Na, suprantama, – greitai pertraukė Doli, tartum sakydama tai, apie ką ne kartą buvo galvojusi, – kitaip tai nebūtų atleidimas. Jeigu atleidi, tai visiškai. Na, eime, aš tave nuvesiu į tavo kambarį, – tarė ji, atsistojo ir eidama apkabino Aną. – Mieloji mano, kaip aš džiaugiuosi, kad tu atvažiavai. Man lengviau, daug lengviau pasidarė.

XX

Visą tą dieną Ana išbuvo namie, tai yra pas Oblonskius, ir nieko nepriiminėjo: mat kai kurie jos pažįstami, spėję sužinoti, kad ji atvažiavo, jau pasirodė tą pačią dieną. Visą rytą Ana praleido su Doli ir vaikais. Ji tik nusiuntė laiškelį broliui, kad tas būtinai pietautų namie. „Parvažiuok, Dievas gailestingas“, – parašė ji.

Oblonskis pietavo namie; pasikalbėjimas buvo bendras, ir žmona, kalbėdama su juo, sakė jam „tu“, ne taip kaip anksčiau. Vyras ir žmona dar ir dabar lyg vengė vienas kito, bet jau nebuvo kalbos apie išsiskyrimą, ir Stepanas Arkadjičius tikėjosi, kad bus galima išsiaiškinti ir susitaikyti.

Tuojau po pietų atvažiavo Kiti. Jinai pažinojo Aną Arkadjevną, bet labai mažai, ir važiavo pas seserį šiek tiek prisibijodama, nes nežinojo, kaip ją sutiks toji Peterburgo aukštuomenės dama, kurią visi taip gyrė. Bet ji patiko Anai Arkadjevnai, – Kiti beregint tai pastebėjo. Ana, matyt, gėrėjosi jos grožiu ir jaunyste, ir Kiti nespėjo nė atitokti, kai jau pasijuto ne tik esanti jos paveikta, bet ir įsimylėjusi ją taip, kaip jaunos merginos gali įsimylėti ištekėjusias ir vyresnes damas. Ana nebuvo panaši į aukštuomenės damą ar į aštuonerių metų sūnaus motiną; lankstūs, lengvi jos judesiai ir pastovus veido gyvumas, kuris pasireikšdavo čia šypsena, čia žvilgsniu, veikiau būtų darę ją panašią į dvidešimties metų merginą, jeigu ne rimtos, kartais liūdnos jos akys, kuriomis Kiti stebėjosi ir drauge žavėjosi. Kiti jautė, kad Ana yra visiškai paprasta ir nieko neslepia, bet joje glūdi kažkoks kitas, aukštesnis, jai nepasiekiamų, sudėtingų ir poetiškų interesų pasaulis.

Po pietų, kai Doli nuėjo į savo kambarį, Ana greitai pakilo ir priėjo prie brolio, kuris degėsi cigarą.

– Stiva, – tarė jinai broliui, linksmai mirktelėdama, žegnodama jį ir akimis rodydama į duris. – Eik, ir tegu Dievas tau padeda.

Jis supratęs numetė cigarą ir dingo už durų.

Stepanui Arkadjičiui išėjus, ji sugrįžo prie sofos, kur anksčiau sėdėjo apsupta vaikų. Ar dėl to, kad vaikai matė, jog mama myli šią tetą, ar dėl to, kad jie patys jautė, kokia ji nepaprastai žavi, bet du vyresnieji, o paskui juos ir mažieji, kaip kad dažnai daro vaikai, dar prieš pietus stačiai lipte prilipo prie naujosios tetos ir nesitraukė nuo jos. Ir jie prasimanė lyg savotišką žaidimą, stengdamiesi sėdėti kiek galima arčiau tetos, liesti ją, laikyti jos mažą rankutę, bučiuoti ją, žaisti jos žiedu ar bent paliesti jos suknelės kraštelį.

– Nagi, kaip anksčiau sėdėjome, – tarė Ana Arkadjevna, sėsdamasi į savo vietą.

Ir vėl Griša pakišo galvą jai po ranka, priglaudė skruostą prie jos suknelės, ir berniuko veidas nušvito pasididžiavimu ir laime.

– Tai kada gi dabar bus pokylis? – kreipėsi jinai į Kiti.

– Ateinančią savaitę, ir puikus pokylis. Vienas iš tų pobūvių, kuriuose visuomet linksma.

– O ar yra tokių, kur visuomet linksma? – švelniai šyptelėjusi, tarė Ana.

– Keista, bet yra. Pas Bobriščevus visuomet linksma, pas Nikitinus taip pat, o pas Mežkovus visuomet nuobodu. Argi jūs nesate pastebėjusi?

– Ne, geroji, man jau nebėra tokių pokylių, kuriuose būtų linksma, – tarė Ana, ir Kiti jos akyse išvydo tą ypatingą pasaulį, kuris jai nebuvo prieinamas. – Man tėra tokie, kuriuose ne taip sunku ir nuobodu...

– Kaip gali jums būti nuobodu pokylyje?

– Kodėl gi man negalėtų būti nuobodu? – paklausė Ana.

Kiti pastebėjo, kad Ana žino, koks bus atsakymas.

– Todėl, kad jūs visuomet už visas gražiausia.

Ana mokėjo rausti. Ji paraudo ir tarė:

– Visų pirma, tai netiesa; o antra, jeigu taip ir būtų, tai kas man iš to?

– Jūs važiuosite į tą pokylį? – paklausė Kiti.

– Aš manau, kad negalima bus nevažiuoti. Štai šitą paimk, – tarė ji Taniai, kuri nuo jos balto, į galą plonėjančio piršto traukė lengvai nusimaunantį žiedą.

– Aš labai džiaugsiuosi, jeigu jūs važiuosite. Taip norėčiau jus matyti pokylyje.

– Jeigu teks važiuoti, tai bent galėsiu pasiguosti mintimi, kad tai padarys jums malonumą... Griša, būk geras, netaršyk, jie ir taip jau susitaršę, – paprašė Ana, taisydamasi išsipešusią plaukų garbaną, kuria žaidė Griša.

– Aš jus vaizduojuosi pokylyje su violetine suknele.

– Kodėl būtinai su violetine? – paklausė Ana šypsodamasi. – Na, vaikai, eikite, eikite. Ar girdite? Mis Gul šaukia arbatos gerti, – paragino ji, plėšte atplėšdama nuo savęs vaikus ir siųsdama juos į valgomąjį.

– O aš žinau, kodėl jūs kviečiate mane į pokylį. Jūs daug iš jo tikitės ir norite, kad visi būtų ten, visi dalyvautų.

– Iš kur jūs žinote? Taip.

– O, koks puikus jūsų amžius! – kalbėjo Ana. – Atsimenu ir pažįstu tą melsvą ūką, panašų į tą, kuris gaubia Šveicarijos kalnus. Tasai ūkas, kuris viską aptraukia tame laimingame amžiuje, kada štai tuoj ims ir pasibaigs vaikystė, ir iš to didžiulio rato, laimingo ir linksmo, kelias darosi vis siauresnis ir siauresnis, ir linksma, ir baugu eiti į tą anfiladą, nors ji atrodo ir šviesi, ir puiki... Kas nėra šito išgyvenęs?

Kiti tylėdama šypsojosi. „Bet kaipgi ji tai išgyveno? Kaip norėčiau žinoti visą jos romaną“, – pagalvojo Kiti, atsimindama, kaip nepoetiškai atrodo Aleksejus Aleksandrovičius, jos vyras.

– Aš žinau šį tą, Stiva man pasakojo, ir aš sveikinu jus, Vronskis man labai patinka, – kalbėjo toliau Ana, – aš buvau sutikusi jį geležinkelio stotyje.

– Ak, jis buvo tenai? – išraudusi paklausė Kiti. – Ką gi Stiva jums pasakė?

– Stiva man viską išplepėjo. Ir aš labai džiaugčiausi.

– Vakar važiavau su Vronskio motina, – kalbėjo ji toliau, – ir motina be paliovos šnekėjo apie jį, tai jos mylimasis sūnus; aš žinau, kokios motinos šališkos, bet...

– Ką motina jums papasakojo?

– Ak, daug ko! Juk aš žinau, kad jisai jos mylimasis, bet vis dėlto matyti, jog tai riteris... Na, pavyzdžiui, motina papasakojo, kad jis norėjęs visą savo turtą atiduoti broliui, kad jis, dar vaikas būdamas, yra pasielgęs kažkaip nepaprastai, išgelbėjęs skęstančią moterį. Žodžiu, didvyris, – pasakojo Ana, šypsodamasi ir atsiminusi tuos du šimtus rublių, kuriuos Vronskis davė stotyje.

Tačiau ji nepapasakojo apie tuos du šimtus rublių. Kažkodėl jai buvo nemalonu tai prisiminti. Ana jautė, kad čia kažkas buvo susiję su ja ir kad to neturėjo būti.

– Ji labai prašė manęs atvažiuoti pas ją, – kalbėjo toliau Ana, – ir man pačiai bus malonu pamatyti senutę, todėl rytoj nuvažiuosiu pas ją. Bet, dėkui Dievui, Stiva ilgai būna su Doli kabinete, – pridūrė Ana, pakeisdama kalbą, ir atsistojo, kaip pasirodė Kiti, kažkuo nepatenkinta.

– Ne, aš pirma! Ne, aš! – šaukė vaikai, baigę arbatą ir bėgdami pas tetą Aną.

– Visi drauge! – tarė Ana ir juokdamasi bėgo jų pasitikti, apkabino ir pargriovė visą tą krūvą knibždančių ir klykiančių iš džiaugsmo vaikų.

XXI

Atėjus suaugusiųjų arbatos metui, Doli pasirodė iš savo kambario. Stepano Arkadjičiaus nebuvo. Jis turbūt iš žmonos kambario išėjo pro užpakalines duris.

– Bijau, kad tau viršuje nebūtų šalta, – pasakė Doli, kreipdamasi į Aną. – Norėčiau tave perkelti apačion, ir mes būtume arčiau.

– Ak, susimildama, nesirūpinkite manimi, – atsakė Ana, įsižiūrėdama į Doli veidą ir stengdamasi suprasti, ar juodu susitaikė.

– Tau čia bus šviesu, – atsakė brolienė.

– Sakau tau, kad aš visuomet ir visur miegu kaip užmušta.

– Apie ką čia kalbate? – paklausė Stepanas Arkadjičius, išėjęs iš kabineto ir kreipdamasis į žmoną.

Iš jo tono tiek Kiti, tiek Ana tuojau suprato, kad juodu susitaikė.

– Noriu perkelti Aną į apačią, bet reikia pakeisti užuolaidas. Niekas nemokės padaryti, reikia pačiai, – atsakė Doli, kreipdamasi į jį.

„Dievas žino, ar visiškai susitaikė?“ – pagalvojo Ana, išgirdusi jos šaltą ir ramų toną.

– Ak, liaukis, Doli, kam vis prasimanyti sunkumų, – tarė vyras. – Na, jei nori, aš viską sutvarkysiu...

„Taip, turbūt susitaikė“, – pagalvojo Ana.

– Žinau, kaip tu viską sutvarkysi, – atsakė Doli, – liepsi Matvejui padaryti neįmanomą daiktą, o pats išvažiuosi, o jis viską supainios, – ir įprasta dygi šypsena raukė Doli lūpų kraštus, kai ji šitaip kalbėjo.

„Visiškai, visiškai susitaikė, visiškai, – pagalvojo Ana, – dėkui Dievui!“ – ir džiaugdamasi, kad tai įvyko dėl jos, priėjo prie Doli ir pabučiavo ją.

– Visai ne, kodėl tu taip niekini mudu su Matvejum? – tarė Stepanas Arkadjičius žmonai, vos pastebimai šypsodamasis.

Visą vakarą, kaip visuomet, Doli truputį šaipėsi iš vyro, o Stepanas Arkadjičius buvo patenkintas ir linksmas, tačiau tik tiek, kad neparodytų, jog užmiršo jam atleistą kaltę.

Itin džiaugsmingą ir malonų vakaro pašnekesį prie arbatos stalo Oblonskių šeimoje pusiau dešimtą valandą sudrumstė, atrodytų, pats paprasčiausias įvykis, bet tasai paprastas įvykis kažkodėl visiems pasirodė keistas. Įsikalbėjus apie bendrus Peterburgo pažįstamus, Ana greitai atsistojo.

– Aš ją turiu albume, – tarė ji, – ta proga aš parodysiu ir savo Seriožą, – pridūrė ji su išdidžia motinos šypsena.

Apie dešimtą valandą, kada ji paprastai atsisveikindavo su sūnumi ir dažnai pati, prieš išvykdama į pokylį, jį paguldydavo, jai pasidarė liūdna, kad taip toli nuo jo, nepriklausomai nuo kalbų, jos mintys nuolat grįždavo prie jos garbanoto Seriožos. Ana panoro dirstelti į sūnaus atvaizdą ir pakalbėti apie jį. Pasinaudojusi pirmąja proga, ji atsistojo ir lengvais, ryžtingais žingsniais nuėjo atsinešti albumo. Laiptai į viršų, į jos kambarį, kilo nuo didelių kūrenamų įeinamųjų laiptų aikštelės.

Tuo metu, kai Ana ėjo iš svetainės, priemenėje pasigirdo skambutis.

– Kas čia galėtų būti? – tarė Doli.

– Manęs vežtis dar anksti, o šiaip kam per vėlu, – pasakė Kiti.

– Turbūt su raštais, – pridūrė Stepanas Arkadjičius, ir tuo metu, kai Ana ėjo pro laiptus, tarnas bėgo aukštyn pranešti apie svečią, o pats svečias stovėjo ties lempa; Ana, metusi akį apačion, tuojau pažino Vronskį, ir keistas, malonus ir drauge kažkoks baugus jausmas staiga krustelėjo jos širdyje. Vronskis stovėjo, nenusivilkdamas apsiausto, ir kažką traukė iš kišenės. Tuo momentu, kai Ana buvo ties laiptų viduriu, jis pakėlė akis, pamatė ją, ir iš jo veido atrodė, kad jis lyg ko susigėdo ir nusigando. Ji praėjo, truputį palenkusi galvą, o už jos tuojau pasigirdo skardus Stepano Arkadjičiaus balsas, kuris kvietė svečią užeiti, ir negarsus, švelnus ir ramus atsisakinėjančio Vronskio balsas.

Kai Ana grįžo su albumu, Vronskio jau nebuvo, ir Stepanas Arkadjičius pasakojo, kad jis buvo užsukęs pasiteirauti dėl pietų, kuriuos jie rytoj kelia atvykusiai įžymybei.

Ir nieku būdu nenorėjo įeiti. Kažkoks jis keistas, – pridūrė Stepanas Arkadjičius.

Kiti nuraudo. Ji tarėsi viena supratusi, ko Vronskis buvo atvykęs ir kodėl neįėjo. „Jis buvo pas mus, – galvojo ji, – nerado ir pamanė, kad aš čia; bet neįėjo, nes pagalvojo, kad jau vėlu ir Ana čia.“

Visi susižvalgė, nieko netarę, ir ėmė žiūrinėti Anos albumą.

Nieko čia nebuvo nei nepaprasto, nei keisto, kad žmogus pusiau dešimtą valandą užsuko pas bičiulį sužinoti apie ruošiamų pietų smulkmenas ir neįėjo; tačiau visiems šitai pasirodė keista. Ypač keista ir negera tai pasirodė Anai.

XXII

Pokylis ką tik buvo prasidėjęs, kai Kiti su motina lipo plačiais, šviesos užlietais laiptais, apstatytais gėlėmis ir pudruotais liokajais su raudonais ilgais švarkais. Iš salių, nelyginant iš avilio, sklido nenutrūkstamas vienodas judančių žmonių šnaresys. Kol jos aikštelėje tarp medžių taisėsi prieš veidrodį plaukus ir sukneles, salėje orkestras užgrojo pirmą valsą, ir pasigirdo ryškūs, bet atsargūs smuikų garsai. Civilis senukas, kuris tvarkė savo žilus smilkinėlius prieš kitą veidrodį ir skleidė kvepalų aromatą, susidūrė su jomis laiptuose ir pasitraukė į šalį, aiškiai grožėdamasis jam nepažįstama Kiti. Bebarzdis jaunuolis, vienas iš tų aukštuomenės jaunikaičių, kuriuos senasis kunigaikštis Ščerbackis vadino čiučiukais, su labai giliai iškirpta liemene, bėgdamas pasitaisė baltą kaklaraištį, nusilenkė joms ir, prabėgęs pro šalį, sugrįžo kviesdamas Kiti kadrilio. Pirmasis kadrilis buvo jau pažadėtas Vronskiui, ir ji šitam jaunuoliui turėjo pažadėti antrąjį. Kariškis, segdamasis pirštinę, pasitraukė į šalį prie durų ir glostydamasis ūsus grožėjosi žydinčia it rožė Kiti.

Nors tualetas, šukuosena ir visas pasiruošimas pokyliui pareikalavo iš Kiti daug triūso ir galvosūkio, dabar ji savo įmantria tiuline suknele viršum rausvo apatinuko žengė į balių taip paprastai ir laisvai, tarytum visos tos rozetės, mezginiai, visos tualeto smulkmenos nebūtų atėmusios iš jos ir jos namiškių nė minutėlės laiko, tarytum ji būtų gimusi su šiuo tiuliu, mezginiais, su šita aukšta šukuosena, kurios viršuje buvo prisegta rožė su dviem lapeliais.

Kai senoji kunigaikštienė, prieš įeidama į salę, norėjo pataisyti jai susivijusį juostos kaspiną, Kiti truputį kryptelėjo į šalį. Jinai jautė, kad viskas savaime turi būti gražu ir gracinga ir kad nieko nereikia taisyti.

Kiti gyveno vieną iš savo laimingųjų dienų. Suknelė niekur neveržė, niekur nesmuko mezgininė pelerina, rozetė nesusiglamžė ir nenutrūko; rausvos kurpaitės su aukštais riestais kulniukais buvo smagios ir nespaudė kojelės. Tankūs šviesių plaukų kuodai ant nedidelės galvos laikėsi kaip savi. Gražiai, neišplyšdamos, užsisegė visos trys ilgos pirštinės sagutės, o ji tarsi apgijo ranką, nepakeisdama jos formos. Juodas aksominis medaliono kaspinėlis itin švelniai gulėjo ant kaklo. Kaspinėlis buvo žavus, ir namie, žiūrėdama veidrodyje į savo kaklą, Kiti jautė, kad tasai kaspinėlis kalbėte kalba. Dėl viso kito dar galėjo būti abejonių, bet kaspinėlis buvo tikrai žavus. Kiti nusišypsojo ir čia, pokylyje, žvilgtelėjusi į jį veidrodyje. Atidengti pečiai ir rankos atrodė jai šalti kaip marmuras, – tas jausmas jai ypač būdavo malonus. Jos akys spindėjo, ir raudonos lūpos negalėjo nesišypsoti, jaučiant, kokia ji patraukli. Ji nespėjo įeiti į salę ir prieiti prie minios damų, mirgančių tiuliu, kaspinais, mezginiais ir visokiomis spalvomis ir laukiančių, kada bus pakviestos šokti (Kiti dar niekuomet nebuvo stovėjusi tokioje minioje), o ją jau pakvietė valso, pakvietė geriausias kavalierius, vyriausias kavalierius pokylių hierarchijoje, garsusis pobūvių dirigentas, ceremonimeistras, vedęs, gražus ir stotingas vyriškis, Jegoruška Korsunskis. Tik ką palikęs grafienę Baniną, su kuria pašoko pirmąjį valso ratą, jis, peržvelgdamas savo valdinius, tai yra keletą porų, kurios leidosi šokti, pamatė įeinančią Kiti ir pribėgo prie jos ta ypatinga, tiktai pokylių dirigentams būdinga laisva ristele ir nusilenkęs, net nesiklausdamas, ar ji nori, pakėlė ranką, norėdamas apkabinti jos laibą liemenį. Ji apsidairė, kam čia padavus vėduoklę, ir šeimininkė šypsodamasi paėmė ją.

– Kaip gera, kad jūs laiku atvykote, – tarė Korsunskis, apkabindamas jos liemenį, – nes tas vėlavimas – tikrai nekoks paprotys.

Sulenkusi kairiąją ranką, Kiti padėjo ją Korsunskiui ant peties, ir jos mažos kojytės rausvomis kurpaitėmis greitai, lengvai ir ritmingai ėmė suktis slidžiu parketu į muzikos taktą.

– Su jumis šokdamas, tiesiog ilsiesi, – tarė jis Kiti, žengdamas pirmus, negreitus valso žingsnius. – Koks lengvumas, précision11, tiesiog žavu, – Korsunskis sakė jai žodžius, kuriuos sakydavo beveik visoms savo geroms pažįstamoms.

Pagirta Kiti nusišypsojo ir per jo petį toliau žvalgėsi po salę. Ji buvo ne naujokė, kuriai pokylyje visi veidai susilieja į vieną pasakišką įspūdį; ji nebuvo ir pobūvių nukamuota mergina, kuriai visi veidai tokie pažįstami, kad jau nusibodę; jinai buvo viduryje tarp tų kraštutinybių, – ji buvo susijaudinusi, bet drauge tiek valdėsi, jog galėjo stebėti. Ji matė, jog kairiame salės kampe buvo susispietęs aukštuomenės žiedas. Ten buvo neįmanomai apsinuoginusi gražuolė Lidi, Korsunskio žmona, ten stovėjo šeimininkė, ten savo plike spindėjo Krivinas, visuomet esąs ten, kur aukštuomenės žiedas; į tą pusę žiūrėjo jaunuoliai, nedrįsdami prieiti; ir ten Kiti akys surado Stivą, o paskui ji pamatė žavią Anos galvą ir figūrą juoda aksomine suknele. Ir jis buvo ten. Kiti nebuvo jo mačiusi nuo to vakaro, kai atsisakė tekėti už Levino. Kiti savo žvalgiomis akimis tuojau pažino Vronskį ir net pastebėjo, kad jis žiūri į ją.

– Gal dar vieną ratą? Jūs nepavargote? – paklausė Korsunskis, truputį uždusęs.

– Ne, labai ačiū.

– Kur jus palydėti?

– Čia, rodosi, Karenina... palydėkite mane pas ją.

– Kur tik paliepsite.

Ir Korsunskis, lėtindamas žingsnį, pasileido tiesiog į tą būrį kairiame salės kampe sakydamas: „Pardon, mesdames, pardon, pardon, mesdames“, ir laviruodamas mezginių, tiulio ir kaspinų jūroje, neužkliudęs nė plunksnelės, taip staigiai pasuko savo damą, jog net pasirodė jos dailios kojytės ažūrinėmis kojinėmis, o šleifas išsiskleidė nelyginant vėduoklė ir uždengė Krivinui kelius, Korsunskis nusilenkė, ištiesė savo atidengtą krūtinę ir padavė ranką, norėdamas nuvesti ją prie Anos Arkadjevnos. Išraudusi Kiti nukėlė nuo Krivino kelių šleifą ir, truputį apsvaigusi, apsidairė, ieškodama Anos. Ana vilkėjo ne violetine, kaip būtinai to norėjo Kiti, bet juoda, giliai iškirpta aksomine suknele, atidengiančia jos tekintus, tarytum seno dramblio kaulo, pilnus pečius bei krūtinę ir apvalias rankas plonomis mažytėmis plaštakomis. Visa suknelė buvo apsiūta Venecijos gipiūru. Ant jos galvos, juoduose plaukuose, – savuose, be jokių pašalinių, – buvo mažytė našlaičių pynelė, ir tokia pat prie juodo kaspino, tarp baltų mezginių. Anos šukuosena nekrito į akį. Krito į akį tik tie ją puošiantieji neklusnūs garbanotų plaukų žiedeliai, kurie visuomet truputį šiaušdavosi jos pakaušyje ir smilkiniuose. Tvirtą lyg nutekintą kaklą puošė perlų vėrinys.

Kiti kiekvieną dieną matydavo Aną, buvo įsimylėjusi ją ir vaizdavosi ją būtinai su violetine suknele. Bet dabar, pamačiusi su juoda, jinai pajuto, kad dar nebuvo supratusi, kokia Ana žavi. Jinai dabar atrodė jai visiškai kita, dar nematyta. Dabar Kiti suprato, kad Ana negalėjo būti su violetine suknele ir kad ji kaip tik todėl ir žavi, jog visuomet išsiskiria iš savo tualeto, jog jos tualetas niekuomet netraukia žvilgsnių. Ir juoda jos suknelė su puošniais mezginiais netraukė žvilgsnių; tai buvo tik rėmai, matei vien tik ją, paprastą, natūralią, grakščią ir drauge linksmą, gyvą.

Ji stovėjo, kaip ir visuomet, nepaprastai tiesiai, kai Kiti priėjo prie to būrelio, kalbėjosi su namų šeimininku, truputį pakreipusi į jį galvą.

– Ne, aš nemesiu akmens, – atsakė ji, kažko paklausta, – nors aš nesuprantu, – kalbėjo Ana toliau, gūžtelėjusi pečiais, ir tuojau pat su švelnia globėjos šypsena atsigręžė į Kiti. Greitu moters žvilgsniu permetusi jos tualetą, ji vos pastebimai linktelėjo galvą, ir Kiti suprato, jog Karenina pagyrė jos tualetą ir grožį. – Jūs ir į salę šokdama įeinate, – pridūrė ji.

– Tai viena ištikimiausių mano padėjėjų, – tarė Korsunskis, lenkdamasis Anai Arkadjevnai, su kuria dar nebuvo matęsis. – Kunigaikštytė man padeda, kad pokylis būtų linksmas ir smagus. Ana Arkadjevna, prašau valso, – tarė jis pasilenkdamas.

– O jūs pažįstami? – paklausė šeimininkas.

– Su kuo mes nepažįstami? Mes su žmona kaip balti vilkai, mus visi pažįsta, – atsakė Korsunskis. – Prašau valso, Ana Arkadjevna.

– Aš nešoku, kada galima nešokti, – atsakė ji.

– Bet šiandien negalima, – pareiškė Korsunskis.

Tuo metu priėjo Vronskis.

– Na, jeigu šiandien negalima nešokti, tai eime, – sutiko ji, nepastebėdama, kad Vronskis nusilenkė, ir greitai uždėjo Korsunskiui ant peties ranką.

„Kodėl ji nepatenkinta juo?“ – pagalvojo Kiti, pastebėjusi, kad Ana tyčia neatsakė Vronskiui nusilenkus. Vronskis priėjo prie Kiti, priminė jai pirmąjį kadrilį ir apgailestavo, kad visą tą laiką neturėjo malonumo jos matyti. Kiti grožėdamasi žiūrėjo į šokančią Aną ir klausėsi jo. Ji laukė, kol Vronskis pakvies ją valso, bet jis nepakvietė, ir Kiti nustebusi pažvelgė į jį. Vronskis paraudo ir skubiai pakvietė ją valso, bet vos tik apkabino jos laibą liemenį ir žengė pirmą žingsnį, muzika netikėtai nustojo griežusi. Kiti pažiūrėjo jam į veidą, kuris buvo taip arti jos, ir ilgai paskui, jau praėjus daugeliui metų, šitas meilės kupinas žvilgsnis, kuriuo ji tuomet pažvelgė į Vronskį ir į kurį jis neatsakė, lyg skaudi gėda raižė jai širdį.

– Pardon, pardon! Valsas, valsas! – kitame salės gale sušuko Korsunskis ir pagriebęs pirmą pasitaikiusią panelę pats leidosi šokti.

_______________

11 Tikslumas.

XXIII

Vronskis su Kiti apsuko keletą turų valso. Po valso Kiti priėjo prie motinos ir vos spėjo pasikeisti keliais žodžiais su Nordston, o jau Vronskis pakvietė ją pirmojo kadrilio. Kadrilio metu nebuvo pasakyta nieko reikšmingo, kalba su pertrūkiais sukosi čia apie Korsunskius, vyrą ir žmoną, kuriuos jis labai juokingai vaizdavo kaip mielus keturių dešimčių metų vaikus, čia apie būsimą mėgėjų teatrą, ir tik vieną kartą kalba palietė jos opiąją vietą – Vronskis paklausė apie Leviną, ar jis yra čia, ir pridūrė, kad labai jam patikęs. Tačiau Kiti nė nesitikėjo daugiau iš kadrilio. Tirpstančia širdimi ji laukė mazurkos. Jai atrodė, kad per mazurką viskas turi išsispręsti. Kad, šokant kadrilį, Vronskis jos nepakvietė mazurkos, nekėlė jai nerimo. Kiti buvo tikra, kad mazurką šoks su juo, kaip ir buvusiuose pokyliuose, todėl ir atsakė penkiems šokėjams, pareikšdama, kad jau pasižadėjusi. Ligi paskutinio kadrilio visas pobūvis jai buvo pasakiškas džiaugsmingų spalvų, garsų ir judesių sapnas. Ji nešoko tik tada, kai jausdavosi per daug pavargusi ir prašydavo leisti pailsėti. Tačiau, šokant paskutinį kadrilį su vienu nuobodžiu jaunuoliu, kuriam nebuvo galima atsakyti, jai vis-à-vis12 pasitaikė Vronskis su Ana. Kiti nebuvo susitikusi su Ana nuo pat atvykimo ir dabar staiga pamatė ją vėl visiškai naują ir netikėtą. Ji pamatė, kad Aną jaudina pasisekimas, kaip jaudino ir ją pačią. Ji matė, kad Aną tarsi vynas svaigina tas susižavėjimas, kurį ji žadina. Kiti pažino tą jausmą, žinojo, kuo jis reiškiasi, ir matė, kad Ana visa jo pagauta – matė virpantį, tvyksčiojantį jos akių spindesį, matė laimės ir jaudulio šypseną, nejučiomis lenkiančią lūpas, ir ryškią tikslių judesių graciją bei lengvumą.

„Kas? – paklausė ji savęs. – Visi ar vienas?“ Nepadėdama su ja šokančiam jaunuoliui, kuris kankinosi, pametęs pasikalbėjimo siūlą ir negalėdamas vėl jo surasti, ir iš pažiūros klausydama Korsunskio, kuris linksmai, garsiai, įsakomu balsu rikiavo šokėjus čia į grand round13, čia į chame14, – Kiti stebėjo, kas dedasi aplinkui, ir jai vis labiau ir labiau gniaužė širdį. „Ne, ji apsvaigusi ne dėl to, kad minia ja grožisi, bet dėl to, kad ja kuris vienas žavisi. O tasai vienas – nejaugi būtų jis?“ Kiekvieną kartą, kai Vronskis kalbėdavosi su Ana, jos akys džiaugsmingai sublizgėdavo, ir laimės šypsena išlenkdavo jos rausvas lūpas. Ji tarytum stengėsi neparodyti šitų džiaugsmo ženklų, tačiau jie patys savaime reiškėsi jos veide. „Bet ką gi jis?“ Kiti pažvelgė į Vronskį ir pasibaisėjo. Ji pamatė tai, kas taip aiškiai, kaip veidrodyje, atsispindėjo Anos veide. Kur dingo visuomet rami, tvirta jo laikysena ir nerūpestinga, rami veido išraiška? Iš tikro dabar, kreipdamasis į Aną, jis kiekvieną kartą truputį palenkdavo galvą, lyg norėdamas pulti jai po kojų, ir jo žvilgsnis rodė tiktai nuolankumą ir baimę. „Aš nenoriu įžeisti, – kiekvieną kartą sakyte sakė jo žvilgsnis, – bet noriu save išgelbėti, tik nežinau kaip.“ Jo veidas buvo toks, kokio Kiti anksčiau niekuomet nebuvo mačiusi.

Jie kalbėjosi apie bendrus pažįstamus, apie pačius paprasčiausius daiktus, tačiau Kiti atrodė, kad kiekvienas jų pasakytas žodis sprendžia jų ir jos likimą. Ir keista, kad nors jie iš tikrųjų kalbėjosi apie tai, kaip Ivanas Ivanovičius juokingai kalba prancūziškai, ir apie tai, kad Jeleckajai būtų buvę galima rasti geresnį jaunikį, vis dėlto tie žodžiai jiems daug reiškė, ir jie jautė šitai lygiai taip, kaip ir Kiti. Visą pokylį, visą pasaulį – viską aptraukė rūkas Kiti sieloje. Tik jos išeitoji griežta auklėjimo mokykla palaikė ją ir vertė daryti tai, kas reikėjo daryti: šokti, paklaustai atsakyti, kalbėti, net šypsotis. Tačiau, prieš prasidedant mazurkai, kai jau imta sustatinėti kėdes ir kai kurios poros jau traukė iš mažųjų salių į didžiąją, Kiti staiga suėmė neviltis ir siaubas. Ji atsakė penkiems ir dabar nešoko mazurkos. Nebuvo net vilties, kad ją kas pakviestų, ir kaip tik todėl, kad ji turėjo tokį nepaprastą pasisekimą ir niekam negalėjo ateiti į galvą, jog jinai ligi šiol dar nepakviesta. Reikėjo pasisakyti motinai, kad ji serga, ir išvažiuoti namo, tačiau taip pasielgti ji nepajėgė. Kiti jautėsi priblokšta.

Ji nuėjo į mažąją svetainę ir ten pačiame gale susmuko krėsle. Lengvutis suknelės sijonas it debesėlis pakilo aplink jos laibą liemenį; viena nuoga, liesutė, gležna merginos ranka bejėgiškai nusviro ir paskendo rausvos tunikos klostėse; antroje ji laikė vėduoklę ir greitai, tankiai vėdavosi savo įkaitusį veidą. Nors jinai ir buvo panaši į drugelį, kuris ką tik įsikibo į žolytę ir, rodos, ims tuojau plazdenti, išskleidęs vaivorykštės spalvų sparnelius, baisi neviltis gniaužte gniaužė jai širdį.

„O gal aš klystu, gal šito nebuvo?“

Ir ji vėl atsiminė visa, ką buvo mačiusi.

– Kiti, kas gi čia? – paklausė grafienė Nordston, tyliai priėjusi kilimu prie jos. – Aš šito nesuprantu.

Kiti suvirpo apatinė lūpa; ji greitai atsistojo.

– Kiti, tu nešoki mazurkos?

– Ne, ne, – pratarė Kiti virpančiu nuo ašarų balsu.

– Mačiau, kaip jis pakvietė ją mazurkos, – tarškėjo Nordston, žinodama, jog Kiti supras, kas yra „jis“ ir „ji“. – Ji pasakė: „Argi jūs nešokate su kunigaikštyte Ščerbackaja“?

– Ak, man vis tiek! – riktelėjo Kiti.

Niekas, išskyrus ją pačią, nesuprato jos padėties, niekas nežinojo, kad ji vakar nesutiko tekėti už žmogaus, kurį galbūt myli, ir nesutiko todėl, kad tikėjo kitu.

Grafienė Nordston surado Korsunskį, su kuriuo ji šoko mazurką, ir liepė jam pakviesti Kiti.

Kiti šoko pirmoje poroje, ir, laimė, jai nereikėjo kalbėti, nes Korsunskis visą laiką bėgiojo, rikiuodamas savo armiją. Vronskis su Ana sėdėjo kone priešais ją. Kiti juodu matė savo žvalgiomis akimis, matė juodu ir iš arti, kai susidurdavo porose, ir juo geriau juodu matė, juo labiau įsitikino, kad nelaimė jau užgriuvo ją. Ji suprato, kad juodu jaučiasi vienudu šitoje žmonių pilnoje salėje. Ir Vronskio veide, visuomet tokiame griežtame ir drąsiame, ji pastebėjo sumišimą ir klusnumą, kurie ją taip nustebino; šitaip atrodo kuo nors nusikaltęs protingas šuo.

Ana šypsosi, ir jo veide taip pat nušvinta šypsena. Ji susimąsto, ir jisai surimtėja. Kažkokia antgamtinė jėga traukė Kiti akis prie Anos veido. Šioji buvo žavi savo paprasta juoda suknele, žavios buvo jos apvalios rankos su apyrankėmis, žavus tvirtas kaklas su perlų vėriniu, žavūs garbanoti susitaršiusios šukuosenos plaukai, žavūs gracingi ir lengvi mažyčių kojų bei rankų judesiai, žavus tasai gražus pagyvėjęs veidas; tačiau šitas žavumas buvo kažkoks baisus ir žiaurus.

Kiti grožėjosi ja dar labiau negu anksčiau, ir vis labiau ir labiau kentėjo. Kiti jautėsi sutriuškinta, šitai buvo matyti iš jos veido. Kai Vronskis pamatė ją, susitikęs su ja per mazurką, tai ne iš karto pažino, – tokia ji buvo pasikeitusi.

– Puikus pobūvis! – tarė jis, nes turėjo ką nors pasakyti.

– Taip, – atsakė ji.

Mazurkai įpusėjus, kartodama painią Korsunskio naujai sugalvotą figūrą, Ana išėjo į vidurį rato, pasiėmė du kavalierius ir pasikvietė vieną damą ir Kiti. Kiti, eidama prie Anos, nusigandusi žiūrėjo į ją. Ana prisimerkusi žvelgė į Kiti ir nusišypsojo, paspaudusi jai ranką. Tačiau pastebėjusi, kad jos šypsena Kiti veide sukėlė tik neviltį ir nuostabą, Ana nusigręžė nuo jos ir linksmai ėmė kalbėti su kita dama.

„Taip, ji turi kažką svetimo, šėtoniško ir žavingo“, – tarė sau Kiti.

Ana nenorėjo pasilikti vakarienės, bet šeimininkas ėmė jos prašyti.

– Ką jau čia, Ana Arkadjevna, – tarė Korsunskis, imdamas jos nuogą ranką po savo frako rankove. – Kokią turiu kotiljono idėją! Un bijou!15

Ir jis ėmė palengva eiti, stengdamasis patraukti ją su savimi. Šeimininkas pritardamas šypsojosi.

– Ne, aš nepasiliksiu, – atsakė Ana šypsodamasi; tačiau nors jinai ir šypsojosi, tiek Korsunskis, tiek šeimininkas iš jos ryžtingo tono suprato, kad ji nepasiliks.

– Ne, aš ir taip Maskvoje tik jūsų pokylyje šokau daugiau negu per visą žiemą Peterburge, – tarė Ana, žvilgčiodama į stovintį šalia jos Vronskį. – Reikia pasilsėti prieš kelionę.

– O jūs tikrai rytoj važiuojate? – paklausė Vronskis.

– Taip, aš manau, – atsakė Ana, tarytum stebėdamasi, kad jis išdrįso paklausti; tačiau nesulaikomas, virpantis jos akių ir šypsenos blizgesys nusvilino Vronskį, kai ji sakė šituos žodžius.

Ana Arkadjevna nepasiliko vakarienės ir išvažiavo.

_______________

12 Priešais.

13 Didįjį ratą.

14 Grandinę.

15 Puikumėlis.

XXIV

„Taip, aš turiu kažką bjauraus, abejingo, – galvojo Levinas, iš Ščerbackių eidamas pas brolį. – Ir netinku aš kitiems žmonėms. Sako, išdidumas. Ne, aš nesu išdidus. Jeigu būčiau išdidus, tai nebūčiau patekęs į tokią padėtį.“ Ir jis įsivaizdavo Vronskį, laimingą, gerą, protingą ir ramų, niekuomet turbūt nebuvusį tokioje baisioje padėtyje, kokioje jis atsidūrė šį vakarą. „Taip, ji turėjo pasirinkti jį. Taip turi būti, man nėra kuo ir nėra dėl ko skųstis. Kaltas aš pats. Kokią turėjau teisę manyti, kad ji panorės sujungti savo gyvenimą su manuoju? Kas aš? Ir kas iš manęs? Menkas žmogelis, niekam ir niekur nereikalingas.“ Ir jis prisiminė brolį Nikolajų ir apsidžiaugė, jį prisiminęs. „Ar ne tiesą jis sako, kad viskas pasaulyje bloga ir bjauru? Ir mes vargu ar teisingai sprendžiame ir sprendėme apie brolį Nikolajų. Žinoma, Prokofijui, kuris matė jį sudriskusiais kailiniais ir girtą, jis niekintinas žmogus, bet aš jį pažįstu kitokį. Pažįstu jo sielą ir žinau, kad mes panašūs vienas į kitą. O aš, užuot vykęs ieškoti jo, nuvažiavau pietauti, o paskui čia.“ Levinas priėjo prie žibinto, perskaitė brolio adresą, kurį turėjo piniginėje, ir pasišaukė vežiką. Visą ilgą kelią iki brolio Levinui vienas po kito kilo prieš akis visi jam žinomi Nikolajaus gyvenimo įvykiai. Atsiminė, kaip jis, būdamas universitete ir dar metus po to, kai iš universiteto išėjo, nepaisydamas savo draugų patyčių, gyveno kaip vienuolis, griežtai atlikinėdamas visas religines apeigas, pasninkaudamas, klausydamas pamaldų ir vengdamas bet kokių pomėgių, ypač moterų; o paskui, ūmai nebeišlaikęs, ėmė bendrauti su bjauriausiais žmonėmis, lėbauti ir visiškai pasileido. Paskui Levinas atsiminė berniuko istoriją, – brolis jį buvo paėmęs iš kaimo ir norėjo auklėti, bet įpykęs taip primušė, kad buvo iškelta byla už kūno sužalojimą. Paskui atsiminė apgavystės istoriją: brolis pralošė pinigų, išdavė vekselį ir pats apskundė, įrodinėdamas, kad sukčius jį apgavęs. (Tuos pinigus ir sumokėjo Sergejus Ivanovičius.) Paskui atsiminė, kaip brolis nakvojo nuovadoje už triukšmavimą. Atsiminė negarbingą bylą, Nikolajaus iškeltą broliui Sergejui Ivanovičiui už tai, kad pastarasis tariamai neišmokėjęs jam dalies iš motinos dvaro; ir paskutinę bylą, kai jis buvo išvykęs tarnauti į Vakarų kraštą ir ten atsidūrė teisme už viršaičio sumušimą... Visa tai buvo baisiai šlykštu, bet Levinui tas atrodė visiškai ne taip šlykštu, kaip turėjo atrodyti tiems, kurie nepažino Nikolajaus Levino, nežinojo visos jo istorijos, nepažino jo širdies.

Levinas atsiminė, kaip tuo metu, kai Nikolajus gyveno pamaldumo, pasninkų, vienuolių, bažnytinių pamaldų laikotarpį, kai jis ieškojo religijos pagalbos, apynasrio savo aistringai prigimčiai, – niekas ne tik nepalaikė jo, bet visi, ir jis pats, juokėsi iš jo. Jį visi erzino, vadino vienuoliu, Nojumi; kai brolis iškrypo iš vėžių, niekas jam nepadėjo, bet visi baisėdamiesi ir šlykštėdamiesi nuo jo nusigręžė.

Levinas jautė, kad brolis Nikolajus savo siela, pačiomis sielos gelmėmis, kad ir kaip nešvankiai gyvendamas, nėra nė kiek kaltesnis už tuos žmones, kurie jį niekina. Jis nekaltas, kad gimė tokio nesuvaldomo būdo ir kažkuo suvaržyto proto. Bet jis visuomet troško būti geras. „Viską jam pasakysiu, priversiu jį, kad viską pasakytų, ir parodysiu, kad jį myliu ir todėl suprantu“, – nusprendė Levinas, vienuoliktą valandą privažiuodamas prie nurodyto adrese viešbučio.

– Viršuje, 12-asis ir 13-asis, – atsakė šveicorius, Levino paklaustas.

– Namie?

– Turbūt namie.

12-ojo kambario durys buvo praviros, ir iš ten šviesos ruože veržėsi tiršti prasto ir silpno tabako dūmai, ir buvo girdėti Levinui nepažįstamas balsas; tačiau Levinas tuojau suprato, kad brolis yra čia; jis išgirdo, kaip jis kosčioja.

Levinui įėjus pro duris, nepažįstamas balsas kalbėjo:

– Viskas priklauso nuo to, ar išmintingai ir sąmoningai bus tvarkomas reikalas.

Konstantinas Levinas pažvelgė pro duris ir pamatė, jog kalba jaunas vyras su milžiniška plaukų kupeta, su durtiniu, o jauna, kiek raupuota moteris vilnone suknele be rankogalių ir apykaklės sėdi ant sofos. Brolio nebuvo matyti. Konstantinui skaudžiai suspaudė širdį, pagalvojus, tarp kokių svetimų žmonių gyvena jo brolis. Niekas neišgirdo jo įeinant, ir Konstantinas, nusimaudamas kaliošus, klausėsi, ką kalba ponas su durtiniu. Tasai kalbėjo apie kažkokią įmonę.

– Na, trauk jas velniai, tas privilegijuotas klases, – pasigirdo kosčiojančio brolio balsas. – Maša! Parūpink mums vakarienės ir duok degtinės, jei yra likę, o jei ne, – tegu atneša.

Moteris atsikėlė, užėjo už pertvaros ir pamatė Konstantiną.

– Kažkoks ponas, Nikolajau Dmitričiau, – tarė ji.

– Ko jam reikia? – pasigirdo piktas Nikolajaus Levino balsas.

– Tai aš, – prisistatė Konstantinas Levinas, eidamas į šviesą.

– Kas aš? – dar pikčiau pakartojo Nikolajus. Buvo girdėti, kaip jis greit atsistojo, užkliuvęs už kažko, ir Levinas pamatė priešais save tarpduryje milžinišką, liesą, pakumpusią brolio figūrą didelėmis, lyg išsigandusiomis akimis, tokią pažįstamą, bet savo atšiaurumu ir liguistumu vis dėlto apstulbinusią jį.

Nikolajus buvo dar labiau sulysęs negu prieš trejus metus, kai Konstantinas Levinas matė jį paskutinį kartą. Brolis vilkėjo trumpu surdutu. Ir rankos, ir platūs kaulai atrodė dar stambesni. Plaukai buvo praretėję, tie patys tiesūs ūsai karojo ant lūpų, tos pačios akys keistai ir naiviai žiūrėjo į svečią.

– A, Kostia! – greitai ištarė Nikolajus, pažinęs brolį, ir jo akys nušvito džiaugsmu. Bet tą pačią akimirką jis atsigręžė į jauną vyriškį ir konvulsiškai pagręžiojo galvą bei kaklą, tarsi jam būtų veržęs kaklaraištis, – toks pažįstamas Levinui judesys, – ir visas sulysęs brolio veidas paliko visiškai kitas – atšiaurus, kenčiantis ir žiaurus.

– Aš rašiau ir jums, ir Sergejui Ivanovičiui, kad jūsų nepažįstu ir nenoriu pažinti. Ko tau, ko jums reikia?

Nikolajus buvo visiškai ne toks, kokį vaizdavosi Konstantinas. Patį skaudžiausią ir blogiausią jo būdo bruožą, dėl kurio būdavo taip sunku bendrauti su juo, Konstantinas Levinas užmiršdavo, galvodamas apie brolį, tačiau dabar, pamatęs Nikolajaus veidą, ypač tą konvulsišką galvos kraipymą, jis atsiminė visa tai.

– Man nieko iš tavęs nereikia, – nedrąsiai atsakė jis. – Aš tik norėjau su tavimi pasimatyti.

Brolio nedrąsa, matyt, suminkštino Nikolajų. Jis trūktelėjo lūpas.

– A, tu šitaip? – tarė jis. – Na, įeik, sėskis. Nori vakarienės? Maša, atnešk tris porcijas. Ne, palauk. Tu žinai, kas čia? – kreipėsi jis į brolį, rodydamas į poną su durtiniu. – Tai ponas Krickis, mano bičiulis dar iš Kijevo, nuostabus vyras. Jį, žinoma, persekioja policija, nes jis nėra niekšas.

Ir Nikolajus, savo papratimu, pažvelgė į visus, kurie buvo kambaryje. Pamatęs, kad moteris, kuri stovėjo tarpduryje, jau buvo beišeinanti, sušuko jai: „Palauk, kad sakau!“ Ir padrikai, nesklandžiai, kaip kad visuomet kalbėdavo (Konstantinas puikiai tą žinojo), vėl dairydamasis į visus, jis ėmė pasakoti broliui Krickio istoriją: kaip jis buvo pašalintas iš universiteto už tai, kad įsteigė draugiją neturtingiems studentams šelpti ir sekmadienines mokyklas, ir kaip paskui stojo mokytojauti liaudies mokykloje, ir kaip iš tenai taip pat buvo išvarytas, o paskui už kažką teisiamas.

– Jūs Kijeve studijavote? – paklausė Konstantinas Levinas, norėdamas nutraukti nejaukią tylą.

– Taip, Kijeve, – paniuręs piktai ištarė Krickis.

– O šita moteris, – pertraukė jį Nikolajus Levinas, rodydamas į ją, – mano gyvenimo draugė, Marija Nikolajevna. Aš paėmiau ją iš viešųjų namų, – ir šitai sakydamas jis trūktelėjo kaklą. – Bet aš ją myliu ir gerbiu, kaip ir visus, kurie nori būti su manimi pažįstami, – pridūrė jis, keldamas balsą ir raukdamasis, – prašau mylėti ir gerbti ją. Ji man kaip žmona, vis tiek. Tu dabar žinai, su kuo turi reikalą. Ir jeigu manai, kad tokia pažintis tave žemina, galiu tau parodyti duris.

Ir vėl jo akys klausiamai apžvelgė visus.

– Kodėl mane gali žeminti, aš nesuprantu.

– Tai liepk, Maša, atnešti vakarienę: tris porcijas, degtinės ir vyno. Ne, palauk... Ne, nereikia... Eik.

XXV

– Tai mat, – kalbėjo Nikolajus Levinas, įtemptai raukdamas kaktą ir trūkčiodamas kaklą. Jam, matyt, sunku, buvo susivokti, ką reikia sakyti ir ką daryti. – Tai mat... – Jis parodė į kambario kertę, kur buvo kažkokie gelžgaliai, surišti virvelėmis. – Ar matai? Tai pradžia naujos įmonės, kurią mes steigiame. Toji įmonė yra gamybinė artelė...

Konstantinas beveik nesiklausė. Jis atsidėjęs žiūrėjo į jo liguistą džiovininko veidą, ir vis labiau ir labiau jam darėsi gaila brolio, jis negalėjo prisiversti klausytis to, ką tasai pasakojo apie artelę. Jis matė, kad toji artelė tėra broliui tiktai inkaras, turįs išgelbėti jį nuo paniekos pačiam sau. Nikolajus Levinas kalbėjo toliau:

– Tu žinai, kad kapitalas smaugia darbininką, – visas darbo sunkumas užgula darbininkus, mužikus, kurie gyvena tokiomis sąlygomis, jog vis tiek negali išbristi iš savo gyvuliškos padėties, nors ir kažkaip dirbtų. Visą uždarbio pelną, kuris leistų jiems pagerinti savo būvį ir padėtų šviestis, – visą uždarbio perviršį atima iš jų kapitalistai. Ir visuomenė taip sutvarkyta, kad juo daugiau darbininkai dirbs, juo labiau lobs pirkliai, žemvaldžiai, o jie visuomet bus kaip buvę darbiniai gyvuliai. Ir šitą tvarką reikia pakeisti, – baigė jis ir klausiamai pažvelgė į brolį.

– Taip, žinoma, – pritarė Konstantinas, žiūrėdamas, kaip brolio veidą po atsikišusiais skruostikauliais muša raudonis.

– Mes ir steigiame šaltkalvių artelę, kurioje visa gamyba – ir pelnas, ir gamybos įrankiai – bus bendra.

– O kur bus artelė? – pasiteiravo Konstantinas Levinas.

– Vozdremos kaime, Kazanės gubernijoje.

– Kodėl kaime? Kaimuose, man rodos, ir taip daug darbo. Kam reikalinga kaime šaltkalvių artelė?

– Ogi tam, kad mužikai dabar tokie pat vergai, kokie ir anksčiau buvo, ir todėl jums su Sergejum Ivanyčium ir nemalonu, kad juos norima išlaisvinti iš tos vergijos, – atsakė Nikolajus Levinas, prieštaravimo suerzintas.

Konstantinas Levinas atsiduso, kartu peržvelgdamas niūrų ir nešvarų kambarį. Šitas atodūsis, rodėsi, dar labiau suerzino Nikolajų.

– Žinau tavo ir Sergejaus Ivanyčiaus aristokratiškas pažiūras. Žinau, kad visomis savo proto jėgomis jis stengiasi pateisinti esamas blogybes.

– Ne, bet kam tu kalbi apie Sergejų Ivanyčių? – tarė Levinas šypsodamasis.

– Sergejus Ivanyčius? Ogi štai kam! – staiga sušuko Nikolajus Levinas, išgirdęs Sergejaus Ivanovičiaus vardą. – Štai kam... Bet ką čia kalbėti? Tik viena... Ko tu atvykai pas mane? Tu niekini tai, ir puiku, eik sau su ponu Dievu, eik! – šaukė jis, pakildamas nuo kėdės. – Ir keliauk sau sveikas, keliauk!

– Aš visiškai neniekinu, – nedrąsiai tarė Konstantinas Levinas. – Aš net ir nesiginčiju.

Tuo tarpu sugrįžo Marija Nikolajevna. Nikolajus Levinas piktai atsigręžė į ją. Moteris greitai priėjo prie jo ir kažką pašnibždėjo.

– Aš nesveikas, irzlus pasidariau, – nurimęs ir sunkiai alsuodamas pripažino Nikolajus Levinas, – o dar tu man kalbi apie Sergejų Ivanyčių ir jo straipsnį. Tai tokia nesąmonė, toks melas, toks savęs apgaudinėjimas. Ką gali rašyti apie teisingumą žmogus, kuris pats jo nepažįsta? Ar jūs skaitėte jo straipsnį? – kreipėsi jis į Krickį, vėl sėsdamasis prie stalo ir nustumdamas nuo jo pusiau prikimštus papirosus, kad būtų daugiau vietos.

– Aš neskaičiau, – niūriai atsakė Krickis, matyt, nenorėdamas kištis į kalbą.

– Kodėl? – kreipėsi susierzinęs Nikolajus Levinas į Krickį.

– Todėl, kad nematau reikalo gaišinti tam laiką.

– Bet, atleiskite, iš kurgi jūs žinote, kad sugaišinsite laiką? Daugeliui šitas straipsnis neprieinamas, tai yra jiems neįkandamas. Bet man kas kita, aš kiaurai matau jo mintis ir žinau, kodėl jis silpnas.

Visi nutilo. Krickis neskubėdamas atsistojo ir pasiėmė kepurę.

– Nenorite vakarienės? Na, sudie. Rytoj ateikite su šaltkalviu.

Vos tik Krickis išėjo, Nikolajus Levinas nusišypsojo ir mirktelėjo.

– Irgi nei šis, nei tas, – tarė jis. – Juk aš matau...

Bet tuo metu Krickis iš tarpdurio pašaukė jį.

– Ko dar reikia? – paklausė Nikolajus ir išėjo su juo į koridorių. Pasilikęs vienas su Marija Nikolajevna, Levinas kreipėsi į ją.

– O jūs seniai su broliu? – paklausė jos.

– Ogi jau bus antri metai. Jo sveikata labai pablogėjo. Geria daug, – tarė ji.

– Kaipgi geria?

– Degtinę geria, o jam tas kenkia.

– Argi daug? – sušnibždėjo Levinas.

– Taip, – atsakė ji, baimingai žvilgčiodama į duris, pro kurias pasirodė Nikolajus Levinas.

– Apie ką jūs kalbėjotės? – paklausė jis, raukdamasis ir išsigandusiomis akimis žvelgdamas čia į vieną, čia į antrą. – Apie ką?

– Apie nieką, – sumišęs atsakė Konstantinas.

– Jei nenorite sakyti, tai žinokitės. Tik tau nėra ko su ja kalbėti. Ji merga, o tu ponas, – tarė jis, trūkčiodamas kaklą.

– Juk tu, aš matau, viską supratai bei įvertinai ir gailėdamasis žiūri į mano klaidas, – vėl prabilo jis, pakeldamas balsą.

– Nikolajau Dmitričiau! Nikolajau Dmitričiau! – vėl sušnibždėjo Marija Nikolajevna, eidama prie jo.

– Na, gerai, gerai!.. O kaip vakarienė? A, štai atneša, – tarė Nikolajus, pamatęs liokajų su padėklu. – Čia, čia statyk, – tarė jis piktai ir tučtuojau paėmė degtinę, prisipylė stiklelį ir godžiai išgėrė. – Išgerk, nori? – kreipėsi jis į brolį, beregint palinksmėjęs. – Na, pakaks apie Sergejų Ivanyčių. Aš vis dėlto džiaugiuosi tave matydamas. Šiaip ar taip sakyk, o vis ne svetimi. Na, išgerk. Papasakok, ką veiki, – kalbėjo jis, godžiai kramtydamas duonos kąsnį ir pildamasis antrą stiklelį. – Kaip gyveni?

– Gyvenu vienas sodžiuje, kaip ir anksčiau gyvenau, ūkininkauju, – atsakė Konstantinas, su pasibaisėjimu žiūrėdamas, kaip godžiai brolis geria ir valgo, ir stengdamasis paslėpti savo susidomėjimą.

– Kodėl nevedi?

– Nepasitaikė, – atsakė Konstantinas nuraudęs.

– Kodėl gi? Man – baigta! Aš savo gyvenimą sugadinau. Aš sakiau ir sakysiu, kad jei būčiau gavęs savo dalį tada, kai ji buvo man reikalinga, visas mano gyvenimas būtų kitoks.

Konstantinas Dmitričius pasiskubino nukreipti kalbą kitur.

– O tu žinai, kad tavo Vaniuška pas mane Pokrovskoje dirba kontoroje? – tarė jis.

Nikolajus trūktelėjo kaklą ir susimąstė.

– Na, papasakok man, kas dedasi Pokrovskoje? Namai tebėra, ir beržai, ir mūsų klasės kambarys, ką? O Filipas, sodininkas, negi dar gyvas? Kaip aš atsimenu pavėnę ir sofą! Bet tu žiūrėk, nieko namuose nekeisk, greičiau vesk ir vėl tvarkyk viską taip, kaip buvo. Tuomet aš atvažiuosiu pas tave, jei tavo žmona bus gera.

– Tai dabar važiuok pas mane, – pasiūlė Levinas. – Kaip mes puikiai įsitaisytume!

– Atvažiuočiau pas tave, jeigu žinočiau, kad nerasiu tenai Sergejaus Ivanyčiaus.

– Tu jo nerasi. Aš gyvenu visiškai nepriklausomai nuo jo.

– Taip, bet, šiaip ar taip, sakyk, tu turi pasirinkti mane arba jį, – tarė Nikolajus, nedrąsiai žvelgdamas broliui į akis. Šita nedrąsa sujaudino Konstantiną.

– Jeigu nori, kad tau visiškai atvirai išdėstyčiau, ką apie tai manau, tai pasakysiu tau, kad jūsų ginče su Sergejum Ivanyčium aš nepalaikau nei vienos, nei antros pusės. Jūs abudu neteisūs. Tu neteisus labiau išviršiniu požiūriu, o jis – daugiau vidiniu.

– A, a! Tu supratai, tu supratai? – džiaugsmingai sušuko Nikolajus.

– Bet aš pats, jeigu nori žinoti, labiau branginu bičiulystę su tavimi, nes...

– Kodėl, kodėl?

Konstantinas negalėjo pasakyti, jog dėl to brangina, kad Nikolajus yra nelaimingas ir jam labiau reikalinga jo bičiulystė. Bet Nikolajus suprato, kad brolis kaip tik tai norėjo pasakyti, ir susiraukęs vėl siekė degtinės.

– Užteks, Nikolajau Dmitričiau! – tarė Marija Nikolajevna, tiesdama putnią nuogą ranką į grafinėlį.

– Leisk! Ko lendi! Primušiu! – suriko jis.

Marija Nikolajevna paėmė degtinę, romiai ir geraširdiškai šypsodamasi, ir toji šypsena užkrėtė ir Nikolajų.

– Gal tu manai, kad ji nieko nesupranta? – paklausė Nikolajus. – Ji visa tai supranta geriau už mus visus. Juk tiesa, kad ji turi kažką gero, mielo?

– Jūs anksčiau niekuomet nesate buvusi Maskvoje? – paklausė jos Konstantinas, nes reikėjo ką nors pasakyti.

– Tik nesakyk jai „jūs“. Jinai šito bijo. Jai niekas nėra sakęs „jūs“, tik taikos teisėjas, kuris ją teisė už tai, kad ji norėjo palikti paleistuvystės namus. Dieve mano, kokia nesąmonė dedasi pasaulyje! – staiga sušuko jis. – Tos naujos įstaigos, tie taikos teisėjai, zemstva, kaip visa tai bjauru!

Ir jis ėmė pasakoti apie savo susidūrimus su naujosiomis institucijomis.

Konstantinas Levinas klausėsi jo, ir toji pažiūra, kad visos naujosios visuomeninės įstaigos neturi jokios prasmės, pažiūra, kuriai jis pritarė ir kurią pats dažnai reikšdavo, brolio lūpose dabar jam buvo nemaloni.

– Aname pasaulyje visa tai suprasime, – tarė jis juokais.

– Aname pasaulyje? Ak, nemėgstu aš ano pasaulio! Nemėgstu, – tarė jis, įsmeigęs nusigandusias klaikias akis į brolio veidą. – Ir juk štai, rodos, gera būtų palikti visą tą šlykštynę, visas tas painiavas – ir savas, ir svetimas, bet aš bijau mirti, baisiai bijau mirti. – Jis krūptelėjo. – Nagi, išgerk ko nors. Gal šampano? Arba važiuokime kur nors. Važiuokime pas čigonus! Žinai, aš labai pamėgau čigonus ir rusiškas dainas.

Nikolajaus liežuvis ėmė pintis, ir jis pradėjo šokinėti nuo vienos temos prie kitos. Mašos padedamas, Konstantinas įkalbėjo jį, kad nereikia niekur važiuoti, ir visiškai girtą paguldė į lovą.

Maša pažadėjo, atsitikus reikalui, parašyti Konstantinui ir prikalbinti Nikolajų Leviną, kad jis važiuotų gyventi pas brolį.

XXVI

Rytą Konstantinas Levinas išvyko iš Maskvos ir vakarop parvažiavo namo. Kelyje vagone jis kalbėjosi su kaimynais apie politiką, apie naujuosius geležinkelius, ir, lygiai kaip Maskvoje, jį vargino sąvokų painiava, nepasitenkinimas savimi, jam lyg buvo kažko gėda; bet kai jis išlipo savo stotyje, pažino vienaakį vežėją Ignatą, pasistačiusį švarko apykaklę, kai neaiškioje šviesoje, krintančioje pro stoties langus, pamatė gūniomis išklotas savo roges, savo arklius parištomis uodegomis, su pakinktais, papuoštais žiedais ir spurgais, kai vežėjas Ignatas, dar jiems besikraunant daiktus, papasakojo jam dvaro naujienas apie tai, kad atėjo rangovas ir kad Pava atsivedė veršiuką, – Levinas pajuto, kad painiava po truputį aiškėja ir kad gėda bei nepasitenkinimas savimi nyksta. Šitai jis pajuto, vos tik pamatęs Ignatą ir arklius; o kai apsivilko jam atvežta skranda, susisiautęs atsisėdo į roges ir ėmė važiuoti, galvodamas, ką reikės padaryti ūkyje, ir žvilgčiodamas į dvailinį, nors patrakusį, bet dar žvitrų Dono veislės arklį, kuriuo anksčiau jodinėdavo, – visiškai kitaip ėmė suprasti tai, kas jam atsitiko. Jis jautėsi esąs toks, koks buvęs, ir nenorėjo būti kitoks. Jis tik norėjo dabar būti geresnis, negu buvo anksčiau. Visų pirma, Levinas nutarė, kad nuo šios dienos nebesitikės daugiau tos nepaprastos laimės, kurią jam turėjo suteikti vedybos, ir todėl taip nebeniekins dabarties. Antra, jis jau niekuomet nepasiduos šlykščiai aistrai, kurios prisiminimas taip jį kankino, kai jis ruošėsi pasipiršti. Paskui, prisiminęs brolį Nikolajų, nusprendė, jog niekuomet neleis sau užmiršti jo, stebės jį ir neišleis iš akių, kad visuomet galėtų jam padėti, kai broliui bus sunku. O šitai bus greit, Levinas tai jautė. Paskui brolio kalbos apie komunizmą, į kurias jis tuomet taip lengvai pažiūrėjo, dabar privertė jį susimąstyti. Ekonominių sąlygų pakeitimą jis laikė nesąmone, tačiau visuomet jautė, jog yra neteisinga, kad jis gyvena visko pertekęs, kai liaudis skursta; ir dabar, norėdamas jaustis visiškai teisus, Levinas nusprendė, kad nors ir anksčiau daug dirbo ir neprabangiai gyveno, nuo šiol dar daugiau dirbs ir dar mažiau leis sau prabangos. Ir jam atrodė, kad taip lengva bus visa tai padaryti, jog visą kelią jis liūliavo save labai maloniomis svajonėmis. Jausdamas gaivią naujo, geresnio gyvenimo viltį, devintą valandą vakaro privažiavo prie savo namų.

Pro vieno kambario langus ant apsnigtos aikštelės priešais namus krito šviesa. Tame kambaryje gyveno Agafja Michailovna, sena auklė, einanti namuose ekonomės pareigas. Ji dar nemiegojo. Kuzma, jos pažadintas, mieguistas ir basas išbėgo į prieangį. Vižlų veislės kalė Laska taip pat iššoko lauk, vos nepargriovusi Kuzmos, ir unkštė, trynėsi Levinui į kelius, stojosi ant užpakalinių kojų, norėjo uždėti priešakines letenas jam ant krūtinės ir nedrįso.

– Greit sugrįžote, ponaiti, – tarė Agafja Michailovna.

– Pasiilgau, Agafja Michailovna. Svečiuose gera, bet namie geriau, – atsakė jis ir nuėjo į kabinetą.

Įnešta žvakė pamažu nušvietė kabinetą. Iš tamsos pasirodė pažįstamos smulkmenos: elnio ragai, knygų lentynos, krosnis su garlaide, kurią jau seniai reikėjo pataisyti, tėvo sofa, didelis stalas, ant stalo atversta knyga, sudužusi peleninė, sąsiuvinis, jo ranka prirašytas. Visa tai pamačius, valandėlę jį suėmė abejonė, ar bus galima pradėti tą naująjį gyvenimą, apie kurį jis svajojo važiuodamas. Visi tie jo gyvenimo pėdsakai tarytum apglėbė jį ir bylojo jam: „Ne, tu neištrūksi iš mūsų ir nepasidarysi kitoks, o būsi toks pat, koks buvai: tu visuomet abejosi, amžinai būsi nepatenkintas savimi, veltui mėginsi pasitaisyti ir vėl suklupsi, amžinai lauksi laimės, kuri tau nebuvo skirta ir kurios tu nepasieksi.“

Bet šitaip sakė jo daiktai, o sielos balsas bylojo, kad nereikia pasiduoti praeičiai ir kad visada galima save paveikti. Klausydamas šito balso, Levinas nuėjo į kertę, kur stovėjo du svarsčiai, kiekvienas po pūdą, ir ėmė mankštintis, ėmė juos kilnoti, stengdamasis atgauti žvalią nuotaiką. Už durų sugirgždėjo žingsniai. Jis skubiai padėjo svarsčius.

Įėjo prievaizdas ir pasakė, kad, dėkui Dievui, viskas gerai, bet pranešė, kad grikiai naujoje džiovykloje apgruzdo. Toji žinia suerzino Leviną. Naujoji džiovykla buvo pastatydinta ir iš dalies sugalvota paties Levino. Prievaizdas visuomet buvo nepatenkintas šita džiovykla ir dabar, slėpdamas savo džiūgavimą, pranešė, kad grikiai apgruzdo. O Levinas buvo tvirtai įsitikinęs, jog grikiai tik dėl to apgruzdo, kad nebuvo imtasi priemonių, kurias jis šimtą kartų nurodinėjo. Jam pasidarė pikta, ir jis pabarė prievaizdą. Betgi buvo vienas svarbus ir džiaugsmingas įvykis: apsiveršiavo Pava, geriausia, brangi parodoje pirkta karvė.

– Kuzma, paduok kailinius. O jūs liepkite atnešti žibintą, eisiu pažiūrėti, – tarė jis prievaizdui.

Tvartas, kuriame stovėjo brangiosios karvės, buvo čia pat už namų. Perėjęs kiemą pro vėpūtinį ties alyvų krūmu, Levinas priėjo prie kūtės. Padvelkė šiltas mėšlo garas, kai atsidarė prišalusios durys, ir karvės, pamačiusios neįprastą žibinto šviesą, nustebusios sukruto ant šviežių šiaudų. Šmėstelėjo lygi, juodai marga, plati olandės nugara. Berkutas, bulius, gulėjo su žiedu lūpoje ir buvo besikeliąs, bet apsigalvojo ir tiktai šniokštelėjo porą kartų, einant pro jį žmonėms. Žala gražuolė Pava, didumo sulig hipopotamu, atsukusi užpakalį, užstojo įėjusiesiems veršiuką ir uostinėjo jį.

Levinas įėjo į perdarynę, apžiūrėjo Pavą ir pastatė žalmargį veršiuką ant ilgų netvirtų kojų. Susijaudinusi Pava jau buvo bemykianti, bet kai Levinas pristūmė prie jos telyčaitę, tuojau nurimo ir sunkiai atsidususi ėmė ją laižyti šiurkščiu liežuviu. Telyčaitė ieškodama baksnojo snukiu motinai į kirkšnis ir sukiojo uodegėlę.

– Čia pašviesk, Fiodorai, čia žibintą, – kalbėjo Levinas, apžiūrinėdamas telyčaitę. – Į motiną! Nors iš plauko į tėvą. Labai graži. Ilga ir didelėmis slėpsnomis. Vasilijau Fiodorovičiau, juk graži? – kreipėsi jis į prievaizdą ir, besidžiaugdamas telyčaite, nustojo pykti ant jo už grikius.

– Kaipgi ji galėtų būti negraži? Semionas, rangovas, atėjo kitą dieną, kai tik jūs išvažiavote. Reikės susitarti su juo, Konstantinai Dmitričiau, – tarė prievaizdas. – Aš jums jau anksčiau buvau sakęs apie mašiną.

Vien tik šitas klausimas įtraukė Leviną į visas didelio ir sudėtingo ūkio smulkmenas, ir jis tiesiai iš kūtės nuėjo į kontorą ir, pasikalbėjęs su prievaizdu ir rangovu Semionu, sugrįžo namo ir tiesiog nuėjo viršun į svetainę.

XXVII

Namai buvo dideli, senoviniai, nors Levinas gyveno vienas, kūreno ir turėjo užėmęs visus namus. Jis žinojo, kad tai neprotinga, žinojo, kad tai net nedera ir priešinga jo dabartiniams naujiems planams, tačiau šie namai Levinui buvo ištisas pasaulis. Tai buvo pasaulis, kuriame gyveno ir mirė jo tėvas ir motina. Jų gyvenimas atrodė Levinui visokios tobulybės idealas, ir jis svajojo pats lygiai taip gyventi su savo žmona, su savo šeima.

Levinas mažai atsiminė savo motiną. Jos paveikslas jam buvo šventas atsiminimas, ir būsimoji jo žmona, kaip jis vaizdavosi ją, turėjo pakartoti tą žavų ir šventą moters idealą, koks jam buvo motina.

Jis ne tik negalėjo įsivaizduoti, kad būtų galima mylėti moterį, su ja nesusituokus, bet pirmiau vaizduodavosi šeimą, o tik paskui jau tą moterį, kuri jam duos šeimą. Todėl Levinas žiūrėjo į vedybas visai ne taip kaip daugelis jo pažįstamų, kuriems vedybos buvo vienas iš daugelio buities dalykų; Levinui tai buvo svarbiausias gyvenimo reikalas, nuo kurio priklauso visa jo laimė. Ir dabar nuo šito reikėjo atsisakyti!

Kai jis įėjo į mažąją svetainę, kur visuomet gerdavo arbatą, ir atsisėdo savo krėsle su knyga rankoje, o Agafja Michailovna atnešė jam arbatos ir, tarusi, kaip paprastai: „O aš atsisėsiu, ponaiti“, atsisėdo ant kėdės prie lango, – jis pajuto, kad nors tas ir labai atrodė keista, jis neatsisakė savo svajonių ir negali be jų gyventi. Su ja ar su kita, bet šitaip bus. Levinas skaitė knygą, galvojo apie tai, ką skaito, stabteldavo, klausydamasis Agafjos Michailovnos, kuri be perstogės plepėjo; ir kartu jo vaizduotėje padrikai šmėsčiojo įvairūs ūkio ir būsimo šeimos gyvenimo vaizdai. Jis jautė, kad jo sielos gilumoje ima kažkas nusistoti, aprimti ir tvarkytis.

Jis klausėsi, kaip Agafja Michailovna šnekėjo apie tai, kad Prochoras užmiršęs Dievą ir už tuos pinigus, kuriuos jam padovanojo Levinas arkliui pirkti, amžinai geriąs ir negyvai primušęs žmoną; jis klausėsi ir skaitė knygą, prisimindamas, kokios mintys jam buvo kilusios beskaitant. Tai buvo Tindalio knyga apie šilumą. Levinas prisiminė, kaip anksčiau smerkė Tindalį už tai, kad tas toks savimi patenkintas dėl sumaniai atliekamų bandymų, ir už tai, kad jam trūksta filosofinio požiūrio. Ir staiga dingteldavo džiaugsminga mintis: „Po dvejų metų mano kaimenėje bus dvi olandės, pati Pava dar galės būti gyva, dvylika jaunų Berkuto dukterų, o jei dar pavyktų šitas tris panaudoti kryžminimui – stačiai puiku!“ Jis vėl ėmė skaityti.

„Na, gerai, elektra ir šiluma yra tas pats; bet ar galima, sprendžiant klausimą, lygtyje vieną dydį pakeisti kitu? Ne. Na, kas gi? Instinktu ir taip jaučiame ryšį tarp visų gamtos jėgų... Ypač bus malonu, kai iš Pavos dukters jau užaugs žalmargė karvė, o gal ir visa kaimenė, kurią išauginsiu iš šitų... Puiku! Jis su žmona ir svečiais eina pasitikti kaimenės... Žmona sako: mes su Kostia it kūdikį puoselėjom šitą telyčaitę. „Nejaugi tas gali būti jums įdomu?“ paklaus svečias. Viskas, kas jam įdomu, įdomu ir man. Bet kas gi ji?“ Ir Levinui dingtelėjo galvoje visa, kas atsitiko Maskvoje... „Na ką gi darysi?.. Aš nekaltas. Dabar viskas bus kitaip. Nesąmonė, kad gyvenimas neleis, kad praeitis neleis. Reikia kovoti, kad būtų geriau, žymiai geriau gyventi...“ Jis pakėlė galvą ir susimąstė. Senoji Laska, dar nevisiškai atsidžiaugusi, kad jis parvažiavo, išbėgo paloti į kiemą, sugrįžo, atsinešdama oro kvapą, ir vizgindama uodegą priėjo prie savo šeimininko, pakišo galvą jam po ranka, gailiai inkšdama ir reikalaudama, kad jis paglostytų.

– Tik kad nekalba, – tarė Agafja Michailovna. – O šuo... Juk supranta, kad šeimininkas parvažiavo ir jam nyku.

– Kodėl nyku?

– Bet negi aš nematau, ponaiti? Metas jau man ponus pažinti. Iš pat mažens pas ponus augau. Niekis, ponaiti. Kad tik sveiki būtume ir gryną sąžinę turėtume.

Levinas atsidėjęs žiūrėjo į ją, stebėdamasis, kaip ji teisingai suprato jo mintis.

– Tai ką, dar atnešti arbatėlės? – paklausė ji ir, paėmusi puodelį, išėjo.

Laska vis dar kišo galvą jam po ranka. Levinas paglostė ją, ir ji čia pat susirangė jam po kojų, pasidėjusi galvą ant ištiestos užpakalinės letenos. Lyg rodydama, kad dabar viskas gerai susitvarkė, ji truputį prasižiojo, pačepsėjo lūpomis ir, patogiau uždengusi lipniomis lūpomis savo senus dantis, nutilo ir nurimo laiminga bei patenkinta. Levinas atsidėjęs sekė šitą jos judesį.

„Šitaip juk ir aš! – tarė jis sau. – Šitaip juk ir aš! Niekis... Viskas gerai.“

XXVIII

Po pokylio anksti rytą Ana Arkadjevna pasiuntė vyrui telegramą, kad išvyksta iš Maskvos tą pačią dieną.

– Ne, aš turiu, turiu važiuoti, – tokiu tonu aiškino ji brolienei, dėl ko pakeitė savo nusistatymą, lyg būtų atsiminusi tiek reikalų, jog nė nesuskaitysi, – ne, geriau jau šiandien!

Stepanas Arkadjičius nepietavo namie, bet žadėjo parvažiuoti septintą valandą ir palydėti seserį.

Kiti taip pat neatvažiavo, tik atsiuntė laiškelį, kad jai skauda galvą. Doli ir Ana pietavo vienos su vaikais ir angle. Ar dėl to, kad vaikai yra nepastovūs ar labai jautrūs ir todėl pajuto, kad Ana šiandien visiškai kitokia negu tada, kai jie taip buvo ją pamilę, kad jinai jau nebesidomi jais, – tik jie staiga liovėsi žaidę su teta ir jau neberodė jai meilės, ir jiems visiškai nebuvo įdomu, kad ji išvažiuoja. Ana visą rytą ruošėsi išvykti. Ji rašė laiškelius pažįstamiems maskviškiams, tvarkė savo sąskaitas ir krovėsi daiktus. Apskritai Doli atrodė, kad Ana nerimastingai nusiteikusi ir kažko susirūpinusi; šitokia nuotaika Doli pačiai buvo gerai pažįstama: ji negali atsirasti be priežasties, dažniausiai joje slypi nepasitenkinimas savimi. Po pietų Ana nuėjo rengtis į savo kambarį, ir Doli nusekė paskui ją.

– Kokia tu šiandien keista! – pasakė jai Doli.

– Aš? Tau taip atrodo? Aš ne keista, bet netikusi. Taip man kartais atsitinka. Aš vis noriu verkti. Tas labai kvaila, bet paskui praeina, – greitai pasakė Ana ir palenkė išraudusį veidą prie mažyčio krepšiuko, į kurį jinai dėjosi nedidelį naktinį kyką ir batistines nosinaites. Jos akys ypatingai blizgėjo ir nuolat sruvo ašaromis. – Taip nenorėjau važiuoti iš Peterburgo, o dabar iš čia nesinori.

– Tu atvažiavai čia ir padarei gerą darbą, – tarė Doli, atidžiai žiūrėdama į ją.

Ana pažvelgė į ją drėgnomis nuo ašarų akimis.

– Nekalbėk taip, Doli. Aš nieko nepadariau ir negalėjau padaryti. Dažnai stebiuosi, kam žmonės susitarę gadina mane. Ką padariau ir ką galėjau padaryti? Tavo širdyje atsirado tiek meilės, ir tu atleidai...

– Be tavęs, Dievas žino, kas būtų buvę! Kokia tu laiminga, Ana! – tarė Doli. – Tavo sieloje viskas aišku ir gera.

– Kiekvienas savo sieloje turi skeletons16, kaip kad sako anglai.

– Kokie gi tavo skeletons? Tavo sieloje viskas taip giedra.

– Turiu jų ir aš! – staiga tarė Ana, ir netikėtai po ašarų jos lūpas suraukė gudri, linksma šypsena.

– Na, tai tie tavo skeletons turi būti juokingi, o ne niūrūs, – šypsodamasi tarė Doli.

– Ne, jie niūrūs. Tu žinai, kodėl važiuoju šiandien, o ne rytoj? Turiu širdgėlą, kuri mane slegia, ir aš tau prisipažinsiu, – tarė Ana, ryžtingai atsilošusi krėsle ir žiūrėdama Doli tiesiog į akis.

Ir Doli nustebo pamačiusi, kad Ana išraudo ligi ausų, ligi juodų garbanėlių, susiraičiusių ant kaklo.

– Taip, – kalbėjo toliau Ana. – Ar žinai, kodėl Kiti neatvyko pietų? Ji man pavyduliauja. Aš sugadinau... aš kalta, kad tasai pokylis buvo jai kančia, o ne džiaugsmas. Bet atvirai, atvirai sakau tau, aš nekalta arba kalta tik truputėlį, – ištarė ji, laibu balsu nutęsdama žodį „truputėlį“.

– O, tu pasakei lygiai tokiu balsu kaip Stiva! – juokdamasi tarė Doli.

Ana įsižeidė.

– O ne, ne! Aš ne Stiva, – tarė ji raukdamasi. – Aš todėl tau sakau, kad nė valandėlę neleidžiu sau net abejoti dėl savęs, – pridūrė Ana.

Tačiau tą pat akimirką, šituos žodžius tardama, ji jautė, kad sako netiesą; ne tik abejojo dėl savęs, bet, pagalvojusi apie Vronskį, jautė nerimą ir todėl skubėjo išvažiuoti greičiau, negu norėjo, vien dėl to, kad daugiau nesusitiktų su juo.

– Taip, Stiva man sakė, kad tu šokai su juo mazurką ir kad jis...

– Tu negali įsivaizduoti, kaip juokingai išėjo. Aš tik galvojau, kaip čia supiršus, ir staiga – visiškai kas kita. Galbūt aš prieš savo valią...

Ana paraudo ir nutilo.

– O, jie beregint šitai pajunta! – pastebėjo Doli.

– Bet aš baisiai nusiminčiau, jeigu iš jo pusės būtų kas nors rimto, – pertraukė ją Ana. – Ir aš esu tikra, kad visa tai bus užmiršta ir Kiti nebejaus man neapykantos.

– Tarp kitko, Ana, tiesą sakant, aš nelabai trokštu, kad Kiti už jo ištekėtų. Ir geriau būtų, kad viskas iširtų, jeigu Vronskis galėjo tave įsimylėti per vieną dieną.

– Ak Dieve mano, tai būtų taip kvaila! – tarė Ana, ir vėl jos veidas skaisčiai nuraudo iš malonumo, išgirdus žodžiais išreikštą mintį, kuri jai rūpėjo. – Tai mat, aš išvažiuoju, padariusi savo priešu Kiti, kurią taip pamilau. Ak, kokia ji miela! Bet tu atitaisysi viską, Doli? Taip?

Doli vos susilaikė nenusišypsojusi. Ji mylėjo Aną, bet jai buvo malonu matyti, kad ir toji turi silpnybių.

– Priešu? To negali būti.

– Aš taip norėčiau, kad jūs visi mane taip mylėtumėte, kaip aš jus myliu; o dabar aš dar labiau pamilau jus, – tarė ji su ašaromis akyse. – Ak, kokia aš šiandien kvaila!

Ji perbraukė nosinėle veidą ir ėmė rengtis.

Tik prieš pat išvažiuojant pasirodė pavėlavęs Stepanas Arkadjičius raudonu, linksmu veidu, skleisdamas vyno ir cigarų kvapą.

Anos jautrumu užsikrėtė ir Doli, paskutinį kartą apkabindama mošą, ji sušnibždėjo:

– Atsimink, Ana, aš niekuomet nepamiršiu to, ką tu man padarei. Ir žinok, kad aš mylėjau ir visuomet mylėsiu tave kaip geriausią draugę!

– Nesuprantu, už ką, – ištarė Ana, bučiuodama ją ir slėpdama ašaras.

– Tu mane supratai ir supranti. Sudie, mano brangioji!

_______________

16 Angl. – skeletų, perkeltine prasme – slaptų nemalonumų.

XXIX

Na, viskas baigta, ir ačiū Dievui!“ – tokia buvo pirmoji mintis, atėjusi Anai Arkadjevnai, kai ji paskutinį kartą atsisveikino su broliu, kuris ligi trečio skambučio buvo užstojęs taką vagone. Ji atsisėdo ant savo suolo šalia Anuškos ir apsidairė miegamojo vagono prietemoje. „Ačiū Dievui, rytoj pamatysiu Seriožą ir Aleksejų Aleksandrovičių, ir mano gyvenimas slinks po senovei įprasta ir gera vaga.“

Vis dar susirūpinusi, kaip visą tą dieną, Ana atsidėjusi ir su malonumu susitvarkė kelionei; savo mažutėmis vikriomis rankomis ji atidarė ir vėl uždarė raudoną krepšelį, išsiėmė nedidelį priegalvį, pasidėjo ant kelių ir, rūpestingai susivyniojusi kojas, patogiai atsisėdo. Viena ligota dama jau taisėsi gulti. Dvi kitos damos kalbino Aną, o stora senė suposi kojas, peikdama vagono apšildymą. Ana atsakė keletą žodžių damoms, tačiau, numatydama, kad kalbėtis su jomis nebus įdomu, paprašė Anuškos išimti žibintuvėlį, prisikabino jį prie suolo atkaltės ir iš lagaminėlio išsiėmė peiliuką knygoms pjaustyti ir anglišką romaną. Iš karto ji negalėjo skaityti. Pradžioje trukdė bruzdesys ir vaikščiojimas; paskui, traukiniui pradėjus judėti, nedavė ramybės įvairūs garsai; paskui kliudė susitelkti sniegas, kuris plakė į kairįjį langą ir lipo prie stiklo, ir konduktorius, kuris praėjo pro šalį, visas apsisiautęs ir apsnigtas iš vienos pusės, ir kalbos apie tai, kokia baisi dabar pūga lauke. Toliau buvo vis tas pats ir tas pats: vis taip pat kratė ir trinksėjo vagonas, vis taip pat snigo į langą, vis taip pat staigiai keitėsi garinio šildymo karštis ir šaltis, vis taip pat šmėsčiojo veidai prietemoje ir girdėjosi tie patys balsai, – ir Ana ėmė skaityti ir suprasti tai, ką skaito. Anuška jau snaudė, pasidėjusi ant kelių raudoną krepšelį ir laikydama jį plačiomis rankomis, sukištomis į pirštines, kurių viena buvo perplėšta. Ana Arkadjevna skaitė ir suprato, bet jai buvo nemalonu skaityti, tarsi sektų kitų žmonių gyvenimo atspindį. Jai pačiai per daug norėjosi gyventi. Skaitydama, kaip romano herojė slaugo ligonį, ji pati norėjo tyliai vaikščioti ligonio kambaryje; skaitydama, kaip parlamento narys sako kalbą, ji pati norėjo pasakyti tą kalbą; skaitydama, kaip ledi Meri joja raita paskui šunų gaują, erzina brolienę ir visus stebina savo drąsa, – ji pati norėjo taip daryti. Tačiau daryti nebuvo ko, mažomis rankutėmis judindama gludų peiliuką, ji vertė save skaityti.

Romano herojus jau buvo bepasiekiąs savo anglišką laimę, beįsigyjąs baroneto titulą ir dvarą, ir Ana norėjo drauge su juo važiuoti į tą dvarą, kai netikėtai pajuto, kad jam turi būti gėda ir kad jai pačiai dėl to gėda. Bet ko jam gėdytis? „Ko man gėdytis?“ – paklausė jį savęs, įsižeidusi ir nustebusi. Ji padėjo knygą į šalį ir atsilošė į suolo atkaltę, abiem rankomis stipriai suspaudusi peiliuką. Nebuvo ko gėdytis. Ji perkratė visus atsiminimus iš savo viešnagės Maskvoje. Visi jie buvo geri, malonūs. Atsiminė pokylį, atsiminė Vronskį ir jo įsimylėjusį, nuolankų veidą, atsiminė visą savo elgesį su juo: gėdytis nebuvo ko. Bet vis dėlto kaip tik šitoje atsiminimų vietoje gėdos jausmas padidėdavo, tarytum kažkoks vidaus balsas kaip tik dabar, prisiminus Vronskį, jai sakė: „Šilta, labai šilta, karšta.“ „Tai ką gi? – ryžtingai tarė ji sau, patogiau sėsdamasi suole. – Ką tai reiškia? Argi aš bijau tiesiog pažvelgti į tai? Ką gi? Nejau mano santykiai su tuo berniuku karininku yra ir gali būti kitokie negu su kiekvienu pažįstamu?“ Ji niekinamai šyptelėjo ir vėl ėmėsi knygos, bet jau visiškai nebegalėjo suprasti, ką skaito. Ji perbraukė peiliu per stiklą, paskui prispaudė prie skruosto lygų ir šaltą jo paviršių ir vos garsiai nesusijuokė iš džiaugsmo, staiga ir be jokios priežasties pagavusio ją. Ana jautė, kad jos nervai tarytum įsitempia vis standžiau ir standžiau, nelyginant varžiklių traukiamos stygos. Jinai jautė, kad jos akys vis plačiau ir plačiau atsimerkia, kad rankų ir kojų pirštai nervingai juda, kad viduje kažkas gniaužia kvapą ir visi vaizdai bei garsai šitoje siūbuojančioje prietemoje nepaprastai ryškiai veikia jos sąmonę. Jai nuolat užeidavo tokių akimirkų, kada ji abejodavo, ar vagonas rieda į priekį, ar atgal, o gal vietoje stovi. Ar šalia jos Anuška, ar kokia svetima mergina? „Kas tenai ant atkaltės – kailiniai ar koks žvėris? Ar aš esu čia? Aš pati ar kita?“ Jai buvo baisu pasiduoti tokiam lyg alpuliui. Tačiau kažkas ją traukė į jį, ir Ana galėjo pasiduoti jam arba nepasiduoti. Ji atsistojo, norėdama atsipeikėti, nusimetė pledą ir nusiėmė šilto drabužio peleriną. Valandėlei ji atsipeikėjo ir suprato, kad dabar įėjęs liesas mužikas ilgu kailiniu paltu, kuriam trūksta vienos sagos, yra krosniakurys, kad jis pažiūrėjo į termometrą, kad vėjas ir sniegas įsiveržė paskui jį pro duris; bet paskui vėl viskas susimaišė... Tasai mužikas ilgu liemeniu ėmė kažką graužti sienoje, senutė ėmė tiesti kojas per visą vagoną ir pripildė jį lyg juodas debesis; paskui kažkas ėmė baisiai girgždėti ir dundėti, tarsi būtų draskę kažką; paskui raudona liepsna apakino ją, ir paskui viską užstojo siena. Ana pasijuto kažkur krintanti. Tačiau visa tai buvo ne baisu, bet linksma. Apsisiautusio ir sniegu apnešto žmogaus balsas sušuko jai kažką į ausį. Ana pakilo ir atsipeikėjo; ji suprato, kad traukinys privažiavo stotį ir kad čia konduktorius. Ji paprašė Anuškos paduoti jai peleriną, kurią buvo nusiėmusi, ir skarą, apsigaubė ir nuėjo durų link.

– Teikiatės išeiti? – paklausė Anuška.

– Taip, noriu pakvėpuoti oru. Čia labai karšta.

Ana atsidarė duris. Pūga ir vėjas šoko jai priešais ir ėmė varžytis su ja dėl durų. Ir šitai jai atrodė linksma. Ji atsidarė duris ir išėjo. Vėjas tarytum jos tik ir laukė, džiaugsmingai sušvilpė ir norėjo pagauti ir nusinešti ją, bet ji įsikibo į šaltą atramą ir, prilaikydama suknelę, nusileido į peroną ir užėjo už vagono. Vėjas buvo smarkus vagono aikštelėje, o perone už vagonų buvo tyku. Pasigėrėdama, pilna krūtine traukė jinai į save šaltą žiemos orą, stovėdama palei vagoną, žvalgėsi į peroną ir į apšviestą geležinkelio stotį.

XXX

Baisi vėtra siautė ir švilpė tarp vagonų ratų, palei stulpus už stoties kampo. Vagonai, stulpai, žmonės – visa, kas buvo matyti, buvo iš vieno šono apnešta sniegu ir apnešama vis smarkiau ir smarkiau. Valandėlę pūga nuščiūdavo, bet paskui vėl atūždavo tokiais šuorais, jog atrodė, kad niekas prieš ją neatsilaikys. O kažkokie žmonės vis dėlto lakstė linksmai kalbėdamiesi girgždančiomis perono lentomis ir be paliovos varstė dideles duris. Sulinkęs žmogaus šešėlis šmėstelėjo po Anos kojomis, ir pasigirdo plaktuko kaukšenimas į geležį. „Duok telegramą!“ – suskambėjo piktas balsas kitoje pusėje iš audringos tamsos. „Prašom čia! Nr. 28!“ – šaukė įvairūs balsai, pro šalį bėgo apsiraišioję, sniegu apnešti žmonės. Kažkokie du ponai, įsikandę degančius papirosus, praėjo pro šalį. Jinai dar kartą įkvėpė gaivinančio oro ir jau ištraukė iš movos ranką, norėdama imtis už atramos ir lipti į vagoną, kai dar vienas žmogus kariška miline pasirodė šalia jos ir užstojo judančią žibinto šviesą. Ana atsigręžė ir tuojau pažino Vronskio veidą. Pridėjęs ranką prie kepurės, jis nusilenkė jai ir paklausė, ar nereikia ko nors, ar jis negalėtų jai patarnauti? Ji gana ilgai, nieko neatsakydama, žiūrėjo į Vronskį, nors jis stovėjo šešėlyje, matė ar bent tarėsi matanti jo veido ir akių išraišką. Tai buvo tas pats pagarbus susižavėjimas, kuris vakar taip paveikė ją. Ne kartą per pastarąsias dienas ir dar tik prieš akimirką jinai įtikinėjo save, kad Vronskis jai yra vienas iš šimtų visada vienodų, visur pasitaikančių jaunų vyriškių, kad ji niekuomet neleis sau nė galvoti apie jį; tačiau dabar, vos tik susitikusi su juo, Ana pajuto džiaugsmingą pasididžiavimą. Jai nereikėjo klausti, ko jis čia. Ji tą žinojo taip tikrai, lyg Vronskis būtų pasakęs, jog jisai čia yra dėl to, kad būtų tenai, kur ji.

– Aš nežinojau, kad jūs važiuojate. Ko jūs važiuojate? – paklausė ji, nuleidusi ranką, kuria jau buvo paėmusi už atramos. Ir nesuvaldomas džiaugsmas spindėjo pagyvėjusiame jos veide.

– Ko aš važiuoju? – pakartojo jis, žiūrėdamas jai tiesiog į akis. – Jūs žinote, aš važiuoju dėl to, kad būčiau tenai, kur jūs, – tarė jis, – aš negaliu kitaip.

Ir tuo pačiu metu, tarsi nugalėjęs kliūtis, vėjas pažėrė sniegą nuo vagonų stogų, ėmė lankstyti kažkokį atplėštą skardos lapą, ir priekyje graudžiai ir nykiai sustaugė sodrus garvežio, švilpukas. Visa siaubinga pūga dabar jai pasirodė dar žavesnė. Jis pasakė tai, ko troško jos siela, tačiau bijojo protas. Ana nieko neatsakė, ir iš jos veido Vronskis matė, kad ji kovoja pati su savimi.

– Atleiskite man, jeigu jums nemalonu, ką aš pasakiau, – prašneko jis nuolankiai.

Vronskis kalbėjo mandagiai, pagarbiai, tačiau taip tvirtai ir atkakliai, jog Ana ilgai nieko negalėjo atsakyti.

– Tai, ką jūs sakote, yra nedora, prašau, jeigu jūs esate geras žmogus, užmiršti, ką pasakėte, kaip ir aš užmiršiu, – tarė pagaliau Ana.

– Nė vieno jūsų žodžio, nė vieno jūsų judesio aš niekuomet neužmiršiu ir negaliu...

– Gana! Gana! – sušuko ji, veltui stengdamasi suteikti rūstumo savo veidui, į kurį jis godžiai žiūrėjo. Nusitvėrusi šaltos atramos, ji užlipo laipteliais ir greitai įėjo į vagono priemenę. Bet šitoje mažutėje priemenėlėje sustojo, svarstydama savo vaizduotėje tai, kas įvyko. Neprisimindama nei savo, nei jo žodžių, jinai juste juto, kad šitas trumpas pasikalbėjimas juos baisiai suartino; šitai ją ir išgąsdino, ir drauge darė laimingą. Pastovėjusi keletą sekundžių, Ana įėjo į vagoną ir atsisėdo į savo vietą. Įtempimas, kuris ją kankino pradžioje, ne tik sugrįžo, bet jau padidėjo tiek, jog ji ėmė bijoti, kad kiekvieną akimirką jos sieloje gali nutrūkti kažkas pernelyg įtempta. Ji nemigo visą naktį. Tačiau toje įtampoje ir tose svajose, kurių buvo sklidina jos vaizduotė, nebuvo nieko nemalonaus ir niūraus; priešingai, buvo kažkas džiaugsminga, karšta ir jaudinama. Paryčiui Ana užsnūdo sėdėdama, o kai pabudo, jau buvo visiškai šviesu, ir traukinys artėjo prie Peterburgo. Beregint ją apniko mintys apie namus, apie vyrą, apie sūnų ir artimiausios dienos bei kitų dienų rūpesčiai.

Peterburge, kai tik sustojo traukinys ir Ana išlipo, pirmas veidas, kuris patraukė jos dėmesį, buvo jos vyro veidas. „Ak Dieve mano, kodėl jo ausys pasidarė tokios?“ – pagalvojo Ana, žiūrėdama į jo šaltą ir orią figūrą, o ypač į kremzlėtas jo ausis, kurios rėmė apvalios skrybėlės kraštus ir dabar ją taip nustebino. Pamatęs žmoną, jis ėjo pasitikti jos, kaip paprastai, pašaipia šypsena sudėjęs lūpas, žiūrėdamas tiesiog į ją didelėmis išvargusiomis akimis. Kažkoks nemalonus jausmas sugniaužė Anai širdį, kai ji sutiko jo atkaklų ir išvargusį žvilgsnį, tarsi ji būtų tikėjusis pamatyti vyrą kitokį. Ypač Aną nustebino nepasitenkinimas savimi, kurį ji pajuto su juo susitikusi. Tasai jausmas buvo senas, pažįstamas, panašus į tą, kurį patirdavo, turėdama veidmainiauti savo vyrui; bet anksčiau nepastebėdavo šito jausmo, o dabar aiškiai ir skausmingai pajuto jį.

– Taigi, kaip matai, švelniai mylįs vyras, taip švelniai, kaip antrais santuokos metais, trokšte troško pamatyti tave, – ištarė jis lėtu laibu balsu ir tokiu tonu, kuriuo kone visuomet kalbėdavo su ja, tonu, pašiepiančiu tuos, kurie iš tikrųjų šitaip kalbėtų.

– Serioža sveikas? – paklausė ji.

– Ir tai visas atpildas už mano ugningą meilę? – tarstelėjo jis. – Sveikas, sveikas...

XXXI

Vronskis nė nebandė užmigti visą tą naktį. Jis sėdėjo ant savo suolo, čia įbedęs akis tiesiog priešais save, čia peržvelgdamas įeinančiuosius ir išeinančiuosius; jis ir anksčiau stebindavo ir jaudindavo nepažįstamus žmones savo nesudrumsčiamu ramumu, tačiau dabar atrodė dar labiau išdidus ir žinąs savo vertę. Jis žiūrėjo į žmones kaip į kokius daiktus. Nervingas jaunuolis, apygardos teismo tarnautojas, sėdįs priešais Vronskį, tiesiog ėmė jo nekęsti už tokią išvaizdą. Jaunuolis ir papirosą degėsi iš Vronskio, ir kalbino jį, ir net kumštelėdavo Vronskį, kad tasai pajustų, jog jis – ne daiktas, o žmogus, tačiau Vronskis vis tiek žiūrėjo į jį tarytum į žibintą, ir jaunuolis vaipėsi, jausdamasis netenkąs pusiausvyros dėl to, kad nenorima pripažinti jo žmogumi.

Vronskis nieko nematė aplinkui. Jis jautėsi esąs valdovas ne dėl to, kad būtų tikėjęs, jog padarė įspūdį Anai, – jis dar netikėjo šituo, bet dėl to, kad įspūdis, kurį jinai padarė jam, teikė jam laimę ir pasididžiavimą.

Kas iš viso to išeis, Vronskis nežinojo ir net negalvojo. Jis jautė, kad visos jėgos, ligi šiol palaidos ir išblaškytos, dabar buvo sutelktos į krūvą ir su baisia energija nukreiptos į vieną palaimą žadantį tikslą. Ir jis buvo laimingas. Jis tik žinojo, kad pasakė jai tiesą, kad vyksta ten, kur yra jinai, kad visa gyvenimo laimė, vienintelė gyvenimo prasmė dabar – ją matyti ir girdėti. Kai jis Bologove išlipo iš vagono išgerti selterio ir pamatė Aną, tai pirmas jo žodis nejučiomis pasakė jai tai, ką jis galvojo. Ir Vronskis džiaugėsi, kad pasakė, kad ji dabar žino ir apie tai galvoja. Jis nemigo visą naktį. Grįžęs į savo vagoną, jis be paliovos galvojo, kada ir kuriomis aplinkybėmis buvo ją matęs, prisiminė visus jos žodžius ir alpstančia širdimi vaizdavosi galimos ateities paveikslus.

Išlipęs Peterburge iš vagono, po nemigo nakties Vronskis jautėsi toks pagyvėjęs ir žvalus kaip po šaltos vonios. Jis sustojo ties savo vagonu, laukdamas, kada ji išlips. „Dar kartą pamatysiu, – kalbėjo jis sau, nejučiom šypsodamasis, – pamatysiu jos eigastį, veidą; ji pasakys ką nors, pakreips galvą, pažvelgs, nusišypsos galbūt.“ Tačiau, dar jos nepamatęs, Vronskis pamatė jos vyrą, kurį stoties viršininkas mandagiai lydėjo pro minią. „Ak, taip! Vyras!“ Tik dabar pirmą kartą Vronskis aiškiai suprato, kad vyras yra sujungtas su ja žmogus. Jis žinojo, kad ji turi vyrą, bet netikėjo, kad tas egzistuotų, ir visiškai įtikėjo tik pamatęs jį, jo galvą, pečius ir kojas juodomis kelnėmis; ypač kai pamatė, kad tasai vyras ramiai, kaip savo nuosavybę, paėmė jos ranką.

Pamatęs Aleksejų Aleksandrovičių, jo peterburgiškai skaistų veidą ir figūrą, kupiną rimto pasitikėjimo savimi, jo apvalią skrybėlę, truputį pakumpusią nugarą, Vronskis patikėjo, kad jis yra, ir jam pasidarė nemalonu kaip žmogui, kuris kankinamas troškulio prieitų šaltinį ir rastų tame šaltinyje šunį, avį ar kiaulę, išgėrusius ir sudrumstusius vandenį. Vronskį ypač erzino tai, kad Aleksejus Aleksandrovičius eidamas kažkaip savotiškai kraipo visą dubenį ir nerangias kojas. Vronskis tik sau vienas pripažino neginčijamą teisę ją mylėti. O Ana buvo vis ta pati, ir jos vaizdas vis taip pat veikė jį, fiziškai gaivindamas, jaudindamas ir pripildydamas laimės jo sielą. Vokiečiui liokajui, pribėgusiam prie jo iš antros klasės, Vronskis liepė paimti daiktus ir važiuoti, o pats priėjo prie Kareninos. Jis matė pirmą vyro ir žmonos susitikimą ir būdamas akylas, kaip visi įsimylėję žmonės, pastebėjo, kad ji truputį varžosi, kalbėdama su savo vyru. „Ne, ji nemyli jo ir negali mylėti“, – širdyje nusprendė Vronskis,

Dar eidamas iš užpakalio prie Anos Arkadjevnos, jis džiaugdamasis pastebėjo, kad jinai pajuto jį artėjant, atsisuko, o pažinusi vėl nusigręžė į savo vyrą.

– Ar gerai miegojote šiąnakt? – paklausė Vronskis, lenkdamasis drauge jai ir jos vyrui ir leisdamas Aleksejui Aleksandrovičiui spręsti, ar lenkiamasi jam, ir pažinti jį ar nepažinti – kaip jam patiks.

– Ačiū, labai gerai, – atsakė Ana.

Jos veidas atrodė pavargęs, ir jame nebuvo matyti to gyvumo, kuris pasireikšdavo šypsena ar akių žvilgsniu; tačiau vieną akimirką, kai Ana pažvelgė į jį, jos akyse kažkas žybtelėjo, ir nors toji ugnelė tučtuojau ir užgeso, Vronskis buvo laimingas šią akimirką. Ji pažvelgė į savo vyrą, norėdama sužinoti, ar tasai pažįsta Vronskį. Aleksejus Aleksandrovičius nepatenkintas spoksojo į Vronskį, bandydamas prisiminti, kas jis. Vronskio ramumas ir pasitikėjimas savimi čia tarytum dalgis į akmenį atsimušė į šaltą Aleksejaus Aleksandrovičiaus pasitikėjimą savimi.

– Grafas Vronskis, – tarė Ana.

– A! Mes, rodos, pažįstami, – abejingai tarė Aleksejus Aleksandrovičius, paduodamas ranką. – Ten važiavai su motina, o atgal su sūnumi, – pasakė jis, tardamas aiškiai kiekvieną žodį, lyg darydamas didelę paslaugą. – Jūs turbūt iš atostogų? – pasakė ir nelaukdamas atsakymo kreipėsi į žmoną savo juokaujamu tonu: – Na ką, ar daug ašarų buvo išlieta Maskvoje atsisveikinant?

Kreipdamasis šitaip į žmoną, jis davė suprasti Vronskiui, kad nori pasilikti vienas, atsigręžęs į jį, palietė ranka savo skrybėlę, tačiau Vronskis kreipėsi į Aną Arkadjevną:

– Tikiuosi turėsiąs garbės jus aplankyti, – tarė jis.

Aleksejus Aleksandrovičius dirstelėjo pavargusiomis akimis į Vronskį.

– Labai džiaugiuosi, – tarė jis šaltai, – pirmadieniais mes priimame. – Paskui, galutinai atsisveikinęs su Vronskiu, pasakė žmonai: – Labai gerai, kad aš kaip tik turėjau laisvą pusvalandį, galėjau tave pasitikti ir parodyti savo švelnius jausmus, – kalbėjo jis toliau tuo pačiu juokaujamu tonu.

– Tu per daug pabrėži savo švelnius jausmus, kad aš galėčiau juos labai vertinti, – atsakė ji tuo pačiu juokaujamu tonu, nejučiomis klausydamasi einančio iš paskos Vronskio žingsnių. „Bet kas man darbo?“ – pagalvojo ji ir ėmė klausinėti vyrą, kaip be jos gyveno Serioža.

– O, puikiai! Mariette sako, kad jis buvęs labai mielas ir... nors tau dėl to bus liūdna... visai nepasiilgęs tavęs, ne taip kaip tavo vyras. Bet dar kartą merci, mano brangioji, kad man padovanojai vieną dieną. Mūsų mielas virtuvas neapsakomai džiaugsis. (Virtuvu jis vadino garsiąją grafienę Lidiją Ivanovną už tai, kad ji visuomet ir dėl visko jaudindavosi ir karščiuodavosi.) Ji teiravosi apie tave. Ir žinai, jei galiu išdrįsti tau patarti, reikėtų nuvažiuoti pas ją šiandien. Juk jai dėl visko skauda širdį. Dabar ji susirūpinusi, kaip sutaikyti Oblonskius.

Grafienė Lidija Ivanovna buvo jos vyro bičiulė ir vieno Peterburgo aukštuomenės būrelio centras, su kuriuo Ana per savo vyrą palaikė glaudesnius ryšius negu su kitais.

– Juk aš jai rašiau.

– Bet ji turi žinoti visas smulkmenas. Nuvažiuok, jei nesi pavargusi, mano mieloji. Na, karietą tau paruoš Kondratijus, aš važiuoju į komitetą. Vėl pietausiu ne vienas, – kalbėjo toliau Aleksejus Aleksandrovičius jau nebe juokaujamu tonu. – Tu nepatikėsi, kaip aš pripratau...

Ir jis, ilgai spausdamas jai ranką, ypatingai šypsodamasis, įsodino ją į karietą.

XXXII

Pirmasis namie Aną sutiko sūnus. Serioža išpuolė laiptais prie jos, neklausydamas, ką jam šaukia guvernantė, ir pašėliškai džiaugdamasis rėkė: „Mama, mama!“ Pribėgęs prie motinos, jis pakibo jai ant kaklo.

– Sakiau jums, kad mama! – šaukė jis guvernantei. – Aš žinojau!

Ir sūnus, lygiai kaip vyras, sukėlė Anai tarsi kokį nusivylimą. Ji vaizdavosi sūnų gražesnį, negu tas buvo iš tikrųjų. Ji turėjo nusileisti ligi tikrovės, kad galėtų juo gėrėtis tokiu, koks jis yra. Bet Serioža buvo žavus ir toks – savo šviesiomis garbanomis, žydromis akimis ir pilnomis, grakščiomis kojytėmis su kojinėmis, standžiai jas aptempusiomis. Anai būdavo kone fiziškai malonu jausti jo artumą bei mylavimus ir moraliai ramu matyti jo atvirą, pasitikintį bei mylintį žvilgsnį ir girdėti jo naivius klausimus. Ana išėmė dovanas, kurias jam įdavė Doli vaikai, ir papasakojo sūnui, kad Maskvoje yra tokia mergytė Tania ir toji Tania moka skaityti ir net kitus vaikus moko.

– Tai ką, aš blogesnis už ją? – paklausė Serioža.

– Man tu visų geriausias pasaulyje.

– Aš žinau, – šypsodamasis tarė Serioža.

Dar nespėjo Ana išgerti kavos, o tarnas jau pranešė, jog atvyko grafienė Lidija Ivanovna. Grafienė Lidija Ivanovna buvo aukšta, pilna moteris, liguistai geltonos veido spalvos ir puikiomis svajingomis juodomis akimis. Ana mylėjo ją, tačiau šiandien tarsi pirmą kartą pastebėjo visas jos ydas.

– Na ką, mano drauguže, nunešėte alyvos šakelę? – paklausė grafienė Lidija Ivanovna, vos tik įėjusi į kambarį.

– Taip, viskas susitvarkė, bet nė nebuvo taip rimta, kaip mes manėme, – atsakė Ana. – Apskritai mano belle-soueur17 per daug ryžtinga.

Tačiau grafienė Lidija Ivanovna, kuri domėjosi visu kuo, kas nebuvo su ja susiję, niekuomet nesiklausė pasakojant apie tai, kas ją domindavo; ji pertraukė Aną:

– Taip, daug nelaimių ir daug blogybių yra pasaulyje, o aš taip nusikamavusi šiandien.

– Kas nutiko? – paklausė Ana, stengdamasi nenusišypsoti.

– Pradedu pavargti, tuščiai belaužydama ietis už teisybę, ir kartais visiškai pakrinku. Seselių (tai buvo filantropinė, religinė ir patriotinė organizacija) reikalai buvo puikiai susitvarkę, bet tiems ponams nieko negalima padaryti, – pašaipiai pridūrė grafienė Lidija Ivanovna, tariamai pasiduodama likimui. – Jie pasigavo mintį, ją sužalojo ir paskui svarsto taip smulkmeniškai ir niekingai. Du trys žmonės, tarp jų ir jūsų vyras, supranta, koks svarbus tas reikalas, o kiti vien tik kenkia. Vakar man rašė Pravdinas...

Pravdinas buvo žinomas užsienyje gyvenąs panslavistas, ir grafienė Lidija Ivanovna perpasakojo jo laiško turinį.

Paskui grafienė dar papasakojo apie nemalonumus bei kliūtis bažnyčių susivienijimo reikalu ir skubėdama išvyko, nes tą dieną jai dar reikėjo būti vienos draugijos posėdyje ir Slavų komitete.

„Juk visa tai buvo ir anksčiau, bet kodėl anksčiau aš to nepastebėdavau? – tarė sau Ana. – O gal ji šiandien labai susierzinusi? Iš tikrųjų juokinga, jos tikslas – dorybė, ji krikščionė, tačiau visada pyksta, ir visur jai pilna priešų, visur – krikščionybės ir dorovės priešai.“

Po grafienės Lidijos Ivanovnos atvyko viena bičiulė, direktoriaus žmona, ir papasakojo visas miesto naujienas. Trečią valandą ir šioji išvyko, pažadėjusi atvažiuoti pietų. Aleksejus Aleksandrovičius buvo ministerijoje. Likusi viena priešpietinį laiką Ana šitaip praleido: pasėdėjo su sūnumi, kol tas valgė pietus (Serioža pietaudavo atskirai), tvarkė savo daiktus, skaitė raštelius bei laiškus, kurių ant stalo prisirinko visa krūva, ir atsakinėjo į juos.

Niekuo nepagrįsta gėda, kurią Ana jautė kelionėje, ir nerimas visiškai dingo. Įprastomis gyvenimo sąlygomis ji vėl pasijuto tvirta ir buvo įsitikinusi, kad jai nieko negalima prikišti.

Ji stebėdamasi prisiminė, kokia buvo vakar. „Kas gi atsitiko? Nieko. Vronskis pasakė kvailybę, kuriai lengva padaryti galą, ir aš atsakiau taip, kaip derėjo. Sakyti apie tai vyrui nereikia ir negalima. Kalbėti apie tai reikštų laikyti svarbiu tokį dalyką, kuris nėra svarbus.“ Ana atsiminė, kaip ji buvo papasakojusi savo vyrui, kad vienas jaunas jo valdinys Peterburge beveik prisipažino ją mylįs, tada Aleksejus Aleksandrovičius atsakė, jog šitai galį atsitikti kiekvienai aukštuomenės moteriai, bet jis visiškai pasitikįs jos taktu ir niekuomet sau neleisiąs pavyduliavimu pažeminti savęs ir jos. „Vadinasi, nėra reikalo apie tai kalbėti? Bet, dėkui Dievui, sakyti nėra ko“, – tarė ji sau.

_______________

17 Svainė.

XXXIII

Aleksejus Aleksandrovičius grįžo iš ministerijos ketvirtą, bet, kaip dažnai atsitikdavo, nesuspėjo užeiti pas žmoną. Jis įėjo į kabinetą priiminėti laukiančių interesantų ir pasirašyti kai kurių raštų, kuriuos atnešė reikalų vedėjas. Pietų (pas Kareninus visuomet pietaudavo kokie trys žmonės) atvyko sena Aleksejaus Aleksandrovičiaus seserėčia, departamento direktorius su žmona ir vienas jaunuolis, kuris norėjo gauti tarnybą ir kažkieno buvo rekomenduotas Aleksejui Aleksandrovičiui. Ana išėjo į svetainę jų užimti. Lygiai penktą, bronziniam laikrodžiui su Petro I statulėle dar nespėjus visai išmušti valandų, įėjo Aleksejus Aleksandrovičius baltu kaklaraiščiu ir fraku su dviem žvaigždėmis, nes tuojau po pietų jis turėjo išvykti. Kiekviena Aleksejaus Aleksandrovičiaus gyvenimo minutė buvo užimta ir paskirstyta. Norėdamas suspėti ir atlikti, kas buvo skirta kiekvienai dienai, jis laikėsi griežčiausio tikslumo. „Neskubėti ir nesiilsėti“ – toks buvo jo devizas. Jis įėjo į salę, su visais pasisveikino ir skubiai atsisėdo, šypsodamasis žmonai.

– Taip, pasibaigė mano vienatvė. Tu nepatikėsi, kaip nesmagu (jis pabrėžė žodį nesmagu) pietauti vienam.

Pietų metu jis pasikalbėjo su žmona apie Maskvos reikalus, pašaipiai šypsodamasis klausinėjo apie Stepaną Arkadjičių; tačiau pasikalbėjimas daugiau buvo bendras, apie tarnybinius bei visuomeninius Peterburgo reikalus. Po pietų jis praleido pusvalandį su svečiais, paskui šypsodamasis vėl paspaudė žmonai ranką, išėjo iš kambario ir išvyko į tarybą. Ana šį kartą nevažiavo nei pas kunigaikštienę Betsi Tverskają, kuri, sužinojusi ją grįžus, kvietė atvažiuoti vakare, nei į teatrą, kur šiandien turėjo ložę. Ana nevažiavo dėl to, kad dar nebuvo pasiūta suknelė, kurios ji tikėjosi. Iš viso Ana, kuri, svečiams išvažiavus, susirūpino savo tualetu, buvo labai nepatenkinta. Šiaip ji mokėjo gražiai ir nelabai brangiai rengtis, o prieš išvykdama į Maskvą buvo atidavusi modistei persiūti tris sukneles. Sukneles reikėjo taip persiūti, kad jų negalima būtų pažinti, jos turėjo būti paruoštos jau prieš tris dienas. Pasirodė, kad dvi suknelės visiškai nepasiūtos, o viena persiūta ne taip, kaip norėjo Ana. Modistė atvyko teisintis tvirtindama, kad šitaip būsią geriau, bet Ana taip įsikarščiavo, jog paskui jai buvo gėda prisiminti. Norėdama visiškai nusiraminti, ji nuėjo į vaikų kambarį ir visą vakarą praleido su sūnumi, pati paguldė berniuką į lovelę, peržegnojo ir užklojo. Ji džiaugėsi, kad niekur nevažiavo ir taip gerai užbaigė tą vakarą. Anai buvo taip lengva ir ramu, ji taip aiškiai matė, kad visa, kas traukinyje atrodė taip reikšminga, yra tik vienas iš paprastų, menkų aukštuomenės gyvenimo įvykių ir kad jai neturi būti gėda nei prieš kitus, nei prieš pačią save. Ana pasiėmė anglišką romaną, atsisėdo prie židinio ir laukė vyro. Lygiai pusiau dešimtą pasigirdo skambutis, ir vyras įėjo į kambarį.

– Pagaliau tu! – tarė Ana, paduodama jam ranką.

Jis pabučiavo jai ranką ir atsisėdo šalia.

– Apskritai aš matau, kad tavo kelionė pavyko, – tarė jis žmonai.

– Taip, labai pavyko, – atsakė ji ir ėmė pasakoti jam viską iš pradžių: kaip ji keliavo su Vronskaja, kaip nuvažiavo, kas įvyko geležinkelio stotyje. Paskui papasakojo, kaip jai iš pradžių buvo gaila brolio, o vėliau Doli.

– Aš nemanau, kad būtų galima atleisti tokiam žmogui, nors jis ir tavo brolis, – griežtai pareiškė Aleksejus Aleksandrovičius.

Ana nusišypsojo. Ji suprato, kad jis šitai pasakė tyčia, norėdamas parodyti, kad giminystės sumetimai negali jam kliudyti atvirai dėstyti savo nuomonę. Ji žinojo šitą vyro bruožą, ir tas bruožas jai patiko.

– Džiaugiuosi, kad viskas baigėsi laimingai ir kad tu parvažiavai, – kalbėjo jis toliau. – Na, ką tenai žmonės kalba apie naujuosius nuostatus, kuriuos apgyniau taryboje?

Ana nieko nebuvo girdėjusi apie tuos nuostatus, ir jai pasidarė nesmagu, kad taip lengvai galėjo užmiršti, kas vyrui buvo taip svarbu.

– Čia, priešingai, tai sukėlė daug triukšmo, – nusišypsojo jis, patenkintas savimi.

Ana matė, kad Aleksejus Aleksandrovičius šiuo reikalu nori jai pasipasakoti kažką malonaus, ir ji savo klausimais paskatino jį tai padaryti. Jis vėl taip pat patenkintas savimi ir šypsodamasis papasakojo, kokios ovacijos buvo sukeltos dėl tų nuostatų, kuriuos jis apgynė.

– Aš labai džiaugiausi. Tai rodo, kad pagaliau ir pas mus ima įsigalėti išmintinga ir tvirta pažiūra į šį dalyką.

Baigęs gerti antrą stiklinę arbatos su grietinėle ir duona, Aleksejus Aleksandrovičius pakilo ir nuėjo į savo kabinetą.

– O tu niekur nebuvai išvažiavusi? Tau turbūt buvo nuobodu? – paklausė jis.

– O ne! – atsakė Ana, taip pat atsistojusi ir lydėdama jį per salę į kabinetą. – Ką dabar skaitai?

– Dabar skaitau Duc de Lille, Poésie des enfers18, – atsakė jis. – Itin nuostabi knyga.

Ana nusišypsojo, kaip nusišypso žmonės dėl mylimo asmens silpnybių, ir pakišusi savo ranką po jo ranka palydėjo vyrą ligi kabineto durų. Ji žinojo, kad jis buvo įpratęs vakarais skaityti ir be to negalėjo apsieiti. Ji žinojo, kad Aleksejus Aleksandrovičius, nors jam visą laiką atimdavo tarnybinės pareigos, laikė savo priederme sekti visa, kas tik pasirodydavo įžymesnio intelektualinėje sferoje. Ji taip pat žinojo, kad iš tikrųjų jis domėjosi politinėmis, filosofinėmis, teologinėmis knygomis, kad menas jam buvo visiškai svetimas, bet vis dėlto, arba, geriau pasakius, kaip tik dėl to Aleksejus Aleksandrovičius nepraleisdavo nieko, kas sukeldavo triukšmo šitoje srityje, ir laikė savo pareiga viską skaityti. Ji žinojo, kad politikos, filosofijos, teologijos srityje Aleksejus Aleksandrovičius turėjo abejonių arba ieškojo tiesos, tačiau apie meną ir poeziją, o ypač apie muziką, kurios visiškai nesuprato, jis turėjo labai aiškią ir tvirtą nuomonę. Jis mėgo kalbėti apie Šekspyrą, Rafaelį, Bethoveną, apie tai, kokią reikšmę turi naujosios poezijos ir muzikos kryptys, kurias visas buvo labai aiškiai ir nuosekliai suskirstęs.

– Na, Dieve tau padėk, – tarė ji prie kabineto, kur jo laukė žvakė su pritaisytu gaubtuvėliu ir grafinas vandens prie krėslo. – O aš parašysiu į Maskvą.

Jis paspaudė jai ranką ir vėl pabučiavo ją.

„Vis dėlto jis šaunus žmogus, tiesus, geros širdies ir įžymus savo srityje, – kalbėjo širdyje Ana, sugrįžusi į savo kambarį, tartum gindama jį nuo kažin ko, kas kaltintų ir sakytų, kad jo negalima mylėti. – Tačiau kodėl jo ausys taip keistai atsikišusios! Gal jis apsikirpo plaukus?“

Lygiai dvyliktą valandą, kai Ana dar sėdėjo prie rašomojo stalo, baigdama rašyti laišką Doli, pasigirdo lygūs šlepečių žingsniai, ir Aleksejus Aleksandrovičius, nusiprausęs ir susišukavęs, pasibrukęs po pažastimi knygą, priėjo prie Anos.

– Metas, metas, – tarė jis, keistai šypsodamasis, ir nuėjo į miegamąjį.

„Ir kokią jis turėjo teisę taip žiūrėti į jį?“ – pagalvojo Ana, atsimindama, kokiu žvilgsniu pažiūrėjo Vronskis į Aleksejų Aleksandrovičių.

Nusirengusi ji nuėjo į miegamąjį, tačiau jos veide ne tik nebuvo to gyvumo, kuris stačiai trykšte tryško iš jos akių ir šypsenos, jai viešint Maskvoje; priešingai, dabar ugnis atrodė užgesinta ar kažkur giliai paslėpta.

_______________

18 Kunigaikštį de Lilį, „Pragaro poeziją“.

XXXIV

Vronskis, išvykdamas iš Peterburgo, savo didelį butą Morskajos gatvėje buvo palikęs bičiuliui ir mylimam draugui Petrickiui.

Petrickis, jaunas, nelabai aukštos kilmės porutčikas ir ne tik neturtingas, bet visiems prasiskolinęs, į vakarą visuomet girtas ir dėl įvairių – ir juokingų, ir nešvankių – istorijų dažnas daboklės svečias, buvo mylimas tiek savo draugų, tiek viršininkų. Kai dvyliktą valandą Vronskis, atvažiavęs iš geležinkelio stoties, sustojo prie savo buto, ties prieangiu pamatė pažįstamą vežiko karietą. Dar stovėdamas už durų ir skambindamas, jis išgirdo, kad bute kvatoja vyrai, čiauška moteriškas balsas ir Petrickis šaukia: „Jeigu čia koks nevidonas, tai neleisk!“ Vronskis liepė pasiuntiniui nieko apie jį nesakyti ir tyliai įėjo į pirmąjį kambarį. Baronienė Šilton, Petrickio bičiulė, žvilgančia atlasine violetinės spalvos suknele ir rausvu šviesbruviu veideliu, it kanarėlė čiauškėdama taip, kad visas kambarys skambėjo nuo jos paryžietiškos šnektos, sėdėjo prie apvalaus stalo ir virė kavą. Šalia jos sėdėjo Petrickis su miline ir rotmistras Kamerovskis pilna uniforma, turbūt tik ką grįžęs iš tarnybos.

– Bravo! Vronskis! – sušuko Petrickis, pašokdamas ir bildindamas kėdę. – Pats šeimininkas! Baroniene, kavos jam iš naujojo kavinuko! Nelaukėm! Tikiuosi, tu patenkintas savo kabineto papuošalu, – tarė jis, rodydamas į baronienę. – Juk jūs pažįstami?

– Žinoma! – tarė Vronskis, linksmai šypsodamasis ir spausdamas baronienei mažytę rankutę. – Kaipgi! Sena bičiulė!

– Jūs dabar iš kelionės, – tarė baronienė, – tai aš bėgu. Ak, tuojau išvažiuosiu, jeigu kliudau.

– Kur jūs esate, baroniene, ten jūs ir namie, – nuramino Vronskis. – Sveikas, Kamerovski, – pridūrė jis, šaltai spausdamas Kamerovskiui ranką.

– O jūs niekuomet nemokate sakyti tokių gražių dalykų, – kreipėsi baronienė į Petrickį.

– Ne, kodėl gi? Po pietų ir aš ne blogiau pasakyčiau!

– Po pietų tai joks nuopelnas! Na, aš jums duosiu kavos, eikite nusiprausti ir susitvarkyti, – pasiūlė baronienė, vėl sėsdamasi ir rūpestingai sukdama naujo kavinuko sraigtelį. – Pjerai, paduokite kavą, – kreipėsi jinai į Petrickį, kurį vadino Pjeru pagal jo pavardę Petrickis, neslėpdama savo santykių su juo. – Aš dar pridėsiu.

– Sugadinsite.

– Ne, nesugadinsiu! Na, o jūsų žmona? – netikėtai paklausė baronienė, nutraukdama Vronskio pasikalbėjimą su draugu. – Mes čia jus apvesdinome. Parsivežėte žmoną?

– Ne, baroniene. Aš gimiau čigonu ir mirsiu čigonu.

– Juo geriau, juo geriau. Duokite ranką.

Ir baronienė, nepaleisdama Vronskio, be perstogės juokaudama, ėmė jam pasakoti savo naujausius gyvenimo planus ir klausinėti jo patarimo.

– Jisai vis dar nenori sutikti su ištuoka! Na ką gi man daryti? (Jisai buvo jos vyras.) Aš dabar noriu iškelti bylą. Kaip jūs man patariate? Kamerovski, prižiūrėkite kavą, išbėgo; jūs matote, kiek man rūpesčių! Aš noriu bylinėtis, nes man reikalingas mano turtas. Ar jūs suprantate, kokia kvailybė, esą aš jam neištikima, – niekinamai tarė ji, – ir todėl jis nori naudotis mano turtu.

Vronskis su malonumu klausėsi, kaip linksmai čiauška apveidi moteris, pritarė jai, pusiau juokais, pusiau rimtai duodamas jai patarimų. Jis beregint pagavo tą toną, kuriuo buvo pratęs kalbėti su tokiomis moterimis. Visus savo sferos Peterburgo žmones jis buvo suskirstęs į dvi griežtai priešingas rūšis. Viena, žemesnioji rūšis: vulgarūs, kvaili ir, svarbiausia, juokingi žmonės, tikį, kad vienas vyras turi gyventi su viena žmona, su kuria sutuoktas, kad mergina turi būti skaisti, moteris – drovi, vyriškis – drąsus, santūrus ir tvirtas, kad reikia auklėti vaikus, pačiam užsidirbti duoną, mokėti skolas, ir kitokiomis panašiomis kvailybėmis. Tai buvo senos mados juokingi žmonės. Tačiau buvo ir kita rūšis – tikrųjų žmonių, kuriems jie visi priklausė ir kurie turi būti elegantiški, taurūs, drąsūs, linksmi, nerausdami tenkinti bet kurią aistrą ir iš viso kito juoktis.

Vronskis jautėsi apstulbęs tiktai pirmą akimirką, kol jį veikė kito pasaulio įspūdžiai, parsivežti iš Maskvos, bet tučtuojau, lyg būtų įsistojęs į senas šlepetes, įžengė į savo senąjį linksmą ir malonų pasaulį.

Kava taip ir neišvirė, tik visus aptaškė ir išbėgo ir padarė kaip tik tai, ko reikėjo, davė progos pašūkauti, pasijuokti ir suliejo brangų kilimą bei baronienės suknelę.

– Na, dabar likite sveiki, nes jūs niekuomet nenusiprausite, o mano sąžinę slėgs didžiausias padoraus žmogaus nusikaltimas – nešvarumas. Tai jūs patariate įremti peilį į gerklę?

– Būtinai, ir taip, kad jūsų rankutė būtų kuo arčiau prie jo lūpų. Jis pabučiuos jums rankutę, ir viskas baigsis laimingai, – atsakė Vronskis.

– Vadinasi, šiandien Prancūzų teatre! – Ir, sušlamėjusi suknele, ji dingo.

Kamerovskis taip pat atsistojo, o Vronskis, nelaukdamas jo išeinant, padavė jam ranką ir nuėjo į tualeto kambarį. Kol jis prausėsi, Petrickis bendrais bruožais jam papasakojo apie savo padėtį, kiek toji pasikeitė Vronskiui išvažiavus. Pinigų nėra visiškai. Tėvas pareiškė neduosiąs ir skolų nemokėsiąs. Siuvėjas nori pasodinti, ir antras taip pat būtinai grasina pasodinti. Pulko vadas pareiškė, kad jeigu tie skandalai nesibaigs, reikės išeiti iš pulko. Baronienė įgriso ligi gyvo kaulo, ypač tuo, kad vis nori duoti pinigų, bet yra viena, jis parodys ją Vronskiui, tiesiog žavi, tikras stebuklas, griežto rytietiško stiliaus, „vergės Rebekos genre19, supranti“. Su Berkoševu jis vakar taip pat susibarė, kad anas norėjo atsiųsti sekundantus, bet, aišku, nieko neišeis. Šiaip jau viskas puiku ir nepaprastai linksma. Ir, neduodamas draugui įsigilinti į jo padėties smulkmenas, Petrickis ėmė pasakoti visas įdomias naujienas. Besiklausant tokių žinomų Petrickio pasakojimų tokioje žinomoje aplinkoje, bute, kuriame išgyveno trejus metus, Vronskį apėmė malonus jausmas, kad jis sugrįžo į nerūpestingą ir jam įprastą Peterburgo gyvenimą.

– Negali būti! – sušuko Vronskis, paleidęs praustuvo pedalą, iš kurio pylėsi vandenį ant savo raudono, sveiko sprando. – Negali būti! – sušuko jis sužinojęs, kad Lora susidėjo su Milejevu ir metė Fertingofą. – Ir jisai vis toks pat kvailas ir patenkintas? Na, o kaip sekasi Buzulukovui?

– Ak, Buzulukovui atsitiko istorija – puikumėlis! – sušuko Petrickis. – Juk jo aistra – pokyliai, ir jis nė vieno rūmų renginio nepraleidžia. Nuvyko jis į didįjį pokylį su naujuoju šalmu. Tu matei naujuosius šalmus? Labai gražūs, lengvesni. Taigi stovi jis... Ne, tu klausyk.

– Aš klausau, – atsiliepė Vronskis, trindamasis gauruotu rankšluosčiu.

– Eina didžioji kunigaikštienė su kažkokiu pasiuntiniu, ir, jo nelaimei, jie pradėjo kalbą apie naujuosius šalmus. Didžioji kunigaikštienė ir norėjo parodyti naująjį šalmą... Mato, stovi mūsų šaunusis Buzulukovas. (Petrickis parodė, kaip anas stovi su šalmu.) Didžioji kunigaikštienė paprašė duoti jai šalmą, – jisai neduoda. Kas čia dabar? Jam visi tik mirkčioja, linksi, raukosi. Duok! Tas neduoda. Nutirpo. Gali įsivaizduoti... O šitas... kaip jis.... jau nori paimti iš jo šalmą... neduoda!.. Tasai plėšte išplėšia, paduoda didžiajai kunigaikštienei. „Štai tas naujasis“, – sako didžioji kunigaikštienė. Pakreipė šalmą, o iš ten, gali įsivaizduoti, bumpt! Kriaušė, saldainiai, du svarai saldainių!.. Mat jisai buvo jų prisikrovęs, šaunusis Buzulukovas!

Vronskis leipo juokais. Ir ilgai paskui, kalbėdamas jau apie ką kita, atsiminęs tą šalmą, jis pratrūkdavo savo sveiku juoku, rodydamas tvirtus tankius dantis.

Sužinojęs visas naujienas, Vronskis, liokajaus padedamas, apsivilko munduru ir išvažiavo prisistatyti. Grįžęs ruošėsi nuvykti pas brolį, pas Betsi ir padaryti keletą vizitų, norėdamas pradėti lankytis toje draugijoje, kur galėtų sutikti Aną Kareniną. Kaip ir visuomet Peterburge, jis išvyko iš namų, ketindamas grįžti jau tik vėlai naktį.

_______________

19 Tipo.

Antroji dalis

I

Žiemos pabaigoje Ščerbackių namuose vyko konsiliumas, kuris turėjo nustatyti, kokia yra Kiti sveikata ir ko reikia imtis jos nykstančioms jėgoms atstatyti. Ji sirgo, pavasariui artėjant, jos sveikata ėjo vis blogyn. Namų gydytojas davė jai gerti žuvies taukų, paskui geležies, paskui liapiso, tačiau kadangi nei vieni, nei antri, nei treti vaistai nepadėjo ir kadangi jis patarė jai pavasarį išvykti į užsienį, buvo pakviestas garsus daktaras. Garsusis daktaras, dar nesenas, labai gražus vyras, nutarė apžiūrėti ligonę. Atrodė, kad jam itin malonu buvo įtikinėti, jog merginų drovumas yra tik barbariškumo liekana ir nėra nieko natūralesnio, jeigu dar nesenas vyriškis čiupinėja nuogą jauną merginą. Jis laikė tai natūraliu dalyku, nes darė tą patį kiekvieną dieną, nejausdamas ir negalvodamas, kaip jam atrodė, nieko blogo, todėl merginos drovumą laikė ne tik barbariškumo liekana, bet ir jo paties įžeidimu.

Reikėjo sutikti, nes nors visi daktarai mokėsi vienoje mokykloje, iš tų pačių knygų, naudojosi to paties mokslo žiniomis ir nors kai kas sakė, kad tas garsusis daktaras esąs blogas gydytojas, kunigaikštienės namuose ir jos ratelyje kažkodėl buvo pripažinta, kad tasai garsusis daktaras tik vienas žinąs kažką ypatinga ir tik jis vienas galįs išgelbėti Kiti. Atidžiai apžiūrėjęs ir išklausęs sumišusią ir apstulbusią iš gėdos ligonę, garsusis daktaras, rūpestingai nusimazgojęs rankas, dabar stovėjo svetainėje ir kalbėjosi su kunigaikščiu. Kunigaikštis, klausydamasis daktaro, kosčiojo ir raukėsi. Pagyvenęs, nekvailas ir neligotas žmogus netikėjo medicina ir sieloje širdo dėl visos tos komedijos, juo labiau kad ar tik ne jis vienas visiškai suprato, kokia yra Kiti ligos priežastis. „Tai lojikas“ – galvojo jis sau vienas taikydamas garsiajam daktarui šį pavadinimą, paimtą iš medžiotojų žodyno, ir klausydamasis, kaip tas plepa apie dukters ligos požymius. O daktarui sunku buvo susilaikyti nuo paniekos tam senam ponui ir sunku buvo nusileisti ligi jo menko išmanymo. Jis suprato, kad su seniu nėra ko kalbėti ir kad šių namų galva – motina. Jai ir ruošėsi paberti savo išminties perlus. Tuo metu kunigaikštienė įėjo į svetainę drauge su namų gydytoju. Kunigaikštis pasitraukė į šalį nenorėdamas, kad kas pastebėtų, kokia juokinga jam atrodo visa šita komedija. Kunigaikštienė buvo sutrikusi ir nežinojo, ką daryti. Jinai jautėsi kalta prieš Kiti.

– Na, daktare, spręskite mūsų likimą, – tarė kunigaikštienė. – Sakykite man viską. „Ar yra vilties?“ – norėjo ji paklausti, bet jos lūpos ėmė virpėti, ir ji negalėjo ištarti šio klausimo. – Na kaip, daktare?..

– Tuojau, kunigaikštiene, aš pasikalbėsiu su kolega ir tuomet turėsiu garbės išdėstyti jums savo nuomonę.

– Ar mes turime jus palikti?

– Jeigu teiksitės.

Kunigaikštienė atsidususi išėjo.

Kai daktarai pasiliko vieni, namų gydytojas nedrąsiai ėmė dėstyti savo nuomonę, kad čia esanti tuberkuliozinio proceso pradžia, bet... ir t. t. Garsusis daktaras klausėsi jo ir kalbos viduryje dirstelėjo į didelį auksinį savo laikrodį.

– Taip, – tarė jis, – bet...

Namų gydytojas pagarbiai nutilo, nebaigęs kalbos.

– Nustatyti tuberkuliozinio proceso pradžios, kaip jūs žinote, mes negalime; kol nepasirodė kavernos, nėra nieko aiškaus. Tačiau įtarti galime. Ir duomenų turime: bloga mityba, padidėjęs nervingumas ir kita. Klausimas štai koks: įtariant tuberkuliozinį procesą, ką reikia daryti, kad pagerėtų mityba?

– Jūs juk žinote, čia visuomet veikia moralinės, dvasinės priežastys, – gudriai šypsodamasis, leido sau įterpti namų gydytojas.

– Taip, tai savaime suprantama, – atsakė garsusis daktaras, vėl dirstelėjęs į laikrodį. – Atleiskite, ar jau pastatytas Jauzos tiltas, ar vis dar reikia aplinkui važiuoti? – paklausė jis. – A! Pastatytas. Taip, tai aš per dvidešimt minučių galiu ten nusigauti. Mes kalbėjome, jog klausimas šitaip atrodo: palaikyti mitybą ir pagydyti nervus. Tuodu dalykai susiję, reikia veikti abiem kryptimis.

– O kelionė į užsienį? – paklausė namų gydytojas.

– Aš esu nusistatęs prieš keliones į užsienį. Ir teikitės įsidėmėti: jeigu yra tuberkuliozinio proceso pradžia, o šito mes negalime žinoti, tai kelionė į užsienį nepadės. Reikalinga tokia priemonė, kuri palaikytų mitybą ir nekenktų.

Ir garsusis daktaras išdėstė savo planą – gydyti Sodeno vandenimis, kuriuos skiriant svarbiausias tikslas, matyt, buvo tas, kad jie nepakenktų.

Namų gydytojas atidžiai ir pagarbiai išklausė.

– Tačiau išvykimo į užsienį naudai aš nurodyčiau šiuos sumetimus: pasikeistų gyvenimo įpročiai, nebūtų aplinkos, sukeliančios atsiminimus. Be to... motina nori, – vardijo jis.

– A! Na, jeigu taip, ką gi, tegu važiuoja; tiktai pakenks tie vokiški šarlatanai... Turi klausyti... Na, tegu važiuoja.

Jis vėl dirstelėjo į laikrodį.

– O! Jau metas, – ir nuėjo durų link.

Garsusis daktaras pareiškė kunigaikštienei (padorumo jausmas jam tai padiktavo), kad jis turi dar kartą pamatyti ligonę.

– Kaip! Dar kartą apžiūrėti! – pasibaisėdama sušuko motina.

– O ne, man tik kai kurių smulkmenų, kunigaikštiene.

– Labai prašom.

Ir motina, daktaro lydima, įėjo į svetainę pas Kiti. Sulysusi ir išraudusi, ypatingai blizgančiomis akimis nuo išgyventos gėdos, Kiti stovėjo kambario viduryje. Daktarui įėjus, ji nukaito, ir jos akyse sublizgo ašaros. Visa jos liga ir gydymas jai atrodė toks kvailas, net juokingas dalykas! Gydytis jai atrodė taip pat juokinga, kaip sustatinėti sudužusios vazos šukes. Jos širdis buvo sudužusi.

Negi jie nori gydyti ją žirneliais ir milteliais? Bet negalima buvo įžeisti motinos, juo labiau kad motina jautėsi kalta.

– Malonėkite atsisėsti, kunigaikštyte, – tarė garsusis daktaras.

Jis šypsodamasis atsisėdo priešais ją, patikrino pulsą ir vėl ėmė ją įkyriai klausinėti. Ji atsakinėjo ir staiga supykusi atsistojo.

– Atleiskite man, daktare, bet iš to juk nieko nebus. Jūs manęs po tris kartus to paties klausiate.

Garsusis daktaras neįsižeidė.

– Liguistas susierzinimas, – tarė jis kunigaikštienei, kai Kiti išėjo. – Beje, aš baigiau...

Ir daktaras, kreipdamasis į kunigaikštienę, kaip itin protingą moterį, moksliškai nusakė kunigaikštytės būklę ir baigė, nurodydamas, kaip gerti tuos vandenis, kurie buvo nereikalingi. Paklaustas, ar važiuoti į užsienį, daktaras giliai susimąstė, tarytum spręsdamas sunkų klausimą. Galiausiai sprendimas buvo pareikštas: važiuoti ir netikėti šarlatanais, o visuomet kreiptis į jį.

Tarsi būtų kažkas linksmo atsitikę, kai išvažiavo daktaras. Motina sugrįžo pas dukterį linksmesnė, o Kiti irgi dėjosi palinksmėjusi. Jai dabar dažnai, kone visuomet, tekdavo apsimetinėti.

– Iš tikrųjų aš sveika, maman. Bet jeigu jūs norite važiuoti, tai važiuokime! – tarė ji ir, stengdamasi parodyti, kad domisi būsimąja kelione, ėmė kalbėti apie pasiruošimą.

II

Išvykus daktarui, tuojau atvažiavo Doli. Jinai žinojo, kad tą dieną turi būti konsiliumas, ir nors neseniai buvo atsikėlusi po gimdymo (ji pagimdė mergaitę žiemos pabaigoje), nors pati turėjo daug savų bėdų ir rūpesčių, palikusi žindomą kūdikį ir susirgusią mergaitę, užsuko sužinoti Kiti likimo, kuris turėjo šiandien išsispręsti.

– Na kaip? – paklausė ji, įėjusi į svetainę ir nenusiimdama skrybėlės. – Jūs visi linksmi. Turbūt gerai?

Mėginta jai papasakoti, ką kalbėjo daktaras, tačiau pasirodė, kad nors daktaras kalbėjo labai sklandžiai ir ilgai, jokiu būdu nebuvo galima perduoti to, ką jis pasakė. Įdomu tik tai, kad nuspręsta važiuoti į užsienį.

Doli nejučiomis atsiduso. Geriausia jos draugė, sesuo, išvažiuoja. O jos gyvenimas buvo nelinksmas. Susitaikinus su Stepanu Arkadjičium, jų santykiai pasidarė tokie, kad ji jautėsi pažeminta. Mazgas, Anos sumegztas, pasirodė netvirtas, ir šeimos santarvė suiro toje pačioje vietoje. Nieko tikro nebuvo, tačiau Stepano Arkadjičiaus beveik niekuomet nebūdavo namie, pinigų taip pat beveik niekuomet nebūdavo, ir Doli nuolat kankino įtarimai, kad jos vyras neištikimas, bet jinai jau pati ginė juos nuo savęs, bijodama patirtųjų pavydo kančių. Toks pavydo išsiveržimas, kokį ji kartą buvo išgyvenusi, jau negalėjo pasikartoti, ir jeigu net būtų išėję aikštėn, kad vyras neištikimas, tas jau nebūtų galėję paveikti jos taip, kaip pirmą kartą. Aiški neištikimybė dabar galėjo tik sutrikdyti jos šeimyninius įpročius, todėl Doli ir leidosi apgaudinėjama, už tą silpnybę niekinamai žiūrėdama į vyrą, o labiausiai į save. Antra vertus, rūpesčiai, didelė šeima be paliovos vargino ją: čia nesisekė penėti žindomąjį kūdikį, čia auklė išėjo, čia, kaip dabar, susirgo vienas vaikas.

– Na, o kaip tavo reikalai? – paklausė motina.

– Ak, maman, jūs tiek daug turite savų bėdų. Lili susirgo, ir bijau, kad jai skarlatina. Dabar ištrūkau, norėdama pasiteirauti, o grįžusi jau sėdėsiu namie, niekur nekeldama kojos, jeigu, neduok Dieve, skarlatina.

Senasis kunigaikštis, išvažiavus daktarui, irgi atėjo iš savo kabineto. Atkišęs Doli skruostą ir pasikalbėjęs su ja, paklausė žmonos:

– Kaipgi nutarėte, ar važiuojate? Na, o su manimi ką darysite?

– Aš manau, tu pasilik, Aleksandrai, – nutarė žmona.

– Kaip norite.

– Maman, o kodėl tėvelis negalėtų važiuoti su mumis? – tarė Kiti. – Ir jam linksmiau, ir mums.

Senasis kunigaikštis atsistojo ir paglostė Kiti plaukus. Ji pakėlė veidą ir, prievarta šypsodamasi, žiūrėjo į tėvą. Kiti visuomet atrodė, kad jis geriausiai už visus šeimoje supranta ją, nors ir mažai apie ją kalba. Ji, kaip jauniausioji, buvo tėvo mylimoji, ir jai atrodė, kad ta meilė daro jį labai akylą. Kai jos žvilgsnis dabar susidūrė su žydromis, geromis jo akimis, kurios įdėmiai žiūrėjo į ją, Kiti rodėsi, kad tėvas kiaurai mato ją ir supranta visas jos sielos negandas. Rausdama ji glaudėsi prie jo, laukdama, kad jis pabučiuotų ją, bet jis tik paplekšnojo dukteriai per plaukus ir tarė:

– Tie kvaili šinjonai! Prie tikros dukters nė neprisikasi, o glostai padvėsusių bobų plaukus. Na ką, Dolinka, – kreipėsi jis į vyresniąją dukterį, – ką tavo didvyris veikia?

– Nieko, tėveli, – atsakė Doli, supratusi, kad tėvas kalba apie jos vyrą. – Vis važinėja, aš jo beveik nematau, – negalėjo ji nepridurti, pašaipiai šypsodamasi.

– Ką gi, ar jis dar neišvyko į sodžių miško parduoti?

– Ne, vis tebesiruošia.

– Štai kaip! – tarė kunigaikštis. – Vadinasi, ir man ruoštis? Klausau, – sėsdamasis tarė jis žmonai. – O tu, Katia, štai ką, – pridūrė jis jaunesniajai dukteriai, – tu kada nors, vieną gražią dieną, pabusk ir tark sau: bet juk aš visiškai sveika ir linksma, mes su tėveliu vėl eisime anksti rytą pasivaikščioti šaltyje. A?

Atrodė, kad tėvas pasakė labai paprastus žodžius, tačiau, juos išgirdusi, Kiti sutriko ir sumišo lyg sugautas nusikaltėlis. „Taip, jis viską žino, viską supranta ir tais žodžiais sako man, kad nors ir gėda, bet reikia pergalėti savo gėdą.“ Jai pritrūko drąsos ką nors atsakyti. Buvo kažką bepradedanti, bet ūmai pravirko ir išbėgo iš kambario.

– Mat kokie tavo juokai! – šoko kunigaikštienė ant vyro. – Tu visuomet... – pradėjo ji priekaištingai.

Kunigaikštis gana ilgai klausėsi kunigaikštienės priekaištų ir tylėjo, bet jo veidas vis labiau ir labiau niaukėsi.

– Ji tokia pasigailėtina, vargšelė, tokia pasigailėtina, o tu nejauti, kad jai skaudus kiekvienas žodis, primenąs jos nelaimės priežastį. Ak! Šitaip apsirik tu man! – atsiduso kunigaikštienė, ir iš to, kaip pasikeitė jos tonas, Doli ir kunigaikštis suprato, kad ji kalba apie Vronskį. – Aš nesuprantu, kodėl nėra įstatymų, kurie baustų tokius šlykščius, netaurius žmones.

– Ak, geriau negirdėčiau tų šnekų! – niūriai tarė kunigaikštis, pakildamas nuo krėslo ir lyg norėdamas išeiti, bet sustojęs tarpduryje. – Įstatymai yra, motin, ir jeigu jau privertei mane apie tai kalbėti, tai aš pasakysiu, kas dėl visko kaltas: tu, viena tu ir daugiau niekas. Įstatymai prieš tokius vyrukus visuomet buvo ir yra! Taip, jei nebūtų buvę to, ko neturėjo būti, aš – senas žmogus, bet būčiau privertęs jį, tą dabitą, stoti prie barjero. Taip, o dabar gydykite, vežiokite tuos šarlatanus.

Atrodė, kad kunigaikštis turėjo dar daug ką pasakyti, tačiau, išgirdusi jo toną, kunigaikštienė, kaip ir visuomet, sprendžiant rimtus klausimus, beregint nusileido, jausdamasi kalta.

– Aleksandre, Aleksandre, – šnibždėjo kunigaikštienė, eidama į jį, ir pravirko.

Vos tik ji pravirko, kunigaikštis taip pat nutilo. Jis priėjo prie žmonos.

– Na, liaukis, liaukis! Ir tau sunku, žinau. Ką darysi! Didelės bėdos nėra. Dievas gailestingas... dėkui... – kalbėjo jis, jau pats nežinodamas, ką sako, ir atsakydamas į šlapią kunigaikštienės bučinį, kurį pajuto ant savo rankos. Kunigaikštis išėjo iš kambario.

Dar tada, kai pravirkusi Kiti išėjo iš kambario, Doli, būdama motina ir turėdama didelį patyrimą tvarkyti šeimos reikalus, tučtuojau sumetė, kad čia bus reikalinga moters pagalba, ir pasiruošė padėti. Ji nusiėmė skrybėlaitę ir, širdyje pasiraitojusi rankoves, ruošėsi veikti. Tuo metu, kai motina puolė tėvą, ji bandė sulaikyti motiną, kiek leido dukters pagarbumas. Kai kunigaikščiui užėjo piktumas, Doli tylėjo; jai buvo gėda dėl motinos, ir ji jautė švelnumą tėvui už tai, kad jis beregint vėl pasidarė geras; o tėvui išėjus, Doli nutarė padaryti tai, ko labiausiai reikėjo: nueiti pas Kiti ir ją paguosti.

– Aš jums seniai norėjau pasakyti, maman, ar jūs žinote, kad Levinas norėjo pasipiršti Kiti, kai buvo čia paskutinį kartą? Jis prisipažino Stivai.

– Na tai kas? Aš nesuprantu...

– Gal Kiti nesutiko už jo tekėti?.. Jinai jums nesakė?

– Ne, ji nieko nesakė nei apie vieną, nei apie antrą; ji per daug išdidi. Bet aš žinau, kad viskas dėl to...

– Taip, jūs įsivaizduokite, jeigu ji atsakė Levinui, o ji nebūtų atsakiusi, jeigu nebūtų buvę ano, aš žinau... O paskui anas taip baisiai suvedžiojo ją.

Kunigaikštienei per daug baisu buvo galvoti, kad ji taip nusikaltusi dukrai, ir ji supyko.

– Ak, aš jau nieko nesuprantu! Dabar visi nori savo protu gyventi, motinai nieko nepasako, o paskui...

– Maman, aš nueisiu pas ją.

– Nueik. Negi aš tau draudžiu? – tarė motina.

III

Užėjusi į mažą Kiti kabinetą, gražutį, rausvutį, vieux saxe20 lėliukėmis papuoštą kambarėlį, tokį pat jaunutį, rausvutį ir linksmą, kokia dar prieš du mėnesius buvo pati Kiti, Doli atsiminė, kaip linksmai ir su kokia meile jiedvi pernai drauge puošė tą kambarėlį. Jai sustingo širdis, pamačius Kiti, sėdinčią prie durų ant žemos kėdutės ir įsmeigusią nejudančias akis į kilimo kampą. Kiti pažvelgė į seserį, ir šaltas, truputį rūstus jos veidas nepasikeitė.

– Aš dabar išvažiuosiu ir užsidarysiu namie, ir tau negalima bus manęs lankyti, – tarė Darja Aleksandrovna, sėsdamasi šalia jos. – Aš noriu pasikalbėti su tavimi.

– Apie ką? – baimingai pakėlusi galvą, greitai paklausė Kiti.

– Apie ką gi, jei ne apie tavo širdgėlą?

– Aš neturiu širdgėlos.

– Gana jau, Kiti. Argi tu manai, kad aš galiu nežinoti? Aš viską žinau. Ir tikėk manimi, tai toks menkas dalykas... Mes visos esame tai patyrusios.

Kiti tylėjo, ir jos veidas buvo rūstus.

– Jis nevertas, kad tu dėl jo kankintumeis, – kalbėjo toliau Darja Aleksandrovna, tiesiog paliesdama reikalą.

– Taip, nes jis mane paniekino, – tirtančiu balsu ištarė Kiti. – Nekalbėk! Būk gera, nekalbėk!

– Bet kas tau sakė? Niekas šito nekalbėjo. Aš esu tikra, kad jis buvo tave įsimylėjęs ir tebėra įsimylėjęs, bet...

– Ak, nėra man baisesnio dalyko, kaip šitos užuojautos! – sušuko Kiti, staiga supykusi. Ji pasisuko kėdėje, išraudo ir ėmė greitai judinti pirštus, čia viena, čia kita ranka spausdama diržo sagtį, kurią laikė paėmusi. Doli žinojo sesers įprotį įsikarščiavus ką nors nustverti rankomis; žinojo, kad įsikarščiavusi Kiti gali užsimiršti ir prišnekėti daug nereikalingų ir nemalonių dalykų, ir norėjo nuraminti ją, bet jau buvo per vėlu.

– Ką, ką tu nori pasakyti, ką? – bėrė žodžius Kiti. – Kad buvau įsimylėjusi žmogų, kuris manęs nė pažinti nenorėjo, ir kad mirštu iš meilės jam? Ir tai man sako sesuo, kuri mano, kad... kad... kad mane užjaučia!.. Nenoriu šitos užuojautos ir veidmainiavimo!

– Kiti, tu neteisinga.

– Kam tu mane kankini?

– Priešingai... Aš matau, kad tu susikrimtusi.

Tačiau Kiti buvo taip įsikarščiavusi, jog negirdėjo.

– Aš neturiu dėl ko sielotis ir guostis. Esu tiek išdidi, jog niekuomet neleisiu sau mylėti žmogaus, kuris manęs nemyli.

– Bet aš nė nesakau... Viena – pasakyk man tiesą, – tarė Darja Aleksandrovna, paėmusi jai už rankos, – pasakyk man, ar Levinas sakė tau?..

Atrodė, kad, išgirdusi apie Leviną, Kiti visiškai nebegalėjo susivaldyti; ji pašoko nuo kėdės, trenkusi į žemę sagtį ir greitai mosuodama rankomis, ėmė kalbėti:

– Kam čia dar Levinas? Nesuprantu, kam tau reikia mane kankinti? Aš pasakiau ir kartoju, kad esu išdidi ir niekados, niekados nepadarysiu to, ką darai tu: grįžti pas žmogų, kuris tau neištikimas, kuris pamilo kitą moterį. Aš nesuprantu, nesuprantu šito! Tu gali, o aš negaliu!

Ištarusi šituos žodžius, ji pažvelgė į seserį, pamačiusi, kad Doli tyli, liūdnai nuleidusi galvą, neišėjo iš kambario, kaip buvo ketinusi, bet atsisėdo prie durų, nosinėle užsidengė veidą ir nuleido galvą.

Jiedvi tylėjo kokias dvi minutes. Doli galvojo apie save. Tas jos pažeminimas, kurį visuomet jautė, ypač skaudžiai atsiliepė, kai jį priminė sesuo, Doli nesitikėjo, kad sesuo bus tokia žiauri, ir pyko ant jos. Tačiau ji netikėtai išgirdo, kaip sušnarėjo suknelė ir kažkas staiga sukūkčiojo, stengdamasis susilaikyti, ir kažkieno rankos iš apačios apkabino jos kaklą. Prieš ją klūpojo Kiti.

– Dolinka, aš tokia, tokia nelaiminga! – droviai sušnibždėjo ji.

Ir savo mielą ašarotą veidą paslėpė Darjos Aleksandrovnos sterblėje.

Ašaros buvo tarytum tasai tepalas, be kurio negalėjo sėkmingai veikti dviejų seserų tarpusavio bendravimo mašina, – paverkusios seserys kalbėjosi ne apie tai, kas joms buvo svarbu, bet ir šnekėdamos apie pašalinius dalykus, jiedvi suprato viena kitą. Kiti suprato, kad supykus pasakytas jos žodis apie vyro neištikimybę ir apie pažeminimą ligi sielos gelmių įžeidė vargšę seserį, bet toji atleidžia jai. Doli taip pat suprato visa, ką norėjo žinoti; ji įsitikino, kad teisingai atspėjo, jog širdgėlos, neišgydomos Kiti širdgėlos, priežastis yra ta, kad Levinas jai pasipiršo, bet ji nesutiko už jo tekėti, o Vronskis apgavo ją, ir dabar ji pasiruošusi mylėti Leviną ir neapkęsti Vronskio. Kiti nė žodžio nepasakė apie tai; ji kalbėjo tik apie savo sielos būseną.

– Aš neturiu jokios širdgėlos, – kalbėjo ji nurimusi, – bet ar tu gali suprasti, kad man viskas pasidarė bjauru, šlykštu, grubu, o visų labiausiai aš pati. Tu negali įsivaizduoti, kaip viskas dabar man kelia bjaurias mintis.

– Kokios jau gali būti bjaurios mintys? – paklausė Doli šypsodamasi.

– Pačios, pačios bjauriausios ir grubiausios, negaliu tau pasakyti. Tai ne maudulys, ne nuobodis, o daug blogiau. Tarytum visa, kas buvo manyje gera, viskas dingo, o liko vien tai, kas bjauriausia. Na, kaip čia tau pasakius? – aiškino ji, matydama iš sesers akių, kad toji nieko nesupranta. – Tėvelis dabar man ėmė kalbėti... man atrodo, kad jis tik apie tai galvoja, jog man reikia ištekėti. Mama veža mane į pokylį: man atrodo, ji mane tik dėl to veža, kad kuo greičiausiai mane išleistų už vyro ir nusikratytų manimi. Žinau, kad tai netiesa, bet negaliu apsiginti nuo šitų minčių. Į vadinamuosius jaunikius aš tiesiog negaliu žiūrėti. Man atrodo, kad jie mane lyg matuoja savo žvilgsniais. Anksčiau važiuoti kur nors su puošnia suknele man būdavo tikras malonumas, aš savimi grožėdavausi, o dabar man gėda, nejauku. Na, ko norėti! Daktaras... Na…

Kiti sumišo, toliau ji norėjo pasakyti, kad nuo to laiko, kai ji šitaip pasikeitė, Stepanas Arkadjičius jai pasidarė nepakenčiamai nemalonus, ir vos tik jį pamačius, jai kyla visų grubiausios ir šlykščiausios mintys.

– Taip, taip, viskas man atrodo baisiai grubu ir bjauru, – tęsė toliau Kiti. – Tai mano liga. Gal praeis...

– O tu negalvok...

– Negaliu. Tik su vaikais man gera, tik pas tave.

– Gaila, kad tau negalima pas mane lankytis.

– Ne, aš atvažiuosiu. Aš persirgau skarlatina ir priprašysiu maman, kad leistų.

Kaip Kiti sakė, taip ir padarė: nusikraustė pas seserį ir visą laiką slaugė vaikus, nes jie iš tikrųjų susirgo skarlatina. Abiejų seserų prižiūrimi, visas šešetas vaikų pasveiko, tačiau Kiti sveikata nepagerėjo, ir per gavėnią Ščerbackiai iškeliavo į užsienį.

_______________

20 Senovinio saksų porceliano.

IV

Peterburgo aukštuomenė, tiesą pasakius, sudaro tik vieną ratą; visi čia vieni kitus pažįsta, net lankosi vieni pas kitus. Tačiau šitame dideliame rate yra tam tikri skyreliai. Ana Arkadjevna Karenina turėjo gerų bičiulių ir glaudžių ryšių trijuose skirtinguose rateliuose. Vienas ratelis buvo tarnybinis, oficialus jos vyro ratelis, sudarytas iš bendradarbių ir valdinių, kuriuos labai įvairiai ir įnoringai siejo ir skyrė visuomeninės sąlygos. Ana dabar jau buvo beveik užmiršusi, kaip pradžioje ji kone pamaldžiai gerbė tuos žmones. Dabar ji visus pažino taip, kaip apskrities mieste visi pažįsta vienas kitą; žinojo, kokie jų įpročiai, kokios silpnybės, kam koks batas spaudžia koją; žinojo, kokie jų tarpusavio santykiai ir santykiai su vyresnybe; žinojo, kas ir kaip, kuo laikosi, kas su kuo sutinka ar nesutinka; tačiau šita vyriausybinių vyriškų interesų sfera niekuomet negalėjo patraukti Anos, ir jinai vengė jos, nepaisydama grafienės Lidijos Ivanovnos įkalbinėjimų.

Antras Anai artimas ratelis buvo tas, kurio padedamas Aleksejus Aleksandrovičius padarė savo karjerą. To ratelio centras buvo grafienė Lidija Ivanovna. Tai buvo senų, negražių, dorovingų bei pamaldžių moterų ir protingų, mokytų, garbės trokštančių vyrų ratelis. Vienas iš protingųjų žmonių, priklausančių šitam rateliui, vadino jį „Peterburgo visuomenės sąžine“. Aleksejus Aleksandrovičius labai brangino šitą ratelį, ir Ana, kuri taip mokėjo su visais sutarti, apsigyvenusi Peterburge, pradžioje rado bičiulių ir šitame ratelyje. Bet dabar, sugrįžus iš Maskvos, šitas ratelis jai pasidarė nepakenčiamas. Anai pasirodė, kad ir ji, ir visi jie apsimetinėja, jai pasidarė taip nuobodu ir nejauku toje draugijoje, kad ji kiek galėdama rečiau ėmė lankytis pas grafienę Lidiją Ivanovną.

Pagaliau trečiasis ratelis, kur Ana turėjo ryšių, buvo tikroji aukštuomenė, – pokylių, pietų, prašmatnių tualetų pasaulis, viena ranka įsikibęs į caro rūmus, kad nenusileistų ligi demimondo, kurį to ratelio nariai tarėsi niekiną, nors turėjo ne tik panašų, bet visiškai tą patį skonį. Santykius su šituo rateliu Ana palaikė per kunigaikštienę Betsi Tverskają, savo pusbrolio žmoną, kuri turėjo šimtą dvidešimt tūkstančių pajamų ir labai pamilo Aną, kai tik šioji pasirodė aukštuomenėje, pataikavo jai ir traukė į savo ratelį, juokdamasi iš grafienės Lidijos Ivanovnos ratelio.

– Kai pasensiu ir būsiu negraži, aš pasidarysiu tokia pat, – sakydavo Betsi, – bet jums, jaunai, gražiai moteriai, dar anksti į tą prieglaudą.

Ana iš pradžių kiek galėdama vengė šito kunigaikštienės Tverskajos ratelio, nes jis reikalavo pernelyg didelių išlaidų, o ir šiaip pirmasis ratelis jai buvo mielesnis; tačiau, sugrįžus iš Maskvos, viskas virto kitaip. Ana ėmė vengti savo dorovingųjų draugų ir lankėsi tikrojoje aukštuomenėje. Ten ji sutikdavo Vronskį ir susitikusi jaudindavosi iš džiaugsmo. Ypač dažnai ji sutikdavo Vronskį pas Betsi, jo pusseserę iš tėvo pusės. Vronskis lankėsi visur, kur tik galėdavo sutikti Aną, ir kiekviena proga kalbėdavo jai apie savo meilę. Ji nedavė tam jokio pagrindo, tačiau kiekvieną kartą, susitikus su juo, Anos sieloje įsidegdavo tas pats pagyvėjimo jausmas, kuris jai buvo kilęs tą dieną vagone, kai ji pirmą kartą pamatė Vronskį. Ji pati jautė, kad, pamačius jį, džiaugsmas imdavo šviesti jos akyse ir lūpose pasirodydavo šypsena, Ana negalėdavo nuslopinti šito džiaugsmo.

Iš pradžių Ana nuoširdžiai tikėjo, kad ji nepatenkinta Vronskiu dėl to, kad tas leidžia sau ją persekioti, tačiau netrukus po to, kai sugrįžo iš Maskvos ir atvyko į pobūvį, kur tikėjosi sutikti Vronskį, o jo ten nebuvo, Aną suėmė toks liūdesys, jog ji aiškiai suprato, kad apgaudinėja save, kad tas persekiojimas ne tik nėra nemalonus, bet, priešingai, sudaro visą jos gyvenimo prasmę.

Garsi dainininkė dainavo antrą kartą, ir visa diduomenė buvo teatre. Vronskis, iš savo krėslo pirmoje eilėje pamatęs pusseserę, nelaukdamas pertraukos, įėjo į jos ložę.

– Kodėl jūs neatvykote pietų? – tarė jinai Vronskiui. – Stebiuosi, kokie aiškiaregiai tie įsimylėję žmonės, – šypsodamasi pridūrė Betsi taip, kad tik jis vienas girdėtų: – Jos nebuvo. Bet atvažiuokite po operos.

Vronskis klausiamai pažvelgė į ją. Betsi palenkė galvą. Jis padėkojo pusseserei šypsena ir atsisėdo šalia jos.

– O kaip aš gerai atsimenu jūsų pašaipas! – kalbėjo toliau kunigaikštienė Betsi, kuriai buvo nepaprastai malonu stebėti, kaip auga ši aistra. – Kur visa tai dingo! Jūs pagautas, mano mielasis.

– Aš tik ir trokštu būti pagautas, – atsakė Vronskis, ramiai, geraširdiškai šypsodamasis. – Jeigu aš skundžiuosi, tai, tiesą sakant, nebent tuo, kad per mažai pagautas. Aš pradedu netekti vilties.

– Kokią jūs galite turėti viltį? – paklausė Betsi, įsižeidusi už savo draugę. – Entendons nous21!.. – Tačiau jos akyse žybčiojo liepsnelės, kurios aiškiai bylojo, kad ji labai gerai ir lygiai kaip ir jis supranta, kokią jis gali turėti viltį.

– Jokios, – juokdamasis ir rodydamas savo tankius dantis, atsakė Vronskis. – Atleiskite, – pridūrė jis, paėmęs iš jos rankų binoklį ir per jos nuogą petį žiūrėdamas į priešpriešinę ložių eilę. – Bijau, kad darausi juokingas.

Vronskis labai gerai žinojo, kad jam nėra pavojaus pasidaryti juokingam Betsi ir visos aukštuomenės akyse. Jis labai gerai žinojo, kad tų žmonių akyse gali būti juokingas vyriškis, nelaimingai įsimylėjęs merginą ar apskritai laisvą moterį, tačiau vaidmuo vyriškio, prikibusio prie ištekėjusios moters ir žūtbūt pasiryžusio įtraukti ją į svetimoterystę, šitoks vaidmuo atrodo kažkoks gražus, kilnus ir niekuomet negali būti juokingas, todėl jis, išdidžiai ir linksmai šypsodamasis po ūsais, nuleido binoklį ir pažvelgė į pusseserę.

– O kodėl jūs neatvykote pietų? – paklausė jinai, grožėdamasi juo.

– Apie tai reikia jums papasakoti. Buvau užsiėmęs, o žinote kuo? Statau šimtą, tūkstantį prieš vieną… neįspėsite. Stengiausi sutaikyti vyrą su jo žmonos įžeidėju. Taip, iš tikrųjų!

– Ką gi, ar pavyko sutaikinti?

– Beveik.

– Turėsite man viską papasakoti, – tarė ji stodamasi. – Ateikite per kitą pertrauką.

– Negaliu, važiuoju į Prancūzų teatrą.

– Palikęs Nilson? – išsigandusi paklausė Betsi, kuri niekaip nebūtų atskyrusi Nilson nuo kokios choristės.

– Ką darysi? Turiu ten pasimatymą, vis tuo pačiu taikdarystės reikalu.

– Palaiminti taikdariai, jie bus išganyti, – tarė Betsi, prisiminusi, jog kažkur kažką panašaus yra girdėjusi. – Na, sėskite, papasakokite, kas atsitiko.

Ir ji vėl atsisėdo.

_______________

21 Supraskime vienas kitą.

V

– Tai truputį nekukli istorija, bet tokia miela, jog labai norisi papasakoti, – tarė Vronskis, žiūrėdamas į ją besijuokiančiomis akimis. – Pavardžių neminėsiu.

– Bet aš spėliosiu, juo geriau.

– Na, klausykite: važiuoja du linksmi jaunuoliai…

– Be abejonės, jūsų pulko karininkai?

– Aš nesakiau, kad karininkai, tiesiog du papusryčiavę jaunuoliai...

– Paprastai tariant, įkaušę.

– Galbūt. Linksmiausiai nusiteikę, važiuoja pas draugą pietų. Ir mato: daili moteris lenkia juos vežiko karieta, atsigręžia, bent jiems taip pasirodė, linkčioja jiems galva ir juokiasi. Jie, žinoma, paskui ją. Lekia be dvasios. Jie labai nustebo, kai gražuolė sustojo ties tais pačiais namais, į kuriuos jie patys važiavo. Gražuolė užbėga į viršutinį aukštą. Jie mato tik raudonas lūputes iš po trumpo šydo ir puikias mažytes kojeles.

– Jūs taip vaizdingai pasakojate, jog man atrodo, kad jūs pats – vienas iš tų dviejų jaunuolių.

– O ką jūs man pirma sakėte? Na, įeina tuodu jaunuoliai pas draugą, tenai išleistuvių pietūs. Čia jie iš tikrųjų išgeria gal kiek per daug, kaip visuomet per išleistuves. Ir pietų metu klausinėja, kas gyvena viršuje tuose pačiuose namuose. Niekas nežino, tik šeimininko liokajus, paklaustas, ar negyvena viršuje panų, atsakė, kad jų ten labai daug. Po pietų jaunuoliai eina į šeimininko kabinetą ir rašo nepažįstamajai laišką. Parašė aistringą laišką, prisipažino, kad ją myli, ir patys neša laišką į viršų, norėdami paaiškinti tai, kas laiške būtų atrodę nevisiškai suprantama.

– Kam jūs man pasakojate tokias šlykštybes? Na?

– Skambina. Pasirodo mergina, juodu paduoda laišką ir įtikinėja merginą, kad abu taip įsimylėję, jog tuojau mirs čia pat prie durų. Sumišusi mergina leidžiasi į kalbas. Netikėtai pasirodo ponas su žandenomis, panašiomis į dešreles, išraudęs it vėžys, ir pareiškia, kad bute niekas daugiau negyvena, o tik jo žmona, ir abudu išprašo lauk.

– Iš kurgi jūs žinote, kad jo žandenos, kaip jūs sakėte, panašios į dešreles?

– O jūs klausykite. Šiandien buvau nuvažiavęs jų taikyti.

– Ir ką gi?

– Čia ir yra visų įdomiausia. Pasirodo, kad tai laiminga titulinio patarėjo ir titulinės patarėjienės pora. Titulinis patarėjas paduoda skundą, o aš pasidarau taikytoju, ir dar kokiu! Tikėkite manimi, Taleiranas – niekis prieš mane.

– Tai kas gi kliūva?

– O jūs paklausykite... Mes atsiprašėme, kaip pridera: „Mums be galo nemalonu, tai nelemtas nesusipratimas, prašome atleisti.“ Titulinis patarėjas su dešrelėmis pradeda atlyžti, bet irgi trokšta išreikšti savo jausmus, ir kai tik pradeda juos reikšti, ima karščiuotis ir įžūliai kalbėti, aš vėl turiu panaudoti visus savo diplomatinius talentus: „Aš sutinku, kad jie pasielgė negražiai, bet prašau atsižvelgti į tai, kad čia nesusipratimas, jaunystė; be to, vyrai buvo ką tik papusryčiavę. Jūs suprantate. Jie iš visos širdies gailisi, prašo atleisti jų kaltę.“ Titulinis patarėjas vėl suminkštėja: „Aš sutinku, grafe, ir esu pasiruošęs atleisti, bet jūs suprantate, kad mano žmoną, mano žmoną, padorią moterį, ima įžūliai persekioti ir įžeidinėti kažkokie vaikėzai, niek...“ O jūs suprantate, šitas vaikėzas čia pat, ir man reikia juos taikyti. Aš vėl panaudoju diplomatiją, ir vėl, kai tik jau reikia visą dalyką užbaigti, mano titulinis patarėjas karščiuojasi, rausta, jo dešrelės pakyla, ir aš vėl turiu griebtis visų diplomatijos gudrybių.

– Ak, turėsiu jums viską papasakoti! – juokdamasi tarė Betsi įeinančiai į ložę damai. – Jis taip mane prijuokino...

– Na, bonne chance22, – pridūrė ji, paduodama Vronskiui rankos, kuria laikė vėduoklę, laisvą pirštą ir kilstelėjusi pečius nuleido žemyn pakilusią suknios liemenėlę, norėdama, kaip pridera, būti visiškai nuoga, kai išeis į priekį prie rampos į dujų šviesą ir atsidurs prieš visų akis.

Vronskis nuvažiavo į Prancūzų teatrą, nes ten jam iš tikrųjų reikėjo pasimatyti su pulko vadu, kuris nepraleisdavo nė vieno spektaklio tame teatre, ir pasikalbėti su juo apie savo taikdarystę, kuri jau trečią dieną jį labai domino ir linksmino. Į šitą reikalą buvo įsivėlęs Petrickis, kurį Vronskis mylėjo, ir kitas neseniai į pulką įstojęs šaunus vaikinas, puikus draugas, jaunasis kunigaikštis Kedrovas. O svarbiausia, čia buvo įpainioti pulko interesai.

Juodu abu tarnavo Vronskio eskadrone. Pas pulko vadą buvo atvykęs valdininkas, titulinis patarėjas Vendenas, ir pasiskundė, kad jo pulko karininkai įžeidė jo žmoną. Jauna jo žmona, kaip pasakojo Vendenas, – jis tik prieš pusmetį buvo vedęs, – su motule buvusi cerkvėje ir staiga dėl tam tikros savo būklės pasijutusi nesveika, negalėjusi ilgiau stovėti ir pirmu pasitaikiusiu greituoju vežiku važiavusi namo. Tuo metu ją pradėję vytis karininkai, ji, nusigandusi ir dar labiau susirgusi, bėgte užbėgo laiptais į butą. Pats Vendenas, grįžęs iš įstaigos, išgirdęs skambutį ir kažkokius balsus, išėjęs ir pamatęs girtus karininkus su laišku, išvarė juos. Valdininkas prašė griežtai juos nubausti.

– Ne, kaip sau norite, – tarė pulko vadas Vronskiui, pasikvietęs jį pas save, – Petrickis darosi nepakenčiamas. Nepraeina nė savaitės, kad nebūtų kokios istorijos. Tas valdininkas nepaliks šito dalyko, jis kreipsis toliau.

Vronskis matė, koks nepatogus visas šis dalykas, suprato, jog dvikovos čia negali būti ir reikia daryti viską, kad tas titulinis patarėjas atlyžtų, o šis reikalas būtų numarintas. Pulko vadas pasišaukė Vronskį, žinodamas, kad jis taurus ir protingas vyras, o svarbiausia, vyras, kuris brangina pulko gerą vardą. Jie pasitarė ir nusprendė, kad Petrickis su Kedrovu ir Vronskiu turi nuvykti pas tą titulinį patarėją ir atsiprašyti. Ir pulko vadas, ir Vronskis suprato, kad Vronskio vardas ir fligeladjutanto raištis turi gerokai suminkštinti titulinį patarėją. Ir iš tikrųjų šios dvi priemonės iš dalies paveikė, tačiau sutaikinimo rezultatas tebebuvo abejotinas, šitai ir pasakojo Vronskis.

Nuvažiavęs į Prancūzų teatrą, Vronskis su pulko vadu nuėjo į fojė ir papasakojo jam apie savo pasisekimą ar nepasisekimą. Viską apsvarstęs, pulko vadas nutarė tą dalyką nutraukti, bet paskui dėl malonumo ėmė klausinėti Vronskį apie to susitikimo smulkmenas ir ilgai negalėjo susilaikyti nesijuokęs, kai Vronskis jam pasakojo, kaip titulinis patarėjas, tarytum jau nurimęs, staiga vėl įsidegdavo, prisiminęs įvykio smulkmenas, ir kaip Vronskis, vikriai laviruodamas, beveik privertė valdininką pasisakyti, jog jis sutinka taikytis, ir skubiai išėjo, stumdamas pirma savęs Petrickį.

– Bjauri istorija, bet labai juokinga. Juk negali Kedrovas kautis su tuo ponu! Tai, sakote, baisiai karščiavosi? – juokdamasis klausinėjo pulko vadas. – O kaip jums patinka šiandien Kler? Nuostabi! – pasakė jis apie naują prancūzų aktorę. – Kiek nori žiūrėk – kasdien atrodo nauja. Tiktai prancūzai moka šitaip.

_______________

22 Linkiu sėkmės.

VI

Kunigaikštienė Betsi, nesulaukusi, kada baigsis paskutinis veiksmas, išvyko iš teatro. Vos tik ji spėjo įeiti į tualeto kambarį, pabarstyti savo pailgą, išblyškusį veidą pudra, nušluostyti ją, susitvarkyti ir pasakyti, kad paruoštų didžiojoje svetainėje arbatą, o jau viena paskui kitą ėmė važiuoti karietos prie jos didžiulių namų Bolšaja Morskajos gatvėje. Svečiai išlipdavo ties plačiu prieangiu, ir apkūnus šveicorius, kuris kiekvieną rytą, rodydamas pavyzdį praeiviams, už stiklinių durų skaitydavo laikraščius, dabar tyliai atidarinėjo tas didžiules duris, praleisdamas svečius.

Beveik tuo pačiu metu įėjo pro vienas duris šeimininkė atnaujinta šukuosena ir atnaujintu veidu ir pro antras sugužėjo svečiai į didelę svetainę tamsiomis sienomis, su minkštais kilimais ir skaisčiai apšviestu stalu, ant kurio žvakių šviesoje žėrėjo baltutėlė staltiesė, sidabrinis virtuvas ir vaiskus porcelianinis arbatos servizas.

Šeimininkė atsisėdo prie virtuvo ir nusimovė pirštines. Svečiai, nepastebimų liokajų padedami, prisitraukė kėdes ir susėdo, pasidaliję dviem grupėmis, – vieni prie virtuvo šalia šeimininkės, o kiti priešingame svetainės gale – aplink gražią pasiuntinio žmoną juoda aksomine suknele ir juodais ryškiais antakiais. Kalbos abiejuose centruose, kaip paprastai pirmomis akimirkomis, linko šen ir ten, nutraukiamos naujai atvykstančių svečių, pasisveikinimų, siūlymų arbatos, tarsi nežinodamos, ties kuo sustoti.

– Ji nepaprastai puiki kaip aktorė; matyti, kad išstudijavusi Kaulbachą, – kalbėjo diplomatas pasiuntinio žmonos būrelyje. – Jūs pastebėjote, kaip ji griuvo...

– Ak meldžiamieji, nekalbėkime apie Nilson! Apie ją negalima pasakyti nieko naujo, – tarė drūta, raudona, be antakių ir be šinjono šviesiaplaukė dama sena šilkine suknele. Tai buvo kunigaikštienė Miagkaja, išgarsėjusi savo paprastumu bei stačiokišku elgesiu ir praminta enfant terrible.23 Kunigaikštienė Miagkaja sėdėjo viduryje tarp dviejų būrelių, klausėsi abiejų kalbų ir dalyvavo čia viename, čia antrame. – Man šiandien trys žmonės, lyg susitarę, pasakė tuos pačius žodžius apie Kaulbachą. Ir aš nesuprantu, kuo tie žodžiai jiems taip patiko.

Toji pastaba nutraukė pasikalbėjimą, ir reikėjo vėl sugalvoti naują temą.

– Papasakokite mums ką nors linksmo, bet nepikto, – paprašė pasiuntinio žmona, didelė grakščių pokalbių, angliškai vadinamų small-talk, specialistė, kreipdamasi į diplomatą, kuris taip pat nežinojo, nuo ko dabar pradėti.

– Sako, kad tai labai sunku, nes juokinga esą tik tai, kas pikta, – pradėjo jis šypsodamasis. – Bet pamėginsiu. Duokite man temą. Viskas priklauso nuo temos. Turint temą, plėtoti ją jau lengva. Aš dažnai pagalvoju, kad garsiesiems praėjusio šimtmečio gražbyliams dabar būtų sunku protingai kalbėti. Dabar taip nusibodo visokios protingos kalbos...

– Seniai jau pasakyta, – juokdamasi nutraukė jį pasiuntinio žmona.

Pasikalbėjimas prasidėjo labai maloniai, net jau per daug maloniai, todėl ir vėl užkliuvo. Reikėjo griebtis tikros, niekuomet neapviliančios priemonės – apkalbų.

– Ar jums neatrodo, kad Tuškevičius kiek primena Liudviką XV? – tarė jis, rodydamas akimis į gražų šviesiaplaukį jaunuolį, stovintį prie stalo.

– O, taip! Jis to paties stiliaus kaip ir svetainė, todėl taip dažnai čia ir lankosi.

Šitą temą visi palaikė, nes užuominomis buvo kalbama kaip tik apie tai, ko negalima buvo kalbėti šioje svetainėje, tai yra apie Tuškevičiaus santykius su šeimininke.

Tuo tarpu pašnekesys prie virtuvo ir šeimininkės, lygiai taip pat kiek pasvyravęs tarp trijų neišvengiamų temų: paskutinės visiems žinomos naujienos iš aukštuomenės gyvenimo, teatro ir smerkimo artimo, taip pat nusistojo, pagavęs pastarąją temą, tai yra apkalbas.

– Jūs girdėjote, ir Maltiščeva – ne duktė, bet motina – siuvasi diable rose24 fasono kostiumą!

– Negali būti! Iš tikrųjų tai puiku!

– Stebiuosi, kaip ji, būdama tokia protinga, – juk ji nekvaila, – nemato, kokia darosi juokinga.

Kiekvienas turėjo šį tą pasakyti nelaimingajai Matiščevai – pasmerkti ar pajuokti, ir kalbos ėmė linksmai spragsėti nelyginant įsidegęs laužas.

Kunigaikštienės Betsi vyras, geraširdis storulis, aistringas graviūrų rinkėjas, sužinojęs, kad žmona turi svečių, prieš išvykdamas į klubą, užsuko į svetainę. Minkštu kilimu jis tyliai priėjo prie kunigaikštienės Miagkajos.

– Kaip jums patiko Nilson? – paklausė jis.

– Ak, negi galima šitaip prisėlinti? Kaip jūs mane išgąsdinote! – atsakė ji. – Nekalbėkite, meldžiamasis, su manimi apie operą, jūs nieko neišmanote apie muziką. Geriau aš nusileisiu ligi jūsų ir kalbėsiu su jumis apie jūsų majolikas ir graviūras. Na, kokį jūs ten lobį neseniai įsigijote senų daiktų rinkoje?

– Norite, aš jums parodysiu? Bet jūs nenusimanote.

– Parodykite. Aš išmokau iš tų, kaip čia jie... iš bankininkų... Jie turi puikių graviūrų. Jie mums rodė.

– Jūs buvote pas Šiucburgus? – paklausė šeimininkė nuo virtuvo.

– Buvome, ma chère. Jie pasikvietė mus su vyru pietų, ir man kažkas pasakojo, kad tų pietų padažas atsiėjęs tūkstantį rublių, – garsiai kalbėjo kunigaikštienė Miagkaja, jausdama, kad visi jos klausosi, – o padažas labai bjaurus, kažkoks žalias. Reikėjo juos pasikviesti, ir aš padariau padažą už aštuoniasdešimt penkias kapeikas, ir visi buvo labai patenkinti. Aš negaliu daryti padažo už tūkstantį rublių.

– Ji tokia originali! – pastebėjo šeimininkė.

– Nuostabi! – tarė kažkas.

Efektas, kurį sukeldavo kunigaikštienės Miagkajos kalbos, visuomet būdavo vienodas, ir šito jos efekto paslaptis buvo ta, kad ji kalbėdavo, nors ir ne visai vietoje, kaip kad dabar, bet paprastus, prasmingus dalykus. Toje aplinkoje, kurioje ji gyveno, tokie žodžiai veikdavo kaip sąmojingiausi juokai. Kunigaikštienė Miagkaja negalėjo suprasti, kodėl jos žodžiai taip veikia, bet žinojo, kad veikia, ir naudojosi tuo.

Kadangi, kunigaikštienei Miagkajai kalbant, visi klausėsi ir šnekos pasiuntinio žmonos būrelyje nutrūko, šeimininkė panoro visą draugiją sujungti ir kreipėsi į pasiuntinio žmoną.

– Iš tikrųjų nenorite arbatos? Gal pereitumėte pas mus?

– Ne, mums labai gera šičia, – šypsodamasi atsakė pasiuntinio žmona ir tęsė pradėtąjį pasikalbėjimą.

Pasikalbėjimas buvo labai malonus. Buvo smerkiami Kareninai, žmona ir vyras.

– Grįžusi iš Maskvos, Ana labai pasikeitė. Ji dabar atrodo kažkokia keista, – kalbėjo Anos bičiulė.

– Svarbiausias pasikeitimas yra tas, kad ji parsivežė Aleksejaus Vronskio šešėlį, – tarė pasiuntinio žmona.

– Ką gi? Yra tokia Grimo pasaka: žmogus be šešėlio; žmogus, kuris pametė šešėlį. Šitaip jis buvo nubaustas už kažką. Aš niekuomet negalėjau suprasti, kokia čia bausmė. Tačiau moteriai turbūt nemalonu be šešėlio.

– Taip, bet moterys, kurios turi šešėlį, paprastai blogai baigia, – pridūrė Anos bičiulė.

– Kad jums liežuvis nupukštų! – staiga tarė kunigaikštienė Miagkaja, išgirdusi šituos žodžius. – Karenina – puiki moteris. Jos vyro aš nemėgstu, o ją labai myliu.

– Kodėl jūs nemėgstate jos vyro? Jis toks įžymus žmogus, – tarė pasiuntinio žmona. – Mano vyras sako, kad tokių valstybės vyrų maža Europoje.

– Ir man tą patį sako vyras, bet aš netikiu, – atsiliepė kunigaikštienė Miagkaja. – Jeigu mūsų vyrai nieko nesakytų, mes matytume, kas yra, o Aleksejus Aleksandrovičius, mano nuomone, stačiai kvailas. Aš tai sakau pašnibždomis... Ar ne tiesa, kaip viskas darosi aišku? Anksčiau, kai man liepdavo jį laikyti protingu, aš vis žiūrėdavau ir manydavau, jog pati esu kvaila, jeigu nematau jo proto, o kai tik ištariau: jis kvailas, bet pašnibždomis, viskas taip pasidarė aišku, ar ne tiesa?

– Kokia jūs šiandien pikta!

– Visai ne. Aš neturiu kitos išeities. Kuris nors iš mūsų kvailas. Na, o jūs žinote, apie save šito niekuomet negalima pasakyti.

– Niekas nėra patenkintas savo turtu, bet kiekvienas patenkintas savo protu, – pacitavo diplomatas prancūzišką eilėraštį.

– Taigi, taigi, kaip tik, – skubiai kreipėsi į jį kunigaikštienė Miagkaja. – Bet aš noriu pasakyti, kad Anos jums neatiduosiu. Ji tokia šauni, tokia miela. Ką gi ji gali daryti, jeigu visi ją įsimylėję ir seka paskui ją it šešėliai?

– Bet aš nė nemanau jos smerkti, – teisinosi Anos bičiulė.

– Jeigu paskui mus niekas neseka it koks šešėlis, tai dar nereiškia, kad mes turime teisę smerkti.

Kaip reikiant išvanojusi Anos bičiulę, kunigaikštienė Miagkaja atsikėlė ir drauge su pasiuntinio žmona priėjo prie stalo, kur vyko bendra kalba apie Prūsijos karalių.

– Ką jūs ten apkalbinėjote? – paklausė Betsi.

– Kareninus. Kunigaikštienė Miagkaja pateikė Aleksejaus Aleksandravičiaus charakteristiką, – paaiškino pasiuntinio žmona ir šypsodamasi atsisėdo prie stalo.

– Gaila, kad mes negirdėjome, – nutarė šeimininkė, žvilgčiodama į duris. – A, štai ir jūs pagaliau! – šypsodamasi kreipėsi ji į Vronskį, kuris dabar įėjo.

Vronskis ne tik buvo pažįstamas su visais, kurie čia buvo, bet kiekvieną dieną su visais matydavosi, todėl ir įėjo į kambarį taip ramiai, lyg būtų pamatęs žmones, iš kurių ką tik buvo išėjęs.

– Iš kur aš? – atsakė jis, pasiuntinio žmonos paklaustas. – Ką gi darysi, reikia prisipažinti. Iš Bufų25. Rodos, jau šimtąjį kartą, o vis jauti naują malonumą. Puiku! Žinau, kad gėda; bet operoje aš miegu, o Bufuose ligi paskutinės akimirkos išsėdžiu, ir man linksma. Šiandien...

Jis paminėjo prancūzų aktorę ir norėjo kažką apie ją papasakoti, bet pasiuntinio žmona, tariamai baisėdamasi, pertraukė jį.

– Nepasakokite, susimildamas, apie šitą baisybę.

– Na, nepasakosiu, juo labiau kad visi žino tas baisybes.

– Ir visi tenai eitų, kaip dabar eina į operą, jeigu būtų tokia mada, – pridūrė kunigaikštienė Miagkaja.

_______________

23 Nutrūktgalvė.

24 Rausvo velnio.

25 Bufai – Peterburgo komiškosios operos teatras.

VII

Už durų pasigirdo žingsniai, ir kunigaikštienė Betsi, žinodama, kad tai Karenina, pažvelgė į Vronskį. Šis žiūrėjo į duris, ir jo veide buvo keista, nauja išraiška. Viešniai einant į kambarį, jis džiaugsmingai, įsmeigęs akis ir kartu nedrąsiai žiūrėjo į ją ir iš lėto stojosi. Į svetainę įėjo Ana. Kaip visuomet, laikydamasi nepaprastai tiesiai ir nesidairydama į šalis, greitu, tvirtu ir lengvu žingsniu, nepanašiu į kitų aukštuomenės moterų eigastį, ji nuėjo tą nedidelį tarpą ligi šeimininkės, paspaudė jai ranką, nusišypsojo ir lygiai taip pat šypsodamasi pažvelgė į Vronskį. Vronskis žemai nusilenkė ir pristūmė jai kėdę.

Ana tiktai linktelėjo Vronskiui galva, išraudo ir paniuro. Bet tuojau, greitai linkčiodama pažįstamiems žmonėms ir spausdama tiesiamas jai rankas, ji tarė šeimininkei:

– Buvau pas grafienę Lidiją ir norėjau anksčiau atvažiuoti, bet užtrukau. Pas ją buvo seras Džonas. Labai įdomus žmogus.

– Ak, tas misionierius?

– Taip, jis labai įdomiai pasakojo apie indėnų gyvenimą.

Pasikalbėjimas, nutrūkęs jai įėjus, vėl ėmė blaškytis nelyginant užpučiamos lempos liepsna.

– Seras Džonas! Taip, seras Džonas. Aš esu jį mačiusi. Jis gražiai kalba. Vlasjeva visiškai jį įsimylėjusi.

– Ar tiesa, kad jaunesnioji Vlasjeva išteka už Topovo?

– Taip, sako, kad tas galutinai nuspręsta.

– Stebiuosi tėvais. Sako, jaunieji tuokiasi iš meilės.

– Iš meilės? Kokios prieštvaninės jūsų mintys! Kas šiandien kalba apie meilę? – tarė pasiuntinio žmona.

– Ką daryti? Toji kvaila sena mada vis dar neišnyksta, – tarė Vronskis.

– Juo blogiau tiems, kurie laikosi šitos mados. Kiek žinau laimingų santuokų, jos visos padiktuotos sveiko proto.

– Taip, bet užtat kaip dažnai sveiko proto padiktuotų santuokų laimė subyra į dulkes kaip tik dėl to, kad atsiranda toji aistra, kurios nenorėta pripažinti, – pridūrė Vronskis.

– Bet sveiko proto padiktuotomis santuokomis mes vadiname tokias santuokas, kada jau abudu yra išsidūkę. Tai nelyginant skarlatina, kiekvienas turi ja persirgti.

– Tuomet reikia išmokti dirbtinai skiepyti meilę kaip raupus.

– Jauna būdama, aš buvau įsimylėjusi djačioką, – prisipažino kunigaikštienė Miagkaja. – Nežinau, ar tas man padėjo.

– Ne, be juokų, aš manau, kad norint patirti meilę reikia suklysti, o paskui atitaisyti klaidą, – pareiškė kunigaikštienė Betsi.

– Net ir po vedybų? – juokais tarė pasiuntinio žmona.

– Atgailauti niekuomet nevėlu, – pasakė diplomatas anglų patarlę.

– Taip, taip, – pritarė Betsi, – reikia suklysti ir atitaisyti klaidą. Ką jūs apie tai manote? – kreipėsi jinai į Aną, kuri tylėdama klausėsi šito pasikalbėjimo ir kurios lūpose buvo sustingusi vos pastebima šypsena.

– Aš manau, – tarė Ana, žaisdama nusimauta pirštine, – aš manau... jeigu kiekviena galva saviškai protauja, tai ir kiekviena širdis saviškai myli.

Vronskis žiūrėjo į Aną ir alpstančia širdimi laukė, ką ji pasakys. Jis atsiduso, tarytum pavojui praėjus, kai ji ištarė šiuos žodžius.

Ana staiga kreipėsi į jį:

– O aš gavau iš Maskvos laišką. Tenai rašoma, jog Kiti Ščerbackaja labai serga.

– Nejaugi? – paniuręs tarė Vronskis.

Ana rūsčiai pažiūrėjo į jį.

– Jums neįdomu?

– Priešingai, net labai. Kas rašoma, jei galima sužinoti? – paklausė jis.

Ana pakilo ir priėjo prie Betsi.

– Duokite man puodelį arbatos, – paprašė ji, sustojusi už jos kėdės.

Kol kunigaikštienė Betsi pylė jai arbatą, Vronskis priėjo prie Anos.

– Kas ten rašoma? – pakartojo jis.

– Aš dažnai galvoju, kad vyrai nesupranta, kas yra netauru, bet visuomet apie tai kalba, – tarė Ana, neatsakydama jam. – Aš seniai norėjau pasakyti jums, – pridūrė ji ir, žengusi keletą žingsnių, atsisėdo prie kertinio stalo, ant kurio gulėjo albumai.

– Aš ne visai suprantu, ką reiškia jūsų žodžiai, – tarė jis, paduodamas Anai puodelį.

Ji dirstelėjo į sofą šalia savęs, ir jis tuojau atsisėdo.

– Taigi aš norėjau pasakyti jums, – tęsė Ana, nežiūrėdama į Vronskį. – Jūs blogai pasielgėte, blogai, labai blogai.

– Argi aš nežinau, kad blogai pasielgiau? Bet kas kaltas, kad aš taip pasielgiau?

– Kam jūs man šitai sakote? – paklausė jinai, rūsčiai pažvelgusi į Vronskį.

– Jūs žinote kam, – atsakė jis drąsiai ir džiaugsmingai, sutikdamas jos žvilgsnį ir nenuleisdamas akių.

Ne jis sumišo, bet ji.

– Tai tik įrodo, kad jūs neturite širdies, – pasakė Ana, tačiau jos žvilgsnis bylojo, kad ji žino, jog jis turi širdį, ir kaip tik todėl jo bijo.

– Tai, apie ką jūs dabar kalbėjote, buvo apsirikimas, bet ne meilė.

– Neužmirškite, kad aš uždraudžiau jums tarti šitą žodį, šitą bjaurų žodį, – krūptelėjusi tarė Ana, bet tučtuojau pajuto, jog vienu tuo žodžiu „uždraudžiau“ ji parodo, kad pripažįsta turinti tam tikrų teisių į jį ir kartu skatina jį kalbėti apie meilę. – Aš seniai jums norėjau tą pasakyti, – kalbėjo ji toliau, ryžtingai žiūrėdama jam į akis ir taip kaisdama, kad skruostai svilo, – o šiandien aš tyčia atvažiavau, žinodama, kad rasiu čia jus. Atvažiavau pasakyti jums, kad reikia baigti. Aš niekuomet prieš nieką nesu raudusi, o jūs verčiate mane jaustis, lyg būčiau kažkuo nusikaltusi.

Vronskis žiūrėjo į ją ir negalėjo atsistebėti nauju dvasiniu jos veido grožiu.

– Ko jūs norite iš manęs? – tarė jis paprastai ir rimtai.

– Noriu, kad jūs nuvažiuotumėte į Maskvą ir atsiprašytumėte Kiti, – pasakė ji.

– Jūs to nenorite, – atrėžė Vronskis.

Jis matė, kad Ana sako ne tai, ką nori, bet tai, ką prisiverčia sakyti.

– Jeigu jūs mylite mane, kaip sakote, – sušnibždėjo Ana, – padarykite taip, kad aš būčiau rami.

Jo veidas nušvito.

– Argi jūs nežinote, kad jūs man esate visas gyvenimas, tačiau ramybės aš nepažįstu ir negaliu jums duoti. Visą save, meilę... taip. Aš negaliu galvoti apie jus ir apie save atskirai. Jūs ir aš man yra viena. Ir aš nematau, kad man ar jums ateityje būtų įmanoma ramybė. Aš matau, kad galima desperacija, nelaimės... arba matau, kad galima laimė, ir kokia laimė!.. Argi ši laimė yra neįmanoma? – pridūrė jis vien tiktai lūpomis, bet Ana girdėjo.

Jinai įtempė visas savo proto jėgas, norėdama pasakyti tai, ką reikėjo pasakyti, tačiau, užuot ką ištarusi, jinai ilgai žiūrėjo į jį kupinu meilės žvilgsniu ir nieko neatsakė.

„Štai! – džiūgaudamas pagalvojo Vronskis. – Kada jau buvau netekęs vilties ir jau atrodė, jog nebus galo, – štai! Ji myli mane. Ji prisipažįsta, kad myli!“

– Aš jūsų prašau niekuomet nesakyti man šitų žodžių, ir būkime geri draugai, – šitaip kalbėjo Anos lūpos, tačiau visai ką kita bylojo žvilgsnis.

– Draugai mes nebūsime, jūs pati tą žinote. O ar būsime laimingiausi, ar nelaimingiausi žmonės pasaulyje, tai priklauso nuo jūsų.

Ji norėjo kažką pasakyti, bet Vronskis pertraukė ją:

– Juk aš prašau vieno, prašau leisti man tikėtis, kankintis, kaip dabar, bet jeigu ir to negalima, tai liepkite man pasišalinti, ir aš pasišalinsiu. Jūs nebematysite manęs, jeigu jums sunku mane matyti.

– Aš niekur nenoriu jūsų varyti.

– Tada prašau nieko nekeisti. Palikite viską taip, kaip yra, – tarė jis drebančiu balsu. – Antai jūsų vyras.

Iš tikrųjų tuo metu į svetainę, kaip visuomet, ramiai ir nevikriai įėjo Aleksejus Aleksandrovičius.

Pažvelgęs į žmoną ir Vronskį, jis priėjo prie šeimininkės ir, atsisėdęs prie puodelio arbatos, neskubėdamas, garsiai ėmė kalbėti savo įprastiniu juokaujamu tonu, šaipydamasis iš kažin ko.

– Jūsų Rambuje susirinkęs visas, – tarė Aleksejus Aleksandrovičius, peržvelgdamas visą draugiją, – gracijos ir mūzos.

Tačiau kunigaikštienė Betsi negalėjo pakęsti šito jo tono, sneering26, anot jos betariant, būdama protinga šeimininkė, tuojau įtraukė Aleksejų Aleksandrovičių į rimtą kalbą apie visuotinę karo prievolę. Aleksejus Aleksandrovičius beregint įsileido į kalbą ir jau rimtai ėmė ginti naująjį įsaką, kurį puolė kunigaikštienė Betsi.

Vronskis ir Ana tebesėdėjo prie mažojo staliuko.

– Tai darosi nepadoru, – pašnibždomis tarė viena dama, rodydama akimis į Aną, Vronskį ir jos vyrą.

– Ar aš nesakiau? – atsakė Anos bičiulė.

Tačiau ne vien šitos damos, bet kone visi, kurie buvo svetainėje, net kunigaikštienė Miagkaja ir pati Betsi dažnai žvilgčiojo į pasitraukusiuosius iš bendro būrelio, tarytum jiems būtų kas kliudę. Tik vienas Aleksejus Aleksandrovičius nė karto nepažvelgė į tą pusę ir nesidavė atitraukiamas nuo pradėto įdomaus pasikalbėjimo.

Pastebėjusi, kokį nemalonų įspūdį šitoks atsiskyrimas daro visiems, kunigaikštienė pasodino į savo vietą kitą asmenį, kad tasai klausytųsi Aleksejaus Aleksandrovičiaus, ir priėjo prie Anos.

– Aš visuomet stebiuosi, kaip aiškiai ir tiksliai kalba jūsų vyras, – tarė ji. – Kai jis ką aiškina, man darosi suprantamos net transcendentinės sąvokos.

– O taip! – atsiliepė Ana, spindėdama laimės šypsena ir nesuprasdama nė vieno žodžio, ką jai sakė Betsi. Ji nuėjo prie didžiojo stalo ir prisidėjo prie bendro pokalbio.

Aleksejus Aleksandrovičius, pasėdėjęs pusvalandį, priėjo prie žmonos ir pasiūlė jai važiuoti drauge namo, bet ji, nežiūrėdama į jį, atsakė pasiliksianti vakarienės. Aleksejus Aleksandrovičius atsisveikino ir išėjo.

Kareninos vežėjas, senas įkūnus totorius žvilgančiu odiniu apsiaustu, sunkiai besuvaldė sužvarbusį kairįjį širmį, stojantį piestu ties prieangiu. Liokajus stovėjo, atidaręs dureles. Šveicorius stovėjo, prilaikydamas išorines duris. Ana Arkadjevna mažyte ranka greitai narpliojo rankovės mezginius nuo kailinukų kabės ir, palenkusi galvą, klausėsi, ką jai kalba išlydėdamas Vronskis.

– Jūs nieko nepasakėte, tarkime, kad aš nieko ir nereikalauju, – kalbėjo jis, – bet jūs žinote, kad man reikalinga ne draugystė, man gyvenime galima tik viena laimė, tai žodis, kuris jums taip nepatinka... taip, meilė...

– Meilė... – pakartojo Ana iš lėto, vidiniu balsu, ir staiga, tuo pačiu metu, kai atkabino mezginius, pridūrė: – Šito žodžio aš dėl to ir nemėgstu, kad jis man per daug reiškia, daug daugiau, negu jūs galite suprasti, – ir ji pažvelgė jam į veidą. – Ligi pasimatymo!

Ana padavė jam ranką ir lengvu grakščiu žingsniu praėjo pro šveicorių ir dingo karietoje.

Jos žvilgsnis, rankos prisilietimas lyg ugnimi pervėrė jį. Vronskis pabučiavo savo delną toje vietoje, kurią ji buvo palietusi, ir išvažiavo namo laimingas, jausdamas, kad šis vakaras labiau jį priartino prie tikslo negu du pastarieji mėnesiai.

_______________

26 Pašaipaus.

VIII

Aleksejus Aleksandrovičius nematė nieko ypatingo ir nepadoraus, kad jo žmona sėdėjo su Vronskiu prie atskiro stalo ir apie kažką gyvai šnekėjosi, tačiau jis pastebėjo, kad kitiems svečiams šitai pasirodė keista ir nepadoru, ir todėl jam pačiam tas pasirodė nepadoru. Jis nutarė, kad reikia apie tai pasakyti žmonai.

Grįžęs namo, Aleksejus Aleksandrovičius įėjo į savo kabinetą, kaip kad paprastai darydavo, ir atsisėdo krėsle, atskleidęs knygą apie popiežius toje vietoje, kur buvo įdėtas peilis knygoms pjaustyti, ir skaitė ją, kaip paprastai, ligi pirmos valandos; tik retkarčiais jisai pasitrindavo aukštą kaktą ir papurtydavo galvą, tartum vydamas kažką nuo savęs šalin. Įprastą valandą atsistojo ir susitvarkė nakčiai tualetą. Anos Arkadjevnos dar nebuvo. Su knyga po pažastimi jis nuėjo į viršų, tačiau šįvakar mintys ir samprotavimai jo galvoje sukosi ne apie tarnybos reikalus, kaip paprastai, o apie žmoną ir apie kažkokį su ja atsitikusį nemalonumą. Aleksejus Aleksandrovičius, priešingai negu buvo įpratęs, nenuėjo gulti, bet, susinėręs ant nugaros rankas, ėmė vaikščioti po kambarius. Jis negalėjo gulti jausdamas, kad pirma jam reikia apsvarstyti tą naujai iškilusią aplinkybę.

Kai Aleksejus Aleksandrovičius sau vienas nutarė, kad reikia pasikalbėti su žmona, jam tas atrodė labai lengva ir paprasta, bet dabar, kai jis ėmė svarstyti šią naujai iškilusią aplinkybę, šioji pasirodė labai paini ir kebli.

Aleksejus Aleksandrovičius nebuvo pavydus vyras. Pavyduliavimas, jo įsitikinimu, įžeidžia žmoną, o žmona reikia pasitikėti. Kodėl reikia pasitikėti, tai yra būti visiškai tikram, kad jo jauna žmona visuomet jį mylės, Aleksejus Aleksandrovičius savęs neklausė, tačiau jis niekuomet nejautė nepasitikėjimo, todėl pasitikėjo Ana ir sakė sau, kad reikia pasitikėti. Bet dabar, nors ir nebuvo sugriautas jo įsitikinimas, kad pavyduliavimas yra gėdingas jausmas ir kad pasitikėti reikia, jis jautė, jog susidūrė akis į akį su kažkokiu nelogišku ir beprasmišku reiškiniu, ir nežinojo, ką reikia daryti. Aleksejus Aleksandrovičius susidūrė akis į akį su gyvenimu, pamatė, kad jo žmona gali mylėti kitą vyriškį, o ne jį, ir tai jam pasirodė labai beprasmiška ir nesuprantama, nes tai buvo pats gyvenimas. Visą savo gyvenimą Aleksejus Aleksandrovičius praleido ir išdirbo tarnybinėse sferose, turinčiose reikalą tik su gyvenimo atspindžiais. Ir kiekvieną kartą, susidūręs su tikru gyvenimu, jis pasitraukdavo nuo jo. Dabar jis patyrė jausmą, panašų į tą, kokį patirtų žmogus, ramiai perėjęs tiltu viršum prarajos ir staiga pamatęs, kad tasai tiltas išardytas ir kad tenai – bedugnė. Toji bedugnė buvo pats gyvenimas, tiltas – tas dirbtinis paties Aleksejaus Aleksandrovičiaus gyvenimas. Jam pirmą kartą atėjo į galvą mintis, kad jo žmona gali pamilti ką nors, ir jis pasibaisėjo tuo.

Nenusirengęs savo lygiu žingsniu jis vaikščiojo iš vieno galo į kitą skambiu parketu po valgomąjį, apšviestą vienos lempos, kilimu po tamsią svetainę, kur šviesa atsispindėjo tiktai dideliame, neseniai nutapytame jo portrete, kabančiame ties sofa, pereidavo ir per jos kabinetą, kur degė dvi žvakės, apšviesdamos jos giminių bei draugių portretus ir gražius, seniai jam gerai pažįstamus jos rašomojo stalo niekniekius. Per jos kambarį jis prieidavo ligi miegamojo durų ir vėl apsigręždavo.

Eidamas per tuos kambarius, jis kiekvieną kartą sustodavo, dažniausiai ant šviesaus valgomojo parketo, ir sakydavo sau: „Taip, šitai reikia nuspręsti ir nutraukti, išdėstyti savo pažiūrą ir pasakyti savo sprendimą.“ Ir pasukdavo atgal. „Bet ką išdėstyti? Kokį sprendimą?“ – sakydavo jis sau svetainėje ir nerasdavo atsakymo. „O pagaliau, – klausdavo jis savęs, prieš pasukdamas į kabinetą, – kas gi atsitiko? Nieko. Ji ilgai su juo kalbėjosi. Na tai kas? Ar maža su kuo gali kalbėti moteris draugijoje? Antra vertus, pavyduliauti – tai žeminti ir save, ir ją“, – samprotavo Aleksejus Aleksandrovičius, žengdamas į jos kabinetą, tačiau šitas samprotavimas, kuris anksčiau jam buvo toks svarbus, dabar visai neatrodė svarus ir nieko nebereiškė. Ir nuo miegamojo durų jis vėl grįždavo į salę; bet kai tik vėl įeidavo į tamsią svetainę, kažkoks balsas jam sakydavo, kad čia kažkas ne taip ir kad jeigu kiti tą pastebėjo, vadinasi, kažko iš tikrųjų esama. Ir jis vėl sakydavo sau valgomajame: „Taip, reikia nuspręsti bei nutraukti ir išdėstyti savo pažiūrą...“ Ir vėl svetainėje, prieš apsisukdamas, klausdavo savęs: kaip nuspręsti? Ir paskui klausdavo savęs: kas atsitiko? Ir atsakydavo: nieko, ir atsimindavo, kad pavyduliavimas yra jausmas, kuris žemina žmoną, tačiau svetainėje vėl įsitikindavo, jog kažkas yra įvykę. Jo mintys, kaip ir kūnas, brėžė visą ratą, nerasdamos nieko naujo. Jis pastebėjo tai, pasitrynė kaktą ir atsisėdo žmonos kabinete.

Čia, bežiūrint į jos stalą su gulinčiu ant jo malachitiniu biuvaru ir pradėtu laiškeliu, Aleksejaus Aleksandrovičiaus mintys staiga pasikeitė. Jis ėmė galvoti apie ją, apie tai, ką ji galvoja ir jaučia. Jis pirmą kartą gyvai įsivaizdavo jos asmeninį gyvenimą, jos mintis, jos troškimus, – ir mintis, kad ji gali turėti savo atskirą gyvenimą, pasirodė jam tokia baisi, jog jis pasiskubino ją nuvyti. Tai buvo toji praraja, į kurią jam baisu buvo pažvelgti. Mintimi ir jausmu keltis į kitą būtybę buvo dvasios veiksmas, Aleksejui Aleksandrovičiui svetimas. Šitą dvasios veiksmą jis laikė žalingu ir pavojingu svaičiojimu.

„O visų baisiausia yra tai, – galvojo jis, – jog kaip tik dabar, kada mano darbas bus greit baigtas (jis galvojo apie projektą, kurį pats buvo parengęs ir dabar stengėsi įgyvendinti), kada man reikalingos visos mano dvasinės jėgos ir visiška sielos ramybė, – dabar mane užgriūva tasai beprasmiškas nerimas. Bet ką daryti? Aš nesu iš tų žmonių, kurie kantriai pakelia nerimą bei rūpesčius ir neturi drąsos pažvelgti jiems į akis.“

– Aš turiu apsvarstyti, nuspręsti ir atmesti, – ištarė jis balsiai.

„Ką jinai jaučia, kas vyksta ir gali vykti jos sieloje, – ne mano dalykas, tai jos sąžinės dalykas ir priklauso religijos sričiai“, – tarė jis sau ir pasijuto lengviau, nes jam atrodė, kad jis surado nelyginant nuostatos straipsnį, kuris atitinka naujai iškilusią aplinkybę.

„Vadinasi, – tarė sau Aleksejus Aleksandrovičius, – klausimai, susiję su jos jausmais ir taip toliau, priklauso jos sąžinei, kuri man negali rūpėti. O mano paties pareiga darosi aiški. Kaip šeimos galva, aš esu asmuo, kurio pareiga – jai vadovauti, ir todėl iš dalies esu atsakingas asmuo, turiu nurodyti pavojų, kurį matau, įspėti ir net panaudoti savo valdžią. Turiu jai viską pasakyti.“

Ir Aleksejaus Aleksandrovičiaus galvoje visiškai paliko aišku, ką jis dabar pasakys savo žmonai. Svarstydamas, ką jai pasakys, jis gailėjosi, kad turi šeimos reikalui, niekam nepastebint ir neįvertinant, eikvoti savo laiką ir proto jėgas, bet vis dėlto jo galvoje aiškiai ir ryškiai, lyg tarnybinis pranešimas, susidarė būsimos kalbos forma ir logiška eiga. „Aš turiu štai ką pasakyti ir pareikšti: pirma, paaiškinti viešosios nuomonės ir padorumo reikšmę; antra, išaiškinti religinę santuokos reikšmę; trečia, jeigu reikia, atkreipti jos dėmesį į tai, kokia nelaimė gali ištikti sūnų; ketvirta, nurodyti, kokia nelaimė gresia jai pačiai.“ Sunėręs pirštus delnais žemyn, Aleksejus Aleksandrovičius juos trūktelėjo, ir pirštai subraškėjo per sąnarius.

Tasai judesys, blogas jo įprotis – sunerti rankas ir braškinti pirštus – visuomet jį nuramindavo ir jam grąžindavo pusiausvyrą, kurios dabar taip buvo reikalingas. Ties prieangiu sudardėjo karieta. Aleksejus Aleksandrovičius sustojo salės viduryje.

Laiptuose pasigirdo moteriški žingsniai. Aleksejus Aleksandrovičius, pasiruošęs sakyti kalbą, stovėjo, spausdamas sunertus pirštus ir laukdamas, gal dar kur nors brakštels. Vienas sąnarys brakštelėjo.

Dar iš lengvų žingsnių laiptuose jis pajuto, kad ji artėja, ir nors savo kalba buvo patenkintas, jam pasidarė baisu būsimojo pasikalbėjimo...

IX

Ana ėjo nuleidusi galvą ir žaisdama bašliko spurgais. Jos veidas skaisčiai švytėjo, tačiau šitas švytėjimas nereiškė, kad jai linksma, – jis priminė baisią gaisro pašvaistę nakties tamsoje. Pamačiusi vyrą, Ana pakėlė galvą ir lyg pabusdama nusišypsojo.

– Tu dar neguli? Tai stebuklas! – tarė ji, nusimetė bašliką ir nesustodama nuėjo toliau į tualeto kambarį. – Jau metas, Aleksejau Aleksandrovičiau, – tarė ji už durų.

– Ana, man reikia su tavimi pasikalbėti.

– Su manimi? – tarė ji nustebusi, sugrįžo atgal pro duris ir pažiūrėjo į jį. – Kas čia dabar? Apie ką? – paklausė ji sėsdamasi. – Na kalbėkime, jeigu taip reikia. Bet verčiau eitume gulti.

Ana kalbėjo, kas jai atėjo į galvą, ir, klausydamasi savo žodžių, pati stebėjosi, kad moka taip meluoti. Kokie paprasti, natūralūs buvo jos žodžiai ir kaip buvo panašu, kad ji tik nori miego! Ana jautėsi apsidengusi stipriais melo šarvais. Ji jautė, jog kažkokia neregima jėga padeda jai ir palaiko ją.

– Ana, turiu tave įspėti, – tarė jis.

– Įspėti? – paklausė ji. – Dėl ko?

Ji žvelgė taip paprastai, taip linksmai, jog žmogui, kuris nebūtų jos taip pažinęs, kaip pažino vyras, tiek jos žodžių garsas, tiek jų prasmė būtų atrodę visiškai natūralūs. Tačiau jam, kuris pažino ją ir žinojo, kad ji pastebi, jeigu jis atsigula penkiomis minutėmis vėliau, ir klausia priežasties, kuris žinojo, kad ji tučtuojau praneša jam visus savo džiaugsmus, visas linksmybes ir bėdas, – jam dabar labai daug reiškė matyti, jog ji nenori pastebėti jo būsenos, nė žodžio nenori pasakyti apie save. Jis matė, kad jos sielos gelmė, anksčiau visuomet atverta prieš jį, dabar nuo jo paslėpta. Negana to, iš savo žmonos tono matė, kad ji nė kiek nesijaudina dėl to, bet stačiai tarytum sako: taip, paslėpta, šitaip turi būti ir bus visada. Dabar jis patyrė jausmą, panašų į tą, kurį patirtų žmogus, sugrįžęs namo ir radęs namus užrakintus. „Bet galbūt raktas dar atsiras“, – galvojo Aleksejus Aleksandrovičius.

– Aš noriu tave įspėti, – tarė jis tyliu balsu, – kad tu per savo neapdairumą ir lengvapėdiškumą gali duoti diduomenei progos kalbėti apie tave. Pernelyg gyvas tavo pasikalbėjimas šiandien su grafu Vronskiu (jis tvirtai, ramiai ir aiškiai ištarė tą vardą) atkreipė į save dėmesį.

Jis kalbėjo ir žiūrėjo Anai į akis, kurios juokėsi ir buvo dabar jam baisios dėl to, kad nežinia ką reiškė, ir kalbėdamas jautė, kokie jo žodžiai nereikalingi ir tušti.

– Tu visuomet taip, – atsakė ji, tarytum visiškai nesuprasdama jo ir apsimesdama, kad iš viso to, ką pasakė jai vyras, suprato tik paskutinius žodžius. – Čia tau nemalonu, kad man nuobodu, čia tau nemalonu, kad man linksma. Man buvo nenuobodu. Tai žeidžia tave?

Aleksejus Aleksandrovičius krūptelėjo ir užlaužė rankas, norėdamas brakštelti pirštais.

– Ak, susimildamas, nebraškink, aš taip nemėgstu, – tarė ji.

– Ana, ar iš tikrųjų čia tu? – ištarė Aleksejus Aleksandrovičius tyliai, įveikęs save ir sulaikęs rankas.

– Kas gi čia dabar? – atsiliepė ji, taip nuoširdžiai ir komiškai nustebusi. – Ko tau iš manęs reikia?

Aleksejus Aleksandrovičius patylėjo ir ranka pasitrynė akis ir kaktą. Jis pamatė, kad, užuot padaręs tai, ką ketino, užuot įspėjęs savo žmoną, kad ji nepadarytų klaidos diduomenės akyse, jis nejučiomis jaudinasi dėl jos sąžinės ir kovoja su kažkokia įsivaizduojama siena.

– Štai ką noriu pasakyti, – kalbėjo jis toliau šaltai ir ramiai, – ir prašau išklausyti. Pavyduliavimą aš laikau, kaip tu žinai, įžeidžiančiu ir žeminančiu jausmu ir niekuomet neleisiu sau šituo jausmu vadovautis, tačiau yra tam tikri padorumo dėsniai, kurių negalima peržengti neužsitraukiant bausmės. Šiandien aš nepastebėjau, o sprendžiant iš įspūdžio, kuris susidarė susirinkusiesiems, visi pastebėjo, kad tu elgeisi ne visai taip, kaip galima būtų pageidauti.

– Ničnieko nesuprantu, – atsiliepė Ana, gūžtelėjusi pečiais. „Jam pačiam vis tiek, – pagalvojo ji. – Bet visuomenė pastebėjo, ir tai jam kelia nerimą.“ – Tu nesveikas, Aleksejau Aleksandrovičiau, – pridūrė ji, atsistojo ir norėjo išeiti pro duris, bet jis žengė į priekį, tarytum norėdamas ją sulaikyti.

Jo veidas buvo toks negražus ir niūrus, kokio Ana niekuomet dar nebuvo mačiusi. Jinai sustojo ir, atmetusi galvą atgal bei palenkusi į šalį, ėmė savo vikria ranka traukti iš plaukų segtukus.

– Nagi, aš klausau, kas bus, – tarė ji ramiai ir pašaipiai. – Ir net susidomėjusi klausau, nes norėčiau suprasti, kas atsitiko.

Ana kalbėjo ir stebėjosi, jog kalba tokiu natūraliu ir ramiu tonu ir parenka tokius tinkamus žodžius.

– Gilintis į visas tavo jausmų smulkmenas aš neturiu teisės ir iš viso laikau tuščiu ir net žalingu dalyku, – pradėjo Aleksejus Aleksandrovičius. – Rausdamiesi savo sieloje, mes dažnai atkasame tokių dalykų, kurie ten sau ramiai gulėtų. Tavo jausmai – tavo sąžinės reikalas; tačiau mano pareiga tau, sau ir Dievui yra nurodyti tavo pareigas. Mūsų gyvenimas yra sujungtas, ir jį sujungė ne žmonės, bet Dievas. Tą ryšį nutraukti gali tik nusikaltimas, o tos rūšies nusikaltimas užtraukia sunkią bausmę.

– Nieko nesuprantu. Ak Dieve mano, kaip tyčia, mane taip pjauna miegas! – tarė ji, greitai imliodama ranka plaukus ir ieškodama dar likusių segtukų.

– Ana, dėl Dievo, nekalbėk šitaip, – tarė jis nuolankiai. – Galbūt aš klystu, bet tikėk manimi, kad tai, ką sakau, sakau tiek pat dėl savęs, kiek ir dėl tavęs. Aš – tavo vyras ir myliu tave.

Akimirką jos galva nulinko, ir pašaipi žiežirba jos žvilgsnyje užgeso, tačiau žodis „myliu“ vėl sukėlė jai pasipiktinimą. Ji pagalvojo: „Myli? Argi jis gali mylėti? Jeigu nebūtų girdėjęs, kad pasaulyje yra meilė, niekuomet netartų šito žodžio. Jis nė nežino, kas yra meilė.“

– Aleksejau Aleksandrovičiau, iš tikrųjų nesuprantu, – pratarė ji. – Paaiškink man, kas tau atrodo...

– Palauk, duok man užbaigti. Aš myliu tave. Bet aš kalbu ne apie save; svarbiausi asmenys čia – mūsų sūnus ir tu pati. Labai galimas daiktas, kartoju, kad mano žodžiai tau pasirodys visiškai nereikalingi ir netinkami; galimas daiktas, kad aš klystu šitaip kalbėdamas. Jeigu taip, prašau man atleisti. Tačiau jeigu tu pati jauti, kad yra nors mažiausias pagrindas, prašau tave pagalvoti ir, jeigu širdis tau liepia, pasisakyti man...

Aleksejus Aleksandrovičius, pats to nepastebėdamas, kalbėjo visiškai ne tai, ką buvo pasiruošęs.

– Aš neturiu ką sakyti. Bet ir... – staiga greitai ištarė ji, vos sulaikydama šypseną, – iš tikrųjų metas gulti.

Aleksejus Aleksandrovičius atsiduso ir, nieko daugiau nepasakęs, nuėjo į miegamąjį.

Anai įėjus į miegamąjį, jis jau gulėjo. Vyro lūpos buvo rūsčiai sučiauptos, akys nežiūrėjo į ją. Ana atsigulė į savo lovą ir kiekvieną akimirką laukė, kad jis dar kartą ims kalbėti su ja. Jinai ir bijojo, kad jis ims kalbėti, ir norėjo. Bet jis tylėjo. Ana ilgai laukė nejudėdama ir jau užmiršo jį. Mąstė apie kitą, tarėsi matanti jį, ir jautė, kaip jos širdį, vien tik pagalvojus apie jį, užplūsta nerimastis ir nusikalstamas džiaugsmas. Staiga ji išgirdo, kaip Aleksejus Aleksandrovičius ėmė lygiai ir ramiai švilpti nosimi. Pirmą akimirką jis tarytum nusigando sušvilpęs ir nutilo, tačiau po valandėlės vėl ėmė švilpti ramiai ir vienodai.

– Vėlu, vėlu, jau vėlu, – sušnibždėjo ji šypsodamasi. Ji ilgai gulėjo nejudėdama atmerktomis akimis, ir jai atrodė, kad pati mato, kaip jos blizga tamsoje.

X

Nuo to vakaro Aleksejui Aleksandrovičiui ir jo žmonai prasidėjo naujas gyvenimas. Nieko ypatingo neįvyko. Ana, kaip visuomet, lankėsi aukštuomenėje, ypač dažnai būdavo pas kunigaikštienę Betsi ir visur susitikdavo su Vronskiu.

Aleksejus Aleksandrovičius tai matė, bet nieko negalėjo padaryti. Visi jo mėginimai atvirai pasikalbėti ir išsiaiškinti atsimušdavo į nesugriaunamą kažkokio linksmo nustebimo sieną, kurią ji pastatydavo prieš jį. Iš pažiūros viskas buvo likę taip pat, tačiau jų vidiniai santykiai visiškai pasikeitė. Aleksejus Aleksandrovičius, toks tvirtas valstybės veikėjas, čia jautėsi bejėgis. Nelyginant jautis, klusniai nuleidęs galvą, jis laukė, kada gaus kirvapente, kurią jautė viršum jo iškeltą. Kiekvieną kartą, pradėjęs apie tai galvoti, Aleksejus Aleksandrovičius jausdavo, kad reikia pabandyti dar kartą, kad dar yra vilties gerumu, švelnumu, nuoširdžiu žodžiu išgelbėti ją, priversti atsikvošėti, ir jis kasdien ruošdavosi pasikalbėti su ja. Tačiau kiekvieną kartą, pradėjęs kalbėti su Ana, jausdavo, kad toji blogio ir apgaulės dvasia, kuri buvo apėmusi ją, apima ir jį, jis kalbėdavo su ja visiškai ne apie tai ir ne tokiu tonu, kokiu norėjo kalbėti. Aleksejus Aleksandrovičius nejučiomis kalbėdavo su žmona savo įprastu tonu, lyg šaipydamasis iš to, kas šitaip kalbėtų. O šiuo tonu kalbant negalima buvo pasakyti to, ką reikėjo pasakyti.

XI

Kas beveik ištisus metus Vronskiui buvo vienintelis jo gyvenimo troškimas, atstojęs visus jo buvusius troškimus, kas Anai buvo neįmanoma, baisi, todėl juo žavesnė laimės svajonė, – šitas troškimas buvo patenkintas. Išblyškęs, drebančiu smakru, jis stovėjo ties ja ir maldavo nusiraminti, pats nežinodamas, dėl ko ir kaip ji turi nusiraminti.

– Ana! Ana! – kalbėjo jis drebančiu balsu. – Ana, dėl Dievo!..

Bet juo garsiau jis kalbėjo, juo žemiau lenkė ji savo galvą, kitados išdidžią, linksmą, o dabar gėdingą, jinai visa linko ir smuko nuo sofos, kurioje sėdėjo, ant grindų, prie jo kojų; ji būtų parkritusi ant kilimo, jeigu Vronskis nebūtų jos laikęs.

– Dieve mano! Atleisk man! – kalbėjo ji kūkčiodama, spausdama prie savo krūtinės jo rankas.

Ana jautėsi taip nusidėjusi ir nusikaltusi, jog beliko tik žemintis ir prašyti, kad jai atleistų; be jo dabar nieko neliko gyvenime, todėl kreipėsi į jį, maldaudama atleisti. Ana, žiūrėdama į jį, fiziškai jautė, kokia yra pažeminta, ir nieko daugiau negalėjo kalbėti. O Vronskis jautė, ką turi jausti galvažudys, matydamas kūną, kuriam atėmė gyvybę. Tas kūnas, kuriam jis atėmė gyvybę, buvo jų meilė, pirmasis jų meilės laikotarpis. Kažkaip buvo klaiku ir šlykštu atsiminti, už ką buvo sumokėta ši baisi gėdos kaina. Gėda dėl savo dvasinio nuogumo slėgė ją ir atsiliepė jam. Tačiau kad ir koks siaubas apimtų žmogžudį negyvo kūno akivaizdoje, reikia tą kūną pjaustyti į gabalus, slėpti tą kūną, reikia naudotis tuo, ką nužudymas davė žudikui.

Ir įtūžęs galvažudys tarytum aistringai puola tą kūną ir tempia, pjausto jį; taip ir jis be paliovos bučiavo jos veidą ir pečius. Ana laikė jo ranką ir nejudėjo. Taip, šituos pabučiavimus ji pirko savo gėdos kaina. Taip, šita ranka, kuri visuomet bus mano, – yra mano nusikaltimo bendrininko ranka. Jinai pakėlė tą ranką ir pabučiavo ją. Jisai atsiklaupė prieš Aną ir norėjo matyti jos veidą, bet jinai slėpė jį ir nieko nekalbėjo. Pagaliau tarytum prisiversdama ji atsikėlė ir atstūmė jį. Jos veidas buvo toks pat gražus, užtat juo labiau pasigailėtinas.

– Viskas baigta, – tarė ji. – Aš neturiu daugiau nieko, tik tave vieną. Atmink tai.

– Aš negaliu neatminti to, kas yra mano gyvybė. Už valandėlę šitos laimės...

– Kokia čia laimė! – šlykštėdamasi ir baisėdamasi tarė ji, ir siaubas nejučiom suėmė ir jį. – Dėl Dievo, nė žodžio, nė žodžio daugiau.

Ji greitai atsistojo ir pasitraukė nuo jo.

– Nė žodžio daugiau, – pakartojo Ana ir atsisveikino su juo, o iš jos veido dvelkė tokia šalta neviltis, kad jam pasidarė keista. Jinai jautė, kad šią valandėlę negali žodžiais išreikšti to gėdos, džiaugsmo ir pasibaisėjimo jausmo, kilusio prieš įžengiant į naują gyvenimą, ir nenorėjo apie tai kalbėti, bjauroti šito jausmo netiksliais žodžiais. Tačiau ir paskui, ir antrą, ir trečią dieną, ji ne tik nerado žodžių, kuriais būtų galėjusi išreikšti visus šiuos susipainiojusius jausmus, bet nerado nė minčių, kurios padėtų jai vienai apsvarstyti visa, kas buvo jos sieloje.

Ana kalbėjo sau: „Ne, dabar aš negaliu apie tai galvoti; vėliau, kai būsiu ramesnė.“ Tačiau šitos minčių ramybės vis nebuvo. Kiekvieną kartą, kai ji pagalvodavo apie tai, ką padarė ir kas bus vėliau, ką ji turi daryti, ją pagaudavo siaubas, ir ji gindavo nuo savęs šitas mintis.

– Paskui, paskui, – sakydavo ji, – kai būsiu ramesnė.

Užtat sapne, kai negalėdavo valdyti savo minčių, ji pamatydavo, kokia iš tikrųjų šlykšti jos padėtis. Vienas sapnas kone kiekvieną naktį neduodavo jai ramybės. Ji sapnuodavo, kad juodu abu drauge yra jos vyrai, kad juodu abu ją glamonėja. Aleksejus Aleksandrovičius verkdavo, bučiuodamas jai rankas, ir sakydavo, kaip gera dabar! Ir Aleksejus Vronskis būdavo čia pat, jis taip pat buvo jos vyras. Nustebusi, kad anksčiau jai tas atrodė neįmanoma, juokdamasi aiškindavo jiems, kad tai daug paprasčiau ir kad juodu abu dabar patenkinti ir laimingi. Tačiau šitas sapnas it koks slogutis slėgdavo Aną, ji pabusdavo siaubo suimta.

XII

Dar pradžioje, vos sugrįžęs iš Maskvos, Levinas kiekvieną kartą krūpčiodavo ir rausdavo, prisiminęs tą gėdą, kurią išgyveno nelaimingai pasipiršęs, ir sakydavo sau: „Aš lygiai taip raudau ir krūpčiojau, manydamas, kad viskas žuvo, kai gavau iš fizikos vienetuką ir likau antrame kurse; lygiai taip laikiau save žuvusiu po to, kai sugadinau reikalą, kurį man buvo pavedusi sesuo. Ir ką? Dabar, praėjus keleriems metams, atsiminęs stebiuosi, kaip galėjau dėl to šitaip sielotis. Lygiai taip pat bus ir su šia širdgėla. Praeis kiek laiko, ir aš būsiu abejingas.“

Tačiau praslinko trys mėnesiai, o jis neliko abejingas, ir jam lygiai kaip pirmomis dienomis buvo skaudu tai atsiminti. Levinas negalėjo nurimti todėl, kad taip ilgai svajojo apie šeimos gyvenimą, jausdamasis visiškai jam pribrendęs, ir vis dėlto buvo nevedęs, ir jam vedybos buvo taip toli, kaip dar niekuomet. Jis pats skausmingai jautė, kaip kad jautė ir visi aplinkiniai, jog nedera jo amžiaus žmogui vienam būti. Levinas atsiminė, kaip, prieš išvažiuodamas į Maskvą, kartą pasakė šėrikui Nikolajui, naiviam mužikui, su kuriuo mėgdavo pasikalbėti: „Ką gi, Nikolajau! Noriu vesti“ ir kaip Nikolajus skubiai atsakė, kaip apie dalyką, dėl kurio negali būti jokių abejonių: „Ir seniai metas, Konstantinai Dmitričiau.“ Betgi dabar jam vedybos atrodė taip toli, kaip dar niekuomet. Vieta buvo užimta, kai jis dabar vaizduodavosi toje vietoje kurią nors savo pažįstamą merginą, tai jausdavo, kad šitai yra visiškai neįmanoma. Antra vertus, jis degte degdavo iš gėdos prisiminęs, kaip buvo jam atsakyta ir kokį vaidmenį jis tuomet vaidino. Levinas galėjo kiek tinkamas sakyti sau, kad jis čia visiškai niekuo dėtas, – šis atsiminimas, lygiai kaip ir kiti tos pat rūšies gėdingi atsiminimai, versdavo jį krūpčioti ir rausti. Jo praeityje, kaip ir kiekvieno žmogaus praeityje, yra buvę tokių poelgių, kuriuos jis laikė blogais, už kuriuos turėtų jam prikaišioti sąžinė, tačiau tų blogų poelgių atsiminimai toli gražu nekankino jo taip kaip šitie menki, bet gėdingi atsiminimai. Šitos žaizdos niekuomet neužsitraukdavo. Ir lygiai taip pat sunku dabar jam buvo prisiminti ir tai, kad ji atsisakė už jo tekėti, ir tai, koks pasigailėtinas turėjo atrodyti kitiems tą vakarą. Bet darbas ir laikas darė savo. Sunkius atsiminimus jam vis labiau ir labiau slopino nepastebimi, bet reikšmingi sodžiaus gyvenimo įvykiai. Kiekvieną savaitę Levinas vis rečiau atsimindavo Kiti. Jis nekantriai laukė žinios, kad jinai jau ištekėjo ar tuojau turi ištekėti, vildamasis, jog apie tai sužinojęs visiškai pasveiks, kaip pasveiksta žmogus, ištraukus skaudamą dantį.

Tuo tarpu atėjo pavasaris, puikus ir staigus pavasaris, neapviliąs jo laukiančiųjų, vienas iš tų retai pasitaikančių pavasarių, kuriais drauge džiaugiasi augalai, gyvuliai ir žmonės. Šis puikus pavasaris dar labiau padrąsino Leviną ir sustiprino jo ketinimą išsižadėti viso, kas buvo, ir tvirtai, nepriklausomai sutvarkyti savo vienišą gyvenimą. Nors daugelio planų, su kuriais grįžo į sodžių, jis neįvykdė, vis dėlto svarbiausią dalyką, gyvenimo valyvumą, išsaugojo. Jam nereikėjo patirti tos gėdos, kuri paprastai kankindavo jį tada, kai jis paslysdavo, ir Levinas galėjo drąsiai žiūrėti žmonėms į akis. Dar vasario mėnesį jis gavo iš Marijos Nikolajevnos laišką, kad brolio Nikolajaus sveikata einanti prastyn, bet jis nenorįs gydytis, ir laiško paskatintas Levinas buvo nuvažiavęs į Maskvą pas brolį, jam pavyko įkalbėti, kad brolis pasitartų su daktaru ir važiuotų gydytis į užsienio kurortą. Levinui taip gerai pasisekė prikalbėti brolį ir paskolinti jam pinigų kelionei, jo nesuerzinus, jog šituo atžvilgiu buvo savimi patenkintas. Levinas ne tik rūpinosi ūkiu, kuris pavasarį reikalavo ypatingo dėmesio, ne tik skaitė knygas, bet tą žiemą dar pradėjo rašyti veikalą apie žemės ūkį; pagrindinė veikalo mintis buvo ta, kad ūkyje svarbiausiu veiksniu reikia laikyti darbininko charakterį, lygiai kaip ir klimatą bei dirvožemį, kad tokiu būdu visus žemės ūkio dėsnius reikia vesti ne vien tik iš dirvožemio bei klimato duomenų, bet iš dirvožemio, klimato ir tam tikro nekintamo darbininko charakterio duomenų. Todėl, nepaisant vienatvės, o gal kaip tik dėl vienatvės jo gyvenimas buvo nepaprastai turiningas, tiktai retkarčiais jis jausdavo nepatenkinamą norą pasidalyti savo mintimis, kurios klaidžiojo jo galvoje, su kuo nors kitu, ne tik su Agafja Michailovna, nors jam neretai ir su ja tekdavo pasikalbėti apie fiziką, ūkio teorijas, ypač apie filosofiją; filosofija buvo mėgstamasis Agafjos Michailovnos dalykas.

Pavasaris ilgai nesirodė. Paskutinėmis gavėnios savaitėmis buvo giedras, šaltas oras. Dieną atokaitoje tirpdavo sniegas, o naktį siekdavo ligi septynių laipsnių šalčio; ledo pluta ant sniego buvo tokia, jog žmonės be jokio kelio važiuodavo rogėmis. Per Velykas dar buvo sniego. Paskui netikėtai, antrąją Velykų dieną, padvelkė šiltas vėjas, užėjo debesys, ir tris dienas bei naktis pylė smarkus šiltas lietus. Ketvirtadienį vėjas nuščiuvo, ir atslinko tirštas pilkas rūkas, tarytum slėpdamas gamtoje vykstančių pasikeitimų paslaptis. Rūke išsiliejo vandenys, sutraškėjo ir pajudo lytys, smarkiau ėmė bėgti drumzlini, putoti upokšniai, ir pačiu Atvelykiu, vakare, išnyko rūkas, debesys išsisklaidė, išgiedrėjo dangus, ir prasidėjo tikrasis pavasaris. Rytą pakilusi skaisti saulė greitai sugraužė ploną, vandenis aptraukusį ledelį, ir visas šiltas oras ėmė virpėti nuo atgijusios žemės garų, kurių buvo prisigėręs. Sužaliavo sena ir lendanti nelyginant adatos jauna žolė; išbrinko putino, serbentų ir lipnaus, spiritu kvepiančio beržo pumpurai, ir aukso žiedais aplipusiame gluosnyje jau dūzgė išskridusios iš avilio, jau apsipratusios ore bitės. Nematomi vieversėliai sučireno viršum žalio žiemkenčių aksomo ir apledėjusių ražienų, pravirko pempės viršum pelkių ir slėnumų, užtvinusių dar nespėjusiu nusekti rusvu vandeniu, ir, pavasariškai gagendamos, aukštai praskrido gervės ir žąsys. Ganyklose mykė nusišėrę, tik vietomis dar nepakeitę plauko galvijai, kreivakojai ėriukai šokinėjo aplink bliaunančias, vilną keičiančias motinas, greiti basi vaikai lakstė pradžiūvusiais takeliais, palikdami kojų pėdsakus, prie tvenkinio tarškė linksmi drobes skalbiančių moterų balsai, ir sodybose poškino kirviais kaimiečiai, tvarkydami žagres ir akėčias. Atėjo tikras pavasaris.

XIII

Levinas apsiavė ilgais batais ir pirmą kartą apsivilko ne kailiniais, bet gelumbiniu durtiniu ir išėjo apsidairyti ūkyje, žengdamas per upokšnius, kurie, žėrėdami saulėje, spigino akis, čia stodamasis ant ledelio, čia į glitų purvą.

Pavasaris – planų ir sumanymų metas. Išėjęs į kiemą, Levinas, nelyginant pavasarį medis, kuris dar nežino, kur ir kaip išsikeros jauni jo ūgiai ir šakos, glūdinčios išbrinkusiuose pumpuruose, pats gerai nežinojo, ko jis griebsis dabar savo mėgstamajame ūkyje, bet jautėsi kupinas kuo geriausių planų ir sumanymų. Visų pirma jis nuėjo pažiūrėti galvijų. Karvės buvo išleistos į diendaržį ir, žvilgėdamos jau išsišėrusiais lygiais plaukais, atšilusios saulėje, mykė ir prašėsi į laukus. Pasigėrėjęs karvėmis, kurių visas ypatybes žinojo ligi mažiausių smulkmenų, Levinas liepė išginti jas į lauką, o į diendaržį išleisti veršius. Kerdžius linksmai nubėgo ruoštis į laukus. Šėrikės, pasikaišiusios sijonus, šlepsėdamos per purvą basomis, dar baltomis, neįdegusiomis kojomis, su vytelėmis lakstė paskui mykiančius veršiukus, apdujusius nuo pavasario džiaugsmo, ir varė juos į kiemą.

Pasigrožėjęs šių metų prieaugliu, kuris buvo nepaprastai geras, – ankstyvieji veršiukai buvo sulig mužikų karvėmis, trijų mėnesių Pavos duktė buvo ūgio sulig metine, – Levinas liepė išnešti jiems lovį ir paduoti gardeliuose šieno. Tačiau pasirodė, kad gardeliai, padaryti dar iš rudens, buvo sulaužyti nenaudojamame žiemą diendaržyje. Jis liepė pašaukti dailidę, kuris buvo apsiėmęs taisyti kuliamąją. Bet pasirodė, kad dailidė taiso akėčias, kurios turėjo būti sutaisytos dar prieš Užgavėnes. Levinui dėl to buvo labai pikta. Pikta, jog kartojasi šitas nuolatinis apsileidimas ūkyje, apsileidimas, su kuriuo jis tiek metų iš visų jėgų kovojo. Jam buvo pasakyta, jog gardeliai, žiemą nereikalingi, buvo nunešti į darbinę arklidę ir ten sulūžo, nes buvo skiriami veršiukams ir nestipriai padaryti. Be to, taip pat pasirodė, kad akėčios ir visi žemės ūkio padargai, kuriuos buvo įsakyta apžiūrėti ir pataisyti dar žiemą ir tam reikalui tyčia buvo pasamdyti trys dailidės, liko nepataisyti, ir akėčios vis dėlto buvo taisomos, kai jau reikėjo akėti. Levinas pasiuntė prievaizdo, bet tuojau ir pats nuėjo ieškoti jo. Prievaizdas, nušvitęs lygiai taip, kaip viskas buvo tą dieną nušvitę, apsivilkęs ėrena apvedžiota skrandute, ėjo iš klojimo, lamdydamas rankoje šiaudelį.

– Kodėl dailidė ne prie kuliamosios?

– Aš kaip tik norėjau vakar pranešti: akėčias reikia pataisyti. Juk metas arti.

– O ką veikėte žiemą?

– O jums kam būtų reikalingas dailidė?

– Kur veršiukų žardžio gardeliai?

– Liepiau nunešti į vietą. Ką padarysi tiems žmonėms! – tarė prievaizdas, mosuodamas ranka.

– Ne tiems žmonėms, o šitokiam prievaizdui! – tarė Levinas supykęs. – Na, kam aš jus laikau! – suriko jis. Bet atsiminęs, kad tai nepadės, nebaigęs nutilo ir tik atsiduso. – Ar sėti galima? – paklausė jis patylėjęs.

– Už Turkino ryt ar poryt bus galima.

– O dobilai?

– Nusiunčiau Vasilijų su Miška, sėja. Tik nežinau, ar jie išbris, klampu.

– Kiek dešimtinių?

– Šešias.

– Kodėl ne visas? – sušuko Levinas.

Kad dobilai buvo sėjami tik į šešias, o ne į dvidešimt dešimtinių, buvo dar labiau pikta. Ir iš teorijos, ir iš savo paties patyrimo Levinas žinojo, kad dobilai būna geri tik tada, jei yra pasėti kiek galima anksčiau, kone ant sniego. Ir Levinas niekuomet negalėdavo šito reikalo sutvarkyti.

– Žmonių nėra. Ką padarysi tiems žmonėms! Trys neatėjo. Va, Semionas...

– Na, būtumėte geriau paėmęs žmones nuo šiaudų.

– Aš jau taip ir padariau.

– Tai kurgi žmonės?

– Penki daro kompotą (tai reiškė kompostą). Keturi vėdina avižas, kad nesuplėktų kartais, Konstantinai Dmitričiau.

Levinas labai gerai žinojo, kad žodžiai „nesuplėktų kartais“ reiškia, jog sėklinės angliškos avižos jau sugadintos, – vėl ne taip padaryta, kaip jis buvo liepęs.

– Bet juk dar per gavėnią liepiau sutvarkyti vamzdžius!.. – sušuko jis.

– Nesirūpinkite, viską padarysime laiku.

Levinas piktai numojo ranka, nuėjo į svirną pažiūrėti avižų ir sugrįžo prie arklidės. Avižos dar nebuvo sugedusios. Bet darbininkai žarstė jas lopetomis, kai buvo galima jas nuleisti tiesiog į apatinį aruodą, ir Levinas, tai sutvarkęs ir paėmęs iš čia du darbininkus dobilams sėti, nurimo ir nebejautė apmaudo prievaizdui. O ir diena buvo tokia graži, jog negalima buvo pykti.

– Ignatai! – šūktelėjo jis vežėjui, kuris, pasiraitojęs rankoves, prie šulinio plovė puskarietę. – Pabalnok man...

– Kurį liepsite?

– Kad ir Kolpiką.

– Klausau.

Kol balnojo arklį, Levinas, norėdamas susitaikyti su prievaizdu, kuris dabar čia sukiojosi, vėl pasišaukė jį ir ėmė kalbėti jam apie artimiausius pavasario darbus bei ūkinius planus.

Mėšlą vežti reikės pradėti anksčiau, kad ligi ankstyvosios šienapjūtės viskas būtų baigta. O plūgais neatsitraukiant arti tolimąjį lauką ir jį palikti juoduoju pūdymu. Lankas šienauti ne iš pusės, bet samdyti darbininkus.

Prievaizdas klausėsi atidžiai ir, matyt, stengėsi pritarti šeimininko sumanymams, tačiau Levinas susierzinęs vis tiek matė, kad jo veidas, kaip visada, beviltiškas ir prislėgtas. Tasai veidas sakyte sakė: visa tai puiku, bet – kaip Dievas duos.

Niekas taip neužduodavo širdies Levinui kaip šitas tonas. Tačiau tas tonas buvo bendras visiems prievaizdams, kiek tik jis buvo jų turėjęs. Visi jie vienaip žiūrėdavo į jo sumanymus, todėl Levinas dabar jau nebepykdavo, bet sielodavosi ir jausdavo dar didesnį norą kovoti su ta kažkokia gaivališka jėga, kurios jis kitaip nemokėjo pavadinti, kaip tik žodžiais: „kaip Dievas duos“, ir su kuria jam nuolat tekdavo susidurti.

– Kaip suspėsime, Konstantinai Dmitričiau, – tarė prievaizdas.

– Kodėl nesuspėsite?

– Darbininkų būtinai reikia pasamdyti dar bent penkiolika. O niekas neina. Šiandien buvo keli, po septyniasdešimt rublių prašo už vasarą.

Levinas nutilo. Vėl jis susidūrė su ta jėga. Jisai žinojo, kad nors jie ir labai stengėsi, vis dėlto negalėdavo pasisamdyti daugiau kaip keturiasdešimt, trisdešimt septynis, trisdešimt aštuonis darbininkus už tinkamą kainą, keturiasdešimt pasisamdydavo, bet daugiau – ne. Ir vis dėlto Levinas negalėjo nekovoti.

– Pasiųskite į Surus, į Čefirovką, jeigu niekas neateis. Reikia ieškoti.

– Pasiųsiu, – liūdnai tarė Vasilijus Fiodorovičius. – Bet arkliai nusilpo.

– Nusipirksime daugiau. Bet juk aš žinau, – pridūrė Levinas juokdamasis, – jums kad tik mažiau ir prasčiau, bet šįmet aš neleisiu jums saviškai daryti. Viską darysiu pats.

– Bet jūs ir taip, rodos, mažai miegate. Mums linksmiau, kai pats šeimininkas mato...

– Vadinasi, už Beržų lomos sėja dobilus? Nujosiu pažiūrėti, – nutarė Levinas, sėsdamasis ant nedidelio baltakarčio Kolpiko, kurį atvedė vežėjas.

– Per upelį neperjosite, Konstantinai Dmitričiau, – perspėjo vežėjas.

– Tai mišku.

Geras nusistovėjęs arkliokas, prunkšdamas ties balomis ir timpčiodamas pavadžius, pasileido smagia eidine, ir Levinas per kiemo purvą išjojo už vartų į laukus.

Levinui buvo linksma diendaržyje ir svirne, tačiau dar linksmiau pasidarė lauke. Ritmiškai supamas risnojančio gero žirgelio, traukdamas į krūtinę šiltą, gaivinantį sniego ir oro kvapą, jis jojo mišku per užsilikusį vienur kitur akytą ir susmukusį sniegą su ištižusiais pėdsakais, džiaugėsi kiekvienu savo medžiu su atgijusiomis jo žievėje samanomis ir išbrinkusiais pumpurais. Išjojus iš miško, prieš jį nelyginant ilgas aksominis kilimas išsiskleidė didžiulis žalias žiemkenčių laukas, kuriame nebuvo nė mažiausios pleikės ar išmirkusios vietos, ir tik kur ne kur įlomiuose dar bolavo užsilikusio tirpstančio sniego lopai. Jis net nesupyko pamatęs, kad jo rugius trypia valstiečio arklys ir kumeliukas (sutikęs kaimietį, jis liepė juos išvaryti), nesupyko, kai kaimietis Ipatas, kurį jis sutiko ir paklausė: „Tai ką, Ipatai, ar greit reikės sėti?“ – atšovė jam kvailai ir pašaipiai: „Reikia pirma suarti, Konstantinai Dmitričiau.“ Juo toliau jojo Levinas, juo linksmiau jam darėsi, ir jo vaizduotėje kilo ūkiniai planai, vienas už kitą geresni: apsodinti visus laukus gluosnių eilėmis iš pietų pusės taip, kad sniegas po jais ilgai negulėtų; sudaryti šešis mėšlu mėžiamus laukus ir tris atsarginius pašarinėms žolėms; lauko gale pastatyti gyvuliams tvartą ir iškasti tvenkinį, o kad laukai būtų geriau patręšti, padaryti kilnojamą žardį galvijams. Ir tuomet bus trys šimtai dešimtinių kviečių, šimtas bulvių ir šimtas penkiasdešimt dobilų ir nė vienos nualintos dešimtinės.

Šitaip besvajodamas, atsargiai sukiodamas arklį ežiomis, kad neištryptų savo žaliuojančių pasėlių, Levinas prijojo prie darbininkų, kurie sėjo dobilus. Vežimas su sėklomis stovėjo ne ant lauko ribos, o dirvoje, ir žiemkenčiai kviečiai buvo išraižyti ratų ir išmindžioti arklio. Abu darbininkai sėdėjo ant ežios ir, matyt, rūkė bendrą pypkę. Žemė vežime, su kuria buvo sumaišytos sėklos, buvo nesutrupinta, bet susigulėjusi ar sušalusi į grumstus. Pamatęs šeimininką, darbininkas Vasilijus priėjo prie vežimo, o Miška pradėjo sėti. Jie negerai darė, tačiau Levinas retai pykdavo ant darbininkų. Vasilijui priėjus, Levinas liepė jam išvesti arklį ant ribos.

– Nieko, pone, užžels, – atsakė Vasilijus.

– Susimildamas, daug nešnekėk, – tarė Levinas, – o daryk, ką sakau.

– Klausau, – atsakė Vasilijus ir paėmė arkliui už galvos. – O jau sėja, Konstantinai Dmitričiau, – tarė jis gerindamasis, – pirmos rūšies. Tik vos gali paeiti! Po pūdą reikia vilkti su vyža.

– O kodėl žemių neišsijojote? – paklausė Levinas.

– Mes jas smulkiname, – atsakė Vasilijus, pasisėmęs sėklų ir delnais trindamas žemę.

Vasilijus buvo nekaltas, kad jam pripylė neišsijotų žemių, bet vis tiek buvo pikta.

Levinas žinojo ir jau ne vieną kartą buvo sėkmingai išbandęs būdą, kaip nuslopinti savo apmaudą ir vėl atitaisyti visa, kas atrodo bloga; jisai ir dabar panaudojo tą būdą. Jis pažiūrėjo, kaip žingsniuoja Miška, vilkdamas didžiulius grumstus, prikibusius prie abiejų kojų, nulipo nuo arklio, paėmė iš Vasilijaus sėtuvę ir ėmė sėti.

– Kur tu sustojai?

Vasilijus parodė koja užbrėžtą žymę, ir Levinas, kaip mokėdamas, ėmė sėti žemes su sėklomis. Eiti buvo sunku, tarytum per liūną, ir Levinas, pabaigęs biržę, suprakaitavo ir sustojęs atidavė sėtuvę.

– Na, pone, tik jau vasarą manęs nebarkite už šitą biržę, – tarė Vasilijus.

– O ką? – linksmai paklausė Levinas, jau pajutęs, kad jo panaudota priemonė veikia.

– Ogi pamatysite vasarą. Bus žymu. Tik dirstelkite, kur aš sėjau pernai pavasarį. Kaip sodinte pasodinau! Juk aš, Konstantinai Dmitričiau, rodos, kaip tikram tėvui stengiuosi. Aš ir pats nemėgstu blogai dirbti, ir kitiems neleidžiu. Šeimininkui gera, ir mums gera. Kai pažvelgsi ana, – tarė Vasilijus, rodydamas lauką, – net širdžiai miela.

– Gražus pavasaris, Vasilijau.

– Jau toks pavasaris, net seni žmonės neatsimena tokio. Aš ana buvau namie, tenai mūsų senis irgi tris ašmaines kviečių pasisėjo. Tai sako, nuo rugių neatskirsi.

– Ar seniai pradėjote sėti kviečius?

– Jūs pats užpernai ir išmokėte; jūs man du saikus dovanojote. Ketvirtį mes pardavėme, tris ašmaines pasėjome.

– Na, tik žiūrėk, sutrink gerai grumstus, – tarė Levinas, eidamas prie arklio, – ir Mišką prižiūrėk. O jei gerai sudygs, gausi po penkiasdešimt kapeikų už dešimtinę.

– Nuolankiai dėkojame. Mes jumis, rodos, ir taip esame patenkinti.

Levinas sėdo ant arklio ir nujojo į lauką, kur buvo pernykščiai dobilai, ir į tą, kuris plūgu buvo suartas vasariniams kviečiams.

Dobilai ražienose buvo puikiai sužėlę. Jie visai jau buvo atgiję ir smagiai žaliavo pro sulamdytus pernykščių kviečių stagarus. Arklys klimpo ligi riešų, ir kiekviena jo koja čepsėjo, ištrūkdama iš pusiau atšilusios žemės. Suarta dirva iš viso negalima buvo joti: atlaikė tik ten, kur buvo ledelis, o atšilusiose vagose koja klimpo aukščiau riešo. Arimas atrodė puikus; po dviejų dienų galima bus akėti ir sėti. Viskas buvo puiku, visur buvo linksma. Atgal Levinas jojo per upelį, tikėdamasis, kad vanduo atslūgo. Ir iš tikrųjų jis perjojo ir pabaidė dvi antis. „Turi būti ir slankų“, – pagalvojo jis ir kaip tik prie pasisukimo namų link sutiko eigulį, kuris patvirtino jo spėjimą, kad jau yra slankų.

Levinas nujojo namo risčia, norėdamas suskubti pietų ir išsivalyti vakarui šautuvą.

XIV

Grįždamas puikiausiai nusiteikęs, netoli namų Levinas išgirdo didžiojo prieangio pusėje žvangučius.

„Taip, čia iš geležinkelio stoties, – pagalvojo jis, – kaip tik pats Maskvos traukinio metas... Kas galėtų būti? O ką, jeigu brolis Nikolajus? Juk jis sakė: gal išvažiuosiu į kurortą, o gal pas tave atvažiuosiu.“ Pirmą akimirką Levinui pasidarė baisu ir nemalonu, kad atvažiavęs brolis Nikolajus sudrums šitą laimingą pavasarišką jo nuotaiką. Bet jis susigėdo šito ir tuojau tarytum apkabino sieloje brolį bei susigraudinęs, džiaugdamasis laukė ir jau visa širdimi troško dabar, kad būtų atvažiavęs brolis. Levinas paragino arklį ir išjojęs šiapus akacijos pamatė pašto trikinkę iš geležinkelio stoties ir poną su kailiniais. Tai nebuvo brolis. „Ak, kad bent koks malonus žmogus, su kuriuo galėčiau pasikalbėti“, – pagalvojo jis.

– A! – džiaugsmingai riktelėjo Levinas, keldamas į viršų abi rankas. – Tai malonus svečias! Kaip aš džiaugiuosi, kad tu atvažiavai! – sušuko jis, pažinęs Stepaną Arkadjičių.

„Tikrai sužinosiu, ar ištekėjo arba kada ištekės“, – pagalvojo jis.

Ir šią puikią pavasario dieną jis pajuto, kad jam visiškai neskaudu ją prisiminti.

– Tai ką, nelaukei? – tarė, lipdamas iš rogių, Stepanas Arkadjičius, kurio tarpuakis, skruostas ir antakiai buvo aptaškyti purvu, bet jis spindėjo gera nuotaika ir sveikata. – Atvykau tavęs pamatyti – tai viena, – tarė jis, apkabindamas ir bučiuodamas Leviną, – pamedžioti – du, ir Jergušovo girios parduoti – trys.

– Puiku! O pavasaris koks? Kaipgi tu atvažiavai rogėmis?

– Ratais dar blogiau, Konstantinai Dmitričiau, – atsakė pažįstamas vežėjas.

– Na, aš labai džiaugiuosi, kad atvykai, – tarė Levinas, iš džiaugsmo šypsodamasis it vaikas.

Levinas nuvedė Stepaną Arkadjičių į svečiams skiriamą kambarį, į kurį buvo sunešti ir jo daiktai: lagaminas, šautuvas su įmova, cigarų dėžutė. Palikęs svečią nusiprausti ir persivilkti, pats nuėjo į kontorą pasakyti apie arimą ir dobilus. Agafja Michailovna, visuomet labai susirūpinusi namų garbe, sutiko jį priemenėje ir apibėrė klausimais dėl pietų.

– Darykite, kaip norite, kad tik greičiau, – atsakė jis ir nuėjo pas prievaizdą.

Kai jis sugrįžo, Stepanas Arkadjičius, nusiprausęs, susišukavęs, šypsena spindinčiu veidu jau ėjo iš savo kambario, ir juodu drauge užlipo viršun.

– Na, kaip aš džiaugiuosi, kad šiaip taip pasiekiau tave! Dabar aš čia suprasiu visas tas tavo misterijas. Bet ne, iš tikrųjų aš pavydžiu tau. Kokie namai, kaip viskas puiku! Šviesu, linksma, – kalbėjo Stepanas Arkadjičius, užmiršdamas, kad ne visuomet būna pavasaris ir giedros dienos, tokios kaip šiandien. – O tavo auklė kokia žavi! Labiau būtų pageidautina daili kambarinė su prijuostėle, bet tavo vienuoliškam gyvenimui ir santūriam stiliui šitaip labai tinka.

Stepanas Arkadjičius papasakojo daug įdomių naujienų ir Levinui itin įdomią naujieną, kad jo brolis Sergejus Ivanovičius ruošiasi šią vasarą atvykti pas jį į sodžių.

Nė vienu žodžiu Stepanas Arkadjičius neprasitarė apie Kiti ir apskritai apie Ščerbackius; tik perdavė savo žmonos linkėjimus. Levinas buvo jam dėkingas už jo taktą ir labai džiaugėsi svečio apsilankymu. Kaip visuomet, vienatvės metu jam prisirinko daugybė minčių ir jausmų, kurių jis negalėjo pasakyti aplinkiniams, todėl dabar išliejo Stepanui Arkadjičiui ir poetišką pavasario džiaugsmą, ir ūkio nepasisekimus bei planus, ir mintis bei pastabas dėl knygų, kurias jis buvo perskaitęs, ir ypač savo veikalo idėją, kur iš esmės jis kritikavo visus senus veikalus apie žemės ūkį, nors pats to ir nepastebėjo. Stepanas Arkadjičius, visuomet mielas, viską suprantąs vien iš užuominos, šį kartą buvo itin malonus, ir Levinas pastebėjo dar naują jo bruožą, kuris labai patiko jam, – svečio pagarbą ir kažkokį švelnumą jam.

Iš Agafjos Michailovnos ir virėjo pastangų patiekti itin gerus pietus išėjo vien tai, kad abu išalkę bičiuliai, susėdę prie užkandžių, prisivalgė duonos su sviestu, šaltos paukštienos ir sūdytų grybų, ir dar tai, kad Levinas liepė duoti sriubą be pyragėlių, kuriais virėjas norėjo itin nustebinti svečią. Bet Stepanui Arkadjičiui, nors ir pripratusiam prie kitokių pietų, viskas atrodė kuo puikiausia: ir žolelių antpilas, ir duona, ir sviestas, ir ypač šalta paukštiena, ir grybukai, ir dilgėlių sriuba, ir vištiena su baltu padažu, ir baltasis Krymo vynas – viskas buvo nuostabu ir žavu.

– Puiku, puiku, – kalbėjo jis, po kepsnio užsirūkydamas storą papirosą. – Aš pas tave taip jaučiuosi, tarytum po triukšmo ir kratulio būčiau išlipęs iš garlaivio į tykų krantą. Tai tu sakai, jog patį darbininko elementą reikia studijuoti ir šituo vadovautis, pasirenkant ūkininkavimo būdus. Juk aš čia profanas, bet man atrodo, kad teorija ir jos taikymas turės įtakos ir darbininkui.

– Taip, bet palauk, aš kalbu ne apie politinę ekonomiją, aš kalbu apie žemės ūkio mokslą. Jis turi būti toks, kaip ir gamtos mokslai, ir turi stebėti esamus reiškinius ir darbininką bei jo ekonominį, etnografinį...

Tuo momentu įėjo Agafja Michailovna ir atnešė uogienės.

– Na, Agafja Michailovna, – tarė jai Stepanas Arkadjičius, bučiuodamas savo putnių pirštų galiukus, – kokia paukštiena jūsų, koks antpiliukas!.. O ką, ar ne metas, Kostia? – pridūrė jis.

Levinas dirstelėjo pro langą į saulę, kuri leidosi už plikų miško viršūnių.

– Metas, metas, – pritarė jis. – Kuzma, kinkyk ilgvežimį! – Ir nubėgo apačion.

Stepanas Arkadjičius, nusileidęs apačion, pats tvarkingai nutraukė drobinį apmautą nuo lakuotos dėžės ir atidaręs ją ėmė narstyti savo brangų naujo fasono šautuvą. Kuzma, užuodęs didelius arbatpinigius, nesitraukė nuo Stepano Arkadjičiaus, avė jam ir kojines, ir batus, o Stepanas Arkadjičius mielai jam leido tai daryti.

– Įsakyk, Kostia, jeigu atvažiuos pirklys Riabininas, aš jam liepiau šiandien atvažiuoti, tegu jį priima ir kad jis palauktų...

– O tu Riabininui parduodi mišką?

– Taip, ar jį pažįsti?

– Kaipgi, pažįstu. Aš turėjau su juo reikalą „stačiai ir galutinai“.

Stepanas Arkadjičius nusijuokė. „Stačiai ir galutinai“ buvo mėgstami pirklio žodžiai.

– Taip, jis nuostabiai juokingai kalba. Suprato, kur šeimininkas eina! – pridūrė jis, ranka paplekšnojęs Laską, kuri cypaudama sukiojosi apie Leviną ir laižė jam čia ranką, čia batus ir šautuvą.

Ilgvežimis jau stovėjo ties priebučiu, kai juodu išėjo.

– Liepiau pakinkyti, nors ir netoli, o gal pėsti eitume?

– Ne, geriau važiuokime, – tarė Stepanas Arkadjičius, eidamas prie ilgvežimio. Jisai atsisėdo, apsisupo kojas tigriniu pledu ir užsirūkė cigarą. – Stebiuosi, kad tu nerūkai! Cigaras – tai ne tiek malonumas, kiek malonumo vainikas ir ženklas. Čia tai gyvenimas! Kaip gera! Štai kaip aš norėčiau gyventi!

– O kas tau neduoda? – šypsodamasis paklausė Levinas.

– Iš tikrųjų tu laimingas žmogus. Visa, ką mėgsti, turi. Arklius mėgsti – turi, šunis turi, kur medžioti turi, ūkį turi.

– Gal todėl, kad džiaugiuosi tuo, ką turiu, ir nesigraužiu dėl to, ko neturiu, – tarė Levinas, atsiminęs Kiti.

Stepanas Arkadjičius suprato, žvilgtelėjo į jį, bet nieko nepasakė.

Levinas buvo dėkingas Oblonskiui už tai, kad tas, visuomet būdamas taktiškas, pastebėjęs, jog Levinas bijo kalbėti apie Ščerbackius, nieko apie juos neužsiminė, bet dabar Levinas jau norėjo sužinoti, kas jį taip kankino, tačiau nedrįso pradėti kalbos.

– Na, o kaip tavo reikalai? – paklausė Levinas, sumetęs, kad jam negražu galvoti vien tik apie save.

Stepano Arkadjičiaus akys linksmai sublizgo.

– Juk tu nepripažįsti, kad žmogus, net ir visus badus atgavęs, dar gali norėti bandelės, tavo nuomone, tai nusikaltimas, o aš nepripažįstu gyvenimo be meilės, – tarė jis, saviškai supratęs, ko klausia Levinas. – Ką darysi, toks jau esu. Ir iš tikrųjų šituo taip nedaug padarai kam žalos, o sau tiek malonumo...

– Tai ką, ar nauja kas nors? – paklausė Levinas.

– Taip, brolau! Manai, tu žinai Osiano moterų tipą... moteris, kurias sapnuoji... Tai šitokių moterų esti ir gyvenime... ir šitokios moterys baisios. Moteris yra toks daiktas, jog gali ją kiek nori tyrinėti, ji vis tiek bus visiškai nauja.

– Tai jau verčiau netyrinėti.

– Ne. Kažkuris matematikas yra pasakęs, kad malonumą sudaro ne tiesos atradimas, bet jos ieškojimas.

Levinas klausėsi tylėdamas, nors labai stengėsi, jokiu būdu negalėjo persikelti į savo bičiulio sielą ir suprasti jo jausmus ir tą žavesį, kurį sudaro tokių moterų tyrinėjimas.

XV

Slankų traukos vieta buvo netoli, prie upelio, smulkiame drebulyne. Kai jie privažiavo prie miško, Levinas išlipo ir nuvedė Oblonskį į galą samanotos ir klampios laukymėlės, kur sniegas jau buvo nutirpęs. Jis pats sugrįžo į kitą pusę prie dvišako beržo ir, atrėmęs šautuvą į sausą apatinę šakelę, nusivilko švarką, susijuosė diržu ir patikrino, ar gali laisvai judinti rankas.

Sena pražilusi Laska, kuri sekė jam įpėdin, atsargiai atsitūpė priešais ir pastatė ausis. Saulė leidosi už didelio miško, išsimėtę po drebulyną berželiai saulėlydžio šviesoje ryškiai skyrėsi savo nusvirusiomis šakomis, kurių pumpurai jau buvo išbrinkę ir ruošėsi sprogti.

Vos galėjai išgirsti, kaip iš tankaus miško, kur dar tebebuvo sniego, siaurais vingiuotais upokšniais čiurlena vanduo. Čiulbėjo maži paukšteliai, retkarčiais perskrisdami iš vieno medžio į kitą.

Protarpiais, kai likdavo visiškai tylu, būdavo girdėti, kaip čiuža pernykščiai lapai, kuriuos judino atšylanti žemė ir auganti žolė.

„Ką pasakysi! Girdėti ir matyti, kaip žolė auga!“ – tarė sau Levinas, pamatęs, kaip palei jaunutės žolės diegą krustelėjo šlapias šiferio spalvos drebulės lapas. Jis stovėjo, klausėsi ir žiūrėjo apačion, čia į šlapią samanotą žemę, čia į Laską, kuri, pastačiusi ausis, klausėsi, čia į plikų miško viršūnių jūrą, plačiai išsiliejusią prieš jį pakalnėje, čia į blankstantį dangų, aptrauktą baltais debesų ruoželiais. Vanagas, lėtai mosuodamas sparnais, praskrido aukštai viršum tolimos girios; antras taip pat nuskrido ta pačia kryptimi ir dingo. Paukščiai vis garsiau ir uoliau čiulbėjo tankmėje. Netoliese ėmė ūkauti apuokas, ir Laska krūptelėjusi atsargiai žengė keletą žingsnių, pakreipė į šalį galvą ir ėmė klausytis. Anapus upelio pasigirdo gegutė. Ji du kartus sukukavo įprastu balsu, o paskui sušvokštė, ėmė skubėti ir susipainiojo.

– Ką pasakysi! Jau gegutė! – tarė Stepanas Arkadjičius, išeidamas iš už krūmo.

– Taip, girdžiu, – atsiliepė Levinas, nenorom sudrumsdamas miško tylą savo balsu, kuris buvo nemalonus jam pačiam. – Dabar jau greit.

Stepano Arkadjičiaus figūra vėl dingo už krūmo, ir Levinas matė tik ryškią degtuko liepsnelę, tuojau pavirtusią raudona papiroso žarijėle ir mėlynais dūmais.

– Čik! Čik! – trakštelėjo gaidukai, kuriuos atlošė Stepanas Arkadjičius.

– O kas čia šaukia? – paklausė Oblonskis, atkreipdamas Levino dėmesį į pratisą ūkčiojimą, tarytum plonu balseliu žvengtų išdykaudamas kumeliukas.

– Argi tu nežinai? Tai kiškis patinas. Gana kalbėti! Klausyk, jau skrenda! – beveik sušuko Levinas, atlošdamas gaidukus.

Tolumoje kažkas plonai švilptelėjo, ir po dviejų sekundžių, lygiai tuo pačiu, medžiotojui taip gerai pažįstamu taktu, – antrą kartą, trečią, o po trečio švilptelėjimo jau buvo girdėti kurksėjimas.

Levinas žvilgtelėjo į vieną pusę, į kitą, ir štai priešais jį drumzlinai žydrame danguje, kiek aukščiau tos vietos, kur susilieja gležni drebulių viršūnių ūgiai, pasirodė skrendantis paukštis. Jis skrido tiesiog į jį, visai arti, ties pat ausimi, pasigirdo kurksėjimas, lyg kas vienodais tarpais plėštų standų audeklą; jau buvo matyti ilgas paukščio snapas ir kaklas, ir tą akimirksnį, kai Levinas prisidėjo prie peties šautuvą, už krūmo, kur stovėjo Oblonskis, blykstelėjo raudonas žaibas; paukštis lyg strėlė smigo žemyn ir vėl greitai pakilo aukštyn. Darkart tvykstelėjo žaibas, ir pasigirdo trenksmas; plakdamas sparnais, tarsi mėgindamas išsilaikyti ore, paukštis sustojo, akimirką visai nejudėjo ir sunkiai šleptelėjo į klampią žemę.

– Nejaugi nepataikiau? – sušuko Stepanas Arkadjičius, kuriam pro dūmus nebuvo matyti.

– Anakur! – tarė Levinas, rodydamas į Laską, kuri, pastačiusi vieną ausį ir vizgindama aukštai iškeltos gauruotos uodegos galiuku, lėtai žengdama, tarsi norėdama kiek galima ilgiau pasimėgauti ir lyg šypsodamasi, nešė nušautą paukštį šeimininkui. – Na, džiaugiuosi, kad tau pasisekė, – tarė Levinas, kartu jausdamas pavydą, jog ne jam pavyko nušauti šitą slanką.

– Bjauriai nepataikiau iš dešiniojo vamzdžio, – niurzgė Stepanas Arkadjičius, užtaisydamas šautuvą. – Tss... skrenda.

Iš tikrųjų šaižūs švilpčiojimai greitai sekė vienas po kito. Dvi slankos, žaisdamos ir vydamosios viena antrą ir tik švilpdamos, bet nekurksėdamos, užlėkė medžiotojams ant pačių galvų. Trinktelėjo keturi šūviai, o slankos, nelyginant kregždės, greitai pasisuko ir dingo iš akių.

Medžioklė buvo puiki. Stepanas Arkadjičius nušovė dar dvi slankas ir Levinas dvi, bet vienos nerado. Ėmė temti. Vaiski sidabrinė Venera žemai vakaruose jau švelniai spindėjo anapus berželių, o aukštai rytuose virpančiais raudonais žiburiais jau tviskėjo niūrusis Arktūras. Viršum savo galvos Levinas čia rasdavo, čia vėl pamesdavo Grįžulo ratų žvaigždes. Slankos jau nebeskrido; bet Levinas nutarė dar palaukti, kol Venera, kuri jau buvo matyti žemiau beržo šakelės, pakils aukščiau jos ir Grįžulo Ratų žvaigždės bus visai aiškiai regimos. Venera jau pakilo aukščiau šakutės, Grįžulo Ratai su savo rodikliu jau visi buvo matyti tamsiai mėlyname danguje, bet jis vis dar laukė.

– Ar ne metas? – paklausė Stepanas Arkadjičius.

Miške jau buvo tylu, ir nė vienas paukštelis nejudėjo.

– Pastovėkime dar, – atsakė Levinas.

– Kaip nori.

Juodu stovėjo dabar per kokius penkiolika žingsnių vienas nuo antro.

– Stiva! – visai netikėtai tarė Levinas. – Kodėl gi tu man nesakai, ar ištekėjo tavo svainė arba kada išteka?

Levinas jautėsi toks tvirtas ir ramus, kad joks atsakymas, kaip jam atrodė, nebūtų galėjęs sujaudinti jo. Tačiau jis visiškai nelaukė to, ką jam atsakė Stepanas Arkadjičius.

– Ji nemanė ir nemano tekėti, bet ji labai serga, ir daktarai išsiuntė ją į užsienį. Net bijosi dėl jos gyvybės.

– Ką tu! – sušuko Levinas. – Labai serga? Kas gi jai? Kaip ji...

Šitaip jiems besikalbant, Laska, pastačiusi ausis, žvilgčiojo aukštyn į dangų ir priekaištingais žvilgsniais varstė juodu.

„Rado kada kalbėtis, – galvojo ji. – O ta skrenda... Ten ji, taip ir yra. Pražiopsos...“ – galvojo Laska.

Bet tą pačią akimirką juodu abu staiga išgirdo šaižiai švilptelint, garsas tarytum rėžte rėžė jiems per ausį, ir abu staiga griebėsi už šautuvų, blykstelėjo du žaibai, ir tą pat akimirką trenkė du šūviai. Aukštai skridusi slanka iš karto suglaudė sparnus ir nukrito į tankumyną, lenkdama laibas atžalas.

– Tai puiku! Abiejų! – sušuko Levinas ir nubėgo su Laska į tankumyną ieškoti slankos. „Ak taip, dėl ko čia buvo nemalonu? – stengėsi prisiminti jis. – Taip, serga Kiti... Ką gi darysi, labai gaila“, – galvojo jis.

– A, radai! Tai gudruolė, – tarė jis, išimdamas iš Laskos nasrų šiltą paukštį ir dėdamas į beveik pilną kraitę. – Radau, Stiva! – šūktelėjo jis.

XVI

Grįždamas namo, Levinas išklausinėjo Oblonskį apie visas Kiti ligos smulkmenas ir Ščerbackių planus, ir nors buvo gėda prisipažinti, bet tą žinią jam buvo malonu išgirsti. Malonu ir todėl, kad buvo dar vilties, dar maloniau todėl, kad kentėjo ji, toji, kuri jam suteikė tiek skausmo. Bet kai Stepanas Arkadjičius ėmė pasakoti, dėl ko Kiti serga, ir paminėjo Vronskio vardą, Levinas jį pertraukė:

– Aš neturiu jokios teisės žinoti šeimos smulkmenas, tiesą pasakius, tas man visiškai neįdomu.

Stepanas Arkadjičius vos pastebimai šyptelėjo, pamatęs, kaip staiga pasikeitė Levino veidas, kuris pasidarė lygiai toks pat niūrus, koks prieš valandėlę buvo linksmas, tokie pasikeitimai jam buvo labai gerai žinomi.

– Tu jau visiškai baigei su Riabininu tą miško reikalą? – paklausė Levinas.

– Taip, baigiau. Kaina puiki, trisdešimt aštuoni tūkstančiai. Aštuoni tuojau, o kiti – per šešerius metus. Aš ilgai su tuo plūkiausi. Niekas daugiau nedavė.

– Tai reiškia, tu dykai atidavei mišką, – niūriai pratarė Levinas.

– Kaip tai? Kodėl dykai? – tarė Stepanas Arkadjičius, geraširdiškai šypsodamasis, žinodamas, kad dabar Levinui viskas atrodys negerai.

– Todėl, kad dešimtinė miško verta mažų mažiausia penkių šimtų rublių, – paaiškino Levinas.

– Ak, tie ūkininkai! – juokais tarė Stepanas Arkadjičius. – Tas jūsų tonas, pilnas paniekos mums, miestiečiams!.. O kai tenka atlikti reikalą, mes visada geriausiai padarome. Tikėk manimi, aš viską apskaičiavau, – tarė jis, – ir miškas parduotas labai pelningai, aš net bijau, kad anas neatsimestų. Juk tai ne padarinis miškas, – tarė Stepanas Arkadjičius, norėdamas žodžiu padarinis visiškai įtikinti Leviną, kad jo abejonės nepagrįstos, – daugiau malkinis. Ir dešimtinė duos ne daugiau kaip trisdešimt sieksnių, o jis pasiūlė man po du šimtus rublių.

Levinas niekinamai šyptelėjo. „Žinau, – pagalvojo jis, – ne jis vienas, o visi miesto gyventojai šitokie; porą kartų per dešimt metų apsilankę sodžiuje ir įsidėmėję du tris kaimiškus žodžius, jie kaišioja juos kur reikia ir kur nereikia, tvirtai įsitikinę, kad jau viską žino. Padarinis duos trisdešimt sieksnių. Taria žodžius, o pats nieko neišmano.“

– Aš nesiimsiu tavęs mokyti to, ką tu ten rašai savo įstaigoje, – tarė Levinas, – o jeigu man reikės, tai pasiklausiu tavęs. O tu taip esi įsitikinęs, kad supranti visus miško reikalus. Suprasti ne taip lengva. Ar suskaičiavai medžius?

– Kaipgi suskaičiuosi medžius? – juokdamasis tarė Stepanas Arkadjičius, norėdamas išsklaidyti blogą bičiulio nuotaiką. – Smėlynus, spindulius planetų gal suskaičiuotų aukštas protas...

– Taip, aukštas Riabinino protas gali suskaičiuoti. Ir nė vienas pirklys nepirks nesuskaičiavęs, jeigu jam dykai neatiduoda tokie kaip tu. Aš žinau tavo mišką. Ten kasmet medžioju, ir tavo miškas vertas penkių šimtų rublių grynais, o jis tau davė du šimtus išsimokėtinai. Vadinasi, tu jam dovanojai apie trisdešimt tūkstančių.

– Na, nereikia perdėti, – gailiu balsu pratarė Stepanas Arkadjičius, – kodėl gi niekas nedavė?

– Todėl, kad jis susimokęs su pirkliais, jis davė atsimestinių. Aš su jais visais esu turėjęs reikalų, pažįstu juos. Juk jie – ne pirkliai, o lupikai. Toks visai nekiš nagų į reikalą, kur gautų dešimt, penkiolika procentų, bet laukia, kada už dvidešimt kapeikų galės nupirkti rublį.

– Gana jau! Tu blogai nusiteikęs.

– Visai ne, – niūriai tarė Levinas, kai jie privažiavo prie namų.

Ties priebučiu jau stovėjo tvirtai geležimi apkaustytas, tvirtomis odinėmis pasostėmis vežimėlis su gerai nušertu arkliu, pakinkytu plačiomis šikšninėmis pakanktėmis. Vežimėlyje sėdėjo tvirtas, raudonveidis, stipriai susiveržęs diržu pirklio tarnautojas, kuris buvo kartu ir Riabinino vežėjas. Pats Riabininas jau buvo viduje ir pasitiko bičiulius priemenėje. Riabininas buvo aukštas, liesas, vidutinio amžiaus ūsuotas vyras skustu, atsikišusiu smakru ir pūpsančiomis drumzlinomis akimis. Jisai vilkėjo mėlynu surdutu ilgais skvernais su sagomis užpakalyje, žemiau strėnų, avėjo surauktais per kulkšnis ir lygiais per blauzdas batais, ant kurių buvo užmauti dideli kaliošai. Apsukai jis nusišluostė nosine veidą ir, susisiautęs surdutą, kuris ir taip labai gerai gulėjo, šypsodamasis pasitiko įėjusiuosius ir tiesė Stepanui Arkadjičiui ranką, tarytum norėdamas kažką pagauti.

– Tai jau ir jūs atvažiavote, – tarė Stepanas Arkadjičius, duodamas jam ranką. – Puiku.

– Neišdrįsau nusižengti jūsų šviesybės įsakymams, nors kelias pernelyg blogas. Tiesiog visą kelią ėjau pėsčias, užtat laiku atvykau. Konstantinui Dmitričiui reiškiu pagarbą, – kreipėsi jis į Leviną, stengdamasis pagauti ir jo ranką. Tačiau paniuręs Levinas dėjosi nepastebįs jo rankos ir traukė iš krepšelio slankas. – Vadinasi, teikėtės medžiokle mėgautis? O čia, vadinasi, koks bus paukštis? – pridūrė Riabininas, niekinamai žiūrėdamas į slankas. – Savo skonį, vadinasi, turi. – Ir jis nepritardamas palingavo galvą, tarytum smarkiai abejodamas, ar dėl jų verta buvo tiek vargti.

– Nori į kabinetą? – niūriai raukdamasis, prancūziškai paklausė Levinas Stepaną Arkadjičių. – Eikite į kabinetą, tenai pasikalbėsite.

– Labai galima, kur jums patinka, – oriai ir truputį niekinamai tarė Riabininas, lyg duodamas suprasti, kad kiti gali nežinoti, kaip ir su kuo reikia elgtis, bet jam pačiam niekuomet ir niekur negali kilti jokių sunkumų.

Įėjęs į kabinetą, Riabininas iš papratimo apsidairė, tarytum ieškodamas šventųjų paveikslo, bet ir suradęs jį nepersižegnojo. Jis peržvelgė knygų spintas bei lentynas, lygiai taip pat abejodamas kaip ir dėl slankų, niekinamai šyptelėjo ir nepritardamas palingavo galvą, jau nieku būdu nesutikdamas, kad vertėtų mėtyti pinigus tokiems daiktams.

– Ką gi, atvežėte pinigus? – paklausė Oblonskis. – Sėskitės.

– Dėl pinigų gaišaties nebus. Pasimatyti, pasikalbėti atvažiavau.

– Apie ką kalbėtis? Bet jūs sėskite.

– Atsisėsti galima, – tarė Riabininas, sėsdamasis ir kuo nepatogiausiai atsiremdamas alkūnėmis į krėslo atkaltę. – Nuleisti reikia, kunigaikšti. Neteisinga būtų. O pinigai paruošti galutinai, ligi paskutinės kapeikos. Dėl pinigų kliūčių nebus.

Levinas, kuris, pastatęs šautuvą į spintą, jau buvo beišeinąs pro duris, išgirdęs pirklio žodžius, stabtelėjo.

– Ir taip dykai mišką gavote, – pasakė jis. – Per vėlai jis pas mane atvažiavo, aš pats būčiau kainą nustatęs.

Riabininas atsistojo ir, tylomis šypsodamasis, pažvelgė iš apačios aukštyn į Leviną.

– Pernelyg šykštus Konstantinas Dmitričius, – šypsodamasis tarė jis Stepanui Arkadjičiui, – galutinai nieko iš jo nenupirksi. Lygomės dėl kviečių, gerą pinigą siūliau.

– Kam aš turiu savo daiktą jums veltui atiduoti? Juk aš ne ant kelio radau ir nepavogiau.

– Susimildami! Vogti šiais laikais negalima. Visur galutinai šiais laikais viešoji teisena, viskas dabar kilnu, ką jau čia apie vogimą. Mes dorai kalbėjomės. Pernelyg brangiai prašo už mišką, galų su galais nesumegsi. Prašom nors truputį nuleisti.

– Tai kaip, baigtas jūsų reikalas ar ne? Jeigu baigtas, tai nėra ko derėtis, o jeigu nebaigtas, – tarė Levinas, – tai aš perku mišką.

Šypsena staiga dingo iš Riabinino veido, jis pasidarė plėšrus ir atšiaurus kaip vanago. Kaulėtais savo pirštais jis greitai atsisegė surdutą, parodydamas marškinius, išleistus viršum kelnių, varines liemenės sagas ir laikrodžio grandinėlę, ir greitai išsitraukė storą seną piniginę.

– Prašom, miškas mano, – ištarė jis, greitai persižegnojęs ir tiesdamas ranką. – Imk pinigus, miškas mano. Va kaip Riabininas prekiauja, dėl skatiko nedreba, – ėmė šnekėti jis, raukydamasis ir mosuodamas pinigine.

– Tavimi dėtas, aš nesiskubinčiau, – tarė Levinas.

– Argi taip galima, – nustebęs tarė Oblonskis, – juk aš žodį daviau.

Levinas išėjo iš kambario, trinkteldamas durimis. Riabininas pažiūrėjo į duris ir šypsodamasis palingavo galvą.

– Jaunatvė mat, galutinai vien tik vaikiškumas. Juk perku, garbės žodis, taip sau, vadinasi, tik dėl garbės, kad Riabininas, o ne kas kitas iš Oblonskio giraitę nupirko. O juk dar nežinia, kaip Dievas duos galus su galais sudurti. Dievas mato. Labai prašom. Sutartėlę reikėtų pasirašyti...

Po valandos pirklys, rūpestingai susibrukęs savo chalatą ir susisagstęs surduto kabes, turėdamas kišenėje sutartį, sėdo į savo tvirtai apkaustytą vežimėlį ir išvažiavo namo.

– Ak, tie ponai! – tarė jis savo tarnautojui. – Visi jie vieno galo...

– Tai jau žinoma, – atsakė tarnautojas, paduodamas vadžias ir užsegdamas odinę vežimėlio gūnią. – O su pirkiniu galima pasveikinti, Michailai Ignatjičiau?..

– Na, na...

XVII

Stepanas Arkadjičius su išsipūtusia kišene banknotų, kuriuos už tris mėnesius iš anksto sumokėjo jam pirklys, nuėjo į viršų. Miško reikalas buvo baigtas, pinigai kišenėje, medžioklė puikiai pasisekė, ir Stepanas Arkadjičius buvo kuo linksmiausiai nusiteikęs, todėl ypač norėjo išblaškyti blogą nuotaiką, užėjusią Levinui. Jis norėjo užbaigti dieną prie vakarienės stalo taip pat maloniai, kaip ji buvo pradėta.

Iš tikrųjų Levinas buvo prastai nusiteikęs, nors labai norėjo būti malonus ir lipšnus savo mielam svečiui, bet nepajėgė savęs įveikti. Žinia, kad Kiti neištekėjo, po truputį ėmė jį svaiginti.

Kiti neištekėjo ir serga, serga iš meilės žmogui, kuris paniekino ją. Šitas įžeidimas tarytum lietė jį patį. Vronskis paniekino ją, o jinai paniekino jį, Leviną. Vadinasi, Vronskis turi teisę niekinti Leviną ir todėl yra jo priešas. Tačiau apie visa tai Levinas negalvojo. Jis neaiškiai jautė, kad jį kažkas žeidžia, ir pyko dabar ne ant to, kas jį suerzino, o ieškojo kliaučių visur, kur tik galėjo jų rasti. Kvailas miško pardavimas, įvykusi jo namuose apgavystė, kurios auka buvo Oblonskis, erzino Leviną.

– Na, baigei? – paklausė jis, sutikęs viršuje Stepaną Arkadjičių. – Nori vakarienės?

– Taip, neatsisakysiu. Kokį turiu apetitą sodžiuje, nuostabu! O kodėl tu Riabininui nepasiūlei valgyti?

– A, tegu jį velniai!

– Vis dėlto kaip tu elgiesi su juo! – stebėjosi Oblonskis. – Tu nė rankos jam nepadavei. Kodėl nepaduodi jam rankos?

– Todėl, kad aš liokajui nepaduosiu rankos, o liokajus šimtą kartų už jį geresnis.

– Koks tu vis dėlto retrogradas! O luomų vienybė? – tarė Oblonskis.

– Kam toji vienybė maloni – į sveikatą, o man ji bjauri.

– Tu, kaip matau, tikras retrogradas.

– Tiesą pasakius, aš niekuomet negalvojau, kas esu. Aš – Konstantinas Levinas, daugiau nieko.

– Ir Konstantinas Levinas, kuris labai prastai nusiteikęs, – šypsodamasis tarė Stepanas Arkadjičius.

– Taip, aš blogai nusiteikęs, o tu žinai, dėl ko? Dėl tavo, atleisk man, kvailo pardavimo...

Stepanas Arkadjičius geraširdiškai susiraukė kaip žmogus, kuris nekaltai skriaudžiamas ir erzinamas.

– Na, liaukis! – tarė jis. – Ar yra kada buvę, kad kas nors ką parduotų, o pardavus tučtuojau nebūtų jam pasakyta: „Verta žymiai daugiau“? Kol parduodi, niekas nesiūlo... Ne, aš matau, tu grieži dantį ant to nelaimingo Riabinino.

– Gal ir taip. Ar žinai, už ką? Tu vėl pasakysi, kad aš retrogradas, arba kitą kokį baisų žodį, bet vis dėlto man pikta ir skaudu matyti, kaip visais atžvilgiais ima smukti toji bajorija, kuriai aš priklausau, ir labai džiaugiuosi, kad jai priklausau, nors ir nyksta ribos tarp luomų. Ir ne prabanga kalta, kad ji smunka, tai būtų dar niekis; pragyventi amžių poniškai – taip ir dera bajorui, šitaip tik bajorai moka. Dabar mužikai apie mus supirkinėja žemes, dėl šito aš nesisieloju. Ponas nieko neveikia, mužikas dirba ir išstumia dykaduonį. Taip ir turi būti. Ir aš visiškai pritariu mužikui. Tačiau man skaudu žiūrėti į tą smukimą, vykstantį dėl kažkokio, nežinau, kaip pavadinti, sielos nekaltumo. Čia nuomininkas lenkas pusdykiai nusipirko puikiausią dvarą iš ponios, kuri gyvena Nicoje. Čia pirkliui išnuomojama už rublį dešimtinė žemės, kuri verta dešimties rublių. O tu nei iš šio, nei iš to padovanojai tam sukčiui trisdešimt tūkstančių.

– Tai ką? Skaičiuoti kiekvieną medį?

– Būtinai skaičiuoti. Tu neskaičiavai, o Riabininas skaičiavo. Riabinino vaikai turės iš ko gyventi ir mokytis, o tavieji, ko gero, neturės!

– Na, jau atleisk man, bet kažkaip niekinga šitaip skaičiuoti. Mes dirbame savo darbą, jie savo, ir jiems reikia uždirbti. Na, šiaip ar taip, reikalas atliktas, ir baigta. O štai ir leistinė, mano mėgstamiausia kiaušinienė. Ir Agafja Michailovna duos mums to stebuklingo antpiliuko...

Stepanas Arkadjičius atsisėdo už stalo ir ėmė juokauti su Agafja Michailovna, įtikinėdamas ją, kad tokių pietų ir vakarienės seniai jis bevalgęs.

– Jūs bent pagiriate, – tarė Agafja Michailovna, – o Konstantinui Dmitričiui vis tiek, ką jam padėsi, nors ir duonos plutelę, pavalgo ir išeina.

Kad ir kaip stengėsi Levinas įveikti save, vis tiek buvo paniuręs ir nekalbus. Jam norėjosi paklausti Stepaną Arkadjičių vieno dalyko, bet vis negalėjo pasiryžti ir nerado nei laiko, nei formos, kaip ir kada šitai padaryti. Stepanas Arkadjičius jau buvo nulipęs į savo kambarį, nusirengė, vėl nusiprausė, apsivilko klostytais naktiniais marškiniais ir atsigulė, o Levinas vis delsė jo kambaryje, kalbėdamas apie visokius niekus ir neišdrįsdamas paklausti to, ko norėjo.

– Kaip nuostabiai padaromas muilas, – tarė jis, žiūrinėdamas ir išvyniodamas kvapų gabalėlį muilo, Agafjos Michailovnos padėtą svečiui, bet Oblonskio nepaliestą. – Tu pažiūrėk, juk tai meno kūrinys.

– Taigi, dabar viskas taip ištobulėjo, – tarė Stepanas Arkadjičius, sodriai ir skaniai žiovaudamas. – Teatrai, pavyzdžiui, ir pasilinksminimo vietos... a-a-a! – žiovavo jis. – Elektros šviesa visur... a-a!

– Taip, elektros šviesa, – tarė Levinas. – Taip. Na, o kur dabar Vronskis? – paklausė jis, staiga padėjęs muilą.

– Vronskis? – pasitikslino Stepanas Arkadjičius, sulaikęs žiovulį. – Jis Peterburge. Išvažiavo netrukus po tavęs ir paskui nė karto nebuvo Maskvoje. Ir žinai, Kostia, aš tau tiesą pasakysiu, – kalbėjo, jis toliau, užsikvempęs ant stalo ir padėjęs ant rankos savo gražų rausvą veidą, iš kurio tarsi žvaigždės švietė malonios, geros ir mieguistos akys. – Tu pats buvai kaltas. Išsigandai konkurento. O aš, kaip ir tuomet tau sakiau, nežinau, kurio pusėje buvo daugiau šansų. Kodėl tu laužte nesilaužei į tikslą? Aš tuomet tau sakiau, kad... – jis nusižiovavo tiktai žiaunomis, neatverdamas burnos.

„Ar jis žino, ar ne, kad aš buvau pasipiršęs? – pagalvojo Levinas, žiūrėdamas į jį. – Taip, kažkoks gudrus, diplomatiškas jo veidas“, – ir jausdamas, kad rausta, Levinas tylėdamas žiūrėjo Stepanui Arkadjičiui tiesiog į akis.

– Jeigu ji tuomet kuo nors ir buvo susižavėjusi, tai nebent tik išore, – kalbėjo Oblonskis. – Šitas, žinai, tobulas aristokratizmas ir būsimoji padėtis aukštuomenėje buvo paveikę ne ją, bet jos motiną.

Levinas susiraukė. Atsakymas, tada jį taip įžeidęs, vėl atsiliepė jo širdyje tarsi nauja, ką tik atsivėrusi žaizda. Bet jis dabar buvo namie, o namuose ir sienos padeda.

– Palauk, palauk, – prašneko jis, pertraukdamas Oblonskį, – tu sakai: aristokratizmas. Bet leisk tavęs paklausti, kas sudaro tą Vronskio ar kurio kito aristokratizmą – tokį aristokratizmą, kad galima būtų manęs nepaisyti? Tu laikai Vronskį aristokratu, o aš ne. Žmogus, kurio tėvas iš nieko iškilo tik suktybėmis ir gudrumu, kurio motina Dievai žino su kuo tik neturėjo meilės santykių... Ne, jau atleisk, bet aš aristokratu laikau save ir tokius žmones kaip aš, žmones, kurie praeityje gali nurodyti tris keturias doras kartas šeimų, tikrai kultūringų ir apsišvietusių (talentas ir protas – kitas dalykas) žmonių, kurie niekuomet prieš nieką nešunuodegiavo, niekuomet nebuvo reikalingi kitų malonės, kaip gyveno mano tėvas, mano senelis. Ir aš daug žinau tokių. Tau atrodo žema, kad aš skaičiuoju medžius girioje, o tu dovanoji trisdešimt tūkstančių Riabininui, bet tu gausi dvarą ir dar nežinau ką, o aš negausiu ir todėl branginu tai, ką paveldėjau ir įsigijau savo darbu... Aristokratai esame mes, o ne tie, kurie gali gyventi vien šio pasaulio galiūnų išmalda ir kuriuos galima nupirkti už dvidešimt kapeikų.

– Bet į ką tu čia taikai? Aš su tavimi sutinku, – tarė Stepanas Arkadjičius nuoširdžiai ir linksmai, nors jautė, kad Levinas, kalbėdamas apie tuos, kuriuos galima nupirkti už dvidešimt kapeikų, turėjo galvoje ir jį. Stepanui Arkadjičiui labai patiko, kad Levinas taip pagyvėjo. – Į ką tu taikai? Nors tu daug netiesos pasakei apie Vronskį, bet aš kalbu ne apie tai. Aš tau sakau tiesiai: tavim dėtas, aš važiuočiau drauge su manimi į Maskvą ir...

– Ne, aš nežinau, ar tu žinai, bet man vis tiek. Pasakysiu tau: aš buvau pasipiršęs, o ji mane atstūmė, man dabar sunku ir gėda prisiminti Kateriną Aleksandrovną.

– Kodėl? Tai niekai!

– Na, nekalbėkim apie tai. Atleisk man, susimildamas, kad buvau tau toks stačiokas, – tarė Levinas. Dabar, viską išdėjęs, jis vėl pasidarė toks, koks buvo iš ryto. – Nepyksti ant manęs, Stiva? Nepyk, susimildamas! – paprašė jis ir šypsodamasis paėmė jam už rankos.

– Ne, anaiptol, ir nėra už ką. Aš džiaugiuosi, kad mes išsiaiškinome. O žinai, rytą kartais labai smagi būna medžioklė. Gal nuvažiuotume? Aš nė negulčiau, o iš medžioklės tiesiog į stotį.

– Ir puiku.

XVIII

Nors meilės aistra sudarė Vronskiui visą jo vidinio gyvenimo turinį, išorinis jo gyvenimas nekintamai ir nesulaikomai riedėjo senais, įprastais aukštuomenės ir pulko santykių bei interesų bėgiais. Pulko interesai užėmė Vronskio gyvenime svarbią vietą ir dėl to, kad jis mylėjo pulką, ir dar labiau dėl to, kad buvo mylimas pulke. Pulke ne tik visi mylėjo Vronskį, bet jį gerbė ir didžiavosi juo – didžiavosi, kad jis, būdamas nepaprastai turtingas, puikiai išsilavinęs ir gabus žmogus, kuriam atviras kelias į bet kurį pasisekimą, galintį patenkinti jo garbėtrošką ir tuštybę, to nevertino ir labiau už viską brangino pulko ir savo tarnybos draugų interesus. Vronskis numanė, kad jo draugai šitaip žiūri į jį, todėl, mėgdamas šitą gyvenimą, jautė pareigą palaikyti šią susidariusią nuomonę apie jį.

Savaime suprantama, kad Vronskis nė su vienu savo draugu nekalbėjo apie savo meilę, nė žodžiu neprasitardavo apie tai net per smarkiausias išgertuves (beje, jis niekuomet ir nepasigerdavo, kad negalėtų susivaldyti) ir užčiaupdavo burnas tiems savo lengvabūdžiams draugams, kurie mėgindavo užsiminti jam apie meilės ryšį. Vis dėlto apie jo meilę žinojo visas miestas – visi mažiau ar daugiau teisingai spėliojo apie jo santykius su Karenina, – dauguma jaunų vyrų pavydėjo jam kaip tik to, kas buvo sunkiausia jo meilėje, – kad Karenino padėtis tokia aukšta ir todėl šitie santykiai žinomi visai aukštuomenei.

Dauguma jaunų moterų, kurios pavydėjo Anai ir kurioms jau seniai nusibodo, kad ją visi vadina teisinga moterimi, džiaugėsi, numanydamos, jog jų spėjimai pasitvirtins, ir laukė, kada įvyks viešosios nuomonės posūkis ir jos galės užgriūti ją visu savo paniekos svoriu. Jos jau ruošė purvą, kuriuo apdrabstys ją, kai ateis metas. Dauguma senyvų žmonių ir aukšto rango asmenų buvo nepatenkinti tuo bręstančiu visuomeniniu skandalu.

Vronskio motina, sužinojusi apie jo meilės ryšį, iš pradžių buvo patenkinta – ir dėl to, kad, jos supratimu, niekas taip galutinai nenušlifuoja šaunaus jaunuolio kaip meilės ryšys su aukštuomenės moterimi, ir dar dėl to, kad Karenina, kuri jai taip patiko ir tiek daug pasakojo apie savo sūnų, vis dėlto buvo tokia pat kaip ir visos gražios bei padorios (grafienės Vronskajos supratimu) moterys. Tačiau pastaruoju metu ji patyrė, kad jos sūnus atsisakė svarbios jo karjerai vietos, kuri jam buvo pasiūlyta, vien dėl to, kad norėjo pasilikti pulke, kuriame tarnaudamas galėjo matytis su Karenina, patyrė, kad dėl to juo nepatenkinti aukšti asmenys, ir ji kitaip ėmė žiūrėti į tai. Jai nepatiko dar ir tai, kad, sprendžiant iš viso to, ką ji sužinojo apie tą meilės ryšį, čia nebuvo tie žavūs ir grakštūs santykiai su aukštuomenės moterimi, kuriems būtų galėjusi pritarti, bet, kaip jai žmonės pasakojo, kažkokia verteriška, beprotiška aistra, dėl kurios jis galėjo pridaryti visokių kvailybių. Ji nesimatė su sūnumi nuo to laiko, kai jis netikėtai išvyko iš Maskvos, ir per vyresnįjį sūnų pareikalavo, kad jis atvažiuotų pas ją.

Vyresnysis brolis taip pat buvo nepatenkintas jaunesniuoju. Jis netyrinėjo, kokia čia meilė, didelė ar nedidelė, aistringa ar neaistringa, nuodėminga ar nenuodėminga (jis pats, nors ir turėjo vaikų, išlaikė šokėją ir todėl tokiems dalykams buvo atlaidus); bet žinojo, kad šita meilė nepatinka tiems, kuriems reikia įtikti, todėl ir nepritarė brolio elgesiui.

Be tarnybinių pareigų ir aukštuomenės santykių, Vronskį viliojo dar vienas dalykas – arkliai, kuriuos jis aistringai mėgo.

Šiais metais buvo paskirtos karininkų lenktynės. Vronskis įsirašė dalyvauti lenktynėse, nusipirko grynakrauję anglų veislės kumelaitę, ir jo meilė netrukdė jam aistringai, nors ir santūriai, ruoštis būsimosioms lenktynėms...

Tos dvi aistros nekliudė viena kitai. Priešingai, greta meilės, jam buvo reikalingas koks nors užsiėmimas, kuriam galėtų karštai atsidėti, atsigaivinti ir pailsėti nuo įspūdžių, kurie jį pernelyg jaudino.

XIX

Tą dieną, kada Krasnoje Selo turėjo įvykti arklių lenktynės, Vronskis anksčiau nei paprastai atėjo į pulko karininkų valgyklos bendrąją salę suvalgyti bifštekso. Jam nereikėjo laikytis labai griežto režimo, nes jo svoris buvo lygus nustatytiems keturiems su puse pūdo, tačiau reikėjo ir nepastorėti, ir todėl jis vengė miltinių bei saldžių valgių. Vronskis sėdėjo, atsisegęs viršum baltos liemenės karinį švarką, abiem alkūnėmis atsirėmęs į stalą, ir, laukdamas užsakyto bifštekso, žvelgė į prancūzišką romaną, padėtą ant lėkštės. Jis žiūrėjo į knygą tik dėl to, kad nereikėtų kalbėti su įeinančiais ir išeinančiais karininkais, ir galvojo.

Vronskis mąstė apie tai, kad Ana buvo pažadėjusi susitikti su juo šiandien po lenktynių. Jisai nebuvo jos matęs tris dienas, o kadangi jos vyras grįžo iš užsienio, tai nežinojo, ar bus įmanoma pasimatyti šiandien, ir neišmanė, kaip čia sužinojus. Paskutinį kartą jis matėsi su Ana savo pusseserės Betsi vasarnamyje. O į Kareninų vasarnamį važinėdavo kiek galima rečiau. Dabar jis norėjo tenai nuvažiuoti ir svarstė, kaip tai padarius.

„Žinoma, aš pasakysiu, kad Betsi mane atsiuntė paklausti, ar ji atvyks į lenktynes. Žinoma, nuvažiuosiu“, – nusprendė jis, pakeldamas galvą nuo knygos. Vronskis aiškiai įsivaizdavo, koks bus laimingas su ja susitikęs, ir jo veidas nušvito...

– Nusiųsk ką nors į mano butą, tegu kuo greičiausiai pakinko į puskarietę trejetą arklių, – liepė jis tarnui, atnešusiam jam bifšteksą karštoje sidabrinėje lėkštėje, ir, prisitraukęs lėkštę, ėmė valgyti.

Gretimame biliardo kambaryje buvo girdėti kamuolių kaukšėjimas, šnekos ir juokas. Tarpduryje pasirodė du karininkai: vienas jaunutis, liguisto švelnaus veido, neseniai įstojęs į jų pulką iš Pažų korpuso; antras – putnus, senas karininkas su apyranke, užplukusiomis mažytėmis akimis.

Vronskis pažvelgė į juodu, susiraukė ir, lyg nepastebėjęs jų, ėmė valgyti ir drauge skaityti.

– Stipriniesi prieš darbą? – tarė putnusis karininkas, sėsdamasis greta jo.

– Matai, – susiraukęs atsakė Vronskis, šluostydamasis lūpas ir nežiūrėdamas į jį.

– Ar nebijai pastorėti? – tarė tas, pastumdamas kėdę jaunučiam karininkui.

– Ką? – piktai tarė Vronskis, su pasišlykštėjimu šiepdamasis ir rodydamas savo tankius dantis.

– Ar nebijai pastorėti?

– Padavėjau, chereso! – paprašė Vronskis neatsakydamas ir, perkėlęs knygą į kitą pusę, vėl ėmė skaityti.

Putnusis karininkas paėmė vynų sąrašą ir atsigręžė į jaunutį karininką.

– Tu pats išrink, ką gersim, – tarė jis, paduodamas jam kortelę ir žiūrėdamas į jį.

– Gal vyno, – tarė jaunasis karininkas, nedrąsiai skersuodamas į Vronskį ir stengdamasis suimti pirštais vos prasikalusius ūselius. Matydamas, kad Vronskis neatsigręžia, jaunasis karininkas atsistojo.

– Eime į biliardo kambarį, – pasiūlė jis.

Putnusis karininkas klusniai atsistojo, ir juodu nuėjo durų link.

Tuo metu į kambarį įėjo aukštas stotingas rotmistras Jašvinas ir, iš aukšto, niekinamai linktelėjęs galvą aniems karininkams, priėjo prie Vronskio.

– A! Štai jis! – sušuko Jašvinas, didele savo ranka smarkiai jam tvodamas per antpetį. Vronskis piktai atsigręžė, tačiau jo veidą beregint nušvietė jam įprasta rami, santūri ir bičiuliška šypsena.

– Protingai darai, Alioša, – tarė rotmistras skardžiu baritonu. – Dabar pavalgyk ir išgerk vieną stiklelį.

– Kad nenoriu valgyti.

– Tai neišskiriama porelė, – pridūrė Jašvinas, pašaipiai žiūrėdamas į du karininkus, kurie tuo momentu ėjo iš kambario. Jis atsisėdo šalia Vronskio, smailiu kampu sulenkęs siauromis glaudinėmis aptemptas šlaunis ir blauzdas, per ilgas tokiai kėdei. – Kodėl tu vakar neužsukai į Krasnoje Selo teatrą? Numerova buvo visai nebloga. Kur tu buvai?

– Aš pas Tverskius užtrukau, – atsakė Vronskis.

– A! – atsiliepė Jašvinas.

Jašvinas, lošikas ir lėbautojas, ne tik neturintis jokių principų, bet nemoralių principų žmogus, Jašvinas buvo geriausias Vronskio bičiulis pulke. Vronskis mėgo jį ir už jo nepaprastą fizinę jėgą, kuri daugiausia pasireikšdavo tuo, kad Jašvinas galėjo gerti kaip statinė, nemiegoti ir būti vis toks pat, ir už didelę valios jėgą, kurią jis parodydavo tiek santykiuose su viršininkais ir draugais, versdamas visus jo bijoti ir gerbti jį, tiek lošdamas kortomis, kur jis statydavo dešimtis tūkstančių rublių, ir visuomet, kad ir kiek būtų išgėręs, lošdavo taip sumaniai ir tvirtai, jog Anglų klube buvo laikomas geriausiu lošėju. Vronskis jautė, kad Jašvinas myli jį ne dėl jo vardo ir turto, bet dėl jo paties, ir ypač už tai jį gerbė ir mylėjo. Iš visų žmonių tik su juo vienu Vronskis būtų galėjęs kalbėti apie savo meilę. Jis jautė, kad vienas tik Jašvinas, nors tasai tarytum ir niekino bet kokį jausmą, kad tik jis vienas, kaip atrodė Vronskiui, galėjo suprasti, kokia galinga aistra dabar užliejusi visą jo gyvenimą. Antra vertus, jis buvo įsitikinęs, kad Jašvinas tikriausiai nemėgsta apkalbų ir skandalų, o kad jis kaip reikiant supranta šitą jausmą, tai yra žino ir tiki, jog jo meilė – ne juokai, ne pramoga, bet kažkas daug rimtesnio ir svarbesnio.

Vronskis nekalbėjo su juo apie savo meilę, bet žinojo, kad tas viską žino, viską supranta kaip reikiant, ir jam malonu buvo tai matyti iš jo akių.

– A, taip! – pasakė Jašvinas, išgirdęs, kad Vronskis buvo pas Tverskius, ir, blykstelėjęs juodomis akimis, pačiupo kairįjį ūsą ir savo bjauriu įpročiu ėmė jį kimštis į burną.

– Na, o kaip tau vakar? Išlošei? – paklausė Vronskis.

– Aštuonis tūkstančius. Bet trys netikri, vargu ar išgausiu.

– Na, gali už mane ir pralošti, – tarė Vronskis juokdamasis. (Jašvinas buvo susilažinęs, kad laimės Vronskis.)

– Nieku būdu nepralošiu. Tik vienas Machotinas pavojingas.

Ir pasikalbėjimas nukrypo į šios dienos lenktynes, apie kurias Vronskis tik ir galėjo dabar galvoti.

– Eime, aš baigiau, – tarė Vronskis ir atsistojęs pasuko prie durų. Jašvinas taip pat atsistojo, ištiesdamas savo didžiules kojas ir ilgą nugarą.

– Man pietauti dar anksti, o išgerti reikia. Aš tuojau ateisiu. Ei, vyno! – suriko jis savo sodriu, visiems gerai žinomu komanduojamu balsu, nuo kurio drebėdavo langų stiklai. – Ne, nereikia, – tučtuojau vėl sušuko jis. – Tu namo, tai ir aš su tavimi eisiu.

Ir juodu su Vronskiu išėjo.

XX

Vronskis gyveno erdvioje ir švarioje, į dvi dalis perdarytoje suomiškoje pirkioje. Petrickis gyveno drauge su juo ir stovykloje. Petrickis miegojo, kai Vronskis su Jašvinu įėjo į pirkią.

– Kelkis, gana miegoti, – tarė Jašvinas, užeidamas už pertvaros ir purtydamas už peties Petrickį, kuris susivėlęs gulėjo, įkniubęs nosimi į priegalvį.

Petrickis staiga pašoko ant kelių ir apsidairė.

– Tavo brolis čia buvo, – tarė jis Vronskiui. – Prikėlė mane, velniai jį rautų, pasakė, kad vėl ateis. – Ir jis vėl, užsitraukęs apklotą, krito ant priegalvio. – Liaukis, Jašvinai, – suniurzgė jis, pykdamas ant Jašvino, kuris tempė nuo jo apklotą. – Liaukis! – Jis atsigręžė ir atsimerkė. – Tu verčiau pasakyk, ko išgerti; tokia šlykštynė burnoje, kad...

– Geriausia – degtinės, – patarė bosu Jašvinas. – Tereščenka! Degtinės ponui ir agurkų, – suriko jis, regimai gėrėdamasis savo balsu.

– Degtinės? A? – paklausė Petrickis, trindamasis akis ir raukydamasis, – o tu išgersi? Jeigu drauge, tai išgerkim! Vronski, ar išgersi? – tarė Petrickis, keldamasis ir susisupdamas po pažastimis tigro kailio margumo apklotu.

Jis įėjo pro pertvaros duris, iškėlė rankas ir užtraukė prancūziškai: „Buvo Tulėje kara-a-a-lius... – Vronski, išgersi?

– Atstok, – tarė Vronskis, vilkdamasis munduru, kurį laikė liokajus.

– O kurgi tu? – paklausė Jašvinas. – Ana ir trikinkė, – pridūrė jis, pamatęs privažiuojančią puskarietę.

– Į arklides, o paskui dar man reikia pas Brianskį dėl arklių, – tarė Vronskis.

Vronskis iš tikrųjų buvo prižadėjęs nuvažiuoti pas Brianskį dešimt varstų nuo Peterhofo ir nuvežti jam pinigus už arklius, norėjo suspėti ir tenai užsukti. Bet draugai beregint suprato, kad jis ne tik tenai važiuoja.

Petrickis, dar vis tebedainuodamas, mirktelėjo ir išpūtė lūpas, tartum sakydamas: žinome, koks tenai Brianskis.

– Žiūrėk, nepavėluok, – tepasakė Jašvinas, o norėdamas pakeisti kalbą paklausė: – O kaip mano šviesbėris, ar gerai tarnauja? – Jis žiūrėjo pro langą į ieninį arklį, kurį buvo pardavęs Vronskiui.

– Pala! – sušuko Petrickis jau išeinančiam Vronskiui. – Tavo brolis paliko tau laišką ir raštelį. Palauk, kurgi aš juos padėjau?

Vronskis sustojo.

– Tai kurgi jie?

– Kur jie? Štai klausimas koks! – iškilmingai paskelbė Petrickis, keldamas smilių nuo nosies aukštyn.

– Sakyk, gana kvailysčių! – šypsodamas tarė Vronskis.

– Židinio aš nekūriau. Čia kur nors.

– Na, užteks niekus kalbėti! Kurgi laiškas?

– Ne, iš tikrųjų užmiršau. O gal sapnavau? Pala, pala! Ko čia pykti! Jeigu tu būtum išgėręs, kaip mes vakar išgėrėme, po keturis butelius žmogui, tai būtum užmiršęs, kur guli. Pala, tuojau atsiminsiu!

Petrickis užėjo už pertvaros ir atsigulė ant savo lovos.

– Pala! Šitaip aš gulėjau, šitaip jis stovėjo. Taip, taip, taip, taip... Štai kur! – ir Petrickis ištraukė laišką iš po čiužinio, kur jį buvo užkišęs.

Vronskis paėmė laišką ir brolio raštelį. Šito kaip tik jis ir laukė; tai buvo motinos laiškas, kuriame buvo priekaištaujama, kad jis neatvažiavo, ir brolio raštelis, kuriame buvo pasakyta, jog reikia pasikalbėti. Vronskis žinojo, kad čia vis apie tą patį. „Kas jiems darbo?“ – pagalvojo Vronskis ir, suglamžęs laiškus, įsikišo juos tarp munduro sagų, ketindamas atidžiai perskaityti kelyje. Pirkios priemenėje jis susitiko su dviem karininkais: vienas buvo jų pulko, kitas – svetimo.

Vronskio butas visuomet buvo visų karininkų užeiga.

– Kur?

– Reikia į Peterhofą.

– O arklys ar atvestas iš Carskojės?

– Atvestas, bet aš dar nemačiau.

– Sako, Machotino Gladiatorius apšlubęs.

– Niekai! Bet kaip jūs per tokį purvą josite? – tarė antrasis.

– Štai mano gelbėtojai! – pamatęs įeinančiuosius, sušuko Petrickis, priešais kurį stovėjo pasiuntinys ir laikė padėklą su degtine bei raugintu agurku. – Jašvinas liepia gerti, kad atsigaivinčiau.

– Na, bet ir pakėlėte vakar triukšmą! – tarė vienas iš atėjusiųjų. – Visą naktį nedavėte miegoti.

– Iš tikrųjų, bet kaip mes užbaigėm! – pasakojo Petrickis. – Volkovas užsikorė ant stogo ir sako, kad jam liūdna. Aš sakau: muzikos, laidotuvių maršą! Jis taip ir užmigo ant stogo, laidotuvių maršui skambant.

– Išgerk, būtinai išgerk degtinės, o paskui selterio ir daug citrinos, – kalbėjo Jašvinas, stovėdamas šalia Petrickio nelyginant motina, verčianti vaiką išgerti vaistus, – o paskui jau ir šampano truputėlį – kokį butelį.

– Čia tai išmintinga. Pala, Vronski, išgerkim.

– Ne, likite sveiki, ponai, šiandien aš negeriu.

– Ką gi, pasunkėsi? Na tai mes vieni. Duok selterio ir citrinos.

– Vronski! – sušuko kažkas, jam jau einant iš priemenės.

– Ką?

– Tu nusikirptum plaukus, nes jie nemažai sveria, ypač plikėje.

Vronskis iš tikrųjų per anksti buvo pradėjęs plikti. Jis linksmai nusijuokė, rodydamas savo tankius dantis, užsitraukė ant plikės kepurę ir išėjęs sėdo į puskarietę.

– Į arklides! – paliepė jis ir jau buvo beišsiimąs laiškus, ketindamas juos perskaityti, bet paskui apsigalvojo ir neskaitė, nenorėdamas išsiblaškyti prieš apžiūrėdamas arklį. – „Vėliau!“

XXI

Laikinosios arklidės, iš lentų sukalta pašiūrė, stovėjo prie pat hipodromo, ir ten dar vakar turėjo būti atvestas jo žirgas. Vronskis dar nebuvo jo matęs. Per pastarąsias dienas jis pats nejodinėjo, bet pavedė prajodinėti treneriui, ir dabar visiškai nežinojo, kaip atrodė arklys, kai jį čia atvedė, ir kaip dabar atrodo. Vos tik jis išlipo iš puskarietės, jo arklininkas (grumas), vadinamasis berniukas, dar iš tolo pažinęs jo puskarietę, pašaukė trenerį. Liesas anglas ilgais batais ir trumpu žaketu, su kuokšteliu plaukų, paliktų tiktai pasmakrėje, nevikriu žokėjų žingsniu, atkišdamas alkūnes ir krypuodamas, išėjo jo pasitikti.

– Na, kaip Fru-Fru? – paklausė Vronskis angliškai.

– All right, sir – viskas gerai, pone, – kažkur gerklės viduryje pasigirdo anglo balsas. – Geriau neikite, – pridūrė jis, pakeldamas skrybėlę. – Aš uždėjau antsnukį, ir arklys nerimauja. Geriau neiti, tai jaudina arklį.

– Ne, aš vis dėlto nueisiu. Noriu dirstelti.

– Eikime, – vis taip pat neatverdamas burnos, susiraukęs tarė anglas ir judindamas alkūnes ėmė judėti savo krypuojančiu žingsniu.

Jie įėjo į kiemelį priešais baraką. Budėtojas, puošnus, guvus berniukas švaria striuke, su šluota rankose, pasitiko įeinančiuosius ir nuėjo paskui juos. Barake stovėjo garduose penki arkliai, Vronskis žinojo, kad čia pat turi būti šiandien atvestas ir pastatytas didžiausias jo konkurentas – sartas dviejų aršinų ir penkių verškų Machotino Gladiatorius. Dar labiau negu savo arklį Vronskiui norėjosi pamatyti Gladiatorių, kurio nebuvo matęs, tačiau Vronskis žinojo, kad, pagal raitųjų sporto taisykles, ne tik neleidžiama jo matyti, bet nepadoru nė klausinėti apie jį. Jam einant koridoriumi, berniukas atidarė kairėje pusėje antro gardo duris, ir Vronskis pamatė didelį sartą arklį ir baltas kojas. Jis žinojo, kad tai Gladiatorius, bet, nelyginant žmogus, kuris nusigręžė nuo atskleisto svetimo laiško, nusisuko ir priėjo prie Fru-Fru gardo.

– Šitas žirgas Ma-k... Mak... Niekaip negaliu ištarti tos pavardės, – tarė anglas per petį, rodydamas dideliu pirštu su purvinu nagu į Gladiatoriaus gardą.

– Machotino? Taip, tai vienintelis rimtas mano konkurentas, – pasakė Vronskis.

– Jeigu jūs tuo arkliu jotumėte, – tarė anglas, – aš statyčiau už jus.

– Fru-Fru nervingesnė, Gladiatorius – stipresnis, – pasakė Vronskis šypsodamasis, kad anglas pagyrė jo mokėjimą joti.

– Kliūčių lenktynėse svarbiausias dalykas – mokėti joti ir pluckas, – pareiškė anglas.

Plucko, tai yra energijos ir drąsos, Vronskis ne tik jautėsi turįs pakankamai, bet buvo tvirtai įsitikinęs, kad niekas pasaulyje negali turėti to plucko daugiau už jį, o tai nepalyginamai svarbiau.

– O jūs tikrai žinote, jog nereikėjo leisti, kad arklys labai suprakaituotų?

– Nereikia, – atsakė anglas. – Būkite malonus, nekalbėkite garsiai. Žirgas jaudinasi, – pridūrė jis, parodęs galva į uždarytą gardą, priešais kurį jie stovėjo ir kur buvo girdėti, kaip arklys ant šiaudų mindžikuoja.

Anglas atidarė duris, ir Vronskis įėjo į gardą, silpnai apšviestą vieno mažyčio langelio. Garde trypinėdama kanopomis ant šviežių šiaudų stovėjo juodbėrė kumelaitė su antsnukiu. Apsipratęs su gardo prietema, Vronskis skubiai vienu žvilgsniu nejučiom vėl peržvelgė visą savo mylimo žirgo sudėjimą. Fru-Fru buvo vidutinio ūgio kumelė, kurios kūnas nebuvo visai tobulai sudėtas. Jinai buvo siaurų kaulų; nors jos krūtinkaulis ir smarkiai išsišovęs į priekį, pati krūtinė siaura. Užpakalis truputį nukaręs, priekinės ir ypač užpakalinės kojos gerokai šleivos. Užpakalinių ir priekinių kojų raumenys nelabai dideli, bet užtat ten, kur ėjo balno pavarža, kumelė buvo nepaprastai plati, – tai ypač krito į akį dabar, kai ji buvo išmankštinta ir jos pilvas įsitraukė. Jos kojų kaulai žemiau kelių atrodė ne storesni už pirštą, žiūrint iš priekio, bet užtat nepaprastai platūs, žiūrint iš šono. Visa ji, išskyrus šonkaulius, buvo tarytum suspausta iš šonų ir ištempta į ilgį. Ji turėjo vieną svarbiausią savybę, kuri vertė užmiršti visas jos ydas; toji savybė buvo kraujas, tasai kraujas, kuris, anot anglų, savaime pasireiškia. Raumenys, kurie pūpsojo po gyslų tinklu, ištiestu plonoje, judrioje ir švelnioje lyg atlasas odoje, atrodė tokie tvirti kaip kaulas. Sausa jos galva iškilomis, blizgančiomis, linksmomis akimis prie snukio platėjo ir baigėsi plačiomis šnervėmis su pritvinusia kraujo plėne viduje. Visa jos figūra, o ypač galva reiškė drąsą, energiją ir drauge švelnumą. Tai buvo vienas iš tų gyvulių, kurie, rodos, nekalba tik dėl to, kad mechaninis jų burnos įtaisymas jiems to neleidžia.

Vronskiui bent taip pasirodė, kad ji supranta visa, ką jis dabar jaučia, žiūrėdamas į ją.

Vos tik Vronskiui įėjus pas Fru-Fru, kumelė giliai įtraukė į save oro ir skersuodama iškila akimi taip, kad baltymas pritvino kraujo, iš priešingos pusės žiūrėjo į įėjusiuosius, palengva kratydama antsnukį ir šmaikščiai stodama čia viena, čia kita koja.

– Mat, kokia ji susijaudinusi, – pastebėjo anglas.

– O, mieloji! O! – tarė Vronskis, eidamas prie kumelaitės ir ramindamas ją.

Bet juo arčiau prie Fru-Fru jis ėjo, juo labiau ji jaudinosi. Tik kai Vronskis priėjo prie jos galvos, kumelė staiga nurimo, ir jos raumenys ėmė virpėti po plonais švelniais plaukais. Vronskis paglostė jos tvirtą sprandą, pataisė siauroje keteroje karčių kuokštą, užkritusį į kitą pusę, ir prikišo veidą prie jos ištemptų, plonų it šikšnio sparnas šnervių. Ji skambiai įtraukė ir išleido orą iš savo įtemptų šnervių, krūptelėjusi priglaudė smailią ausį ir atkišo Vronskiui juodą kietą lūpą, lyg norėdama nutverti jam už rankovės. Tačiau, atsiminusi antsnukį, kumelaitė papurtė jį ir vėl ėmė kilnoti čia vieną, čia kitą grakščią kojytę.

– Nurimk, mieloji, nurimk! – kalbino jis, dar paglostęs jai strėnas. Apsidžiaugęs, kad žirgas atrodo kuo geriausiai, išėjo iš gardo.

Arklio nerimas atsiliepė ir Vronskiui; jis jautė, kad jam širdį užplūsta kraujas ir kad jam, kaip ir žirgui, norisi judėti, kandžioti – buvo ir baugu, ir linksma.

– Na, aš jumis pasitikiu, – tarė jis anglui, – pusę septynių reikia būti vietoje.

– Viskas gerai, – patikino anglas. – O kur jūs vykstate, milorde? – paklausė jis netikėtai, pavadindamas jį my lord, nors šito žodžio beveik niekuomet nevartodavo.

Vronskis nustebęs kilstelėjo galvą ir pažiūrėjo, kaip jis mokėdavo pažiūrėti, ne į anglo akis, bet į jo kaktą, stebėdamasis, kad tas išdrįso šitaip paklausti. Tačiau supratęs, jog anglas, šitaip jį klausdamas, žiūrėjo į jį ne kaip į šeimininką, bet kaip į žokėjų, atsakė:

– Man reikia pas Brianskį, po valandos būsiu namie.

„Kelintą kartą jau šiandien manęs šito klausia!“ – tarė jis sau ir nuraudo, o tas jam retai atsitikdavo. Anglas atidžiai pažiūrėjo į jį ir, lyg žinodamas, kur vyksta Vronskis, pridūrė:

– Pirmas dalykas – būti ramiam prieš lenktynes, – pamokė jis. – Nebūkite blogai nusiteikęs ir dėl nieko nesijaudinkite.

– All right, – šypsodamasis atsakė Vronskis ir įšokęs į puskarietę liepė važiuoti į Peterhofą.

Vos tik spėjo pavažiuoti keletą žingsnių, užėjo debesis, kuris nuo pat ryto žadėjo lietų, ir prapliupo smarki liūtis.

„Blogai! – pagalvojo Vronskis, keldamas puskarietės viršų. – Ir taip jau buvo purvas, o dabar bus tikra bala.“ Sėdėdamas vienas dengtoje puskarietėje, jis išsitraukė motinos laišką bei brolio raštelį ir perskaitė juos.

Taip, vis tas pats! Visi, jo motina, brolis – visi tariasi privalą kištis į jo širdies dalykus. Šitas kišimasis kėlė jam pagiežą – jausmą, kurį jis retai patirdavo. „Kas jiems darbo? Kodėl kiekvienas jaučia pareigą rūpintis manimi? Ir kodėl jie prie manęs kimba? Todėl, kad mato kažką, ko patys negali suprasti. Jeigu čia būtų paprasti banalūs meilės santykiai, tokie dažni aukštuomenėje, jie duotų man ramybę. Jie jaučia, kad čia kažkas kita, kad čia ne žaislas ir toji moteris man brangesnė už gyvybę. Šito jie ir negali suprasti, juos ima apmaudas. Kad ir koks dabar ir ateityje būtų mūsų likimas, mes patys jį sukūrėme ir juo nesiskundžiame, – kalbėjo jis, žodžiu „mes“ jungdamas save su Ana. – Ne, jie nori mus mokyti, kaip reikia gyventi. Jie net nenuvokia, kas yra laimė, nežino, kad be šitos meilės mums nėra nei laimės, nei nelaimės – nėra gyvenimo“, – galvojo Vronskis.

Jis kaip tik dėl to pyko ant visų už tą kišimąsi, kad sielos gilumoje jautė, jog jie, tie „visi“, yra teisūs. Jis jautė, kad meilė, siejanti jį su Ana, nėra akimirkos aistra, kuri praeis, kaip paprastai praeina meilės ryšiai aukštuomenėje, nepalikdami jokių kitų pėdsakų vieno ir kito gyvenime, o tik malonius ar nemalonius atsiminimus. Vronskis jautė, kokia skaudžiai sunki ir jo, ir jos padėtis, kaip sunku toje aplinkoje, kurioje jie gyvena, nuslėpti nuo žmonių akių savo meilę, kaip sunku meluoti ir apgaudinėti; meluoti, apgaudinėti, išsisukinėti ir drauge nuolatos galvoti apie kitus tada, kai juos siejantis jausmas yra toks stiprus, kad juodu užmiršta viską, tik ne savo meilę.

Vronskis aiškiai atsiminė daug atvejų, kada jam būtinai reikėjo meluoti ir apgaudinėti, nors tas buvo taip priešinga jo būdui; ypač aiškiai atsiminė jis ne kartą pastebėjęs, kad ir jai būdavo gėda apgaudinėti ir meluoti, kai būtinas reikalas versdavo taip elgtis. Ir jisai patyrė keistą jausmą, kuris kartais užeidavo jam nuo to laiko, kai jis suartėjo su Ana. Tai buvo pasišlykštėjimas kažkuo: ar Aleksejum Aleksandrovičium, ar savimi, ar visu pasauliu, – Vronskis gerai nesuprato. Bet jisai visuomet stengdavosi nuvyti tą keistą jausmą. Ir dabar pasipurtė, kratydamasis to jausmo, ir leido savo mintims judėti sena vaga.

„Taip, anksčiau Ana buvo nelaiminga, bet išdidi ir rami, o dabar ji negali būti nei rami, nei ori, nors šito ir neparodo. Taip, šitai reikia baigti“, – nusprendė jis.

Ir jam pirmą kartą atėjo į galvą aiški mintis, kad reikia padaryti galą šitam melui – ir juo greičiau, juo geriau. „Ir man, ir jai reikia viską mesti ir abiem pasišalinti kur nors su savo meile“, – tarė jis sau.

XXII

Liūtis truko neilgai, kai Vronskis, pilna risčia lekiant ieniniam, kuris traukė jau be vadžių šuoliuojančius per purvą dvailinius, įvažiavo į Peterhofą, saulė vėl pasirodė, ir vasarnamių stogai, senos šlapios liepos soduose abipus didžiosios gatvės jau blizgėjo, ir nuo šakų linksmai lašėjo, o nuo stogų bėgte bėgo vanduo. Jis nebegalvojo apie tai, kad liūtis sugadins hipodromą, bet dabar džiaugėsi, jog dėl šito lietaus jis tikriausiai Aną ras namie vieną, nes žinojo, kad Aleksejus Aleksandrovičius, neseniai sugrįžęs iš kurorto, dar nebuvo atsikėlęs čia iš Peterburgo.

Tikėdamasis rasti ją vieną, Vronskis, kaip ir visuomet, norėdamas mažiau atkreipti į save dėmesio, išlipo, nepervažiavęs tiltelio, ir ėjo pėsčias. Jis nėjo į prieangį iš gatvės, bet pasuko į kiemą.

– Ponas atvažiavo? – paklausė jis sodininko.

– Ne, neatvažiavo. Ponia namie. Bet jūs teikitės per prieangį, ten yra tarnų, jie atidarys, – patarė sodininkas.

– Ne, aš įeisiu iš sodo.

Įsitikinęs, kad ji viena, ir norėdamas netikėtai ją užklupti (jis nebuvo žadėjęs šiandien atvykti, ir Ana tikriausiai nemano, kad jis atvažiuos prieš lenktynes), prilaikydamas kardą ir atsargiai žengdamas gėlėmis apsodinto takelio smėliu, Vronskis pasuko į terasą, į kurią galima buvo įeiti iš sodo. Jis dabar užmiršo visa, ką važiuodamas galvojo apie tai, kokia sunki ir kebli jo padėtis. Galvojo apie viena, kad tuojau pamatys ją ne tik įsivaizduojamą, bet gyvą, visą, tokią, kokia ji yra iš tikrųjų. Vronskis jau lipo aukštyn nuožulniomis terasos pakopomis, žengdamas visa pėda, nes nenorėjo sukelti triukšmo, – tik ūmai atsiminė tai, ką jis visuomet užmiršdavo ir kas jam buvo visų skaudžiausia jo santykiuose su Ana, – jos sūnų, jo klausiamą, priešišką, kaip kad jam atrodė, žvilgsnį.

Tasai berniukas dažniau už visus kitus apsunkindavo jų santykius. Kai jis būdavo drauge su jais, nei Vronskis, nei Ana ne tik neleisdavo sau nieko kalbėti, ko nebūtų galėję pasakyti visiems girdint, bet neleisdavo sau net užuominomis kalbėti to, ko berniukas nesuprastų. Jie nebuvo susitarę, bet šitaip pasidarė savaime. Apgaudinėti šitą berniuką jiems būtų reiškę įžeidinėti save. Jam girdint, jie kalbėdavosi tarp savęs tik kaip pažįstami. Vis dėlto, nepaisant šito atsargumo, Vronskis dažnai matydavo, kaip vaikas nustebęs įdėmiai žiūri į jį, matydavo, koks jis keistai baugštus, kaip nevienodai su juo elgiasi, – kartais švelnus jam, kartais – šaltas ir nedrąsus. Tarytum berniukas būtų jautęs, kad tarp šito žmogaus ir jo motinos yra kažkokie svarbūs santykiai, kurių reikšmės jis negali suprasti.

Iš tikrųjų berniukas jautė, kad negali suprasti tų santykių, stengėsi, bet negalėjo išsiaiškinti, kaip jis turi žiūrėti į šitą žmogų. Būdamas, kaip kiekvienas vaikas, jautrus žmonių reiškiamiems jausmams, jis aiškiai matė, kad tėvas, guvernantė, auklė – visi jie ne tik nemėgsta Vronskio, bet bjaurėdamiesi ir baimingai žiūri į jį, nors nieko apie jį nekalba, tuo tarpu motina žvelgia į jį kaip į geriausią draugą.

„Ką tai reiškia? Kas jis toks? Ar galima jį mylėti? Jeigu aš nesuprantu, esu pats kaltas, esu kvailas ar blogas berniukas“, – galvojo vaikas; ir šituo reikia aiškinti jo tiriamus, klausiamus, iš dalies priešiškus žvilgsnius, nedrąsų ir nevienodą elgesį, kurie taip varžė Vronskį. Šito vaiko buvimas visuomet ir vienodai sukeldavo Vronskiui tą keistą, niekuo neišaiškinamą pasišlykštėjimą, kuris apimdavo jį pastaruoju metu. Šito vaiko buvimas sukeldavo Vronskiui ir Anai jausmą, panašų į jūreivio jausmą, kuris mato pagal kompasą, kad toji kryptis, kuria jis greitai plaukia, labai skiriasi nuo tikrosios krypties, tačiau žino, jog sustabdyti laivo jis negali, jog kiekvieną minutę vis labiau ir labiau tolsta nuo tikslo, o prisipažinti, kad plaukia ne ta kryptimi, būtų tolygu prisipažinti, kad yra žuvęs.

Šitas vaikas, jo naivi pažiūra į gyvenimą buvo kompasas, kuris rodė jiems, kiek jie yra nukrypę nuo to, ką žinojo, bet nenorėjo žinoti.

Šį kartą Seriožos nebuvo namie, ir Ana visiškai viena sėdėjo terasoje, laukdama grįžtant sūnaus, kuris buvo išėjęs pasivaikščioti ir kurį turėjo užklupti lietus. Ji nusiuntė tarną ir merginą ieškoti berniuko, o dabar sėdėjo ir laukė. Apsivilkusi balta plačia suknele, ji sėdėjo terasos kampe už gėlių ir neišgirdo Vronskio. Nulenkusi juodaplaukę garbiniuotą galvą, priglaudusi kaktą prie šalto laistytuvo, pastatyto ant turėklų, ji savo žaviomis rankomis, papuoštomis taip gerai jam pažįstamais žiedais, prilaikė laistytuvą. Visos jos figūros, galvos, kaklo, rankų grožis kiekvieną kartą pritrenkdavo Vronskį lyg kokia staigmena. Jis sustojo ir susižavėjęs žiūrėjo į ją. Bet vos tik ruošėsi žengti žingsnį, norėdamas prieiti prie Anos, jinai jau pajuto, kad jis artėja, atstūmė laistytuvą ir atgręžė į Vronskį savo nukaitusį veidą.

– Kas jums? Jūs nesveika? – paklausė jis prancūziškai, eidamas prie jos. Jis norėjo bėgte pribėgti, bet atsiminęs, kad gali būti pašalinių žmonių, dirstelėjo į balkono duris ir išraudo, kaip kad išrausdavo kiekvieną kartą jausdamas, jog turi bijoti ir dairytis.

– Ne, aš sveika, – tarė Ana, atsistojusi ir stipriai spausdama jo ištiestą ranką. – Aš nelaukiau... tavęs.

– Dieve mano! Kokios šaltos rankos! – nustebo jis.

– Tu mane išgąsdinai, – tarė ji. – Aš viena ir laukiu Seriožos, jis išėjo pasivaikščioti; jie nuo tenai pareis.

Nors Ana ir stengėsi būti rami, tačiau jos lūpos virpėjo.

– Atleiskite man, kad atvažiavau, bet aš negalėjau išbūti dienos, nepamatęs jūsų, – kalbėjo jis toliau prancūziškai, kaip visuomet kalbėdavo, vengdamas jiems nepakenčiamai šalto rusiško „jūs“ ir pavojingo „tu“.

– Už ką čia atleisti? Aš taip džiaugiuosi!

– Bet jūs nesveika ar ko nusiminusi, – kalbėjo Vronskis, neišleisdamas jos rankos ir lenkdamasis prie jos. – Apie ką jūs galvojote?

– Vis apie tą patį, – atsakė ji šypsodamasi.

Ji sakė tiesą. Vis tiek kada, vis tiek kuriuo metu ją būtų paklausę, apie ką ji galvoja, Ana neapsirikdama būtų galėjusi atsakyti – apie vieną dalyką – apie savo laimę ir savo nelaimę. Kaip tik dabar, kai Vronskis atėjo pas ją, Ana galvojo, kodėl kitoms, pavyzdžiui, Betsi (Ana žinojo, kad toji turi meilės ryšių su Tuškevičium, bet moka juos nuslėpti nuo žmonių akių), visa tai lengva, o jai taip skausminga. Dabar toji mintis dėl kai kurių priežasčių itin kankino ją. Ana paklausė jį apie lenktynes. Jis atsakė ir matydamas, kad ji susijaudinusi, stengdamasis ją išblaškyti, ėmė pačiu paprasčiausiu tonu smulkiai pasakoti apie pasiruošimą lenktynėms.

„Sakyti ar nesakyti? – galvojo ji, žiūrėdama į jo ramias ir meilias akis. – Jisai toks laimingas, taip susirūpinęs savo lenktynėmis, jog nesupras šito kaip reikiant, nesupras, kiek daug reiškia mums abiem šis įvykis.“

– Jūs nepasakėte, apie ką galvojote, kai aš įėjau, – tarė jis, nutraukęs savo pasakojimą, – susimildama, pasakykite!

Ji neatsakė. Truputį palenkusi galvą klausiamai iš padilbų žiūrėjo į jį savo blizgančiomis pro ilgas blakstienas akimis. Jos ranka, kuri žaidė nuskintu lapu, drebėjo. Vronskis matė tai, ir jo veide pasirodė tas nuolankumas, vergiškas atsidavimas, kuris taip patikdavo jai.

– Aš matau, jog kažkas atsitiko. Argi galiu būti nors valandėlę ramus, žinodamas, kad jus slegia sielvartas, kurio aš neišgyvenu drauge su jumis? Pasakykite, dėl Dievo! – maldavo jis.

„Taip, aš neatleisiu jam, jeigu jis kaip reikiant nesupras, ką tai reiškia. Geriau nesakyti, kam jį mėginti?“ – pagalvojo Ana, vis taip pat žiūrėdama į Vronskį ir jausdama, kad jos ranka su lapeliu vis labiau ir labiau dreba.

– Dėl Dievo! – pakartojo jis, paėmęs jos ranką.

– Pasakyti?

– Taip, taip, taip...

– Aš nėščia, – tarė ji tyliai ir iš lėto.

Lapelis Anos rankoje suvirpėjo dar smarkiau, bet ji nenuleido nuo Vronskio akių, norėdama matyti, kaip jis šią žinią sutiks. Vronskis išblyško, norėjo kažką pasakyti, bet susilaikė, paleido jos ranką ir nulenkė galvą. „Taip, jis gerai suprato, koks svarbus šitas įvykis“, – pagalvojo ji ir dėkinga paspaudė jam ranką.

Tačiau Ana klydo, manydama, kad jis tos žinios svarbą suprato taip, kaip ją suprato ji, moteris. Išgirdęs šitą žinią, jis su dešimteriopa jėga pajuto tą keistą pasišlykštėjimą kažkuo, kuris dažnai užeidavo jam, bet drauge Vronskis suprato, kad toji krizė, kurios jis troško, dabar atėjo, kad negalima daugiau slėpti nuo vyro ir kad vienaip ar kitaip reikia kuo greičiausiai padaryti galą šitai nenatūraliai padėčiai. Bet jos susijaudinimas fiziškai persimetė jam pačiam. Jis pažvelgė į ją meiliu, nuolankiu žvilgsniu, pabučiavo jai ranką, atsistojo ir tylėdamas perėjo per terasą.

– Taip, – tarė Vronskis, ryžtingai priėjęs prie jos. – Nei aš, nei jūs nežiūrėjome į mūsų santykius kaip į žaisliuką, o dabar mūsų likimas išspręstas. Būtinai reikia baigti, – tarė jis dairydamasis, – tą melą, kuriame mes gyvename.

– Baigti? Kaipgi baigti, Aleksejau? – tyliai tarė Ana. Dabar ji buvo aprimusi, jos veide spindėjo švelni šypsena.

– Palikti vyrą ir sujungti mūsų gyvenimą.

– Jis ir taip sujungtas, – vos girdimai atsakė ji.

– Taip, bet visiškai, visiškai.

– Bet kaipgi, Aleksejau, pasakyk man, kaip? – paklausė ji, liūdnai šaipydamasi iš savo beviltiškos padėties. – Argi galima rasti iš tokios padėties išeitį? Argi aš nesu savo vyro žmona?

– Iš kiekvienos padėties yra išeitis. Reikia apsispręsti, – tarė jis. – Bet kas bus geriau negu tavo dabartinė padėtis. Juk aš matau, kaip viskas tave kankina – ir žmonės, ir sūnus, ir tavo vyras.

– Ak, tiktai ne vyras, – atsakė ji, paprastai šyptelėjusi. – Nežinau, aš apie jį negalvoju. Jo man visai nėra.

– Tu kalbi nenuoširdžiai. Aš tave pažįstu. Tu kankiniesi ir dėl jo.

– Bet jis nė nežino, – tarė Ana, ir staiga smarkus nuoraudis pamažu jai užliejo veidą; jos skruostai, kakta ir kaklas nukaito, ir gėdos ašaros sužvilgo jos akyse. – Nekalbėkime apie jį.

XXIII

Vronskis jau keletą kartų buvo bandęs, nors ir ne taip griežtai kaip dabar, paskatinti ją apsvarstyti savo padėtį, bet kiekvieną kartą susidurdavo su tuo pačiu samprotavimų paviršutiniškumu ir lengvumu, kurį ji parodė ir dabar, kai jis vėl pabandė. Tarytum jos padėtyje buvo kažkas tokio, ko ji negalėjo ar nenorėjo išsiaiškinti, tarytum, kai tik pradėdavo apie tai kalbėti, ji, tikroji Ana, pasislėpdavo kažkur giliai savyje, o jos vietoje pasirodydavo kita moteris, keista ir svetima, kurios jis nemylėjo ir bijojo ir kuri jam griežtai priešindavosi. Tačiau šiandien jis pasiryžo viską pasakyti.

– Ar jis žino, ar ne, – tęsė Vronskis savo įprastu tvirtu ir ramiu tonu, – ar jis žino, ar ne, mums nerūpi. Mes negalime... jūs negalite šitaip pasilikti, ypač dabar.

– Ką gi daryti, jūsų nuomone? – paklausė ji tuo pačiu lengvu, pašaipiu tonu. Jai, kuri taip bijojo, kad jis lengvai nepažiūrėtų į tai, jog ji nėščia, dabar buvo pikta, kad jis iš to nusprendė, jog būtinai reikia imtis kažko.

– Pasakyti jam viską ir palikti jį.

– Labai gerai, sakykime, kad aš taip padarysiu, – prabilo Ana. – Ar jūs žinote, kas iš to išeis? Aš viską iš anksto papasakosiu, – piktas žiburėlis įsidegė jos akyse, kurios dar tik prieš akimirką buvo tokios švelnios. – „A, jūs mylite kitą ir turite su juo nusikalstamų santykių? (Ji, pamėgdžiodama savo vyrą, lygiai taip, kaip darydavo Aleksejus Aleksandrovičius, pabrėžė žodį nusikalstamų.) Aš buvau jus įspėjęs, kokios bus religinės, pilietinės ir šeimyninės pasekmės. Jūs neklausėte manęs. Dabar aš negaliu leisti, kad būtų teršiamas mano geras vardas... – ir mano sūnaus, – norėjo ji pasakyti, bet sūnaus ji negalėjo juokais minėti, – kad būtų teršiamas mano geras vardas“, ir dar ką nors panašaus, – pridūrė ji. – Apskritai jis, kaip dera valstybės vyrui, pareikš aiškiai ir tiksliai, kad negali man duoti laisvės, bet griebsis visų reikalingų priemonių skandalui išvengti. Ir ramiai, rūpestingai padarys tai, ką bus pasakęs. Štai kas bus. Tai ne žmogus, o mašina, ir pikta mašina, kai supyksta, – pridūrė ji, kartu atsimindama Aleksejų Aleksandrovičių su visomis jo figūros, kalbėsenos ir charakterio smulkmenomis ir kaltindama jį visu kuo, kas tik jai atrodė negera, nedovanodama jam nieko už tai, kad pati taip baisiai buvo nusikaltusi.

– Bet, Ana, – įsiterpė Vronskis įtikinamu, švelniu balsu, stengdamasis ją nuraminti, – vis dėlto reikia pasakyti jam, o paskui jau elgtis pagal tai, ką jis darys.

– Bėgti?

– O kodėl nebėgti? Aš neįsivaizduoju, kad būtų galima toliau šitaip palikti viską. Aš galvoju ne apie save, matau, kad jūs kenčiate.

– Taip, pabėgti ir tapti jūsų meiluže? – piktai pasakė ji.

– Ana! – su švelniu priekaištu ištarė jis.

– Taip, – kalbėjo ji toliau, – tapti jūsų meiluže ir pražudyti viską...

Ana vėl norėjo pasakyti – sūnų, bet negalėjo ištarti šito žodžio.

Vronskis negalėjo suprasti, kaip ji, būdama iš prigimties tokia tvirta, atvira, gali pakęsti tokią padėtį, kada reikia apgaudinėti ir save, ir kitus, bet nenori ieškoti išeities. Jis nenuvokė, kad svarbiausia šito priežastis buvo tasai žodis „sūnus“, kurio ji negalėjo ištarti. Kai ji galvodavo apie sūnų ir apie tai, kokie bus jo santykiai su motina, pametusia tėvą, jai darydavosi taip baisu dėl to, ką ji padarė, jog nieko nesvarstydavo, bet grynai moteriškai stengdavosi tik nuraminti save melagingais samprotavimais ir žodžiais, kad tik viskas liktų po senovei ir kad būtų galima užmiršti tą baisų klausimą, kas ištiks jos sūnų.

– Aš prašau, maldauju tave, – staiga tarė Ana visiškai kitokiu, nuoširdžiu ir švelniu balsu, paėmusi jį už rankos, – niekuomet su manimi nekalbėk apie tai!

– Bet, Ana...

– Niekuomet. Palik man spręsti. Aš suprantu, kokia žeminanti, kokia siaubinga mano padėtis, bet čia ne taip lengva nuspręsti, kaip tu manai. Palik viską man ir klausyk manęs. Niekuomet nekalbėk su manimi apie tai. Prižadi?.. Ne, ne, prižadėk!

– Aš viską prižadu, bet negaliu būti ramus, ypač po to, ką tu pasakei. Aš negaliu būti ramus, kai tu negali būti rami...

– Aš! – pakartojo ji. – Taip, aš kartais kankinuosi, bet praeis, jeigu tu niekuomet nekalbėsi su manimi apie tai. Mane tai tik tuomet kankina, kai su manimi kalbi apie tai.

– Nesuprantu, – pripažino jis.

– Žinau, – pertraukė jį Ana, – kaip sunku meluoti tokios doros prigimties žmogui kaip tu, ir man gaila tavęs. Dažnai galvoju, kad tu dėl manęs pražudei savo gyvenimą.

– Aš dabar tą patį galvojau, – tarė jis, – kaip tu galėjai viską dėl manęs paaukoti? Aš negaliu sau atleisti, kad tu nelaiminga.

– Aš nelaiminga? – tarė ji, priėjusi prie jo arčiau ir su džiaugsminga meilės šypsena žiūrėdama į jį. – Aš – lyg alkanas žmogus, kurį kas pavalgydino. Galbūt jam ir šalta, jo drabužiai suplyšę, jam gėda, bet jis nėra nelaimingas. Aš nelaiminga? Ne, štai mano laimė...

Jinai išgirdo grįžtančio sūnaus balsą ir paskubomis žvilgtelėjusi į terasą staiga atsistojo. Jos žvilgsnis sužibo jam pažįstama ugnimi, ji greitai pakėlė savo gražias, žiedais apmaustytas rankas, suėmė jam galvą, ilgai žiūrėjo į jį ir prikišusi savo veidą pravertomis šypsančiomis lūpomis greitai pabučiavo jo lūpas bei abi akis ir atstūmė jį. Ji norėjo nueiti, bet Vronskis sulaikė ją.

– Kada? – ištarė jis pašnibždomis, džiaugsmingai žiūrėdamas į ją.

– Šiandien, pirmą valandą, – sukuždėjo ji ir sunkiai atsidususi lengvu ir greitu žingsniu ėjo pasitikti sūnaus.

Seriožą lietus buvo užklupęs didžiajame sode, ir juodu su aukle išsėdėjo pavėsinėje.

– Na, ligi pasimatymo, – tarė Ana Vronskiui. – Dabar netrukus reikės į lenktynes. Betsi žadėjo užvažiuoti manęs paimti.

Dirstelėjęs į laikrodį, Vronskis skubiai išvažiavo.

XXIV

Žiūrėdamas į laikrodį Kareninų verandoje, Vronskis buvo toks sunerimęs ir paskendęs savo mintyse, jog matė laikrodžio rodykles, bet negalėjo suvokti, kuri valanda. Jis išėjo į plentą ir, atsargiai žengdamas per purvą, ėjo prie savo puskarietės. Jis buvo toks sklidinas meilės Anai, jog nė nepagalvojo, kuri valanda ir ar galima dar suspėti pas Brianskį. Jam buvo likęs, kaip dažnai esti, tik išorinis sugebėjimas prisiminti, jis tik žinojo, ką ir kokia tvarka reikia daryti. Vronskis priėjo prie vežėjo, užsnūdusio savo sėdynėje, jau įstrižame tankios liepos šešėlyje, pasigrožėjo mirguliuojančiais mažyčiais mašalėliais, kurie stulpais sukosi viršum prakaituotų arklių, prižadino vežėją, šoko į puskarietę ir liepė važiuoti pas Brianskį. Tik nuvažiavęs kokius septynis varstus, jis tiek atsikvošėjo, kad pažvelgė į laikrodį ir suvokė, jog pusė šešių ir jisai pavėlavo.

Tą dieną turėjo įvykti keletas lenktynių: asmeninės apsaugos kareivių lenktynės, paskui dviejų varstų karininkų lenktynės, keturių varstų lenktynės ir tos, kuriose jis pats dalyvauja. Į lenktynes, kuriose jisai dalyvauja, Vronskis galėjo suspėti, bet jeigu važiuos pas Brianskį, tai vos suspės nuvažiuoti ir nuvažiuos tada, kai jau bus visas caro dvaras. Šitaip nederėjo. Tačiau jis buvo davęs Brianskiui žodį pas jį atvykti, todėl nusprendė važiuoti toliau, įsakęs vežėjui nesigailėti arklių.

Jis atvyko pas Brianskį, išbuvo pas jį penkias minutes ir leidosi atgal. Šis greitas važiavimas nuramino jį. Visi jo santykių su Ana sunkumai, visi neaiškumai, iškilę po to, kai jis pasikalbėjo su ja, viskas išdulkėjo jam iš galvos. Žavėdamasis ir jaudindamasis galvojo apie lenktynes, apie tai, kad vis dėlto suspės, ir retkarčiais jo vaizduotėje ryškia šviesa tvyksteldavo laimės, kurią suteiks jam šios nakties pasimatymas, lūkestis.

Būsimosios lenktynės vis labiau ir labiau jaudino Vronskį, juo giliau jis nėrėsi į lenktynių atmosferą, lenkdamas karietas, traukiančias iš vasarviečių ir iš Peterburgo į lenktynes.

Savo bute Vronskis jau nieko neberado: visi buvo lenktynėse, jo liokajus laukė prie vartų. Kol jis persirenginėjo, liokajus pranešė, kad jau prasidėjo antrosios lenktynės, kad daug ponų buvo atėję ir klausinėjo apie jį, o iš arklidžių du kartus buvo atbėgęs berniukas.

Vronskis neskubėdamas persirengė (jis niekuomet neskubėdavo ir mokėdavo susivaldyti) ir liepė važiuoti prie barakų. Nuo barakų jam jau buvo matyti visa jūra hipodromą supančių karietų, pėsčiųjų, kareivių ir knibždėte knibždančios tribūnos. Matyt, vyko antrosios lenktynės, nes, įeidamas į baraką, jis girdėjo skambutį. Prie arklidžių jis sutiko baltakojį sartą Machotino Gladiatorių, vedamą į hipodromą; žirgas buvo uždengtas oranžine ir mėlyna gūnia, ir mėlynai apsiūtos jo ausys atrodė baisiai didelės.

– Kur Kordas? – paklausė Vronskis arklininką.

– Arklidėse, balnoja.

Atidarytame garde Fru-Fru buvo jau pabalnota. Ją ruošėsi vesti.

– Nepavėlavau?

– All right! All right! Viskas gerai, viskas gerai, – ramino anglas, – nesijaudinkite.

Vronskis dar kartą apžvelgė visu kūnu virpančią kumelę, jos puikias formas, kurios jam taip patiko. Nenorom atitraukęs akis nuo šito reginio, išėjo iš barako. Prie tribūnų jis atvyko pačiu tinkamiausiu metu, nes neatkreipė į save niekieno dėmesio. Ką tik baigėsi dviejų varstų lenktynės, ir visų akys buvo įsmeigtos į kavalergardą priešakyje bei leibhusarą užpakalyje, kurie iš paskutiniųjų ragino arklius ir artėjo prie stulpo. Iš rato vidurio ir jo išorinės pusės visi grūdosi prie stulpo, ir būrys kavalergardų, kareivių bei karininkų, garsiai šaukdami, reiškė savo džiaugsmą, tikėdamiesi, kad jų karininkas ir draugas laimės. Vronskis nepastebėtas įėjo į vidurį minios kone tuo pat metu, kai pasigirdo skambutis, skelbiąs lenktynių pabaigą, ir aukštas purvu apsitaškęs kavalergardas, kuris atjojo pirmas, atsisėdo balne ir palengva atleido pavadžius savo širmam, nuo prakaito patamsėjusiam, sunkiai alsuojančiam eržilui.

Sunkiai atsispirdamas kanopomis, didžiulis eržilas ėmė lėčiau bėgti, ir kavalergardų karininkas, nelyginant iš slogaus miego pabudęs žmogus, apsidairė aplinkui ir prisivertęs nusišypsojo. Jį apsupo minia saviškių ir svetimųjų.

Vronskis sąmoningai vengė tos rinktinės, aukštosios visuomenės minios, kuri santūriai ir laisvai vaikštinėjo bei šnekučiavosi priešais tribūnas. Jis sužinojo, kad tenai yra ir Karenina, ir Betsi, ir jo brolienė, bet, nenorėdamas išsiblaškyti, tyčia nėjo prie jų. Tačiau tolydžio sutinkami pažįstami stabdė jį, pasakojo jam buvusiųjų lenktynių smulkmenas ir klausinėjo, kodėl jis pavėlavo.

Tuo metu, kai lenktyniautojai buvo pakviesti į tribūną atsiimti prizų ir visų akys nukrypo ten, prie Vronskio priėjo vyresnysis jo brolis Aleksandras, pulkininkas su akselbantais, neaukšto ūgio, toks pat kresnas kaip ir Aleksejus, tačiau gražesnis ir skaistesniais skruostais, raudona nosimi ir girtu atviru veidu.

– Ar gavai mano laiškelį? – paklausė jis. – Tavęs niekuomet negali rasti.

Aleksandras Vronskis, nors gyveno gana palaidai ir gerokai išgerdavo, buvo tikras rūmų žmogus.

Dabar jis, kalbėdamas su broliu apie didžiai jam nemalonų dalyką, žinojo, kad daugelio akys gali būti nukreiptos į juodu, todėl vaizdavo, tarsi linksmai šypsotųsi ir kalbėtų su broliu apie kokius juokingus niekus.

– Gavau ir, tiesą sakant, nesuprantu, ko tu rūpiniesi, – tarė Aleksejus.

– Aš dėl to rūpinuosi, kad ką tik buvo pastebėta, jog tavęs dar nėra, o pirmadienį tave žmonės matė Peterhofe.

– Yra tokių dalykų, kuriuos gali svarstyti tik tie, kurie su tuo susiję, o tasai dalykas, kuriuo tu taip rūpiniesi, yra toks...

– Taip, bet tuomet nereikia tarnauti, ne...

– Aš prašau nesikišti, ir tiek.

Paniuręs Aleksejaus Vronskio veidas išblyško, išsišovusi apatinė jo žiauna sudrebėjo, o tai jam retai nutikdavo. Būdamas labai geros širdies žmogus, jis retai supykdavo, bet kai supykdavo ir jam imdavo drebėti smakras, jis būdavo pavojingas, ir Aleksandras Vronskis tą žinojo. Aleksandras Vronskis linksmai nusišypsojo.

– Aš tik norėjau perduoti motulės laišką. Atsakyk jai ir nesierzink prieš jodamas. Bonne chance, – pridūrė jis šypsodamasis ir nuėjo nuo brolio.

Bet tuojau pat Vronskį vėl sustabdė kažkas, draugiškai sveikindamas.

– Nenori pažinti bičiulių! Sveikas, mon cher! – prabilo Stepanas Arkadjičius, kuris ir čia, šitoje prašmatnioje Peterburgo aplinkoje, nė kiek ne mažiau kaip Maskvoje spindėte spindėjo savo rausvais skruostais ir žvilgančiomis, dailiai sušukuotomis žandenomis. – Vakar atvažiavau ir džiaugiuosi, kad pamatysiu tavo triumfą. Kada pasimatysime?

– Užeik rytoj į karininkų valgyklą, – pakvietė Vronskis, atsiprašydamas paspaudė jam apsiausto rankovę ir nuėjo į hipodromo vidurį, kur jau buvo vedami žirgai didžiosioms kliūčių lenktynėms.

Prakaituotus, ką tik buvusių lenktynių iškankintus arklius arklininkai vedė namo, ir vienas po kito ėmė rodytis nauji, kitoms lenktynėms skirti, žvalūs, daugiausia anglų veislės arkliai, uždengti gūniomis, įtrauktais pilvais, panašūs į keistus didžiulius paukščius. Dešinėje buvo vedžiojama liesa gražuolė Fru-Fru, kuri lyg ant spyruoklių žengė savo elastingais ir gana ilgais riešais. Netoli jos buvo traukiama gūnia nuo nulėpausio Gladiatoriaus. Stambių, puikių, visiškai taisyklingų formų eržilas nuostabiu užpakaliu ir nepaprastai trumpais riešais ant pat kanopų nejučiomis traukė Vronskio dėmesį. Jis norėjo prieiti prie savo žirgo, bet jį vėl sulaikė pažįstamas.

– O, antai Kareninas! – tarė jam pažįstamas, su kuriuo jis kalbėjosi. – Ieško žmonos, o toji tribūnos viduryje. Jūs nematėte?

– Ne, nemačiau, – atsakė Vronskis ir, net nepažvelgęs į tribūną, priėjo prie savo kumelės.

Nespėjo Vronskis apžiūrėti balno, dėl kurio reikėjo duoti nurodymų, o lenktyniautojus jau pašaukė prie tribūnos traukti numerių ir rikiuotis. Septyniolika karininkų rimtais, griežtais, daugelis išblyškusiais veidais suėjo prie tribūnos ir išsitraukė numerius. Vronskiui teko septintas numeris. Pasigirdo: „Sėsti!“

Jausdamas, kad drauge su kitais lenktyniautojais jis sudaro centrą, į kurį įsmigusios visų akys, įsitempęs Vronskis (tokiais atvejais jo judesiai darydavosi lėti ir ramūs) priėjo prie savo žirgo. Lenktynių iškilmių proga Kordas apsivilko savo paradiniu kostiumu: juodu susagstytu surdutu, kietai įkrakmolyta apykakle, remiančia jam skruostus, apvalia juoda skrybėle ir botfortais. Jis buvo, kaip visuomet, ramus bei didžiai orus ir pats už abiejų pavadžių laikė arklį, stovėdamas priešais jį. Fru-Fru tebevirpėjo it drugio krečiama. Degte degančios jos akys skersavo į prieinantį Vronskį. Vronskis pakišo pirštą po pavarža. Arklys dar smarkiau ėmė šnairuoti, išsišiepė ir priglaudė ausį. Anglas suraukė lūpas, norėdamas nusišypsoti iš to, kad tikrinama, kaip jis pabalnojo arklį.

– Sėskite, ne taip jaudinsitės.

Vronskis paskutinį kartą pažvelgė į savo varžovus. Jis žinojo, kad lenktynių metu jų nebematys. Du jau jojo priekin į tą vietą, iš kur jie visi turėjo būti paleisti. Galcinas, vienas iš pavojingiausių varžovų, Vronskio bičiulis, sukiojosi apie bėrą eržilą, kuris nesileido užsėdamas. Mažutis leibhusaras siauromis glaudinėmis jojo šuoliais, susirietęs it katinas ant arklio nugaros, stengdamasis mėgdžioti anglus. Kunigaikštis Kuzovlevas sėdėjo išblyškęs ant savo grynakraujės Grabovo žirgyno kumelės, ir anglas vedė ją už apynasrio. Vronskis ir visi jo draugai gerai pažinojo Kuzovlevą ir žinojo šio ypatybę – „silpnus“ nervus ir baisią savimeilę. Jie žinojo, kad jis bijo visko, bijo net joti rikiuotės žirgu, bet dabar, kaip tik todėl, kad buvo baisu, kad žmonės čia sukosi sprandus ir ties kiekviena kliūtimi stovėjo gydytojas, dengtas sanitarinis vežimas su užsiūtu kryžiumi ir gailestingąja seserimi, – jisai pasiryžo joti. Jų akys susitiko, ir Vronskis meiliai, pritariamai jam mirktelėjo. Tik vieno jis nematė – svarbiausio varžovo, Machotino su Gladiatorium.

– Neskubėkite, – patarė Kordas Vronskiui, – ir atsiminkite viena: prieš kliūtis nestabdykite ir neraginkite, tegu pasirenka pati, kaip nori.

– Gerai, gerai, – atsakė Vronskis, imdamas pavadžius.

– Jei galima, veskite lenktynes, bet nenusiminkite ligi paskutinės minutės, jeigu būtumėte užpakalyje.

Žirgas nespėjo nė pajudėti, kai Vronskis vikriu energingu judesiu įkišo koją į plieninę rantytą kilpą ir lengvai, tvirtai savo stipriu kūnu atsisėdo į oda girgždantį balną. Dešiniąja koja pagavęs kilpą, įprastu judesiu jis išlygino tarp pirštų dvigubus pavadžius, ir Kordas atitraukė rankas. Tarytum nežinodama, kuria koja pirma žengti, ilgu kaklu tempdama pavadžius, Fru-Fru pradėjo eiti, lyg ant spyruoklių supdama jojiką ant savo lanksčios nugaros. Kordas, greitindamas žingsnį, ėjo iš paskos. Įsikarščiavęs žirgas mėgino apgauti raitelį, čia iš vienos, čia iš antros pusės tempė pavadžius, ir Vronskis veltui stengėsi balsu ir ranka jį nuraminti.

Jie jau artėjo prie užtvenktos upės, jodami į tą vietą, iš kur turėjo būti paleisti. Daug lenktyniautojų buvo priešakyje, daug užpakalyje, kai netikėtai Vronskis išgirdo užpakalyje savęs per kelio purvą šuoliais bėgantį arklį, ir jį aplenkė Machotinas savo baltakoju, nulėpausiu Gladiatorium. Machotinas nusišypsojo, iškišęs savo ilgus dantis, bet Vronskis piktai žvilgtelėjo į jį. Vronskis iš viso jo nemėgo, o dabar dar laikė jį pavojingiausiu varžovu, ir jam pasidarė pikta, kad tasai jį pralenkė ir suerzino jo kumelę. Fru-Fru iškėlė kairiąją koją, norėdama leistis šuoliu, du kartus šoktelėjo ir, pykdama ant įtemptų pavadžių, perėjo į kračią risčią, mėtydama raitelį. Kordas taip pat susiraukė ir beveik eidine bėgo paskui Vronskį.

XXV

Iš viso jojo septyniolika karininkų. Lenktynės turėjo vykti dideliu keturių varstų elipsės formos ratu priešais estradą. Tame rate buvo įtaisytos devynios kliūtys: upė, didelis dviejų aršinų aklinas barjeras priešais pačią estradą, sausas griovys, griovys su vandeniu, atskardis, airių banketė (viena iš pačių sunkiausių kliūčių), kurią sudarė žagarais nukaišiotas pylimas, o už jo – arkliui nematomas – buvo dar griovys, todėl arklys turėjo arba peršokti abi kliūtis, arba užsimušti; paskui dar du grioviai su vandeniu ir vienas sausas, – ir lenktynės baigėsi priešais estradą. Tačiau prasidėjo lenktynės ne rate, bet už šimto sieksnių į šalį nuo jo, ir šitame tarpe buvo pirmoji kliūtis – trijų aršinų pločio užtvenkta upė, kurią jojikai galėjo pagal norą arba peršokti, arba briste perbristi.

Kokius tris kartus jojikai buvo išsilygiavę, bet kiekvieną kartą išlįsdavo kieno nors arklys, ir vėl reikėdavo joti iš naujo. Pulkininkas Sestrinas, specialistas paleisti žirgus, jau pradėjo pykti, kol pagaliau ketvirtą kartą sušuko: „Pirmyn!“ – ir jojikai pasileido.

Visų akys, visų žiūronai buvo nukreipti į margą raitelių būrelį tuo metu, kai jie lygiavosi.

„Paleista! Joja!“ – pasigirdo iš visų pusių po laukimo tylos.

Ir būreliai, ir atskiri žmonės ėmė bėgioti iš vienos vietos į kitą, kad geriau matytų. Jau pačią pirmąją minutę glaudus būrelis raitelių išsitęsė, ir buvo matyti, kaip jie po du, po tris ir vienas paskui kitą artėja prie upės. Žiūrovams atrodė, kad jie pasileido visi kartu, tačiau jojikai jautė skirtumo sekundes, kurios jiems buvo labai svarbios.

Susijaudinusi ir pernelyg nervinga Fru-Fru prarado pirmąjį akimirksnį, ir keletas žirgų pasileido iš vietos anksčiau už ją, bet dar neprijojęs upės, iš visų jėgų stengdamasis sulaikyti pavadžius įtempusią savo kumelę, Vronskis lengvai pralenkė tris, ir priešakyje liko tiktai sartas Machotino Gladiatorius, kuris lygiai ir lengvai mušė taktą užpakalinėmis kojomis prieš pat Vronskį, ir dar visų priešakyje puikioji Diana, kuri nešė leisgyvį Kuzovlevą.

Pirmąsias akimirkas Vronskis dar nepajėgė suvaldyti nei savęs, nei žirgo. Ligi pirmosios kliūties – upės jis negalėjo tvarkyti arklio judesių.

Gladiatorius ir Diana jau bėgo drauge ir beveik tuo pačiu momentu: vienas du, pakilo viršum upės ir lėkte perlėkė į kitą pusę; nepastebimai, tarytum skriste skrisdama, pakilo paskui juos Fru-Fru, bet tuo pačiu metu, kada Vronskis jautėsi esąs ore, staiga jis kone po savo žirgo kojomis pamatė Kuzovlevą, kuris su Diana kapanojosi antrame upės krante (Kuzovlevas paleido pavadžius jau peršokęs kliūtį, ir jo arklys stačia galva griuvo drauge su juo). Šias smulkmenas Vronskis sužinojo vėliau, o dabar jis tiek tematė, kad stačiai po kojomis, kur turėjo stoti Fru-Fru, gali atsidurti Dianos koja arba galva. Tačiau Fru-Fru tarsi krintanti katė šuolio metu įsiręžė kojomis ir nugara ir nepalietusi Dianos nudūmė tolyn.

„O mieloji!“ – pagalvojo Vronskis,

Anapus upės Vronskis visiškai paėmė į rankas arklį ir stengėsi jį prilaikyti, ketindamas peršokti didįjį barjerą paskui Machotiną ir jau kitoje dviejų šimtų sieksnių distancijoje, kurioje nebuvo kliūčių, mėginti jį pralenkti.

Didysis barjeras buvo prieš pat caro tribūną. Imperatorius ir visas jo dvaras, ir minios žmonių – visi žiūrėjo į juos – į jį ir į Machotiną, per vieną arklį jojusį priešakyje, kai jie artėjo prie velnio (taip buvo vadinamas aklinis barjeras). Vronskis jautė tas akis, iš visų pusių įsmeigtas į jį, tačiau pats nieko nematė, tiktai savo arklio ausis ir kaklą, bėgančią jam priešais žemę, Gladiatoriaus užpakalį ir baltas kojas, kurios greitai mušė taktą jo priešakyje ir tebebuvo vis tiek pat nuo jo nutolusios. Gladiatorius pakilo, nieko neužkliudęs, mostelėjo trumpa uodega ir dingo Vronskiui iš akių.

– Bravo! – riktelėjo kažkieno balsas.

Tą pačią akimirką prieš Vronskio akis, prieš jį patį šmėstelėjo barjero lentos. Nepakeisdamas nė vieno savo judesio, jo žirgas pakilo – lentos dingo, ir tik užpakalyje kažkas trinktelėjo. Bėgančio priešakyje Gladiatoriaus įkaitintas žirgas prieš barjerą pakilo per anksti ir užpakaline kanopa jį užkliudė. Tačiau jo bėgimas nepasikeitė, ir Vronskis, gavęs į veidą gumulą purvo, suprato, kad vėl yra tiek pat atsilikęs nuo Gladiatoriaus. Jis vėl pamatė prieš save jo užpakalį, trumpą uodegą ir vėl tas pačias netolstančias, greitai mirgančias baltas kojas.

Tą patį akimirksnį, kai Vronskis pagalvojo, kad dabar reikia lenkti Machotiną, pati Fru-Fru, jau supratusi, ką jis pagalvojo, visai neraginama žymiai paspartino šuolį ir ėmė artėti prie Machotino iš pačios patogiausios pusės, nuo virvės pusės. Machotinas neužleido virvės. Vronskis tik pagalvojo, kad galima pralenkti ir iš kitos pusės, kai Fru-Fru pakeitė koją ir ėmė lenkti kaip tik šitokiu būdu. Jau pradėjęs tamsėti nuo prakaito Fru-Fru petys susilygino su Gladiatoriaus nugara. Keletą šuolių jie bėgo greta. Bet prieš pat kliūtį, prie kurios jie artėjo, Vronskis, nenorėdamas sukti didelio rato, ėmė judinti pavadžius ir greitai pačiame atskardyje pralenkė Machotiną. Prabėgom jis matė purvu aptaškytą jo veidą. Vronskiui net pasirodė, kad tasai nusišypsojo. Vronskis pralenkė Machotiną, betgi jautė, kad tasai joja įkandin, ir be paliovos girdėjo, kaip už pat jo nugaros lygiai šuoliuoja ir dar visai nepailsęs vienodais tarpais šnervėmis šnopuoja Gladiatorius.

Kitos dvi kliūtys – griovys ir barjeras – buvo lengvai įveiktos, tačiau Vronskis pradėjo arčiau girdėti šnopščiant ir šuoliuojant Gladiatorių. Jisai paragino kumelaitę ir džiaugdamasis pajuto, kad ji lengvai ėmė sparčiau bėgti, ir Gladiatoriaus kanopų garsas buvo girdėti vėl tuo pat atstumu.

Vronskis vedė lenktynes – taip jis norėjo ir taip jam buvo pataręs Kordas – ir dabar buvo tikras, kad laimės. Jo jaudinimasis, džiaugsmas ir švelnus jausmas savajai Fru-Fru vis didėjo. Jam knietė pažvelgti atgal, tačiau jis neišdrįso to padaryti ir stengėsi nuraminti save ir neraginti žirgo, norėdamas sutaupyti jam tokią jėgų atsargą, kokią – jis jautė – dar turėjo Gladiatorius. Buvo likusi viena ir pati sunkioji kliūtis, jeigu jis įveiks ją anksčiau už kitus, tai atjos pirmas. Jis artėjo prie airių banketės. Drauge su Fru-Fru jis dar iš tolo matė tą banketę, ir juodu abu drauge – jis ir žirgas – vieną akimirką buvo suabejoję. Iš arklio ausų Vronskis pastebėjo jo neryžtumą ir pakėlė rimbą, bet tučtuojau pajuto, kad abejoti nėra pagrindo: žirgas žinojo, ko reikia. Kumelaitė paspartino šuolį ir tiksliai, lygiai taip, kaip Vronskis manė, pakilo ir atsispyrusi nuo žemės atsidavė inercijos jėgai, kuri nešte pernešė ją toli už griovio; tuo pačiu taktu, lengvai ta pačia koja pradėdama Fru-Fru lėkė toliau.

– Bravo, Vronski! – pasiekė jį būrelio žmonių balsai – jis žinojo, kad čia šaukia jo pulko draugai ir bičiuliai, sustoję palei tą kliūtį; jis negalėjo nepažinti Jašvino balso, tačiau jo paties nematė.

„O mano žavioji!“ – galvojo Vronskis apie Fru-Fru, klausydamasis, kas vyksta užpakalyje. „Peršoko!“ – pagalvojo jis, išgirdęs užpakalyje šuoliuojant Gladiatorių. Beliko tik vienas, paskutinis, dviejų aršinų griovelis su vandeniu. Vronskis nė nežiūrėjo į jį, bet norėdamas atjoti kiek galima anksčiau už kitus ėmė apsukui judinti pavadžius, pakeldamas ir nuleisdamas arklio galvą į šuolio taktą. Jis jautė, kad žirgas bėga iš paskutinių jėgų; ne tik jo kaklas ir pečiai buvo šlapi, bet ir keterą, galvą, smailias ausis apšovė prakaito lašai, jis alsavo tankiai ir trumpai. Tačiau Vronskis žinojo, kad šių jėgų per akis užteks likusiems 200 sieksnių. Vien iš to, kad jis jautėsi arčiau žemės, ir dar iš ypatingo judesių lengvumo Vronskis žinojo, kaip smarkiai pagreitino bėgimą jo žirgas. Griovelį jis lėkte perlėkė, tarytum nepastebėjęs jo. Perskrido jį nelyginant paukštis; bet tuo metu Vronskis baisėdamasis pajuto, kad nesuspėjęs sekti arklio judesių jis pats, nesuprasdamas kaip, padarė bjaurų, nedovanotiną dalyką – nusileido ant balno. Ūmai jo padėtis pasikeitė, ir jis suprato, kad įvyko kažkas šiurpulinga. Vronskis dar negalėjo suvokti, kas atsitiko, kai jau prie pat jo šmėstelėjo baltos sarto eržilo kojos, ir Machotinas greitai pralėkė šuoliais pro jį. Vronskis viena koja palietė žemę, ir jo arklys kniubo ant tos kojos. Jisai vos suspėjo ištraukti iš kilpos koją, kai sunkiai kriokdama kumelė griuvo ant vieno šono ir veltui timpčiodama savo laibą, prakaituotą kaklą stengėsi atsikelti, bet tik spurdėjo žemėje prie jo kojų nelyginant pašautas paukštis. Nevykęs Vronskio judesys nulaužė arkliui stuburą. Bet jis suprato tai daug vėliau. Dabar matė tik tiek, kad Machotinas greitai tolsta, o jis pats svirduliuodamas stovi vienas ant purvinos nejudamos žemės, o priešais jį, sunkiai alsuodama, guli Fru-Fru ir palenkusi į jį galvą žiūri savo žavia akimi. Vis dar nesuprasdamas, kas atsitiko, Vronskis traukė arklį už pavadžių. Kumelaitė vėl it žuvelė suspurdėjo, girgždindama balno sparną, ištiesė priešakines kojas, tačiau, nepajėgdama pakelti užpakalio, tuojau ėmė svyruoti ir vėl pargriuvo ant šono… Aistros subjaurotu veidu, išblyškęs, virpančiu smakru, Vronskis spyrė arkliui kulnu į pilvą ir vėl ėmė traukti už pavadžių. Bet kumelė nejudėjo, tik, įbedusi šnerves į žemę, žiūrėjo į šeimininką savo iškalbingu žvilgsniu.

– A-a-a! – sumykė Vronskis, susiėmęs už galvos. – A-a-a! Ką aš padariau! – suriko jis. – Ir lenktynes pralaimėjau! Ir pats esu kaltas, gėdingai, nedovanotinai! Ir šitas nelaimingas, mielas, pražudytas arklys! A-a-a! Ką aš padariau!

Prie jo bėgo žmonės, daktaras ir felčeris, jo pulko karininkai. Deja, jis jautėsi esąs visiškai sveikas. Arklys susilaužė nugarkaulį, ir buvo nutarta jį nušauti. Vronskis negalėjo atsakinėti klausinėjamas, negalėjo su niekuo kalbėti. Jis apsisuko ir nepakėlęs nukritusios nuo galvos kepurės ėjo iš hipodromo, pats nežinodamas kur. Jis jautėsi nelaimingas. Pirmą kartą gyvenime patyrė pačią sunkiausią nelaimę, nepataisomą ir tokią, dėl kurios pats buvo kaltas.

Jašvinas su kepure pasivijo jį, palydėjo ligi namų, ir po pusvalandžio Vronskis atsipeikėjo. Tačiau šitų lenktynių atsiminimas ilgam paliko jo sieloje kaip visų sunkiausias ir skaudžiausias atsiminimas jo gyvenime.

XXVI

Išoriniai Aleksejaus Aleksandrovičiaus santykiai su žmona buvo tokie pat kaip ir anksčiau. Vienintelis skirtumas toks, kad jis buvo dar labiau užsiėmęs negu anksčiau. Kaip ir kasmet, pavasario pradžioje jis buvo išvažiavęs į užsienio kurortą pataisyti sveikatos, kuri kasmet pašlydavo nuo įtempto žiemos darbo, ir, kaip paprastai, sugrįžo liepos mėnesį ir su padidėjusia energija tuojau vėl kibo į savo įprastą darbą. Kaip ir kitais metais, jo žmona persikėlė į vasarnamį, o jis pasiliko Peterburge.

Nuo to pasikalbėjimo po vakaro pas kunigaikštienę Tverskają Aleksejus Aleksandrovičius niekuomet nekalbėjo su Ana apie savo įtarimus bei pavyduliavimą, ir tasai jo įprastas, kažką mėgdžiojantis tonas visų geriausiai tiko jo dabartiniams santykiams su žmona. Jis paliko šiek tiek šaltesnis žmonai. Jis tarytum tik truputį buvo nepatenkintas ja dėl to pirmo pasikalbėjimo aną naktį, iš kurio jinai išsisuko. Jo santykiuose su žmona buvo truputėlis apmaudo, bet ne daugiau. „Tu nenorėjai kalbėtis su manimi, – tarytum sakė jis, mintimis kreipdamasis į ją, – juo blogiau tau pačiai. Dabar jau tu prašysi manęs, bet aš nenorėsiu kalbėtis. Juo blogiau tau pačiai“, – galvojo Aleksejus Aleksandrovičius sau vienas kaip žmogus, kuris veltui stengtųsi užgesinti gaisrą, supyktų dėl savo tuščių pastangų ir pasakytų: „Na še tau! Ir sudegsi už tai!“

Aleksejus Aleksandrovičius, tas protingas ir sumanus žmogus tarnyboje, nesuprato, kad šitaip elgtis su žmona yra tiesiog beprotiška. Jisai šito nesuprato, nes jam per daug buvo baisu suprasti savo tikrą padėtį, ir jis savo širdyje uždarė, užrakino ir užantspaudavo tą skyrių, kuriame laikė savo jausmus šeimai, tai yra žmonai ir sūnui. Būdamas rūpestingas tėvas, žiemai baigiantis jis pasidarė itin šaltas sūnui ir kalbėjosi su juo lygiai tokiu pat pašaipiu tonu kaip ir su žmona. „A! Jaunuolis!“ – sakydavo jis sūnui.

Aleksejus Aleksandrovičius manė ir kalbėjo, kad niekuomet dar nebuvo turėjęs tiek daug darbo tarnyboje kaip šiais metais, tačiau nesuvokė, jog pats šiais metais prasimanė darbų, jog tai buvo vienas iš būdų neatverti to skyriaus, kur buvo sudėti jo jausmai žmonai bei šeimai ir mintys apie juos, o tos mintys ir tie jausmai darėsi juo baisesni, juo ilgiau tenai gulėjo. Jeigu kas nors būtų turėjęs teisę paklausti Aleksejų Aleksandrovičių, ką jis mano apie žmonos elgesį, tai lėtaširdis, tylusis Aleksejus Aleksandrovičius nieko nebūtų atsakęs, bet labai būtų supykęs ant to žmogaus, kuris būtų jį šito paklausęs. Todėl Aleksejaus Aleksandrovičiaus veidas palikdavo kažkoks išdidus ir rūstus, kai jį kas paklausdavo apie žmonos sveikatą. Aleksejus Aleksandrovičius nieko nenorėjo galvoti apie savo žmonos elgesį ir jausmus, ir jis iš tikrųjų nieko apie tai negalvojo.

Aleksejus Aleksandrovičius turėjo nuolatinį vasarnamį Peterhofe, paprastai ir grafienė Lidija Ivanovna gyvendavo ten pat kaimynystėje, nuolat bendraudama su Ana. Šiais metais grafienė Lidija Ivanovna nebevasarojo Peterhofe, nė vieno karto nebuvo pas Aną Arkadjevną ir užsiminė Aleksejui Aleksandrovičiui, kad Anai nedera turėti artimų santykių su Betsi ir Vronskiu. Aleksejus Aleksandrovičius griežtai nutraukė ją pareiškęs, kad jo žmonos neleistina įtarinėti, ir nuo to laiko ėmė vengti grafienės Lidijos Ivanovnos. Jis nenorėjo matyti ir nematė, kad aukštuomenėje žmonės dažnai jau skersomis žiūri į jo žmoną, jis nenorėjo suprasti ir nesuprato, kodėl jo žmona būtinai užsispyrė persikelti į Carskoje, kur gyveno Betsi ir iš kur buvo netoli Vronskio pulko stovykla. Jis neleido sau galvoti apie tai ir negalvojo, tačiau kartu savo sielos gilumoje, niekuomet pats sau neprisipažindamas ir neturėdamas tam ne tik jokių įrodymų, bet nė įtarimų, jis tikriausiai žinojo, kad yra žmonos apgaudinėjamas, ir dėl to jautėsi labai nelaimingas.

Kiek kartų per tuos aštuonerius metus, kada jis laimingai gyveno su žmona, matydamas svetimas neištikimas žmonas ir apgautus vyrus, Aleksejus Aleksandrovičius sakydavo sau: „Kaip galima prie to prieiti? Kaip galima nepadaryti galo šitokiai bjauriai padėčiai?“ Bet dabar, kai jį patį ištiko nelaimė, jis ne tik negalvojo, kaip šitai padėčiai padaryti galą, bet visai nenorėjo nieko apie ją žinoti, nenorėjo žinoti kaip tik dėl to, kad toji padėtis buvo per daug baisi, per daug nenatūrali.

Grįžęs iš užsienio, Aleksejus Aleksandrovičius du kartus buvo vasarnamyje. Vieną kartą pietavo, antrą kartą praleido vakarą su svečiais, tačiau nė karto nenakvojo, kaip buvo pratęs daryti anais metais.

Lenktynių dieną Aleksejus Aleksandrovičius buvo labai užsiėmęs, tačiau, dar iš ryto susidaręs dienotvarkę, jis nutarė, kad tuojau po ankstyvųjų pietų nuvažiuos į vasarnamį pas žmoną ir iš ten į lenktynes, kur bus visas caro dvaras ir kur reikėjo būti ir jam. O pas žmoną jis užvažiuos todėl, kad buvo nusprendęs lankyti ją vieną kartą per savaitę padorumo dėlei. Be to, tą dieną, mėnesio penkioliktąją, jis turėjo pagal nustatytą tvarką įteikti žmonai pinigų išlaidoms.

Įpratęs visada valdyti savo mintis, jis apsvarstė visą tą žmonos reikalą, neleisdamas savo mintims toliau gilintis į tai, kas buvo su ja susiję.

Tą rytą Aleksejus Aleksandrovičius buvo labai užsiėmęs. Grafienė Lidija Ivanovna buvo jam prieš tai atsiuntusi brošiūrą, parašytą garsaus Kinijos keliautojo, dabar viešinčio Peterburge, ir laišką, kuriame prašė priimti tą keliautoją, įvairiais sumetimais įdomų ir reikalingą žmogų. Aleksejus Aleksandrovičius nesuspėjo perskaityti brošiūros vakare ir baigė ją skaityti jau rytą. Paskui atėjo interesantai, prasidėjo pranešimai, priėmimai, paskyrimai, atleidimai, dovanų, pensijų, algų skirstymas, susirašinėjimai – tasai kasdieninis, anot Aleksejaus Aleksandrovičiaus, darbas, kuris atima tiek daug laiko. Paskui buvo asmeninis reikalas – priimti daktarą ir reikalų vedėją. Reikalų vedėjas nedaug sugaišino laiko. Jis tiktai įteikė reikalingus Aleksejui Aleksandrovičiui pinigus ir padarė trumpą apyskaitą apie reikalus, kurie buvo ne visai geri, nes taip atsitiko, kad šiais metais dėl dažnų išvykų buvo daugiau išleista ir susidarė deficitas. Bet užtat daktaras, garsus Peterburgo daktaras, kurio santykiai su Aleksejum Aleksandrovičium buvo tikrai bičiuliški, atėmė daug laiko. Aleksejus Aleksandrovičius nė nelaukė jo šiandien ir nustebo, kad jis atvyko, o dar labiau nustebo, jog daktaras labai atsidėjęs iškamantinėjo Aleksejų Aleksandravičių, kaip jis jaučiasi, išklausė, pastukseno krūtinę ir apčiupinėjo kepenis. Aleksejus Aleksandrovičius nežinojo, kad jo bičiulė Lidija Ivanovna, pastebėjusi, jog Aleksejaus Aleksandrovičiaus sveikata šįmet nekokia, paprašė daktarą nuvykti ir apžiūrėti ligonį. „Padarykite tai dėl manęs“, – pasakė jam grafienė Lidija Ivanovna.

– Aš padarysiu tai dėl Rusijos, grafiene, – atsakė daktaras.

– Neįkainojamas žmogus! – tarė grafienė Lidija Ivanovna.

Daktaras liko labai nepatenkintas Aleksejum Aleksandrovičium. Jis pripažino, kad kepenys yra žymiai padidėjusios, mityba sumažėjusi ir kad gydomieji vandenys nepadėjo. Jis liepė kiek galima daugiau fiziškai judėti ir kiek galima vengti protinio įtempimo, o svarbiausia – dėl nieko nesisieloti, tai yra liepė tai, kas Aleksejui Aleksandrovičiui buvo tiek pat neįmanoma, kaip nekvėpuoti, ir išvažiavo, palikęs Aleksejui Aleksandrovičiui nemalonų jausmą, kad yra kažkas negera ir kad pataisyti šito negalima.

Išeidamas iš Aleksejaus Aleksandrovičiaus, daktaras susidūrė prieangyje su gerai jam pažįstamu Sliudinu, Aleksejaus Aleksandrovičiaus reikalų valdytoju. Juodu buvo draugai iš universiteto laikų. Nors retai susitikdavo, bet vienas antrą gerbė ir buvo geri bičiuliai, todėl niekam kitam, o tiktai Sliudinui daktaras galėjo atvirai pasakyti savo nuomonę apie ligonį.

– Kaip aš džiaugiuosi, kad jūs buvote pas jį, – tarė Sliudinas. – Jis nesveikas, ir man atrodo... Na, kas gi?

– Ogi štai kas, – tarė daktaras, modamas viršum Sliudino galvos savo vežėjui, kad tasai privažiuotų. – Štai kas, – tarė daktaras, paėmęs į savo baltas rankas odinės pirštinės pirštą ir ištempęs jį. – Netempkite per daug stygos ir pamėginkite ją nutraukti – labai sunku, bet įtempkite ją, kiek tik galima, ir tik vienu pirštu paspauskite įtemptą stygą – ji trūks. O jis per savo stropumą, sąžiningumą darbe – pernelyg įtemptas, o dar yra pašalinis spaudimas, sunkus, – pridūrė daktaras, reikšmingai pakėlęs antakius. – Būsite lenktynėse? – paklausė jis, leisdamasis žemyn ir eidamas prie karietos. – Taip, taip, aišku, atima daug laiko, – kažką numykė daktaras į Sliudino žodžius, kurių kaip reikiant neišgirdo.

Po daktaro, kuris atėmė tiek daug laiko, atvyko garsusis keliautojas, ir Aleksejus Aleksandrovičius, naudodamasis ką tik perskaityta brošiūra ir iš seniau turėtomis tos srities žiniomis, nustebino keliautoją giliu dalyko pažinimu ir plačia moksline pažiūra.

Dar tebesėdint keliautojui, buvo pranešta, kad atvyko gubernijos bajorų vadovas, kuris buvo atvažiavęs į Peterburgą ir su kuriuo reikėjo pasikalbėti. Pastarajam išvažiavus, reikėjo baigti kasdieninius darbus su reikalų valdytoju ir dar reikėjo vienu rimtu ir svarbiu reikalu nuvykti pas vieną žymų asmenį. Aleksejus Aleksandrovičius suspėjo grįžti tik apie penktą valandą, kada jis paprastai pietaudavo. Papietavęs su reikalų valdytoju, pakvietė jį drauge važiuoti į vasarnamį ir į lenktynes.

Pats nesusivokdamas dėl ko, Aleksejus Aleksandrovičius dabar stengdavosi taip susitvarkyti, kad jam pasimatant su žmona būtų koks nors trečias asmuo.

XXVII

Ana stovėjo viršuje prieš veidrodį ir, Anuškos padedama, segėsi prie suknelės paskutinį kaspiną, kai išgirdo ties priebučiu šnarant per žvirgždą tekinius.

„Tai ne Betsi, jai per anksti“, – pagalvojo ji ir, pažvelgusi pro langą, pamatė karietą, iš kurios kyšojo Aleksejaus Aleksandrovičiaus juoda skrybėlė ir tokios jai pažįstamos ausys. „Tai ne laiku, nejau nakvos?“ – pagalvojo ji, ir jai taip pasidarė baisu ir šiurpu, pagalvojus, kas iš to gali pasidaryti, jog ji, nė valandėlės nesvyruodama, linksmu bei spindinčiu veidu išėjo jų pasitikti ir jausdama savyje jau pažįstamą melo ir apgaulės dvasią tuojau jai pasidavė ir ėmė kalbėti, pati nežinodama, ką pasakys.

– Ak, kaip malonu! – tarė ji, duodama ranką vyrui ir šypsena sveikindamasi su savu žmogumi, Sliudinu. – Tikiuosi, nakvosi? – Buvo pirmas žodis, kurį jai pakuždėjo apgaulės dvasia. – O dabar važiuokime drauge. Tik gaila, kad aš prižadėjau Betsi. Ji užvažiuos manęs.

Aleksejus Aleksandrovičius susiraukė, išgirdęs Betsi vardą.

– O, aš neskirsiu neišskiriamųjų, – tarė jis savo įprastu juokaujamu tonu. – Mes važiuosime su Michailu Vasiljevičium. Man ir daktarai liepia vaikščioti. Aš truputį pasivaikščiosiu pakeliui ir įsivaizduosiu, kad esu kurorte.

– Skubėti dar nereikia, – patarė Ana. – Norite arbatos?

Ji paskambino.

– Atneškite arbatos ir pasakykite Seriožai, kad Aleksejus Aleksandrovičius atvažiavo. Na, kaip tavo sveikata? Michailai Vasiljevičiau, jūs pas mane dar nesate buvęs, pažiūrėkite, kaip gražu mano balkone, – kalbėjo ji, kreipdamasi čia į vieną, čia į antrą.

Ana kalbėjo labai paprastai ir natūraliai, tačiau pernelyg daug ir pernelyg greitai. Ji pati tai jautė, o iš smalsaus Michailo Vasiljevičiaus žvilgsnio pastebėjo, kad jis tarytum seka ją.

Michailas Vasiljevičius tuojau išėjo į terasą.

Ana atsisėdo šalia vyro.

– Tu ne visai gerai atrodai, – pastebėjo ji.

– Taip, – atsakė Aleksejus Aleksandrovičius, – šiandien pas mane buvo daktaras ir sugaišino visą valandą. Aš jaučiu, kad jį man atsiuntė kuris nors mano bičiulis: tokia brangi mano sveikata...

– Na, ką gi pasakė daktaras?

Jinai klausinėjo vyrą apie jo sveikatą ir darbą, prašė pailsėti ir atsikelti pas ją.

Visa tai Ana kalbėjo linksmai, greitai, ypatingai blizgančiomis akimis, bet Aleksejus Aleksandrovičius dabar neteikė šitam jos tonui jokios reikšmės. Jisai girdėjo tik jos žodžius ir teikė jiems tik tą tiesioginę prasmę, kurią jie turėjo. Ir atsakinėjo jai paprastai, nors ir juokaudamas. Visas šis pasikalbėjimas neturėjo nieko ypatingo, tačiau niekuomet paskui Ana negalėdavo prisiminti visos šitos trumputės scenos, nejausdama skausmingos gėdos.

Įėjo Serioža, guvernantės vedamas. Jeigu Aleksejus Aleksandrovičius būtų sau leidęs stebėti, būtų pamatęs, kokiomis sutrikusiomis, nedrąsiomis akimis pažvelgė Serioža į tėvą, o paskui į motiną. Tačiau jis nieko nenorėjo matyti ir nematė.

– A, jaunuolis! Jis išaugo. Tikrai, darosi tikras vyras. Sveikas, jaunuoli!

Ir jis padavė ranką išsigandusiam Seriožai.

Serioža, kuris ir anksčiau buvo nedrąsus su tėvu, dabar, kai Aleksejus Aleksandrovičius ėmė jį vadinti jaunuoliu ir kai jam įstrigo į galvą mįslė – Vronskis draugas ar priešas, tėvo vengė. Jis, tarytum prašydamas užtarimo, pažvelgė į motiną. Vien tik su motina jam būdavo gera. Tuo tarpu Aleksejus Aleksandrovičius, pradėjęs kalbėti su guvernante, laikė sūnų už peties, o Seriožai buvo taip skaudžiai nejauku, jog Ana matė, kad jis tuojau pravirks.

Ana, kuri buvo išraudusi įeinant sūnui, pastebėjusi, kad Seriožai nejauku, greitai pašoko, nuėmė sūnui nuo peties Aleksejaus Aleksandrovičiaus ranką, pabučiavusi sūnų nuvedė į terasą ir tučtuojau sugrįžo.

– Jau metas, – tarė jinai, dirstelėjusi į savo laikrodėlį, – kodėl Betsi neatvyksta!..

– Taip, – tarė Aleksejus Aleksandrovičius, atsistojęs sunėrė rankas ir trakštelėjo pirštais. – Aš dar tau ir pinigų atvežiau, nes ir lakštingalos, anot priežodžio, ne viena daina gyvos, – pasakė jis. – Tau reikia, manau.

– Ne, nereikia... taip, reikia, – mikčiojo ji, nežiūrėdama į vyrą ir nukaitusi kaip žarija. – Aš manau, tu užsuksi čia po lenktynių.

– O taip! – atsakė Aleksejus Aleksandrovičius. – Antai ir Peterhofo pažiba, kunigaikštienė Tverskaja, – pridūrė jis, pažvelgęs pro langą į privažiuojančią anglišką karietėlę mažyčiu, nepaprastai iškeltu kėbulu, traukiamą arklių su šorais. – Kaip prašmatnu! Tiesiog žavu! Na, važiuokime ir mes.

Kunigaikštienė Tverskaja nelipo iš karietėlės, tik jos liokajus su štibletais, pelerina ir juoda skrybėliuke nušoko ties prieangiu.

– Aš einu, sudie! – tarė Ana ir, pabučiavusi sūnų, priėjo prie Aleksejaus Aleksandrovičiaus ir padavė jam ranką. – Tu labai mielas, kad atvažiavai.

Aleksejus Aleksandrovičius pabučiavo jai ranką.

– Na, ligi pasimatymo! Tu užvažiuosi arbatos, puiku! – tarė jinai ir išėjo, spindinti ir linksma. Tačiau vos jam išnykus iš akių, Ana pajuto tą rankos vietą, kurią buvo palietusios jo lūpos, ir šlykštėdamasi krūptelėjo.

XXVIII

Kai Aleksejus Aleksandrovičius pasirodė lenktynėse, Ana jau sėdėjo tribūnoje šalia Betsi toje estradoje, į kurią rinkosi visa aukštoji draugija. Ji dar iš tolo pamatė savo vyrą. Du žmonės, vyras ir meilužis, jai buvo du gyvenimo centrai, ir Ana be išorinių pojūčių pajusdavo, kad jie arti. Jinai jau iš tolo pajuto artėjant savo vyrą ir nejučiomis sekė jį tose minios bangose, tarp kurių jisai judėjo. Ana matė, kaip jis artėja prie tribūnos, čia maloningai atsakinėdamas į labai meilikaujamus nusilenkimus, čia draugiškai, atsainiai sveikindamasis su sau lygiais, čia kantriai laukdamas, kada pažvelgs į jį šio pasaulio galingieji, ir tada nusiimdavo savo apvalią, didelę skrybėlę, kuri spaudė jam ausų galiukus. Ji žinojo visas šias manieras, ir visos jos buvo jai šlykščios. „Vien tik garbėtroška, vien tik noras iškilti – nieko daugiau nėra jo sieloje, – pagalvojo Ana, – o kilnūs motyvai, švietimo meilė, religija, visa tai – tik priemonės iškilti.“

Iš jo žvilgsnių į damų tribūną (Aleksejus Aleksandrovičius žiūrėjo tiesiog į ją, bet šitoje muslinų, kaspinų, plunksnų, skėčių ir gėlių jūroje nepažino savo žmonos) Ana suprato, kad jis ieško jos, bet tyčia nepastebėjo savo vyro.

– Aleksejau Aleksandrovičiau! – sušuko jam kunigaikštienė Betsi. – Jūs turbūt nematote žmonos, ji šičia!

Jis šaltai nusišypsojo.

– Čia taip viskas žėri, jog akys raibsta, – tarė jis ir įėjo į tribūną. Jis nusišypsojo žmonai, kaip turi nusišypsoti vyras, susitikęs žmoną, su kuria tik ką buvo matęsis, ir pasisveikino su kunigaikštiene bei kitais pažįstamais, kiekvieną deramai pagerbęs, tai yra pajuokavęs su damomis ir persimetęs keliais pasisveikinimo žodžiais su vyrais. Apačioje palei tribūną stovėjo Aleksejaus Aleksandrovičiaus gerbiamas generaladjutantas, pagarsėjęs savo protingumu ir mokytumu. Aleksejus Aleksandrovičius pakalbino jį.

Buvo lenktynių pertrauka, tad niekas nekliudė kalbėtis. Generaladjutantas smerkė lenktynes. Aleksejus Aleksandrovičius – priešingai, jas gynė. Ana klausėsi jo plono, vienodo balso, nepraleisdama nė vieno žodžio, ir kiekvienas jo žodis atrodė jai nenuoširdus ir skaudžiai rėžė ausį.

Prasidėjus keturių varstų kliūčių lenktynėms, ji pasilenkė į priekį ir, nenuleisdama akių, žiūrėjo į Vronskį, kuris priėjo prie arklio ir sėdosi, ir kartu girdėjo šitą šlykštų, nenutylantį savo vyro balsą. Ją kankino baimė dėl Vronskio, bet dar labiau ją kamavo nenutylantis, kaip jai atrodė, plonas vyro balsas su pažįstamomis jai intonacijomis.

„Aš – netikusi moteris, žuvusi moteris, – galvojo Ana, – bet aš nemėgstu meluoti, nepakenčiu melo, o jam (vyrui) melas – kasdieninė duona. Jis viską žino, viską mato, ką jis jaučia, jei gali taip ramiai kalbėtis? Jeigu jis užmuštų mane, užmuštų Vronskį, aš gerbčiau jį. Bet ne, jam reikalingas tik melas ir padorumas“, – svarstė širdyje Ana, negalvodama, ko, tiesą sakant, ji norėtų iš vyro, kokį norėtų jį matyti. Ji nesuprato nė to, kad šitas ypatingas, ją taip erzinantis Aleksejaus Aleksandrovičiaus šnekumas dabar rodo jo vidinį susijaudinimą ir nerimą. Kaip susitrenkęs vaikas šokinėdamas judina savo raumenis, norėdamas nuslopinti skausmą, taip Aleksejus Aleksandrovičius būtinai turėjo judinti savo smegenis, kad galėtų nutildyti tas mintis apie žmoną, kurios dabar taip surakino jo dėmesį, nes ir ji pati, ir Vronskis buvo čia pat, ir visi nuolatos kartojo Vronskio vardą. Kaip vaikui yra natūralu šokinėti, taip lygiai ir jam buvo natūralu gražiai ir protingai kalbėti. Jisai kalbėjo:

– Kariuomenės, kavalerijos lenktynėse pavojus yra būtina lenktynių sąlyga. Jeigu Anglija savo karinėje istorijoje gali nurodyti puikiausius raitininkų žygius, tai tik dėl to, kad jinai istoriškai ugdė šitą gyvulių ir žmonių jėgą. Sportas, mano nuomone, turi didelę reikšmę, o mes, kaip visada, matome vien tiktai išorę.

– Ne tik išorę, – įsiterpė kunigaikštienė Tverskaja. – Sako, vienas karininkas susilaužęs du šonkaulius.

Aleksejaus Aleksandrovičiaus veide pasirodė jo įprasta šypsena, kuri tik atidengė dantis, bet nieko daugiau nesakė.

– Sakykime, kunigaikštiene, kad tai ne išorė, – tęsė jis, – bet vidinis dalykas. Tačiau ne tai svarbu, – ir jis vėl kreipėsi į generolą, su kuriuo kalbėjosi rimtai, – neužmirškite, kad lenktyniauja kariai, patys pasirinkę šitą veiklą, ir sutikite, kad kiekviena profesija turi savo atvirkščiąją medalio pusę. Tai yra viena iš tiesioginių kario pareigų. Bjaurus kumštynių arba ispanų toreadorų sportas yra barbariškumo požymis. O specializuotas sportas yra pažangos požymis.

– Ne, daugiau aš nevažiuosiu, tai per daug mane jaudina, – nutarė kunigaikštienė Betsi. – Ar ne tiesa, Ana?

– Jaudina, bet negalima atitraukti akių, – pritarė kita dama. – Jeigu būčiau romėnė, nepraleisčiau nė vieno cirko vaidinimo.

Ana nieko nekalbėjo, tik nenuleisdama žiūrono žvelgė į vieną vietą.

Tuo metu per tribūną ėjo aukštas generolas. Nutraukęs kalbą, Aleksejus Aleksandrovičius skubiai, tačiau oriai atsistojo ir žemai nusilenkė einančiam pro šalį kariui.

– Jūs nedalyvaujate lenktynėse? – pajuokavo karys.

– Mano lenktynės sunkesnės, – pagarbiai atsakė Aleksejus Aleksandrovičius.

Ir nors atsakymas nieko nereiškė, karys dėjosi išgirdęs protingą žodį iš protingo vyro ir visiškai supratęs la pointe de la sauce27.

– Yra dvi šalys, – kalbėjo toliau Aleksejus Aleksandrovičius, – dalyviai ir žiūrovai, ir tokių reginių pamėgimas tikriausiai rodo žemą žiūrovų kultūros laipsnį, aš sutinku, bet...

– Kunigaikštiene, lažybų! – šūktelėjo iš apačios Stepanas Arkadjičius, kuris kreipėsi į Betsi. – Už ką jūs statote?

– Mes su Ana už kunigaikštį Kuzovlevą, – atsakė Betsi.

– Aš už Vronskį. Iš poros pirštinių.

– Gerai!

– O kaip gražu, ar ne tiesa?

Aleksejus Aleksandrovičius patylėjo, kol šalia jo kalbėjo kiti, paskui tučtuojau vėl prabilo:

– Sutinku, bet žaidimai reikalauja drąsos... – jis buvo vėl bepradedąs.

Tačiau tuo metu buvo leidžiami jojikai, ir visos kalbos nutrūko, Aleksejus Aleksandrovičius irgi nutilo, visi sustojo ir sužiuro į upės pusę. Aleksejus Aleksandrovičius nesidomėjo lenktynėmis ir todėl nežiūrėjo į jojančiuosius, o išsiblaškęs pavargusiomis akimis iš lėto dairėsi po žiūrovus. Jo žvilgsnis sustojo ties Ana.

Jos veidas buvo išblyškęs ir griežtas. Ana turbūt nieko daugiau nematė, tiktai vieną žmogų. Jos ranka konvulsiškai spaudė vėduoklę, ji nekvėpavo. Aleksejus Aleksandrovičius pažiūrėjo į ją ir skubiai nusigręžė, apžvelgdamas kitų veidus.

„Kad ir toji dama, ir kitos taip pat labai susijaudinusios, tai labai natūralu“, – tarė pats sau Aleksejus Aleksandrovičius. Jisai norėjo nežiūrėti į ją, bet Ana nejučiomis traukė jo žvilgsnį. Jis vėl atsigręžė, žiūrėjo į tą veidą, stengdamasis nematyti to, kas buvo jame tartum rašyte parašyta, ir prieš savo valią, apimtas siaubo, skaitė tai, ko nenorėjo žinoti.

Kai Kuzovlevas pirmasis nugriuvo prie upės, visi susijaudino, bet išblyškusiame, džiūgaujančiame Anos veide Aleksejus Aleksandrovičius aiškiai matė, kad tas, į kurį jinai žiūrėjo, nenukrito. Kada, Machotinui ir Vronskiui peršokus per didįjį barjerą, jojąs iš paskos karininkas čia pat pargriuvo ant galvos ir užsimušė, siaubo šnaresys nuvilnijo per visą publiką – Aleksejus Aleksandrovičius matė, kad Ana net nepastebėjo šito ir nelabai suprato, apie ką žmonės sušneko aplinkui. Jis vis dažniau ir atkakliau žiūrėjo į ją. Ana, kuri niekaip negalėjo atplėšti akių nuo lekiančio Vronskio, pajuto šaltą savo vyro žvilgsnį, įsmeigtą į ją iš šono.

Ji atsigręžė akimirką, klausiamai pažvelgė į jį ir truputį paniurusi vėl nusigręžė.

– Ak, man vis tiek, – tarytum pasakė ji vyrui ir jau daugiau nė karto nepažvelgė į jį.

Lenktynės buvo nelaimingos, iš septyniolikos raitelių griuvo ir susižeidė didesnė pusė. Lenktynėms baigiantis, visi buvo itin susijaudinę, juo labiau kad imperatorius buvo nepatenkintas.

_______________

27 Sąmojo esmę.

XXIX

Visi garsiai reiškė savo nepasitenkinimą, visi kartojo kažkieno pasakytus žodžius: „Trūksta tik cirko su liūtais“, visiems pasidarė baisu, todėl nieko nebuvo nepaprasto, kad Ana, Vronskiui griuvus, garsiai aiktelėjo. Tačiau po to Anos veidas taip pasikeitė, jog tai atrodė jau tikrai nepadoru. Ji visiškai sumišo. Ėmė blaškytis it pagautas paukštis: čia norėdavo atsistoti ir eiti kažkur, čia kreipdavosi į Betsi.

– Važiuokime, važiuokime, – kalbėjo ji.

Tačiau Betsi negirdėjo. Pasilenkusi žemyn, ji kalbėjosi su generolu, kuris buvo prie jos priėjęs.

Aleksejus Aleksandrovičius priėjo prie Anos ir mandagiai padavė jai ranką.

– Eikime, jeigu norite, – tarė jis prancūziškai, tačiau Ana klausėsi, ką sako generolas, ir vyro nepastebėjo.

– Taip pat, sako, nusilaužęs koją, – kalbėjo generolas. – Tai jau tiesiog nei šis, nei tas.

Ana, neatsakydama vyrui, pakėlė žiūroną ir žiūrėjo į tą vietą, kur nukrito Vronskis, tačiau buvo taip toli ir ten susigrūdo tiek žmonių, jog nieko negalima buvo įžiūrėti. Ji nuleido žiūroną ir norėjo eiti, bet tuo metu prilėkė raitas karininkas ir kažką raportavo imperatoriui. Ana pasilenkė į priekį ir klausėsi.

– Stiva! Stiva! – sušuko ji broliui.

Bet brolis jos negirdėjo. Ji vėl norėjo išeiti.

– Aš dar kartą siūlau jums savo ranką, jeigu norite išeiti, – kreipėsi Aleksejus Aleksandrovičius, paliesdamas jos ranką.

Ana pasišlykštėdama atšoko nuo jo ir nepažvelgusi jam į veidą atsakė:

– Ne, ne, palikite mane, aš pasilieku.

Ji matė dabar, kaip iš tos vietos, kur nukrito Vronskis, lenktynių ratu prie tribūnos bėgo karininkas. Betsi mosavo jam skarele. Karininkas atnešė žinią, kad raitelis neužsimušė, bet arklys susilaužė stuburą.

Tai išgirdusi, Ana greitai atsisėdo ir vėduokle užsidengė veidą. Aleksejus Aleksandrovičius matė, kad ji verkia ir negali ne tik sulaikyti ašarų, bet ir kūkčiojimų, nuo kurių kilnojosi jos krūtinė. Aleksejus Aleksandrovičius ją užstojo savimi, duodamas jai laiko atsipeikėti.

– Trečią kartą siūlau jums savo ranką, – tarė jis po kiek laiko žmonai. Ana žiūrėjo į jį ir nežinojo, ką pasakyti. Kunigaikštienė Betsi jai padėjo.

– Ne, Aleksejau Aleksandrovičiau, aš atvežiau Aną ir prižadėjau ją parvežti, – įsikišo Betsi.

– Atleiskite man, kunigaikštiene, – tarė jis, mandagiai šypsodamasis, bet tvirtai žiūrėdamas jai į akis, – bet aš matau, kad Ana ne visai sveika, ir noriu, jog jinai važiuotų su manimi.

Ana išsigandusi atsigręžė, klusniai atsistojo ir padėjo ranką vyrui ant rankos.

– Aš nusiųsiu ką nors pas jį, sužinosiu ir tau pranešiu, – pašnibždėjo jai Betsi.

Eidamas iš tribūnos, Aleksejus Aleksandrovičius, kaip ir visuomet, kalbėjosi su pažįstamais, ir Ana turėjo, kaip ir visuomet, atsakinėti ir kalbėti, bet ji buvo lyg be galvos ir ėjo tarytum sapnuodama, paėmusi vyrui už parankės.

„Užsimušė ar ne? Ar tai tiesa? Ateis ar ne? Ar pamatysiu jį šiandien?“ – galvojo Ana.

Ji tylėdama įlipo į Aleksejaus Aleksandrovičiaus karietą ir tylėdama išvažiavo iš kitų karietų minios. Aleksejus Aleksandrovičius, nepaisydamas viso to, ką buvo matęs, vis dėlto neleido sau galvoti apie tikrą savo žmonos būseną. Jis matė tiktai išorinius ženklus. Matė, kad ji elgiasi nederamai, ir laikė savo pareiga pasakyti jai šitai. Bet jam buvo labai sunku nepasakyti daugiau, o pasakyti vien šitai. Jis atvėrė burną, norėdamas pasakyti jai, kaip ji nederamai elgiasi, bet nejučiom pasakė visai ką kita.

– Kaip vis dėlto mus visus traukia šitie žiaurūs reginiai, – tarė jis. – Aš pastebiu...

– Ką? Aš nesuprantu, – niekinamai tarė Ana.

Aleksejus Aleksandrovičius įsižeidė ir tuojau ėmė kalbėti tai, ką norėjo.

– Turiu jums pasakyti, – tarė jis.

„Štai ir pradėjome aiškintis“, – pagalvojo Ana, ir jai pasidarė baisu.

– Turiu jums pasakyti, kad jūs šiandien nederamai elgėtės, – tarė jis prancūziškai.

– Kodėl aš nederamai elgiausi? – garsiai paklausė Ana, greitai pasukusi į jį galvą ir žiūrėdama jam tiesiog į akis, tačiau visai jau nebe taip linksmai kaip andai, kada turėjo kažką nuslėpti, bet ryžtingu veidu, mėgindama kaip nors paslėpti savo baimę.

– Neužmirškite, – pastebėjo jis žmonai, rodydamas į atidarytą langelį už vežėjo nugaros.

Jis atsistojo ir pakėlė stiklą.

– Kas jums atrodo nederama? – pakartojo Ana.

– Tai, kad jūs nemokėjote paslėpti nevilties, kai pargriuvo vienas iš raitelių.

Jis tikėjosi, kad ji išsigins, bet Ana tylėjo ir žiūrėjo priešais save.

– Aš jau buvau jūsų prašęs taip elgtis draugijoje, kad nė pikti liežuviai nieko negalėtų jums prikišti. Buvo laikas, kada aš kalbėjau apie vidinius santykius, dabar nekalbu apie juos. Dabar kalbu apie išorinius santykius. Jūs elgėtės nederamai, ir aš norėčiau, kad šitai daugiau nepasikartotų.

Ana negirdėjo pusės jo žodžių, jinai bijojo savo vyro ir galvojo, ar tiesa, kad Vronskis neužsimušė. Ar apie jį buvo kalbama, kad jis sveikas, o arklys susilaužė stuburą? Ji tik nenatūraliai ir pašaipiai nusišypsojo, kai jis baigė kalbėti, ir nieko neatsakė, nes negirdėjo, ką pasakė. Aleksejus Aleksandrovičius pradėjo kalbėti drąsiai, bet aiškiai supratęs, apie ką pats kalba, irgi pajuto baimę, kuri buvo suėmusi Aną. Jis pamatė tą šypsnį ir – keistas dalykas – leidosi suklaidinamas.

„Ji šaiposi iš mano įtarimų. Taip, dabar pasakys tą, ką jau man sakė anąkart, kad mano įtarimai neturi pagrindo, kad tai juokinga.“

Dabar, kai jau viskas galėjo tuojau išeiti aikštėn, Aleksejus Aleksandrovičius troško tik vieno, kad ji, kaip ir anksčiau, pašaipiai jam atsakytų, jog visi jo įtarimai juokingi ir neturi pagrindo. Taip buvo baisu tai, ką jis žinojo, kad dabar mielai būtų visu kuo patikėjęs. Tačiau iš nusigandusio ir niūraus Anos veido negalėjai tikėtis nė to, kad ji apgaudinės.

– Galbūt aš klystu, – tarė jis. – Jei taip, prašau man atleisti.

– Ne, jūs nesuklydote, – prabilo ji palengva, atkakliai pažvelgusi jam į šaltą veidą. – Jūs nesuklydote. Aš buvau nusiminusi, ir kitaip negali būti. Aš klausau, ką jūs kalbate, o galvoju apie jį. Aš myliu jį, esu jo meilužė, o jūsų negaliu pakęsti, bijau, neapkenčiu jūsų... Darykite man, ką norite.

Atsišliejusi į karietos kertę, Ana ėmė raudoti, užsidengusi rankomis veidą. Aleksejus Aleksandrovičius nekrustelėjo ir tebežiūrėjo tiesiai prieš save. Tačiau visas jo veidas ūmai liko iškilmingai nejudrus it numirėlio, ir ši išraiška nepasikeitė, kol jie važiavo ligi vasarnamio. Privažiavęs prie namų, jis pasuko į ją galvą ta pačia išraiška.

– Taip! Aš reikalauju laikytis išorinių padorumo taisyklių ligi to laiko, – jo balsas sudrebėjo, – kol aš imsiuosi priemonių, kurios apsaugos mano garbę, ir apie jas pranešiu jums.

Jis išlipo pirmas ir padėjo jai išlipti. Kad tarnai nieko nepastebėtų, jis tylėdamas paspaudė jai ranką, sėdo į karietą ir išvažiavo į Peterburgą.

Netrukus atėjo kunigaikštienės Betsi liokajus ir atnešė Anai laiškutį:

„Buvau nusiuntusi pas Aleksejų žmogų sužinoti apie jo sveikatą, jis man rašo, kad sveikas ir gyvas, bet labai nusiminęs.“

„Vadinasi, jis atvažiuos! – pagalvojo ji. – Kaip gerai padariau, viską jam pasakiusi.“

Ana dirstelėjo į laikrodėlį. Dar buvo likusios trys valandos, prisiminus paskutinio pasimatymo smulkmenas, jai virte užvirė kraujas.

„Dieve mano, kaip šviesu! Nors ir baisu, bet aš mėgstu matyti jo veidą, kaip mėgstu tą fantastinę šviesą... Mano vyras! Ak, tiesa... Na, ačiū Dievui, kad su juo viskas baigta.“

XXX

Kaip ir visur, kur susirenka žmonės, taip ir nedideliame vokiečių kurorte, į kurį atvažiavo Ščerbackiai, įvyko įprasta lyg ir kokia žmonių draugijos kristalizacija, nustatanti kiekvienam jos nariui tam tikrą nekintamą vietą. Kaip vandens dalelytė šaltyje tikrai ir nekintamai įgyja žinomą sniego kristalo formą, taip ir kiekvienas naujai atvykstąs į kurortą asmuo beregint atsidurdavo jam deramoje vietoje.

Fiurst Ščerbackis zamt gemalin und tochter28 tiek pagal butą, kurį jie užėmė, tiek pagal savo vardą ir pažįstamus, kurių jie čia rado, tuojau pat kristalizavosi tam tikroje iš anksto jiems skirtoje vietoje.

Kurorte šiais metais viešėjo tikra vokiečių fiurstin, ir dėl to draugija kristalizavosi dar energingiau. Kunigaikštienė būtinai įsigeidė pristatyti princesei savo dukterį ir jau antrą dieną atliko šitas apeigas. Kiti, apsivilkusi labai paprasta, vadinasi, labai puošnia iš Paryžiaus atvežta vasarine suknele, padarė gilų ir grakštų reveransą. Princesė tarė: „Tikiuosi, kad rožės netrukus vėl pražys šitame gražiame veidelyje“, – ir Ščerbackiams beregint buvo tvirtai nustatytos tam tikros gyvenimo vėžės, iš kurių jau nebegalima buvo iškrypti. Ščerbackiai susipažino ir su anglų ledi šeima, ir su vokiečių grafiene, ir su šios sūnumi, sužeistu paskutiniame kare, ir su švedų mokslininku, ir su M. Canut bei jo seserimi. Tačiau artimiausią Ščerbackių draugiją nejučiom sudarė maskvietė dama Marja Jevgenjevna Rtiščeva su dukra, kuri Kiti buvo dėl to nemaloni, kad apsirgo, kaip ir ji, iš meilės, ir maskvietis pulkininkas, kurį Kiti pažino iš mažens ir matydavo su munduru bei antpečiais ir kuris čia savo mažytėmis akutėmis ir atidengtu kaklu su margu kaklaraištėliu buvo nepaprastai juokingas, be to, nuobodus, nes negalima buvo jo atsikratyti. Viskam šitaip tvirtai nusistovėjus, Kiti pasidarė labai nuobodu, juo labiau kad kunigaikštis išvyko į Karlsbadą ir ji pasiliko viena su motina. Ji nesidomėjo tais, kuriuos jau pažino, jausdama, kad iš jų nepatirs nieko naujo. Kurorte įdomiausia jai buvo stebėti nepažįstamus žmones ir spėlioti apie juos. Toks jau buvo Kiti būdas, kad ji visuomet žmonėms priskirdavo gražiausių ypatybių, ypač tiems, kurių nepažino. Ir dabar, spėliodama, kas jie tokie, kokie jų tarpusavio santykiai, Kiti vaizduodavosi pačius nuostabiausius, pačius puikiausius charakterius, stebint juos, jai atrodydavo, kad jos spėliojimai pasitvirtina.

Iš tokių asmenų ypač traukė jos dėmesį viena rusaitė, atvykusi į kurortą su sergančia dama, taip pat ruse, su madam Štal, kaip visi ją vadino. Madam Štal priklausė aukštajai visuomenei, bet buvo tokia ligota, jog negalėjo paeiti, ir tik retai kada, esant gražiam orui, pasirodydavo prie šaltinių vežimėlyje. Tačiau ne tiek dėl ligos, kiek dėl išdidumo, kaip aiškino kunigaikštienė, madam Štal nebuvo pažįstama nė su vienu rusu. Toji rusaitė slaugė madam Štal, be to, kaip pastebėjo Kiti, sueidavo su visais sunkiai sergančiaisiais, kurių buvo daug kurorte, ir labai natūraliai jais rūpinosi. Toji rusaitė, kaip pastebėjo Kiti, nebuvo madam Štal giminė, bet taip pat nebuvo nė samdoma padėjėja. Madam Štal ją vadino Varenka, o kiti ją vadino „mademoiselle Varenka“. Kiti ne tik įdomu buvo stebėti, kokie šitos mergaitės santykiai su madam Štal bei kitais jai nepažįstamais asmenimis, – ji, kaip kad dažnai būna, jautė nesuprantamą simpatiją šitai m-lle Varenkai, kai susitikdavo jų žvilgsniai, jausdavo, kad ir ji anai patinka.

Nebūtum pasakęs, kad toji m-lle Varenka – nebe pirmos jaunystės mergina – buvo tarytum būtybė, neturinti jaunystės: jai galėjai skirti ir devyniolika, ir trisdešimt metų. Panagrinėjus jos veido bruožus, galima buvo sakyti, kad ji veikiau graži negu negraži, nors jos odos spalva buvo liguista. Ir sudėjimo ji atrodė dailaus, tik buvo pernelyg liesa ir turėjo didelę galvą, neproporcingą jos vidutiniam ūgiui, tačiau vyriškiams ji neturėjo būti patraukli. Varenka panėšėjo į puikų, nors dar ir pilną vainiklapių, bet jau atžydėjusį, aromato netekusį žiedą. Be to, ji negalėjo būti patraukli vyriškiams dar ir dėl to, kad jai trūko vieno dalyko, kurio per daug turėjo Kiti, – santūrios gyvenimo ugnies ir įsitikinimo, kad yra patraukli.

Varenka visuomet buvo užsiėmusi darbu, dėl kurio negalėjo būti abejonės, ir todėl atrodė, kad ji niekuo kitu negali domėtis. Šituo ji griežtai skyrėsi nuo Kiti, todėl Varenka ją taip traukė. Kiti jautė, kad toji mergina, jos gyvenimo būdas bus jai pavyzdys to, ko ji dabar taip skausmingai ieškojo: gyvenimo prasmės, gyvenimo vertingumo, be įprastinių, Kiti tokių šlykščių aukštuomenės merginos santykių su vyriškiais. Tie santykiai jai atrodė dabar lyg kokia gėdinga paroda, kurioje išstatytos prekės, laukiančios pirkėjo. Juo labiau Kiti stebėjo savo nepažįstamą bičiulę, juo labiau įsitikino, kad šita mergina kaip tik yra toji tobula būtybė, kurią ji vaizdavosi, ir juo labiau geidė susipažinti su ja.

Abidvi merginos susitikdavo po keletą kartų per dieną, ir kiekvieną kartą Kiti akys sakyte sakydavo: „Kas jūs tokia? Juk tiesa, kad jūs esate tokia žavi būtybė, kokią jus vaizduojuosi? Bet, dėl Dievo, nemanykite, – pridurdavo jos žvilgsnis, – kad aš įkyriai stengsiuosi su jumis susipažinti. Aš tiktai gėriuosi jumis ir myliu jus.“ – „Aš irgi jus myliu, ir jūs labai miela. Ir dar labiau mylėčiau jus, jeigu turėčiau laiko“, – atsakydavo nepažįstamos merginos žvilgsnis. Ir iš tikrųjų Kiti matė, kad Varenka visuomet užsiėmusi: arba lydi nuo šaltinių namo rusų šeimos vaikus, arba neša ligonei pledą ir apklosto ją, arba stengiasi nuraminti susierzinusį ligonį, arba kažkam parenka ir perka sausainius kavai.

Netrukus po to, kai atvyko Ščerbackiai, prie šaltinių rytais ėmė rodytis dar du žmonės, kurie atkreipė į save nepalankų visų dėmesį. Tai buvo labai aukštas, pakumpęs vyriškis didžiulėmis rankomis, trumpu, ne pagal ūgį, ir nudėvėtu paltu, juodomis, naiviomis ir drauge baisiomis akimis ir kiek raupuota malonaus veido moteris, labai prastai ir neskoningai apsirengusi. Supratusi, kad tai rusai, Kiti jau ėmė austi savo vaizduotėje jų žavų, jaudinamą romaną. Tačiau kunigaikštienė, sužinojusi iš Kurliste29, kad tai Nikolajus Levinas ir Marija Nikolajevna, paaiškino Kiti, koks blogas žmogus yra tasai Levinas, ir visos svajonės apie tuodu asmenis dingo. Ne tiek dėl to, ką jai pasakė motina, kiek dėl to, kad tai buvo Konstantino brolis, tuodu asmenys staiga ėmė rodytis Kiti labai nemalonūs. Savo įpročiu trūkčioti galvą tasai Levinas dabar kėlė jai neįveikiamą pasišlykštėjimą.

Jai rodėsi, kad iš jo didelių, baisių akių, kurios atkakliai sekė ją, tryško neapykanta ir pašaipa, Kiti kiek galėdama vengė su juo susitikti.

_______________

28 Kunigaikštis Ščerbackis su žmona ir dukra.

29 Kurorto svečių sąrašas.

XXXI

Buvo darganota diena, lijo visą rytą, ir ligoniai su skėčiais susispietė galerijoje.

Kiti vaikščiojo su motina ir su linksmai nusiteikusiu maskviečiu pulkininku, pasipuošusiu savo europietišku surdutėliu, pirktu Frankfurte gatavų rūbų krautuvėje. Jie vaikščiojo viena galerijos puse, stengdamiesi išvengti Levino, kuris žingsniavo kita puse. Varenka, apsivilkusi savo tamsia suknele, užsidėjusi juodą žemyn nulenktais kraštais skrybėlę, vaikščiojo su akla prancūze išilgai visos galerijos ir kiekvieną kartą, susitikdama su Kiti, pasikeisdavo su ja draugiškais žvilgsniais.

– Mama, ar galiu ją pakalbinti? – paklausė Kiti, kuri sekė savo nežinomą bičiulę ir pastebėjo, kad toji eina prie šaltinio ir jiedvi gali ten susitikti.

– Jeigu taip labai nori, aš pirma pasiteirausiu apie ją ir pati prieisiu, – atsakė motina. – Kuo ji tau atrodo nepaprasta? Kompanionė turbūt. Jeigu nori, aš susipažinsiu su madam Štal. Aš pažinau jos belle-soeur30, – pridūrė kunigaikštienė, išdidžiai pakeldama galvą.

Kiti žinojo, jog kunigaikštienė buvo įsižeidusi dėl to, kad ponia Štal tarytum vengė susipažinti su ja. Kiti daugiau nesispyrė.

– Ji tokia miela! – tarė Kiti, žiūrėdama į Varenką tuo metu, kai toji padavė prancūzei stiklinę. – Pažiūrėkite, kaip viskas paprasta, miela,

– Man labai juokingi tie tavo engouements31, – tarė kunigaikštienė. – Ne, verčiau grįžkime atgal, – pridūrė ji, pastebėjusi, kad jiems priešais eina Levinas su savo dama ir vokiečiu daktaru, su kuriuo jis kažką garsiai ir piktai kalba.

Jos jau buvo besukančios atgal, kai staiga išgirdo jau nebe garsiai šnekant, o šaukiant. Levinas sustojęs šaukė, ir daktaras taip pat karščiavosi. Aplink juos rinkosi minia. Kunigaikštienė ir Kiti skubiai pasišalino, o pulkininkas priėjo prie minios sužinoti, kas atsitiko.

Po kelių minučių pulkininkas jas pasivijo.

– Kas ten buvo? – paklausė kunigaikštienė.

– Kokia gėda! – atsakė pulkininkas. – Vieno dalyko labiausiai bijai – susitikti užsienyje su rusais. Tasai aukšto ūgio ponas susibarė su daktaru, prišnekėjo jam stačiokiškų žodžių už tai, kad tasai jį ne taip gydąs, ir užsimojo lazda. Tiesiog gėda!

– Ak, kaip nemalonu! – tarė kunigaikštienė. – Na ir kuo baigėsi?

– Gerai, kad įsikišo toji... toji su skrybėle, panašia į grybą. Rusė, rodosi, – tarė pulkininkas.

– M-lle Varenka? – džiaugsmingai paklausė Kiti.

– Taip, taip. Ji pirmoji susivokė, paėmė tam ponui už parankės ir nusivedė.

– Matote, mama, – tarė Kiti motinai, – o jūs stebitės, kad aš ja žaviuosi.

Po to kasdien, stebėdama savo nepažįstamą bičiulę, Kiti matė, kad m-lle Varenkos santykiai su Levinu ir jo moterimi yra tokie pat kaip ir su kitais josios protégés32. Ji prieidavo prie jų, kalbėdavosi, padėdavo susikalbėti moteriai, nemokančiai nė vienos svetimos kalbos.

Kiti dar labiau ėmė maldauti motiną, kad leistų jai susipažinti su Varenka. Ir nors labai buvo nemalonu kunigaikštienei žengti pirmą žingsnį ir lyg rodyti, kad ji labai nori susipažinti su ponia Štal, kuri leido sau kažkuo didžiuotis, – ji surinko žinias apie Varenką, sužinojusi apie ją smulkmenų, leidžiančių jai spręsti, kad ši pažintis neturi nieko blogo, nors ir gero nedaug, pati priėjo prie Varenkos ir susipažino su ja.

Nutaikiusi momentą, kai jos duktė nuėjo prie šaltinio, o Varenka sustojo ties kepykla, kunigaikštienė priėjo prie merginos.

– Leiskite man su jumis susipažinti, – tarė ji, oriai šypsodamasi. – Mano duktė įsimylėjusi jus, – pridūrė ji. – Jūs galbūt manęs nepažįstate. Aš...

– Aš – dar labiau negu ji, kunigaikštiene, – skubiai atsakė Varenka.

– Kokį gerą darbą jūs padarėte vakar tam pasigailėtinam mūsų tautiečiui! – tarė kunigaikštienė.

Varenka nuraudo.

– Neatsimenu, rodos, nieko nepadariau, – atsakė ji.

– Kaipgi, jūs išgelbėjote tą Leviną nuo nemalonumų.

– Taip, sa compagne33 pašaukė mane, ir aš pasistengiau jį nuraminti, jis labai serga ir buvo nepatenkintas daktaru. O aš papratusi slaugyti ligonius.

– Taip, aš girdėjau, kad jūs gyvenate Mentonoje su savo tetule, rodos, su m-me Štal. Aš pažinau jos belle-soeur.

– Ne, ji man ne teta. Aš vadinu ją maman, bet ji man ne giminė, aš – jos augintinė, – vėl paraudusi atsakė Varenka.

Šitai buvo pasakyta taip paprastai, toks mielas atrodė nuoširdus ir atviras jos veidas, jog kunigaikštienė suprato, kodėl josios Kiti pamilo šitą Varenką.

– Na, o ką tas Levinas? – paklausė kunigaikštienė.

– Jis išvažiuoja, – atsakė Varenka.

Tuo metu, spindėdama džiaugsmu, kad motina susipažino su jos nepažįstama bičiule, nuo šaltinio pusės priėjo Kiti.

– Na, Kiti, tu taip troškai susipažinti su m-lle...

– Varenka, – šypsodamasi prisistatė Varenka, – taip visi mane vadina.

Kiti nukaito iš džiaugsmo ir tylėdama ilgai spaudė savo naujajai bičiulei ranką, kuri neatsakė į jos paspaudimą, bet gulėjo nejudėdama jos rankoje. Ranka neatsakė į paspaudimą, tačiau m-lle Varenkos veidas nušvito tylia, džiaugsminga, nors kiek ir liūdna šypsena, leidžiančia matyti jos didelius, bet puikius dantis.

– Aš pati seniai šito troškau, – tarė ji.

– Bet jūs tokia užsiėmusi...

– Ak, priešingai, aš niekuo neužsiėmusi, – atsakė Varenka, bet tą pačią akimirką turėjo palikti savo naujuosius pažįstamus, nes prie jos bėgo dvi mažos mergytės, vieno ligonio ruso dukterys.

– Varenka, mama kviečia! – šaukė jos.

Ir Varenka nuėjo su jomis.

_______________

30 Brolienę.

31 Susižavėjimai.

32 Globotiniais.

33 Jo palydovė.

XXXII

Smulkmenos, kurias kunigaikštienė sužinojo apie Varenkos praeitį ir apie jos santykius su madam Štal, taip pat apie pačią madam Štal, buvo šitokios.

Madam Štal, apie kurią vieni sakė, kad ji užkankinusi savo vyrą, o kiti kalbėjo, kad tas ją užkankinęs savo nedoru elgesiu, visuomet buvo liguista ir egzaltuota moteris. Kai jinai, jau išsiskyrusi su vyru, pagimdė pirmąjį kūdikį, tasai kūdikis tuojau pat mirė, o ponios Štal artimieji, žinodami, kokia jinai jautri, ir bijodami, kad toji žinia jos neparblokštų, slapčiomis pakeitė jai kūdikį, paėmę caro rūmų virėjo dukterį, gimusią tą pačią naktį tuose pat namuose Peterburge. Tai buvo Varenka. Madam Štal vėliau sužinojo, kad Varenka nėra jos duktė, bet augino ją ir toliau, nes netrukus Varenka neteko visų savo giminių.

Madam Štal jau daugiau kaip dešimt metų be pertraukos gyveno užsienyje, pietuose, visai nesikeldama iš lovos. Ir vieni kalbėjo, kad madam Štal dirbtinai susidarė visuomenėje dorovingos, didžiai dievotos moters reputaciją; kiti kalbėjo, kad jinai ne tiktai dedasi, bet iš tikrųjų yra didžiai dorovingas žmogus, gyvenantis vien tik artimo labui. Niekas nežinojo, kurio ji tikėjimo, – katalikų, protestantų ar stačiatikių, tačiau dėl vieno dalyko nebuvo abejojimų – ji turėjo draugiškų santykių su aukščiausiais visų bažnyčių ir tikybų atstovais.

Varenka nuolat gyveno su ja užsienyje, ir visi, kurie pažino madam Štal, pažino ir mylėjo m-lle Varenką, kaip kad visi ją vadino.

Sužinojusi tas visas smulkmenas, kunigaikštienė nutarė, jog nėra nieko blogo, kad jos duktė arčiau susipažintų su Varenka, juo labiau kad Varenkos manieros ir išauklėjimas buvo kuo geriausi: ji puikiai kalbėjo prancūziškai ir angliškai, o svarbiausia – perdavė ponios Štal apgailestavimą, kad ji dėl ligos neturi malonumo susipažinti su kunigaikštiene.

Susipažinusi su Varenka, Kiti vis labiau ir labiau žavėjosi savo bičiule ir kiekvieną dieną atrasdavo vis naujų jos dorybių.

Kunigaikštienė, išgirdusi, kad Varenka gerai dainuoja, pasikvietė ją ateiti vakare pas juos padainuoti.

– Kiti skambina, ir mes turime fortepijoną, tiesa, prastą, bet jūs mums padarysite didelį malonumą, – tarė kunigaikštienė, šypsodamasi savo dirbtine šypsena, kuri dabar itin nemaloni buvo Kiti, nes ji pastebėjo, kad Varenka nenori dainuoti. Tačiau Varenka vakare atėjo ir atsinešė gaidų sąsiuvinį. Kunigaikštienė dar pasikvietė Marją Jevgenjevną su dukra ir pulkininką.

Varenka nė kiek nesumišo, pamačiusi nepažįstamus žmones, ir tuojau priėjo prie fortepijono. Ji nemokėjo pati akompanuoti, bet puikiai skaitė balsu gaidas. Kiti, kuri gerai skambino, jai akompanavo.

– Jūs turite nepaprastą talentą, – pasakė jai kunigaikštienė, kai Varenka puikiai padainavo pirmą kupletą.

Marja Jevgenjevna su dukra dėkojo Varenkai ir gyrė ją.

– Pažiūrėkite, – tarė pulkininkas, pažvelgęs pro langą, – kiek publikos prisirinko jūsų klausytis. – Iš tikrųjų po langais buvo susirinkusi gana didelė minia.

– Aš labai džiaugiuosi, kad jums malonu, – paprastai atsakė Varenka.

Kiti žiūrėjo į savo bičiulę didžiuodamasi. Ji žavėjosi ir jos menu, ir jos balsu, ir veidu, bet visų labiausiai žavėjosi jos laikysena, tuo, kad Varenka, matyt, nė negalvoja apie savo dainavimą ir kad jai nė kiek nerūpi pagyrimai; ji tarytum tik klausė: ar reikia dar padainuoti, ar užteks?

„Jeigu šitaip man, – galvojo apie save Kiti, – kaip aš didžiuočiausi! Kaip džiaugčiausi, žiūrėdama į tą minią po langais! O jai nė motais. Ji daro tai, tik maman prašoma ir norėdama padaryti jai malonumą. Kodėl ji tokia? Kas suteikia jai tą jėgą taip nieko nevertinti, būti sau žmogumi ir taip ramiai laikytis? Kaip norėčiau tą žinoti ir išmokti šito iš jos!“ – galvojo Kiti, žiūrėdama į tą ramų veidą. Kunigaikštienė paprašė Varenką dar padainuoti, ir Varenka padainavo antrą kūrinį taip pat lygiai, aiškiai ir gerai, tiesiai stovėdama prie fortepijono ir mušdama į jį taktą savo liesa, tamsia ranka.

Kitas kūrinėlis dainų sąsiuvinyje buvo itališka daina. Kiti paskambino preliudiją ir žvilgtelėjo į Varenką.

– Praleiskime šitą, – paraudusi tarė Varenka.

Kiti nusigandusi klausiamai įbedė akis Varenkai į veidą.

– Na, kitą, – skubiai pasiūlė ji, sklaidydama lapus, tuojau supratusi, kad su šita pjese kažkas susiję.

– Ne, – atsakė Varenka, padėjusi ant gaidų ranką ir šypsodamasi, – ne, padainuokime šitą, – ir ji padainavo taip pat ramiai, šaltai ir gerai kaip ir kitus.

Jai baigus, visi vėl dėkojo ir nuėjo gerti arbatos. Kiti su Varenka išėjo į sodelį prie namų.

– Juk tiesa, kad su ta daina yra susijęs kažkoks jūsų atsiminimas? – paklausė Kiti. – Jūs nepasakokite, – skubiai pridūrė ji, – tik pasakykite, ar tiesa?

– Ne, kodėl gi? Aš papasakosiu, – pasakė jai Varenka paprastai ir, nelaukdama atsakymo, tęsė: – Taip, tai atsiminimas, ir kitados jis buvo sunkus. Aš mylėjau vieną žmogų ir tą dalykėlį dainuodavau jam.

Kiti, išplėtusi savo dideles akis, tylėdama, susigraudinusi žiūrėjo į Varenką.

– Aš mylėjau jį, ir jis mylėjo mane, bet jo motina nenorėjo, ir jis vedė kitą. Jis dabar gyvena netoli mūsų, aš kartais jį matau. Jūs nemanėte, kad aš turėjau romaną? – paklausė Varenka, ir gražiame jos veide vos vos ruseno toji ugnelė, kuri – Kiti jautė – kadaise buvo nušvietusi ją visą.

– Kaip nemaniau! Jeigu būčiau vyriškis, tai, jus pažinusi, negalėčiau kitos mylėti. Aš tik nesuprantu, kaip jis galėjo, norėdamas įtikti motinai, užmiršti jus ir padaryti nelaimingą, jis neturėjo širdies.

– O ne, jis labai geras žmogus, ir aš nesu nelaiminga; priešingai, esu labai laiminga. Na, ar daugiau nedainuosime šiandien? – pridūrė ji, eidama namų link.

– Kokia jūs gera, kokia gera! – sušuko Kiti ir, sustabdžiusi ją, pabučiavo. – Kad aš bent truputį galėčiau būti panaši į jus!

– Kam jums reikia būti į ką nors panašiai? Jūs gera ir tokia, kokia esate, – šypsodamasi savo romia ir pavargusia šypsena, tarė jai Varenka.

– Ne, aš visai nesu gera. Na, pasakykite man... Palaukite, pasėdėkime, – tarė Kiti, vėl sodindama ją šalia savęs ant suolo. – Sakykite, argi ne skaudu manyti, kad žmogus paniekino jūsų meilę, kad jis nenorėjo?..

– Bet jisai nepaniekino, aš tikiu, kad jis mane mylėjo, tačiau jis buvo klusnus sūnus…

– Gerai, bet jeigu jis šitaip būtų pasielgęs ne dėl to, kad taip norėjo motina, o tiktai pats? – neatlyžo Kiti, jausdama, kad atskleidė savo paslaptį ir kad jos veidas, nukaitęs iš gėdos, jau išdavė ją.

– Tuomet jis būtų blogai pasielgęs, ir aš jo nesigailėčiau, – atsakė Varenka, matyt, supratusi, jog Kiti kalba jau ne apie ją, bet apie save.

– O įžeidimas? – tarė Kiti. – Įžeidimo negalima užmiršti, negalima užmiršti, – kalbėjo ji, atsimindama tą savo žvilgsnį paskutiniame pokylyje, kai buvo nutilusi muzika.

– Koks čia įžeidimas? Juk jūs nepasielgėte blogai?

– Daugiau negu blogai – gėdingai.

Varenka palingavo galvą ir uždėjo savo ranką ant Kiti rankos.

– Bet kodėl gėdingai? – tarė ji. – Juk negalėjote pasakyti vyriškiui, kuris jums abejingas, kad jūs mylite jį?

– Žinoma, ne, aš niekuomet nesakiau nė vieno žodžio, bet jis žinojo. Ne, ne, esti žvilgsnių, mostų. Jei ir šimtą metų gyvensiu, šito neužmiršiu.

– Ką gi? Aš nesuprantu. Svarbu, ar jūs mylite dabar jį, ar ne, – tarė jai Varenka, vadindama daiktus tikraisiais vardais.

– Aš nekenčiu jo, negaliu sau atleisti.

– Kas tai?

– Gėda, įžeidimas.

– Ak, jeigu visi būtų tokie jautrūs kaip jūs! – tarė jai Varenka. – Nėra merginos, kuri nebūtų šito išgyvenusi. Ir visa tai taip nesvarbu.

– Tai kas gi svarbu? – paklausė Kiti, stebėdamasi ir smalsiai žiūrėdama jai į veidą.

– Ak, daug kas svarbu, – šypsodamasi atsakė Varenka.

– Bet kas gi?

– Ak, daug kas yra svarbiau, – atsakė Varenka, nežinodama, ką pasakyti. Bet tuo metu pro langą pasigirdo kunigaikštienės balsas:

– Kiti, vėsu! Arba šaliką pasiimk, arba eik į vidų.

– Tiesa, metas! – pastebėjo Varenka atsistodama. – Man dar reikia užeiti pas m-me Berthe, ji mane prašė.

Kiti laikė jai už rankos, ir jos maldaujamas žvilgsnis klausė ją aistringai ir smalsiai: „Koks gi, koks tas svarbiausias dalykas, kuris teikia tiek ramybės? Jūs žinote, pasakykite man!“ Tačiau Varenka net nesuprato, ko klausė Kiti žvilgsnis. Ji galvojo tik apie tai, kad jai dabar reikia dar užeiti pas m-me Berthe ir suskubti namo prieš dvyliktą valandą, prieš maman arbatą. Varenka įėjo į vidų, susirinko gaidas ir su visais atsisveikinusi norėjo išeiti.

– Leiskite, aš jus palydėsiu, – tarė pulkininkas.

– Žinoma, kaipgi vienai dabar eiti nakčia? – pritarė kunigaikštienė. – Aš bent Parašą leisiu drauge.

Kiti matė, kad Varenka vos susilaiko nenusišypsojusi, girdėdama, kad ją reikia lydėti.

– Ne, aš visuomet einu viena, ir niekuomet man nieko neatsitinka, – tarė ji, pasiėmusi skrybėlę. Ir dar kartą pabučiavusi Kiti ir vis tik nepasakiusi, kas yra svarbu, su gaidomis po pažastimi, žvaliu žingsniu išnyko vasaros nakties prietemoje, nusinešdama drauge savo paslaptį apie tai, kas svarbu ir kas teikia jai tos pavydėtinos sielos rimties ir orumo.

XXXIII

Kiti susipažino ir su ponia Štal, ir toji pažintis drauge su Varenkos bičiulyste ne tik jai darė didelę įtaką, bet ir guodė jos sielvartą. Dėl šitos pažinties jai atsivėrė visiškai naujas pasaulis, kuris neturėjo nieko bendro su jos praeitimi ir teikė jai paguodos, – kilnus ir puikus pasaulis, iš kurio aukštumos ramiai buvo galima žiūrėti į tą praeitį. Ji suprato, kad, be instinktyvaus gyvenimo, kuriam ligi šiol buvo atsidavusi Kiti, yra dar dvasinis gyvenimas. Šitą gyvenimą atvėrė tikėjimas, tačiau tikėjimas, nieko bendro neturįs su tuo, kurį iš mažens pažino Kiti ir kuris reiškėsi tuo, kad ji eidavo klausyti mišių bei vakarinių pamaldų į Našlių Namus, kur galėdavo sutikti pažįstamų, ir, dvasininko padedama, mokėsi atmintinai šventraščio tekstų slavų kalba; tai buvo kilni, slėpininga, taurių minčių bei jausmų sukelianti religija, kuria galima buvo tikėti ne tik todėl, kad taip liepta, bet kurią buvo galima ir mylėti.

Kiti visa tai sužinojo ne iš žodžių. Madam Štal kalbėjosi su Kiti kaip su mielu vaiku, kuriuo gėriesi kaip savo jaunystės atsiminimu, ir tik vieną kartą užsiminė, kad visose žmonių nelaimėse paguodą teikia vien tik meilė ir tikėjimas ir kad nėra tokio sielvarto, nors ir menkiausio, kurio neužjaustų Kristus, – ir tuojau nukreipė kalbą kitur. Tačiau Kiti iš kiekvieno jos judesio, iš kiekvieno žodžio, kiekvieno dangiško, anot Kiti, jos žvilgsnio ir ypač iš visos jos gyvenimo istorijos, kurią jai papasakojo Varenka, – iš viso to ji patirdavo tai, „kas svarbu“ ir ko ji ligi šiol nežinojo.

Tačiau kad ir koks buvo kilnus madam Štal būdas, kad ir kokia jaudinanti visa jos istorija, kad ir kokia tauri ir maloni jos kalba, Kiti nejučiomis pastebėjo tokių madam Štal bruožų, kurie jai atrodė keisti. Ji pastebėjo, kad, klausinėdama apie jos gimines, madam Štal niekinamai šyptelėjo, nors šitai buvo priešinga krikščioniškajam gerumui. Be to, radusi kartą pas ją katalikų dvasininką, Kiti pastebėjo, kad madam Štal rūpestingai laiko savo veidą lempos gaubto šešėlyje ir ypatingai šypsosi. Kad ir kokie menki buvo tie du pastebėjimai, vis dėlto jie stebino Kiti, ir ji ėmė abejoti dėl madam Štal. Bet užtat Varenka, vieniša, neturinti nei giminių, nei bičiulių, visada liūdna ir nusivylusi, nieko netrokštanti, nieko nepasigendanti, buvo toji tobulybė, apie kurią Kiti tik galėjo svajoti. Stebėdama Varenką, ji suprato, kad pakanka tik užmiršti save ir mylėti kitus, ir būsi rami, laiminga ir žavi. Ir Kiti norėjo būti tokia. Aiškiai dabar supratusi, kas yra visų svarbiausia, Kiti ne tik žavėjosi tuo, bet tučtuojau visa siela atsidavė tam naujam prieš ją atsivėrusiam gyvenimui. Iš Varenkos pasakojimų, ką daro madam Štal ir kitos moterys, kurių vardus ji pasakė, Kiti jau susidarė būsimojo savo gyvenimo planą. Ji, kaip ir ponios Štal dukterėčia Aline, apie kurią jai daug pasakojo Varenka, visur, kur tik gyvens, ieškos nelaimingųjų, kiek galėdama padės jiems, dalys jiems Evangeliją, skaitys Evangeliją ligoniams, nusikaltėliams, mirštantiesiems. Ypač žavėdavosi Kiti galvodama, kaip ji, sekdama Aline pavyzdžiu, skaitys Evangeliją nusikaltėliams. Tačiau apie visa tai Kiti svajodavo slapčiomis, nieko nesakydama nei motinai, nei Varenkai.

Beje, laukdama to meto, kada galės plačiai vykdyti savo planus, Kiti ir dabar kurorte, kur buvo tiek ligonių ir nelaimingųjų, lengvai rado progą vykdyti savo naujas gyvenimo taisykles, sekdama Varenkos pavyzdžiu.

Iš pradžių kunigaikštienė tik pastebėjo, kad Kiti smarkiai veikia jos engouement, kaip ji vadino, ponia Štal ir ypač Varenka. Ji matė, kad Kiti ne tik mėgdžioja Varenkos elgesį, bet nejučiom mėgdžioja ir jos eigastį, kalbą, jos įprotį mirkčioti akimis. Bet vėliau kunigaikštienė pastebėjo, kad jos duktė ne tik susižavėjusi, bet kad jos sieloje vyksta kažkoks dvasinis perversmas.

Kunigaikštienė matė, kad vakarais Kiti skaito prancūzišką Evangeliją, kurią jai padovanojo ponia Štal, nors anksčiau to nedarydavo; kad ji vengia savo pažįstamų iš aukštuomenės tarpo ir bendrauja su Varenkos globojamais ligoniais, ypač su viena varginga sergančio tapytojo Petrovo šeima. Kiti, matyt, didžiavosi, eidama šioje šeimoje gailestingosios sesers pareigas. Visa tai buvo gera, ir kunigaikštienė tam nesipriešino, juo labiau kad Petrovo žmona buvo visiškai padori moteris ir princesė, pastebėjusi Kiti veiklą, gyrė ją, vadindama angelu ramintoju. Visa tai būtų buvę labai gera, jeigu nebūtų nesaikinga. O kunigaikštienė matė, kad jos duktė jau per toli eina, ir pasakė jai.

– Il ne faut jamais rien outrer34, – sakydavo ji dukrai.

Tačiau duktė jai nieko neatsakydavo, ji tik galvojo, kad negalima kalbėti apie nesaikingumą krikščioniškame darbe. Argi galima būti nesaikingam vykdant įsakymą, kuris liepia atgręžti antrą skruostą, jei smogiama į vieną, ir atiduoti marškinius, jei nuvelkamas apsiaustas? Bet kunigaikštienei nepatiko tasai nesaikingumas, o dar labiau nepatiko, kad Kiti (o ji tą jautė) nenori atverti jai visos savo sielos. Iš tikrųjų Kiti slėpė nuo motinos savo naująsias pažiūras ir jausmus. Slėpė ne dėl to, kad nebūtų gerbusi ar mylėjusi savo motinos, bet tik dėl to, kad tai buvo jos motina. Kiekvienam kitam ji būtų juos atvėrusi greičiau negu motinai.

– Kažkodėl Ana Pavlovna seniai buvo pas mus, – pasakė kartą kunigaikštienė apie Petrovą. – Aš kviečiau ją. O ji kažko nepatenkinta.

– Ne, aš nepastebėjau, maman, – nukaitusi tarė Kiti.

– Tu seniai pas juos buvai?

– Rytoj mes ruošiamės padaryti iškylą į kalnus, – atsakė Kiti.

– Ką gi, važiuokite, – atsakė kunigaikštienė, žiūrėdama į sumišusį dukters veidą ir stengdamasi įspėti, ko ta sumišo.

Tą pačią dieną atėjo Varenka pietų ir pranešė, kad Ana Pavlovna apsigalvojo ir nevažiuos rytoj į kalnus. Ir kunigaikštienė pastebėjo, jog Kiti vėl nuraudo.

– Kiti, ar neatsitiko tau su Petrovais kokių nemalonumų? – paklausė kunigaikštienė, kai jiedvi likosi vienos. – Kodėl ji nebesiunčia pas mus vaikų ir pati nesilanko?

Kiti atsakė, kad tarp jų nieko neatsitikę ir kad ji visiškai nesuprantanti, kodėl Ana Pavlovna tarytum ja nepatenkinta. Kiti pasakė tikrą teisybę. Ji nežinojo, kodėl Ana Pavlovna pasikeitė, bet numanė. Ji spėjo tokį dalyką, kurio negalėjo pasakyti motinai, kurio nesakė nė pačiai sau. Tai buvo vienas iš tų dalykų, kuriuos žinai, bet negali pasakyti net pačiai sau, taip baisu ir gėda būtų apsirikti.

Vėl ir vėl ji tikrino atmintyje visus savo santykius su ta šeima. Kiti prisimindavo, kokiu naiviu džiaugsmu nušvisdavo apvalus geraširdiškas Anos Pavlovnos veidas, kai jos susitikdavo, prisimindavo, kaip jos slapčiomis kalbėdavosi apie ligonį, susimokydavo, kaip atitraukti jį nuo darbo, kuris jam buvo uždraustas, ir išsivesti jį pasivaikščioti, prisimindavo, koks prisirišęs prie jos jaunesnysis berniukas, kuris ją vadino „mano Kiti“ ir nenorėdavo be jos eiti gulti. Kaip visa buvo gera! Paskui ji prisiminė labai liesą Petrovo figūrą ilgu kaklu, rudą jo surdutą, retus garbanotus plaukus, klausiamas žydras akis, kurios iš pradžių atrodė Kiti tokios baisios, prisiminė, kaip liguistai jis stengdavosi atrodyti žvalus ir linksmas, būdamas su ja. Kiti prisiminė, kaip iš pradžių jai būdavo sunku įveikti tą pasibjaurėjimą, kurį jinai jautė jam, kaip ir visiems džiovininkams, ir kiek turėdavo vargo, kol sugalvodavo, ką jam pasakyti. Ji prisiminė, kaip nedrąsiai, graudžiai žiūrėdavo Petrovas į ją ir kaip keistai ji jausdavosi: jai būdavo ir gaila jo, ir nesmagu, bet pagaliau taip malonu žinoti, kad ji atlieka gerą darbą. Kaip visa tai buvo gera! Tačiau taip buvo tik iš pradžių. O prieš keletą dienų viskas netikėtai suiro. Ana Pavlovna, susitikusi su Kiti, būdavo nenatūraliai mandagi ir nenuleisdavo akių nuo jos ir savo vyro.

Nejaugi Ana Pavlovna dėl to jai atšalo, kad jos vyras taip susijaudindavo ir nudžiugdavo, matydamas ateinant Kiti?

„Taip, – prisiminė ji, – Ana Pavlovna elgėsi kažkaip nenatūraliai, ir tai visai nesiderino su jos širdies gerumu, kai ji užvakar apmaudžiai pasakė: „O jis vis laukė jūsų, nenorėjo be jūsų gerti kavos, nors baisiai buvo nusilpęs.“

„Taip, gal jai nemalonu buvo ir tai, kad aš padaviau jam pledą. Visa tai taip paprasta, bet jis buvo toks sumišęs, taip ilgai dėkojo, kad ir man pasidarė nesmagu. O paskui tas mano portretas, kurį jis taip gerai nutapė. O svarbiausia – jis taip švelniai žvelgė į mane sumišęs! Taigi, taigi, taip ir yra! – pakartojo Kiti pasibaisėdama. – Ne, taip negali, neturi būti! Man taip gaila jo!“ – tuojau pat tarė ji sau.

Šitos abejonės nuodijo jos naujojo gyvenimo žavesį.

_______________

34 Niekuomet nereikia nieko perdėti.

XXXIV

Jau visai baigiantis gydymo kursui, sugrįžo pas savuosius kunigaikštis Ščerbackis, kuris iš Karlsbado buvo nuvykęs į Badeną ir Kisingeną pas savo pažįstamus rusus prisigerti, anot jo, rusiškos dvasios.

Kunigaikščio ir kunigaikštienės pažiūros į gyvenimą užsienyje buvo visiškai priešingos. Kunigaikštienei viskas atrodė puiku, ir nors jos padėtis rusų visuomenėje buvo tvirta, ji stengėsi užsienyje panėšėti į europietę damą (tačiau ji tokia nebuvo, nes buvo grynai rusiška ponia), todėl turėjo apsimetinėti, dėl to jai iš dalies buvo nesmagu. O kunigaikščiui, priešingai, užsienyje viskas atrodė bloga, jis bodėjosi Europos gyvenimu, laikėsi savo rusiškų įpročių ir tyčia stengėsi atrodyti užsienyje mažesnis europietis, negu iš tikrųjų buvo.

Kunigaikštis grįžo kiek sulysęs, su nukarusiais odos maišeliais skruostuose, bet itin linksmai nusiteikęs. Jo nuotaika pasidarė dar linksmesnė, kai jis pamatė Kiti visiškai pasitaisiusią. Sužinojus, kad Kiti susibičiuliavo su ponia Štal ir Varenka, ir išgirdus, kad kunigaikštienė pastebėjusi, jog duktė kažkaip pasikeitė, kunigaikštį apėmė nerimas ir natūralus pavydas, kad duktė, jam nežinant, galėjo kažkuo susižavėti, ir baimė, kad ji neištrūktų iš jo įtakos į kokias nors jam neprieinamas sritis. Tačiau šitos nemalonios žinios paskendo toje jūroje geros ir linksmos nuotaikos, kurios jam niekuomet nestigdavo ir kurios itin padaugėjo Karlsbado kurorte.

Rytojaus dieną kunigaikštis ilgu paltu, su savo rusiškomis raukšlėmis ir papurtusiais skruostais, paremtais krakmolyta apykakle, kuo linksmiausiai nusiteikęs, išėjo su dukra prie šaltinių.

Rytas buvo puikus: švarūs linksmi namai su sodeliais, įraudusios nuo alaus raudonrankės vokietės tarnaitės, linksmai dirbančios savo darbą, ir ryški saulė džiugino širdį, tačiau juo labiau jie artėjo prie versmių, juo daugiau sutiko ligonių, ir šie atrodė dar liūdniau įprastomis patogaus vokiečių gyvenimo sąlygomis. Kiti jau nebesistebėjo tuo kontrastu. Skaisti saulė, linksmai blizgą žalumynai, muzikos garsai jai buvo natūralūs rėmai visiems tiems pažįstamiems veidams ir jų pasikeitimams į bloga ar į gera, kuriuos ji stebėdavo. Bet kunigaikščiui birželio ryto šviesa bei žėrėjimas ir madingą linksmą valsą griežiančio orkestro garsai, o ypač žaliūkės tarnaitės greta šitų niūriai slankiojančių negyvėlių, susirinkusių iš visų Europos kraštų, atrodė lyg kažkas nepadoru ir nenatūralu.

Nors jis, eidamas su savo mylima dukra už parankės, didžiavosi ja ir pats jautėsi lyg pajaunėjęs, vis dėlto dabar jam buvo nejauku ir drovu, kad jis taip tvirtai žengia, o jo sąnariai tokie stambūs ir taukais aptekę. Jis jautėsi beveik taip, kaip viešoje vietoje jaustųsi neapsirengęs žmogus.

– Pristatyk, pristatyk mane savo naujiems bičiuliams, – kalbėjo jis dukrai, alkūne spausdamas jai ranką. – Aš ir tą bjaurųjį tavo Sodeną pamilau už tai, kad jis taip tave pagydė. Tik liūdna, liūdna čia pas jus. Kas čia toks?

Kiti sakė jam vardus tų pažįstamų ir nepažįstamų žmonių, kuriuos jie sutikdavo. Prie pat sodo vartų jie sutiko akląją m-me Berthe su jos vadove, ir kunigaikštis nudžiugo, pamatęs, kaip susigraudino senos prancūzės veidas, išgirdus Kiti balsą. Ji tučtuojau, rodydama perdėtą prancūzišką mandagumą, ėmė kalbėti su kunigaikščiu, girdama jį už tai, kad turi tokią žavią dukterį, ir akyse keldama Kiti į padanges ir vadindama ją brangenybe, perlu bei angelu ramintoju.

– Na, tai ji antrasis angelas, – šypsodamasis tarė kunigaikštis. – Pirmuoju angelu ji vadina m-lle Varenką.

– Oh! M-lle Varenka – tai tikras angelas, allez35, – beregint patvirtino m-me Berthe.

Galerijoje jie sutiko ir pačią Varenką. Ji greitai ėjo jiems priešais, elegantiška raudona rankine nešina.

– Štai ir tėvelis atvažiavo! – tarė jai Kiti.

Paprastai ir natūraliai, kaip ir visa, ką ji darydavo, Varenka padarė judesį, panašų į nusilenkimą bei į reveransą, ir tučtuojau ėmė kalbėti su kunigaikščiu taip, kaip kalbėdavo su visais, – paprastai ir laisvai.

– Žinoma, aš jus pažįstu, gerai pažįstu, – tarė jai kunigaikštis, taip šypsodamasis, jog Kiti džiaugdamasi suprato, kad jos bičiulė tėvui patiko. – Kurgi jūs taip skubate?

– Maman yra čia, – tarė ji, kreipdamasi į Kiti. – Ji nemigo visą naktį, ir daktaras patarė jai pasivažinėti. Nešu jai darbelį.

– Tai čia pirmasis angelas! – tarė kunigaikštis, Varenkai jau nuėjus.

Kiti matė, kad jis norėjo pasijuokti iš Varenkos, bet niekaip negalėjo to padaryti, nes Varenka jam patiko.

– Na, tai visus tavo bičiulius pamatysime, – pridūrė jis, – ir madam Štal, jeigu ji teiksis mane pažinti.

– Argi tu ją pažinojai, tėveli? – baimingai paklausė Kiti, pastebėjusi kunigaikščio akyse įsižiebusią pašaipos ugnelę, kai jis tarė madam Štal vardą.

– Pažinojau jos vyrą ir truputį ją pačią, kai ji dar nebuvo tokia pietistė.

– O ką reiškia, tėveli, pietistė? – paklausė Kiti, jau nusigandusi, kad ta ponios Štal savybė, kurią ji taip vertino, turi tam tikrą pavadinimą.

– Aš nė pats nežinau kaip reikiant. Žinau tik, kad ji už viską dėkoja Dievui, už kiekvieną nelaimę, ir už tai, kad numirė jos vyras, ji irgi dėkoja Dievui. Na ir išeina juokingai, nes juodu blogai sugyveno.

– O kas čia? Koks pasigailėtinas veidas! – paklausė jis, pastebėjęs sėdint ant suolelio nedidelio ūgio ligonį rudu paltu ir baltomis kelnėmis, keistai susiraukšlėjusiomis aplink visiškai išdžiūvusias, be jokių raumenų kojas.

Tasai ponas kilstelėjo savo šiaudinę skrybėlę viršum retų garbanotų plaukų, atidengdamas aukštą, nuo skrybėlės liguistai paraudonavusią kaktą.

– Tai Petrovas, tapytojas, – tarė Kiti paraudusi. – O toji – jo žmona, – pridūrė ji, rodydama Aną Pavlovną, kuri, jiems prieinant, tarytum tyčia nuėjo paskui takeliu nubėgusį berniuką.

– Koks jis pasigailėtinas, ir koks mielas jo veidas! – tarė kunigaikštis. – Kodėl tu nepriėjai? Jis norėjo tau kažką pasakyti.

– Na tai prieikime! – nutarė Kiti, ryžtingai apsisukdama. – Kaip jaučiatės šiandien? – paklausė ji Petrovą.

Petrovas atsistojo, pasirėmęs lazda, ir nedrąsiai pažiūrėjo į kunigaikštį.

– Tai mano duktė, – tarė kunigaikštis. – Leiskite susipažinti.

Tapytojas nusilenkė ir nusišypsojo, parodydamas keistai blizgančius baltus dantis.

– Mes laukėme jūsų vakar, kunigaikštyte, – tarė jis Kiti.

Tai sakydamas, jis susverdėjo ir norėdamas parodyti, kad padarė tai tyčia, pakartojo šitą judesį.

– Aš norėjau ateiti, bet Varenka man pasakė, jog Ana Pavlovna jai pranešusi, kad jūs nevažiuosite.

– Kaip tai nevažiuosime? – išraudęs ir tuojau užsikosėjęs, nustebo Petrovas, akimis ieškodamas žmonos. – Aneta, Aneta! – pašaukė jis garsiai, ir laibame baltame jo kakle iššoko storos it virvės gyslos.

Priėjo Ana Pavlovna.

– Kodėl tu liepei pranešti kunigaikštytei, kad mes nevažiuosime? – sušnabždėjo jis, netekęs balso ir susierzinęs.

– Laba diena, kunigaikštyte! – tarė Ana Pavlovna, šypsodamasi dirbtine šypsena, kuri taip nesiderino su jos ankstyvesniu elgesiu. – Labai malonu susipažinti, – kreipėsi jinai į kunigaikštį. – Jūs seniai laukiamas, kunigaikšti.

– Kodėl tu liepei pranešti kunigaikštytei, kad mes nevažiuosime? – kimiu balsu prašnabždėjo tapytojas, šiuokart dar pikčiau, matyt, dar labiau erzindamasis dėl to, kad jo neklauso balsas ir jis negali savo kalbai suteikti tokios intonacijos, kokios norėtų.

– Ak, Dieve mano! Aš maniau, kad nevažiuosime, – apmaudžiai atsakė žmona.

– Kaipgi, jei... – jis užsikosėjo ir numojo ranka.

Kunigaikštis kilstelėjo skrybėlę ir nuėjo su dukra.

– Oi! – sunkiai atsiduso jis. – Kokie nelaimingi žmonės!

– Taip, tėveli, – atsakė Kiti. – Bet reikia žinoti, kad jie turi trejetą vaikų, nelaiko tarnaitės ir beveik neturi jokių lėšų. Jis šiek tiek gauna iš Akademijos, – gyvai pasakojo ji, stengdamasi nuslopinti susijaudinimą, kurį jai sukėlė keistas Anos Pavlovnos pasikeitimas jos atžvilgiu.

– O antai ir madam Štal, – tarė Kiti, rodydama į vežimėlį, kuriame po skėčiu, apkamšyta priegalviais, gulėjo kažkas pilka ir žydra.

Tai buvo ponia Štal. Už jos stovėjo niūrus pažiūrėti žaliūkas vyras – darbininkas vokietis, kuris ją vežiojo. Šalia stovėjo šviesiaplaukis švedų grafas, Kiti žinomas iš pavardės. Keletas ligonių stoviniavo netoli vežimėlio, žiūrėdami į tą damą kaip į kažką nepaprasta.

Kunigaikštis priėjo prie madam Štal. Ir Kiti jo akyse tuojau pastebėjo tą pašaipią liepsnelę, kuri jai keldavo nerimą. Jis priėjo prie madam Štal ir nepaprastai mandagiai bei maloniai prabilo ta puikia prancūzų kalba, kuria tik nedaug kas dabar bekalba.

– Nežinau, ar atsiminsite mane, bet aš turiu jums save priminti, norėdamas padėkoti už tai, kad jūs tokia gera mano dukteriai, – pasakė kunigaikštis, nusiėmęs skrybėlę ir jos neužsidėdamas.

– Kunigaikštis Aleksandras Ščerbackis, – tarė madam Štal, pakėlusi į jį savo dangiškas akis, kuriose Kiti pastebėjo nepasitenkinimą. – Labai džiaugiuosi. Aš taip pamilau jūsų dukterį.

– Jūsų sveikata vis nekokia?

– Bet aš jau apsipratau, – tarė madam Štal ir supažindino kunigaikštį su švedų grafu.

– O jūs labai mažai pasikeitėte, – pasakė kunigaikštis. – Aš neturėjau garbės jūsų matyti dešimt ar vienuolika metu.

– Taip, Dievas uždeda kryžių ir duoda jėgų jį nešti. Dažnai tenka stebėtis, kam reikalingas šitas gyvenimas... Iš anos pusės! – piktai kreipėsi ji į Varenką, kuri ne taip jai klostė pledu kojas.

– Turbūt, kad galėtume daryti gerus darbus, – tarė kunigaikštis, juokdamasis akimis.

– Apie tai ne mums spręsti, – atsakė ponia Štal, pastebėjusi kunigaikščio veide šitos išraiškos atspalvį. – Tai jūs atsiųsite man tą knygą, malonusis grafe! Labai jums ačiū, – kreipėsi jinai į jaunąjį švedą.

– A! – sušuko kunigaikštis, pamatęs netoli stovintį maskviškį pulkininką. Nusilenkęs poniai Štal, nuėjo su dukra ir su maskviškiu pulkininku, kuris prie jų prisidėjo.

– Tai mūsų aristokratija, kunigaikšti! – norėdamas atrodyti pašaipus, tarė maskviškis pulkininkas, kuris poniai Štal turėjo pretenzijų už tai, kad toji nebuvo su juo pažįstama.

– Vis tokia pat, – atsakė kunigaikštis.

– O jūs, kunigaikšti, pažinote ją dar prieš jai susergant, kai ji dar vaikščiojo?

– Taip. Ji mano akyse atgulė.

– Sako, jinai jau dešimt metų nesikelia...

– Nesikelia dėl to, kad ji trumpakojė. Ji labai blogo sudėjimo...

– Tėveli, negali būti! – sušuko Kiti.

– Pikti liežuviai taip šneka, mano mieloji. O tavo Varenkai vis dėlto kliūva nuo jos, – pridūrė jis. – Tikras vargas su tomis sergančiomis poniomis!

– O ne, tėveli! – karštai atsiliepė Kiti. – Varenka ją dievina. Be to, ji daro tiek gera! Ką nori paklausk! Ją ir Alinę Štal visi žino.

– Galbūt, – tarė jis, alkūne spausdamas jai ranką. – Bet yra geriau taip daryti, kad klausk neklausęs, o niekas nežino.

Kiti nutilo ne dėl to, kad nebūtų turėjusi ką atsakyti, bet dėl to, kad ji nė tėvui nenorėjo atskleisti savo slaptų minčių. Keistas dalykas, nors ji buvo nusistačiusi nepasiduoti tėvo įtakai, neleisti jam įžengti į savo šventovę, bet pajuto, kad tas dieviškas ponios Štal paveikslas, kurį ji ištisą mėnesį nešiojo širdyje, negrįžtamai dingo, kaip dingsta figūra, susidariusi iš numestų drabužių, paaiškėjus, kaip guli tie drabužiai. Liko tiktai trumpakojė moteris, kuri atgulė dėl to, kad blogai sudėta, ir kankina kantriąją Varenką už tai, kad toji ne taip ją supa pledu. Ir jokiomis vaizduotės pastangomis jau negalima buvo susigrąžinti buvusios madam Štal.

_______________

35 Ką čia kalbėti.

XXXV

Savo geru nusiteikimu kunigaikštis užkrėtė ir visus namiškius, ir pažįstamus, ir net šeimininką vokietį, pas kurį gyveno Ščerbackiai.

Grįžęs su Kiti iš šaltinių ir pasikvietęs kavos ir pulkininką, ir Marją Jevgenjevną, ir Varenką, kunigaikštis liepė išnešti stalą bei krėslus į sodelį po kaštonu ir ten duoti pusryčius. Ir šeimininkas, ir tarnai pagyvėjo, jo linksmumo paveikti. Jiems buvo žinomas jo dosnumas, ir po pusvalandžio ligotas daktaras hamburgietis, kuris gyveno viršuje, pavydėdamas žiūrėjo pro langą į tą linksmą sveikų rusų kompaniją, susirinkusią po kaštonu. Lapų paunksmėje, virpančioje apvaliais šešėliais, prie balta staltiese užtiesto, kavinuku, duona, sviestu, sūriu, šalta paukštiena ir žvėriena apkrauto stalo sėdėjo kunigaikštienė su violetiniais kaspinais papuoštu kyku, dalydama puodukus ir sviestainius. Kitame stalo gale įsitaisė kunigaikštis, sočiai valgydamas ir linksmai bei garsiai kalbėdamas. Kunigaikštis išdėliojo šalimais savo pirkinius: raižytas dėžutes, žaislelius, visokiausius peiliukus knygoms pjaustyti, kurių jis prisipirko gerą krūvą visuose kurortuose, ir jais apdalijo visus, net tarnaitę Lischen ir šeimininką, su kuriuo juokavo, komiškai šnekėdamas prasta vokiečių kalba, tikindamas jį, kad ne vandenys išgydė Kiti, bet jo puikūs valgiai, ypač džiovintų slyvų sriuba. Kunigaikštienė šaipėsi iš rusiškų vyro įpročių, bet buvo tokia gyva ir linksma, kokia niekuomet dar nebuvo per išgyventą kurorte laiką. Pulkininkas, kaip visuomet, šypsojosi, klausydamas kunigaikščio juokų, bet dėl Europos, kurią jis tarėsi rimtai studijuojąs, palaikė kunigaikštienės pusę. Geraširdė Marja Jevgenjevna nesitvėrė juokais, klausydamasi juokingos kunigaikščio kalbos, o Varenka (šito Kiti dar niekuomet nebuvo mačiusi) tiesiog leipo, besijuokdama negarsiu, bet užkrečiančiu juoku iš kunigaikščio pokštų.

Visa tai linksmino Kiti, bet ji negalėjo būti rami. Ji negalėjo įspėti mįslės, kurią nejučiomis jai užminė tėvas, linksmai pažiūrėjęs į jos bičiulius ir į tą gyvenimą, kurį ji taip pamilo. Prie tos mįslės dar prisidėjo tai, kad pasikeitė jos santykiai su Petrovais, ir ta permaina šiandien taip aiškiai ir nemaloniai išėjo aikštėn. Visiems buvo linksma, bet Kiti negalėjo būti linksma ir dėl to ji dar labiau kankinosi. Mergina dabar jautėsi taip, kaip jausdavosi vaikystėje, kada, nubausta ir uždaryta savo kambaryje, iš ten girdėdavo linksmai juokiantis seseris.

– Na, kam tu pripirkai tokią daugybę? – paklausė kunigaikštienė, šypsodamasi ir duodama vyrui puodelį kavos.

– Išeini pasivaikščioti, na, prieini prie krautuvėlės, siūlo pirkti: „Erlaucht, Ekscelenc, Durchlaucht.“36 Na, kai jau pasako „Durchlaucht“, tai aš ir nebegaliu: dešimties talerių ir nebėra.

– Tik iš nuobodulio, – tarė kunigaikštienė.

– Žinoma, iš nuobodulio. Toks nuobodis, motule, jog nežinai, kur dėtis.

– Kaip galima nuobodžiauti, kunigaikšti? Tiek daug įdomių dalykų dabar Vokietijoje, – tarė Marja Jevgenjevna.

– Bet juk aš žinau visas įdomybes: džiovintų slyvų sriubą, žirninę dešrą. Viską žinau.

– Ne, kaip sau norite, kunigaikšti, bet jų įstaigos tikrai įdomios, – pasakė pulkininkas.

– O kas taip įdomu? Visi jie švyti iš pasitenkinimo kaip variokai, visus jie nugalėjo. Na, o aš kuo galiu būti patenkintas? Aš nieko nenugalėjau, o tik batus turiu pats nusiauti ir dar už durų juos išstatyti. Rytą kelkis, tuojau apsirenk ir eik į saloną prastos arbatos gerti. Kas kita namie! Pabundi neskubėdamas, papyksti už ką nors, paniurzgi, išsiblandai kaip reikiant, viską neskubėdamas apsvarstai.

– Bet laikas – pinigai, jūs šitą užmirštate, – pastebėjo pulkininkas.

– Koks čia laikas! Būna toks laikas, kad visą mėnesį už pusrublį atiduotum, o kartais už jokį pinigą pusvalandžio neparduotum. Ar taip, Katenka? Ko tu tokia surūgusi?

– Aš nieko.

– Kurgi jūs? Pabūkite dar, – kreipėsi jis į Varenką.

– Man reikia namo, – atsistojusi tarė Varenka ir vėl pratrūko juokais.

Nurimusi ji atsisveikino ir nuėjo į vidų pasiimti skrybėlės. Kiti nuėjo paskui ją. Net Varenka dabar jai atrodė kitokia. Ji nebuvo blogesnė, bet buvo kitokia, nebe ta, kokią ji anksčiau vaizdavosi.

– Ak, aš seniai šitaip juokiausi! – tarė jai Varenka, imdama skėtį ir rankinę. – Koks mielas jūsų tėvelis!

Kiti tylėjo.

– Kada pasimatysime? – paklausė Varenka.

– Maman norėjo užeiti pas Petrovus. Jūs nebūsite ten? – paklausė Kiti, norėdama išklausinėti Varenką.

– Aš būsiu, – atsakė Varenka. – Jie ruošiasi išvažiuoti, aš prižadėjau padėti jiems susikrauti.

– Ir aš ateisiu.

– Ne, o kam jums?

– Kodėl? Kodėl? Kodėl? – plačiai atmerkdama akis, paklausė Kiti, nusitvėrusi Varenkos skėčio ir neišleisdama jos. – Ne, palaukite, kodėl?

– Taip sau, jūsų tėvelis atvyko, be to, jie varžosi jūsų.

– Ne, jūs man pasakykite, kodėl nenorite, kad aš dažnai lankyčiausi pas Petrovus? Juk jūs nenorite? Kodėl?

– Aš nesakiau šito, – ramiai atsakė Varenka.

– Ne, pasakykite, labai prašau!

– Viską sakyti? – paklausė Varenka.

– Viską, viską! – greitai atsakė Kiti.

– Nieko ypatingo ir nėra, tik tiek, kad Michailas Aleksejevičius (toks buvo tapytojo vardas) pirma norėjo išvažiuoti anksčiau, o dabar nenori važiuoti, – šypsodamasi atsakė Varenka.

– Na! Na! – ragino Kiti, niūriai žiūrėdama į Varenką.

– Ir kažkodėl Ana Pavlovna pasakė, jog jis nenorįs dėl to, kad jūs čia. Suprantama, tai buvo ne vietoje, bet dėl šito, dėl jūsų jie susivaidijo. O juk žinote, kokie opūs tie ligoniai.

Kiti tylėjo, vis labiau niurdama, ir Varenka šnekėjo viena, stengdamasi numaldyti ir nuraminti ją, nes matė, kad tuojau turi prapliupti srovė, tik nežinia ko – ašarų ar žodžių.

– Todėl jums geriau neiti... Jūs, be abejo, suprantate, jūs neįsižeiskite...

– Taip man ir reikia, taip man ir reikia! – greitai ėmė kalbėti Kiti, traukdama skėtį Varenkai iš rankų ir vengdama žiūrėti bičiulei į akis.

Varenka norėjo nusišypsoti, matydama, kad jos draugė taip vaikiškai pyksta, bet bijojo ją įžeisti.

– Kodėl taip ir reikia? Aš nesuprantu, – tarė ji.

– Taip ir reikia, nes visa tai buvo apsimetimas, nes visa tai išgalvota, nenuoširdu. Ko man reikėjo kištis į svetimo žmogaus reikalus? Ir dabar išėjo taip, kad jie dėl manęs susipyko, o aš dariau tai, ko manęs niekas neprašė. Dėl to, kad visa tai tik apsimetimas! Apsimetimas! Apsimetimas!..

– Bet koks tikslas apsimesti? – tyliai paklausė Varenka.

– Ak, kaip kvaila, bjauru! Man jokio nebuvo reikalo... Viskas apsimetimas! – kalbėjo ji, išskėsdama ir suglausdama skėtį.

– Bet koks tikslas?

– Norėjau visiems atrodyti geresnė – žmonėms, sau, Dievui, – visus apgauti. Ne, daugiau aš tokia nebūsiu! Geriau būsiu bloga, bet ne apsimetėlė, apgavikė!

– O kas apgavikė? – priekaištingai paklausė Varenka. – Jūs kalbate lyg...

Tačiau Kiti per daug įsikarščiavo. Ji neleido Varenkai kalbėti.

– Aš ne apie jus, visiškai ne apie jus kalbu. Jūs esate tobulybė. Taip, taip, aš žinau, kad jūs – tikra tobulybė; bet ką daryti, kad aš bloga? Šitaip nebūtų atsitikę, jeigu nebūčiau bloga. Geriau būsiu tokia, kokia esu, bet nebūsiu apsimetėlė. Kas man rūpi Ana Pavlovna! Tegul jie sau gyvena, kaip jiems patinka, o aš – kaip man patinka. Aš negaliu būti kitokia... Ir viskas negerai, viskas!..

– Kas gi negerai? – pasiteiravo sumišusi Varenka.

– Viskas negerai. Aš galiu tik taip gyventi, kaip man liepia širdis, o jūs gyvenate pagal taisykles. Aš jus pamilau paprastai, o jūs mane – turbūt tik dėl to, kad norite mane išgelbėti, pamokyti!

– Jūs neteisinga, – pasakė jai Varenka.

– Bet aš nieko nesakau apie kitus, aš kalbu apie save.

– Kiti! – pasigirdo motinos balsas. – Eik šen, parodyk tėveliui savo karolėlius.

Išdidžiai, nesusitaikiusi su savo bičiule, Kiti paėmė nuo stalo karolėlių dėžutę ir nuėjo pas motiną.

– Kas tau? Kodėl tu tokia išraudusi? – paklausė motina ir tėvas vienu balsu.

– Nieko, – atsakė ji, – aš tuojau grįšiu, – ir išbėgo atgal.

„Ji dar čia, – pagalvojo Kiti. – Ką aš pasakysiu jai, Dieve mano! Ką aš padariau, ką prikalbėjau! Už ką įžeidžiau ją? Ką man daryti? Ką pasakysiu jai?“ – galvojo Kiti ir sustojo prie durų.

Varenka, užsidėjusi skrybėlaitę, su skėčiu rankose sėdėjo prie stalo, žiūrinėdama spyruoklę, kurią nulaužė Kiti. Ji pakėlė galvą.

– Varenka, atleiskite man, atleiskite! – sušnibždėjo Kiti, priėjusi prie jos. – Aš neatsimenu, ką šnekėjau. Aš...

– Aš tikrai nenorėjau jūsų užgauti, – ištarė jai Varenka šypsodamasi.

Taika buvo sugrąžinta. Vis dėlto, atvažiavus tėvui, Kiti pasikeitė visas tas pasaulis, kuriame ji gyveno. Ji neišsižadėjo viso to, ką sužinojo, tačiau suprato, kad pati save apgaudinėjo manydama, jog gali būti tokia, kokia norėjo būti. Ji tarytum atsipeikėjo, pajuto, kaip sunku išsilaikyti toje aukštumoje, į kurią troško pakilti, jeigu nenori veidmainiauti ir atrodyti geresnė; antra vertus, Kiti pajuto, koks sunkus yra šis sielvarto, ligų, mirštančiųjų pasaulis, kuriame ji gyveno. Tasai jos mėginimas visa tai pamilti per prievartą, visos jos pastangos įveikti save atrodė tikra kančia, ir Kiti norėjo kuo greičiausiai ištrūkti į tyrą orą, į Rusiją, į Jergušovą, kur, kaip sužinojo iš laiško, buvo jau persikrausčiusi jos sesuo Doli su vaikais.

Bet Varenką ji mylėjo kaip mylėjusi. Atsisveikindama Kiti prašyte prašė ją atvažiuoti pas juos į Rusiją.

– Atvažiuosiu, kai jūs ištekėsite, – tarė jai Varenka.

– Aš niekuomet netekėsiu.

– Na, tai aš niekuomet neatvažiuosiu.

– Tada aš vien dėl to ištekėsiu. Tik žiūrėkite, neužmirškite pažado! – tarė Kiti.

Daktaro pranašavimai išsipildė. Kiti sugrįžo namo į Rusiją pasveikusi. Ji nebuvo tokia nerūpestinga ir linksma, kaip anksčiau, bet buvo rami. Sielvartas, kurį ji kadaise išgyveno Maskvoje, dabar jau buvo tiktai atsiminimas.

_______________

36 Jūsų šviesybe, jūsų ekscelencija, jūsų aukštoji šviesybe.

Trečioji dalis

I

Sergejus Ivanovičius Koznyševas norėjo pailsėti nuo protinio darbo, bet, užuot išvykęs į užsienį, kaip paprastai, gegužės mėnesio pabaigoje atvažiavo į sodžių pas brolį. Jis buvo įsitikinęs, kad sodžiaus gyvenimas yra visų geriausias. Atvažiavo dabar mėgautis šituo gyvenimu pas brolį. Konstantinas Levinas labai džiaugėsi, juo labiau kad jau nelaukė šią vasarą brolio Nikolajaus. Tačiau Konstantinui Levinui, nors mylėjo ir gerbė Sergejų Ivanovičių, sodžiuje buvo nesmagu su broliu. Nesmagu, net nemalonu jam buvo matyti, kaip brolis žiūri į sodžių. Konstantinui Levinui sodžius buvo gyvenimo, tai yra džiaugsmų, kentėjimų, darbo vieta; Sergejui Ivanovičiui sodžius buvo, vienu atžvilgiu, poilsio nuo darbo vieta, kitu – naudingas priešnuodis nuo sugedimo, priešnuodis, kurį jis gėrė pasigardžiuodamas ir jausdamas, koks jis naudingas. Konstantinui Levinui sodžius buvo geras, nes tai buvo darbo, be abejonės, naudingo darbo, dirva; Sergejui Ivanovičiui sodžius buvo geras tuo, kad tenai galima ir reikia nieko neveikti. Be to, Sergejaus Ivanovičiaus pažiūra į liaudį kiek piktino Konstantiną. Sergejus Ivanovičius sakydavosi mylįs ir pažįstąs liaudį ir dažnai šnekučiuodavosi su kaimiečiais, o tai jis mokėjo daryti gerai, neapsimetinėdamas ir nesimaivydamas, ir kiekvienas toks pasišnekėjimas jam leisdavo padaryti bendras išvadas, kad liaudis yra puiki, ir įrodyti, kad jis tą liaudį pažįsta. Tokia pažiūra į liaudį nepatiko Konstantinui Levinui. Konstantinui liaudis buvo tiktai svarbiausias bendro darbo dalyvis, ir nors jis labai gerbė kaimietį ir jautė jam kažkokią įgimtą meilę, jo, kaip jis sakydavo, turbūt įžįstą su paprastos sodietės žindyvės pienu, Levinas, kaip bendro darbo su jais dalyvis, kartais žavėdamasis tų žmonių jėga, romumu, teisingumu, bet labai dažnai, kai bendrame darbe būdavo reikalingos kitos savybės, širsdavo ant kaimiečių už tai, kad jie nerūpestingi, nevalyvi, kad girtauja, meluoja. Konstantinas Levinas, jeigu jį būtų kas paklausęs, ar jis myli liaudį, tikrai nebūtų žinojęs, kaip atsakyti. Jis liaudį mylėjo ir nemylėjo, lygiai taip kaip ir apskritai žmones. Suprantama, būdamas geras žmogus, jis žmones, vadinasi, ir liaudį, labiau mylėjo, negu nemylėjo. Tačiau mylėti ar nemylėti liaudį, kaip kažką ypatinga, jis negalėjo, nes ne tiktai gyveno su tais žmonėmis, ne tiktai visi jo interesai buvo su jais susiję, bet jis ir save laikė liaudies dalimi, nematė jokių ypatingų nei savo, nei liaudies dorybių ar ydų ir negalėjo savęs statyti prieš liaudį. Be to, nors jis ilgai gyveno labai glaudžiai bendraudamas su kaimiečiais, kaip šeimininkas ir tarpininkas, o svarbiausia, kaip patarėjas (kaimiečiai juo pasitikėjo ir ateidavo pas jį tartis, nužygiuodami net po keturiasdešimt varstų kelio), jis neturėjo susidaręs kokios griežtos nuomonės apie liaudį ir paklaustas, ar pažįsta liaudį, taip pat nebūtų galėjęs lengvai atsakyti, kaip paklaustas, ar myli liaudį. Pasakyti, kad jis pažįsta liaudį, Levinui būtų buvę tolygu pasakyti, kad jis pažįsta žmones. Jam nuolat tekdavo stebėti ir pažinti visokių žmonių, tarp jų ir kaimiečių, kuriuos jis laikė gerais ir įdomiais žmonėmis, ir tolydžio pastebėdavo naujų jų bruožų, keisdavo savo seną nuomonę apie juos ir susidarydavo naują. Sergejus Ivanovičius – priešingai. Lygiai taip, kaip mėgo ir gyrė sodžiaus gyvenimą, lygindamas jį su tuo gyvenimu, kurio nemėgo, lygiai taip ir liaudį jis mylėjo, lygindamas ją su ta žmonių klase, kurios nemylėjo, ir lygiai taip pat jis pažino liaudį kaip kažkokią bendruomenę, kurią jis statydavo prieš visus kitus žmones. Jo prote buvo aiškiai susidėjusios tam tikros liaudies gyvenimo formos, gautos iš dalies iš paties liaudies gyvenimo, bet daugiausia iš antitezės. Jis niekuomet nekeisdavo savo nuomonės apie liaudį ir prielankaus nusistatymo.

Kai broliai, samprotaudami apie liaudį, susikirsdavo, Sergejus Ivanovičius visuomet nugalėdavo brolį kaip tik tuo, kad Sergejus Ivanovičius turėjo aiškią nuomonę apie liaudį, jos būdą, savybes ir polinkius, o Konstantinas Levinas jokios aiškios ir tvirtos nuomonės neturėjo, todėl šiuose ginčuose Konstantiną lengva būdavo sugauti prieštaraujant pačiam sau.

Sergejui Ivanovičiui jaunesnysis jo brolis buvo puikus vyrukas, turįs gerai įdėtą širdį (taip jis sakydavo prancūziškai) ir gana judrų protą, bet dažnai veikiamą momento įspūdžių, todėl labai prieštaringą. Kaip atlaidus vyresnysis brolis, jis kartais aiškindavo Levinui dalykų reikšmę, tačiau ginčytis su juo negalėjo būti malonu, nes jis per daug jau lengvai brolį sukirsdavo.

Konstantinas Levinas laikė brolį didelio proto ir išsilavinimo vyru, tauriu žmogumi geriausia šio žodžio prasme, sugebančiu veikti bendram labui. Tačiau širdies gilumoje, juo jis darėsi vyresnis ir juo arčiau pažino brolį, juo dažniau imdavo abejoti, ar šitas sugebėjimas veikti bendram labui, sugebėjimas, kurio jis pats jautėsi visiškai neturįs, yra dorybė, gal, priešingai, čia kažkoks trūkumas – ne gerų, doringų, kilnių troškimų bei polinkių trūkumas, bet gyvybinės jėgos trūkumas, to, ką vadiname širdimi, to siekimo, kuris verčia žmogų iš visų nesuskaitomų prieš jį atsiveriančių gyvenimo kelių pasirinkti vieną ir to vieno trokšti. Juo labiau Levinas pažino brolį, juo labiau ėmė pastebėti, kad ir Sergejus Ivanovičius, ir daug kitų veikėjų visuomenės labui ne širdimi buvo priėję tą visuomenės meilę, bet protu buvo nusprendę, kad šiam darbui atsidėti yra gera, ir tik dėl to jam atsidėjo. Šį Levino spėjimą patvirtino dar ir tai, jog jis pastebėjo, kad broliui nė kiek ne daugiau rūpi visuomenės labo ir sielos nemarumo klausimai kaip šachmatų partija ar išradingas naujos mašinos įtaisymas.

Be to, Konstantinui Levinui sodžiuje buvo nesmagu su broliu dar ir dėl to, kad sodžiuje, ypač vasarą, Levinas būdavo nuolat užsiėmęs ūkio reikalais ir ilgos vasaros dienos jam nepakakdavo atlikti viską, ką reikia, o Sergejus Ivanovičius ilsėdavosi. Tačiau nors jisai ir ilsėjosi dabar, tai yra nerašė savo veikalo, bet taip buvo įpratęs į protinį darbą, jog mėgdavo gražia suglausta forma reikšti kylančias jam mintis ir mėgdavo, kad jo kas nors klausytųsi. Savaime aišku, kad šiuo metu jo natūraliausias klausytojas buvo brolis. Ir todėl, nors jų santykiai buvo draugiški ir paprasti, Konstantinui nepatogu būdavo palikti jį vieną. Sergejus Ivanovičius mėgdavo atsigulti žolėje saulės atokaitoje, gulėti šitaip ir tingiai plepėti.

– Tu nepatikėsi, – sakydavo jis broliui, – kaip man malonu šitaip lepintis, nieko neveikiant. Nė vienos minties galvoje, tarytum iššluota.

Bet Konstantinui Levinui nuobodu būdavo sėdėti ir jo klausytis, ypač žinant, kad be jo mėšlą veža į nepadalytą lysvėmis lauką ir suvers dievai žino kaip, jeigu neprižiūrėsi, ir plūgo peilių neprisuks, o juos nuims ir paskui sakys, kad plūgas – tuščias prasimanymas, o visai kas kita žagrė motinėlė, ir panašiai.

– Gana tau vaikščioti kaitroje! – sakydavo jam Sergejus Ivanovičius.

– Ne, aš tik valandėlei užbėgsiu į kontorą, – aiškindavo Levinas ir bėgdavo į lauką.

II

Pirmomis birželio dienomis taip atsitiko, kad auklė ir ekonomė Agafja Michailovna nešė į rūsį puodynėlę ką tik jos pasūdytų grybų, paslydo, pargriuvo ir išsisuko ranką per riešą. Atvažiavo jaunas, plepus, ką tik mokslus baigęs studentas, zemstvos gydytojas. Jis apžiūrėjo ranką, pasakė, kad ji neišsukta, uždėjo kompresą ir pasilikęs pietų aiškiai mėgavosi, kalbėdamasis su garsiuoju Sergejum Ivanovičium Koznyševu, o norėdamas parodyti savo pažangias pažiūras pasakojo jam visus apskrities plepalus, skųsdamasis, kad zemstvos reikalai visai prasti. Sergejus Ivanovičius atidžiai klausėsi, pats klausinėjo ir naujo klausytojo paskatintas karštai įsikalbėjo, padarė keletą taiklių ir svarių pastabų, kurias jaunasis gydytojas pagarbiai įvertino, ir labai žvaliai nusiteikė, kaip jam paprastai atsitikdavo, įdomiai ir gyvai pasikalbėjus.

Ši jo nuotaika broliui buvo gerai pažįstama. Daktarui išvažiavus, Sergejus Ivanovičius panoro nuvažiuoti su meškere prie upės. Jis mėgo meškerioti ir tarytum didžiavosi, kad gali mėgti tokią kvailą pramogą.

Konstantinas Levinas, kuriam reikėjo pasižiūrėti, ar ne metas šienauti pievas, pasišovė nuvežti brolį kabrioletu.

Buvo tas metų laikas, pats vasarovidis, kada jau matyti, koks bus šių metų derlius, kada reikia truputį rūpintis ateinančių metų sėja ir jau artėja šienapjūtė, kada rugiai, visi išplaukę ir pilkai žali, nepribrendusiomis, dar lengvomis varpomis banguoja papūtus vėjui, kada žalios avižos su pasklidusiais geltonos žolės krūmais nelygiai išsimėčiusios tarp vėlyvų pasėlių; kada ankstyvieji grikiai jau vešliai lapoja, dengdami žemę; kada pūdymas kaip akmuo galvijų sutryptas su paliktais keliais, kurių neima žagrė, jau suartas ligi pusės; kada išvežtos ir pridžiūvusios mėšlo krūvos kvepia auštant kartu su vilnūnėmis, o slėnumose, laukdamos dalgio, nelyginant jūra tyvuliuoja kultūrinės lankos, kuriose juoduoja krūvos išravėtų arkliarūgščių stagarų.

Buvo tasai metas, kada laukų darbuose atsiranda trumpa atvanga prieš prasidedant pjūčiai, kuri kasmet kartojasi ir kasmet verčia sutelkti visas žmonių jėgas. Derlius atrodė puikus, ir buvo giedros, kaitrios vasaros dienos su trumpomis rasotomis naktimis.

Broliai, norėdami pasiekti lankas, turėjo važiuoti mišku. Sergejus Ivanovičius visą laiką grožėjosi tyliu tankialapiu mišku, rodydamas broliui čia seną liepą, tamsią iš pavėsio pusės, mirguliuojančią geltonais prielapiais ir besiruošiančią žydėti, čia smaragdu blizgančius jaunus šiuometinius medžių ūgius. Konstantinas Levinas nemėgo nei pats kalbėti, nei klausytis, kaip kiti kalba apie gamtos grožį. Žodžiai atimdavo jam grožį iš to, ką jis matė. Jis pritardavo broliui, bet nejučiomis ėmė galvoti apie ką kita. Pervažiavus mišką, visą jo dėmesį patraukė pūdymas kalvoje, geltonuojąs žole, sutryptas ir lysvėmis išrėžytas, priverstas krūvų, o kai kur jau ir suartas. Keliu vilkstine riedėjo vežimai. Levinas suskaitė vežimus ir liko patenkintas, kad bus išvežta tiek, kiek reikia, o kai pamatė lankas, ėmė galvoti apie šienapjūtę. Šienapjūtė visuomet ypač traukdavo jo širdį. Privažiavęs lanką, Levinas sustabdė arklį.

Ryto rasa dar tebebuvo tiršto žolės atsėlio apačioje, ir Sergejus Ivanovičius, nenorėdamas sušlapti kojų, paprašė jį kabrioletu nuvežti per lanką ligi to žilvičio krūmo, kur kibo ešeriai. Kad ir kaip buvo Konstantinui Levinui gaila mindžioti savo žolę, jis įvažiavo į lanką. Aukšta žolė švelniai vyniojosi aplink tekinius ir arklio kojas, palikdama savo sėklas ant šlapių stipinų ir stebulių.

Brolis, išdėliojęs meškeres, atsisėdo pakrūmėje, o Levinas nuvedė į šalį arklį, pririšo jį ir įbrido į didžiulę, pilkai žalią, vėjo nejudinamą lankos jūrą. Šilkinė žolė su nokstančiomis sėklomis buvo beveik ligi juostos toje vietoje, kurią buvo užliejęs vanduo.

Perėjęs skersai lanką, Konstantinas Levinas išėjo į kelią ir sutiko senį užtinusia akimi, nešantį bičių kraitę.

– Ką? Sugavai, Fomičiau? – paklausė jis.

– Kur ten sugausi, Konstantinai Mitričiau! Kad tik savas išsaugočiau. Išlėkė antrą kartą spiečius... Gerai, kad vyrai prisivijo. Pas jus aria. Iškinkė arklį, prisivijo...

– Na, kaip sakai, Fomičiau, – pjauti ar luktelti?

– O ką gi! Pagal mūsų paprotį ligi Petrinių galima palaukti. O jūs visada anksčiau pjaunate. Ką gi, Dievas duos, žolė gera. Galvijams bus daugiau vietos.

– O giedra, kaip manai?

– Kaip Dievas duos. Gal ir bus giedra.

Levinas priėjo prie brolio. Meškerioti nesisekė, bet Sergejus Ivanovičius nenuobodžiavo ir atrodė linksmiausiai nusiteikęs. Levinas matė, kad brolis tiek buvo pirma įsivaręs į kalbą su daktaru, jog jam norėjosi pasišnekėti. O Levinas, priešingai, norėjo greičiau namo, reikėjo liepti, kad rytoj sušauktų pjovėjus, ir išspręsti vieną su šienapjūte susietą abejojimą, kuris jam ypač rūpėjo.

– Ką gi, važiuokime, – tarė jis.

– Kam skubėti? Pasėdėkime. Betgi kaip tu sušlapai! Nors ir nieko nesugauni, bet gera. Kiekviena medžioklė ar žvejyba gera, kad čia susiduri su gamta. Na, koks žavus šis plieninis vanduo! – kalbėjo jis. – Šitos paupio lankos, – tęsė jis toliau, – visuomet man primena mįslę, – žinai? Žolė sako vandeniui: palinguosim, palinguosim.

– Nežinau tos mįslės, – niūriai atsiliepė Levinas.

III

– Žinai, aš apie tave galvojau, – postringavo Sergejus Ivanovičius. – Nei šis, nei tas jūsų apskrityje dedasi, kaip man papasakojo tas daktaras; jis labai nekvailas vyrukas. Ir aš tau sakiau ir sakau: negerai, kad tu nesilankai susirinkimuose ir iš viso pasitraukei iš zemstvos darbo. Jei padorūs žmonės šalinsis, suprantama, viskas eis dievai žino kaip. Pinigus mes mokame, jie išeina algoms, o nėra nei mokyklų, nei felčerių, nei pribuvėjų, nei vaistinių – nieko nėra.

– Juk aš mėginau, – tyliai ir nenorom atsakė Levinas, – negaliu! Na, ką gi padarysi!

– Bet kodėl negali? Aš, prisipažįstu, nesuprantu. Nemanau, kad dėl abejingumo ar nemokėjimo, nejaugi tiesiog tingi?

– Nei viena, nei antra, nei trečia. Pamėginau ir matau, kad nieko negaliu padaryti, – pasakė Levinas.

Jis nelabai gilinosi į tai, ką kalba brolis. Žiūrėdamas į dirvą anapus upės, jis matė kažką juoduojant, bet negalėjo suprasti, ar ten arklys, ar raitas prievaizdas.

– Kodėl tu negali nieko padaryti? Pamėginai, nepavyko, kaip norėjai, ir pasiduodi. Argi galima šitaip neturėti savimeilės?

– Tokios savimeilės, – tarė Levinas, brolio žodžių įgeltas, – aš nesuprantu. Jei universitete man būtų pasakę, kad integralinę skaičiuotę kiti supranta, o aš nesuprantu, – tai čia savimeilė. O čia pirma reikia būti įsitikinusiam, kad tiems dalykams reikalingi tam tikri gabumai, o svarbiausia, kad visi tie dalykai labai svarbūs.

– Ir ką gi! Argi jie nesvarbūs? – neatlyžo Sergejus Ivanovičius, pasijutęs įgeltas dėl to, kad broliui atrodo nesvarbu tai, kuo jis domisi, o ypač dėl to, kad brolis, matyt, beveik jo nesiklauso.

– Man neatrodo svarbu, manęs netraukia, ko gi tu dar nori?.. – atsakė Levinas įžiūrėjęs, kad už upės yra prievaizdas, ir jis, matyt, paleido kaimiečius namo. Jie vertė ant šono žagres. „Negi jau suarė?“ – pagalvojo Levinas.

– Na, paklausyk, – kreipėsi vyresnysis brolis, suraukęs savo gražų protingą veidą, – viskam yra ribos. Labai gera būti keistuoliu ir tiesiu žmogumi ir nemėgti melo, aš visa tai žinau, bet juk tai, ką tu kalbi, neturi prasmės arba turi labai nekokią prasmę. Kaip tau gali atrodyti nesvarbu, kad toji liaudis, kurią tu myli, kaip pats tvirtini...

„Aš niekuomet netvirtinau“, – pagalvojo Konstantinas Levinas.

– ...miršta, nesulaukusi pagalbos? Tamsuolės bobutės marina vaikus, ir liaudis skendi tamsybėje, ją valdo bet kuris raštininkas, o tau duota į rankas priemonė jiems padėti, bet tu nepadedi, nes, tavo manymu, tai nesvarbu.

Sergejus Ivanovičius iškėlė jam dilemą: arba tu – toks neišmanėlis, kad nematai, ką gali padaryti, arba, galėdamas tai padaryti, nenori paaukoti savo ramybės, tuščios garbės ir nežinia dar ko.

Konstantinas Levinas jautė, kad jam belieka tik pasiduoti arba prisipažinti, jog neturi meilės bendram reikalui, ir dėl to jam buvo skaudu bei liūdna.

– Ir viena, ir antra, – tarė jis ryžtingai. – Aš nematau, kad būtų galima...

– Kaip? Argi negalima, gerai paskirsčius pinigus, teikti medicinos pagalbos?

– Man atrodo, kad negalima... Mūsų apskritis turi keturis tūkstančius kvadratinių varstų, žiemą čia tokios pūgos, sniegų kalnai, vasarą darbymetis, – aš nematau, kad būtų galima visur suteikti medicinos pagalbą. O ir iš viso netikiu medicina.

– Na, atleisk, tai neteisinga... Aš tau tūkstančius pavyzdžių duosiu... Na, o mokyklos?

– Kam mokyklos?

– Ką tu šneki! Argi galima abejoti švietimo nauda? Jeigu jis naudingas tau, tai naudingas ir kiekvienam.

Konstantinas Levinas jautėsi moraliai prispirtas prie sienos, todėl įsikarščiavo, pats to nenorėdamas, pasakė, kas labiausiai verčia jį būti abejingą bendram reikalui.

– Galbūt visa tai ir gera, bet kam aš turiu rūpintis sveikatos punktais, kuriais niekuomet nesinaudoju, ir mokyklomis, į kurias savo vaikų neleisiu, į kurias ir valstiečiai nenori vaikų leisti, ir pats dar netvirtai tikiu, kad reikia juos leisti? – pareiškė jis.

Sergejų Ivanovičių valandėlę nustebino šis nelauktas požiūris į dalyką, bet jis tuojau pat sudarė naują puolimo planą.

Jis patylėjo, ištraukė vieną meškerę, užmetė į kitą vietą ir šypsodamasis kreipėsi į brolį:

– Na, atleisk... Visų pirma, sveikatos punkto prireikė. Štai mes Agafjai Michailovnai pakvietėme zemstvos daktarą.

– Na, aš manau, kad ranka liks kreiva.

– Čia dar nežinia… Antra, raštingas kaimietis, darbininkas tau reikalingesnis ir vertingesnis.

– Ne, ko nori klausk, – ryžtingai atsakė Konstantinas Levinas, – raštingas žmogus kaip darbininkas daug prastesnis. Ir kelių pataisyti negalima, o tiltai, vos pastatomi, tuojau pavagiami.

– Pagaliau, – raukydamasis tarė Sergejus Ivanovičius, kuris nemėgo prieštaravimų, ypač tokių, kurie be perstogės šokinėja nuo vieno dalyko prie kito ir be jokio sąryšio įveda naujus argumentus, todėl negalima žinoti, į ką atsakyti, – pagaliau ne tai yra svarbu. Palauk. Ar tu sutinki, kad švietimas yra liaudžiai išganingas?

– Sutinku, – ištarė Levinas netyčia ir tuojau pamanė, kad pasakė ne tai, ką galvoja. Jis jautė, kad tą pripažinus jam bus įrodyta, jog jis kalba niekus, neturinčius jokios prasmės. Kaip bus tai įrodyta, Levinas nežinojo, bet numanė, kad tikrai bus logiškai įrodyta, ir laukė šito įrodymo.

Argumentas buvo daug paprastesnis, negu tikėjosi Konstantinas Levinas.

– Jeigu tu pripažįsti, kad jis išganingas, – tarė Sergejus Ivanovičius, – tai tu, kaip doras žmogus, negali tokio dalyko nemėgti ir jam nepritarti, todėl negali nenorėti dėl jo darbuotis.

– Bet aš dar nepripažįstu, kad šitas dalykas būtų geras, – nuraudęs tarė Konstantinas Levinas.

– Kaip? Bet tu ką tik pasakei...

– Aš nepripažįstu, nei kad jis būtų geras, nei įmanomas.

– Šito tu negali žinoti, jeigu dar nemėginai nieko daryti.

– Na, sutikime, – tarė Levinas, nors visiškai su tuo nesutiko, – sutikime, kad tai tiesa, bet aš vis dėlto nesuprantu, kam turėčiau šituo rūpintis.

– Kaipgi kam?

– Ne, jeigu įsikalbėjome, išaiškink tu man filosofiniu požiūriu, – paprašė Levinas.

– Aš nesuprantu, kam čia prireikė filosofijos, – tarė Sergejus Ivanovičius, kaip pasirodė Levinui, tokiu tonu, lyg nebūtų pripažinęs broliui teisės samprotauti apie filosofiją. Tai suerzino Leviną.

– Štai kam! – karščiuodamasis prabilo Levinas. – Aš manau, kad visų mūsų veiksmų akstinas yra mūsų asmeninė laimė. Dabar zemstvos įstaigose aš, kaip bajoras, nematau nieko, kas padėtų mano gerovei. Keliai nėra geresni ir negali būti geresni; mano arkliai veža mane ir prastais. Daktaro ir punkto man nereikia, taikos teisėjo man nereikia, aš niekuomet nesikreipiu į jį ir nesikreipsiu. Mokyklos man ne tik nereikalingos, bet net žalingos, kaip jau sakiau. Zemstvos įstaigos man tik uždeda prievolę mokėti aštuoniolika kapeikų nuo dešimtinės, važinėti į miestą, nakvoti su blakėmis ir klausytis visokių niekų ir šlykštybių, o asmeninis interesas manęs neskatina.

– Palauk, – šypsodamasis pertraukė Sergejus Ivanovičius, – asmeninis interesas neskatino mūsų kovoti dėl baudžiavos panaikinimo, bet mes vis dėlto kovojome.

– Ne! – vis labiau karščiuodamasis, pertraukė Konstantinas. – Baudžiavos panaikinimas buvo kas kita. Čia buvo asmeninio intereso. Mes norėjome nusimesti tą jungą, kuris slėgė mus, visus geruosius žmones. Tačiau būti tarybos nariu, svarstyti tai, kiek reikia išviečių valytojų ir kaip nutiesti vamzdžius mieste, kur aš negyvenu; būti prisiekusiu posėdininku ir teisti valstietį, pavogusį kumpį, ir šešias valandas klausytis visokių nesąmonių, kurias mala gynėjai bei prokurorai, o pirmininkas klausia mano senį kvailutį Aliošką: „Ar jūs pripažįstate, pone kaltinamasis, kumpio pagrobimo faktą?“ – „Ką sakai?“

Konstantinas Levinas jau nukrypo į šalį, ėmė vaizduoti pirmininką ir kvailutį Aliošką; jam rodėsi, kad visa tai susiję su aptariamu reikalu.

Bet Sergejus Ivanovičius tik gūžtelėjo pečiais.

– Ką tu nori pasakyti?

– Aš tiktai noriu pasakyti, kad tas teises, kurios man svarbios ir susijusios su manimi, aš visuomet ginsiu visomis išgalėmis. Kai pas mus, studentus, žandarai darydavo kratą ir skaitydavo mūsų laiškus, aš būdavau pasiryžęs visomis išgalėmis ginti tas teises, ginti savo teises į mokslą, į laisvę. Aš suprantu karinę prievolę, kuri svarbi mano vaikų, brolių likimui; esu pasiruošęs svarstyti tai, kas man svarbu, bet svarstyti, kaip paskirstyti keturiasdešimt tūkstančių zemstvos pinigų, arba Aliošos kvailučio bylą nagrinėti aš nemoku ir negaliu.

Konstantinas Levinas kalbėjo taip, lyg būtų pratrūkusi jo žodžių užtvanka. Sergejus Ivanovičius nusišypsojo.

– O jei rytoj tau reikės bylinėtis, ar tau maloniau būtų, kad tave teistų senieji baudžiamieji teismo rūmai?

– Aš nesibylinėsiu. Aš nieko nepapjausiu, ir man to nereikia. Na jau! – kalbėjo jis toliau, vėl peršokdamas į tai, kas visiškai nebuvo susiję su reikalu. – Mūsų zemstvos įstaigos ir visa kita panašios į berželius, kurių mes prismaigėme kaip per Sekmines, norėdami, kad būtų panašu į mišką, kuris pats išaugo Europoje, ir aš negaliu prisiversti tų berželių laistyti bei tikėti, kad čia giria!

Sergejus Ivanovičius tiktai gūžtelėjo pečiais, šituo judesiu parodydamas, jog stebisi, iš kur dabar jų ginče atsirado tie berželiai, nors tučtuojau suprato, ką norėjo tuo pasakyti brolis.

– Palauk, juk šitaip negalima samprotauti, – pastebėjo jis.

Bet Konstantinas Levinas norėjo pateisinti savo ydą, kurią jis žinojosi turįs, – abejingumą visuomenės labui, ir jis kalbėjo toliau.

– Aš manau, – tęsė Konstantinas, – kad jokia veikla negali būti tvirta, jeigu ji neparemta asmeniniu interesu. Tai bendra tiesa, filosofinė, – pareiškė jis, ryžtingai pakartodamas žodį „filosofinė“, tarytum norėdamas parodyti, kad jis, kaip ir kiekvienas, taip pat turi teisę kalbėti apie filosofiją.

Sergejus Ivanovičius dar kartą nusišypsojo. „Ir jis turi kažkokią savo filosofiją, tarnaujančią jo polinkiams“, – pagalvojo jis.

– Na jau, filosofiją tu palik nuošalyje, – patarė jis. – Svarbiausias visų amžių filosofijos uždavinys yra kaip tik surasti tą būtiną ryšį, kuris jungia asmeninį ir bendrą interesą. Bet tai nesusiję su reikalu, aš tik turiu pataisyti tavo palyginimą. Berželiai nėra susmaigstyti, o vieni pasodinti, kiti pasėti, su jais reikia elgtis atsargiau. Tik tos tautos turi ateitį, tik tas tautas galima pavadinti istorinėmis, kurios jauste nujaučia, kas svarbu ir reikšminga jų institucijoms, ir jas brangina.

Sergejus Ivanovičius perkėlė klausimą į filosofinę istorinę sritį, neprieinamą Konstantinui Levinui, ir įrodė jam, kokia neteisinga jo pažiūra.

– O dėl to, kad tos institucijos tau nepatinka, atleisk man, čia kaltas mūsų rusiškas tingėjimas ir poniškumas, ir aš esu tikras, kad čia tau tik laikinai taip pasirodė, ir tu suprasi savo klaidą.

Konstantinas tylėjo. Jis jautėsi sukirstas visais atžvilgiais, tačiau kartu manė, kad brolis nesuprato, ką jis norėjo pasakyti. Jis tiktai nežinojo, kodėl brolis nesuprato: ar todėl, kad jis nemokėjo aiškiai pasakyti to, ką norėjo, ar todėl, kad nenorėjo ar negalėjo jo suprasti. Bet Konstantinas į tas mintis nesigilino ir neprieštaraudamas broliui susimąstė apie kitą savo asmeninį reikalą.

Sergejus Ivanovičius susivyniojo paskutinę meškerę, atrišo arklį, ir juodu nuvažiavo.

IV

Asmeninis reikalas, kuris rūpėjo Levinui, kai jis kalbėjosi su broliu, buvo toks: pernai, atvykęs kartą į šienaujamą pievą ir supykęs ant prievaizdo, Levinas pavartojo savišką nusiraminimo būdą – paėmė iš kaimiečio dalgį ir ėmė šienauti.

Šis darbas taip jam patiko, jog jis keletą kartų ėmėsi šienauti; nupjovė visą pievą prieš namus, o šiais metais iš pat pavasario susidarė planą – šienauti su kaimiečiais ištisas dienas. Atvažiavus broliui, jis ėmė svyruoti: pjauti ar ne? Levinui nesmagu buvo palikti ištisas dienas brolį vieną, ir jis bijojo, kad brolis nepasijuoktų iš jo. Tačiau perėjęs per lanką, atsiminė, kokius jam įspūdžius sukėlė pjovimas, ir jau beveik nutarė pjauti. O pasikalbėjimo su broliu suerzintas, jis vėl atsiminė šį sumanymą.

„Reikia fiziškai judėti, nes mano būdas visiškai genda“, – pagalvojo jis ir ryžosi pjauti, nors ir nesmagu jam dėl to būtų prieš brolį ir žmones.

Vakare Konstantinas Levinas nuėjo į kontorą, pasakė, ką rytoj dirbti, ir pasiuntė į kaimus šaukti rytojui pjovėjų, ketindamas šienauti Kalinovo lanką, pačią didžiausią ir geriausią.

– Ir mano dalgį nusiųskite, meldžiamasis, Titui, tegu išplaka ir atsineša rytoj, galbūt aš ir pats pjausiu, – tarė jis, stengdamasis nesidrovėti.

Prievaizdas nusišypsojo ir tarė:

– Klausau.

Vakare gerdamas arbatą Levinas pasisakė ir broliui.

– Atrodo, kad nusistojo gražus oras, – tarė jis. – Rytoj pradedu šienauti.

– Aš labai mėgstu šitą darbą, – tarė Sergejus Ivanovičius.

– Aš irgi mėgstu. Pats esu pjovęs drauge su kaimiečiais, rytoj žadu ištisą dieną pjauti.

Sergejus Ivanovičius pakėlė galvą ir smalsiai pažiūrėjo į brolį.

– Kaipgi? Lygiomis su kaimiečiais, ištisą dieną?

– Taip, tai labai smagu, – tarė Levinas.

– Tai puikus dalykas kaip fizinė mankšta, tiktai vargu ar tesėsi, – nė kiek nesišaipydamas, tarė Sergejus Ivanovičius.

– Esu mėginęs. Iš pradžių sunku, paskui įsivarai. Manau, kad neatsiliksiu...

– Štai kaip! Bet pasakyk, kaip kaimiečiai žiūri į tai? Turbūt šaiposi, kad ponas paikioja.

– Ne, nemanau, bet tai toks linksmas ir drauge toks sunkus darbas, jog nėra kada galvoti.

– O kaip tu su jais pietausi? Ten nusiųsti tau vyno ir keptą kalakutą tikrai nepatogu.

– Ne, aš parjosiu namo, kai jie ilsėsis.

Kitą rytą Konstantinas Levinas atsikėlė anksčiau negu paprastai, bet ūkiniai reikalai jį sulaikė, ir kai jis atjojo į šienaujamą lanką, pjovėjai varė jau antrą pradalgę.

Dar nuo kalno jam atsivėrė apačioje šešėlyje jau nupjauta lankos dalis su pilkuojančiomis pradalgėmis ir juodomis krūvelėmis rudinių, kurias pjovėjai pasidėjo toje vietoje, nuo kurios pradėjo pjauti.

Juo toliau jojo Levinas, juo aiškiau matė ištįsusią virtinę kaimiečių, kurių vieni buvo su rudinėmis, kiti vienmarškiniai ir kurių kiekvienas saviškai mojavo dalgiu. Jis suskaitė keturiasdešimt du vyrus.

Pjovėjai iš lengvo judėjo nelygia lankos slėnuma, kur buvo sena užtvanka. Kai kuriuos saviškius Levinas pažino. Čia buvo senis Jermilas labai ilgais baltais marškiniais, kuris susilenkęs mojavo dalgiu; čia buvo jaunas vyrukas Vaska, buvęs Levino vežėjas, kuris traukė dalgį plačiai užsimodamas. Čia buvo ir Titas, kuris mokė Leviną pjauti, mažytis liesutis žmogelis. Jis nesilenkdamas traukė pirmas, tarytum žaisdamas dalgiu, ir varė savo plačią pradalgę.

Levinas nusėdo nuo arklio ir, pririšęs jį šalia kelio, nuėjo pas Titą, kuris, ištraukęs iš krūmų antrą dalgį, padavė jį.

– Sutvarkyta, pone, kaip skustuvas, pats pjauna, – šypsodamasis tarė Titas, nusiėmęs kepurę ir duodamas jam dalgį.

Levinas paėmė dalgį ir ėmė jį mėginti. Baigę savo pradalges, prakaituoti ir linksmi pjovėjai ėjo vienas paskui kitą į kelią ir truputį šaipydamiesi sveikinosi su ponu. Jie visi žiūrėjo į jį, bet niekas nieko nesakė, kol aukštas senis raukšlėtu bebarzdžiu veidu, apsivilkęs kailine striuke, išėjęs į kelią, tarė jam:

– Žiūrėk, pone, kai įsikinkysi, tai jau ir trauk! – patarė jis, ir Levinas išgirdo, kad pjovėjai santūriai juokiasi.

– Stengsiuosi neatsilikti, – pažadėjo jis, stodamas paskui Titą ir laukdamas, kada galės pradėti.

– Žiūrėk! – pakartojo senis.

Titas padarė jam laisvą vietą, ir Levinas atsistojo už jo. Žolė, kaip visada pakelėje, buvo žema, ir Levinas, seniai bepjovęs ir sumišęs nuo susmigusių į jį žvilgsnių, pradžioje kelias minutes pjovė prastai, nors ir mosavo smarkiai. Užpakalyje pasigirdo balsai:

– Įtvertas negerai, rankena per aukštai, mat kaip jam reikia lenktis, – tarė vienas.

– Papentį labiau spausk, – patarė kitas.

– Nieko, gerai, įsivarys, – kalbėjo toliau senis. – Matai, kaip įsismagino... Plačią pradalgę imi, nusiplūksi!.. Mat šeimininkas, kitaip negalima, sau pačiam stengiasi! O pabarzdžiai, aure, kokie! Už tokius pabarzdžius mes į kuprą gaudavome.

Prasidėjo minkštesnė žolė, ir Levinas klausydamasis, bet neatsakinėdamas, stengdamasis pjauti kiek galima geriau, traukė paskui Titą. Jie nuvarė kokį šimtą žingsnių. Titas vis ėjo nesustodamas, nerodydamas nė mažiausio nuovargio, o Leviną jau ėmė baimė, kad netesės – toks jis buvo pailsęs.

Jis jautė, kad mosuoja iš paskutiniųjų, ir ryžosi prašyti Titą stabtelti. Bet tuo pačiu metu Titas pats sustojo ir pasilenkęs paėmė žolės, nušluostė dalgį ir ėmė pustyti. Levinas atsitiesė ir atsidusęs apsidairė. Kaimietis, pjaunąs jam iš paskos, matyt, taip pat buvo pailsęs, nes tuojau, neprisivaręs iki Levino, sustojo ir ėmė pustyti dalgį. Titas papustė savo ir Levino dalgį, ir jie nutraukė toliau.

Antroje varsnoje buvo tas pat. Titas traukė dalgį nesustodamas ir nepailsdamas. Levinas varė paskui jį, stengdamasis neatsilikti, ir jam darėsi vis sunkiau ir sunkiau: buvo akimirkų, kada jis jausdavosi nebeturįs daugiau jėgų, bet tuo metu Titas sustodavo ir pustydavosi dalgį.

Šitaip jie išvarė pirmą pradalgę. Ir ši ilga pradalgė pasirodė Levinui itin sunki, bet užtat, kai pradalgė buvo išvaryta ir Titas, užsimetęs ant peties dalgį, lėtu žingsniu ėjo pradėti naujos pradalgės, sekdamas pėdomis, kurias nupjautoje vietoje buvo palikę jo kulnai, Levinas lygiai taip pat ėjo savo nupjautu rėžiu. Nors prakaitas čiurkšle bėgo jo veidu ir varvėjo nuo nosies, o visa nugara buvo šlapia, lyg apipilta vandeniu, – jam buvo labai gera. Ypač džiugino tai, kad jis dabar žinojo galėsiąs tesėti.

Malonų jausmą jam nuodijo tik nedaili jo pradalgė. „Mažiau mosuosiu ranka, daugiau spausiu visu liemeniu“, – galvojo jis, lygindamas tiesią kaip ištemptas siūlas Tito pradalgę su savo išmėtyta ir nelygiai gulinčia pradalge.

Pirmą pradalgę, kaip pastebėjo Levinas, Titas varė itin greitai, turbūt norėdamas išbandyti poną, be to, ir pradalgė pasitaikė ilga. Kitos pradalgės buvo jau lengvesnės, bet Levinas vis tiek turėjo įtempti visas jėgas, kad neatsiliktų nuo kaimiečių.

Jis nieko negalvojo, nieko netroško, tik žiūrėjo, kad neatsiliktų nuo kaimiečių ir kiek galima geriau padarytų darbą. Levinas tik girdėjo, kaip žvanga dalgiai, ir matė, kaip pirma jo tolsta Tito figūra, matė išlenktą nupjautos vietos pusratį, lėtai gulančią bangomis žolę bei žiedų galveles prie savo dalgio ašmenų ir priešais save pradalgės galą, kur galės pailsėti.

Nesuprasdamas, kas čia ir iš kur, įpusėjus darbą, jis staiga pajuto malonų šaltuką karštuose suprakaitavusiuose pečiuose. Kol pustė jam dalgį, Levinas pažvelgė į dangų. Buvo užėjęs žemas sunkus debesis, ir lijo stambus lietus. Vieni kaimiečiai ėjo prie savo rudinių ir vilkosi jas; kiti, lygiai kaip ir Levinas, tik džiaugsmingai gūžčiojo pečiais, jausdami malonią vėsą.

Išvarė dar ne vieną pradalgę. Buvo ilgų, trumpų, geros, blogos žolės pradalgių. Levinas jau nesuvokė, kaip eina laikas, ir visiškai nežinojo, ar dabar vėlu, ar anksti. Bepjaudamas pajuto savo darbe kažkokią permainą, kuri teikė jam didelį pasitenkinimą. Bedirbant užeidavo valandėlių, kada jis užsimiršdavo, ką veikia, jam darydavosi lengva, ir tomis valandėlėmis jo pradalgės išeidavo beveik tokios pat lygios ir tokios pat geros kaip ir Tito. Bet vos tik jis atsimindavo, ką daro, ir pradėdavo stengtis pjauti geriau, beregint pajusdavo, kaip sunku dirbti, ir pradalgė būdavo prasta.

Išvaręs dar vieną pradalgę, Levinas norėjo vėl pradėti naują, bet Titas sustojo, priėjęs prie senio kažką patylomis pasakė jam. Juodu pažiūrėjo į saulę. „Apie ką juodu kalbasi, ir kodėl Titas nepradeda naujos pradalgės?“ – pagalvojo Levinas, nesuprasdamas, jog kaimiečiai nesustodami jau pjovė ne mažiau kaip keturias valandas ir jiems metas pusryčiauti.

– Pusryčiauti, pone, – tarė senis.

– Argi metas? Na, jei taip, tai pusryčiauti.

Levinas padavė dalgį Titui ir ėjo prie savo arklio drauge su kaimiečiais, kurie per ilgo nupjauto ploto pradalges, truputį lietaus pašlakstytas, traukė prie rudinių pasiimti duonos. Tik dabar jis suprato, kad oro neatspėjo ir lietus jam merkia šieną.

– Sugadins šieną, – tarė jis.

– Nieko, pone, su lietum pjausi, per giedrą grėbsi! – atsakė senis.

Levinas atsirišo arklį ir nujojo namo gerti kavos.

Sergejus Ivanovičius ką tik buvo atsikėlęs. Jis dar nespėjo nė apsivilkti ir ateiti į valgomąjį, o Levinas, pagėręs kavos, vėl išjojo į lankas.

V

Po pusryčių Levinas pateko į pradalgę jau ne senoje vietoje, o tarp juokdario senio, kuris pasikvietė jį kaimynu, ir jauno kaimiečio, tik rudenį vedusio ir išėjusio pjauti pirmą vasarą.

Senis, tiesiai laikydamasis, ėjo priešakyje, lygiai ir plačiai traukdamas iškreiptas kojas, tiksliai mosuodamas dalgiu (atrodė, kad daryti šitai jam nebuvo sunkiau, negu mosuoti rankomis einant), lyg žaisdamas, guldė lygią aukštą pradalgę. Tarytum ne jis, o aštrus dalgis pats vienas šniojo sultingą žolę.

Užpakaly Levino pjovė jaunasis Miška. Jis taip stengėsi, kad jo maloniame jauname veide, šviežios žolės grįžtele aprištais plaukais, dirbo kiekvienas raumuo, tačiau vos tik kas pažvelgdavo į jį, vyrukas šypsodavosi. Jis, matyt, veikiau buvo pasiryžęs mirti, negu prisipažinti, kad jam sunku.

Levinas traukė tarp judviejų. Pjauti per pačią kaitrą jam atrodė ne taip sunku. Gausus prakaitas vėsino jį, o saulė, kepinanti nugarą, galvą ir atraitotą ligi alkūnės ranką, stiprino jį ir atkaklų pasiryžimą dirbti; vis dažniau ir dažniau užeidavo valandėlių, kada jis tarsi netekdavo nuovokos, ir tada galėdavai negalvoti apie tai, ką veiki. Dalgis pats vienas pjaudavo. Tai buvo laimingos valandėlės. Dar džiaugsmingesnės būdavo valandėlės, kada senis, priėjęs prie upės pradalgių gale, tankia šlapia žole nusišluostydavo dalgį, paskalaudavo jo plieną vėsiame upės vandenyje, pasisemdavo pustyklės makštimi vandens ir pavaišindavo Leviną.

– Nagi, mano girelės! A, gardi? – sakydavo jis mirkteldamas.

Ir iš tikrųjų Levinas niekuomet nebuvo ragavęs tokio gėrimo kaip šiltas vanduo su plūduriuojančiais žalėsiais ir surūdijusios skardos prieskoniu. Ir tuojau po to prasidėdavo tasai palaimintas pasivaikščiojimas lėtu žingsniu, uždėjus ranką ant dalgikočio, kada galėjai nusišluostyti žliaugiantį prakaitą, atsikvėpti pilna krūtine ir peržvelgti visą nusidriekusią pjovėjų virtinę bei visa tai, kas dedasi aplinkui, miške ir lauke.

Juo ilgiau Levinas pjovė, juo dažniau ir dažniau jautė tas užsimiršimo valandėles, kada jau ne rankos mojavo dalgiu, o pats dalgis paskui save traukė save jaučiantį, gyvybės pilną kūną, ir darbas lyg kokiais burtais pats savaime taisyklingai ir tiksliai darėsi, apie jį visiškai nė negalvojant. Tai būdavo pačios laimingiausios valandėlės.

Sunku būdavo tik tuomet, kai reikėdavo nutraukti šį beveik jau nesąmoningą judesį ir galvoti, kai tekdavo apipjauti kemsą arba neišravėtas arkliarūgštes. Senis tai darydavo lengvai. Pasitaikydavo kemsas – jis pakeisdavo judesį ir čia dalgio papenčiu, čia jo galu trumpučiais kirčiais apkapodavo jį iš abiejų pusių. Darydamas tai, senis žiūrinėjo ir stebėjo visa, kas dedasi prieš jį; čia jis nuskindavo kardelį, suvalgydavo jį arba pavaišindavo Leviną, čia dalgio smaigaliu numesdavo šalin šakutę, čia apžiūrėdavo putpelės gūžtelę, iš kurios po pat dalgiu išlėkdavo patelė, čia gaudydavo pasitaikiusią pakeliui gyvatę, lyg šakute iškėlęs ją dalgiu, parodydavo Levinui ir nusviesdavo šalin.

Tiek Levinui, tiek jaunam vyrukui jo užpakalyje būdavo sunku šitaip keisti judesius. Juodu abu, visą laiką vienodai įsiręžę, įtemptai dirbo savo darbą ir nepajėgdavo pakeisti judesio bei kartu stebėti, kas yra priešais juos.

Levinas nejautė, kaip eina laikas. Jeigu jo būtų kas paklausęs, kiek laiko jis pjauna, būtų pasakęs, kad pusvalandį, – nors jau buvo apypietė. Pradėdamas naują pradalgę, senis atkreipė Levino dėmesį į mergaites ir berniukus, kurie iš visų pusių, vos pastebimi per aukštą žolę, keliu traukė pjovėjų link, nešdami duonos ryšulėlius ir skudurais užkimštus giros ąsotėlius, nutempusius jiems rankutes.

– Aure, vabalai atrėplioja, – tarė senis, rodydamas į juos. Pridėjęs prie kaktos ranką, jis pažvelgė į saulę.

Išvarius dar po dvi pradalges, senis sustojo.

– Na, pone, pietūs! – tarė jis ryžtingai. Priėję upę pjovėjai per pradalges patraukė prie rudinių, kur susėdę jų laukė pietus atnešę vaikai. Kaimiečiai susimetė – tolimieji po vežimais, artimieji – po žilvičio krūmu, kurį apmėtė žole.

Levinas atsisėdo šalia jų; joti namo jis nenorėjo.

Pono seniai jau niekas nebesivaržė. Pjovėjai ruošėsi pietauti. Vieni prausėsi, jauni vyrukai maudėsi upėje, kiti rinkosi vietą poilsiui, atrišinėjo duonos krepšelius ir kimšo giros ąsotėlius. Senis prisitrupino dubenėlį duonos, šaukšto kotu sumaigė ją, iš pustyklės makšties įpylė vandens, dar atsiriekė duonos ir pabarstė druska, tada atsigręžė į rytus ir ėmė melstis.

– Nagi, pone, mano mutinio, – pasiūlė jis, klaupdamasis priešais dubenį.

Mutinys buvo toks skanus, jog Levinas apsigalvojo ir nejojo namo pietų. Jis papietavo su seniu ir įsikalbėjo su juo apie jo namų reikalus, labai gyvai domėdamasis jais, papasakojo jam visus savo reikalus ir visas aplinkybes, kurios galėjo būti įdomios seniui. Levinas jautėsi daug artimesnis jam negu savo broliui ir nejučiomis šypsojosi iš savo simpatijos šitam žmogui. Kai senis vėl atsistojo, pasimeldė ir atsigulė čia pat po krūmu, pasidėjęs po galva žolės, Levinas pasekė jo pavyzdžiu. Nepaisydamas lipnių, saulėje įžūlių musių ir vabalėlių, kutenančių jo prakaituotą veidą bei kūną, tučtuojau užmigo ir pabudo tik tada, kai saulė jau buvo užslinkusi į kitą krūmo pusę ir ėmė jį siekti. Senis jau seniai nemiegojo ir sėdėdamas plakė jauniems vyrukams dalgius.

Levinas apsidairė aplinkui ir nepažino vietos: taip viskas buvo pasikeitę. Didžiulis lankos plotas buvo nupjautas, ir jau kvepiančios pradalgės žvilgėjo kažkaip naujai, ypatingai įstrižuose vakaro saulės spinduliuose. Ir apipjauti aplinkui krūmai prie upės, ir pati upė, pirma nematoma, o dabar plienu spindinčiais vingiais, ir sujudę, sukrutę žmonės, ir stati žolės siena toje lankos vietoje, kuri dar buvo nenupjauta, ir vanagai, sklandą viršum apnuogintos lankos, – visa tai buvo visiškai nauja. Nubudęs Levinas ėmė galvoti, kiek nupjauta ir kiek dar galima nupjauti šiandien.

Kaip keturiasdešimt dviejų vyrų, buvo nudirbta nepaprastai daug. Visa didelė lanka, kurią baudžiavos laikais dvi dienas pjaudavo trisdešimt dalgių, buvo jau nupjauta. Nenupjauti beliko tik kampai, kur pradalgės bus trumpos. Bet Levinas norėjo kiek galima daugiau nupjauti šiandien, ir buvo pikta, kad saulė taip greitai leidžiasi. Jis nejuto jokio nuovargio; jis tiktai norėjo dar ir dar, kuo greičiau ir kiek galima daugiau nudirbti.

– O kaip tu manai, ar dar nupjautume Maškos Kauprę, ką? – tarė jis seniui.

– Kaip Dievas duos, saulė nebeaukštai. Nebent degtinėlės vyrams?

Per pusdienius, visiems vėl susėdus ir rūkantiesiems užsirūkius, senis paskelbė vyrams, kad „Maškos Kauprę nupjausime – degtinės bus“.

– Ko čia nenupjausi! Pradėk, Titai! Beregint nušniosime! Pavalgysi naktį. Pradėk! – pasigirdo balsai, baigdami valgyti duoną, pjovėjai skubėjo pradėti naują pradalgę.

– Na, vyrai, laikykitės! – tarė Titas ir beveik risčia leidosi pirmas.

– Greičiau, greičiau! – ragino senis, skubėdamas paskui jį ir lengvai jį pasivydamas. – Įkirsiu į kulną! Saugokis!

Tiek jauni, tiek seni pjovė tarytum lenktyniaudami. Betgi ir labai skubėdami žolės negadino, ir pradalgės klojosi taip pat švariai ir vienodai. Pasilikęs kampe sklypelis buvo nušluotas per penkias minutes. Dar paskutiniai pjovėjai baigė savo pradalges, o pirmutiniai jau siautėsi rudines ant pečių ir skersai kelią traukė į Maškos Kauprę.

Saulė jau artėjo prie medžių, kai jie, tarškindami pustyklių makštis, įėjo į Maškos Kauprės raguvą pamiškėje. Daubos viduryje žolė buvo ligi juostos, minkšta ir švelni, tanki, vietomis tarp medžių joje margavo kūpoliai.

Trumpai pasitarus – ar išilgai, ar skersai pjauti – Prochoras Jermilinas, taip pat žinomas pjovėjas, didžiulis, juosvas mužikas, išėjo pirmuoju. Jis išvarė pradalgę, apsigręžė ir užvertė ant jos kitą, ir visi ėmė lygiuotis paskui jį, eidami pakalnėn dauba ir į kalną prie pačios pamiškės. Saulė užlindo už miško. Rasa jau krito, pjovėjai tik ant kalvelės buvo saulėje, o slėnumoje, kur kilo garas, ir anoje pusėje ėjo vėsioje rasotoje paunksmėje. Darbas virte virė.

Sodriai žvangą dalgiai klojo į storas pradalges aitriai kvepiančią žolę. Grūsdamiesi iš visų pusių į trumpas eiles, barškindami pustyklių makštis, pjovėjai ragino vienas kitą, ir buvo girdėti, kaip skimbčioja susidūrę dalgiai, kaip jie pustomi čerškia į pustykles, kaip linksmai šūkčioja vyrai.

Levinas tebepjovė tarp jaunojo vyruko ir senio. Senis, jau vėl apsivilkęs kailine striuke, tebedirbo lengvai, buvo toks pat linksmas ir nesiliovė juokavęs. Miške nuolat pasitaikydavo sultingoje žolėje išputusių lepšių, kuriuos nupjaudavo dalgiai. Senis, pamatęs grybą, kiekvieną kartą pasilenkdavo, pakeldavo ir įsidėdavo jį į antį. „Bus senei lauktuvių“, – sakydavo jis.

Nors ir labai buvo lengva pjauti šlapią, silpną žolę, vis dėlto sunku būdavo leistis žemyn ir kopti stačiais daubos šlaitais. Tačiau seniui tai buvo nė motais. Vis taip pat mosuodamas dalgiu, savo mažu, tvirtu, didelėmis vyžomis apautų kojų žingsneliu jis iš lėto užlipdavo į kriaušį. Nors jam virpėjo visas kūnas ir kelnės, nusmukusios žemiau marškinių, bet nepalikdavo nė vienos žolelės, nė vieno grybo ir vis taip pat juokavo su kaimiečiais bei Levinu. Levinas pjovė paskui jį ir dažnai pagalvodavo, kad pats būtinai pargrius, bekopdamas su dalgiu į tokį staigų kauburį, kur ir be dalgio sunku įlipti, bet įlipdavo ir darydavo, kas reikia. Levinas jautė, jog kažkokia išorinė jėga jį stumte stumia.

VI

Vyrai nupjovė Maškos Kauprę, baigė paskutines pradalges, apsivilko rudinėmis ir linksmai traukė namų link. Levinas sėdo ant arklio ir nujojo namo, jausdamas, kad jam gaila skirtis su kaimiečiais. Užjojęs ant kalno, jis atsigręžė; jų nebuvo matyti kylančiame iš slėnumos rūke, bebuvo girdėti, kaip linksmai kvatoja ir šaukia grubūs balsai, sudžeržgia užkliudę vienas kitą dalgiai.

Sergejus Ivanovičius seniai jau buvo papietavęs ir savo kambaryje gėrė vandenį su citrina bei ledu, žiūrinėdamas ką tik iš pašto gautus laikraščius bei žurnalus, kai Levinas sutaršytais, nuo prakaito prie kaktos prilipusiais plaukais ir pajuodusia šlapia nugara bei krūtine, linksmai šnekėdamas, įsiveržė į kambarį.

– Mes nušniojome visą lanką! Ak, kaip puiku, tiesiog nuostabu! O tu kaip laikeisi? – prabilo Levinas, visiškai užmiršęs nemalonų vakarykštį pasikalbėjimą.

– Dievulėliau! Kaip tu atrodai! – pratarė Sergejus Ivanovičius, pirmą akimirką nepatenkintas pažvelgęs į brolį. – Tik duris, duris uždaryk! – sušuko jis. – Tikriausiai įleidai visą dešimtį.

Sergejus Ivanovičius negalėjo pakęsti musių ir savo kambaryje langus atsidarydavo tik naktį bei rūpestingai uždarinėdavo duris.

– Dievaži, nė vienos. O jeigu įleidau, sugausiu. Tu nepatikėsi, koks malonumas! Kaip praleidai dieną?

– Aš gerai. Nejau tu visą dieną pjovei? Tu, aš manau, alkanas kaip vilkas. Kuzma tau viską paruošė.

– Ne, valgyti aš nenoriu. Aš tenai pavalgiau. O dabar eisiu nusiprausti.

– Na, eik, eik, ir aš tuojau pas tave ateisiu, – tarė Sergejus Ivanovičius, linguodamas galvą ir žiūrėdamas į brolį. – Tik paskubėk greičiau, – pridūrė šypsodamasis ir, susirinkęs knygas, pasiruošė eiti. Jam pačiam staiga pasidarė linksma ir nesinorėjo skirtis nuo brolio. – Na, o per lietų kur buvai?

– Koks čia lietus? Palašnojo truputį. Aš tuojau ateisiu. Tu gerai praleidai dieną? Na ir puiku. – Ir Levinas išėjo rengtis.

Po penkių minučių broliai susitiko valgomajame. Nors Levinui ir atrodė, kad nenori valgyti, ir jis atsisėdo pietų tik nenorėdamas įžeisti Kuzmos, bet pradėjus valgyti pietūs jam pasirodė nepaprastai skanūs. Sergejus Ivanovičius šypsodamasis žiūrėjo į jį.

– Ak, tiesa, tau laiškas, – tarė jis. – Kuzma, atnešk, meldžiamasis, iš apačios. Tik žiūrėk, duris uždaryk.

Laiškas buvo nuo Oblonskio. Levinas garsiai perskaitė jį. Oblonskis rašė iš Peterburgo: „Gavau laišką iš Doli, ji Jergušove, ir jai ten vis nesiseka. Susimildamas, nuvažiuok pas ją, padėk savo patarimu, tu viską žinai. Ji taip džiaugsis, kai nuvažiuosi. Ji visiškai viena, vargšė. Uošvė ir visi kiti dar užsienyje.“

– Puiku! Būtinai nuvažiuosiu pas juos, – nutarė Levinas. – Ogi imkime ir važiuokime drauge. Ji šauni moteris. Ar ne tiesa?

– O jie čia netoli?

– Apie trisdešimt varstų. Gal ir keturiasdešimt bus. Bet labai geras kelias. Puikiai pavažinėsime.

– Labai džiaugiuosi, – vis dar šypsodamasis, tarė Sergejus Ivanovičius.

Žiūrėdamas į jaunesnįjį brolį, jis nejučiom linksmai nusiteikė.

– Na ir apetitas tavo! – pastebėjo Sergejus Ivanovičius, žiūrėdamas į jo nulenktą prie lėkštės rudai ir raudonai įdegusį veidą bei kaklą.

– Puiku! Tu netikėsi, koks naudingas režimas nuo visokio dūko. Aš noriu praturtinti mediciną nauju terminu: Arbeitskur.37

– Na, tau jis, rodos, tikrai nereikalingas.

– Taip, bet visokiems nervų ligoniams.

– Taip, reikia išbandyti. O aš juk buvau norėjęs ateiti į lanką pasižiūrėti į tave, bet taip buvo nepakenčiamai karšta, kad toliau miško nenuėjau. Pasėdėjau ir mišku patraukiau kaimo link, sutikau tavo žindyvę ir paklausinėjau ją, kaip kaimiečiai į tave žiūri. Kiek aš supratau, jie nepritaria tam. Ji pasakė: „Čia ne ponų darbas.“ Apskritai man atrodo, liaudis labai griežtai nustato tam tikros, kaip jie vadina, „ponų“ veiklos reikalavimus. Ir jie nesutinka, kad ponai išeitų iš jų galvose nusistojusių rėmų.

– Galbūt, bet juk čia toks malonumas, kokio kaip gyvas nesu turėjęs. Ir juk nieko blogo nėra. Ar ne tiesa? – atsakė Levinas. – Ką darysi, jeigu jiems nepatinka. O aš manau, kad nieko. A?

– Šiaip ar taip, – toliau kalbėjo Sergejus Ivanovičius, – tu, kaip matau, savo diena patenkintas.

– Labai patenkintas. Mes nupjovėme visą lanką. O su kokiu seniu aš ten susibičiuliavau! Tu negali įsivaizduoti, koks puikus žmogus!

– Na, tai patenkintas savo diena. Ir aš taip pat. Visų pirma, išsprendžiau du šachmatų uždavinius, o vienas labai įdomus, – pradedama pėstininku. Aš tau parodysiu. O paskui galvojau apie mūsų vakarykštį pasikalbėjimą.

– Ką? Apie vakarykštį pasikalbėjimą? – tarė Levinas, prisimerkęs iš laimės ir atsipūsdamas po baigtų pietų bei niekaip nepajėgdamas prisiminti, koks ten buvo tasai vakarykštis pasikalbėjimas.

– Aš manau, kad iš dalies tavo tiesa. Mūsų nesutarimas yra tas, kad tu akstinu laikai asmeninį interesą, o aš manau, kad bendro labo interesas yra privalomas kiekvienam žmogui, pasiekusiam tam tikrą kultūros laipsnį. Galbūt ir tavo tiesa, kad labiau pageidautina tokia veikla, kurioje yra materialinio intereso. Apskritai tavo prigimtis per daug primesautière38, kaip sako prancūzai; tu nori arba aistringai, energingai veikti, arba nieko nedaryti.

Levinas klausėsi brolio, ničnieko nesuprato ir nenorėjo suprasti. Jis tik bijojo, kad brolis ko nors nepaklaustų, iš ko būtų matyti, kad jis nieko negirdėjo.

– Tai taip, drauguži, – tarė Sergejus Ivanovičius, palietęs jam petį.

– Taip, suprantama. Ką gi! Aš nesispiriu dėl savo nuomonės, – atsakė Levinas, vaikiškai droviai šypsodamasis. „Dėl ko, beje, aš čia taip ginčijausi? – galvojo jis. – Suprantama, ir mano tiesa, ir jo tiesa, viskas puiku. Bet reikia nueiti į kontorą ir šį tą sutvarkyti.“ Jis atsistojo raivydamasis ir šypsodamasis.

Sergejus Ivanovičius taip pat nusišypsojo.

– Jei nori pasivaikščioti, eime drauge, – tarė jis, nenorėdamas skirtis nuo brolio, iš kurio dvelkte dvelkė gaivumas ir žvalumas. – Eime, užsuksime į kontorą, jeigu tau reikia.

– Ak, dievulėliau! – sušuko Levinas taip garsiai, jog Sergejus Ivanovičius nusigando.

– Kas, kas tau?

– Kaip Agafjos Michailovnos ranka? – paklausė Levinas, suduodamas sau per galvą. – Visai buvau užmiršęs.

– Daug geriau.

– Na, vis dėlto užbėgsiu pas ją. Tu nespėsi nė skrybėlės užsidėti, aš jau būsiu sugrįžęs.

Ir jis, lyg tarškynė bildėdamas kulnais, nubėgo laiptais žemyn.

_______________

37 Gydymas darbu.

38 Impulsyvi.

VII

Tuo metu, kai Stepanas Arkadjičius buvo išvykęs į Peterburgą atlikti visų natūraliausios, visiems tarnaujantiems žinomos, nors netarnaujantiems ir nesuprantamos, visų reikalingiausios pareigos, be kurios neįmanoma tarnauti, – priminti apie save ministerijoje, – ir, atlikdamas tą pareigą, linksmai bei maloniai leido laiką lenktynėse ir vasarvietėse, pasiėmęs beveik visus namuose buvusius pinigus, Doli su vaikais išsikėlė į sodžių, norėdama kiek galima sumažinti išlaidas. Ji persikėlė į savo kraitinį Jergušovo sodžių, į tą patį, kur pavasarį buvo parduotas miškas ir kuris buvo už penkiasdešimt varstų nuo Levino Pokrovskojės.

Dideli seni namai Jergušove buvo seniai nugriauti, ir dvare dar kunigaikštis įrengė bei padidino fligelį. Fligelis prieš kokius dvidešimt metų, kai Doli buvo dar vaikas, buvo talpus ir patogus, nors, kaip ir visi fligeliai, pastatytas šonu į išvažiuojamąją alėją ir į pietus. Bet dabar tas fligelis buvo senas ir supuvęs. Dar tada, kai Stepanas Arkadjičius važiavo pavasarį parduoti miško, Doli prašė apžiūrėti namą ir liepti pataisyti. Stepanas Arkadjičius, kaip ir visi nusikaltę vyrai, buvo labai susirūpinęs, kad žmonai čia būtų patogu, pats apžiūrėjo namą ir sutvarkė viską, kas, jo supratimu, buvo reikalinga. Jo supratimu, reikėjo naujai kretonu apmušti visus baldus, pakabinti langų užuolaidas, išvalyti sodą, padaryti tiltelį prie tvenkinio ir pasodinti gėlių, bet jis užmiršo daug kitų būtinų dalykų, kurių stoka paskui iškankino Darją Aleksandrovną.

Kad ir kaip stengėsi Stepanas Arkadjičius būti rūpestingas vyras ir tėvas, jokiu būdu negalėjo atsiminti, kad turi žmoną ir vaikų. Jo polinkiai buvo viengungiški, ir tik prie jų jis taikėsi. Grįžęs į Maskvą, jis pasididžiuodamas pareiškė žmonai, kad viskas paruošta, kad namas būsiąs kaip žaislelis ir jis labai patariąs jai vykti. Stepanui Arkadjičiui žmonos išvykimas į sodžių buvo labai malonus visais atžvilgiais: ir vaikams sveika, ir išlaidų mažiau, ir jam laisviau. O Darja Aleksandrovna išsikelti vasarai į sodžių laikė būtina dėl vaikų, ypač dėl mergaitės, kuri vis dar negalėjo pasitaisyti po skarlatinos; pagaliau išvykdama ji išsigelbėtų nuo smulkių pažeminimų, smulkių skolų malkų pirkliui, žuvų pirkliui, batsiuviui, kurios ją kamavo. Be to, išvykti buvo malonu dar ir dėl to, kad Doli svajojo atsiviliosianti į sodžių seserį Kiti, kuri vasaros viduryje turėjo grįžti iš užsienio, ir gydytojai patarė jai maudytis. Kiti rašė iš kurorto, kad niekas jai negali būti taip malonu, kaip praleisti vasarą su Doli Jergušove, kuris abiem kelia tiek daug vaikystės atsiminimų.

Pradžioje gyventi sodžiuje Doli buvo labai sunku. Ji gyveno sodžiuje maža būdama, ir jai buvo likęs įspūdis, kad sodžius gelbsti nuo visų miesto nemalonumų, kad gyventi ten nors ir nėra per daug žavu (dėl to Doli visai nesikrimto), užtat patogu bei pigu; visko yra, viskas pigu, visko galima gauti, ir vaikams gera. Bet dabar, atvažiavusi į sodžių kaip šeimininkė, ji pamatė, jog visa tai toli gražu ne taip, kaip ji buvo maniusi.

Kitą dieną, vos jiems atvykus, smarkiai lijo, ir naktį ėmė bėgti vanduo į koridorių bei vaikų kambarį, todėl loveles teko pernešti į svetainę. Šeimyninės virėjos nebuvo; iš devynių karvių, pasak šėrikės, vienos buvo veršingos, kitos pirmadėlės, trečios senos, ketvirtos kietaspenės; nei sviesto, nei pieno net vaikams nepakako. Kiaušinių nebuvo. Vištų negalima buvo gauti; reikėjo virti ir kepti senus, pamėlynavusius, gyslotus gaidžius. Negalima buvo rasti moterų grindims išplauti, – visos sodino bulves. Važinėtis nebuvo galima, nes vienas arklys buvo nirtus ir pakinkytas tiesiog pasiusdavo. Maudytis nebuvo kur, nes visas upės krantas buvo gyvulių išmintas ir atviras; iš kelio pusės net pasivaikščioti nebuvo galima išeiti, nes pro išlaužtą tvorą lįsdavo į sodą galvijai, o buvo vienas baisus bulius, kuris baubė ir todėl turbūt badėsi. Spintų drabužiams nebuvo. Kurios stovėjo, tų negalėjai uždaryti, jos pačios atsidarydavo, einant kam pro šalį. Prikaistuvių ir puodų nerado, katilo skalbyklai ir net laidomosios lentos tarnaičių kambariui neturėjo.

Iš pradžių, neradusi nei ramybės, nei poilsio, bet patekusi į tą baisų, jos manymu, vargą, Darja Aleksandrovna nusiminė. Ji plūkėsi, kiek galėdama, jautė, kad padėtis be išeities, ir kiekvieną akimirką tramdė ašaras, kurios veržėsi jai iš akių. Ūkvedys, buvęs vachmistras, kurį Stepanas Arkadjičius pamėgo ir paskyrė iš šveicorių dėl jo gražios bei pagarbios išvaizdos, nė kiek nesisielojo dėl Darjos Aleksandrovnos nelaimių, o tik kalbėjo pagarbiai: „Jokiu būdu neįmanoma, tokie netikę žmonės“, ir nieko nepadėdavo.

Padėtis rodėsi be išeities. Tačiau Oblonskių namuose, kaip ir visose šeimose, buvo vienas nepastebimas, tačiau be galo svarbus ir didžiai naudingas asmuo – Matriona Filimonovna. Ji ramino ponią, įtikinėjo, kad viskas ateis į tvarką (tai buvo jos posakis, iš jos išmoko Matvejus), ir pati veikė, neskubėdama ir nesijaudindama.

Jinai beregint susibičiuliavo su prievaizdo žmona ir pačią pirmąją dieną su ja bei su prievaizdu gėrė po akacijomis arbatą ir svarstė visus reikalus. Netrukus po akacijomis buvo įsteigtas Matrionos Filimonovnos klubas, ir čia, padedant tam klubui, kurį sudarė prievaizdo žmona, seniūnas ir kontorininkas, ėmė po truputį mažėti gyvenimo sunkumai, ir po savaitės iš tikrųjų viskas atėjo į tvarką. Buvo pataisytas stogas, surasta virėja – seniūno kūma, nupirkta vištų, karvės ėmė duoti pieno, sodas buvo užtvertas kartimis, dailidė pritaisė spintoms kabliukus, ir jos ėmė atsidarinėti ne kada tinkamos, o laidomoji lenta, aptraukta kareiviška gelumbe, išsitiesė nuo krėslo atramos ant komodos, ir tarnaičių kambaryje pakvipo laidynė.

– Na, mat! O jau taip buvote nusiminusi, – tarė Matriona Filimonovna, rodydama lentą.

Net buvo pastatyta maudyklė iš šiaudinių skydų. Lili pradėjo maudytis, ir Darjos Aleksandrovnos lūkesčiai vis dėlto bent iš dalies išsipildė: gyventi sodžiuje nors nebuvo ramu, bet gana patogu. Turėdama šešis vaikus, Darja Aleksandrovna negalėjo būti rami. Vienas susirgdavo, kitas galėjo susirgti, trečiam ko nors trūkdavo, ketvirtam pasireikšdavo blogo būdo žymės, ir taip toliau, ir taip toliau. Retai kada pasitaikydavo trumpų ramių laikotarpių. Tačiau tie rūpesčiai ir bėdos buvo Darjai Aleksandrovnai vienintelė galima laimė. Jeigu to nebūtų buvę, ji būtų turėjusi viena pasilikti su savo mintimis apie vyrą, kuris jos nemylėjo. Antra vertus, nors motiną ir kankino ligų baimė, nors buvo sunku, kai vaikai susirgdavo arba rodydavo savo netikusio būdo žymes, – patys vaikai jau dabar atsilygindavo už jos širdgėlą, teikdami jai mažų džiaugsmų. Tie džiaugsmai buvo tokie mažyčiai, jog buvo nepastebimi nelyginant auksas smėlyje, ir sunkiomis valandėlėmis ji matydavo vien tiktai širdgėlą, vien tiktai smėlį, tačiau būdavo ir laimingų valandėlių, kada ji patirdavo vien tiktai džiaugsmus, matydavo vien tiktai auksą.

Dabar, sodžiaus vienumoje, ji dažniau ėmė justi tuos džiaugsmus. Dažnai, žiūrėdama į vaikus, ji kiek įmanydama stengdavosi įtikinti save, kad klysta, kad ji, būdama motina, yra šališka savo vaikams; vis dėlto ji negalėjo nesakyti sau, kad jos vaikai žavūs, visas šešetas, kiekvienas saviškai, bet tokie, kokių retai esti, – ir būdavo laiminga, ir didžiuodavosi jais.

VIII

Gegužės mėnesio pabaigoje, kai jau viskas daugmaž susitvarkė, Doli gavo iš vyro atsakymą į savo nusiskundimus dėl sunkumų sodžiuje. Stepanas Arkadjičius rašė jai, prašydamas atleisti, kad nebuvo visko apgalvojęs, ir žadėjo atvažiuoti pirma proga. Tos progos nepasitaikė, ir ligi birželio mėnesio pradžios Darja Aleksandrovna gyveno sodžiuje viena.

Per Petrines, sekmadienį, Darja Aleksandrovna važiavo klausyti mišių ir vežėsi visus savo vaikus komunijos. Darja Aleksandrovna, nuoširdžiai kalbėdamasi apie filosofiją su seserimi, motina, bičiuliais, labai dažnai juos stebindavo savo religine laisvamanybe. Ji turėjo savo keistą metempsichozės religiją, kuria tvirtai tikėjo, nelabai rūpindamasi religinėmis dogmomis. Tačiau šeimoje ji – ir ne tiktai rodydama pavyzdį, bet ir iš visos širdies – griežtai laikėsi visų bažnyčios įsakymų, todėl jai buvo labai neramu, kad vaikai jau beveik metus nebuvo komunijos, visiškai pritariant Matrionai Filimonovnai, ji nusprendė atlikti šitai vasarą.

Darja Aleksandrovna prieš keletą dienų iš anksto buvo apgalvojusi, kaip aprengti visus vaikus. Buvo pasiūti, pertaisyti ir išskalbti drabužėliai, išleistos siūlės ir apsiuvai, prisiūtos sagos ir paruošti kaspinai. Tanios suknelė, kurią buvo apsiėmusi pasiūti anglė, sugadino daug kraujo Darjai Aleksandrovnai. Persiūdama anglė ne vietoje padarė išpjovas, per daug iškirpo rankoves ir visai sugadino suknelę. Taniai taip traukė pečius, jog buvo skaudu žiūrėti. Tačiau Matriona Filimonovna sumetė įsiūti skiautes ir padaryti peleriną. Reikalas buvo pataisytas, bet su angle teko beveik susipykti. Tačiau rytą viskas susitvarkė, ir devintą ryto – laikas, ligi kurio dvasininkas buvo paprašytas palaukti su pamaldomis, – spindį džiaugsmu ir išpuošti vaikai stovėjo ties priebučiu prie puskarietės, laukdami motinos.

Į puskarietę vietoje nirtulingojo Varno per Matrionos Filimonovnos protekciją buvo pakinkytas prievaizdo Juodbėris, ir Darja Aleksandrovna, užtrukusi betvarkydama savo tualetą, apsivilkusi balta muslinine suknele, pagaliau pasirodė.

Darja Aleksandrovna šukuodavosi ir rengdavosi labai atsidėjusi ir jaudindamasi. Anksčiau ji rengdavosi dėl savęs, norėdama būti graži ir patikti; paskui, ėmus senti, rengtis jai būdavo vis nemaloniau; Darja Aleksandrovna matė, kaip nyksta jos grožis. Bet dabar ji vėl rengėsi su malonumu ir jaudindamasi. Dabar rengėsi ne dėl savęs, ne dėl to, kad gražiau atrodytų, o tik dėl to, kad būdama šių žavių vaikų motina negadintų bendro įspūdžio. Ir paskutinį kartą pasižiūrėjusi į veidrodį Darja Aleksandrovna liko savimi patenkinta. Ji buvo graži. Ne tokia graži, kokia kitados norėdavo būti graži pokylyje, bet graži tam tikslui, kurį dabar turėjo galvoje.

Cerkvėje nieko nebuvo, tiktai mužikai, smuklininkai ir jų moterys. Tačiau Darja Aleksandrovna matė ar tarėsi matanti, kad jos vaikais ir ja visi žavisi. Vaikai ne tik puikiai atrodė savo puošniais drabužėliais, bet buvo mieli ir dėl to, kad gražiai elgėsi. Tiesa, Alioša stovėjo ne visai mandagiai: vis gręžiojosi ir norėjo iš užpakalio matyti savo švarkelį, bet vis dėlto jis buvo nepaprastai mielas. Tania stovėjo kaip didelė ir žiūrėjo mažųjų. Mažiausioji Lili buvo tiesiog žavinga, viskuo naiviai stebėdamasi, ir sunku buvo nenusišypsoti, kai, priėmusi komuniją, jinai pasakė: „Please, some more.“39

Grįždami namo, vaikai jautė, kad įvyko kažkas iškilminga, ir buvo labai ramūs.

Viskas gerai vyko ir namie, tačiau per pusryčius Griša ėmė švilpauti ir, – tai buvo visų blogiausia, – neklausė anglės ir buvo paliktas be saldaus pyrago. Darja Aleksandrovna tokią dieną nebūtų leidusi nubausti, jeigu pati būtų kartu, tačiau reikėjo pritarti anglės nutarimui, ir ji patvirtino jos sprendimą, kad Griša negaus saldaus pyrago. Tas truputį sugadino bendrą džiaugsmą.

Griša verkė sakydamas, kad ir Nikolinka švilpavęs, bet ano nenubaudė, ir kad jis ne dėl pyrago verkiąs, – jam esą vis tiek, bet dėl to, kad jį nubaudė neteisingai. Tai buvo per daug jau liūdna, ir Darja Aleksandrovna pasiryžo, pasikalbėjusi su angle, dovanoti Grišai ir nuėjo pas ją. Eidama per salę, pamatė sceną, kuri tokiu džiaugsmu pripildė jos širdį, jog ašaros sublizgo jai akyse, ir ji pati dovanojo nusikaltėliui.

Nubaustasis sėdėjo salėje prie kampinio lango, šalia jo stovėjo Tania su lėkšte. Dėdamasi norinti duoti pietų lėlėms, ji paprašė anglę, kad leistų jai nusinešti savo pyrago porciją į vaikų kambarį, ir vietoj to nunešė ją broliui. Tebeverkdamas, kad nekaltai kenčia bausmę, jis valgė atneštąjį pyragą ir kūkčiodamas kalbėjo: „Valgyk pati, drauge valgysime… drauge.“

Tanią iš pradžių paveikė užuojauta Grišai, paskui supratimas, kad ji taip gerai pasielgė, ir jos akys taip pat buvo pilnos ašarų, bet ji neatsisakydama valgė savo dalį.

Pamatę motiną, juodu nusigando, tačiau įsižiūrėję į jos veidą suprato, kad daro gerai. Abu susijuokė ir prisikimšę burnas pyrago ėmė rankomis šluostytis šypsančias lūpas ir ašaromis bei uogiene išsitepė savo švytinčius veidus.

– Dievulėliau! Nauja balta suknelė! Tania! Griša! – kalbėjo motina, stengdamasi išgelbėti drabužėlį, bet pilnomis ašarų akimis laiminga ir sužavėta šypsojosi.

Naujieji drabužėliai buvo nuvilkti, liepta mergaitėms apsivilkti palaidinėliais, o berniukams – senais švarkeliais, ir liepta pakinkyti į ilgvežimį – prievaizdo širdgėlai, jo Juodbėris vėl pateko tarp ienų, nes reikėjo važiuoti grybauti ir maudytis. Džiugus spiegimas ir klegesys kilo vaikų kambaryje ir nenutilo ligi pat išvažiuojant maudytis.

Prigrybauta buvo pilna pintinė, net Lili rado lepšį. Anksčiau, būdavo, mis Gul suranda ir jai parodo, bet dabar ji pati rado didelį lepšį, ir visi susižavėję šaukė: „Lili rado lepšį!“

Paskui jie privažiavo prie upės, pastatė po berželiais arklius ir nuėjo į maudyklę. Vežėjas Terentijus, pririšęs prie medžio arklius, kurie mosavo galvomis ir uodegomis, baidydami nuo savęs bimbalus, atsigulė, maigydamas žolę, beržo pavėsyje ir rūkė naminę taboką, klausydamas, kaip maudyklėje linksmai krykštauja vaikai.

Nors ir daug buvo rūpesčių, nes reikėjo žiūrėti vaikus ir sudrausti išdykaujančius, nors ir sunku buvo atsiminti ir nesupainioti tas įvairias kojinaites, kelnytes, kurpeles ir atrišinėti, atmazgioti bei susegioti kaspinėlius ir sagutes, Darja Aleksandrovna, kuri ir pati visada mėgdavo maudytis ir laikė tai naudingu dalyku vaikams, niekuo taip nesigėrėdavo kaip šituo maudymusi su visais vaikais. Čiupinėti visas tas putnias kojeles, tempti ant jų kojinaites, imti į rankas ir nardyti tuos nuogučius kūnelius bei girdėti, kaip vaikai čia džiaugsmingai, čia išgąstingai klykia; matyti šituos kvapo neatgaunančius veidus išplėstomis, nusigandusiomis ir linksmomis akimis, šituos besitaškančius savo angeliukus, – tai jai buvo didelis malonumas.

Kai jau pusė vaikų buvo aprengti, prie maudyklės priėjo ir nedrąsiai sustojo išsipuošusios moterys, traukiančios rinkti garšvų ir karpažolių. Matriona Filimonovna pasišaukė vieną, norėdama jos paprašyti, kad padžiautų paklodę ir marškinius, kurie buvo įkritę į vandenį, ir Darja Aleksandrovna įsikalbėjo su moterimis. Moterys, kurios iš pradžių juokėsi į saują ir nesuprato, ko jų klausiama, veikiai įsidrąsino ir įsišnekėjo, beregint įsiteikdamos Darjai Aleksandrovnai tuo, kad nuoširdžiai grožėjosi vaikais.

– Matai, kokia gražuolė, balta kaip cukrus, – kalbėjo viena, grožėdamasi Tanečka ir linguodama galvą. – O liesa…

– Taip, sirgo.

– Matai, ir jį maudė, – kalbėjo kita, rodydama į žindomąjį.

– Ne, jam tik trys mėnesiai, – didžiuodamasi atsakė Darja Aleksandrovna.

– Matai!

– O tu ar turi vaikų?

– Buvo keturi, du beliko: berniukas ir mergaitė. Va, pereitą mėsėdą nujunkiau.

– O kiek jai?

– Nagi antri meteliai.

– Kodėl taip ilgai žindei?

– Toks mūsų paprotys – tris gavėnias…

Ir prasidėjo įdomiausias Darjai Aleksandrovnai pasikalbėjimas: Kaip gimdė? Kuo vaikas sirgo? Kur vyras? Ar dažnai lankosi?

Darja Aleksandrovna nenorėjo palikti moterų: taip įdomu buvo šnekučiuotis su jomis, tokie visiškai vienodi buvo jų interesai. O visų maloniausia Darjai Aleksandrovnai buvo tai, kad ji aiškiai matė, kaip visos tos moterys gėrėjosi labiausiai tuo, kad ji turi daug vaikų ir jie tokie gražūs. Moterys ir prijuokino Darją Aleksandrovną, ir įžeidė anglę, kuri nesuprato, kodėl ji sukėlė visoms tokį juoką. Viena jauna moteris atsidėjusi žiūrėjo į anglę, kuri rengėsi paskutinė, šiai apsisegus trečiu sijonu, negalėjo susilaikyti nepasakiusi: „Matai, segė, segė, ir vis negana!“ – tarė ji, ir visos prapliupo juokais.

_______________

39 Prašau dar.

IX

Išmaudytų, šlapiomis galvutėmis vaikų apsupta, Darja Aleksandrovna, skarele apsigaubusi, jau buvo netoli namų, kai vežėjas pranešė:

– Ponas kažkoks eina, rodos, pokroviškis.

Darja Aleksandrovna pažvelgė į priekį ir nudžiugo, pamačiusi einančią jiems priešais pažįstamą Levino figūrą su pilka skrybėle ir pilku apsiaustu. Ji visuomet džiaugdavosi jį matydama, bet dabar ypač džiaugėsi, kad jisai ją mato su visa jos puikybe. Niekas geriau už Leviną negalėjo suprasti jos didybės.

Pamatęs ją, Levinas pasijuto regįs vieną iš daugelio savo šeimyninio gyvenimo paveikslų, kurį vaizdavosi ateityje.

– Jūs tarytum višta su viščiukais, Darja Aleksandrovna.

– Ak, kaip aš džiaugiuosi! – tarė ji, duodama jam ranką.

– Džiaugiatės, o nedavėte žinios. Pas mane brolis gyvena. Aš iš Stivos gavau laiškelį, kad jūs čia.

– Iš Stivos? – nustebusi paklausė Darja Aleksandrovna.

– Taip, jis rašo, kad jūs atsikėlėte čia, ir mano, kad jūs man leisite jums kuo nors padėti, – tarė Levinas, bet pasakęs tai staiga sumišo ir nutilęs ėjo šalia ilgvežimio, skindamas liepų ūgius ir kramtydamas juos. Jis sumišo, pagalvojęs, kad Darjai Aleksandrovnai bus nemalonu, jeigu pašalinis žmogus jai padės tokiu reikalu, kurį turėjo atlikti jos vyras. Darjai Aleksandrovnai iš tikrųjų nepatiko šis Stepano Arkadjičiaus įprotis savo šeimos reikalus užkarti svetimiems. Ir ji tuojau suprato, kad Levinas tai pajuto. Už tokį jautrų, subtilų supratimą Darja Aleksandrovna ir mylėjo Leviną.

– Aš supratau, žinoma, – tarė Levinas, – tai reiškia tik tiek, kad jūs norite mane pamatyti, ir labai džiaugiuosi. Žinoma, aš įsivaizduoju, jog jums, miesto šeimininkei, čia klaiku. Jeigu ko reikia, aš visu kuo jums mielai padėsiu.

– O ne! – tarė Doli. – Iš pradžių buvo nepatogu, o dabar viskas puikiai susitvarkė, mano senai auklei padedant, – tarė ji, rodydama į Matrioną Filimonovną, kuri suprato, jog kalbama apie ją, ir linksmai, draugiškai šypsojosi Levinui. Jinai pažino jį ir žinojo, kad tai geras jaunikis panelei, ir norėjo, jog šis reikalas susitvarkytų.

– Prašau sėsti, mes čia susispausime, – pasiūlė ji Levinui.

– Ne, aš eisiu pėsčias. Vaikai, kas drauge su manim eis lenktynių su arkliais?

Vaikai pažino Leviną labai mažai, neatsiminė, kada jį buvo matę, bet nei varžėsi jo, nei rodė jam tą keistą pasibjaurėjimą, kurį vaikai taip dažnai jaučia apsimetantiems suaugusiesiems ir už kurį jiems dažnai ir skaudžiai tenka nukentėti. Bet kuris apsimetimas gali apgauti labai protingą, akylą žmogų, bet nelabai gudrus vaikas, nors kažkaip sumaniai tas apsimetimas būtų slepiamas, įspėja jį ir bjaurėdamasis nusigręžia. Levinas galėjo turėti ir šiokių, ir tokių ydų, bet apsimetinėti visiškai nemokėjo, todėl vaikai jam rodė tokį pat bičiuliškumą, kokį matė motinos veide. Kai jis pakvietė, du vyresnieji tučtuojau prišoko prie jo ir bėgo su juo taip paprastai, kaip būtų bėgę su aukle, su mis Gul arba su motina. Lili taip pat ėmė prašytis pas jį, ir motina padavė jam mergytę, Levinas pasisodino ją ant peties ir bėgo su ja.

– Nebijokite, nebijokite, Darja Aleksandrovna! – ramino jis, linksmai šypsodamasis motinai. – Negalimas daiktas, kad užgaučiau ar numesčiau.

Žiūrėdama į jo vikrius, tvirtus, atsargius ir rūpestingus, pernelyg įtemptus judesius, motina nurimo ir linksmai, pritariamai šypsojosi.

Sodžiuje su vaikais ir jam simpatinga Darja Aleksandrovna Levinas atgavo tą vaikišką linksmą, dažnai jam užeinančią nuotaiką, už kurią Darja Aleksandrovna taip jį mėgo. Lakstydamas su vaikais, jis mokė juos gimnastikos, juokino mis Gul savo bloga anglų kalba ir pasakojo Darjai Aleksandrovnai apie savo darbus sodžiuje.

Po pietų Darja Aleksandrovna, viena sėdėdama su juo balkone, ėmė kalbėti apie Kiti.

– Jūs žinote? Kiti atvažiuos pas mane ir išbus čia visą vasarą.

– Tikrai? – tarė jis nukaitęs ir tuojau, norėdamas pakeisti kalbą, pridūrė: – Tai atsiųsti jums dvi karves? Jeigu būtinai norite atsiskaityti, teikitės sumokėti man po penkis rublius per mėnesį, jeigu jums ne gėda.

– Ne, dėkui. Mes jau susitvarkėme.

– Tai aš apžiūrėsiu jūsų karves ir, jeigu leisite, paaiškinsiu, kaip jas šerti. Svarbiausias dalykas – šėrimas.

Ir Levinas, žūtbūt norėdamas nukreipti kalbą, išdėstė Darjai Aleksandrovnai pieno ūkio teoriją, pagal kurią karvė yra tik mašina pašarui perdirbti į pieną, ir t. t.

Jis kalbėjo, aistringai trokšdamas išgirsti smulkiau apie Kiti, ir kartu bijojo šito. Jam buvo baisu, kad nebūtų sudrumsta jo ramybė, kurią jis taip sunkiai buvo įgijęs.

– Taip, bet visa tai reikia prižiūrėti, o kas prižiūrės? – nenorom atsakė Darja Aleksandrovna.

Dabar dėl Matrionos Filimonovnos ji taip gerai buvo sutvarkiusi savo ūkį, jog nenorėjo nieko jame keisti; be to, ji netikėjo, kad Levinas nusimano apie žemės ūkio dalykus. Samprotavimai, kad karvė esanti mašina pienui dirbti, buvo jai įtartini. Darjai Aleksandrovnai atrodė, kad panašūs samprotavimai gali tiktai pakenkti ūkiui. Jai viskas atrodė daug paprasčiau: tiktai reikia, kaip aiškino Matriona Filimonovna, Margutę ir Baltaslėpsnę daugiau šerti bei girdyti ir žiūrėti, kad virėjas neišneštų iš virtuvės skalbėjos pamazgų karvei. Tas buvo aišku. O samprotavimai apie miltinį ir žolinį pašarą buvo abejotini ir neaiškūs. Bet svarbiausia, ji norėjo kalbėti apie Kiti.

X

– Kiti man rašo, kad ji labiau už viską trokšta vienumos ir ramybės, – tarė Doli, abiem patylėjus.

– O kaip jos sveikata, ar pagerėjo? – jaudindamasis paklausė Levinas.

– Ačiū Dievui, ji visai pasitaisė. Aš niekuomet netikėjau, kad ji būtų turėjusi plaučių ligą.

– Ak, aš labai džiaugiuosi! – tarė Levinas, ir Doli pastebėjo kažką graudaus, bejėgiško jo veide tuo metu, kai jis pasakė šituos žodžius ir tylėdamas žiūrėjo į ją.

– Klausykite, Konstantinai Dmitričiau, – tarė jam Darja Aleksandrovna, geraširdiškai ir truputį pajuokiamai šypsodamasi, – už ką jūs pykstate ant Kiti?

– Aš? Aš nepykstu, – tarė Levinas.

– Ne, pykstate. Kodėl jūs neužsukote nei pas mus, nei pas juos, kai buvote Maskvoje?

– Darja Aleksandrovna, – tarė jis, visas išraudęs, – aš net stebiuosi, kad jūs, būdama tokia gera, nejaučiate šito. Kaip jums stačiai negaila manęs, jūs juk žinote…

– Ką žinau?

– Žinote, kad aš buvau pasipiršęs, o ji atsisakė už manęs tekėti, – tarė Levinas, ir visas tas švelnus jausmas, kuris jam prieš akimirką buvo pabudęs, jo sieloje virto pagieža už įžeidimą.

– Kodėl jūs manote, kad aš žinau?

– Todėl, kad visi žino.

– Na jau, jūs klystate – aš nežinojau, nors ir numaniau.

– A! Tai dabar žinote.

– Aš tik žinojau, kad ją kažkas baisiai kankino, ji prašė niekuomet nekalbėti apie tai. O jeigu ji nepasakė man, tai su niekuo apie tai nekalbėjo. Kas gi tarp jūsų buvo? Pasakykite man.

– Aš pasakiau, kas buvo.

– Kada?

– Kai buvau paskutinį kartą pas jus.

– O žinote, ką aš jums pasakysiu, – tarė Darja Aleksandrovna, – man jos labai gaila. Jūs kenčiate tiktai dėl išdidumo…

– Galbūt, – atsakė Levinas, – bet…

Darja Aleksandrovna pertraukė jį.

– Bet jos, vargšelės, man labai gaila. Dabar aš viską suprantu.

– Na, Darja Aleksandrovna, jūs man atleiskite, – tarė jis stodamasis. – Sudie, Darja Aleksandrovna, ligi pasimatymo.

– Ne, palaukite, – sulaikė griebdama jam už rankovės. – Palaukite, sėskitės.

– Susimildama, susimildama, nekalbėkite apie tai, – prašė jis, sėsdamasis ir kartu jausdamas, kad jo širdyje pradeda atgyti viltis, kuri jam atrodė palaidota,

– Jeigu aš jūsų nemylėčiau, – tarė Darja Aleksandrovna, ir ašaros pasirodė jai akyse, – jeigu jūsų nepažinčiau, kaip pažįstu…

Jausmas, kuris atrodė jau nebegyvas, vis labiau ir labiau ėmė atgyti, stiprėti ir skverbtis į Levino širdį.

– Taip, aš dabar viską supratau, – kalbėjo Darja Aleksandrovna. – Jūs negalite šito suprasti. Jūs, vyrai, esate laisvi ir patys renkatės, ir jums visuomet aišku, ką mylite. O merginą moteriškas, mergiškas drovumas verčia laukti, ji mato vyrus iš tolo ir visu kuo aklai tiki, todėl mergina kartais gali patirti tokį jausmą, kada pati nežino, ką atsakyti.

– Taip, jeigu širdis nieko nesako…

– Ne, širdis sako, bet jūs pagalvokite: jūs, vyrai, domitės mergina, lankotės namuose, susiartinate, tyrinėjate, lūkuriuojate, ar rasite tai, ką mylite, ir paskui, jau įsitikinę, kad mylite, pasiperšate…

– Na, čia ne visai taip.

– Vis tiek, jūs pasiperšate, kada jūsų meilė pribrendusi arba kada jūs iš dviejų pasirenkate kurią nors vieną. O merginos neklausiama. Norima, kad ji pati rinktųsi, bet ji negali rinktis ir tiktai atsako: taip ar ne.

„Taip, rinktis arba mane, arba Vronskį“, – pagalvojo Levinas, ir beatgyjąs jo sieloje numirėlis vėl numirė ir tik sunkiai slėgė jam širdį.

– Darja Aleksandrovna, – pratarė Levinas, – šitaip žmonės renkasi drabužius ar kokį pirkinį, bet ne meilę. Ji pasirinko, ir juo geriau… Ir pakartoti nebegalima.

– Ak, tas išdidumas, tas išdidumas! – tarė Darja Aleksandrovna, tarytum niekindama jį dėl to jausmo, kuris toks netaurus, palyginti su anuo kitu jausmu, kurį pažįsta vienos tik moterys. – Tada, kai jūs piršotės Kiti, jos padėtis buvo tokia, kad ji negalėjo griežtai pasisakyti. Ji svyravo. Svyravo: jūs ar Vronskis. Jį Kiti matydavo kasdien, o jus seniai buvo mačiusi. Sakykim, jeigu ji būtų vyresnė… Aš, pavyzdžiui, ja dėta, nebūčiau svyravusi. Jis man visuomet buvo bjaurus, šitaip ir baigėsi.

Levinas atsiminė, ką jam atsakė Kiti. Ji pasakė: Ne, šito negali būti…

– Darja Aleksandrovna, – tarė jis šaltai, – aš vertinu jūsų pasitikėjimą manimi; aš manau, kad jūs klystate. Bet ar mano tiesa, ar ne mano, tasai išdidumas, kurį jūs taip niekinate, visiškai neleidžia man galvoti apie Kateriną Aleksandrovną, jūs suprantate, visiškai neleidžia.

– Aš tiktai viena dar pasakysiu: jūs suprantate, kad aš kalbu apie seserį, kurią myliu kaip savo vaikus. Aš nesakau, kad jinai jus myli, bet tik norėjau pasakyti, kad jos neigiamas atsakymas tokiu momentu nieko neįrodo.

– Aš nežinau! – pašokęs tarė Levinas. – Kad jūs žinotumėt, kaip man skaudu jūsų klausytis! Tai lygiai taip, jeigu numirtų jūsų kūdikis, o jums sakytų: ak, jis būtų toks ir toks, būtų galėjęs gyventi, jūs būtumėte juo džiaugusis. Bet jis mirė, mirė, mirė…

– Koks jūs juokingas, – tarė Darja Aleksandrovna, liūdnai šypsodamasi, nors Levinas jaudinosi. – Taip, aš dabar vis labiau ir labiau suprantu, – kalbėjo ji susimąsčiusi. – Tai jūs neatvažiuosite pas mus, kai čia bus Kiti?

– Ne, neatvažiuosiu. Suprantama, aš nevengsiu Katerinos Aleksandrovnos, bet, kiek galėsiu, stengsiuosi nesusitikti ir nedaryti jai nemalonumo.

– Jūs labai juokingas, – pakartojo Darja Aleksandrovna, švelniai žiūrėdama jam į veidą. – Na, gerai, tebūnie taip, lyg mes būtume nieko apie tai nekalbėję. Ko atėjai, Tania? – prancūziškai paklausė Darja Aleksandrovna įėjusios mergaitės.

– Kur mano kastuvėlis, mama?

– Aš kalbu prancūziškai, ir tu taip atsakyk.

Mergaitė norėjo pasakyti, bet užmiršo, kaip prancūziškai „kastuvėlis“. Motina jai padėjo prisiminti ir paskui taip pat prancūziškai pasakė, kur surasti kastuvėlį. Ir tas Levinui pasirodė nemalonu.

Dabar viskas Darjos Aleksandrovnos namuose jam atrodė nebe taip miela kaip pirma, net ir jos vaikai neatrodė tokie mieli.

„Ir kam ji kalba su vaikais prancūziškai? – pagalvojo jis. – Kaip nenatūralu ir nenuoširdu! O vaikai tai jaučia. Išmokysi prancūziškai ir atpratinsi nuo nuoširdumo“, – galvojo jis sau vienas, nežinodamas, kad Darja Aleksandrovna visa tai jau dvidešimt kartų buvo pergalvojusi ir vis dėlto jai atrodė, kad reikia šitaip mokyti savo vaikus, nors jų nuoširdumui gal tas ir pakenks.

– Kurgi jums skubėti! Pabūkite!

Levinas pasiliko ligi arbatos, bet visas jo linksmumas buvo dingęs, ir jis jautėsi nesmagiai.

Po arbatos jis išėjo į priemenę ir liepė kinkyti arklius, o sugrįžęs rado Darją Aleksandrovną susijaudinusią, suerzintu veidu ir su ašaromis akyse. Tuo metu, kai Levinas buvo išėjęs, vienas įvykis staiga suardė Darjai Aleksandrovnai visą jos šiandieninę laimę ir pasididžiavimą vaikais. Griša ir Tania susipešė dėl sviedinio. Darja Aleksandrovna, išgirdusi vaikų kambaryje riksmą, išbėgo ir užtiko juodu baisius. Tania buvo įsikibusi Grišai į plaukus, o pastarasis pykčio perkreiptu veidu mušė ją kumščiais, kur pakliuvo. Kažkas nutrūko Darjos Aleksandrovnos širdyje, tai pamačius. Lyg kokia tamsa uždengė jai gyvenimą: ji suprato, kad tie jos vaikai, kuriais taip didžiavosi, yra ne tik patys paprasčiausi, bet net negeri, blogai išauklėti vaikai, turį grubių, žvėriškų polinkių, pikti vaikai.

Ji apie nieką kita negalėjo kalbėti ir galvoti ir negalėjo nepapasakoti Levinui savo nelaimės.

Levinas matė, kad ji nelaiminga, ir pasistengė nuraminti ją sakydamas, kad tai nieko blogo neįrodo, kad visi vaikai pešasi, bet Levinas, taip kalbėdamas, širdyje galvojo: „Ne, aš su savo vaikais nesimaivysiu ir prancūziškai nekalbėsiu, mano bus ne tokie vaikai; tik nereikia vaikų gadinti, jų žaloti, ir jie bus žavūs vaikai. Taip, mano bus ne tokie vaikai.“

Jis atsisveikino ir išvažiavo, ir Darja Aleksandrovna jo nebedraudė.

XI

Liepos viduryje atvyko pas Leviną seniūnas iš sesers dvaro, esančio už dvidešimt varstų nuo Pokrovskojės, ir davė jam apyskaitą apie reikalus ir šienavimą. Svarbiausias sesers dvaro pajamas sudarė užliejamosios lankos. Anksčiau pievos būdavo išnuomojamos kaimiečiams po dvidešimt rublių už dešimtinę. Paėmęs valdyti dvarą, Levinas, apžiūrėjęs pievas, pamatė, kad jos vertos daugiau, ir nustatė dvidešimt penkis rublius už dešimtinę. Kaimiečiai nesutiko tiek duoti ir, kaip įtarė Levinas, atgrasino kitus pirkėjus. Tuomet Levinas nuvyko tenai pats ir liepė vienai daliai pievų pasamdyti pjovėjus, o kitą atiduoti šienauti iš dalies. Savi kaimiečiai visais būdais kliudė šiai naujovei, bet reikalas susitvarkė, ir jau pačiais pirmaisiais metais už lankas buvo gauta beveik dvigubai. Užpernai ir pernai kaimiečiai vis tebesipriešino, ir šienaujama buvo ta pačia tvarka. Šiais metais kaimiečiai visas pievas paėmė iš trečios dalies, ir dabar seniūnas atvyko pranešti, kad pievos nušienautos ir kad jis, pabūgęs lietaus, pasikvietęs kontorininką ir, jam dalyvaujant, šieną padalijęs ir jau sukrovęs ponams vienuolika kūgių. Iš to, kad paklaustas, kiek buvo gauta šieno geriausioje pievoje, seniūnas atsakinėjo neaiškiai, iš to, kad jis pasiskubino padalyti šieną nesiklausęs, ir iš viso kaimiečio kalbos tono Levinas suprato, kad tose šieno dalybose kažkas nešvaru, ir pasiryžo pats nuvykti patikrinti reikalo.

Atvykęs pietų metu į kaimą ir palikęs arklį pas pažįstamą senį, brolio žindyvės vyrą, Levinas nuėjo pas senį į bityną, norėdamas iš jo smulkiau sužinoti apie šienavimą. Šnekus gražios povyzos senis Parmenyčius džiaugsmingai priėmė Leviną, išrodė jam visą savo ūkį, labai smulkiai papasakojo apie savo bites ir šių metų spietimą, tačiau Levino klausinėjamas apie šienavimą kalbėjo neaiškiai ir nenorom. Tai dar labiau įtikino Leviną, kad jis ne tuščiai spėlioja. Jis nuėjo į lankas ir apžiūrėjo kūgius. Kūgiuose negalėjo būti po penkiasdešimt vežimų. Norėdamas sugauti kaimiečius, Levinas liepė tuojau sušaukti žmones su vežimais, kurie vežė šieną, išardyti vieną kūgį ir pervežti į daržinę. Kūgyje buvo tik trisdešimt du vežimai. Nors ir kaip seniūnas įtikinėjo, kad šienas buvo pasipūtęs ir kūgiuose susigulėjo, nors ir kaip jis dievagojosi, kad viskas buvo atlikta kuo sąžiningiausiai, Levinas neatsileido, ir kadangi šienas buvo padalytas be jo įsakymo, atsisakė priimti tą šieną už penkiasdešimt vežimų kūgyje. Po ilgų ginčų buvo susitarta taip, kad kaimiečiai priims savo daliai tuos vienuolika kūgių, skaitant po penkiasdešimt vežimų, o pono daliai sukraus kitus. Tos derybos ir kupetų dalijimas truko ligi pavakarių. Kai paskutinis šienas buvo padalytas, Levinas, pavedęs toliau viską prižiūrėti kontorininkui, atsisėdo kupetoje, pažymėtoje žilvičio kuoleliu, ir gėrėjosi pieva, kurioje knibždėte knibždėjo žmonių.

Prieš jį upės vingyje už nedidelės pelkės, linksmai tarškėdama skambiais balsais, traukė marga moterų virtinė, ir išvartytas šienas greitai nutįso per šviesiai žalią atolą pilkais vingiuotais barais. Paskui moteris ėjo vyrai su šakėmis, ir iš barų augo plačios, aukštos, pasipūtusios kupetos. Jau nuvalytos lankos kairėje dardėjo vežimai, ir viena paskui kitą, paduodamos didžiuliais glėbiais, dingo kupetos, o jų vietoje kilo, svirdami arkliams ant pasturgalių, sunkūs kvapnaus šieno vežimai.

– Kad tik suimtų, kol giedra! Tai būtų šienas! – tarė senis, atsisėdęs šalia Levino. – Arbata, ne šienas! Lygu ančiukams grūdų paberk, taip ir jie renka, – pridūrė jis, rodydamas į kraunamas kupetas. – Nuo pietų gerą pusę suvežė.

– Ar paskutinę, ką? – sušuko jis vaikinui, kuris, stovėdamas vežėčių priešakyje ir mosuodamas kanapinių vadžių galais, važiavo pro šalį.

– Paskutinę, tėveli! – sušuko vaikinas, prilaikydamas arklį, ir šypsodamasis atsigręžė į sėdinčią vežime linksmą, taip pat šypsančią raudonskruostę moteriškėlę ir vėl pasileido toliau.

– O čia kas toks? Sūnus? – paklausė Levinas.

– Mano jaunyliukas, – švelniai šypsodamasis, atsakė senis.

– Koks šaunus vyras!

– Nieko vaikinas.

– Jau vedęs?

– Taip, treti metai nuo švento Pilypo.

– Ir vaikų turi?

– Kokie ten vaikai! Ištisus metus nieko neišmanė, o ir gėdijosi, – atsakė senis. – Na ir šienas! Tikra arbata! – pakartojo jis, norėdamas pakeisti kalbą.

Levinas atidžiai įsižiūrėjo į Vanką Parmenovą ir jo žmoną. Jie netoli krovė iš kupetos. Ivanas Parmenovas stovėjo vežime, priimdamas, lygindamas ir mindamas didžiausius šieno glėbius, kuriuos iš pradžių rankomis, o paskui šake vikriai jam padavinėjo jauna gražuolė jo šeimininkė. Jaunoji moteris dirbo lengvai, linksmai ir vikriai. Stambaus susigulėjusio šieno iš karto negalima buvo pasmeigti šakėmis. Ji pirma iškratydavo jį, įsmeigdavo šakes, paskui greitu vikriu judesiu užguldavo jas visu kūnu ir tuojau, išlenkdama nugarą, suveržtą raudona juosta, išsitiesdavo, atstačiusi pilną krūtinę po balta prikyšte, vikriai stverdavo rankomis šakes ir aukštai užmesdavo glėbį ant vežimo. Ivanas skubiai, matyt, neleisdamas jai nė minutės be reikalo vargti, plačiai išskėtęs rankas, pagriebdavo duodamą glėbį ir paskleisdavo jį vežime. Padavusi grėbliu paskutinį šieną, moteris nusipurtė pakritus, užbirusius jai už kaklo, pasitaisė raudoną skarelę, nusmukusią viršum baltos nenudegusios kaktos, palindo po ratais veržti vežimo. Ivanas mokė ją, kaip kabinti už traininio, ir garsiai nusikvatojo iš kažkokio jos pasakyto žodžio. Abiejų veiduose buvo matyti stipri, jauna, neseniai pabudusi meilė.

XII

Vežimas priveržtas. Ivanas nušoko ir paėmė už pavadžio stiprų, gerai atšertą arklį. Moteris užmetė ant vežimo grėblį ir žvaliu žingsniu, mosuodama rankomis, nuėjo prie susirinkusių ratu moterų. Ivanas išvažiavo į kelią ir prisijungė prie kitų vežimų gurguolės. Moterys su grėbliais ant pečių, marguliuodamos ryškiomis spalvomis ir tarškėdamos skambiais, linksmais balsais, ėjo paskui vežimus. Viena moteris šiurkščiu atšiauriu balsu užtraukė dainą ir sudainavo ją ligi tos vietos, kur posmą reikėjo pakartoti, o paskui tuos pačius žodžius sutartinai vėl nuo pradžios sudainavo pusšimtis įvairių, storų ir plonų, sveikų balsų.

Moterys dainuodamos artėjo prie Levino, jam rodėsi, kad atslenka, linksmai griaudėdamas, debesis. Debesis atslinko, pagavo jį, ir kupeta, ant kurios jis gulėjo, ir kitos kupetos, ir vežimai, ir visa lanka, ir tolimas laukas – viskas susiūbavo ir sulingavo į taktą šiai laukinei, pašėlusiai linksmai dainai, lydimai šūksnių, švilpimo ir ūkavimo. Levinui pasidarė pavydu šio sveiko linksmumo, norėjo pats dalyvauti, drauge su visais reikšti gyvenimo džiaugsmą. Bet jis nieko negalėjo padaryti, o turėjo gulėti, žiūrėti ir klausytis. Kai dainuojančių žmonių nebuvo matyti nei girdėti, Leviną prislėgė sunkus liūdesys, kad jis toks vienišas, kad fiziškai nieko neveikia ir toks priešiškas šitam pasauliui.

Kai kurie iš tų pačių kaimiečių, kurie daugiau už kitus ginčijosi su juo dėl šieno, tie, kuriuos jis nuskriaudė arba kurie norėjo apgauti jį, – tie patys kaimiečiai linksmai lenkėsi jam ir, matyti, ne tik ant jo visiškai nepyko ir negalėjo pykti, ir ne tik nesijautė negerai pasielgę, bet buvo visai užmiršę, kad norėjo apgauti. Visa tai paskendo linksmo bendro darbo jūroje. Dievas davė dieną, Dievas davė jėgų. Ir diena, ir jėgos skirtos darbui, ir pats darbas – atpildas. O kam darbas? Kokie bus darbo vaisiai? Tai pašaliniai ir menki klausimai.

Levinas dažnai gėrėdavosi tuo gyvenimu, dažnai pavydėdavo šitaip gyvenantiems žmonėms, bet šiandien pirmą kartą, ypač po to įspūdžio, kurį jam sukėlė Ivano Parmenovo santykiai su jauna žmona, Levinui pirmą kartą pasidarė aišku, kad nuo jo paties priklauso, ar jis pakeis tą ligšiolinį slogų, tuščią, nenatūralų asmeninį gyvenimą tyru ir žaviu šios darbo bendruomenės gyvenimu.

Senis, kuris sėdėjo su juo, jau seniai buvo nuėjęs namo; visi žmonės išsiskirstė. Artimieji išvažinėjo namo, o tolimieji susirinko vakarienės ir naktigulto lankoje. Levinas, žmonių nepastebimas, tebegulėjo kupetoje ir žiūrėjo, klausėsi, galvojo. Žmonės, likę nakvoti lankoje, nemiegojo beveik visą trumpą vasaros naktį. Iš pradžių buvo girdėti, kaip visi jie linksmai šneka ir kvatoja vakarieniaudami, paskui vėl ėmė dainuoti ir juoktis.

Visa ilga darbo diena nepaliko jiems kito pėdsako, tik linksmai nuteikė. Prieš ryto aušrą viskas nuščiuvo. Buvo girdėti tik naktiniai nerimstančių pelkėse varlių garsai, ir rūke, kuris paryčiu kilo lankoje, prunkštė arkliai. Atsipeikėjęs Levinas pakilo nuo kupetos ir, pasižiūrėjęs į žvaigždes, suprato, kad naktis praėjo.

„Na ką gi aš padarysiu? Kaip aš šitai padarysiu?“ – tarė jis sau, stengdamasis išreikšti visa tai, ką buvo pergalvojęs ir pajautęs šią trumpą naktį. Visa, ką jis buvo pergalvojęs ir pajautęs, sudarė tris atskiras minčių kryptis. Pirma – reikia išsižadėti savo seno gyvenimo, savo tuščių žinių, savo niekam nereikalingo mokslo. Išsižadėti šito buvo jam tiesiog malonu ir atrodė taip lengva ir paprasta. Kitos mintys buvo susijusios su tuo gyvenimu, kurį jis vaizdavosi ir norėjo dabar pradėti. Levinas aiškiai numanė, kad tas gyvenimas bus paprastas, tyras ir teisingas, ir buvo įsitikinęs rasiąs jame tą pasitenkinimą, ramybę ir orumą, kurių stoką taip skausmingai jautė. O trečioji jo minčių eilė sukosi apie tai, kaip pereiti iš seno gyvenimo į naują. Ir čia nieko aiškaus jis negalėjo įsivaizduoti. „Turėti žmoną? Turėti darbą ir negalėti be darbo gyventi? Palikti Pokrovskoje? Kitur nusipirkti žemės? Įsirašydinti į bendruomenę? Vesti valstietę? Kaip šitai padarysiu? – vėl klausinėjo jis savęs ir negalėjo rasti atsakymo. – Beje, aš nemigau kiaurą naktį ir negaliu visko aiškiai suvokti, – tarė sau. – Išsiaiškinsiu paskui. Viena yra tikra, kad ši naktis nulėmė mano likimą. Visos mano buvusios svajonės apie šeimos gyvenimą yra niekai, ne tai, ko reikia, – tarė jis sau. – Viskas daug paprasčiau ir geriau…“

„Kaip gražu! – pagalvojo jis, žiūrėdamas į keistą, lyg perlamutrinę, iš baltų garbanotų debesėlių sudarytą kriauklę, sustojusią ties pat jo galva dangaus viduryje. – Kaip visa kas žavu šią žavią naktį! Ir kada spėjo susidaryti šita kriauklė? Neseniai žiūrėjau į dangų, ir jame nieko nebuvo – tik du balti ruožai. Tai šitaip nepastebimai pasikeitė ir mano pažiūros į gyvenimą!“

Levinas išėjo iš lankos ir patraukė vieškeliu į kaimą. Kilo vėjelis, ir pasidarė pilka, niūru. Stojo rūškana valandėlė, kuri paprastai būna prieš švintant, kol dar šviesa nėra galutinai nugalėjusi tamsos.

Gūždamasis nuo šalčio, Levinas greitai ėjo, žiūrėdamas į žemę. „O kas tenai? Kažkas važiuoja“, – pagalvojo jis, išgirdęs žvangučius, ir pakėlė galvą. Už kokių keturiasdešimt žingsnių nuo jo, jam priešais, tuo užžėlusiu plačiu vieškeliu, kuriuo jis ėjo, važiavo ketvertu pakinkyta karieta su skryniomis ant viršaus. Šaliniai arkliai glaudėsi iš vėžių prie rodiklio, bet vikrus vežėjas, kuris šonu sėdėjo savo pasostėje, rodiklį kreipė vėže, todėl tekiniai ritosi lygia vieta.

Tik šitai pastebėjo Levinas ir, negalvodamas, kas čia galėtų važiuoti, nejučiomis pažvelgė į karietą.

Karietos kampe snaudė senutė, o prie lango, matyt, ką tik pabudusi, sėdėjo jauna mergina, abiem rankomis laikydama balto kyko kaspinėlius. Skaisti, susimąsčiusi, kupina grakštaus, sudėtingo, Levinui svetimo vidinio pasaulio, mergina žiūrėjo per jį į saulėtekio žarą.

Tą patį akimirksnį, kai šisai regėjimas jau baigė nykti, į Leviną pažvelgė nuoširdžios akys. Jinai pažino jį, ir nuostabos pilnas džiaugsmas nušvietė merginos veidą.

Jis negalėjo apsirikti. Visame pasaulyje tokios akys buvo tik vienos. Pasaulyje yra tiktai viena būtybė, kurioje galėtų susitelkti visa jo gyvenimo šviesa ir prasmė. Tai buvo ji. Tai buvo Kiti. Levinas suprato, kad ji važiuoja iš geležinkelio stoties į Jergušovą. Ir visa tai, kas jaudino Leviną šią nemigos naktį, visa tai, ką jis buvo nusprendęs, – viskas beregint išnyko. Jisai pasibjaurėdamas prisiminė savo svajonę vesti valstietę. Tik tenai, tik toje karietoje, kuri greitai tolo ir pasuko į kitą kelio pusę, – tik tenai buvo galima išspręsti jo gyvenimo mįslę, taip skausmingai pastaruoju metu jį slegiančią.

Ji nepažvelgė daugiau. Lingių garso nebuvo girdėti, vos besigirdėjo žvangučiai. Šunų lojimas parodė, jog karieta pervažiavo ir kaimą, – ir beliko aplinkui tušti laukai, priešakyje kaimas ir jisai pats, vienišas bei svetimas viskam, vienas einąs užleistu vieškeliu.

Levinas pažvelgė į dangų, vildamasis ten rasiąs tą kriauklę, kuria buvo grožėjęsis ir kuri jam buvo įkūnijusi visą šios nakties minčių ir jausmų eigą. Danguje nebebuvo nieko, kas panėšėtų į kriauklę. Tenai, nepasiekiamoje aukštybėje, jau buvo įvykęs slėpiningas pasikeitimas. Kriauklės nebuvo nė pėdsako, ir per visą dangaus pusę tiesėsi lygus vis smulkėjančių ir smulkėjančių baltų debesėlių kilimas. Dangus buvo pražydrėjęs bei nušvitęs ir taip pat švelniai, bet lygiai taip pat nesuvokiamai atsakė į jo klausiamą žvilgsnį.

„Ne, – tarė jisai sau, – kad ir koks gražus šitas paprastas darbo žmonių gyvenimas, aš negaliu grįžti į jį. Aš myliu ją.“

XIII

Niekas, be pačių artimiausių Aleksejui Aleksandrovičiui žmonių, nežinojo, kad šitas žmogus, iš pažiūros toks šaltas ir išmintingas, turi vieną visam jo charakteriui prieštaraujančią silpnybę: Aleksejus Aleksandrovičius negalėdavo abejingai klausyti ar žiūrėti į kūdikio ar moters ašaras. Matydamas ašaras, jis baisiai sutrikdavo ir visiškai negalėdavo susivokti. Jo kanceliarijos viršininkas ir sekretorius žinojo tai ir iš anksto įspėdavo interesantes, kad jos, gink Dieve, neverktų, jei nenori pagadinti savo reikalo. „Jis supyks ir jūsų nesiklausys“, – sakydavo jie. Ir iš tikrųjų šiais atvejais sielos sutrikimas, kurį Aleksejui Aleksandrovičiui sukeldavo ašaros, pasireikšdavo staigiu pykčiu. „Aš nieko, nieko negaliu padaryti. Prašau išeiti!“ – paprastai šaukdavo jis tokiais atvejais.

Kai grįžtant iš lenktynių Ana pareiškė jam apie savo santykius su Vronskiu ir čia pat, užsiėmusi rankomis veidą, pravirko, Aleksejus Aleksandrovičius, nors širdyje jam ir užvirė pagieža žmonai, drauge pajuto, kad jį apima tas sielos sutrikimas, kurį visuomet sukeldavo ašaros. Žinodamas, kad šiuo momentu negalės taip išreikšti savo jausmų, kad jie atitiktų padėtį, jis stengėsi sulaikyti savyje bet kurį gyvybės pasireiškimą ir todėl nejudėjo ir nežiūrėjo į žmoną. Dėl to jo veidas atrodė toks keistas, lyg numirėlio, ir taip nustebino Aną.

Privažiavus prie namo, jis padėjo žmonai išlipti iš karietos ir prisivertęs mandagiai, kaip paprastai darydavo, atsisveikino su ja ir ištarė tuos žodžius, kurie neuždėjo jam jokių pareigų; jis pasakė rytoj pranešiąs jai, ką bus nusprendęs.

Žmonos žodžiai, patvirtinę jo blogiausius įtarimus, skaudžiai suspaudė Aleksejui Aleksandrovičiui širdį. Šį skausmą didino dar tas keistas fizinio pasigailėjimo jausmas Anai, kurį jam sukėlė jos ašaros. Tačiau likęs vienas karietoje Aleksejus Aleksandrovičius nustebęs ir džiaugdamasis pamatė, kad visiškai nejaučia to pasigailėjimo ir abejonių bei pavydo kančių, kurios pastaruoju metu jį slėgė.

Jis jautėsi kaip žmogus, kuriam ištrauktas ilgai skaudėjęs dantis. Po baisaus skausmo ir po to, kai jis pajuto, jog kažkoks milžiniškas, už jo galvą didesnis daiktas ištrauktas iš jo žiaunos, ligonis staiga, netikėdamas savo laime, pajunta, kad nebėra to, kas taip ilgai nuodijo gyvenimą, traukė į save visą jo dėmesį, ir kad vėl gali gyventi, galvoti ir domėtis ne vien tik savo dantimi. Šitaip dabar jautėsi Aleksejus Aleksandrovičius. Skausmas buvo keistas ir baisus, bet dabar jis buvo praėjęs; jis jautė, kad vėl gali gyventi ir galvoti ne vien tik apie žmoną.

„Nei ji turi garbės, nei širdies, nei tikėjimo, – sugedusi moteris! Aš visuomet tą žinojau ir visuomet mačiau, nors ir stengiausi, jos gailėdamasis, apgaudinėti save“, – tarė sau Aleksejus Aleksandrovičius. Ir jam iš tikrųjų atrodė, kad jis visuomet tą matė; atsiminė jų buvusio gyvenimo smulkmenas, kurios anksčiau neatrodė jam kažkokios blogos, – dabar tos smulkmenos aiškiai rodė, kad ji visuomet buvo sugedusi moteris. „Aš suklydau, susiejęs savo gyvenimą su ja, tačiau mano klaida neturi savyje nieko pikto, todėl aš negaliu būti nelaimingas. Kaltas ne aš, – tarė jis sau, – bet ji. Tačiau man ji nerūpi. Ji man nebeegzistuoja…“

Koks likimas ištiks ją ir sūnų, kuriam, lygiai kaip ir jai, jo širdyje buvo pasikeitę jausmai, jam nerūpėjo. Vienas dalykas jam dabar rūpėjo, kaip geriausiai, padoriausiai, jam pačiam patogiausiai, todėl ir teisingiausiai galima nusikratyti to purvo, kuriuo ji puldama jį apdrabstė, ir eiti toliau tuo pačiu veiklaus, doro ir naudingo gyvenimo keliu.

„Aš negaliu būti nelaimingas dėl to, kad niekinga moteris nusikalto, aš tik turiu rasti geriausią išeitį iš tos sunkios padėties, į kurią ji mane įstūmė. Ir aš ją rasiu, – kalbėjo sau Aleksejus Aleksandrovičius, ir vis labiau ir labiau niaukėsi jo veidas. – Ne aš pirmas, ne aš paskutinis.“ Ir, nekalbant apie istorinius pavyzdžius, pradedant nuo Menelajo, kurį visų atmintyje atnaujino gražioji Elena, daugybė šių dienų aukštosios visuomenės moterų, neištikimų savo vyrams, stojo Aleksejui Aleksandrovičiui prieš akis. „Darjalovas, Poltavskis, kunigaikštis Karibanovas, grafas Paskudinas, Dramas… Taip, ir Dramas… toks doras, išmintingas žmogus… Semionovas, Čiaginas, Sigoninas, – atsiminė Aleksejus Aleksandrovičius. – Sakykime, kažkoks neprotingas ridicule40 krinta ant tų žmonių, bet aš niekuomet čia nematydavau nieko kito, tiktai nelaimę, ir visuomet užjausdavau“, – kalbėjo sau Aleksejus Aleksandrovičius, nors tai ir buvo netiesa, nes jis niekuomet neužjausdavo panašios nelaimės ištiktųjų, ir juo daugiau pasitaikydavo žmonų, apgaudinėjančių savo vyrus, juo labiau vertindavo pats save. „Tai tokia nelaimė, kuri gali ištikti kiekvieną. Ir ši nelaimė ištiko mane. Svarbu, kaip geriausiai šią padėtį priimti.“ Ir jis ėmė smulkiai nagrinėti, kaip pasielgė žmonės, atsidūrę tokioje pat kaip ir jis padėtyje.

„Darjalovas pasirinko dvikovą…“

Aleksejus Aleksandrovičius, būdamas jaunas, labai dažnai pagalvodavo apie dvikovą kaip tik dėl to, kad buvo fiziškai baugštus žmogus ir pats tą gerai žinojo. Aleksejus Aleksandrovičius negalėdavo be siaubo pagalvoti apie nukreiptą į jį pistoletą ir niekuomet kaip gyvas nesinaudojo jokiu ginklu. Šis siaubas nuo jaunų dienų versdavo jį galvoti apie dvikovą ir vaizduotis save tokioje padėtyje, kurioje reikia statyti savo gyvybę į pavojų. Sulaukęs pasisekimo gyvenime ir tvirtai atsistojęs ant kojų, jis seniai užmiršo tą jausmą, tačiau senasis jausmas vėl atgijo, ir baimė dėl savo bailumo dabar jam pasirodė tokia didelė, jog Aleksejus Aleksandrovičius ilgai ir nuodugniai svarstė bei mintyse puoselėjo dvikovos klausimą, nors iš anksto žinojo, kad nieku gyvu nedrįs kautis.

„Be abejonės, mūsų visuomenė dar tokia laukinė (ne taip, kaip Anglijoje), jog labai daug žmonių, – ir tarp tų daugelio žmonių buvo tokių, kurių nuomonę Aleksejus Aleksandrovičius itin brangino, – pažiūrėtų į dvikovą palankiai, bet koks būtų pasiektas rezultatas? Tarkime, aš iššauksiu į dvikovą, – svarstė toliau Aleksejus Aleksandrovičius ir, aiškiai įsivaizduodamas, kaip jis po to praleis naktį ir kaip į jį bus nukreiptas pistoletas, krūptelėjo ir suprato, kad niekuomet šito nepadarys, – tarkime, aš iššauksiu jį į dvikovą.“

„Tarkime, kas nors mane išmokys, – galvojo jis toliau, – pastatys, aš paspausiu gaiduką, – kalbėjo jis sau užsimerkdamas, – ir atsitiks taip, kad aš jį nužudysiu, – tarė sau Aleksejus Aleksandrovičius ir papurtė galvą, norėdamas nusikratyti tokių kvailų minčių. – Bet jeigu aš nužudysiu žmogų, ar tas padės nustatyti mano santykius su nusikaltėle žmona ir sūnumi? Juk vis tiek man reikės spręsti, ką turiu daryti su ja. Bet greičiausiai – ir aš dėl to neabejoju – būsiu nužudytas arba sužeistas aš. Aš, nekaltas žmogus, auka, būsiu nužudytas arba sužeistas. Dar didesnė nesąmonė. Bet negana to: iššaukdamas į dvikovą, aš pats nedorai pasielgčiau. Argi nežinau iš anksto, kad mano draugai niekuomet neleis man dalyvauti dvikovoje – neleis, kad Rusijai reikalingo valstybės vyro gyvybė atsidurtų pavojuje? Kas gi bus? Ogi štai kas: žinodamas iš anksto, kad jokio pavojaus man negali būti, aš tik įsimanyčiau tuo iššūkiu suteikti pats sau tam tikros pigios garbės. Tai būtų nedora, veidmainiška, tai reikštų apgaudinėti kitus ir patį save. Dvikova neįmanoma, ir niekas jos iš manęs nelaukia. Mano tikslas yra apsaugoti savo reputaciją, kuri man reikalinga tam, kad nekliudomas toliau galėčiau dirbti savo darbą.“ Tarnybinė veikla, kuri ir anksčiau Aleksejaus Aleksandravičiaus akyse turėjo didelę reikšmę, dabar jam atrodė itin reikšminga.

Apsvarstęs dvikovą ir atsisakęs jos, Aleksejus Aleksandrovičius ėmė galvoti apie ištuoką – kitą išeitį, pasirinktą vieno kito iš tų vyrų, kurie jam atėjo į galvą. Prisimindamas visus žinomus ištuokų atvejus (jų buvo labai daug pačioje aukštojoje, jam gerai žinomoje draugijoje), Aleksejus Aleksandrovičius nerado nė vieno, kur ištuokos tikslas būtų buvęs tas, kurio jis siekė. Visais tais atvejais vyras neištikimą žmoną perleisdavo kitam arba ją parduodavo, ir ta pati šalis, kuri dėl savo kaltės neturėjo teisės tuoktis, sudarydavo su nauju sutuoktiniu netikrus, tariamai įteisintus santykius. O savo atveju Aleksejus Aleksandrovičius matė, kad teisėta ištuoka, tai yra tokia, kada nusikaltusi žmona būtų tiktai atstumta, yra visiškai neįmanoma. Jis matė, kad dėl sudėtingų jo gyvenimo sąlygų buvo visai neįmanomi tie grubūs įrodymai, kurių reikalavo įstatymas jo žmonai apkaltinti; matė, kad tam tikras šio gyvenimo subtilumas neleidžia nė pasinaudoti šiais įrodymais, jeigu jų ir būtų, kad šių įrodymų panaudojimas jį pažemintų visuomenės akyse labiau negu ją.

Gauti ištuoką neįmanoma be skandalingos bylos, kuri jo priešams duotų puikiausią progą jį apšmeižti ir jo aukštą padėtį visuomenėje pažeminti. O svarbiausio tikslo – viską sutvarkyti be didelio sukrėtimo – nebuvo galima pasiekti ir išsituokiant. Antra vertus, buvo aišku, kad, išsituokus ar net pabandžius išsituokti, žmona nutrauks santykius su vyru ir susidės su meilužiu. O Aleksejaus Aleksandrovičiaus sieloje, nors jis dabar, kaip jam atrodė, buvo visiškai abejingas savo žmonai ir žiūrėjo į ją su panieka, buvo likęs vienas jausmas jai – nenoras, kad ji nekliudomai galėtų susidėti su Vronskiu, kad jos nusikaltimas būtų jai naudingas. Tik viena ši mintis taip suerzino Aleksejų Aleksandrovičių, jog jis tik įsivaizdavęs šitai sumykė iš vidinio skausmo, kilstelėjo karietoje ir atsisėdo į kitą vietą. Paskui ilgai paniuręs minkštu pledu vyniojo savo šąlančias kaulėtas kojas.

„Be formalios ištuokos dar būtų galima pasielgti, kaip pasielgė Karibanovas, Paskudinas ir tas gerasis Dramas, tai yra skyrium gyventi su žmona“, – nurimęs galvojo jis toliau, bet ir šioji priemonė galėjo sudaryti tų pačių nepatogumų kaip ir ištuoka, būtent negalėjo apsaugoti nuo negarbės, kaip ir formali ištuoka, o svarbiausia, stūmė jo žmoną į Vronskio glėbį. „Ne, tai neįmanoma, neįmanoma! – vėl garsiai ėmė kalbėti Aleksejus Aleksandrovičius, iš naujo sklaidydamas savo pledą. – Aš nebūsiu dėl to nelaimingas, tačiau ir ji, ir jis neturi būti laimingi.“

Pavydas, kuris kankino jį tada, kai jis nieko tikro dar nežinojo, dingo tą momentą, kai žmonos žodžiai skausmingai ištraukė jam dantį. Tačiau šį jausmą pakeitė kitas – noras, kad ji ne tik nedžiūgautų, bet būtų nubausta už savo nusikaltimą. Jis nepripažino šito jausmo, tačiau sielos gilumoje troško, kad žmona nukentėtų už tai, jog sudrumstė jo ramybę ir pažemino jo gerą vardą. Vėl apsvarstęs dvikovos, ištuokos, išsiskyrimo sąlygas ir vėl jas atmetęs, Aleksejus Aleksandrovičius įsitikino, kad išeitis yra tik viena – laikyti ją prie savęs, nuslėpus nuo visuomenės tai, kas įvyko, ir panaudojus visas nuo jo priklausančias priemones jos ryšiams nutraukti, o svarbiausia – šito jis pats sau neprisipažino – nubausti ją. „Aš turiu pasakyti savo sprendimą, jog, apsvarstęs tą sunkią padėtį, į kurią ji pastatė šeimą, priėjau išvadą, kad visos kitos išeitys abiem šalims būtų blogesnės negu išorinis status quo ir kad aš sutinku jo laikytis, tačiau su griežta sąlyga, jog ir ji atsižvelgs į mano reikalavimą, tai yra nutrauks santykius su meilužiu.“ Tam sprendimui paremti, kai šis jau buvo galutinai priimtas, Aleksejui Aleksandrovičiui atėjo į galvą dar vienas svarbus sumetimas. „Tik šitaip nusprendęs, aš drauge patenkinu ir religijos reikalavimus, – tarė jis sau, – tik šitaip nusprendęs, aš ne atstumiu nuo savęs nusikaltusią žmoną, o duodu jai progą pasitaisyti ir netgi – nors man tas labai sunku – skiriu dalį savo jėgų jai pataisyti ir išgelbėti.“ Nors Aleksejus Aleksandrovičius ir žinojo, kad negali turėti moralinės įtakos žmonai, kad nieko nebus iš visų tų mėginimų ją pataisyti, kad visa tai tėra melas; nors išgyvendamas tas sunkias valandas jis nė karto nebuvo pagalvojęs, kad reikia vadovautis religija, – dabar, kai šis sprendimas, kaip jam atrodė, sutapo su religijos reikalavimais, šita religinė jo sprendimo sankcija visiškai patenkino jį ir iš dalies nuramino. Jam buvo džiugu galvoti, jog ir tokiu svarbiu gyvenimo atveju niekas negalės pasakyti, kad jis nepasielgė pagal tos religijos principus, kurios vėliavą jis visuomet laikė aukštai iškėlęs, kai dauguma žmonių buvo šiai religijai šalti ir abejingi. Svarstydamas tolimesnes smulkmenas, Aleksejus Aleksandrovičius net nematė priežasties, kodėl jo santykiai su žmona negalėtų pasilikti beveik tokie pat kaip ligi šiol. Be abejonės, jis niekuomet negalės vėl jos gerbti, tačiau nebuvo ir negalėjo būti jokių priežasčių, kad jis turėtų ardyti savo gyvenimą ir kentėti dėl to, jog ji bloga ir neištikima žmona. „Taip, praslinks laikas, viską tvarkantis laikas, ir vėl grįš buvusieji santykiai, – tarė sau Aleksejus Aleksandrovičius, – tie santykiai bus bent tokie, kad neardytų mano gyvenimo bėgio. Ji turi būti nelaiminga, bet aš nekaltas, todėl negaliu būti nelaimingas.“

_______________

40 Juokingumas.

XIV

Artėdamas prie Peterburgo, Aleksejus Aleksandrovičius ne tik galutinai šitaip nusprendė, bet ir apmetė galvoje laišką, kurį parašys žmonai. Įėjęs į šveicoriaus kambarį, Aleksejus Aleksandrovičius žvilgtelėjo į atneštus iš ministerijos laiškus bei raštus ir liepė nunešti juos į kabinetą.

– Nukinkyti ir nieko nepriimti, – atsakė jis, šveicoriaus paklaustas, su tam tikru pasitenkinimu, kuris rodė jo gerą nuotaiką, pabrėždamas žodį „nepriimti“.

Aleksejus Aleksandrovičius perėjo du kartus per kabinetą ir sustojo prie didžiulio rašomojo stalo, ant kurio kamerdineris, pirma jo įėjęs, jau buvo uždegęs šešias žvakes, trakštelėjo pirštais, atsisėdo ir ėmė tvarkyti rašomuosius reikmenis. Pasidėjęs alkūnes ant stalo, jis pakreipė į šalį galvą, valandėlę pagalvojo ir ėmė rašyti, nė vienos sekundės nesustodamas. Jis rašė prancūziškai be jokio kreipinio, vartodamas įvardį „jūs“, kuris prancūziškai neturi to šaltumo kaip rusiškai.

Per paskutinį mūsų pasikalbėjimą aš pareiškiau nusistatymą pranešti jums savo sprendimą, susijusį su to pasikalbėjimo objektu. Rūpestingai viską apsvarstęs, dabar rašau, vykdydamas tą pažadą. Štai mano sprendimas: kad ir koks būtų jūsų elgesys, aš nesijaučiu turįs teisę nutraukti tuos ryšius, kuriais mus sujungė ne šios žemės galia. Šeimos negali suardyti vieno iš sutuoktinių įgeidis, savavališkas pasielgimas ar net nusikaltimas, mūsų gyvenimas turi ir toliau eiti kaip anksčiau. Tas būtinai reikalinga man, jums ir mūsų sūnui. Aš visiškai esu tikras, kad jūs gailėjotės ir gailitės, privertusi mane rašyti šį laišką, kad jūs man padėsite su šaknimis išrauti mūsų nesantaikos priežastį ir užmiršti, kas yra buvę. Priešingu atveju jūs pati galite numanyti, kas laukia jūsų ir jūsų sūnaus. Apie visa tai tikiuosi smulkiau pasikalbėti tada, kai mes asmeniškai susitiksime. Kadangi vasarojimo sezonas baigiasi, aš prašyčiau grįžti į Peterburgą kiek galima greičiau, ne vėliau kaip antradienį. Visa, ko reikia jums persikelti, bus padaryta. Prašau įsidėmėti, kad šį savo prašymą aš laikau ypač svarbiu.

A. Kareninas

P. S. Šiame laiške įdėta pinigų, kurie gali būti reikalingi jūsų išlaidoms.

Jis perskaitė laišką ir liko juo patenkintas, ypač tuo, kad atsiminė įdėti pinigų; nebuvo nei šiurkštaus žodžio, nei priekaišto, bet nebuvo ir atlaidumo. O svarbiausia – buvo nutiestas aukso tiltas jai sugrįžti. Sulenkęs laišką, išlyginęs jį dideliu masyviu dramblio kaulo peiliu ir įdėjęs į voką su pinigais, jis pajuto tokį malonumą, kurį visuomet jam sužadindavo naudojimasis puikiais rašomaisiais reikmenimis, ir paskambino.

– Paduosi kurjeriui, tegu rytoj pristato Anai Arkadjevnai į vasarnamį, – tarė jisai ir atsistojo.

– Klausau, jūsų prakilnybe. Arbatą į kabinetą įsakysite?

Aleksejus Aleksandrovičius liepė arbatą atnešti į kabinetą ir, žaisdamas masyviu peiliu, priėjo prie krėslo, prie kurio buvo paruošta lempa ir vos pradėta skaityti prancūziška knyga apie Eugubiumo lenteles. Ties krėslu kabojo ovalinis, aukso rėmais garsaus dailininko puikiai nutapytas Anos portretas. Aleksejus Aleksandrovičius pažiūrėjo į jį. Paslaptingos akys pašaipiai ir įžūliai žvelgė į jį, kaip ir aną paskutinį vakarą, kada įvyko jų pasikalbėjimas. Juodi, puikiai dailininko padaryti galvos mezginiai, juodi jos plaukai ir baltos žavios rankos su apmaustytu žiedais bevardžiu pirštu, – visa tai atrodė nepakenčiamai įžūlu bei akiplėšiška ir nemaloniai paveikė Aleksejų Aleksandrovičių. Pažiūrėjęs valandėlę į portretą, Aleksejus Aleksandrovičius taip krūptelėjo, jog jam suvirpėjo lūpos, jis ištarė garsą „brrr“ ir nusigręžė. Skubiai atsisėdęs į krėslą, atskleidė knygą. Pamėgino skaityti, bet jokiu būdu negalėjo sukaupti savo dėmesio ties Eugubiumo lentelėmis, kurios anksčiau jam atrodė tokios įdomios. Jis žiūrėjo į knygą, o galvojo apie ką kita. Galvojo ne apie žmoną, bet apie vieną pastaruoju metu iškilusią jo valstybinės veiklos komplikaciją, kuri šiuo metu traukė jo didžiausią dėmesį tarnyboje. Aleksejus Aleksandrovičius jautė, kad dabar jis labiau negu bet kada yra įsigilinęs į šitą reikalą ir kad jo galvoje kyla – jis, neapgaudinėdamas savęs, galėjo tai pasakyti – svarbi mintis, turinti išnarplioti visą tą painią bylą, padėti jam iškilti tarnyboje, pažeminti jo priešus ir todėl duoti didžiausią naudą valstybei. Kai tik tarnas, padėjęs arbatą, išėjo iš kambario, Aleksejus Aleksandrovičius atsistojo ir nuėjo prie rašomojo stalo. Pastūmėjęs į vidurį portfelį su einamųjų reikalų raštais, jis, savimi patenkintas ir vos pastebimai šypsodamasis, išsiėmė iš pastovo pieštuką ir ėmė atsidėjęs skaityti savo išreikalautą sudėtingą bylą, susijusią su ta būsima komplikacija. Komplikacija buvo tokia: Aleksejus Aleksandrovičius, kaip valstybės vyras, turėjo tą jam vienam būdingą bruožą, kurį paprastai turi kiekvienas kylantis valdininkas, tą bruožą, kuris drauge su jo atkaklia garbėtroška, santūrumu, sąžiningumu ir pasitikėjimu savimi padėjo jam padaryti karjerą, – jis nesiskaitė su kanceliarišku oficialumu, mažino susirašinėjimą, kiek galėdamas tiesiogiai gilindavosi į gyvąjį reikalą ir buvo taupus. Garsiojoje birželio 2 dienos komisijoje buvo iškeltas Zaraisko gubernijos laukų drėkinimo reikalas, kuriuo buvo pavesta rūpintis Aleksejaus Aleksandrovičiaus ministerijai ir kuris buvo ryškus išlaidų neproduktyvumo ir popierinės pažiūros į dalyką pavyzdys. Aleksejus Aleksandrovičius žinojo, kad tai teisinga. Zaraisko gubernijos laukų drėkinimo reikalą buvo pradėjęs Aleksejaus Aleksandrovičiaus pirmtako pirmtakas. Iš tikrųjų šitam reikalui buvo išleista ir tebeleidžiama labai daug pinigų, ir visiškai neproduktyviai, ir buvo aišku, kad iš viso šito sumanymo nieko negali išeiti. Aleksejus Aleksandrovičius, pradėjęs eiti savo pareigas, tuojau tą suprato ir buvo benorįs šį dalyką palaidoti, tačiau pirmuoju metu, kol dar jautėsi netvirtai, žinojo, kad tai susiję su daugybe suinteresuotų žmonių, ir skubėti būtų buvę neišmintinga, o paskui, besirūpindamas kitais reikalais, tą dalyką tiesiog užmiršo. Šis reikalas, kaip ir visi kiti, ėjo savaime, iš inercijos. (Daug žmonių valgė duoną iš to dalyko, ypač viena labai dorovinga ir muzikali šeima: visos dukterys grojo styginiais instrumentais. Aleksejus Aleksandrovičius pažino šitą šeimą ir buvo vienos iš vyresniųjų dukterų svotas.) Kai šį dalyką iškėlė kita ministerija, nusistačiusi prieš šią ministeriją, Aleksejui Aleksandrovičiui atrodė, kad anoji pasielgė negarbingai, nes kiekvienoje ministerijoje buvo ir ne tokių dalykų, bet jų niekas dėl tam tikro tarnybinio padorumo neviešino. O dabar, jeigu jau jie metė jam šią pirštinę, tai jis drąsiai pakėlė ją ir reikalavo paskirti ypatingą komisiją Zaraisko gubernijos laukų drėkinimo komisijos darbams ištirti ir patikrinti, bet užtat jau nė trupučio tų ponų nepasigailėjo. Taip pat jis reikalavo paskirti dar ypatingą komisiją kitakilmių reikalams ištirti. Kitakilmių reikalas atsitiktinai buvo iškeltas birželio 2 dienos komitete ir buvo energingai palaikomas Aleksejaus Aleksandrovičiaus, kaip neatidėliotinas dėl pasigailėtinos kitakilmių padėties. Komitete šis dalykas davė progos susikirsti kelioms ministerijoms. Ministerija, nusistačiusi prieš Aleksejų Aleksandrovičių, įrodinėjo, kad kitakilmiai tiesiog klestėte klesti, o sumanytasis pertvarkymas galįs sunaikinti jų gerovę, jei ir esą kas blogo, tai tik dėl to, kad Aleksejaus Aleksandrovičiaus ministerija nesiėmė įstatymo numatytų priemonių. Dabar Aleksejus Aleksandrovičius ketino reikalauti: pirma, kad būtų sudaryta nauja komisija, kuriai būtų pavesta ištirti kitakilmių padėtį; antra, jeigu pasirodytų, kad kitakilmių padėtis iš tikrųjų tokia, kokia ji atrodo iš oficialių duomenų, esančių komiteto rankose, tai kad būtų paskirta nauja žinovų komisija tos liūdnos kitakilmių padėties priežastims ištirti šiais požiūriais: a) politiniu, b) administraciniu, c) ekonominiu, d) etnografiniu, e) materialiniu ir f) religiniu; trečia, kad iš priešingai nusistačiusios ministerijos būtų išreikalauta žinių apie tas priemones, kurių per pastarąjį dešimtmetį ši ministerija ėmėsi šalindama tas nepalankias sąlygas, kuriomis dabar gyvena kitakilmiai; ir pagaliau ketvirta, kad būtų pareikalauta iš ministerijos paaiškinti, kodėl ji, kaip matyti iš pristatytų komisijai žinių Nr. 17015 ir Nr. 18308, 1863 metų gruodžio 5 dienos ir 1864 metų birželio 7 dienos, veikė priešingai pagrindinio įstatymo prasmei (… tomas, 18 str. ir 36 str. pastaba). Aleksejaus Aleksandrovičiaus net veidas pagyvėjo ir paraudo, kai jis greitai rašėsi šių minčių konspektą. Prirašęs popieriaus lapą, jis atsistojo, paskambino ir liepė paduoti raštelį kanceliarijos viršininkui, kad tasai jam pristatytų reikalingas žinias. Atsistojęs ir perėjęs per kambarį, jis vėl pažvelgė į portretą, susiraukė ir niekinamai šyptelėjo. Dar paskaitęs knygą apie Eugubiumo lenteles ir vėl jomis susidomėjęs, Aleksejus Aleksandrovičius vienuoliktą valandą nuėjo gulti. Kai gulėdamas lovoje atsiminė įvykį su žmona, šis įvykis pasirodė jam visai nebe toks niūrus.

Nors Ana atkakliai ir įtūžusi prieštaravo Vronskiui, kai šis sakė, kad jos padėtis neįmanoma, ir įkalbinėjo viską pasakyti vyrui, sielos gilumoje ji manė, kad jos padėtis dviprasmiška, negarbinga, ir visa širdimi troško ją pakeisti. Grįždama su vyru iš lenktynių, ji susijaudinusi pasakė jam viską. Nors tuo metu buvo labai skaudu, Ana džiaugėsi taip pasielgusi. Kai vyras paliko ją, ji įtikinėjo save gerai padariusi, nes dabar viskas paaiškės ir bent jau nereikės meluoti bei apgaudinėti. Jai atrodė neabejotina, kad dabar jos padėtis galutinai paaiškės. Galbūt ta naujoji padėtis bus bloga, bet ji tvirtai nusistatys, kad joje nebūtų neaiškumo ir melo. Už tą skausmą, kurį ji padarė sau ir savo vyrui, pasakydama tuos žodžius, bus dabar atlyginta tuo, kad viskas bus aišku, galvojo Ana. Tą patį vakarą ji pasimatė su Vronskiu, bet nieko nepasakė jam, ką buvo kalbėjusi su vyru, nors dėl to, kad padėtis paaiškėtų, reikėjo pasakyti.

Kitą rytą pabudusi Ana pirmiausia prisiminė tuos žodžius, kuriuos ji pasakė vyrui, ir tie žodžiai jai pasirodė tokie baisūs, jog negalėjo dabar suprasti, kaip galėjo pasiryžti ir ištarti tuos keistus grubius žodžius, ir negalėjo įsivaizduoti, kas iš to išeis. Tačiau žodžiai buvo ištarti, ir Aleksejus Aleksandrovičius išvažiavo, nieko nepasakęs. „Aš mačiausi su Vronskiu ir nepasakiau jam. Dar tuo metu, kai jis jau išeidinėjo, aš norėjau susigrąžinti jį ir pasakyti, bet apsigalvojau, nes būtų keista, kodėl nepasakiau jam tučtuojau. Kodėl norėjau pasakyti jam ir nepasakiau?“ Pati savęs šito paklaususi, Ana karštai nuraudo iš gėdos. Ji suprato, kas ją sulaikė nuo šito; suprato, kad jai buvo gėda. Jos padėtis, kuri vakar vakare jai atrodė paaiškėjusi, staiga pasirodė jai dabar ne tik nepaaiškėjusi, o beviltiška. Anai pasidarė baisu dėl tos negarbės, apie kurią ji pirma nė nebuvo galvojusi. Tik pagalvojus apie tai, kaip pasielgs vyras, jai kildavo baisiausių minčių. Jai ateidavo į galvą, kad tuojau atvažiuos reikalų vedėjas ir išvarys ją iš namų, kad jos negarbė bus paskelbta visam pasauliui. Ana klausdavo savęs, kur ji važiuos, išvaryta iš namų, ir nieko negalėdavo į tai atsakyti.

Galvodama apie Vronskį, ji vaizduodavosi, kad tasai nemyli jos, kad jau pradeda bodėtis ja, kad ji negali siūlytis jam, ir jos širdyje kildavo neapykanta Vronskiui. Jai rodėsi, kad tuos žodžius, kuriuos pasakė vyrui ir dabar be perstogės kartojo savo vaizduotėje, kad ji pasakė juos visiems ir visi juos girdėjo. Ana nedrįso pažvelgti į akis tiems, su kuriais gyveno. Nedrįso pasišaukti kambarinės, dar daugiau – nulipti apačion ir susitikti su sūnumi ir guvernante.

Kambarinė, kuri jau seniai klausėsi prie jos durų, pati įėjo į kambarį. Ana klausiamai pažvelgė jai į akis ir nuogąstingai išraudo. Mergina atsiprašė, kad įėjo, jai pasirodę, jog ponia skambino. Ji atnešė drabužius ir laiškelį. Laiškelis buvo iš Betsi. Betsi priminė jai, kad Liza Merkalova ir baronienė Stolc su savo garbintojais Kalužskiu ir seniu Stremovu šį rytą susirinks pas ją kroketo partijos. „Atvažiuokite nors pasižiūrėti, papročių pastudijuoti. Aš jūsų laukiu“, – baigė ji.

Ana perskaitė laiškelį ir sunkiai atsiduso.

– Nieko, nieko nereikia, – tarė ji Anuškai, kuri dėliojo ant tualetinio staliuko flakonus ir šepetukus. – Eik, aš tuojau apsirengsiu ir ateisiu. Nieko, nieko nereikia.

Anuška išėjo, bet Ana nesirengė, o sėdėjo kaip sėdėjusi, nuleidusi rankas ir galvą, retkarčiais krūpčiojo visu kūnu, norėdama padaryti kažkokį mostą, pasakyti kažką, ir vėl sustingdavo. Ji be perstogės kartojo: „Dieve mano! Dieve mano!“ Bet nei „Dieve“, nei „mano“ neturėjo jai jokios prasmės. Jai lygiai taip pat buvo svetima mintis ieškoti pagalbos religijoje, nors ji niekuomet neturėjo abejojimų dėl religijos, kurios dvasia buvo išauklėta, kaip ieškoti Aleksejaus Aleksandrovičiaus pagalbos. Ana žinojo iš anksto, kad religija tik tada gali jai padėti, jeigu išsižadės to, kas sudaro visą jos gyvenimo prasmę. Anai ne tik buvo sunku, bet jai ėmė kelti baimės nauja, niekuomet jos dar nepatirta sielos būsena. Jinai jautė, kad jos sieloje viskas pradeda dvejintis, kaip kartais dvejinasi daiktai išvargusioms akims. Ana kartais nežinodavo, ko bijo, ko trokšta. Ar jinai bijo, ar trokšta to, kas buvo, ar to, kas bus, ir ko būtent trokšta, – ji nežinojo.

„Ak, ką aš darau!“ – tarė Ana, staiga pajutusi skausmą abiejose galvos pusėse. Atsipeikėjusi ji pamatė, kad abiem rankomis laiko susiėmusi prie smilkinių plaukus ir spaudžia juos. Ji pašoko ir ėmė vaikščioti.

– Kava padėta, ir mamzelė su Serioža laukia, – tarė Anuška, vėl sugrįžusi ir vėl radusi Aną ta pačia poza.

– Serioža? Ką Serioža? – ūmai pagyvėdama paklausė Ana, pirmą kartą per visą rytą atsiminusi, kad turi sūnų.

– Rodos, jis nusikalto, – atsakė šypsodamasi Anuška.

– Kuo nusikalto?

– Persikų buvo jūsų kampiniame kambaryje, tai ponaitis slapčia vieną suvalgė.

Sūnaus priminimas staiga išjudino ją iš tos beviltiškos padėties, kurioje ji buvo. Ana atsiminė motinos, gyvenančios vien dėl sūnaus, vaidmenį, gana nuoširdų, nors ir labai perdėtą, kurį buvo sau paskyrusi pastaraisiais metais, ir džiaugdamasi pajuto, kad ir tokioje padėtyje būdama, turi tokį ramstį, kuris jai visuomet liks, kad ir kokie būtų jos santykiai su vyru ir Vronskiu. Tas ramstis buvo sūnus. Ar šiokioje, ar tokioje padėtyje ji atsidurtų, ji negali palikti sūnaus. Tegu vyras nuplėšia jai garbę ir išvaro ją, tegu Vronskis atšąla ir gyvena be jos (Ana vėl įširdusi priekaištingai pagalvojo apie jį), ji negali palikti sūnaus. Ji turi gyvenimo tikslą. Ir ji turi veikti, veikti, kad sūnus liktų su ja, kad niekas jo neatimtų. Ir greičiau, kiek galima greičiau reikia veikti, kol sūnus iš jos neatimtas. Reikia pasiimti jį ir išvažiuoti. Tai viena, ką jai dabar reikia daryti. Jai reikia nurimti ir nusikratyti šios skausmingos būsenos. Mintis, kad reikia ryžtingai veikti dėl sūnaus, kad tuojau pat reikia išvažiuoti su juo, ją nuramino.

Ana greitai apsirengė, nuėjo apačion ir ryžtingai įžengė į svetainę, kur paprastai jos laukdavo kava ir Serioža su guvernante. Serioža, apvilktas baltais drabužėliais, stovėjo prie stalo po veidrodžiu susikūprinęs, įtraukęs galvą, jo veide buvo įtemptas dėmesys, kuris jai buvo pažįstamas ir priminė tėvą. Berniukas darė kažką iš gėlių, kurias buvo atsinešęs.

Guvernantė atrodė ypač rūsti. Serioža šaižiai sušuko (jis dažnai taip šaukdavo): „A, mama!“ ir sustojo nežinodamas, ką daryti: ar mesti gėles ir eiti prie motinos pasisveikinti, ar pabaigti vainiką ir eiti su gėlėmis.

Guvernantė pasisveikino ir ilgai, išsamiai ėmė pasakoti, kuo Serioža nusikalto, bet Ana jos nesiklausė, ji galvojo apie tai, ar pasiimti ją drauge. „Ne, neimsiu, – nutarė ji. – Išvažiuosiu viena su sūnumi.“

– Taip, tai labai negerai, – tarė Ana ir, paėmusi sūnui už peties, ne griežtu, o nedrąsiu žvilgsniu, kuris sutrikdė ir nudžiugino berniuką, pažiūrėjo į jį ir pabučiavo. – Palikite jį su manimi, – pasakė ji nustebusiai guvernantei ir neišleisdama sūnaus rankos atsisėdo už paruošto kavai stalo.

– Mama! Aš… aš… ne… – mikčiojo Serioža, stengdamasis iš jos veido suprasti, kas jo laukia už persiką.

– Serioža, – tarė Ana, kai tik guvernantė išėjo iš kambario, – šitaip negerai, bet tu daugiau taip nedarysi? Tu myli mane?

Ana jautė, kad jai veržiasi iš akių ašaros. „Negi aš galiu jo nemylėti? – sakė ji pati sau, atidžiai žiūrėdama į nusigandusį ir kartu nudžiugusį Seriožos žvilgsnį. – Ir nejaugi jis eis išvien su tėvu ir baus mane? Argi jis nepasigailės manęs?“ Ašaros jau riedėjo Anos veidu, norėdama jas paslėpti, ji staiga atsistojo ir protekiniais išbėgo į terasą.

Po pastarųjų dienų perkūnijos ir lietaus oras buvo šaltas ir giedras. Nors pro nuplautus lapus skverbėsi skaisti saulė, vis dėlto buvo šalta.

Ji krūptelėjo ir nuo šalčio, ir nuo vidinio siaubo, dar labiau apėmusio ją gryname ore.

– Eik, eik pas Mariette, – liepė ji Seriožai, norėjusiam sekti paskui ją, ir ėmė vaikščioti šiaudiniu terasos kilimu. „Nejaugi jie neatleis man, nesupras, kad visa tai negalėjo būti kitaip?“ – tarė ji sau.

Sustojusi ir pažvelgusi į siūbuojančias nuo vėjo drebulių viršūnes nuplautais, šaltoje saulėje ryškiai žvilgančiais lapais, Ana suprato, kad jie neatleis, kad visi, visi jai dabar bus negailestingi kaip šis dangus, kaip ši žaluma. Ji vėl pajuto, kad jos siela ima dvejintis. „Nereikia, nereikia galvoti, – tarė ji sau. – Reikia ruoštis. Kur? Kuomet? Ką pasiimti drauge? Taip, į Maskvą, vakariniu traukiniu. Anuška ir Serioža, tiktai visų reikalingiausi daiktai. Bet pirma reikia parašyti jiems abiem.“ Ana greitai įėjo į vidų, į savo kabinetą, atsisėdo prie stalo ir parašė vyrui:

„Po to, kas įvyko, aš negaliu pasilikti jūsų namuose. Išvažiuoju ir pasiimu sūnų. Aš nežinau įstatymų, todėl nežinau, kuriam tėvų priklauso sūnus, bet aš pasiimu jį, nes be jo negaliu gyventi. Būkite kilnus, palikite sūnų man.“

Ligi šios vietos ji rašė greitai ir laisvai, bet ši apeliacija į vyro kilnumą, nors Ana nepripažino, kad jis šią dorybę turėtų, ir reikalas užbaigti laišką kokiais nors graudžiais žodžiais sustabdė ją.

„Kalbėti, kad esu kalta ir gailiuosi, aš negaliu, nes…

Ji vėl sustojo, nerasdama savo mintyse rišlumo. „Ne, – tarė ji sau, – nieko nereikia“, – sudraskiusi laišką, perrašė ir neužsimindama apie kilnumą užlipino.

Antrą laišką reikėjo parašyti Vronskiui. „Aš pareiškiau vyrui“, – rašė ji ir ilgai sėdėjo, nepajėgdama rašyti toliau. Tai buvo taip grubu, taip nemoteriška. „Ką gi aš galiu rašyti jam?“ – tarė ji sau. Vėl nuraudo iš gėdos, jai dingtelėjo, koks jis ramus, ir pajutusi Vronskiui apmaudą į smulkius gabalėlius suplėšė lapelį su parašytu sakiniu. „Nieko nereikia“, – tarė ji sau, užvožusi biuvarą. Nuėjo į viršų, pranešė guvernantei ir tarnams, kad šiandien važiuoja į Maskvą, ir tuojau ėmė krautis daiktus.

XV

Po visus vasarnamio kambarius vaikščiojo kiemsargiai, sodininkai ir liokajai, nešdami lauk daiktus. Spintos ir komodos buvo atidarytos; du kartus reikėjo bėgti į krautuvėlę virvučių; asloje mėtėsi laikraštinio popieriaus. Dvi skrynios, maišai ir surišti pledai buvo sunešti į priemenę. Karieta ir du vežikai stovėjo ties priebučiu. Bekraudama daiktus, Ana kiek užmiršo savo sielos nerimą. Stovėdama prie stalo savo kabinete, ji tvarkė kelioninį krepšį, kai Anuška atkreipė jos dėmesį į privažiuojančios karietos dardėjimą. Ana žvilgtelėjo pro langą ir ties priebučiu pamatė Aleksejaus Aleksandrovičiaus kurjerį, kuris skambino prie durų.

– Eik ir sužinok, kas nutiko, – tarė ji ir ramiai, visam kam pasiruošusi, susidėjo ant kelių rankas ir atsisėdo krėsle. Liokajus atnešė storą voką, užrašytą Aleksejaus Aleksandrovičiaus ranka.

– Kurjeriui liepta parvežti atsakymą, – tarė jis.

– Gerai, – tarė ji. Vos tiktai tarnas išėjo, virpančiais pirštais atplėšė laišką. Pluoštas nesulenktų, popieriaus juostele apklijuotų banknotų iškrito iš jo. Ana išsiėmė laišką ir ėmė skaityti iš galo. „Aš viską sutvarkiau, kas reikalinga jums persikelti, šį savo prašymą aš laikau ypač svarbiu“, – perskaitė jinai. Ana greitai skaitė toliau, nuo galo ligi pradžios, perskaitė viską ir dar kartą perskaitė visą laišką iš pradžios. Baigusi pajuto, kad jai šalta, o ją užgriuvo tokia baisi nelaimė, kokios ji nelaukė.

Rytą ji gailėjosi dėl to, ką buvo pasakiusi vyrui, ir norėjo tik vieno, kad tie žodžiai būtų lyg ir neištarti. Ir štai šiuo laišku buvo pripažinta, kad tie žodžiai buvo neištarti, ir duota jai tai, ko jinai troško. Bet dabar šis laiškas atrodė jai visų baisiausia, ką tik ji galėjo įsivaizduoti.

„Jo tiesa! Jo tiesa! – ištarė ji. – Žinoma, visuomet jo tiesa, jis krikščionis, jis kilniaširdis! Taip, menkas, šlykštus žmogus! Ir šito niekas nesupranta ir nesupras, tiktai aš viena, bet aš negaliu išaiškinti. Jie sako: religingas, moralus, doras, protingas žmogus, tačiau jie nemato, ką aš mačiau. Nežino, kaip jis aštuonerius metus smaugė mano gyvenimą, smaugė visa, kas buvo manyje gyva, kad jis nė vieno karto nebuvo net pagalvojęs apie tai, jog aš – gyva moteris, kuriai reikia meilės. Nežino, kad kiekviename žingsnyje jis įžeidinėjo mane ir likdavo savimi patenkintas. Ar aš nesistengiau, iš paskutiniųjų nesistengiau surasti savo gyvenimo prasmę? Ar nemėginau mylėti jo, mylėti sūnaus, kada jau nebebuvo galima mylėti vyro? Tačiau atėjo metas, kai aš supratau, kad negaliu daugiau savęs apgaudinėti, kad esu gyva, kad esu nekalta, kad Dievas mane tokią sukūrė, kad aš turiu mylėti ir gyventi. O kas dabar? Jeigu jis užmuštų mane, užmuštų jį, aš viską pakelčiau, viską atleisčiau, bet ne, jis…

„Kaip aš nenuvokiau, ką jis padarys? Jis padarys tai, kas natūralu jo žemam būdui. Visada bus jo tiesa, o mane, žuvusią, jis dar žiauriau pražudys, pažemins…“ – „Jūs pati galite numanyti, kas laukia jūsų ir jūsų sūnaus“, – jai dingtelėjo laiško žodžiai. „Tai grasinimas atimti sūnų, ir turbūt pagal jų kvailą įstatymą tas yra galima. Bet argi aš nežinau, kam jis sako tai? Jis nė tuo netiki, kad aš myliu sūnų, arba niekina šį mano jausmą, – juk jisai visuomet iš jo šaipydavosi, tačiau jis žino, kad aš nemesiu sūnaus, negaliu mesti sūnaus, kad be sūnaus aš negaliu gyventi net su tuo, kurį myliu, bet kad, metusi sūnų ir pabėgusi nuo jo, aš pasielgsiu kaip pati negarbingiausia, šlykščiausia moteris, – šitai jis žino ir supranta, kad aš nepajėgsiu taip padaryti.“

„Mūsų gyvenimas turi ir toliau eiti kaip anksčiau“, – atsiminė ji kitą laiško sakinį. „Tas gyvenimas jau anksčiau buvo tikra kankynė, o pastaruoju metu pasidarė tiesiog baisus. Kas gi bus dabar? Ir jis žino visa tai, žinos, kad aš turiu mylėti, lygiai kaip turiu kvėpuoti, ir kad dėl to negaliu jaustis kalta; žino, kad iš šito nieko neišeis, o tiktai melas ir apgaulė, tačiau jis turi ir toliau kankinti mane. Aš pažįstu jį, žinau, jog jis nelyginant žuvis vandenyje plaukioja mele ir mėgaujasi juo. Bet ne, aš nesuteiksiu jam šito malonumo, sutraukysiu tą jo melo voratinklį, kuriuo jis nori mane apraizgyti, kas bus, tas bus. Bet kas geriau negu melas ir apgaulė.“

„Bet kaip? Dieve mano! Dieve mano! Ar buvo kada nors tokia nelaiminga moteris kaip aš!..“

– Ne, sutraukysiu, sutraukysiu! – sušuko Ana, pašokdama ir sulaikydama ašaras. Ir ji priėjo prie rašomojo stalo, norėdama parašyti vyrui kitą laišką. Bet jau savo sielos gilumoje jautė, kad nieko nepajėgs sutraukyti, nepajėgs išeiti iš dabartinės padėties, nors toji labai dviprasmiška ir negarbinga.

Ji atsisėdo prie rašomojo stalo, bet, užuot rašiusi, susidėjo rankas ant stalo, nuleido ant jų galvą ir ėmė verkti, kūkčiodama ir drebėdama visa krūtine, kaip verkia vaikai. Ji verkė dėl to, kad jos svajonė išsiaiškinti ir nustatyti savo padėtį visiškai ją apvylė. Ana žinojo iš anksto, jog viskas liks po senovei, ir net daug blogiau negu po senovei. Jinai jautė, kad toji padėtis aukštuomenėje, kurią ji turėjo ir kuri rytą atrodė jai tokia nesvarbi, kad ši padėtis jai brangi, kad jos negalės atstoti gėdinga moters, pametusios vyrą ir sūnų ir susidėjusios su meilužiu, padėtis; kad nors ir kaip ji stengtųsi, vis tiek negalės įveikti savęs. Ji niekuomet negalės mylėti atvirai ir laisvai, o amžinai liks nusikaltėlė žmona, kurios elgesys kiekvieną akimirką gali būti atskleistas, kuri apgaudinėja vyrą ir palaiko negarbingus santykius su svetimu, niekuo nesuvaržytu žmogumi, su kuriuo ji negali bendrai gyventi. Ana žinojo, kad taip ir bus, ir kartu tas buvo taip baisu, jog negalėjo net įsivaizduoti, kuo visa tai baigsis. Ji verkė, nesistengdama sulaikyti ašarų, kaip verkia nubausti vaikai.

Išgirdusi liokajaus žingsnius, ji atsipeikėjo ir paslėpusi nuo jo veidą dėjosi rašanti.

– Kurjeris prašo atsakymo, – pranešė liokajus.

– Atsakymo? Taip, – tarė Ana, – tegu palaukia. Aš paskambinsiu.

„Ką aš galiu rašyti? – galvojo ji. – Ką galiu nuspręsti viena? Ką aš žinau? Ko noriu? Ką myliu?“ Ji vėl pajuto, kad jos sieloje viskas pradeda dvejintis. Ji vėl išsigando šito jausmo ir griebėsi pirmos pasitaikiusios progos ką nors daryti, kad tik nereikėtų galvoti apie save. „Aš turiu pamatyti Aleksejų (taip ji širdyje vadino Vronskį), jis vienas gali pasakyti man, ką turiu daryti. Važiuosiu pas Betsi, galbūt ten pamatysiu jį“, – tarė ji sau, visiškai užmiršusi, kad dar vakar pasakė jam, jog nevažiuos pas kunigaikštienę Tverskają, o jis pasakė, kad tada ir jis nevažiuosiąs. Ana priėjo prie stalo, parašė vyrui: „Aš gavau jūsų laišką. A.“ – ir paskambinusi padavė liokajui.

– Mes nevažiuojame, – tarė ji įėjusiai Anuškai.

– Visai nevažiuojame?

– Ne, neiškraukite ligi rytojaus, karieta tegu lieka. Aš važiuoju pas kunigaikštienę.

– O kurią suknelę paruošti?

XVI

Kroketo partijos draugiją, į kurią kunigaikštienė Tverskaja kvietė Aną, turėjo sudaryti dvi damos su savo garbintojais. Tos dvi damos buvo svarbiausios naujo rinktinio Peterburgo ratelio atstovės, kurios, pamėgdžiojant kažkokį pamėgdžiojimą, buvo vadinamos les sept merveilles du monde.41

Tiesa, tos damos priklausė aukštosios visuomenės rateliui, bet šis ratelis buvo labai nusistatęs prieš tą, kurį lankė Ana. Be to, senasis Stremovas, vienas iš įtakingųjų Peterburgo žmonių, Lizos Merkalovos garbintojas, tarnyboje buvo Aleksejaus Aleksandrovičiaus priešas. Dėl visų tų sumetimų Ana nenorėjo ten važiuoti, į šitą galimą jos atsisakymą ir taikė kunigaikštienės Tverskajos laiškelio užuominos. Bet dabar Ana, vildamasi pamatysianti Vronskį, panoro nuvažiuoti.

Ana atvažiavo pas kunigaikštienę Tverskają anksčiau už kitus svečius.

Jai einant į vidų, taip pat įėjo ir Vronskio liokajus sušukuotomis žandenomis, panašus į kamerjunkerį. Jis sustojo prie durų ir nusiėmęs kepurę praleido ją. Ana pažino jį ir tik dabar atsiminė, kad Vronskis vakar sakė neatvažiuosiąs. Matyt, jis dėl to ir atsiuntė laiškutį.

Vilkdamasi viršutinius drabužius priemenėje, Ana girdėjo, kaip liokajus, kuris net r tarė kaip kamerjunkeris, pasakė: „Kunigaikštienei nuo grafo“ ir padavė laiškelį.

Ji norėjo paklausti, kur jo ponas. Ji norėjo grįžti atgal ir nusiųsti Vronskiui laišką, kad tas atvažiuotų pas ją, arba pati važiuoti pas jį. Tačiau nei viena, nei antra, nei trečia nebuvo galima padaryti: jau priešakyje buvo girdėti skambučiai, kuriais pranešama, kad ji atvažiavo, ir kunigaikštienės Tverskajos liokajus jau atsistojo pusiau pasisukęs prie atidarytų durų, laukdamas, kada ji eis į vidaus kambarius.

– Kunigaikštienė sode, tuojau bus pranešta. Gal teiksitės į sodą? – pranešė kitas liokajus kitame kambaryje.

Viskas atrodė taip pat neaišku kaip namie, ir ji nežinojo, ką daryti; dar blogiau, nes nieko nebuvo galima imtis, nebuvo galima pasimatyti su Vronskiu, o reikėjo pasilikti čia, svetimoje draugijoje, tokioje priešingoje jos nuotaikai. Ji vilkėjo tokiu apdaru, kuris, ji žinojo, labai jai tiko, ji čia buvo ne viena, ją supo toji įprasta iškilminga dykinėjančių žmonių aplinka, ir svečiuose jai buvo lengviau negu namie; nereikėjo laužyti galvos, ką veikti. Viskas vyko savaime. Kai Betsi ją pasitiko baltu, nepaprastai elegantišku tualetu, Ana nusišypsojo jai, kaip visuomet. Kunigaikštienė Tverskaja ėjo su Tuškevičium ir giminaite panele, kuri, didelei provincijoje gyvenančių tėvų laimei, vasarojo pas garsiąją kunigaikštienę.

Matyt, Ana atrodė kažkaip ypatingai, nes Betsi tuojau tai pastebėjo.

– Aš prastai miegojau, – paaiškino Ana, žiūrėdama į liokajų, kuris ėjo prie jų ir, jos nuomone, nešė Vronskio laiškutį.

– Kaip aš džiaugiuosi, kad jūs atvažiavote, – tarė Betsi. – Aš pavargau ir ką tik norėjau išgerti puoduką arbatos, kol jie atvažiuos. O jūs su Maša, – kreipėsi jinai į Tuškevičių, – nueitumėte išmėginti kroketo aikštę ten, kur žolė pakirpta. Mudvi suspėsime nuoširdžiai pasikalbėti gerdamos arbatą, we’ll have a cosy chat42, ar ne tiesa? – šypsodamasi kreipėsi jinai į Aną, spausdama jos ranką, laikančią skėtį.

– Juo labiau kad negaliu ilgai pas jus būti, man reikia pas senąją Vrede. Jau šimtas metų, kai esu prižadėjusi, – tarė Ana, kuriai melas, svetimas jos prigimčiai, pasidarė ne tik paprastas ir natūralus draugijoje, bet net teikė malonumo.

Kam ji pasakė tai, ko prieš sekundę visai negalvojo, Ana jokiu būdu nebūtų galėjusi paaiškinti. Ji tik pagalvojo: kadangi Vronskio nebus, tai ji turi pasilikti sau laisvę ir pamėginti kaip nors jį pamatyti. Kodėl ji paminėjo būtent senąją freiliną Vrede, pas kurią jai lygiai taip pat reikėjo vykti kaip ir bet kur kitur, Ana nebūtų mokėjusi paaiškinti, vis dėlto, kaip paskui pasirodė, ji ir norėdama nebūtų galėjusi sugalvoti geresnio būdo pasimatyti su Vronskiu.

– Ne, aš jūsų nieku būdu neleisiu, – atsakė Betsi, atidžiai žiūrėdama Anai į veidą. – Tikrai, aš įsižeisčiau, jeigu nemylėčiau jūsų. Tarytum jūs bijotumėte, kad mano draugija gali jus kompromituoti. Atneškite mums arbatos į mažąjį salonėlį, – tarė ji, primerkdama akis, kaip visuomet darydavo, kreipdamasi į liokajų. Paėmusi iš jo laiškelį, Betsi perskaitė jį. – Aleksejus pasuko nuo mūsų į šalį, – tarė ji prancūziškai, – jis rašo, kad negali atvykti, – pridūrė ji tokiu natūraliu, paprastu tonu, tarytum jai niekuomet nebūtų galėję nė į galvą ateiti, kad Vronskis Anai būtų dar įdomus ne tik kaip kroketo žaidėjas.

Ana buvo tikra, kad Betsi viską žino, bet, klausydamasi, kaip ši, jai girdint, kalba apie Vronskį, visuomet valandėlę patikėdavo, jog ji nieko nežino.

– A! – abejingai tarė Ana, tarytum nelabai tuo domėtųsi, ir šypsodamasi kalbėjo toliau: – Kaip jūsų draugija gali kompromituoti ką nors? – Šis žodžių žaismas, šis paslapties slėpimas Anai, kaip ir visoms moterims, teikė didelio žavesio. Ir ne reikalas slėpti, ne tikslas, dėl kurio buvo slepiama, bet pats slėpimo procesas ją viliojo. – Aš negaliu būti religingesnė už popiežių, – tarė ji. – Stremovas ir Liza Merkalova – tai visuomenės grietinėlės grietinėlė. Be to, jie visur mielai priimami, ir aš, – jinai ypač pabrėžė aš, – niekuomet nesu buvusi nei griežta, nei nepakantri. Man tiesiog nėra kada.

– Bet jūs galbūt nenorite susitikti su Stremovu? Tegu jis su Aleksejum Aleksandrovičium laužo ietis komitete, mums tas ne galvoj. Draugijoje Stremovas visų mieliausias žmogus, kokį aš tik pažįstu, ir aistringas kroketo žaidėjas. Jūs pati pamatysite. Ir nors atrodo juokinga, kad jis, jau senas žmogus, įsimylėjo Lizą, reikia matyti, kaip jis moka iš tos juokingos padėties išsinarplioti! Jis labai mielas. Safo Štolc jūs nepažįstate? Tai – naujas, visai naujas tipas.

Betsi kalbėjo, o tuo tarpu iš linksmo, protingo jos žvilgsnio Ana jautė, kad jinai iš dalies supranta jos padėtį ir kažką ruošia. Jos buvo mažajame kabinete.

– Reikia parašyti Aleksejui, – ir Betsi atsisėdo prie stalo, parašė keletą eilučių ir įdėjo į voką. – Rašau, kad jis atvažiuotų pietauti. Man viena dama per pietus lieka be vyriškio. Pažiūrėkite, ar įtikinamai? Atleiskite, aš valandėlę jus paliksiu. Jūs, meldžiamoji, užlipinkite ir išsiųskite, – tarė ji tarpduryje, – o aš turiu šį tą sutvarkyti.

Nė minutės negalvodama, Ana atsisėdo su Betsi laišku prie stalo ir neskaitydama prirašė apačioje: „Būtinai turiu su jumis pasimatyti. Atvykite prie Vrede sodo. Aš ten būsiu šeštą.“ Ji užlipino, ir Betsi sugrįžusi jos akyse padavė liokajui laišką.

Iš tikrųjų, geriant arbatą, kuri joms ant padėklinio staliuko buvo atnešta į vėsią mažąją svetainę, tarp dviejų moterų užsimezgė a cosy chat, kaip ir buvo žadėjusi kunigaikštienė Tverskaja prieš atvykstant svečiams. Jos apkalbinėjo tuos, kurių laukė, ir kiek ilgiau stabtelėjo ties Liza Merkalova.

– Ji labai miela ir visuomet man buvo simpatiška, – tarė Ana.

– Jūs turite ją mylėti. Liza tiesiog negali atsižavėti jumis. Vakar po lenktynių ji priėjo prie manęs ir baisiai nusiminė, kad nerado jūsų. Ji sako, jog jūs – tikra romano herojė, jeigu ji būtų vyriškis, dėl jūsų pridarytų tūkstantį kvailybių. Stremovas sako Lizai, kad jinai ir taip jų daranti.

– Bet pasakykite, susimildama, aš niekuomet negalėjau suprasti, – tarė Ana, truputį patylėjusi ir tokiu tonu, kuris aiškiai rodė, kad ji klausia ne tuščiai, kad tai, ko ji klausia, yra svarbiau, negu reikėtų. – Pasakykite, susimildama, kokie jos santykiai su kunigaikščiu Kalužskiu, vadinamuoju Miška? Aš juos retai matau. Kaip čia yra?

Betsi nusišypsojo akimis ir įdėmiai pažvelgė į Aną.

– Tai nauja mada, – tarė ji. – Visos mūsų damos pasirinko šitą madą. Jos visai nepaiso, ką visuomenė mano. Bet visaip galima nepaisyti.

– Taip, bet kokie gi jos santykiai su Kalužskiu?

Netikėtai Betsi linksmai ir nesulaikomai susijuokė, o tas jai retai atsitikdavo.

– Čia jūs užgriebiate kunigaikštienės Miagkajos sritį. Tik baisus kūdikis gali šito klausti, – ir Betsi, matyt, norėjo, bet negalėjo susilaikyti ir prapliupo tokiu užkrečiamu juoku, kuriuo prapliumpa retai tesijuokią žmonės. – Reikia jų paklausti, – tarė ji, net apsiašarojusi iš juoko.

– Jūs juokiatės, – tarė Ana, taip pat nejučiom užsikrėtusi juoku, – bet aš niekuomet negalėjau suprasti. Aš nesuprantu, kokį vaidmenį čia vaidina vyras.

– Vyras? Lizos Merkalovos vyras nešioja paskui ją pledus ir visuomet pasiruošęs jai patarnauti. O kas ten toliau, niekas nenori žinoti. Žinote, geroje draugijoje nekalbama ir net negalvojama apie kai kurias tualeto smulkmenas. Taip ir šičia.

– Jūs būsite Rolandakio šventėje? – paklausė Ana, norėdama pakeisti temą.

– Nemanau, – atsakė Betsi ir, nežiūrėdama į savo bičiulę, atsargiai pilstė kvapnią arbatą į mažus permatomus puodelius. Pastūmusi puodelį Anai, jinai išsiėmė papirosą ir, įsikišusi į sidabrinį kandiklį, užsirūkė.

– Jūs matote, mano padėtis laiminga, – jau nebesijuokdama pradėjo ji, paėmusi į ranką puodelį. – Aš suprantu jus ir suprantu Lizą. Liza – tai viena iš tų naivių prigimčių, kurios kaip vaikai nesupranta, kas gera, o kas bloga. Bent ji nesuprasdavo, kai buvo labai jauna. O dabar ji žino, kad jai pritinka šitaip nesuprasti. Dabar ji galbūt tyčia nesupranta, – kalbėjo Betsi, gudriai šypsodamasi. – Bet vis dėlto tai pritinka jai. Matote, į tą patį dalyką galima žiūrėti tragiškai ir daryti iš jo kančią, bet galima žiūrėti paprastai ir net linksmai. Gal jūs esate linkusi žiūrėti į dalykus per daug tragiškai.

– Kaip aš norėčiau kitus pažinti taip, kaip save pažįstu, – tarė Ana rimtai ir susimąsčiusi. – Ar aš blogesnė už kitus, ar geresnė? Manau, blogesnė.

– Baisus kūdikis, baisus kūdikis! – pakartojo Betsi. – O štai ir jie.

_______________

41 Septyni pasaulio stebuklai.

42 Maloniai paplepėsime.

XVII

Pasigirdo žingsniai ir vyriškas balsas, paskui moteriškas balsas ir juokas, o po to įėjo lauktieji svečiai Safo Štolc ir trykšte trykštąs sveikata jaunuolis, vadinamasis Vaska. Buvo matyti, kad jam išėjo į naudą kruvina jautiena, triufeliai ir burgundiškas vynas. Vaska nusilenkė damoms ir pažvelgė į jas, bet tik vieną sekundę. Jis paskui Safo įėjo į svetainę ir sekė pavymui, lyg būtų prie jos pririštas, ir nenuleido nuo jos blizgančių akių, lyg norėdamas suvalgyti. Safo Štolc buvo juodaakė blondinė. Jinai įėjo su kurpaitėmis aukštais užkulniais, žengdama smulkiais vikriais žingsneliais, ir stipriai, vyriškai paspaudė damoms rankas.

Ana dar nė karto nebuvo susitikusi su šia nauja garsenybe, ir ją apstulbino tiek jos grožis, tiek pernelyg įmantrus tualetas, tiek drąsios manieros. Ant Safo galvos iš savų ir svetimų švelnios auksinės spalvos plaukų pūpsojo tokia aukšta ir plati šukuosena, kad jos galva buvo tokio pat didumo, kaip grakščiai iškilus ir labai iš priešakio atidengtas biustas. O žengė ji taip smarkiai, jog kiekvienas judesys išryškindavo po suknele kelių formas ir viršutines kojų dalis; o dėl užpakalio, tai nejučiom kildavo klausimas, kurgi tenai šitame dirbtiniame siūbuojančiame kalne baigiasi jos tikrasis, mažas ir grakštus kūnas, toks viršuje atidengtas, o iš užpakalio apačioje taip gerai paslėptas.

Betsi paskubėjo supažindinti ją su Ana.

– Galite įsivaizduoti, mes vos nesuvažinėjome dviejų kareivių, – tuojau pradėjo Safo pasakoti, mirkčiodama, šypsodamasi ir traukdama atgal savo uodegą, kurią iš karto buvo per toli numetusi į vieną pusę. – Aš važiavau su Vaska… Ak, tiesa, jūs nepažįstami. – Ir ji, pasakiusi jo pavardę, pristatė jaunuolį ir nukaitusi skambiai susijuokė iš savo klaidos, tai yra iš to, kad nepažįstamam žmogui pavadino jį Vaska.

Vaska dar kartą nusilenkė Anai, bet nieko jai nepasakė. Jis kreipėsi į Safo:

– Lažybos praloštos. Mes pirma atvažiavome. Mokėkite, – tarė jis šypsodamasis.

Safo dar linksmiau susijuokė.

– Ne dabar, – pasakė ji.

– Vis tiek, aš vėliau atsiimsiu.

– Gerai, gerai. Ak, beje! – staiga kreipėsi jinai į šeimininkę. – Atleiskite… Visai užmiršau… Aš jums atvedžiau svečią. Štai ir jis.

Nelauktas jaunas svečias, kurį Safo atvežusi užmiršo, buvo toks svarbus, kad nors jis ir buvo jaunas, abi damos atsistojo, su juo sveikindamosios.

Tai buvo naujasis Safo adoratorius. Jis dabar, kaip ir Vaska, sekiojo paskui ją.

Netrukus atvažiavo kunigaikštis Kalužskis ir Liza Merkalova su Stremovu. Liza Merkalova buvo liesa brunetė tingiu rytietiško tipo veidu ir žaviomis, paslaptingomis, kaip visi sakė, akimis. Jos tamsaus tualeto pobūdis (Ana kaipmat tai pastebėjo ir įvertino) visiškai atitiko jos grožį. Kiek Safo buvo tvirta ir pasitempusi, tiek Liza buvo gležna ir atsaini.

Anai Liza atrodė daug patrauklesnė. Betsi buvo apie ją sakiusi, kad moteris perėmusi nieko neišmanančio kūdikio toną, bet, pamačiusi ją, Ana juste pajuto, kad tai netiesa. Liza tikrai buvo nieko neišmananti, sugadinta, bet miela ir romi būtybė. Tiesa, jos tonas buvo toks pat kaip ir Safo; taip pat kaip paskui Safo, ir jai pavymui sekiojo tarytum prilipę ir akimis ją ryte rijo du garbintojai, vienas jaunas, antras senis, tačiau ji turėjo kažką aukštesnio už tą aplinką, kuri ją supo, ji spindėjo it grynas deimantas tarp stiklų. Tas spindesys švytėjo iš žavių, tikrai paslaptingų Lizos akių. Pavargęs, bet drauge aistringas šių tamsiu ratu apsuptų akių žvilgsnis stebino savo dideliu nuoširdumu. Pažvelgus į tas akis, kiekvienam atrodydavo, kad jis pažino ją visą, o pažinęs negali nepamilti. Pamačius Aną, visas jos veidas staiga nušvito džiaugsminga šypsena.

– Ak, kaip aš džiaugiuosi, jus matydama! – tarė Liza, prieidama prie Anos. – Vakar per lenktynes jau norėjau prie jūsų prieiti, o jūs išvažiavote. Man taip norėjosi pamatyti jus kaip tik vakar. Ar ne tiesa, tai buvo baisu? – tarė ji, taip žiūrėdama į Aną, kad jos žvilgsnis tarytum atvėrė visą sielą.

– Taip, aš visai nemaniau, kad tokie dalykai galėtų taip jaudinti, – rausdama tarė Ana.

Visi tuo metu pakilo eiti į sodą.

– Aš neisiu, – tarė Liza, šypsodamasi ir sėsdama prie Anos. – Jūs taip pat neisite? Koks čia malonumas žaisti kroketą?

– Ne, man patinka, – tarė Ana.

– Pasakykite, ką jūs darote, kad jums nenuobodu? Pažvelgi į jus – ir linksma. Jūs gyvenate, o aš nuobodžiauju.

– Kaip nuobodžiaujate? Betgi jūsų draugija yra pati linksmiausia visame Peterburge, – tarė Ana.

– Galbūt tiems, kurie ne mūsų draugijos, dar nuobodžiau, bet mums, o man tikriausiai, ne linksma, o labai nuobodu.

Safo, užsirūkiusi papirosą, nuėjo su dviem jaunuoliais į sodą. Betsi ir Stremovas pasiliko prie arbatos stalo.

– Kaip, nuobodu? – pasiteiravo Betsi. – Safo sako, kad jie vakar labai linksminęsi pas jus.

– Ak, kaip nyku buvo! – tarė Liza Merkalova. – Mes visi suvažiavome po lenktynių pas mane. Ir vis tie patys, ir vis tie patys! Viskas tas pat. Visą vakarą drybsojome ant sofų. Kokia čia linksmybė? Iš tiesų, ką jūs darote, kad jums nebūtų nuobodu? – vėl kreipėsi jinai į Aną. – Pažvelgi į jus ir matai, kad tai – moteris, kuri gali būti laiminga arba nelaiminga, bet ji nenuobodžiauja. Išmokykite, kaip jūs tai darote?

– Niekaip nedarau, – gynėsi Ana, rausdama nuo tų įkyrių klausimų.

– Tai visų geriausias būdas, – įsiterpė į pokalbį Stremovas.

Stremovas buvo kokių penkių dešimčių metų žilstelėjusiais plaukais vyras, dar jaunyvas, labai negražus, bet charakteringo ir protingo veido. Liza Merkalova buvo jo žmonos dukterėčia, ir jis leisdavo su ja visą savo laisvalaikį. Sutikęs Aną Kareniną, jis, tarnyboje Aleksejaus Aleksandrovičiaus priešas, kaip mandagus ir protingas žmogus, pasistengė būti jai, savo priešo žmonai, itin malonus.

– „Niekaip“, – pakartojo jis, gudriai šypsodamasis, – tai puikiausia priemonė. Aš seniai sakau jums, – kreipėsi jis į Lizą Merkalovą, – norint nenuobodžiauti, reikia negalvoti, kad galima nuobodžiauti. Lygiai taip, kaip bijantis nemigos nereikia bijoti, kad neužmigsi. Tą patį jums ir pasakė Ana Arkadjevna.

– Aš labai džiaugčiausi, jeigu būčiau taip pasakiusi, nes čia ne tik protinga, bet tikra teisybė, – šypsodamasi pritarė Ana.

– Ne, jūs pasakykite, kodėl negalima užmigti ir negalima nenuobodžiauti?

– Norint užmigti, reikia padirbėti, o norint linksmintis, taip pat reikia padirbėti.

– Kam aš dirbsiu, jei mano darbas niekam nereikalingas? O tyčia apsimesti nemoku ir nenoriu.

– Jūs nepataisoma, – nutarė Stremovas, nežiūrėdamas į ją, ir vėl kreipėsi į Aną.

Retai sutikdamas Aną, jis negalėjo nieko jai pasakyti, o tiktai banalybes, bet tas banalybes – kada ji grįžta į Peterburgą, kaip ją myli grafienė Lidija Ivanovna – Stremovas kalbėjo tokiu veidu, kuris bylojo, kad jis visa siela nori būti jai malonus ir parodyti, jog gerbia ją ir net daugiau.

Įėjo Tuškevičius ir pranešė, kad visa draugija laukia kroketo žaidėjų.

– Ne, nevažiuokite, susimildama, – prašė Liza Merkalova, sužinojusi, kad Ana išvažiuoja. Stremovas ją palaikė.

– Per didelis kontrastas, – tarė jis, – iš šios draugijos vykti pas senę Vrede. Be to, jūs duosite jai progos paliežuvauti, o čia tik sukelsite kitus, visų geriausius, liežuvavimui priešingus, jausmus, – pasakė jai Stremovas.

Ana valandėlę susimąstė nesiryždama. Meilikaujamos šito protingo žmogaus kalbos, naivi, vaikiška simpatija, kurią jai rodė Liza Merkalova, ir visa toji įprasta aukštuomenės aplinka, – visa tai buvo taip lengva, o jos laukė toks sunkus dalykas, jog valandėlę nesiryžo: ar nereikėtų pasilikti, dar kiek atitolinti tą sunkią pokalbio akimirką? Tačiau pagalvojusi, kas jos laukia namie, jeigu ji neapsispręs, atsiminusi tą baisų mostą, kada abiem rankomis buvo susiėmusi plaukus, atsiminusi ir pasibaisėjusi, Ana atsisveikino ir išvažiavo.

XVIII

Vronskis, nors iš pažiūros tarytum gyveno lengvapėdišką aukštuomenės žmogaus gyvenimą, negalėjo pakęsti netvarkos. Dar jaunas būdamas, kai mokėsi korpuse, jis kartą pasijuto labai pažemintas, kada, įsipainiojęs į skolas, negavo pasiskolinti pinigų, ir nuo to laiko nė karto nebuvo patekęs į tokią padėtį.

Kad jo reikalai visuomet būtų tvarkingi, jis, pagal aplinkybes, dažniau ar rečiau, kokius penkis kartus per metus užsidarydavo ir patikrindavo visus savo reikalus. Jis vadino tai ataskaita, arba taire la lessive.43

Vėlai pabudęs rytojaus dieną po lenktynių, Vronskis, nesiskusdamas ir nesimaudydamas, apsivilko kiteliu ir, išsidėliojęs ant stalo pinigus, sąskaitas, laiškus, griebėsi darbo. Petrickis, žinodamas, kad tokiais atvejais Vronskis būdavo piktas, pabudęs ir pamatęs savo draugą prie rašomojo stalo, tyliai apsirengė ir išėjo, jam nekliudydamas.

Kiekvienas žmogus, ligi mažiausių smulkmenų žinodamas, kokios sudėtingos sąlygos jį supa, nejučiomis galvoja, kad tik jo gyvenimas toks sudėtingas ir tik jam sunku savo reikalus narplioti, kad tai tik jo asmeninė atsitiktinė ypatybė, ir jokiu būdu nemano, jog ir kitų žmonių gyvenimo sąlygos yra tokios pat sudėtingos kaip ir jo. Taip atrodė ir Vronskiui. Ir jis, truputį pasididžiuodamas, ne be pagrindo manė, kad kiekvienas kitas seniai būtų susipainiojęs ir turėjęs pasielgti negerai, jeigu būtų patekęs į tokias pat sunkias aplinkybes. Bet Vronskis jautė, kad, norint nesusipainioti, kaip tik dabar jam būtinai reikia padaryti apyskaitą ir išsiaiškinti savo padėtį.

Pirmas dalykas, į kurį, kaip į visų lengviausią, kibo Vronskis, buvo piniginiai reikalai. Savo smulkia rašysena surašęs laiškiniame lapelyje visa, ką pats yra skolingas, jis viską sudėjo ir pamatė, kad skolingas septyniolika tūkstančių ir kelis šimtus, kuriuos atmetė aiškumo dėlei. Suskaitęs pinigus ir patikrinęs banko knygutę, Vronskis įsitikino, jog jam lieka tūkstantis aštuoni šimtai rublių, o pajamų ligi Naujųjų metų nenumatoma. Vėl perskaitęs skolų sąrašą, Vronskis perrašė jį, suskirstęs skolas trimis kategorijomis. Į pirmą kategoriją buvo įtrauktos tos skolos, kurias reikėjo nieko nelaukiant sumokėti arba, šiaip ar taip, joms sumokėti reikėjo turėti paruoštus pinigus, kad pareikalavus nė minutės nebūtų užtrukta. Tokių skolų buvo apie keturi tūkstančiai: tūkstantis penki šimtai už arklį ir du tūkstančiai penki šimtai – laidas už jauną draugą Venevskį, kuris, Vronskiui matant, tuos pinigus pralošė sukčiui. Vronskis jau tada norėjo atiduoti pinigus (tiek turėjo pasiėmęs), bet Venevskis ir Jašvinas užsispyrė, kad juodu sumokės, ir neleido Vronskiui, kuris tuomet visai nė nelošė.

Visa tai buvo puiku, tačiau Vronskis žinojo, kad nors tame nešvariame reikale jis tik žodžiu laidavo už Venevskį, bet jam būtinai reikia turėti tuos du tūkstančius penkis šimtus rublių, kuriuos galėtų mesti tam sukčiui ir baigti su juo visas kalbas. Taigi šiai pirmai svarbiausiai pozicijai reikėjo keturių tūkstančių rublių. Antroje pozicijoje – aštuoni tūkstančiai – buvo ne tokios svarbios skolos. Tai buvo skolos, daugiausia susijusios su lenktynių arklide, skolos avižų ir šieno tiekėjui, anglui, pakinktų pardavėjui ir t. t. Šitoms skoloms taip pat reikėjo skirti kokius du tūkstančius, norint visiškai ramiai jaustis. Paskutinė skolų pozicija – krautuvėms, viešbučiams ir siuvėjui – buvo tokios skolos, apie kurias nėra ko nė galvoti. Taigi reikėjo bent šešių tūkstančių einamosioms išlaidoms, o buvo tiktai tūkstantis aštuoni šimtai. Žmogaus, turinčio šimtą tūkstančių pajamų, kaip visi vertino Vronskio turtą, tokios skolos, atrodytų, negalėjo apsunkinti, bet iš tikrųjų jis toli gražu neturėjo to šimto tūkstančių. Didžiulis tėvo turtas, kuris vienas davė apie du šimtus tūkstančių metinių pajamų, buvo brolių nepasidalytas. Tuo metu, kai vyresnysis brolis, turėdamas begalę skolų, vedė kunigaikštytę Varią Čirkovą, dekabristo dukterį, neturinčią jokio turto, Aleksejus perleido vyresniajam broliui visas tėvo dvarų pajamas, sutaręs sau tik dvidešimt penkis tūkstančius per metus. Aleksejus tuomet pasakė broliui, kad šių pinigų jam pakaksią, kol jis vesiąs, nors jis greičiausiai niekuomet nevesiąs. Ir brolis, vadovaudamas vienam iš pačių brangiųjų pulkų ir ką tik vedęs, negalėjo šios dovanos nepriimti. Motina, turinti savo atskiro turto, be sutartų dvidešimt penkių tūkstančių, kasmet duodavo Aleksejui dar apie dvidešimt tūkstančių, ir Aleksejus išleisdavo juos visus. Pastaruoju metu motina, susipykusi su juo dėl jo meilės santykių ir dėl to, kad jis išvažiavo iš Maskvos, daugiau pinigų nebesiuntė. Todėl Vronskis, jau papratęs išleisti keturiasdešimt penkis tūkstančius ir gavęs šiais metais tik dvidešimt penkis tūkstančius, atsidūrė keblioje padėtyje. Nors jo padėtis buvo sunki, bet jis negalėjo prašyti motinos paramos. Paskutinis vakar gautas jos laiškas ypač jį suerzino, nes jame buvo užsiminta, jog ji mielai pasiruošusi padėti, kad jam sektųsi aukštuomenėje ir tarnyboje, bet negalinti niekuo padėti tokiam gyvenimui, kuriuo piktinasi visa gera visuomenė. Motinos noras jį papirkti ligi sielos gelmių įžeidė Vronskį, ir jis dar labiau atšalo jai. Tačiau Vronskis negalėjo atšaukti ištarto didžiadvasiško žodžio, nors dabar, neaiškiai numatydamas, jog dėl jo santykių su Karenina visko gali atsitikti, jis suprato, kad tas didžiadvasiškas žodis buvo ištartas lengvapėdiškai ir kad jam, nevedusiam žmogui, gali prireikti visų šimto tūkstančių pajamų. Bet atšaukti buvo nebegalima. Vos tik pagalvojęs apie brolio žmoną, pagalvojęs, kaip šioji miela, maloni Varia kiekviena patogia proga primindavo jam, kad jinai jo kilnaus poelgio neužmiršo ir jį labai vertina, Vronskis įsitikindavo, jog neįmanoma atsiimti to, kas buvo duota. Tai buvo taip pat neįmanoma, kaip primušti moterį, apsivogti arba sumeluoti. Buvo galimas ir reikalingas tik vienas dalykas, kuriam Vronskis ir pasiryžo, nė minutės nesvyruodamas: pasiskolinti pinigų iš palūkininko. Dešimt tūkstančių – tai negalėjo būti sunku, paskui iš viso sumažinti savo išlaidas ir parduoti lenktynių arklius. Šitaip nusprendęs, jis tuojau parašė raštelį Rolandakiui, kuris ne kartą buvo siūlęsis nupirkti iš jo arklius. Paskui pasikvietė anglą bei palūkininką ir pagal sąskaitas paskirstė turimus pinigus. Baigęs šiuos reikalus, Vronskis parašė šaltą ir griežtą atsakymą motinai. Paskui, išsiėmęs iš piniginės tris Anos laiškelius, vėl perskaitė juos, sudegino ir, atsiminęs, apie ką vakar su ja kalbėjosi, susimąstė.

_______________

43 Apsivalymu.

XIX

Vronskio gyvenimas buvo ypač laimingas dėl to, kad jis turėjo kodeksą taisyklių, tiksliai nustatančių visa, ką reikia ir ko nereikia daryti. Tų taisyklių kodeksas apėmė labai maža atvejų, bet užtat taisyklės nekėlė jokių abejonių. Vronskis, niekuomet su šiomis taisyklėmis neprasilenkdamas, niekuomet nė valandėlės nesvyruodavo, ką reikia daryti. Tos taisyklės aiškiai nurodė, kad reikia užmokėti sukčiui, o siuvėjui nereikia, kad meluoti nereikia vyriškiams, bet moterims galima, kad apgaudinėti nevalia nieko, bet meilužės vyrą galima, kad nevalia atleisti už įžeidimą, o įžeidinėti galima, ir t. t. Visos tos taisyklės galėjo būti neišmintingos, negeros, bet jos buvo neabejotinos, ir jų laikydamasis Vronskis jautėsi esąs ramus ir galįs vaikščioti aukštai iškėlęs galvą. Tik pačiu pastaruoju metu, savo santykių su Ana paveiktas, Vronskis ėmė jausti, kad jo taisyklių kodeksas nenumato visų aplinkybių ir ateityje gali iškilti sunkumų, atsirasti abejojimų, o Vronskis jau negalės rasti vadovaujamų gairių.

Dabartiniai jo santykiai su Ana ir jos vyru buvo jam paprasti ir aiškūs. Jie buvo aiškūs ir tiksliai nustatyti kodekso taisyklių, kuriomis Vronskis vadovavosi.

Ji – padori moteris, padovanojusi jam savo meilę. Jis myli Aną, todėl ji yra jam moteris, verta tokios pat ir net didesnės pagarbos kaip teisėta žmona. Vronskis veikiau būtų davęs nukirsti sau ranką, negu leidęs žodžiu ar užuomina ne tik ją įžeisti, bet ir neparodyti jai tos pagarbos, kurios tik gali tikėtis moteris.

Santykiai su visuomene taip pat buvo aiškūs. Visi gali žinoti ar įtarti, bet niekas neturi išdrįsti apie tai kalbėti. Priešingu atveju jis buvo pasiryžęs priversti kalbančiuosius nutilti ir gerbti neegzistuojančią moters, kurią jis myli, garbę.

Santykiai su vyru buvo visų aiškiausi. Nuo tos akimirkos, kai Ana pamilo Vronskį, jis tiktai savo teisę į ją laikė neginčijama. Vyras yra tiktai nereikalinga kliūtis. Be abejonės, vyro padėtis pasigailėtina, bet ką padarysi? Vyras turi tik vieną teisę – su ginklu rankose pareikalauti satisfakcijos, ir tam Vronskis buvo pasiruošęs nuo pat pirmosios akimirkos.

Tačiau pastaruoju metu atsirado naujų, vidinių santykių tarp Anos ir jo, kurių neaiškumas gąsdino Vronskį. Tik vakar ji pasisakė esanti nėščia. Ir jis pajuto, kad šioji žinia ir tai, ko ji laukia, reikalauja iš jo kažko tokio, ką nevisiškai numato tų taisyklių, kuriomis jis vadovavosi savo gyvenime, kodeksas. Ir iš tikrųjų jis buvo netikėtai užkluptas, ir pirmą akimirką, Anai pranešus apie savo padėtį, jo širdis pakuždėjo, kad reikia palikti vyrą. Vronskis pasakė, tačiau dabar svarstydamas aiškiai matė, jog būtų geriau apsieiti be šito, bet taip pagalvojęs išsigando, kad tai nemoralu.

„Jeigu aš pasakiau, kad reikia palikti vyrą, vadinasi, ji turi gyventi su manimi. Ar aš pasiruošęs tam? Kaip aš ją išvešiu, neturėdamas pinigų? Sakykim, tą reikalą galėčiau sutvarkyti… Bet kaip galiu ją išvežti, jei tarnauju? Jeigu aš pasakiau, vadinasi, reikia tam pasiruošti, tai yra turėti pinigų ir išeiti į atsargą.“

Jis susimąstė. Klausimas, ar reikia išeiti į atsargą, nukreipė jo mintis į kitą, slaptą, jam vienam žinomą, gal net svarbiausią, nors ir nuo kitų slepiamą, jo gyvenimo siekinį.

Garbėtroška buvo sena, dar jo vaikystės ir jaunatvės dienų svajonė. Nors jis nė pats neprisipažindavo, bet ji buvo tokia stipri, jog ir dabar ši aistra kovojo su meile. Pirmieji Vronskio žingsniai aukštuomenėje ir tarnyboje buvo sėkmingi, tačiau prieš dvejus metus jis padarė didelę klaidą. Norėdamas parodyti, kad nuo nieko nepriklauso, ir aukščiau iškilti, atsisakė pasiūlytos jam vietos, vildamasis, kad šis atsisakymas pakels jo vertę, tačiau pasirodė, jog Vronskio būta per daug drąsaus, ir jo daugiau niekas nejudino. Noromis nenoromis susidaręs nepriklausomo žmogaus padėtį, jis tenkinosi ja, elgdamasis labai sumaniai ir protingai, tarytum jis ant nieko nepyktų, nelaikytų savęs nuskriaustu ir tik norėtų, kad jam duotų ramybę, nes jam linksma. Iš tikrųjų Vronskiui dar nuo praėjusių metų, kai jis buvo nuvykęs į Maskvą, jau nebuvo linksma. Jis jautė, kad toji nepriklausomo žmogaus, kuris viską galėtų, bet nieko nenori, padėtis jau ima nykti, ir daug kas pradeda manyti, jog jis nieko daugiau ir negali, tik būti doras ir geras vaikinas. Jo meilė Kareninai, sukėlusi tokį triukšmą, atkreipusi visuotinį dėmesį ir jį išgarsinusi, tuo tarpu nuramino jį graužiantį garbėtroškos kirminą, tačiau prieš savaitę šis kirminas vėl pabudo ir dar labiau ėmė graužti. Jo vaikystės dienų draugas, to paties ratelio, tos pačios draugijos žmogus, kartu su juo mokęsis korpuse ir baigęs tą pačią laidą, Serpuchovskojus, su kuriuo Vronskis varžydavosi ir klasėje, ir per gimnastiką, ir išdykaudamas, ir ambicingai svajodamas apie ateitį, šiomis dienomis grįžo iš Vidurinės Azijos, kur pakilo per du laipsnius ir gavo ordiną, retai duodamą tokiems jauniems generolams.

Vos tik Serpuchovskojus atvyko į Peterburgą, apie jį žmonės ėmė kalbėti kaip apie naujai kylančią didelę žvaigždę. Vronskio vienmetis ir mokyklos draugas jau buvo generolas ir laukė paskyrimo, kuris galėjo turėti įtakos valstybinių reikalų eigai, o Vronskis, nors ir nepriklausomas, ir šaunus, ir žavios moters mylimas vyriškis, vis dėlto buvo tiktai rotmistras, kuriam leidžiama būti nepriklausomam, kiek tik jam patinka. „Savaime aišku, aš nepavydžiu ir negaliu pavydėti Serpuchovskojui, tačiau jo iškilimas rodo man, kad reikia tik mokėti laukti, ir karjera tokio žmogaus kaip aš gali būti padaryta labai greitai. Prieš trejus metus jis buvo tokioje pat padėtyje kaip ir aš… Išėjęs į atsargą, aš sudeginčiau savo laivus. Pasilikdamas tarnyboje, aš nieko nenustoju. Ji pati pasakė, kad nenori keisti padėties. O aš, jos mylimasis, negaliu pavydėti Serpuchovskojui.“ Palengva raitydamas ūsus Vronskis pakilo nuo stalo ir perėjo per kambarį. Jo akys blizgėjo itin ryškiai, ir jis jautė tą tvirtą, ramią bei džiaugsmingą dvasios būseną, kuri visuomet apimdavo jį, išsiaiškinus savo padėtį. Viskas buvo švaru ir aišku, kaip ir visada, kai jis baigdavo tikrinti savo sąskaitas. Vronskis nusiskuto, apsirengė, išsimaudė šaltoje vonioje ir išėjo.

XX

– O aš atėjau tavęs išsivesti. Šį kartą ilgai savo žlugtą skalbei, – tarė Petrickis. – Ką gi, baigta?

– Baigta, – atsakė Vronskis, šypsodamasis tik akimis ir taip atsargiai raitydamas ūsų galiukus, tarytum po to, kai jis sutvarkė visus savo reikalus, kiekvienas per daug staigus ir greitas judesys galėtų viską suardyti.

– Tu visuomet po to lyg iš pirties, – nutarė Petrickis. – Aš iš Grickos (taip jie vadino pulko vadą); jie laukia tavęs.

Vronskis neatsakydamas žiūrėjo į savo draugą ir galvojo apie ką kita.

– Juk pas jį muzika? – pratarė jis, įsiklausydamas į pažįstamus bosinių dūdų, grojančių polkas ir valsus, garsus. – Kokia čia šventė?

– Serpuchovskojus atvažiavo.

– A-a! – tarė Vronskis. – Aš nė nežinojau.

Jo besišypsančios akys dar labiau nušvito.

Įtikinęs pats save, kad jaučiasi laimingas, paaukojęs dėl meilės savo garbėtrošką, bent prisiėmęs šitą vaidmenį, Vronskis jau negalėjo nei pavydėti Serpuchovskojui, nei pykti ant jo už tai, kad jis, atvykęs į pulką, pirmiausia atėjo ne pas jį. Serpuchovskojus buvo geras bičiulis, ir jis džiaugėsi galėsiąs jį pamatyti.

– O, aš labai džiaugiuosi.

Pulko vadas Diominas turėjo užėmęs didelius dvaro namus. Visi buvo susirinkę erdviame apatiniame balkone. Kieme Vronskiui visų pirma krito į akį dainininkai su kiteliais, sustoję prie degtinės statinaitės, ir sveika, linksma karininkų apsupto pulko vado figūra. Palypėjęs ant pirmos balkono pakopos, jis garsiai, perrėkdamas muziką, grojančią Ofenbacho kadrilį, kažką įsakinėjo ir mojavo kiek nuošaliau stovintiems kareiviams. Būrelis kareivių, vachmistras ir keletas puskarininkių priėjo drauge su Vronskiu prie balkono. Grįžęs prie stalo, pulko vadas vėl išėjo su taure į priebutį ir pakėlė tostą: „Į mūsų seno draugo ir narsaus generolo kunigaikščio Serpuchovskojaus sveikatą. Valio!“

Paskui pulko vadą su taure rankoje išėjo šypsodamasis Serpuchovskojus.

– Tu vis jaunėji, Bondarenka, – kreipėsi jis į šaunų raudonskruostį liktinį vachmistrą, kuris stovėjo išsitempęs priešais jį.

Vronskis trejus metus nebuvo matęs Serpuchovskojaus. Pastarasis dabar atrodė vyriškesnis, buvo užsiauginęs žandenas, bet paliko toks pat lieknas ir stebino ne tiek savo grožiu, kiek veido ir sudėjimo švelnumu bei taurumu. Vieną naują jo bruožą tepastebėjo Vronskis – tai buvo tykus, nuolatinis spindesys veide, būdingas žmonėms, kuriems visada sekasi ir kurie žino, kad visi pripažįsta tą pasisekimą. Vronskiui tas spindesys buvo pažįstamas, ir jis bematant jį pastebėjo Serpuchovskojaus veide.

Lipdamas laiptais žemyn, Serpuchovskojus pamatė Vronskį. Džiaugsmo šypsena nušvietė Serpuchovskojaus veidą. Jis kilstelėjo galvą aukštyn, pakėlė taurę, sveikindamas Vronskį ir tuo mostu rodydamas, kad negali neprieiti pirma prie vachmistro, kuris stovi išsitempęs ir jau atkišęs lūpas bučiuotis.

– Na štai ir jis! – sušuko pulko vadas. – O man Jašvinas sakė, kad tu niūriai nusiteikęs.

Serpuchovskojus pabučiavo drėgnas sodrias šauniojo vachmistro lūpas ir, šluostydamasis nosine burną, priėjo prie Vronskio.

– Kaip aš džiaugiuosi! – tarė jis, spausdamas jam ranką ir vesdamasis į šalį.

– Pasirūpinkite juo! – sušuko Jašvinui pulko vadas, rodydamas į Vronskį, ir nulipo žemyn pas kareivius.

– Kodėl vakar nebuvai lenktynėse? Aš maniau, kad pamatysiu tave tenai, – tarė Vronskis, apžvelgdamas Serpuchovskojų.

– Buvau atvykęs, bet jau buvo per vėlu. Atleisk, – pridūrė jis ir kreipėsi į adjutantą, – būkite malonus, liepkite išdalyti nuo manęs vyrams po kiek išeis.

Ir jis greitai išsiėmė iš piniginės tris šimtines ir nuraudo.

– Vronski! Valgysi ko nors ar išgersi? – paklausė Jašvinas. – Ei, duok šen grafui užkąsti! O štai čia – gerk.

Išgertuvės pas pulko vadą truko ilgai.

Visi gėrė labai daug. Kilnojo ir mėtė aukštyn Serpuchovskojų. Paskui kilnojo pulko vadą. Paskui prieš dainininkus šoko pats pulko vadas su Petrickiu. Paskui pulko vadas, jau truputį nusilpęs, atsisėdo kieme ant suolo ir ėmė įrodinėti Jašvinui, kad Rusija pranoksta Prūsiją, ypač kavalerijos atakomis, ir ūžavimas valandėlę nuščiuvo. Serpuchovskojus įėjo į vidų, į tualetinį kambarį, nusiplauti rankų ir rado tenai Vronskį; Vronskis pylėsi vandeniu. Nusivilkęs kitelį ir pakišęs raudoną, plaukais apžėlusį sprandą po praustuvo srove, trynė jį ir galvą rankomis. Apsiplovęs Vronskis priėjo prie Serpuchovskojaus. Juodu čia pat susėdo nedidelėje sofoje, ir prasidėjo pokalbis, labai įdomus abiem.

– Aš apie tave viską žinojau iš žmonos, – tarė Serpuchovskojus. – Džiaugiuosi, kad tu dažnai ją matydavai.

– Ji – Varios bičiulė, tai vienintelės Peterburgo moterys, su kuriomis man malonu susitikti, – šypsodamasis atsakė Vronskis. Jis šypsojosi, numatydamas temą, į kurią krypo jų pokalbis, ir tai jam buvo malonu.

– Vienintelės? – šypsodamasis paklausė Serpuchovskojus.

– Ir aš apie tave turėjau žinių, bet ne tik iš tavo žmonos, – pasakė Vronskis, griežta veido išraiška uždrausdamas jam šitą užuominą. – Aš labai džiaugiuosi, kad tau taip sekasi, tačiau nė kiek nesistebiu. Aš laukiau dar daugiau.

Serpuchovskojus nusišypsojo. Jam, matyt, buvo malonu girdėti tokią nuomonę apie save, ir jis nematė reikalo šito slėpti.

– Aš, priešingai, prisipažįstu atvirai, tikėjausi mažiau. Bet džiaugiuosi, labai džiaugiuosi. Esu garbėtroška, tai – mano silpnybė, ir aš ją prisipažįstu.

– Galbūt neprisipažintumei, jeigu nesisektų, – tarė Vronskis.

– Nemanau, – vėl šypsodamasis atsakė Serpuchovskojus. – Nepasakysiu, kad nevertėtų be to gyventi, bet būtų nuobodu. Suprantama, gal aš klystu, bet man atrodo, kad turiu šiokių tokių gabumų toje veiklos sferoje, kurią esu pasirinkęs, o turėdamas savo rankose valdžią, kad ir kokia ji būtų, mokėsiu ją panaudoti geriau negu daugelis man žinomų žmonių, – dėstė Serpuchovskojus, visas spindėdamas džiaugsmu dėl savo pasisekimų. – Juo arčiau esu prie to, juo labiau esu patenkintas.

– Galbūt šitaip tik tu jautiesi, bet ne visi. Aš buvau tokios pat nuomonės, bet dabar matau ir galvoju, kad neverta vien dėl to gyventi, – teigė Vronskis.

– Taigi, taigi! – juokdamasis tarė Serpuchovskojus. – Aš tuojau išgirdau apie tave, apie tai, kad atsisakei… Žinoma, aš tau pritariau. Tačiau visa kas turi savo manierą. Ir aš manau, kad iš esmės pasielgei gerai, bet padarei ne taip, kaip reikia.

– Kas padaryta, padaryta. Tu žinai, aš niekuomet neišsižadu to, ką esu padaręs. Be to, aš jaučiuosi puikiai.

– Puikiai – tuo tarpu. Bet tu nepasitenkinsi tuo. Aš tavo broliui nesakau. Tai – mielas kūdikis, lygiai toks kaip šis mūsų šeimininkas. Ana jis! – pridūrė Serpuchovskojus, įsiklausydamas į „valio“ šauksmus, – ir jam linksma, bet tavęs tai nepatenkina.

– Aš nesakau, kad patenkina.

– Ne vien tai. Tokie žmonės kaip tu reikalingi.

– Kam?

– Kam? Visuomenei. Rusijai reikalingi žmonės, reikalinga partija, kitaip viskas eina ir nueis šuniui ant uodegos.

– Ir kas? Bertenevo partija prieš rusų komunistus?

– Ne, – tarė Serpuchovskojus, susiraukęs iš apmaudo, kad jis įtariamas tokia kvailybe. – Tout ça est une bia-gue.44 Tai visuomet buvo ir bus. Jokių komunistų nėra. Bet intrigantai visuomet turi išsigalvoti kenksmingą, pavojingą partiją. Tai sena istorija. Ne, reikalinga nepriklausomų žmonių valdžios partija, tokių kaip tu ir aš.

– Kodėl? – Vronskis paminėjo kelias valdžioje esančių vyrų pavardes. – Kodėl jie nėra nepriklausomi žmonės?

– Tik todėl, kad jie neturi arba iš mažens nėra turėję to, kas daro žmogų nepriklausomą nuo kitų, jie neturėjo vardo, nėra buvę prie saulės, kurios prieglobstyje esame gimę mes. Juos galima nupirkti arba pinigais, arba malone. Norėdami išsilaikyti, jie turi išsigalvoti kokią nors kryptį. Ir jie vykdo kokią nors mintį, kryptį, kuria patys netiki, kuri yra žalinga; ir visa ta kryptis yra tik priemonė gauti valdišką butą ir tiek ar tiek algos. Cela n’est pas plus fin que ça45, kai pažvelgi į jų kortas. Galbūt aš blogesnis, kvailesnis už juos, nors neįžiūriu, kodėl turėčiau būti blogesnis. Bet aš jau tikriausiai turiu vieną svarbų pranašumą – tą, kad mus sunkiau nupirkti. O tokie žmonės labiau negu bet kada reikalingi.

Vronskis atsidėjęs klausėsi, tačiau jam buvo įdomus ne tiek pats žodžių turinys, kiek Serpuchovskojaus pažiūra į reikalą, nes Serpuchovskojus ketina kovoti su valdžia ir turi čia savo simpatijų bei antipatijų, o jis tarnyboje domisi tik eskadrono reikalais. Vronskis taip pat suprato, koks gali būti stiprus Serpuchovskojus, turėdamas neginčijamą sugebėjimą svarstyti ir suprasti kiekvieną dalyką, tokį protą ir žodžio dovaną, kurių taip retai pasitaiko jo gyvenamoje aplinkoje. Ir nors buvo gėda, Vronskis ėmė jam pavydėti.

– Vis dėlto man trūksta čia vieno svarbiausio dalyko, – pareiškė jis, – trūksta valdžios troškimo. Kadaise netrūko, o dabar jau praėjo.

– Atleisk man, tai netiesa, – šypsodamasis užginčijo Serpuchovskojus.

– Ne, tiesa, tiesa!.. Dabar, – norėdamas kalbėti nuoširdžiai, pridūrė Vronskis.

– Taip, tiesa dabar – kitas dalykas, bet šitas dabar ne visuomet bus.

– Galbūt, – atsakė Vronskis.

– Tu sakai galbūt, – kalbėjo toliau Serpuchovskojus, tarytum įspėjęs jo mintis, – o aš tau sakau tikrai. Ir dėl to norėjau tave pamatyti. Tu pasielgei taip, kaip reikėjo. Aš suprantu, bet perseveruoti46 tu neturi. Aš tik prašau tavęs carte blanche.47 Aš tavęs neproteguoju… Nors kodėl negalėčiau tavęs proteguoti? Tu tiek kartų mane protegavai! Tikiuosi, kad mūsų bičiulystė yra aukščiau už visa tai. Taip, – tarė jis, švelniai kaip moteris jam šypsodamasis. – Duok man carte blanche, išeik iš pulko, ir aš tave pamažu įtrauksiu.

– Bet tu suprask, man nieko nereikia, – gynėsi Vronskis, – tik to, kad viskas būtų kaip buvę.

Serpuchovskojus pakilo ir atsistojo priešais jį.

– Tu pasakei, kad viskas būtų kaip buvę. Aš suprantu, ką tai reiškia. Bet paklausyk: mudu vienmečiai, galbūt tu daugiau pažinai moterų negu aš. – Serpuchovskojaus šypsena ir mostai rodė, kad Vronskis neturi baimintis: jis švelniai ir atsargiai palies skaudamą vietą. – Bet aš esu vedęs, ir patikėk (šitai esu kažkur skaitęs), jei gerai pažįsti vien tik savo žmoną, kurią myli, tai visas moteris pažįsti geriau, negu būtum pažinęs jų tūkstančius.

– Tuojau ateisime! – sušuko Vronskis karininkui, kuris įkišo galvą į kambarį ir kvietė juos pas pulko vadą.

Vronskis norėjo dabar išklausyti ligi galo ir sužinoti, ką Serpuchovskojus pasakys jam.

– Ir štai kokia mano nuomonė. Moterys – tai svarbiausias kliuvinys žmogaus veikloje. Sunku mylėti moterį ir ką nors veikti. Yra tik vienas būdas patogiai, be kliūčių, mylėti – tai santuoka. Kaip čia, kaip čia tau pasakius, ką turiu galvoje, – kalbėjo Serpuchovskojus, kuris mėgo palyginimus, – pala, pala! Na, kaip nešti fardeau48 ir ką nors veikti rankomis galima tiktai tada, kai fardeau pririšta ant nugaros, – o tai yra santuoka. Aš pajutau tada, kai vedžiau. Mano rankos staiga paliko laisvos. O jei be santuokos vilksi paskui save tą fardeau – rankos bus taip užimtos, jog nieko negalėsi daryti. Pažiūrėk į Mazankovą, Krupovą. Jie savo karjeras pražudė per moteris.

– Kokios ten moterys! – tarė Vronskis, pagalvojęs apie prancūzę ir aktorę, su kuriomis buvo susidėję du minėtieji vyrai.

– Juo blogiau, juo tvirtesnė moters padėtis aukštuomenėje, juo blogiau. Čia jau išeitų, kad ne tik rankomis neši fardeau, bet veržte verži iš kito.

– Tu niekuomet nesi mylėjęs, – tyliai tarė Vronskis, žiūrėdamas priešais save ir galvodamas apie Aną.

– Galbūt. Bet tu atsimink, ką aš tau pasakiau. Ir dar, visos moterys yra materialesnės už vyrus. Mums meilė yra kažkas milžiniška, o jos visuomet terre-à-terre49.

– Tuojau, tuojau! – tarė jis įėjusiam liokajui. Bet liokajus atėjo ne jų kviesti, kaip manė Serpuchovskojus. Liokajus atnešė Vronskiui laiškelį.

– Jums atnešė tarnas iš kunigaikštienės Tverskajos.

Vronskis atplėšė laišką ir nukaito.

– Man galva suskaudo, eisiu namo, – tarė jis Serpuchovskojui.

– Na, lik sveikas. Duodi carte blanche?

– Paskui pakalbėsime, aš rasiu tave Peterburge.

_______________

44 Visa tai niekai.

45 Tai nėra jau taip gudru.

46 Užsispirti.

47 Veikimo laisvės.

48 Naštą.

49 Kasdieniškos.

XXI

Buvo jau šešta valanda, todėl Vronskis, norėdamas laiku suspėti, bet nenorėdamas važiuoti savo arkliais, kuriuos visi pažino, įsėdo į Jašvino vežiko karietą ir liepė važiuoti kiek galima greičiau. Sena keturių vietų vežiko karieta buvo erdvi. Jis atsisėdo kertėje, ištiesė kojas į priešakinę pasostę ir susimąstė.

Neaiškiai jausdamas, kad jo reikalai sutvarkyti, neaiškiai prisimindamas, kaip bičiuliškai su juo kalbėjo ir jam meilikavo Serpuchovskojus, kuris jį laiko valstybei reikalingu žmogumi, ir, svarbiausia, laukdamas pasimatymo, Vronskis taip nusiteikė, kaip nusiteikia žmogus, kupinas gyvenimo džiaugsmo. Šis jausmas buvo toks stiprus, jog Vronskis nejučiomis šypsojosi. Jis nuleido kojas, uždėjo vieną ant kitos kelio ir pačiupinėjo stangrią blauzdą, užgautą vakar krintant, ir atsilošęs keletą kartų atsikvėpė visa krūtine.

„Gerai, labai gerai!“ – tarė sau. Vronskis ir anksčiau dažnai džiaugdamasis jusdavo savo kūną, bet niekuomet taip nebuvo mylėjęs savęs, savo kūno, kaip dabar. Jam malonu buvo jausti tą nedidelį tvirtos kojos skausmą, malonu buvo jausti, kaip kvėpuojant juda krūtinės raumenys. Ta pati šviesi ir šalta rugpjūčio diena, kuri taip beviltiškai veikė Aną, jam atrodė maloni ir gaivi. Oras vėsino jam veidą bei kaklą, įsidegusius nuo šalto vandens. Briliantino kvapas ūsuose atrodė jam ypač malonus šiame vėsiame ore.

Visa, ką jis matė pro karietos langą, visa tame šaltame gryname ore, toje blyškioje saulėlydžio šviesoje buvo taip pat gaivu, linksma ir tvirta kaip ir jis pats: ir namų stogai, blizgą besileidžiančios saulės spinduliuose, ir griežti tvorų bei pastatų kampų kontūrai, ir retkarčiais sutinkamų pėsčiųjų bei karietų figūros, ir sustingęs medžių bei žolių žalumas, ir laukai su bulvių vagomis, taisyklingai išrėžtomis, ir įstriži šešėliai, krintą nuo namų ir nuo medžių, ir nuo krūmų, ir nuo tų bulvių vagų – viskas buvo gražu kaip dailus peizažas, ką tik baigtas ir aptrauktas laku.

– Važiuok, važiuok! – liepė jis vežėjui, iškišęs galvą pro langą, ir, išsiėmęs iš kišenės popierinę trirublę, įbruko ją atsisukusiam vežėjui. Vežiko ranka pačiupinėjo kažką prie žibinto, sušvilpė botagas, ir karieta ėmė greitai riedėti lygiu plentu.

„Nieko, nieko man nereikia, tik tos laimės, – galvojo jis, žiūrėdamas į kaulinį skambučio gumbelį tarp langų ir vaizduodamasis Aną tokią, kokią buvo ją matęs paskutinį kartą. – Ir juo toliau, juo labiau aš myliu ją. Štai ir Vrede valdinės vilos sodas. Kur ji čia? Kur? Kaip? Kodėl čia paskyrė pasimatymą ir rašo Betsi laiške?“ – tik dabar pagalvojo Vronskis, tačiau galvoti jau nebuvo kada. Jis sustabdė vežėją neprivažiavus alėjos, atsidaręs dureles, iššoko nesustojus karietai ir žengė į alėją, vedančią namų link. Alėjoje nieko nebuvo, tačiau, pažvelgęs į dešinę, jis pamatė Aną. Jos veidą dengė šydas, bet Vronskis džiaugsmingai pažvelgė į tą ypatingą, jai vienai būdingą eigastį, pečių nuolaidumą bei galvos laikyseną, ir tuojau tarytum elektros srovė perbėgo jo kūną. Jis dar stipriau pajuto patį save, nuo tamprių kojų judesių ligi kvėpuojančių plaučių, ir kažkas pakuteno jam lūpas.

Susitikusi su juo, Ana stipriai paspaudė jam ranką.

– Tu nepyksti, kad tave iškviečiau? Man būtinai reikėjo tave pamatyti, – prabilo ji. Pamačius pro šydą rimtai ir griežtai sudėtas jos lūpas, Vronskio nuotaika iš karto pasikeitė.

– Kaip aš galėčiau pykti! Tik kaip tu čia patekai?

– Vis tiek, – pertarė ji, dėdama savo ranką ant jo rankos, – eime, aš turiu su tavim pasikalbėti.

Jis suprato, jog kažkas atsitiko ir šis pasimatymas nebus džiaugsmingas. Būdamas su Ana, jis neturėdavo savo valios: dar nežinodamas, kokia jos nerimo priežastis, Vronskis jau pajuto, kad tas nerimas savaime apima ir jį.

– Kas gi? Kas? – klausė jis, alkūne spausdamas jai ranką ir stengdamasis išskaityti jos veide, ką ji galvoja.

Ana tylėdama žengė keletą žingsnių, norėdama sukaupti drąsą, ir staiga sustojo.

– Aš nepasakiau tau vakar, – pradėjo ji, greitai ir sunkiai kvėpuodama, – kad grįždama namo su Aleksejum Aleksandrovičium pasakiau jam viską… pasakiau, kad negaliu būti jo žmona, kad… Ir viską pasakiau.

Vronskis klausėsi jos, nejučiom palinkęs visu liemeniu, tarytum norėdamas šituo palengvinti sunkią jos padėtį. Bet vos tik Ana pasakė tai, jis staiga atsitiesė, ir jo veidas paliko išdidus ir rūstus.

– Taip, taip, geriau šitaip, tūkstantį kartų geriau! Aš suprantu, kaip tau buvo sunku, – tarė jis.

Ana nesiklausė jo žodžių, ji skaitė veide jo mintis. Ji negalėjo žinoti, kad Vronskio veidą pakeitė pirmoji jam šovusi mintis – dabar neišvengiama dvikova. Jai niekuomet į galvą nebuvo atėjusi mintis apie dvikovą, ir todėl šį staiga atsiradusį ir greitai dingusį griežtumą jinai aiškino kitaip.

Gavusi vyro laišką, Ana sielos gilumoje jau žinojo, kad viskas paliks kaip buvę, kad ji nepajėgs išsižadėti savo visuomeninės padėties, mesti sūnaus ir gyventi drauge su meilužiu. Rytas, praleistas pas kunigaikštienę Tverskają, dar labiau patvirtino šitą įsitikinimą. Tačiau šis pasimatymas jai vis dėlto buvo nepaprastai svarbus. Ji tikėjosi, kad šis pasimatymas pakeis jų padėtį ir išgelbės ją. Jeigu jis, išgirdęs šią žinią, ryžtingai, karštai, nė akimirkos nesvyruodamas jai pasakys: „Mesk viską ir bėk su manimi!“ – ji mes sūnų ir išeis su juo. Bet ši žinia nepaveikė jo taip, kaip Ana tikėjosi: Vronskis tik kažko tarytum įsižeidė.

– Man nė kiek nebuvo sunku. Tai įvyko savaime, – kalbėjo ji susierzinusi, – ir štai… – Ji išsiėmė iš pirštinės vyro laišką.

– Aš suprantu, suprantu, – pertraukė ją Vronskis, paėmęs laišką, bet neskaitydamas jo ir stengdamasis ją nuraminti, – aš vieno troškau, vieno prašiau – padaryti galą tai padėčiai, kad galėčiau paaukoti savo gyvenimą tavo laimei.

– Kam tu tai sakai? – paklausė ji. – Argi aš galėčiau tuo abejoti? Jeigu abejočiau…

– Kas čia eina? – staiga sukluso Vronskis, rodydamas į dvi damas, einančias jiems priešais. – Gal pažįsta mus, – jis skubiai pasuko į šalutinį takelį, traukdamas ją paskui save.

– Ak, man vis tiek! – pareiškė Ana. Jos lūpos suvirpėjo. Ir jam pasirodė, kad jos akys su keista pagieža žiūri į jį pro šydą. – Aš sakau: ne tai svarbu, tuo aš neabejoju, bet pažiūrėk, ką jis man rašo. Perskaityk. – Ana vėl sustojo.

Vėl, lygiai kaip pirmąją akimirką, sužinojęs, kad ji nutraukė santykius su vyru, Vronskis, skaitydamas laišką, nejučiom pasidavė tam natūraliam jausmui, kurį jam sužadino jo pažiūra į nuskriaustąjį vyrą. Dabar, laikydamas įlinkose jo laišką, Vronskis savaime vaizdavosi, kad turbūt šiandien pat arba rytoj namie ras šaukimą į dvikovą, vaizdavosi ir pačią dvikovą, kada jis tokiu pačiu šaltu ir išdidžiu veidu kaip dabar iššaus į orą ir stovės laukdamas, kada šaus įžeistasis vyras. Ir čia pat jam dingtelėjo į galvą, ką neseniai buvo sakęs Serpuchovskojus ir ką pats buvo šį rytą galvojęs, kad geriau nesurišti savęs, – ir Vronskis žinojo, kad šios minties negali jai pasakyti.

Perskaitęs laišką, jis pakėlė į Aną akis, ir jo žvilgsnis nebuvo tvirtas. Ji tuojau suprato, jog jis jau anksčiau buvo apie tai galvojęs. Ana žinojo, kad ir ką besakytų jai, sakys ne viską, ką galvoja. Ir ji suprato, kad paskutinė jos viltis žlugo. Ji ne to laukė iš Vronskio.

– Tu matai, koks jis žmogus, – ištarė ji virpančiu balsu, – jis…

– Atleisk man, bet aš džiaugiuosi tuo, – pertraukė Vronskis. – Dėl Dievo, leisk man viską pasakyti, – pridūrė jis, žvilgsniu maldaudamas duoti jam laiko paaiškinti savo žodžius. – Džiaugiuosi, nes tai negali, jokiu būdu negali palikti taip, kaip jis mano.

– Kodėl negali? – sulaikydama ašaras, tarė Ana, aiškiai jau neteikdama jokios svarbos tam, ką jis pasakys. Ji jautė, kad jos likimas išspręstas.

Vronskis norėjo pasakyti, jog po neišvengiamos, jo nuomone, dvikovos tai negalės ilgiau trukti, bet pasakė ką kita.

– Negali ilgiau trukti. Aš tikiuosi, kad dabar tu jį mesi. Tikiuosi, – jis sumišo ir paraudo, – kad tu leisi man sutvarkyti ir apgalvoti mūsų gyvenimą. Rytoj… – buvo bepradedąs jis.

Ana nedavė jam baigti kalbos.

– O sūnus? – sušuko ji. – Tu matai, ką jis rašo: reikia jį palikti, o aš negaliu ir nenoriu šito padaryti.

– Bet, dėl Dievo, kas geriau? Palikti sūnų ar toliau būti tokioje žeminančioje padėtyje?

– Ką žeminančioje?

– Visus, o labiausiai tave.

– Tu sakai, žeminanti… nesakyk šito. Šitie žodžiai neturi man prasmės, – ištarė ji drebančiu balsu. Ana dabar nenorėjo, kad jis sakytų netiesą. Jai beliko vien tik jo meilė, ir jinai norėjo mylėti jį. – Tu suprask, kad nuo tos dienos, kai pamilau tave, man viskas pasikeitė. Man liko tik viena – tavo meilė. Jeigu tu mane mylėsi, aš jausiuosi tokia drąsi, tokia tvirta, jog niekas negalės manęs pažeminti. Aš didžiuojuosi savo padėtimi, nes… didžiuojuosi tuo… didžiuojuosi… – Ji nebaigė sakyti, kuo didžiuojasi. Gėdos ir nevilties ašaros atėmė jai žadą. Ana sustojo ir ėmė raudoti.

Jis irgi pajuto, jog kažkas kyla gerkle, gnaibo nosį, ir pirmą kartą gyvenime pajautė, kad tuojau gali pravirkti. Vronskis nebūtų galėjęs pasakyti, kas būtent jį taip sujaudino; jam buvo gaila Anos, jis jautė, kad negali jai padėti, ir kartu žinojo, kad jis kaltas dėl tos nelaimės, kad padarė kažką negero.

– Argi negalima išsituokti? – pratarė jis silpnu balsu. Ji neatsakydama pakratė galvą. – Argi negalima pasiimti sūnaus ir vis dėlto palikti jį?

– Taip, bet visa tai priklauso nuo jo. Dabar aš turiu važiuoti pas jį, – pranešė Ana šaltai. Jos nujautimas, kad viskas paliks kaip buvę, neapvylė jos.

– Antradienį aš būsiu Peterburge, ir viskas išsispręs.

– Taip, – tarė ji. – Bet nekalbėkim apie tai.

Anos karieta, kurią buvo parsiuntusi namo ir liepusi vėliau atvažiuoti prie Vrede sodo vartų, jau stovėjo čia. Ana atsisveikino su Vronskiu ir nuvažiavo namo.

XXII

Pirmadienį buvo įprastas birželio 2 dienos komisijos posėdis. Aleksejus Aleksandrovičius įėjo į posėdžių salę, pasisveikino su nariais bei pirmininku, kaip ir paprastai, ir atsisėdo į savo vietą, pasidėjo prieš save raštus ir uždėjo ant jų ranką. Tarp šių raštų buvo ir jam reikalingos žinios, ir trumpas konspektas to pareiškimo, kurį ruošėsi padaryti. Beje, žinios jam nė nebuvo reikalingos. Aleksejus Aleksandrovičius nieko nebuvo užmiršęs ir nerado reikalo savo atmintyje kartoti to, ką pasakys. Jis žinojo, kad, atėjus laikui ir pamačius priešais save oponentą, kuris tuščiai stengsis rodyti abejingą veidą, jo kalba pati savaime išsilies geriau, negu jis galėtų dabar pasiruošti. Jis jautė, kad jo kalbos turinys yra toks svarbus, jog kiekvienas žodis bus reikšmingas. Tuo tarpu klausydamasis įprasto pranešimo, Aleksejus Aleksandrovičius atrodė visai ramus, lyg būtų niekuo dėtas. Niekas nemanė, žiūrėdamas į jo baltas pritvinkusiomis gyslomis rankas, kurių ilgi pirštai taip švelniai čiupinėjo abu prieš jį padėto balto popieriaus kraštus, ir į jo palenktą į šalį galvą nuvargusiu veidu, kad tuojau iš jo lūpų išsilies tokios kalbos, kurios sukels baisią audrą, privers narius šaukte šaukti, pertraukti vienas kito kalbą, o pirmininką – reikalauti laikytis tvarkos. Kai pranešimas buvo baigtas, Aleksejus Aleksandrovičius tyliu laibu balsu pareiškė, kad jis turįs išdėstyti kai kuriuos savo samprotavimus kitakilmių padėties reikalu. Visų dėmesys nukrypo į jį. Aleksejus Aleksandrovičius atsikosėjo, nežiūrėdamas į savo priešininką, o pasirinkęs, kaip visuomet darydavo, sakydamas savo kalbas, pirmą sėdintį prieš jį asmenį – mažutį romų senuką, kuris niekuomet neturėdavo jokios nuomonės komisijoje, ėmė dėstyti savo samprotavimus. Jam palietus pagrindinį ir organinį įstatymą, priešininkas pašoko ir ėmė prieštarauti. Stremovas, taip pat komisijos narys ir taip pat pasijutęs įgeltas, ėmė teisintis, apskritai posėdyje kilo audra, bet Aleksejus Aleksandrovičius gavo viršų, jo pasiūlymas buvo priimtas, buvo paskirtos trys naujos komisijos, o rytojaus dieną tam tikruose Peterburgo sluoksniuose tik apie tą posėdį ir buvo kalbama. Aleksejaus Aleksandravičiaus sėkmė buvo net didesnė, negu jis laukė.

Kitą rytą, antradienį, Aleksejus Aleksandrovičius pabudęs su malonumu atsiminė vakarykštę pergalę ir negalėjo nenusišypsoti, nors ir stengėsi atrodyti abejingas, kai kanceliarijos viršininkas, norėdamas jam įsiteikti, papasakojo jį pasiekusius gandus apie tai, kas buvo įvykę komisijoje.

Besikalbėdamas su kanceliarijos viršininku, Aleksejus Aleksandrovičius visiškai užmiršo, kad šiandien antradienis – data, jo paskirta Anai Arkadjevnai sugrįžti, ir labai nustebo bei pasijuto nemaloniai, kai įėjo tarnas ir pranešė, kad ji parvažiavo.

Ana atvyko į Peterburgą anksti rytą; karieta jai buvo nusiųsta gavus iš jos telegramą, todėl Aleksejus Aleksandrovičius galėjo žinoti, kad ji parvažiuoja. Tačiau, žmonai parvažiavus, jis nepasitiko jos. Buvo pasakyta, kad Aleksejus Aleksandrovičius dar nepasirodė ir tariasi su kanceliarijos viršininku. Ana liepė perduoti vyrui, jog parvažiavo, nuėjo į savo kabinetą ir ėmė tvarkyti daiktus, laukdama, kada vyras ateis pas ją. Tačiau praėjo valanda, o jis nesirodė. Apsimetusi turinti kažką paliepti, ji įėjo į valgomąjį ir tyčia garsiai kalbėjo, tikėdamasi, kad vyras ateis, bet jis nepasirodė, nors Ana girdėjo, kaip jis priėjo prie kabineto durų, išlydėdamas kanceliarijos viršininką. Ji žinojo, jog Aleksejus Aleksandrovičius, kaip paprastai, netrukus išvyks tarnybos reikalais, ji norėjo prieš tai su juo pasimatyti ir išsiaiškinti santykius.

Ana perėjo per salę ir ryžosi eiti pas jį. Kai įėjo į vyro kabinetą, jis, apsivilkęs vicmunduru, matyti, pasiruošęs išvykti, sėdėjo prie nedidelio stalo, pasirėmęs ant jo alkūnėmis, ir niūriai žiūrėjo priešais save. Jinai pamatė Aleksejų Aleksandrovičių pirmiau negu jis ir suprato, kad vyras galvoja apie ją.

Pamatęs Aną, jis norėjo atsistoti, apsigalvojo, paskui jo veidas nukaito (šito anksčiau niekuomet Ana nebuvo mačiusi), ir jis greitai atsistojo ir ėjo pasitikti žmonos, žiūrėdamas jai ne į akis, bet aukščiau – į kaktą ir plaukus. Priėjęs prie žmonos, paėmė jai už rankos ir paprašė sėstis.

– Labai džiaugiuosi, kad jūs parvažiavote, – tarė jis, sėsdamasis šalia jos ir norėdamas kažką pasakyti, bet užkliuvo. Keletą kartų jis bandė pradėti kalbą, bet vis sustodavo… Nors Ana, ruošdamasi šiam pasimatymui, buvo nusistačiusi niekinamai žiūrėti į vyrą ir jį vieną visu kuo kaltinti, bet dabar nežinojo, ką pasakyti, jai buvo gaila jo. Ir šitaip juodu tylėjo gana ilgai. – Serioža sveikas? – paklausė jis ir, nelaukdamas atsakymo, pridūrė: – Aš nepietausiu namie šiandien ir tuojau turiu važiuoti.

– Aš norėjau išvažiuoti į Maskvą, – pratarė ji.

– Ne, jūs labai gerai padarėte, kad parvažiavote, – tarė jis ir vėl nutilo.

Matydama, kad Aleksejus Aleksandrovičius neįstengia pats pradėti kalbos, ji pradėjo.

– Aleksejau Aleksandravičiau, – tarė ji, pažvelgdama į vyrą ir nenuleisdama akių prieš jo žvilgsnį, įsmeigtą į jos plaukus, – aš – nusikaltusi moteris, aš – bloga moteris, bet esu tokia pati, kokia buvau, kada jums tuomet pareiškiau, ir atvažiavau pasakyti, kad nieko negaliu pakeisti.

– Aš jūsų šito neklausiau, – pareiškė jis, staiga ryžtingai ir su neapykanta žiūrėdamas jai tiesiog į akis, – aš taip ir maniau. – Pyktis, matyt, jam padėjo vėl visiškai susivaldyti. – Bet, kaip aš jums sakiau tuomet ir rašiau, – tęsė jis šaižiu, laibu balsu, – dabar vėl kartoju, kad aš neprivalau šito žinoti. Aš tai ignoruoju. Ne visos žmonos tokios geros kaip jūs ir taip skuba pranešti savo vyrams tokią malonią žinią. – Jis ypač pabrėžė žodį „malonią.“ – Aš ignoruoju ligi tol, kol visuomenė šito nežino, kol mano vardas nėra suterštas. Todėl aš tik įspėjau, kad mūsų santykiai turi būti tokie, kokie visuomet buvo, ir kad tik tuo atveju, jeigu save kompromituosite, aš turėsiu imtis priemonių savo garbei apginti.

– Bet mūsų santykiai negali būti tokie kaip visuomet, – nedrąsiai prabilo Ana, išgąstingai žiūrėdama į jį.

Vėl pamačius tuos ramius gestus, išgirdus tą spiegiamą, vaikišką ir pašaipų balsą, pasišlykštėjimas nuslopino pasigailėjimą, kurį Ana jau buvo pajutusi, ir dabar jinai tik bijojo, tačiau žūtbūt norėjo išsiaiškinti savo padėtį.

– Aš negaliu būti jūsų žmona, jeigu aš… – buvo bepradedanti ji.

Aleksejus Aleksandrovičius piktai ir šaltai nusijuokė.

– Turbūt tas gyvenimo būdas, kurį jūs pasirinkote, paveikė jūsų pažiūras. Aš tiek gerbiu ar niekinu ir viena, ir kita... Aš gerbiu tai, kas jūs anksčiau buvote, ir niekinu tai, kas jūs dabar esate... Man visiškai svetima ta interpretacija, kurią jūs teikėte mano žodžiams.

Ana atsiduso ir nuleido galvą.

– Beje, aš nesuprantu, kaip jūs, būdama tokia nepriklausoma, – kalbėjo jis toliau karščiuodamasis, – be atodairos pareikšdama vyrui apie savo neištikimybę ir, kaip atrodo, nematydama čia nieko smerktino, laikote smerktinu dalyku savo pareigas vyrui.

– Aleksejau Aleksandrovičiau! Ko jums iš manęs reikia?

– Man reikia, kad aš čia nesutikčiau to žmogaus ir kad jūs elgtumėtės taip, kad nei aukštuomenė, nei tarnai negalėtų jūsų kaltinti... kad jūs nesimatytumėte su juo. Atrodo, tai labai nedaug. Ir už tai jūs naudositės doros žmonos teisėmis, neatlikinėdama jos pareigų. Tai visa, ką turiu jums pasakyti. Dabar man metas važiuoti. Aš nepietausiu namie.

Jis atsistojo ir ėjo durų link. Ana taip pat atsistojo. Jis tylėdamas nusilenkė ir praleido ją pirma savęs.

XXIII

Naktis, kurią Levinas praleido šieno kupetoje, nepraėjo jam veltui: ūkininkavimas jam įsipyko ir visiškai jo nedomino. Nors derlius buvo puikus, niekuomet nebuvo, ar bent jam taip atrodė, kad nebuvo, tiek nesėkmių ir tiek nesutarimų tarp jo ir kaimiečių kaip šiais metais. Ir tų nesėkmių bei nesantaikos priežastis dabar jam buvo visiškai suprantama. Malonumas, kurį teikė jam pats darbas, padėjęs suartėti su kaimiečiais ir žadinęs pavydą jiems ir jų gyvenimui, noras pačiam pradėti šitaip gyventi, tapęs tą naktį jau nebe svajone, bet aiškiu ketinimu, kurio vykdymo smulkmenas jis jau svarstė, – visa tai taip pakeitė Levino pažiūrą į jo ūkininkavimo būdą, kad jis nieku gyvu negalėjo tuo ūkininkavimu taip domėtis kaip anksčiau ir negalėjo nematyti, kad jo pažiūra į darbininkus, sudaranti visą veiklos pagrindą, jo dabar nebedžiugina. Kaimenės pagerintos veislės karvių, tokių pat kaip Pava, visa įtręšta, plūgais suarta žemė, devyni lygūs, žilvičiais apsodinti laukai, devyniasdešimt dešimtinių giliai įarto mėšlo, eilinės sėjamosios mašinos ir t. t. – visa tai būtų puiku, jeigu viskas būtų daroma jo paties arba padedant draugams, jam pritariantiems žmonėms. Tačiau Levinas dabar aiškiai matė (jo knyga apie žemės ūkį, kurioje svarbiausiu ūkio elementu turėtų būti darbininkas, daug jam čia padėjo), – jis dabar aiškiai matė, kad jo ūkininkavimas yra tik žiauri ir atkakli kova tarp jo ir darbininkų, – kova, kurios vienoje pusėje yra jis pats, nuolat ir atkakliai siekiąs viską pertvarkyti pagal pavyzdį, kurį jis laiko geriausiu, o antroje pusėje – natūrali įvykių eiga. Ir Levinas suvokė, kad šitoje kovoje, kurioje jis turi įtempti visas jėgas, o priešinga pusė nededa jokių pastangų ir net neketina jų dėti, jis tiek tegalėjo laimėti, kad ūkis nedavė jokios naudos ir visiškai be reikalo buvo gadinami puikūs įrankiai, nyko puikūs gyvuliai ir skurdo žemė. O svarbiausia – ne tik visiškai veltui žūdavo tam reikalui eikvojama energija, bet dabar, aiškiai supratęs, ko vertos jo pastangos sutvarkyti ūkio reikalus, jis įsitikino, kad jo energijos tikslas yra labai nedoras. Tiesą sakant, kokia šios kovos esmė? Levinas kovojo dėl kiekvieno savo skatiko (ir negalėjo nekovoti, nes, vos tik sumažinus energiją, jam trūktų pinigų atlyginti darbininkams), o jiems rūpėjo tik ramiai ir maloniai dirbti, kaip jie buvo įpratę. Jam buvo svarbu, kad kiekvienas darbininkas nudirbtų kiek galima daugiau, be to, kad neužsimirštų, kad stengtųsi nesulaužyti vėtyklės, arklinės grėbiamosios, kuliamosios, kad dirbtų sąmoningai, o darbininkas norėjo dirbti kiek galima maloniau, pailsėdamas, o svarbiausia – be rūpesčių ir užsimiršdamas, negalvodamas. Šią vasarą Levinas kiekviename žingsnyje tai matė. Jis liepė nupjauti dobilus pašarui, parinkęs blogąsias dešimtines, prigožusias žolės ir kiečių, netinkamas sėklai, o darbininkai nupjovė iš eilės geriausias sėklines dešimtines, teisindamiesi, kad taip liepęs prievaizdas, ir guodė jį sakydami, jog pašaras būsiąs puikus. Levinas žinojo, kad šitaip jie padarė dėl to, kad tas dešimtines buvo lengviau pjauti. Jis pasiuntė vartyklę šienui kratyti, ją sulaužė, vartydami pirmąsias pradalges, nes kaimiečiui buvo nyku sėdėti po mosuojančiais viršum jo sparnais. Ir jam sakė: „Nesirūpinkite, bobos kaipmat iškratys.“ Plūgai pasirodydavo netikę, nes darbininkui neateidavo į galvą mintis nuleisti pakeltą peilį, ardamas be peilio, jis kankino arklius ir gadino žemę; ir vėl jo prašė nesirūpinti. Arklius suleisdavo į kviečius, nes nė vienas darbininkas neapsiėmė būti naktiniu sargu, ir nors buvo įsakyta to nedaryti, darbininkai pakaitomis jodavo į naktigonę. Vanka, išdirbęs visą dieną, užmigo, prisipažino kaltas ir sakė: „Jūsų valia.“ Tris geriausias telyčias apšėrė, suleidę nepagirdytas į dobilų atolą, ir nieku būdu nenorėjo tikėti, kad jos išputo nuo dobilų, o ramindami jį pasakojo, jog kaimyno per tris dienas iškrito šimtas dvylika gyvulių. Visa tai buvo daroma ne dėl to, kad kas nors būtų norėjęs pakenkti Levinui ar jo ūkiui; priešingai, jis žinojo, kad žmonės jį myli, laiko paprastu ponu (tai buvo aukščiausias pagyrimas), bet šitaip buvo daroma tik dėl to, kad jie norėjo linksmai ir nerūpestingai dirbti, o jo interesai jiems buvo ne tik svetimi ir nesuprantami, bet fatališkai priešingi visų teisingiausiems jų pačių interesams. Jau seniai Levinas jautė nepasitenkinimą savo pažiūra į ūkį. Matė, kad į jo valtį sunkiasi vanduo, bet nerado ir neieškojo plyšio, gal tyčia save apgaudinėdamas. Dabar jis nebegalėjo daugiau savęs apgaudinėti. Jo ūkininkavimas pasidarė jam ne tik neįdomus, bet šlykštus, ir jis nebegalėjo daugiau taip ūkininkauti.

Čia dar prisidėjo tai, kad už trisdešimt varstų nuo jo apsigyveno Kiti Ščerbackaja, kurią jis norėjo matyti, bet negalėjo. Darja Aleksandrovna Oblonskaja, kai Levinas buvo pas ją nuvykęs, kvietė jį atvažiuoti – atvažiuoti ir vėl pasipiršti jos seseriai, kuri, kaip ji leido pajusti, dabar už jo eitų. Pats Levinas, pamatęs Kiti Ščerbackają, suprato, kad ją tebemyli, tačiau negalėjo nuvažiuoti pas Oblonskius, žinodamas, jog ji tenai. Jis buvo Kiti pasipiršęs, o mergina nesutiko už jo tekėti, – tai sudarė nenugalimą kliūtį. „Aš negaliu prašyti jos būti mano žmona tik dėl to, kad ji negali būti žmona to, kurio ji norėjo“, – kalbėjo sau Levinas. Pagalvojęs apie tai, jis atšaldavo Kiti ir priešiškai nusiteikdavo. „Aš nepajėgsiu kalbėti su ja nejausdamas priekaišto, žiūrėti į ją nejausdamas pagiežos, o ji tik dar labiau ims nekęsti manęs, kaip ir turi būti. Antra vertus, kaip galiu dabar, po to, ką man pasakė Darja Aleksandrovna, važiuoti pas juos? Argi galiu dėtis nežinąs to, ką ji pasakė man? Ir nuvyksiu atlikti kilnaus žygio – atleisti jai, pasigailėti jos. Vaidinsiu prieš ją žmogų, kuris atleidžia ir apdovanoja savo meile!.. Kam Darja Aleksandrovna man tai pasakė? Aš būčiau galėjęs atsitiktinai pamatyti ją, tuomet viskas būtų savaime įvykę, bet dabar neįmanoma, neįmanoma!“

Darja Aleksandrovna jam atsiuntė laiškutį, prašydama jį paskolinti moterišką balną, kuris reikalingas Kiti. „Girdėjau, kad jūs turite balną, – rašė jinai jam. – Tikiuosi, jog pats jį atvešite.“

Šito jau Levinas negalėjo pakelti. Kaip tokia protinga, delikati moteris gali taip žeminti seserį! Jis parašė dešimt laiškelių ir visus sudraskė bei nusiuntė balną, nieko neatsakęs. Parašyti, kad atvažiuos, – negalima, nes jis negali važiuoti; parašyti, kad negali atvažiuoti, nes kas nors kliudo arba jam reikia išvykti, – dar blogiau. Jis nusiuntė balną, nieko neatsakydamas. Jausdamas, kad padarė kažką negarbingo, jau kitą dieną perdavė prievaizdui visą atsipykusį ūkį, išvažiavo į tolimą apskritį pas savo bičiulį Svijažskį. Netoli Svijažskio buvo puikios tilvikų pelkės, ir draugas neseniai jam parašė, prašydamas ištesėti seniai duotą pažadą jį aplankyti. Tilvikų pelkės Surovo apskrityje seniai viliojo Leviną, bet ūkio reikalai ilgai vertė atidėlioti tą išvyką. O dabar jis džiaugėsi, kad išvažiavęs bus toliau nuo Ščerbackių bei nuo savo ūkio ir galės medžioti, nes medžioklė visada jam būdavo didžiausia paguoda nuo visokių sielvartų.

XXIV

Nei geležinkelio, nei pašto kelio į Surovo apskritį nebuvo, ir Levinas važiavo savais arkliais, tarantasu.

Pusiaukelėje jis sustojo pasiganyti pas turtingą kaimietį. Plikas jaunyvas senis plačia ruda, prie skruostų pražilusia barzda atkėlė vartus ir prisispaudė prie rentinio, praleisdamas trikinkę. Parodęs vežėjui vietą po stogine dideliame, švariame ir gerai sutvarkytame naujame kieme su apdegusiomis kartimis, senis pasikvietė Leviną į seklyčią. Švariai apsirengusi jaunamartė, basnirčia įsistojusi į kaliošėlius, pasilenkusi šluostė grindis naujoje priemenėje. Ji išsigando šuns, įbėgusio paskui Leviną, ir suriko, bet tuojau pati ėmė juoktis iš savo baimės, sužinojusi, kad šuo nekanda. Atraitota ranka parodžiusi Levinui seklyčios duris, ji pasilenkusi vėl paslėpė savo gražų veidą ir plovė toliau.

– Virtuvą gal? – paklausė ji.

– Taip, prašau.

Seklyčia buvo didelė, su olandiška krosnimi ir pertvara. Po šventaisiais paveikslais stovėjo margais raštais nudažytas stalas, suolas ir dvi kėdės. Prie durų stovėjo spintelė su indais. Langinės buvo uždarytos, musių nedaug, ir taip švaru, jog Levinas pasirūpino, kad Laska, kuri bėgo keliu ir maudėsi balose, nepripurvintų grindų, ir nurodė jai vietą kampe, prie durų. Apsidairęs seklyčioje, Levinas išėjo į užpakalinį kiemą. Dailioji jaunamartė su kaliošėliais, švytuodama tuščiais kibirais prie naščių, pirma jo nubėgo vandens į šulinį.

– Greičiau! – linksmai sušuko jai senis ir priėjo prie Levino. – Ar pas Nikolajų Ivanovičių Svijažskį važiuojate? Jis irgi pas mus užsuka, – noriai pradėjo kalbą senis, pasirėmęs alkūnėmis į priebučio turėklus.

Seniui bepasakojant apie savo pažintį su Svijažskiu, vartai vėl sugirgždėjo, ir į kiemą su žagrėmis ir akėčiomis grįžo iš lauko darbininkai. Įkinkyti į žagres bei akėčias arkliai buvo gerai atšerti ir stambūs. Darbininkai, matyt, buvo savi; du buvo jauni, kartūniniais marškiniais ir su kepurėmis; kiti du – samdyti, kanapiniais marškiniais, – vienas senis, antras jaunas vaikinas. Nuėjęs nuo priebučio, senis priėjo prie arklių ir ėmė kinkyti.

– Ką jie arė? – paklausė Levinas,

– Bulves kaupė. Mes irgi žemelę dirbame. Tu, Fedotai, ašvienio nepaleisk, prie lovio pastatyk, kitą pakinkysime...

– Tėveli, noragus buvau sakęs paimti, ar atnešei? – paklausė aukšto stogo žaliūkas vaikinas, matyt, senio sūnus.

– Ana... rogėse, – atsakė senis, ringuodamas išvadelėtas vadžias ir mesdamas jas žemėn. – Sutvarkyk, kol papietaus.

Dailioji jaunamartė su pilnais kibirais, kurie svėrė jai pečius, įėjo į priemenę. Dar iš kažkur atsirado moterų – jaunų, gražių, vidutinių ir senų, negražių, su vaikais ir be vaikų.

Ėmė ūžti virtuvo kaminėlis; darbininkai ir savieji, sutvarkę arklius, suėjo pietų. Levinas, išsiėmęs iš puskarietės savo maistą, pasikvietė senį išgerti arbatos.

– Ką čia dabar, jau gėrėme šiandien, – tarė senis, su aiškiu malonumu priimdamas šį pasiūlymą. – Nebent dėl kompanijos.

Gerdamas arbatą, Levinas sužinojo visą senio ūkio istoriją. Senis prieš dešimt metų išsinuomojo iš dvarininkės šimtą dvidešimt dešimtinių, o pernai jas nusipirko ir iš kaimyno dvarininko išsinuomojo dar tris šimtus. Mažąją žemės dalį, pačią blogąją, jis nuomojo kitiems, o apie keturiasdešimt dešimtinių dirbamos žemės arė pats su savo šeima ir dviem samdytais darbininkais. Senis skundėsi, kad jam nekaip sekasi. Bet Levinas suprato, jog jis skundžiasi tik dėl padorumo, nes jo ūkis tiesiog klesti. Jeigu nesisektų, jis nebūtų pirkęs žemės po šimtą penkis rublius, nebūtų apvesdinęs trijų sūnų ir sūnėno, nebūtų po dviejų gaisrų vėl atsistatęs – ir vis geriau ir geriau. Nors senis ir skundėsi, buvo matyti, kad jis turi teisę didžiuotis savo gerove, didžiuotis savo sūnumis, sūnėnu, marčiomis, arkliais, karvėmis ir ypač tuo, kad visas tas ūkis gerai laikosi. Iš pasikalbėjimo su seniu Levinas patyrė, jog jis nesikrato ir naujovių. Senis sodino daug bulvių, ir jo bulvės, kurias Levinas važiuodamas matė, jau baigė žydėti ir mezgė, kai Levino dar tik buvo pradėjusios žydėti. Bulvėms jis arė žemę plūgiu: šitaip jis vadino plūgą, skolintą iš dvarininko. Sėjo kviečių. Maža smulkmena ypač nustebino Leviną: retindamas rugius, senis iškapotais rugiais šėrė arklius. Kiek kartų Levinas, matydamas žūstant tokį puikų pašarą, norėjo jį surinkti, bet visuomet tai pasirodydavo neįmanoma. Na, o kaimietis tai darė ir negalėjo atsigirti šiuo pašaru.

– Ką gi bobelės veiks? Išneša krūveles ant kelio, o vežimas privažiuoja ir paima.

– O mums, dvarininkams, vis nesiseka su darbininkais, – pasiguodė Levinas, paduodamas jam stiklinę arbatos.

– Dėkojame, – atsakė senis, paėmė stiklinę, bet atsisakė cukraus, rodydamas į likusį, jo apgraužtą gabalėlį. – Kurgi čia su darbininkais susitvarkysi? – tarė jis. – Viena pragaištis. Štai kad ir Svijažskių. Mes žinome, kokia žemė, kaip pūkas, bet nelabai giriasi derliumi. Priežiūros trūksta!

– Bet juk ir tu su darbininkais ūkininkauji?

– Mums, kaimiečiams, tas dalykas paprastas. Mes viską patys apeiname. Netikęs – ir šalin; savo rankomis susidorosime.

– Tėveli, Finogenas liepė deguto atnešti, – tarė įėjusi moteris su kaliošėliais.

– Taigi, pone! – tarstelėjo kildamas senis, neskubėdamas persižegnojo, padėkojo Levinui ir išėjo.

Įėjęs į šeimyninį galą pasišaukti savo vežėjo, Levinas pamatė už stalo visą vyrų šeimą. Moterys patarnavo. Jaunasis sūnus žaliūkas pilna burna košės pasakojo kažką juokingo, ir visi kvatojo, ypač linksmai juokėsi moteris su kaliošėliais, pilanti į dubenį kopūstus.

Labai galimas daiktas, kad dailus moters su kaliošėliais veidas daug prisidėjo prie to, kad Levinui šitie valstiečių namai atrodė visko pertekę, tas įspūdis buvo toks stiprus, jog Levinas nieku būdu negalėjo jo atsikratyti. Ir visą likusį kelią nuo senio ligi Svijažskio jis nuolat galvojo apie tą ūkį, tarytum kažkas būtų vertęs juo domėtis.

XXV

Svijažskis buvo savo apskrities bajorų vadovas. Jis buvo penkeriais metais vyresnis už Leviną ir seniai vedęs. Namuose gyveno jo jauna svainė, labai simpatinga Levinui mergina. Ir Levinas žinojo, kad Svijažskis ir jo žmona labai norėtų išleisti už jo tą merginą. Jis buvo tuo tikras, kaip kad visuomet būna įsitikinę jauni vyrai, vadinamieji jaunikiai, nors niekados niekam nebūtų ryžęsis šito pripažinti. Levinas taip pat žinojo, kad nors jis ir ketina vesti, o iš visko sprendžiant, toji itin patraukli mergina turėtų būti puiki žmona, bet jis negalės jos vesti, kaip ir negali pakilti į dangų, net jei ir nebūtų įsimylėjęs Kiti Ščerbackajos. Ir šis žinojimas jam gadino tą malonumą, kurio tikėjosi iš savo viešnagės pas Svijažskį.

Gavęs Svijažskio laišką, kuriame bičiulis kvietė pamedžioti, Levinas tuojau pagalvojo apie tai, bet vis dėlto nutarė, kad tokie Svijažskio sumanymai – tiktai niekuo nepagrįstas jo paties spėliojimas, todėl ryžosi važiuoti. Antra vertus, sielos gilumoje jis norėjo išmėginti save, vėl pažiūrėti, ar toji mergina jam tiktų. Svijažskių šeimos gyvenimas jam atrodė itin malonus, o pats Svijažskis, visų geriausias zemstvos veikėjo tipas, kokį tik žinojo Levinas, visuomet Levinui buvo nepaprastai įdomus.

Svijažskis buvo vienas iš tokių žmonių, kuriais Levinas visuomet stebėdavosi, kurių samprotavimai, labai nuoseklūs, nors niekada nėra savarankiški, eina savo keliu, o nepaprastai aiškus, labai tvirtos krypties gyvenimas – savo keliu, visiškai nepaisydamas tų samprotavimų ir beveik visuomet prieštaraudamas jiems. Svijažskis buvo itin liberalus žmogus. Jis niekino bajorus ir daugumą jų laikė slaptais baudžiauninkais, tik bijančiais tai prisipažinti. Jis laikė Rusiją žuvusia šalimi, panašiai kaip Turkiją, o Rusijos vyriausybę – tokia bloga, jog niekuomet neleisdavo sau net rimtai kritikuoti vyriausybės veiksmų, bet vis dėlto tarnavo ir buvo pavyzdingas bajorų vadovas, o kur nors keliaudamas užsidėdavo kepurę su kokarda ir raudonu graižu. Svijažskis buvo tos nuomonės, kad žmoniškai gyventi įmanoma tik užsienyje, kur išvažiuodavo gyventi kada tik galėdamas, bet vis dėlto Rusijoje tvarkė labai sudėtingą ir patobulintą ūkį ir atsidėjęs sekė visa, kas dėjosi Rusijoje. Jis manė, kad rusų kaimietis savo raida yra tarpinė būtybė tarp beždžionės ir žmogaus, bet vis dėlto per zemstvos rinkimus mieliau už kitus paspausdavo ranką kaimiečiams ir išklausydavo jų nuomones. Jis netikėjo nei Dievu, nei šėtonu, bet buvo labai susirūpinęs dvasininkų buities pagerinimu ir parapijų sumažinimu, ypač stengėsi, kad cerkvė liktų jo kaime.

Moterų klausimu Svijažskis palaikė kraštutinius visiškos moterų laisvės šalininkus, ypač dėl moterų teisės į darbą, tačiau su žmona gyveno taip, kad visi gėrėjosi sutartiniu jų bevaikės šeimos gyvenimu, o savo žmonos gyvenimą sutvarkė taip, kad šioji nieko neveikė ir negalėjo veikti, tik rūpinosi drauge su vyru, kaip geriau ir linksmiau leisti laiką.

Jeigu Levinas nebūtų turėjęs vienos ypatybės – spręsti apie žmones kuo palankiausiai, – Svijažskio charakterį būtų apibūdinęs labai lengvai ir visai nedvejodamas; jis būtų sau taręs: kvailys arba nenauda, ir viskas būtų aišku. Bet Levinas negalėjo pasakyti ‚,kvailys“, nes Svijažskis, be jokios abejonės, buvo ne tik labai protingas, bet ir labai apsišvietęs žmogus, nuostabiai mokąs nerodyti to savo išsilavinimo. Nebuvo tokio dalyko, apie kurį jis nebūtų nusimanęs, tačiau savo žinias parodydavo tiktai verste verčiamas. Juo labiau negalėjo Levinas pasakyti, kad jis būtų nenauda, nes Svijažskis, be jokios abejonės, buvo doras, geras, protingas žmogus, kuris linksmai, žvaliai nuolatos dirbo darbą, labai vertinamą visų aplinkinių, ir jau tikriausiai niekuomet sąmoningai nedarė ir negalėjo padaryti nieko blogo.

Levinas stengdavosi jį suprasti, bet nesuprasdavo, todėl Svijažskis ir jo gyvenimas Levinui visuomet atrodė tikra mįslė.

Juodu su Levinu buvo bičiuliai, todėl Levinas leisdavo sau kamantinėti, nuodugniai tyrinėti, kuo pagrįsta tokia pažiūra į gyvenimą, tačiau iš to niekuomet nieko neišpešdavo. Kiekvieną kartą, mėgindamas įsibrauti toliau tų jo protui priimtinų kambarių, į kuriuos Svijažskis duris laikė visiems atdaras, Levinas pastebėdavo, kad bičiulis ima lyg nerimauti. Vos pastebimas išgąstis pasirodydavo jo žvilgsnyje, tarytum būtų bijojęs, kad Levinas supras, todėl jis geraširdiškai ir linksmai išsisukdavo.

Dabar, nusivylus savo ūkininkavimu, Levinui buvo malonu paviešėti pas Svijažskį. Nekalbant apie tai, kad jį linksmai nuteikdavo tie laimingi, savimi ir visais patenkinti balandėliai ir jų gražiai sutvarkytas lizdas. Levinas, nepatenkintas savo gyvenimu, norėjo prisikasti ligi tos Svijažskio paslapties, kuri gyvenimą darė tokį aiškų, pastovų ir linksmą. Be to, Levinas žinojo, kad pas Svijažskį susitiks su kaimynais dvarininkais, ir jam buvo įdomu pasikalbėti, pasiklausyti, ką jie kalba apie ūkininkavimą, apie derlių, apie darbininkų samdymą ir kitus panašius dalykus, apie kuriuos kalbėti, kaip Levinas žinojo, buvo laikoma kažkokiu labai žemu daiktu, tačiau kurie tik vieni šiuo metu atrodė Levinui svarbūs. „Gal tas buvo nesvarbu baudžiavos laikais arba nesvarbu Anglijoje. Abiem atvejais pačios sąlygos yra aiškiai nustatytos, bet mums dabar, kai visa tai apsivertė ir tik formuojasi, klausimas, kaip susiklostys šios sąlygos, yra vienintelis svarbus klausimas Rusijoje“, – galvojo Levinas.

Medžioklė prasčiau pavyko, negu tikėjosi Levinas. Pelkė buvo išdžiūvusi, ir tilvikų visiškai nebuvo. Jis vaikščiojo kiaurą dieną ir parsinešė tik tris, bet užtat grįžo iš medžioklės, kaip visuomet, puikios nuotaikos, gerokai praalkęs ir pajutęs tą ypatingą protinį žvalumą, kurį patirdavo kiekvieną kartą, gerokai pajudėjęs fiziškai. Medžiojant, tuo metu, kai jis tarsi apie nieką negalvodavo, vis ateidavo į galvą tas senis su savo šeima, ir jo padarytas įspūdis ne tik traukė dėmesį, bet ir reikalavo išspręsti kažkokį su tuo susijusį reikalą.

Vakare, geriant arbatą, buvo du dvarininkai, atvažiavę kažkokiais globos reikalais. Užsimezgė tas įdomus pokalbis, kurio laukė Levinas.

Levinas sėdėjo šalia šeimininkės prie arbatos stalo ir turėjo kalbėtis su ja ir svaine, kuri sėdėjo priešais. Šeimininkė buvo šviesiaplaukė, apvalaus veido, nedidelio ūgio moteris, kurios veide su duobutėmis nuolat švytėjo šypsena. Levinas stengėsi, jos padedamas, atspėti tokią reikšmingą jam mįslę, kurią sudarė jos vyras, tačiau jis negalėjo susikaupti, nes jam buvo skaudžiai nejauku. O skaudžiai nejauku buvo dėl to, kad priešais jį sėdėjo svainė ypatinga suknele, kurią, kaip jam atrodė, ji apsivilko tyčia dėl jo, – su ypatinga trapecijos formos iškirpte ant baltos krūtinės. Šis keturkampis iškirpimas, nors svainės krūtinė buvo labai balta, ar ypač dėl to, kad buvo labai balta, neleido Levinui laisvai galvoti. Jis vaizdavosi, turbūt klaidingai, kad tas iškirpimas skirtas jam, ir manė, jog neturi teisės žiūrėti į jį, todėl stengėsi nepakelti akių, bet jautėsi esąs kaltas jau vien dėl to, kad iškirpimas buvo padarytas. Levinui atrodė, lyg kažką apgaudinėtų, lyg turėtų kažką paaiškinti, bet aiškinti nieku būdu negalima, todėl jis nuolatos raudo, atrodė sutrikęs ir nevikrus. Jo nevikrumas užkrėtė ir gražiąją svainę. Šeimininkė, rodės, šito nepastebėjo ir tyčia ją vertė kalbėti.

– Jūs sakote, – tęsė šeimininkė pradėtą kalbą, – kad vyrui niekas, kas yra rusiška, negali būti įdomu. Priešingai, užsienyje jam linksma, bet niekuomet nebūna taip, kaip čia. Čia jis jaučiasi savo rogėse. Turi darbo ir moka viskuo domėtis. Ak, jūs dar nebuvote mūsų mokykloje?

– Mačiau... Tas gebenėmis apaugęs namas?

– Taip, tai Nastios darbas, – patikslino ji, rodydama į seserį.

– Jūs pati mokote? – paklausė Levinas, stengdamasis žiūrėti pro iškirptę, bet jausdamas, kad vis tiek matys tą vietą, nors ir nežiūrėtų į tą pusę.

– Taip, aš pati mokiau ir mokau, be to, mes turime ir puikią mokytoją. Net gimnastiką jau įvedėme.

– Ne, labai ačiū, nenoriu daugiau arbatos, – atsisakė Levinas ir jausdamas, kad elgiasi nemandagiai, rausdamas atsistojo, nes nepajėgė ilgiau kalbėti. – Girdžiu labai įdomią temą, – pasiteisino jis ir nuėjo į kitą stalo galą, kur buvo įsitaisęs šeimininkas su dviem dvarininkais. Svijažskis sėdėjo šonu į stalą, vieną alkūnę jis buvo užsidėjęs ant stalo ir ta ranka sukiojo puodelį, o kita čiupinėjo savo barzdą, prikišdavo ją prie nosies ir vėl paleisdavo, tarytum uostytų. Spindinčiomis juodomis akimis Svijažskis žiūrėjo tiesiog į žilaūsį dvarininką, kurio karšta kalba, matyt, jį linksmino. Dvarininkas skundėsi liaudimi. Levinui buvo aišku, kad Svijažskis galėtų taip atsakyti besiskundžiančiam dvarininkui, jog iš karto sugriautų visą jo kalbos prasmę, bet dėl savo padėties negali taip atsakyti ir komiškos dvarininko kalbos klausosi su malonumu.

Žilaūsis dvarininkas, matyt, buvo surambėjęs baudžiauninkas, sodžiaus senbuvis, aistringas ūkininkas. Levinui tai buvo aišku ir iš drabužių – palaikio senos mados surduto, kuris, matyt, buvo neįprastas dvarininkui, – ir iš jo protingų, paniurusių akių, ir iš sklandžios rusų kalbos, ir iš liepiamo kalbos tono, įgyto ilga praktika, ir iš to, kaip ryžtingai juda jo didelės, gražios, įdegusios rankos su vienu senu sutuoktuviniu žiedu ant bevardžio piršto.

XXVI

– Tik jeigu nebūtų gaila mesti visko, kas įtaisyta... darbo įdėta daug... numočiau į viską ranka, parduočiau, išvažiuočiau kaip Nikolajus Ivanovičius... Elenos klausytis, – pareiškė dvarininkas su malonia šypsena, nušvietusia jo protingą seną veidą.

– O vis dėlto juk nemetate, – atitarė Nikolajus Ivanovičius Svijažskis, – vadinasi, yra šiokios tokios naudos.

– Nauda viena, kad namie gyvenu, ne pirktinis, ne nuomojamas, bet savas turtas. O dar vis tikiesi, kad susipras žmonės. O čia, ar patikėsite, – tas girtavimas, pasileidimas! Visi išsidaliję, nei kuino, nei nusususios karvės. Badu dvesia, o pabandykite jį pasisamdyti dirbti – jis tik žiūri, kur ką sugadinti, o paskui dar, ko gero, taikos teisėjui apskųs.

– Užtat ir jūs galite skųstis taikos teisėjui, – patarė Svijažskis.

– Aš skųsiuosi? Nieku gyvu! Tokios kalbos prasidės, kad nesidžiaugsi pasiskundęs! Girdėjau, fabrike – paėmė rankpinigius ir išėjo. O taikos teisėjas? Išteisino. Tik ir laikosi viskas valsčiaus teismu ir viršaičio galia. Šis išperia jam kailį pagal seną paprotį. O jei šito nebūtų, mesk viską! Bėk į pasaulio kraštą!

Aišku, dvarininkas erzino Svijažskį, o Svijažskis ne tik nepyko, bet, matyt, darė sau iš to pramogą.

– Štai mes ūkininkaujame, neturėdami tų priemonių, – tarė jis šypsodamasis, – aš, Levinas, kaimynas.

Jis parodė į kitą dvarininką.

– Taip, Michailui Petrovičiui sekasi, bet paklauskite kodėl? Ar tai racionalus ūkininkavimas? – tęsė dvarininkas, aiškiai girdamasis žodžiu „racionalus“.

– Aš ūkininkauju paprastai, – prabilo Michailas Petrovičius. – Ačiū Dievui. Visas mano ūkininkavimas, kad pinigėliai rudens mokesčiams būtų pakloti. Ateina žmogeliai: tėveli, susimildamas, gelbėk! Na, kaimiečiai, visi savi kaimynai, gaila. Jei duodi pirmam trečdaliui, tik pasakai – atsiminkite, vyručiai, aš jums padėjau, ir jūs padėkite, kai bus bėda: ar avižas reikės sėti, ar šieną vartyti, ar javus, na ir išsilygini nuo šeimos. Yra tarp jų ir žmonių, neturinčių sąžinės, tai tiesa.

Levinas, kuriam seniai buvo žinomi šitie patriarchaliniai įpročiai, susižvalgė su Svijažskiu ir pertraukė Michailą Petrovičių, kreipdamasis vėl į žilaūsį dvarininką.

– O jūs ką manote? – paklausė jis. – Kaip dabar reikia ūkininkauti?

– Taip ir ūkininkauti kaip Michailas Petrovičius: arba atiduoti iš pusės, arba išnuomoti kaimiečiams, šitaip galima, bet taip naikinamas bendras valstybės turtas. Kur baudžiavos darbu ir gerai ūkininkaujant žemė duodavo man devintą grūdą, iš pusės duos trečią. Pražudė Rusiją emancipacija!

Svijažskis pažvelgė šypsančiomis akimis į Leviną ir net davė jam vos pastebimą pašaipų ženklą, tačiau Levinui dvarininko žodžiai neatrodė juokingi, jis suprato juos geriau negu Svijažskį. Daug dalykų, apie kuriuos toliau kalbėjo dvarininkas, įrodinėdamas, kodėl Rusiją pražudė emancipacija, jam pasirodė net labai teisingi, nauji ir nesugriaunami. Dvarininkas, matyt, dėstė savo mintis, o tai retai pasitaiko. Šios mintys – ne tušti samprotavimai iš dyko buvimo, jos išaugusios iš gyvenimo sąlygų, išnešiotos sodžiaus vienumoje ir gerai apgalvotos.

– Matote, kaip yra, kiekvieną pažangą vykdo tiktai valdžia, – postringavo jis, aiškiai norėdamas parodyti, kad nėra koks atsilikėlis. – Imkite Petro, Jekaterinos, Aleksandro reformas. Pažvelkime į Europos istoriją. Juo labiau pažangą žemės ūkio buityje. Tarkim, bulvės – ir tas reikėjo pas mus per prievartą įvesti. Juk žagre taip pat ne visuomet buvo ariama. Ji pasirodė galbūt dar kunigaikščių laikais, bet tikriausiai ir čia neapsieita be prievartos. Dabar, mūsų laikais, mes, dvarininkai, baudžiavos metu jau naudojomės žemės ūkyje kai kuriais patobulinimais: ir džiovyklomis, ir vėtyklėmis, ir mėšlo vežimu, ir visais įrankiais – visa ką įvedėme savo valdžia, ir kaimiečiai iš pradžių priešinosi, bet paskui pasekė mūsų pavyzdžiu. O dabar, panaikinus baudžiavą, iš mūsų atimta valdžia, ir mūsų žemės ūkis, kur jis pakeltas į aukštą lygį, turi nusmukti ligi pat pirmykščio laukinio būvio. Man šitaip atrodo.

– Kodėl gi? Jeigu ūkis racionalus, jūs galite ūkininkauti samdoma darbo jėga, – tarė Svijažskis.

– Valdžios neturime. Kaip aš ūkininkausiu, leiskite paklausti?

„Štai ji – darbo jėga, svarbiausias ūkio elementas“, – pagalvojo Levinas.

– Samdykite darbininkus.

– Darbininkai nenori gerai dirbti ir dirbti gerais įrankiais. Mūsų darbininkas žino tik viena – nusilakti kaip kiaulė ir sugadinti visa, ką jam duosite. Arklius apgirdys, gerus pakinktus sutraukys, kaustytą ratą pakeis kitu, pragers, į kuliamąją ašį įleis ir ją sulaužys. Jam koktu žiūrėti į visa, kas ne pagal jo norus daroma. Dėl to ir nusmuko visur ūkio lygis. Žemės apleistos, apgožtos kiečių arba išnuomotos kaimiečiams, kur būdavo gaunamas milijonas, dabar gaunama tiktai šimtas tūkstančių pūrų, bendras turtas sumažėjo. Jeigu tas pat būtų įvykdyta gerai apsvarsčius...

Ir jis ėmė dėstyti savo baudžiavos panaikinimo planą, kurį vykdant tie nepatogumai būtų buvę pašalinti.

Levinui tai buvo neįdomu, bet, dvarininkui baigus, jis grįžo prie pirmojo teigimo ir pasakė, kreipdamasis į Svijažskį bei stengdamasis išprovokuoti jį, kad tas pareikštų savo rimtą nuomonę:

– Kad žemės ūkio lygis smunka ir kad dabar, kai tokie mūsų santykiai su darbininkais, nėra įmanoma pelningai ir racionaliai ūkininkauti, tai tikra teisybė, – tarė jis.

– Man neatrodo, – jau rimtai atsakė Svijažskis, – aš tik matau, kad mes nemokame ūkininkauti. O mūsų žemės ūkio lygis baudžiavos laikais ne tik nebuvo aukštas, bet buvo žemas. Mes neturime nei mašinų, nei gerų darbo gyvulių, nemokame nei tvarkyti, nei apskaičiuoti. Paklauskite ūkininko, – jis nežino, kas jam pelninga, kas nepelninga.

– Itališkoji buhalterija, – ironiškai pratarė dvarininkas. – Ar jūs taip skaičiuosite, ar kitaip, vis tiek jums viską darbininkai sugadins, pelno nebus.

– Kodėl sugadins? Netikusią kuliamąją, jūsų rusišką minamąją sulaužys, o manosios garinės nesulaužys. Rusišką kuiną – kaip čia? Temptinės veislės, kur už uodegos reikia tempti, jums sugadins, o nusipirkite peršeronų arba nors bitiugų, jų nesugadins. Ir visur taip. Mums aukščiau reikia pakelti ūkį.

– Kad tik būtų iš ko, Nikolajau Ivanovičiau! Jums gerai, o man sūnų reikia išlaikyti universitete, mažuosius į gimnaziją leisti, aš peršeronų nenusipirksiu.

– O tam yra bankai.

– Kad paskutinį rakandą iš varžytynių parduotų? Ne, labai ačiū!

– Aš nesutinku, kad reikėtų ir būtų galima dar aukščiau pakelti ūkio lygį, – tarė Levinas. – Aš stengiuosi ir turiu lėšų, bet nieko negalėjau padaryti. Nežinau, kam bankai naudingi. Aš kur tik leisdavau pinigus ūkio reikalams, vis su nuostoliais: galvijai – nuostolis, mašinos – nuostolis.

– Čia teisybė, – net susijuokęs iš malonumo, patvirtino žilaūsis dvarininkas.

– Ir aš ne vienas toks, – kalbėjo toliau Levinas, – kaip pavyzdį nurodysiu visus racionaliai ūkininkaujančius dvarininkus, visi, su retomis išimtimis, iš ūkio turi nuostolių. Na, pasakykite, ar jūsų ūkis pelningas? – kreipėsi Levinas ir tuojau pastebėjo Svijažskio žvilgsnyje tą trumpai tvykstelėjusį išgąstį, kurį visada išvysdavo, norėdamas įsiskverbti toliau nei Svijažskio proto priimamieji kambariai.

Be to, šis Levino klausimas buvo ne visai sąžiningas. Ką tik, geriant arbatą, šeimininkė jam buvo pasakiusi, kad jie šią vasarą iš Maskvos pasikvietę vokietį, buhalterijos žinovą, kuris už penkis šimtus rublių atlyginimo padaręs jų ūkio apyskaitą ir radęs, kad jis duodąs tris tūkstančius su kažkiek rublių nuostolių. Ji neatsiminė tiksliai, kiek būtent, bet vokietis apskaičiavęs ketvirčio kapeikos tikslumu.

Paminėjus Svijažskio ūkio pelningumą, dvarininkas nusišypsojo, matyt, žinodamas, kokį pelną gali turėti jo kaimynas ir bajorų vadovas.

– Galbūt nepelningas, – sutiko Svijažskis. – Tai tik rodo, kad aš arba blogas ūkininkas, arba leidžiu kapitalą rentai padidinti.

– Ak, renta! – sušuko pasibaisėjęs Levinas. – Galbūt renta yra Europoje, kur žemė nuo įdėto darbo pasidariusi našesnė, bet pas mus visa žemė nuo įdėto darbo blogėja, tai yra ji nualinama, vadinasi, rentos nėra.

– Kaip nėra rentos? Tai dėsnis.

– Bet mums tas dėsnis netinka. Renta nieko mums neišaiškins, priešingai – supainios. Iš tikrųjų jūs pasakykite, kaip rentos teorija gali...

– Norite rūgusio pieno? Maša, tegu mums atneša rūgusio pieno arba aviečių, – kreipėsi jis į žmoną. – Šįmet nuostabiai ilgai avietės laikosi.

Puikiausiai nusiteikęs Svijažskis atsistojo ir nuėjo į šalį, matyt, taręs, kad pasikalbėjimas baigtas kaip tik toje vietoje, kur Levinui atrodė, jog jis tik prasideda.

Netekęs pašnekovo, Levinas toliau kalbėjosi su dvarininku, stengdamasis šiam įrodyti, jog visi sunkumai kyla dėl to, kad mes nenorime pažinti mūsų darbininko savybių ir įpročių, bet dvarininkas, kaip visi savitai mąstantys žmonės, labai sunkiai suprato svetimas mintis ir itin stipriai laikėsi savųjų. Jis prisispyręs tvirtino, kad rusų kaimietis yra kiaulė ir mėgsta kiauliškai gyventi, o iš tos kiauliškos buities jį ištraukti reikalinga stipri ranka, kai jos nėra, reikalinga lazda, o mes pasidarėme tokie liberalai, kad tūkstantmetę lazdą ūmai pakeitė kažkokie advokatai ir daboklės, kur netikšos pasmirdę kaimiečiai maitinami gera sriuba ir apskaičiuojama, kiek jiems reikia kubinių pėdų oro.

– Kodėl jūs manote, – kalbėjo Levinas, stengdamasis grįžti prie klausimo, jog negalima rasti tokių santykių su darbo jėga, kad darbas būtų našus?

– Niekuomet taip su rusų liaudimi nebus! Valdžios nėra, – atsakė dvarininkas.

– Kaipgi galima rasti naujas sąlygas? – prisijungė prie pokalbio Svijažskis, pavalgęs rūgusio pieno, užsirūkęs papirosą ir vėl priėjęs prie ginčininkų. – Visi galimi santykiai su darbo jėga nustatyti ir išstudijuoti, – pareiškė jis. – Barbariškumo liekana – pirmykštė bendruomenė su solidaria atsakomybe pati savaime nyksta, baudžiava panaikinta, lieka tik laisvas darbas, o jo formos aiškiai nustatytos, reikia tik jomis naudotis. Bernas, padienis, fermeris – iš šitų sąvokų rato jūs neišeisite.

– Vis dėlto Europa šiomis formomis nesitenkina.

– Nesitenkina ir ieško naujų. Ir turbūt suras.

– Aš tik apie tai ir kalbu, – pritarė Levinas. – Kodėl ir mes negalėtume jų ieškoti?

– Dėl to, kad tai būtų tolygu sugalvoti naują būdą geležinkelius tiesti. Jie sugalvoti ir aiškūs.

– Bet jeigu jie netinkami, jeigu jie kvaili? – neatlyžo Levinas.

Ir vėl jis pastebėjo Svijažskio akyse išgąstį.

– Taip, taip, vadinasi, sudorosim kaip šiltą vilną, mes radome tai, ko ieško Europa! Visa tai aš žinau, bet, atleiskite man, ar jūs esate informuotas, kas Europoje padaryta darbininkų organizacijos reikalu?

– Ne, nelabai.

– Šis klausimas dabar rūpi patiems protingiausiems žmonėms Europoje. Šulcės-Deličo kryptis... Paskui ta milžiniška literatūra darbininkų klausimu, pačios liberaliausios Lasalio krypties... Milhauzeno organizacija – tai jau faktas, jūs tikriausiai žinote.

– Nusimanau, bet labai miglotai.

– Ne, jūs tik taip sakote, jūs, be abejo, visa tai žinote ne blogiau už mane. Aš, suprantama, nesu sociologijos profesorius, bet mane tai domino, ir iš tikrųjų, jeigu jums įdomu, susipažinkite.

– Kokios jų išvados?

– Atleiskite...

Dvarininkai atsistojo, ir Svijažskis, žinodamas nemalonų Levino įprotį dirstelti retkarčiais anapus jo proto priimamųjų kambarių, vėl nutraukė jį ir išėjo palydėti savo svečių.

XXVII

Levinui buvo nepakenčiamai nuobodu tą vakarą su damomis, niekuomet anksčiau jo nebuvo taip jaudinusi mintis, kad tas nepasitenkinimas ūkininkavimu, kurį dabar jautė, nėra kokia išimtis, tik jam svarbi, – visa Rusija dėl bendrų sąlygų yra atsidūrusi tokioje padėtyje, kad kitokie santykiai su darbininkais, kur jie dirbtų taip, kaip dirba pas tą kaimietį pusiaukelėje, yra ne svajonė, bet uždavinys, kurį reikia išspręsti. Ir jam atrodė, kad šį uždavinį galima išspręsti ir reikia pasistengti tai padaryti.

Atsisveikinęs su damomis ir prižadėjęs paviešėti rytoj dar ištisą dieną ir drauge nujoti į mišką apžiūrėti įdomios įgriuvos, prieš atsiguldamas Levinas užėjo į šeimininko kabinetą pasiimti knygų, susijusių su darbininkų klausimu, nes Svijažskis jam buvo pasiūlęs. Svijažskio kabinetas buvo didžiulis kambarys su knygų spintomis ir dviem stalais – vienas masyvus rašomasis stalas kambario viduryje, antras apskritas su lempa, aplink kurią žvaigždės forma buvo sudėti paskutiniai laikraščių bei žurnalų numeriai įvairiomis kalbomis. Prie rašomojo stalo buvo stovas su stalčiais, pažymėtais auksinėmis įvairių bylų etiketėmis.

Svijažskis surado knygas ir atsisėdo į supamąjį krėslą.

– Ką jūs čia žiūrite? – paklausė jis Levino, kuris, sustojęs prie apskritojo stalo, žiūrinėjo žurnalus.

– Ak taip, čia labai įdomus straipsnis, – tarė Svijažskis, pamatęs žurnalą, kurį Levinas laikė rankose. – Pasirodo, – pridūrė jis, linksmai pagyvėjęs, – kad svarbiausias Lenkijos padalijimo kaltininkas buvo visai ne Fridrichas. Panašu, kad...

Kaip paprastai, Svijažskis aiškiai ir glaustai papasakojo apie tuos naujus, labai svarbius ir įdomius atradimus. Nors Levinui dabar labiausiai rūpėjo ūkio reikalai, jis, klausydamasis šeimininko, klausė savęs: „Kas čia jam dabar? Kodėl jis domisi Lenkijos padalijimu?“ Svijažskiui baigus, Levinas nejučiom paklausė: „Ką tai reiškia?“ Tas nieko nereiškė. Buvo tik įdomu, kad „pasirodė“. Bet Svijažskis nepaaiškino ir nerado reikalo aiškinti, kodėl tai jam buvo įdomu.

– Taip, o aš labai susidomėjau piktuoju dvarininku, – atsidusęs tarė Levinas. – Jis protingas žmogus ir pasakė daug tiesos.

– Ak, ką jau čia! Užkietėjęs slaptas baudžiavos šalininkas, kaip ir jie visi! – tarė Svijažskis.

– Kuriems jūs vadovaujate...

– Taip, tik aš jiems vadovauju į kitą pusę, – juokdamasis tarė Svijažskis.

– Man štai kas labai rūpi, – tarė Levinas. – Jis sako tiesą, mūsų darbas, tai yra racionalus ūkininkavimas, nevyksta, sekasi tik lupikiškai ūkininkauti, kaip tam tylutėliam žmogeliui, arba visiškai primityviai. O kas kaltas?

– Žinoma, mes patys. Bet netiesa, kad nesiseka. Vasilčikovui sekasi.

– Gamykla...

– Bet aš vis dėlto nežinau, kuo jūs stebitės. Liaudies materialinio bei moralinio išsivystymo laipsnis yra toks žemas, jog, matyti, ji turi priešintis viskam, kas jai svetima. Europoje racionalus ūkininkavimo būdas sekasi dėl to, kad liaudis apsišvietusi, vadinasi, reikia apšviesti mūsų liaudį, štai ir viskas.

– Kaipgi apšviesti liaudį?

– Liaudžiai apšviesti reikalingi trys dalykai: mokyklos, mokyklos ir dar kartą mokyklos.

– Bet jūs patys sakėte, kad liaudies materialinio išsivystymo laipsnis yra žemas. Kuo gi čia padės mokyklos?

– Žinote, jūs man primenate anekdotą apie patarimus ligoniui: „Pamėgintumėte leidžiamųjų vaistų.“ – „Davėme – blogiau.“ – „Pamėginkite dėles.“ – „Mėginome – blogiau.“ – „Na, tada tik melskitės Dievui.“ – „Mėginome – blogiau.“ Taip ir mudu. Aš sakau „politinė ekonomija“, o jūs sakote – blogiau. Aš sakau „socializmas“ – blogiau. Švietimas – blogiau.

– Kuo gi padės mokyklos?

– Sužadins kitus liaudies poreikius.

– Šito aš niekuomet nesupratau, – karštai atsakė Levinas. – Kaip mokyklos padės liaudžiai pagerinti materialinę būklę? Jūs sakote, mokyklos, švietimas sužadins naujus poreikius. Juo blogiau, nes nepajėgs jų patenkinti. Ar sudėties ir atimties bei katekizmo mokėjimas gali padėti pagerinti medžiaginę būklę, aš niekuomet negalėjau suprasti. Užvakar pavakare sutikau moterį su žindomu kūdikiu ir paklausiau jos, kur ji eina. Ji sako: „Pas bobutę buvau, vaikui kokliušas, nešiau gydyti.“ Aš paklausiau, kaip bobutė gydo kokliušą. „Kūdikėlį pas vištas ant laktos tupdo ir murma kažką.“

– Na mat, jūs pats sakote! Norint, kad ji netupdytų vaiko ant laktos nuo kokliušo, reikia... – linksmai šypsodamasis, tarė Svijažskis.

– Ak, ne! – apmaudžiai sušuko Levinas. – Šitas gydymas man atrodo panašus į liaudies gydymą mokyklomis. Liaudis neturtinga ir neapsišvietusi – mes tą tikrai matome, kaip ta moteris mato kokliušą, nes kūdikis rėkia. Bet kodėl nuo šios bėdos – neturto ir tamsumo – padės mokyklos, taip pat nesuprantama, kaip nesuprantama, kodėl nuo kokliušo turėtų padėti vištos ant laktos. Reikia šalinti priežastis, kurios varo į skurdą.

– Na, jūs bent esate vienos nuomonės su Spenseriu, kuris jums taip nepatinka. Jis taip pat sako, kad švietimas gali būti didesnės gerovės ir gyvenimo patogumų, dažno apsiplovimo, kaip jis sako, išdava, bet ne mokėjimo skaityti ir skaičiuoti...

– Ką gi, labai džiaugiuosi arba, priešingai, visai nesidžiaugiu, kad sutinku su Spenseriu, bet aš seniai tą žinau. Mokyklos nepadės, o padės tokia ekonominė santvarka, kurioje liaudis bus turtingesnė, turės daugiau atliekamo laiko, tuomet atsiras ir mokyklų.

– Vis dėlto visoje Europoje dabar mokyklos privalomos.

– O kaipgi jūs pats, ar sutinkate su Spenseriu? – pasiteiravo Levinas.

Svijažskio akyse šmėstelėjo išgąstis, jis šypsodamasis tarė:

– Iš tiesų toji kokliušo istorija puiki! Nejaugi jūs pats girdėjote?

Levinas matė, kad nesuras ryšio tarp šio žmogaus gyvenimo ir jo minčių. Turbūt jam buvo nesvarbu, kur jį nuves jo samprotavimas, jam buvo reikalingas tik pats samprotavimo procesas. Ir jam būdavo nemalonu, kai samprotaudamas jis prieidavo liepto galą. Šito jis nemėgo ir vengė, nukreipdamas kalbą į kokį nors malonų ir linksmą dalyką.

Visi tos dienos įvykiai, pradedant nuo įspūdžio, kurį paliko kaimietis pusiaukelėje ir kuris buvo tarytum pagrindinė visų šios dienos įspūdžių bei minčių bazė, smarkiai sujaudino Leviną. Šis mielas Svijažskis, kuriam jo mintys reikalingos tik viešam naudojimui, o pats, matyt, turi kažkokius kitus, Levinui nežinomus gyvenimo pagrindus ir drauge su minia, kurios vardas legionas, vadovauja viešajai nuomonei, pasigaudamas svetimų minčių; tasai įniršęs dvarininkas, kurio samprotavimai, gyvenimo kančių sužadinti, yra visiškai teisingi, tik neteisingas pasipiktinimas ištisa klase, pačia geriausia Rusijos klase; jo paties nepasitenkinimas savo veikla ir neaiški viltis, kad galima šį tą pataisyti – visa tai sukėlė Levino sieloje didelį nerimą ir lūkestį, jog greitai viskas išsispręs.

Pasilikęs vienas jam skirtame kambaryje, gulėdamas ant spyruoklinio čiužinio, kuris netikėtai kilstelėdavo jį, vos pajudinus ranką ar koją, Levinas ilgai neužmigo. Nė vienas pasikalbėjimas su Svijažskiu, nors ir daug ką protingo pastarasis buvo pasakęs, Levinui nebuvo įdomus, o dvarininko argumentus reikėjo apsvarstyti. Levinas nejučiomis prisiminė visus jo žodžius ir galvojo, kaip būtų reikėję jam atsakyti.

„Taigi turėjau pasakyti, kad jis tvirtina, esą ūkininkauti nesiseka dėl to, kad kaimietis nepakenčia jokių patobulinimų ir juos reikia įvesti prievarta. Jeigu ūkininkauti be tų patobulinimų visiškai būtų negalima, tai būtų jūsų teisybė, tačiau šitaip ūkininkauti sekasi, bet tik tenai, kur darbininkas dirba pagal savo įpročius, pavyzdžiui, pas tą senį pusiaukelėje. Bendras mūsų ir jūsų nepasitenkinimas ūkininkavimu rodo, jog kalti mes arba darbininkai. Mes jau seniai viską sukame saviškai, europietiškai, nesiskaitydami su darbo jėgos savybėmis. Pamėginkime laikyti darbo jėgą ne idealia darbo jėga, o rusų kaimiečiu ir pagal tai tvarkykime ūkį. Būčiau turėjęs pasakyti jam, kad ūkininkauja kaip tas senis, kad surado būdą darbininkus sudominti darbo sėkme ir aptiko tą patobulinimų vidurį, kurį jie pripažįsta. Nealindami dirvos, gausite dvigubai, trigubai daugiau negu anksčiau. Padalykite pusiau, atiduokite pusę darbo jėgai, tas skirtumas, kurį jūs gausite, bus didesnis, ir darbo jėgai teks daugiau. O norint tai įvykdyti, reikia numušti bendrą ūkio lygį ir įtikinti darbininkus, kad ūkio klestėjimas naudingas jiems patiems. Kaip tai padaryti, čia jau smulkmenos, bet nėra abejonės, jog tai padaryti įmanoma.“

Ši mintis smarkiai sujaudino Leviną. Jis nemiegojo pusę nakties, svarstydamas smulkmenas, kaip galima būtų įvykdyti šitokį sumanymą. Pirma jis nesiruošė išvykti iš čia kitą dieną, bet dabar nutarė anksti rytą būtinai važiuoti namo. Be to, šita svainė su iškirpta suknele jam žadino jausmą, panašų į gėdą, lyg būtų ką blogo padaręs ir dabar gailėtųsi. O svarbiausia – jam reikėjo važiuoti neatidėliojant, reikėjo tuojau pasiūlyti kaimiečiams naują projektą, kol dar nepasėti žiemkenčiai, ir juos sėti jau naujais pagrindais. Levinas nutarė apversti aukštyn kojom visą senąjį ūkininkavimo būdą.

XXVIII

Vykdydamas savo planą, Levinas susidūrė su daugybe sunkumų, tačiau jis plūkėsi kiek galėdamas ir pasiekė nors ir ne tai, ką norėjo, bet tiek, jog savęs neapgaudinėdamas galėjo tikėti, kad dėl šio dalyko verta padirbėti. Vienas iš didžiausių sunkumų buvo tas, kad ūkis jau veikė, todėl negalima buvo visko sustabdyti ir pradėti iš naujo, o reikėjo pertvarkyti jau veikiančią mašiną.

Kai parvažiavęs namo tą patį vakarą persakė prievaizdui savo planus, prievaizdas labai mielai sutiko su ta kalbos dalimi, kuri rodė, kad visa, kas ligi šiol buvo daroma, yra nenaudingi niekai. Prievaizdas pastebėjo, jog jis seniai šitai sakęs, bet niekas nenorėjo klausyti. O kai Levinas pasiūlė jam dalyvauti drauge su darbininkais kaip pajininkui visoje ūkio įmonėje, prievaizdas tik labai apsiblausė ir nepareiškė jokios aiškios nuomonės, bet tuojau ėmė kalbėti, kad rytoj reikia suvežti likusias rugių gubas ir pūdymą kartoti. Levinas pajuto, jog dabar apie tai nėra ko šnekėti.

Kalbėdamasis apie tą patį reikalą su kaimiečiais ir jiems siūlydamas naujomis sąlygomis atiduoti žemę, jis irgi susidurdavo su ta pačia kliūtimi: jie būdavo taip užsiėmę kokiu nors tos dienos darbu, kad neturėdavo laiko svarstyti, ar bus iš to sumanymo naudos.

Naivus kaimietis šėrikas Ivanas, rodės, visiškai suprato Levino pasiūlymą – dalyvauti su šeima galvijų ūkio veikloje – ir visiškai pritarė tam sumanymui. Bet kai Levinas imdavo aiškinti, kokia iš to bus nauda, Ivano veide pasirodydavo susirūpinimas ir apgailestavimas, kad negali visko išklausyti, ir skubiai susirasdavo kurį nors neatidėliotiną darbą: pagriebdavo šakes ir baigdavo mesti iš apluoko šieną, imdavo pilti vandenį, mėždavo mėšlą.

Kitas sunkumas buvo nepalaužiamas valstiečių įsitikinimas, kad dvarininkas gali turėti tik vieną tikslą – kiek tik galima daugiau juos apiplėšti. Valstiečiai tvirtai tikėjo, kad tikrojo savo tikslo (ar jis šnekės šiaip, ar kitaip) dvarininkas vis tiek niekuomet nepasakys. Ir jie patys pasisakydami daug kalbėdavo, bet niekuomet nepasakydavo, koks jų tikrasis tikslas. Antra vertus (Levinas jautė, kad tulžingasis dvarininkas sako tiesą), valstiečiai svarbiausia ir būtina bet kurio susitarimo sąlyga laikė tai, kad jie nebūtų verčiami taikyti kokius nors naujus ūkininkavimo būdus ir naudotis naujoviškais padargais. Jie sutikdavo, kad plūgas aria geriau, kad dvivagis dirba sėkmingiau, bet surasdavo tūkstantį priežasčių, dėl kurių negalėdavo naudotis nei vienu, nei kitu, ir nors Levinas buvo įsitikinęs, kad bendras ūkio lygis turės nusmukti, vis dėlto jam gaila buvo atsisakyti patobulinimų, kurių nauda buvo akivaizdi. Nepaisydamas visų tų sunkumų, jis pasiekė savo tikslą, ir rudeniop dalykas buvo įstatytas į vėžes ar bent jam taip atrodė.

Iš pradžių Levinas buvo bemanąs visą ūkį atiduoti kaimiečiams, darbininkams ir prievaizdui naujomis bendrovės sąlygomis, tačiau labai greitai įsitikino, kad tai neįmanoma, ir ryžosi ūkį padalyti. Gyvuliai, sodas, daržas, lankos, laukai, suskirstyti keliais atskirais sklypais, turėjo sudaryti atskirus objektus. Naivusis šėrikas Ivanas, kuris, kaip atrodė Levinui, geriausiai už visus suprato reikalą, susirinkęs artelę, daugiausia iš savo šeimos, tapo galvijų ūkio dalininku. Galulaukę, aštuonerius metus dirvonavusią, padedant protingam dailidei Fiodorui Rezunovui, naujais bendruomenės pagrindais paėmė šešios kaimiečių šeimos, o kaimietis Šurajevas tomis pat sąlygomis paėmė visus daržus. Visa kita dar liko kaip buvę, bet tie trys objektai sudarė naujosios tvarkos pradžią ir pagavo visą Levino dėmesį.

Tiesa, gyvulių ūkyje reikalai tvarkėsi ligi šiol ne geriau kaip anksčiau, ir Ivanas labai priešinosi, kad karvės būtų laikomos šiltose patalpose, o sviestas būtų mušamas iš grietinėlės, tvirtindamas, jog šaltyje karvėms reikės mažiau pašaro, o iš grietinės sviesto gaunama daugiau, ir reikalavo algos kaip ir seniau, nes jam nė kiek nebuvo įdomu, kad jo gaunami pinigai yra ne alga. o dalis pelno, mokama iš anksto.

Fiodoro Rezunovo kompanija nenaudojo plūgų naujai sėjai, kaip kad buvo susitarta, teisindamasi tuo, jog neturi laiko. Tos kompanijos kaimiečiai, nors ir buvo susitarę viską tvarkyti naujais pagrindais, tą žemę vadino ne bendra, o pusine, ir ne kartą tiek tos artelės kaimiečiai, tiek pats Rezunovas sakė Levinui: „Paimtumėte už žemę pinigėlius, ir jūsų galva būtų ramesnė, ir mums laisviau.“ Be to, tie kaimiečiai įvairiomis dingstimis vengė statyti toje žemėje galvijų tvartą ir klojimą, kaip buvo su jais susitarta, ir statybą nuvilkino ligi žiemos.

Šurajevas pasiimtus daržus buvo benorįs smulkiais sklypais išnuomoti kaimiečiams. Jis, matyt, visiškai ne taip ir tyčia klaidingai suprato sąlygas, kuriomis jam buvo duota žemė.

Dažnai kalbėdamasis su kaimiečiais ir aiškindamas jiems visą šio sumanymo naudą, Levinas jautė, kad kaimiečiai klausosi tik balso melodijos ir tvirtai žino, jog, kad ir ką jis sakytų, jie nesiduos jo apgaunami. Ypač jis jausdavo tai kalbėdamas su pačiu protingiausiu kaimiečiu, Rezunovu, ir pastebėdavo tą spindėjimą vyro akyse, kuris aiškiai rodė, jog jis žiūri į Leviną pašaipiai ir yra tvirtai įsitikinęs, kad, jeigu čia bus kas apgautas, tai tikrai ne Rezunovas.

Vis dėlto Levinas manė, kad reikalas šiaip taip juda ir griežtai tvarkydamas apskaitą bei nepasiduodamas jis įrodys jiems, kokia naudinga ši tvarka, ir tuomet viskas vyks savaime.

Šie reikalai kartu su kita jo rankose likusia ūkio dalimi ir kabinetiniu knygos rašymo darbu visą vasarą taip užėmė Leviną, jog jam beveik neteko pamedžioti. Rugpjūčio pabaigoje jis sužinojo iš Oblonskių tarno, grąžinusio balną, kad jie išvažiavo į Maskvą. Levinas jautė, kad neatsakęs į Darjos Aleksandrovnos laišką savo nemandagumu, apie kurį negalėdavo pagalvoti nerausdamas iš gėdos, jis sudegino visus laivus ir niekuomet nevažiuos pas juos. Lygiai taip pat pasielgė ir su Svijažskiu, kai išvažiavo su juo neatsisveikinęs. Tačiau pas juos jis taip pat niekuomet nevažiuos. Dabar jam buvo vis tiek. Naujas ūkio tvarkymas buvo jį taip užvaldęs, kaip dar niekas niekuomet gyvenime. Levinas perskaitė knygas, gautas iš Svijažskio, ir dar išsirašė tokių, kokių tas neturėjo, šitaip perskaitė daugybę knygų apie politinę ekonomiją ir socializmą, kurios galėjo praversti, bet, kaip ir buvo numatęs, nerado nieko, kas sietųsi su jo sumanymu. Knygose apie politinę ekonomiją, pavyzdžiui, Milio, kurį studijavo labai atidžiai, vildamasis kiekvieną akimirką rasti tų klausimų sprendimą, kurie jam buvo įdomūs, Levinas rado dėsnius, suformuotus pagal Europos ūkio sąlygas, tačiau niekaip nesuprato, kodėl šie dėsniai, nepritaikomi Rusijai, turi būti visuotiniai. Tą pat Levinas pastebėjo ir socialistinėse knygose – tai buvo gražios, bet neįgyvendinamos fantazijos, kuriomis jis žavėjosi dar studijų metais, arba tos bendros padėties, kurioje buvo atsidūrusi Europa, pataisos ir lopymai, kurie su žemės ūkio reikalais Rusijoje neturėjo nieko bendro. Politinė ekonomija sakė, kad dėsniai, pagal kuriuos kilo ir tebekyla Europos gerovė, yra visuotiniai ir neabejojami. Socializmo doktrina teigė, kad raida, vykstanti pagal tuos dėsnius, veda į pražūtį. Ir nei vienur, nei kitur ne tik nebuvo atsakymo, bet nė mažiausios užuominos, ką jam, Levinui, ir visiems rusų kaimiečiams bei žemdirbiams reikia daryti su savo milijonais rankų ir dešimtinių, kad jos būtų našesnės ir pakeltų visuotinę gerovę.

Jau kartą ėmęsis šio dalyko, Levinas sąžiningai skaitė visa, kas buvo susiję su jo objektu, ir ketino rudenį važiuoti į užsienį bei studijuoti vietoje, nes jau nenorėjo, kad vėl atsitiktų taip, kaip jam dažnai atsitikdavo kitais atvejais. Vos tik imdavo suprasti pašnekovo mintį ir dėstyti savąją, netikėtai išgirsdavo: „O Kaufmanas, o Džonsas, o Diubua ir Mičelis? Jūs neskaitėte jų. Perskaitykite, jie šį klausimą yra išnagrinėję.“

Levinas dabar aiškiai matė, kad Kaufmanas ir Mičelis nieko negali jam pasakyti. Jis žinojo, ko nori. Matė, kad Rusija turi daug labai geros žemės, puikių darbininkų ir kai kuriais atvejais, kaip to kaimiečio pusiaukelėje, darbininkai ir žemė pagamina daug, bet dažniausiai, kai kapitalas naudojamas Europos pavyzdžiu, pagaminama nedaug, taip atsitinka vien dėl to, kad darbininkai nori dirbti ir gerai dirba tik jiems įprastu būdu. Šis priešinimasis yra ne atsitiktinis, o nuolatinis, giliai įleidęs šaknis į tautos dvasią. Levinas galvojo, kad rusų tauta, kurios pašaukimas yra apgyvendinti ir įdirbti didžiulius neužimtus plotus, kol visos žemės bus užimtos, sąmoningai laikosi tam reikalingų metodų ir tie metodai visai ne tokie blogi, kaip paprastai manoma. Jis norėjo tai įrodyti teoriškai savo knygoje ir praktiškai savo ūkyje.

XXIX

Rugsėjo pabaigoje į žemę, atiduotą artelei, buvo suvežti rąstai tvartui statyti ir buvo parduotas sviestas, o pelnas išdalytas visiems. Ūkio reikalai ėjo puikiai, ar bent taip atrodė Levinui. O norint viską pagrįsti teoriškai ir baigti veikalą, kuris, kaip svajojo Levinas, turės ne tik padaryti perversmą politinėje ekonomikoje, bet visiškai šį mokslą sugriauti ir duoti pradžią naujam mokslui apie liaudies santykius su žeme, reikėjo tiktai nuvažiuoti į užsienį ir vietoje išstudijuoti visa, kas ten buvo ta kryptimi padaryta, ir rasti įtikinamų įrodymų, kad visa, kas ten padaryta, yra visai ne tai, ko reikia. Levinas laukė, kada bus nuvežti kviečiai ir gauti už juos pinigai, tada jis išvažiuos į užsienį. Tačiau prasidėjo lietūs, kurie neleido nuvalyti likusių lauke javų ir nukasti bulvių ir sustabdė visus darbus, net neleido suvežti kviečių. Keliai pavirto neišbrendamu purvynu; du malūnus nunešė potvynis, ir oras darėsi vis blogesnis ir blogesnis.

Rugsėjo 30 dieną iš ryto pasirodė saulė, tikėdamasis giedros, Levinas ryžtingai ėmė ruoštis į kelionę. Jis liepė suseikėti kviečius, nusiuntė prievaizdą pas pirklį paimti pinigų, o pats išjojo apžiūrėti ūkio, norėdamas prieš kelionę duoti paskutinius nurodymus.

Atlikęs visus reikalus, šlapias nuo čiurkšlių, kurios odiniu apsiaustu bėgo jam čia už apykaklės, čia už aulų, bet žvalus ir pakilios nuotaikos Levinas pavakare sugrįžo namo. Dargana vakarop dar smarkiau įsisiautėjo: kruša taip skaudžiai plakė šlapią, galvą ir ausis kratantį arklį, jog tas klampojo skersas, bet Levinui po apsiaustu buvo gera, ir jis linksmai dairėsi aplinkui į drumzlinus upokšnius vėžėse, į lašus, kabančius prie kiekvienos plikos šakutės, į baltus neištirpusios krušos lopus ant tilto grindinio, į sodrius, dar mėsingus guobos lapus, kurie storu sluoksniu buvo sukritę aplinkui nuogą medį. Nors visur aplinkui buvo niūru, Levinas jautė, kad jo nuotaika itin pakili. Pasikalbėjimas su kaimiečiais jo galulaukės kaime rodė, kad jie pradėjo apsiprasti su naująja tvarka. Senis užeigos šeimininkas, pas kurį buvo užsukęs apdžiūti, aiškiai pritarė Levino planui ir pats siūlėsi įstoti į galvijų supirkimo bendrovę.

„Reikia tik atkakliai siekti tikslo, ir aš jį pasieksiu, – galvojo Levinas, – o dirbti yra dėl ko. Čia ne mano asmeninis dalykas, o bendro labo klausimas. Visas ūkininkavimas ir visos liaudies būklė turi visiškai pasikeisti. Vietoje skurdo – visuotinė gerovė, perteklius; vietoje nesantaikos – santarvė ir interesų bendrumas. Vienu žodžiu, ne kruvina revoliucija, bet didžiulė revoliucija, iš pradžių mažoje mūsų apskrities apylinkėje, paskui gubernijoje, Rusijoje, visame pasaulyje. Teisinga mintis negali būti nenaši. Taip, tai tikslas, dėl kurio verta dirbti. O šitą idėją iškėliau aš, Kostia Levinas, tas pats, kuris buvo nuvažiavęs į pokylį su juodu kaklaraiščiu, už kurio atsisakė tekėti Ščerbackaja ir kuris pats sau atrodo toks menkas ir pasigailėtinas, bet tai nieko neįrodo. Esu tikras, kad Franklinas jautėsi toks pat menkas ir taip pat savimi nepasitikėjo. Tai nieko nereiškia. Ir jis galbūt turėjo savo Agafją Michailovną, kuriai patikėdavo savo planus.“

Su tokiomis mintimis Levinas jau tamsoje parjojo namo.

Prievaizdas, kuris buvo nuvykęs pas pirklį, sugrįžo ir parvežė dalį pinigų už kviečius. Sutartis su užeigos šeimininku buvo sudaryta, ir kelyje prievaizdas matė, kad javų visur daug likę laukuose, todėl jo šimtas šešiasdešimt nenuimtų gubų buvo niekis, palyginus su tuo, kas buvo kitur.

Papietavęs Levinas, kaip ir paprastai, atsisėdo su knyga į krėslą ir skaitydamas galvojo apie savo būsimą kelionę, susietą su knyga. Šiandien jis ypač aiškiai vaizdavosi, koks svarbus jo darbas, ir galvoje savaime rikiavosi ištisi periodai, reiškiantys jo minčių esmę. „Reikia užsirašyti, – pagalvojo jis. – Tai turės sudaryti trumpą įvadą, kuris anksčiau man atrodė nereikalingas.“ Jis atsistojo, norėdamas eiti prie rašomojo stalo, ir Laska, gulinti prie kojų, taip pat raivydamasi pakilo ir žvilgčiojo tarytum klausdama, kur eiti. Užsirašyti nebuvo kada, nes atėjo darbų vykdytojai gauti įsakymų, ir Levinas išėjo pas juos į prieškambarį.

Po to, kai buvo sudaryta darbotvarkė, suskirstyti rytdienos darbai ir priimti visi kaimiečiai, turėję reikalų, Levinas sugrįžo į kabinetą ir atsisėdo rašyti. Laska atsigulė po stalu, Agafja Michailovna su kojine įsitaisė savo vietoje.

Levinas kurį laiką rašė, tik staiga nepaprastai ryškiai jam galvoje dingtelėjo Kiti, kaip ji atsakė jam, kaip neseniai ją matė. Jis atsistojo ir ėmė vaikščioti po kambarį.

– Ko jūs čia nuobodžiaujate? – tarė jam Agafja Michailovna. – Ko gi dabar sėdite namie? Išvažiuotumėte į šiltus vandenis; berods, kelionei jau viskas paruošta.

– Juk važiuoju poryt, Agafja Michailovna. Reikia baigti darbą.

– Na, koks čia jūsų darbas! Ar negana to, kad ir taip jau kaimiečius apdovanojote! Net žmonės šneka: jūsų ponas iš caro už tai malonę gaus. Ir keista: ko jums kaimiečiais rūpintis?

– Aš ne jais rūpinuosi, aš darau savo labui.

Agafja Michailovna žinojo visas Levino ūkinių planų smulkmenas. Dažnai Levinas labai nuodugniai išdėstydavo jai savo mintis ir neretai su ja ginčydavosi bei nesutikdavo su jos išvedžiojimais. Bet dabar ji visiškai kitaip suprato, ką Levinas jai sakė.

– Apie savo sielą, žinomas daiktas, labiausiai už viską reikia galvoti, – tarė ji atsidususi. – Juk Parfionas Denisyčius neraštingas buvo, o taip pasimirė, kad duok Dieve kiekvienam, – samprotavo ji apie neseniai mirusį šeimynykštį. – Komuniją priėmė, paskutinį patepimą gavo.

– Aš ne apie tai kalbu, – pasakė Levinas. – Aš sakau, kad savo naudai darau. Man naudingiau, jeigu kaimiečiai geriau dirba.

– Jūs galite daryti, ką norite, bet jeigu kaimietis tinginys, tai vis tiek viską darys atbulais nagais. Jeigu turi sąžinę, dirbs, o jei ne, nieko nepadarysi.

– Na, bet jūs pati sakote, kad Ivanas ėmė geriau gyvulius prižiūrėti.

– Aš tik noriu pasakyti, – atsakė Agafja Michailovna, matyt, neatsitiktinai, bet griežtai nuosekliai dėstydama savo mintis, – vesti jums reikia, štai kas!

Užsimindama apie tai, ką jis pats ką tik pagalvojo, Agafja Michailovna labai įskaudino ir suerzino jį. Levinas paniuro ir nieko neatsakęs vėl atsisėdo dirbti savo darbo, pakartojęs sau visa tai, ką galvojo apie šio darbo reikšmę. Tik retkarčiais įsiklausydavo tyloje, kaip skimbčioja Agafjos Michailovnos virbalai, o prisimindamas tai, ko nenorėjo prisiminti, vėl raukydavosi.

Devintą pasigirdo lauke varpelis ir duslus vežimo trinkėjimas purvinu keliu.

– Taigi, svečių atvažiavo, nenuobodu bus, – tarė Agafja Michailovna, stodamasi ir eidama durų link. Bet Levinas pralenkė ją. Darbas jam nesisekė, ir jis džiaugėsi, jog atvyko svečias, kad ir kas jis būtų.

XXX

Nubėgęs ligi pusės laiptų, Levinas išgirdo priemenėje pažįstamą kosčiojimą, tačiau per savo žingsnius negalėjo aiškiai girdėti ir dar tikėjosi, kad bus suklydęs, paskui pamatė ilgą, prakaulią, pažįstamą figūrą. Nors atrodė, jog jau negalima apsirikti, bet vis dar tikėjosi, kad suklydo ir kad tas aukštas vyriškis, kuris kosčiodamas vilkosi kailinius, yra ne jo brolis Nikolajus.

Levinas mylėjo savo brolį, tačiau būti su juo drauge jam visuomet atrodė tikra kančia. O dabar, kai Levinas, paveiktas jam į galvą atėjusios minties ir Agafjos Michailovnos žodžių, buvo neaiškiai nusiteikęs ir sutrikęs, susitikti su broliu jam atrodė itin sunku. Vietoje linksmo, sveiko, svetimo žmogaus, kuris, kaip jis tikėjosi, būtų išblaškęs tą painiavą jo sieloje, Levinas turėjo susitikti su broliu, kuris jį kiaurai permato, kuris ištrauks iš jo visas slapčiausias mintis, privers jį viską pasakyti. O šito Levinas nenorėjo.

Pykdamas pats ant savęs už tokį šlykštų jausmą, Levinas nubėgo į priemenę. Vos tik iš arti pamačius brolį, tas asmeninio nusivylimo jausmas beregint išnyko, jam pagailo brolio. Ir anksčiau brolis Nikolajus atrodė jam smarkiai sulysęs ir liguistas, bet dabar buvo dar liesesnis, dar labiau sunykęs. Likę vieni kaulai ir oda.

Nikolajus stovėjo priemenėje, trūkčiodamas ilgą liesą kaklą ir traukdamas nuo jo šaliką, ir keistai, gailiai šypsojosi. Pamatęs tą šypseną, romią ir nuolankią, Levinas pajuto, kad spazmai spaudžia gerklę.

– Matai, atvažiavau pas tave, – tarė Nikolajus dusliu balsu, nė akimirkai nenuleisdamas akių nuo brolio veido. – Seniai norėjau, tik liga neleido. Bet dabar labai pasitaisiau, – kalbėjo jis, dideliais liesais delnais šluostydamasis barzdą.

– Tikrai, tikrai! – atsiliepė Levinas. Ir dar baisiau pasijuto, kai bučiuodamasis patyrė lūpomis, koks sausas brolio kūnas, ir iš arti pamatė jo dideles, keistai spindinčias akis.

Prieš keletą savaičių Konstantinas Levinas parašė broliui, kad pardavus tą nedidelę dalį, kuri dar buvo likusi jų nepasidalyta, brolis turėjo dabar gauti, kas jam priklauso – apie du tūkstančius rublių.

Nikolajus pasisakė dabar atvažiavęs tų pinigų ir norįs pabūti savo lizde, prisiliesti prie žemės ir pasisemti, kaip tie milžinai, stiprybės būsimajam darbui. Nors jis buvo dar labiau pakumpęs, nors pagal savo ūgį atrodė be galo liesas, jo judesiai, kaip ir paprastai, buvo greiti ir staigūs. Levinas jį nusivedė į kabinetą.

Brolis itin rūpestingai persirengė (anksčiau jis į tai nekreipdavo dėmesio), susišukavo savo tiesius retus plaukus ir šypsodamasis užlipo į viršų.

Nikolajus buvo labai meilus ir linksmas, toks, kokį jį dažnai matydavo Levinas vaikystės laikais. Jis net ir Sergejų Ivanovičių paminėjo be pagiežos. Pamatęs Agafją Michailovną, pajuokavo su ja ir išklausinėjo apie senuosius tarnus. Žinia apie Parfiono Denisyčiaus mirtį nemaloniai paveikė jį. Nikolajaus veide buvo matyti išgąstis, bet jis tuojau atsitokėjo.

– Juk jis jau buvo senas, – pratarė jis ir pakeitė temą. – Taigi pagyvensiu pas tave mėnesį kitą, o paskui į Maskvą. Tu žinai, Miagkovas man prižadėjo vietą, ir aš stoju tarnauti. Dabar savo gyvenimą visiškai kitaip sutvarkysiu, – kalbėjo jis toliau. – Tu žinai, aš išvariau tą moterį.

– Mariją Nikolajevną? Kaip? Už ką?

– Ak, ji – bjauri moteris! Ji man galybę nemalonumų pridarė. – Nikolajus nepapasakojo, kokie buvo tie nemalonumai. Jis negalėjo pasakyti, jog Mariją Nikolajevną išvijo už tai, kad arbata buvo per silpna, o svarbiausia už tai, kad moteris slaugė jį kaip ligonį. – Pagaliau dabar noriu visiškai pakeisti gyvenimą. Aš, kaip ir visi, esu daręs kvailybių, bet turtas – antraeilis dalykas, man jo negaila. Kad tik būčiau sveikas, o sveikata, ačiū Dievui, pasitaisė.

Levinas klausėsi ir galvojo, bet negalėjo sugalvoti, ką pasakyti. Turbūt Nikolajus pajuto tą patį, nes ėmė klausinėti brolį apie jo reikalus; ir Levinui buvo malonu kalbėti apie save, nes galėjo kalbėti neapsimesdamas. Jis papasakojo broliui apie savo planus ir darbus.

Brolis klausėsi, bet, matyt, tuo nesidomėjo.

Tie žmonės buvo tokie vienas antram giminingi ir artimi, jog mažiausias judesys, balso tonas sakyte sakė daugiau negu visa tai, ką galima išreikšti žodžiais.

Dabar juodu galvojo apie tą patį dalyką – apie tai, kad Nikolajus serga ir greitai mirs, – ir ši mintis nustelbė visa kita. Bet nei vienas, nei kitas nedrįso apie tai kalbėti, todėl viskas, apie ką tik būtų kalbėję neliesdami to dalyko, kuris tik vienas jiems rūpėjo, – viskas buvo melas. Niekuomet Levinas taip nesidžiaugė, kad baigėsi vakaras ir reikia eiti gulti. Niekuomet su jokiu pašaliniu žmogumi, per jokį oficialų vizitą nebuvo toks nenatūralus ir nenuoširdus, koks pasijuto šiandien. Nors tą nenatūralumą jautė ir smerkė pats save, bet darėsi dar nenatūralesnis. Jis norėjo verkti savo mirštančio mylimo brolio, bet turėjo klausytis ir pats kalbėti apie tai, kaip šis gyvens.

Namuose buvo drėgna ir tiktai viename kambaryje pakūrenta krosnis, todėl Levinas brolį paguldė savo miegamajame už pertvaros.

Brolis atsigulė, bet nežinia, ar jis miegojo, nes nuolat vartėsi, kosėjo, o negalėdamas atsikosėti, kažką bambėdavo. Kartais, sunkiai atsidusęs, tarstelėdavo: „Ak, Dieve mano!“ Kartais, kai skrepliai imdavo jį smaugte smaugti, apmaudžiai ištardavo: „A, velnias!“ Levinas ilgai neužmigo, klausydamasis, ką brolis veikia. Levino mintys buvo labai įvairios, bet visų minčių pabaiga buvo viena – mirtis.

Mirtis, neišvengiamas galas, pirmą kartą iškilo prieš jo akis neįveikiama ir galinga. Ir ši mirtis, esanti čia pat, gresianti jo mylimam broliui, kuris per miegus vaitoja ir iš papratimo šaukiasi be jokio skirtumo ir Dievo, ir velnio, buvo visai ne taip jau toli, kaip jam anksčiau atrodė. Mirtis grėsė ir jam – Levinas tai jautė. Ne šiandien, gal rytoj, ne rytoj, tai po trisdešimt metų, argi ne vis vien? O kas yra toji neišvengiama mirtis, Levinas ne tik nežinojo, ne tik niekuomet apie tai nebuvo galvojęs, bet nemokėjo ir nedrįso apie tai galvoti.

„Aš dirbu, noriu nuveikti kažką, bet užmiršau, kad viskas baigsis, kad yra mirtis.“

Levinas sėdėjo lovoje, susirietęs ir apsikabinęs kelius. Nuo įtempto galvojimo sulaikydamas kvapą, mąstė. Bet juo daugiau galvojo, juo aiškiau darėsi, kad abejoti negalima, kad jis iš tikrųjų buvo užmiršęs, nepastebėjęs gyvenime vienos mažos aplinkybės – jog ateis mirtis ir viskas baigsis, jog nieko nė nevertėjo pradėti ir nieko čia negalima pagelbėti. Taip, baisu, bet taip yra.

„Juk aš dar gyvas. Ką gi daryti dabar, ką daryti?“ – svarstė jis nusiminęs. Levinas užsidegė žvakę, atsargiai atsikėlė, priėjo prie veidrodžio ir ėmė apžiūrinėti savo veidą ir plaukus. Taip, smilkiniuose buvo žilų plaukų. Jis išsižiojo. Krūminiai dantys buvo pradėję gesti. Jis atsiraitojo savo raumeningas rankas. Taip, jėgos daug. Bet ir Nikolenkos, kuris ten alsuoja plaučių likučiais, taip pat buvo sveikas kūnas. Ir staiga Levinui šovė į galvą mintis, kaip juodu, būdami vaikai, drauge eidavo gulti ir tik laukdavo, kada Fiodoras Bogdanyčius išeis už durų, ir imdavo paskui svaidytis priegalviais bei kvatoti, taip nesulaikomai kvatoti, kad net baimė negalėdavo sustabdyti to trykštančio ir putojančio gyvenimo laimės jausmo. „O dabar ta įlinkusi tuščia krūtinė... ir aš, nežinantis, kam čia esu ir kas iš manęs bus...“

– Kha! Kha! Ak, velnias! Ko tu blaškaisi, ko nemiegi? – pašaukė jį brolio balsas.

– Taip sau, nežinau, nemiga užėjo.

– O aš gerai miegojau, dabar jau nebeprakaituoju. Pažiūrėk, pačiupinėk marškinius. Sausi?

Levinas pačiupinėjo, užėjo už pertvaros, užgesino žvakę, bet ilgai dar nemiegojo. Vos tik jam truputį paaiškėjo, kaip reikia gyventi, kilo naujas neišsprendžiamas klausimas – mirtis.

„Jis miršta, užges į pavasarį, o kaip jam padėti? Ką galiu pasakyti? Ką žinau apie tai? Aš visai buvau užmiršęs, kad taip būna.“

XXXI

Levinas jau seniai buvo pastebėjęs, kad su žmonėmis esti nejauku dėl to, kad jie perdėtai nuolaidūs ir nuolankūs, ir labai greitai darosi nepakenčiama, jeigu jie perdėtai reiklūs ir priekabūs. Jis numanė, kad šitaip atsitiks ir su broliu. Ir iš tikrųjų broliui Nikolajui romybės pakako neilgam. Jau kitą rytą jis pasidarė kiršus ir atsidėjęs kibo prie brolio, užgaudamas jo skaudžiausias vietas.

Levinas jautėsi kaltas, bet nieko negalėjo padaryti. Jis buvo tikras, kad jeigu jie neapsimetinėtų, o kalbėtų taip, kaip liepia širdis, sakytų tik tai, ką iš tikrųjų galvoja ir jaučia, tai juodu tik žiūrėtų vienas kitam į akis, ir Konstantinas kartotų: „Tu mirsi, mirsi, mirsi“, o Nikolajus atsakinėtų: „Žinau, kad mirsiu, ir bijau, bijau, bijau!“ Ir nieko daugiau jie nepasakytų, jeigu tiktai kalbėtų nuoširdžiai. Tačiau šitaip negalima buvo gyventi, todėl Konstantinas pamėgino elgtis taip, kaip visą gyvenimą mėgino elgtis, bet nemokėjo, nors ne kartą buvo pastebėjęs, kad daugelis žmonių puikiai sugeba šitaip elgtis, nes kitaip negalima gyventi. Jis pamėgino kalbėti ne tai, ką galvoja, ir nuolat jautė, kad viskas nenatūralu, nenuoširdu, kad brolis sugauna jį meluojant ir dėl to suirzta.

Trečią dieną Nikolajus privertė brolį vėl jam papasakoti apie savo planą ir ėmė ne tik tą planą smerkti, bet tyčia painioti jį su komunizmu.

– Tu tik pasisavinai svetimą mintį, bet ją sudarkei ir nori pritaikyti tokioje srityje, kurioje ji netinka.

– Aš tau sakau, kad čia nėra nieko bendro su komunizmu. Jie nepripažįsta nuosavybės, kapitalo, paveldėjimo teisėtumo, o aš, neneigdamas šito svarbiausio stimulo (Levinui buvo šlykštu, kad jis vartoja tokius žodžius, bet nuo to laiko, kai įsitraukė į savo darbą, jis nejučiomis ėmė dažniau vartoti nerusiškus žodžius), noriu tiktai reguliuoti darbą.

– Tas ir yra, kad paėmei svetimą mintį, išmetei iš jos visa tai, kas sudaro jos jėgą, ir nori įtikinti, kad čia kažkas nauja, – ginčijosi Nikolajus, piktai tampydamas savo kaklaraištį.

– Bet mano mintis neturi nieko bendro...

– Ten, – piktai blykčiodamas akimis ir ironiškai šypsodamasis, kalbėjo Nikolajus Levinas, – tenai bent kažkas mus gali žavėti savo, kaip čia pasakius, geometriniu aiškumu, įtikinamumu. Galbūt tai utopija. Bet sutikime, jog galima iš visos praeities padaryti tabula rasa50: nėra nuosavybės, nėra šeimos, tai ir darbas savaime susitvarko. O tavo veikale nieko nėra...

– Kam tu painioji? Aš niekuomet nebuvau komunistas.

– O aš buvau, ir man atrodo, kad tai dar per anksti, bet išmintinga ir turi ateitį, kaip krikščionybė pirmaisiais amžiais.

– Aš tiktai manau, kad į darbo jėgą reikia žiūrėti gamtotyros požiūriu – išstudijuoti ją, atsižvelgti į jos savybes ir...

– Ir visiškai be reikalo. Ši jėga pagal savo raidos laipsnį pati susiranda tam tikrą veikimo būdą. Visur buvo vergai, paskui metayers51; ir pas mus yra darbas ir nuoma, bernų darbas, ko tu dar ieškai?

Levinas sulig tais žodžiais staiga įsikarščiavo, nes sielos gilumoje bijojo, kad šis teiginys gali būti tiesa, kad jis bando balansuoti tarp komunizmo ir nusistojusių formų, o tai vargiai įmanoma.

– Aš ieškau našaus darbo metodų, kad būtų naudos ir man, ir darbininkui. Aš noriu taip sutvarkyti... – gynėsi jis karštai.

– Nieko tu nenori sutvarkyti, tik nori atrodyti originalus, kaip visą gyvenimą, bandai parodyti, kad ne šiaip išnaudoji kaimiečius, o turėdamas idėją.

– Na, jei taip galvoji – ir žinokis! – atkirto Levinas, jausdamas, kad jo kairiojo skruosto raumuo nesulaikomai tirta.

– Tu neturėjai ir neturi įsitikinimų, tau tik rūpi savimeilę patenkinti.

– Na ir puiku, palik mane!

– Ir paliksiu! Seniai metas, nešdinkis po velnių! Labai gailiuosi atvažiavęs!

Kad ir kaip stengėsi paskui Levinas nuraminti brolį, Nikolajus nieko nenorėjo girdėti, kalbėjo, kad daug geriau išsiskirti. Konstantinas matė, jog gyvenimas broliui tapo nepakenčiamas.

Nikolajus jau buvo susiruošęs išvažiuoti, kai Konstantinas vėl atėjo pas jį ir nenatūraliu tonu paprašė atleisti, jeigu kuo nors įžeidė.

– A, kaip didžiadvasiška! – tarė Nikolajus ir nusišypsojo. – Jeigu tu nori, kad liktų tavo tiesa, galiu tau padaryti tokį malonumą. Tavo tiesa, bet aš vis dėlto važiuosiu!

Tik prieš pat išvykdamas Nikolajus pasibučiavo su juo ir tarė, staiga keistai ir rimtai pažvelgęs į brolį:

– Vis dėlto neminėk manęs blogu žodžiu, Kostia! – ir jo balsas suvirpėjo.

Tai vieninteliai žodžiai, kurie buvo pasakyti nuoširdžiai. Levinas suprato, kad šie žodžiai turėjo reikšti: „Tu matai ir žinai, koks aš ligonis, ir galbūt mes nepasimatysime.“ Levinas suprato, ir ašaros jam ištryško iš akių. Jis dar kartą pabučiavo brolį, bet nieko negalėjo ir nemokėjo pasakyti jam.

Kai brolis išvažiavo, po trijų dienų Levinas išvyko į užsienį. Geležinkelyje jis susitiko su Ščerbackiu, Kiti pusbroliu, ir pastarasis labai nustebo, kad Levinas toks niūrus.

– Kas tau? – paklausė jį Ščerbackis.

– Nieko, tik nelabai linksma šiame pasaulyje.

– Kaip nelinksma? Važiuokime į Paryžių, o ne į kažkokį Miuluzą. Pamatysite, kaip linksma!

– Ne, aš jau viską baigiau. Man jau mirti metas.

– Še tau! – juokdamasis atsiliepė Ščerbackis. – Aš dar tik ruošiuosi pradėti.

– Ir aš taip neseniai galvojau, bet dabar žinau, kad greitai mirsiu.

Levinas sakė tai, ką iš tikrųjų galvojo pastaruoju laiku. Jis visur matė tik mirtį arba jos artėjimą. Tik pradėtasis darbas jį palaikė. Juk reikėjo kaip nors gyventi, kol dar neatėjo mirtis. Tamsa dengė jam viską, bet kaip tik dėl tos tamsos Levinas jautė, kad vienintelė vedanti gija šioje tamsoje yra darbas, ir jis iš paskutiniųjų įsikibo į jį ir laikėsi jo.

_______________

50 Švarią lentą (t. y. viską ištrinti).

51 Nuomininkai.

Ketvirtoji dalis

I

Kareninai, vyras ir žmona, tebegyveno vienuose namuose, susitikdavo kiekvieną dieną, bet buvo visiškai svetimi vienas kitam. Aleksejus Aleksandrovičius nutarė kiekvieną dieną matytis su žmona, kad tarnai neturėtų teisės nieko spėlioti, tačiau vengė pietauti namie. Vronskis niekuomet nesilankydavo Aleksejaus Aleksandrovičiaus namuose, tačiau Ana su juo matydavosi kitur, ir jos vyras tą žinojo.

Tai buvo tikra kankynė visiems trims, ir nė vienas iš jų nebūtų pajėgęs šitaip gyventi nė vienos dienos, jeigu nebūtų tikėjęsis, kad padėtis pasikeis, o tie skaudūs sunkumai yra laikini ir greitai baigsis. Aleksejus Aleksandrovičius tikėjosi, jog ši aistra praeis, kaip ir viskas praeina, jog visi užmirš tą reikalą ir jo vardas liks nesuterštas. Ana, nuo kurios priklausė ši padėtis ir kuriai ji buvo visų skausmingiausia, kentėjo, nes ji ne tik laukė, bet buvo tvirtai įsitikinusi, kad viskas labai greit išsinarplios ir paaiškės. Ana nežinojo, kas išnarplios šitą kebeknę, bet buvo tvirtai įsitikinusi, jog tas kažkas įvyks labai greitai. Vronskis, noromis nenoromis jai pasiduodamas, taip pat laukė kažkokio nuo jo nepriklausančio įvykio, kuris pašalintų visus sunkumus.

Žiemos viduryje Vronskis vieną savaitę praleido labai nuobodžiai. Jis buvo pristatytas vienam į Peterburgą atvažiavusiam svetimšaliui princui ir turėjo rodyti jam Peterburgo įdomybes. Vronskis buvo impozantiškos išvaizdos, be to, mokėjo oriai ir pagarbiai laikytis ir buvo pratęs elgtis su tokiais asmenimis, todėl buvo pasiūlytas tam princui. Tačiau jo pareigos pasirodė labai sunkios. Princas nenorėjo praleisti nieko, apie ką jį namie galėjo teirautis, ar matė Rusijoje, taip pat norėjo pasimėgauti rusiškais malonumais. Vronskio pareiga buvo jam vadovauti ir vienur, ir kitur. Rytais jie važiuodavo apžiūrėti įdomybių, vakarais mėgaudavosi tautiniais malonumais. Princas buvo tokios puikios sveikatos, kokia retai gali pasigirti princai, o gimnastika ir gera kūno priežiūra jį taip sustiprino, kad ir be saiko sotindamasis malonumais atrodė toks pat šviežias kaip didelis, žalias, žvilgantis olandiškas agurkas. Princas buvo daug keliavęs ir manė, kad bene didžiausia patogaus šių laikų susisiekimo nauda yra ta, kad tapo prieinami visų tautų malonumai. Jis buvo Ispanijoje, ten dainavo serenadas ir suartėjo su ispane, kuri skambino mandolina. Šveicarijoje nudėjo laukinę ožką. Anglijoje, apsivilkęs raudonu fraku, raitas šokinėjo per tvoras ir susilažinęs nušovė du šimtus fazanų. Turkijoje lankėsi hareme, Indijoje jodinėjo drambliu ir dabar Rusijoje norėjo išmėginti visas rusiškas pramogas.

Vronskiui, kuris buvo lyg vyriausias jo ceremonimeistras, nelengva buvo suskirstyti visus rusiškus malonumus, įvairių asmenų princui siūlomus. Buvo ir ristūnai, ir blynai, ir lokių medžioklė, ir trikinkės, ir čigonai, ir triukšmingos išgertuvės su rusišku indų daužymu. Princas nepaprastai lengvai persiėmė rusiškąja dvasia, daužė padėklus su indais, sodinosi ant kelių čigonę ir, rodės, klausė: ką dar pasiūlys, ar tiktai čia rusiškoji dvasia?

Tiesą sakant, iš visų rusiškų malonumų princui labiausiai patiko prancūzų aktorės, baleto šokėja ir šampanas su baltu antspaudu. Nors Vronskis ir buvo prie princų pripratęs, bet gal dėl to, kad pastaruoju metu pats pasikeitė, ar dėl to, kad per daug suartėjo su tuo princu, savaitė jam pasirodė baisiai sunki. Visą savaitę jis nuolatos jautėsi taip, kaip jaustųsi žmogus, pristatytas prie pavojingo pamišėlio, bijotų šito pamišėlio ir drauge, būdamas visą laiką su juo, baimintųsi pats netekti proto. Vronskis nuolat jautėsi nė sekundės negalįs sušvelninti griežto oficialaus ir drauge pagarbaus tono, kad princas jo neįžeistų. Vronskis turėjo stebėtis matydamas, kaip niekinamai princas elgiasi su tais pačiais asmenimis, kurie iš kailio neriasi, siūlydami jam rusiškus malonumus. Princas taip atsiliepdavo apie rusų moteris, kurias norėjo pažinti, jog Vronskis ne kartą turėdavo rausti iš pasipiktinimo. O svarbiausia, Vronskiui buvo sunku žiūrėti į princą, nes nejučiomis matė save. Ir tai, ką išvydo šiame veidrodyje, neglostė jo savimeilės. Tai buvo labai kvailas ir savimi pasitikintis, labai sveikas, labai švarus žmogus, bet nieko daugiau. Princas buvo džentelmenas – tai tiesa, ir Vronskis negalėjo šito neigti. Jis elgėsi kaip lygus su aukštesniaisiais ir prieš juos nesižemino, buvo natūralus bei paprastas su sau lygiais ir niekinamai geraširdiškas su žemesniaisiais. Vronskis pats buvo toks ir laikė tai didele dorybe, tačiau princui jis buvo žemesnysis, o tas niekinamas, nors ir geraširdiškas jo vertinimas kėlė Vronskiui pasipiktinimą.

„Bukas galvijas! Argi ir aš toks?“ – galvojo jis.

Šiaip ar taip, kai septintą dieną, prieš išvykdamas į Maskvą, princas jam padėkojo ir atsisveikino, Vronskis pasijuto laimingas, kad išsivadavo iš tos nesmagios padėties ir jam daugiau nereikės spoksoti į šitą nemalonų veidrodį. Jie atsisveikino stotyje, grįžę iš lokių medžioklės, kur visą naktį jiems buvo rodomas rusiškas šaunumas.

II

Grįžęs namo, Vronskis rado Anos laiškutį. Ji rašė: „Aš sergu ir esu nelaiminga. Negaliu niekur iš namų išvykti, bet nepajėgiu ilgiau nematyti jūsų. Atvažiuokite vakare. Septintą Aleksejus Aleksandrovičius važiuoja į tarybą ir užtruks ligi dešimtos.“ Valandėlę pagalvojęs, kaip ji keistai elgiasi, kviesdama jį į namus ir nepaisydama, kad vyras reikalavo jo nepriiminėti, jis ryžosi važiuoti.

Vronskis šią žiemą tapo pulkininku, iš pulko išėjo ir gyveno vienas. Papusryčiavęs jis tuojau atsigulė ant sofos, per penkias minutes jo galvą užplūdo bjaurios scenos, matytos pastarosiomis dienomis, tie atsiminimai susipynė ir susimezgė su Ana ir kaimiečiu varovu, kuris atliko svarbų vaidmenį lokių medžioklėje. Vronskis užmigo. Pabudo tamsoje, drebėdamas iš baimės, ir skubiai užsidegė žvakę. „Kas yra? Kas? Ką baisaus sapnavau? Taip, taip. Kaimietis varovas, rodos, mažas, purvinas, susivėlusia barzda, kažką pasilenkęs darė ir staiga ėmė prancūziškai kalbėti kažkokius keistus žodžius. Taip, daugiau nieko nesapnavau, – tarė jis sau. – Bet kodėl viskas atrodė taip baisu?“ Vronskis vėl aiškiai atsiminė kaimietį ir tuos nesuprantamus prancūziškus žodžius, kuriuos tarė tas vyras, ir šiurpas nubėgo per nugarą.

„Kokie niekai!“ – pagalvojo Vronskis ir pažvelgė į laikrodį.

Buvo jau pusė devynių. Jis paskambino tarnui, skubiai apsirengė ir išėjo į priebutį, visiškai užmiršęs sapną ir grauždamasis, kad pavėlavo. Privažiuodamas prie Kareninų priebučio, jis pažvelgė į laikrodį ir pamatė, kad jau be dešimties minučių devynios. Aukšta siaurutė karieta, pakinkyta pora širmių, stovėjo prie durų. Vronskis pažino, kad tai Anos karieta. „Ji važiuoja pas mane, – pagalvojo jis, – ir geriau būtų. Nemalonu man eiti į šiuos namus. Bet vis tiek negaliu slėptis“, – tarė sau. Iš mažens pratęs elgtis taip, kaip elgiasi žmogus, kuriam nėra ko gėdytis, Vronskis išlipo iš rogių ir priėjo prie durų. Durys atsidarė, šveicorius, pledu nešinas, pašaukė karietą. Vronskis, nors ir nepratęs kreipti dėmesio į smulkmenas, dabar vis dėlto pastebėjo, kad šveicorius pažvelgė į jį labai nustebęs. Pačiame tarpduryje Vronskis beveik susidūrė su Aleksejum Aleksandrovičium. Dujų lemputė aiškiai apšvietė bekraujį sulysusį veidą po juoda skrybėle ir baltą kaklaraištį, žvilgantį pro palto bebrų apykaklę. Nejudamos apsiblaususios Karenino akys nukrypo į Vronskio veidą. Vronskis nusilenkė, ir Aleksejus Aleksandrovičius, pakramsnojęs lūpą, pakėlė ranką prie skrybėlės ir praėjo pro šalį. Vronskis matė, kaip jis neatsigręždamas įlipo į karietą, pro langą paėmė pledą bei žiūroną ir dingo. Vronskis įžengė į priemenę. Jo antakiai buvo suraukti, ir akyse blizgėjo piktas bei išdidus žvilgsnis.

„Tai bent padėtis! – galvojo jis. – Jeigu jis kovotų, gintų savo garbę, aš galėčiau veikti, parodyti savo jausmus, bet tas silpnumas ar niekšiškumas... Jis stato mane į apgaviko vietą, nors aš nenorėjau ir nenoriu toks būti.“

Nuo to laiko, kai Vronskis kalbėjosi su Ana Vrede sode, jo mintys labai pasikeitė. Nejučiomis paveiktas Anos silpnumo, kuri jam atsidavė ir tiktai laukė, kad išspręstų jos likimą, iš anksto sutikdama su viskuo, Vronskis seniai liovėsi galvojęs, kad jų meilė galėtų baigtis taip, kaip jam atrodė tada. Jo ambicingi planai pasitraukė į antrą planą. Jausdamasis išėjęs iš tų savo veiklos ribų, kuriose viskas buvo tiksliai nustatyta, jis atsidavė savo jausmui, o šis jausmas vis stipriau jį siejo su Ana.

Dar priemenėje Vronskis išgirdo jos tolstančius žingsnius. Jis suprato, kad moteris laukė jo, išgirdo ateinant ir dabar grįžo į svetainę.

– Iš tikrųjų! – sušuko Ana, pamačiusi jį, ir sulig pirmu jos pasakytu žodžiu ašaros ištryško jai iš akių. – Iš tikrųjų, viskas turėjo įvykti daug daug anksčiau.

– Kas, mieloji?

– Kas? Aš laukiu, kankinuosi, valandą, dvi... Ne, aš tau neprikaišiosiu!.. Aš negaliu su tavimi pyktis. Matyt, tu negalėjai. Ne, neprikaišiosiu.

Ana uždėjo abi rankas jam ant pečių ir ilgai žiūrėjo į jį giliu, džiaugsmingu bei kartu tiriamu žvilgsniu. Ji norėjo ištirti, koks pasidarė jo veidas per tą laiką, kol nebuvo jo mačiusi. Kaip ir per kiekvieną pasimatymą, Ana jungė į vieną abu jo paveikslus: tą, kurį vaizduodavosi (nepalyginti gražesnį, tikrovėje negalimą), ir jo tikrąjį atvaizdą.

III

– Tu sutikai jį? – paklausė Ana, kai juodu susėdo prie stalo po lempa. – Tai bausmė už tai, kad pavėlavai.

– Taip, bet kodėl? Jis turėjo būti taryboje?

– Buvo ir sugrįžo, o paskui vėl kažkur išvažiavo. Nieko. Nekalbėk apie tai. Kur tu buvai? Vis su princu?

Ji žinojo visas jo gyvenimo smulkmenas. Vronskis norėjo prisipažinti, kad visą naktį buvo nemiegojęs ir užmigo, bet kai pažiūrėjo į susijaudinusį ir laimingą jos veidą, jam pasidarė gėda. Pasakė, kad reikėjo nuvažiuoti ir pranešti, jog princas išvyko.

– Dabar jau viskas baigėsi? Jis išvažiavo?

– Ačiū Dievui, baigėsi. Tu netikėsi, kaip man buvo nepakenčiama.

– Kodėl? Juk jūs, visi jauni vyriškiai, taip gyvenate, – tarė ji, suraukusi antakius, ir pasiėmė mezginį, kuris buvo padėtas ant stalo. Nežiūrėdama į Vronskį, ėmė narplioti iš jo vąšelį.

– Aš jau seniai taip negyvenu, – pareiškė jis, stebėdamasis, kad jos veidas taip pasikeitė, ir stengdamasis suprasti, ką tai reiškia. – Ir prisipažįstu, – tęsė jis, šypsodamasis ir rodydamas savo lygius baltus dantis, – aš per šią savaitę, stebėdamas tą gyvenimą, lyg į veidrodį žiūrėjau, ir man buvo nemalonu.

Ana laikė mezginį rankose, bet ne mezgė, o žiūrėjo į Vronskį keistomis, blizgančiomis ir nedraugiškomis akimis.

– Šįryt Liza buvo pas mane užvažiavusi, jos dar nebijo važinėti pas mane ir nepaiso grafienės Lidijos Ivanovnos, – įterpė ji, – ir pasakojo apie jūsų atėniškąjį vakarą. Kaip šlykštu!

– Aš tik norėjau pasakyti, kad...

Ana pertraukė jį.

– Tai buvo Thérèse, su kuria tu anksčiau buvai pažįstamas?

– Aš norėjau pasakyti...

– Kokie jūs, vyrai, šlykštūs! Kaip jūs nemokate suprasti, kad moteris šito negali užmiršti, – kalbėjo ji, vis labiau ir labiau karščiuodamasi ir tuo parodydama, kodėl ji tokia susierzinusi. – Ypač moteris, kuri negali pažinti tavo gyvenimo. Ką aš žinau? Ką žinojau? – bėrė ji. – Tik tiek, kiek man pasakai. O iš kur galiu žinoti, kad tiesą sakei?..

– Ana! Tu įžeidi mane. Argi netiki manimi? Argi nesakiau, kad neturiu nė vienos minties, kurios tau neatskleisčiau?

– Taip, taip, – tarė ji, stengdamasi nusikratyti pavydžių minčių. – Kad tu žinotum, kaip man sunku! Aš tikiu, tikiu tavimi... Ką tu kalbėjai?

Jis negalėjo iš karto atsiminti, ką norėjo pasakyti. Tas pavyduliavimas, kuris pastaruoju metu vis dažniau apimdavo Aną, baugino jį ir vėsino jo jausmus, kad ir kaip Vronskis stengėsi tai nuslėpti, nors žinojo, kad ji pavydi iš meilės. Kiek kartų Vronskis kalbėjo sau, jog jos meilė yra jo laimė – Ana myli jį, kaip tik gali mylėti moteris, kuriai meilė nusvėrė visas žemiškas gėrybes, – o jis buvo daug toliau nuo laimės negu tada, kai važiavo paskui ją iš Maskvos. Tuomet laikė save nelaimingu, bet laimė buvo priešakyje, o dabar jautė, kad didžiausia laimė – jau praeityje. Ana buvo visai ne tokia, kokią Vronskis matė iš pradžių. Ir moraliai, ir fiziškai ji pasikeitė į blogąją pusę. Ji buvo paplatėjusi, o veidas, kai ji kalbėjo apie aktorę, atrodė piktas, nemaloniai iškreiptas. Vronskis žiūrėjo į ją, kaip žmogus žiūri į nuvytusią gėlę, kurią buvo nusiskynęs, o dabar jau beveik neįžvelgia jos grožio, dėl kurio nuskynė ir pražudė žiedą. Bet vis dėlto jautė, kad tuomet, kai jo meilė buvo stipresnė, būtų galėjęs, jei būtų tvirtai ryžęsis, išrauti šitą meilę iš savo širdies, o dabar, kada jam rodėsi, jog nebemyli Anos, Vronskis žinojo, kad ryšių su ja nebegalima nutraukti.

– Na, na, tai tu norėjai pasakyti apie princą? Aš nuvariau, nuvariau šalin kipšą, – pridūrė ji. Kipšu juodu vadindavo pavydulį. – Taigi, ką tu pradėjai kalbėti apie princą? Kodėl tau buvo taip sunku?

– Ak, nepakenčiama! – tarė jis, stengdamasis pagauti pamestos minties giją. – Jis netenka žavesio, kai arčiau jį pažįsti. Norint apibūdinti, reikia pasakyti, kad jis – puikiai nupenėtas gyvulys, kuris parodose gauna medalius, ir daugiau nieko, – kalbėjo Vronskis su apmaudu, kuriuo Ana susidomėjo.

– Iš tikrųjų, kaipgi čia? – stebėjosi ji. – Vis dėlto jis daug matęs, išsimokslinęs žmogus?

– Tai visai kitas išsimokslinimas – jų išsimokslinimas. Jis, matyt, ir išsimokslinęs tik tiek, kad turėtų teisę niekinti mokslą, kaip viską niekina, išskyrus gyvuliškus malonumus.

– Bet jūs visi mėgstate tuos gyvuliškus malonumus, – pratarė Ana, ir jis vėl pastebėjo niūrų, jo vengiantį žvilgsnį.

– Ko tu taip jį teisini? – paklausė jis šypsodamasis.

– Aš neteisinu, man visiškai vis tiek, bet aš manau, kad jeigu tu pats tų malonumų nemėgtum, būtum galėjęs atsisakyti. O tau malonu žiūrėti į Terezą Ievos kostiumu...

– Vėl, vėl šėtonas! – priminė Vronskis, paėmęs jos ranką, kurią ji buvo padėjusi ant stalo, ir bučiuodamas ją.

– Taip, bet negaliu kitaip! Tu nežinai, kaip aš nusikankinau, tavęs belaukdama! Aš manau, kad nesu pavydi. Aš nepavydi, tikiu tavimi, kai tu čia, su manimi, bet kai tu kažkur vienas, o aš nežinau, koks tavo gyvenimas...

Ana pasitraukė nuo jo, išnarpliojo pagaliau vąšelį iš mezginio ir greitai, smiliaus padedamos, ėmė viena paskui kitą nertis baltų, lempos šviesoje blizgančių vilnų akys, greitai ir nervingai ėmė judėti plona jos ranka su išsiuvinėtu rankogaliu.

– Nagi? Kur sutikai Aleksejų Aleksandrovičių? – staiga nenatūraliai suskambo jos balsas.

– Mes susidūrėme tarpduryje.

– Ir jis pasisveikino su tavimi?

Anos veidas ištįso, primerkusi akis ji greitai pakeitė miną, susidėjo rankas, o gražiame jos veide Vronskis staiga pastebėjo tą pačią išraišką, kuria Aleksejus Aleksandrovičius jam linktelėjo. Vronskis nusišypsojo, o ji linksmai nusijuokė tuo mielu, iš krūtinės plaukiančiu juoku, kuriuo jis itin žavėdavosi.

– Aš visiškai jo nesuprantu, – pripažino Vronskis. – Jeigu po to, ką tu jam pasakei vasarnamyje, jis būtų su tavimi nutraukęs visus santykius, jeigu būtų iškvietęs mane į dvikovą... O dabar aš nesuprantu, kaip jis gali pakęsti tokią padėtį. Jis kenčia, tai aišku.

– Jis? – perklausė Ana šyptelėjusi. – Jis visiškai patenkintas.

– Kodėl visi kankinamės, jeigu viskas galėtų taip gerai susitvarkyti?

– Tik ne jis. Argi aš nepažįstu jo, argi nežinau, kad jis prisigėręs melo?.. Argi galima, ką nors jaučiant, taip gyventi, kaip jis gyvena su manimi? Jis nieko nesupranta, nejaučia. Ar gali ką nors jaučiantis žmogus gyventi vienuose namuose su savo nusikaltėle žmona? Ar gali kalbėtis su ja? Sakyti jai „tu“?

Ir vėl ji nejučiom pamėgdžiojo vyrą: „Tu, ma chère, tu, Ana!“

– Tai ne vyriškis, ne žmogus, o lėlė! Šito niekas nežino, bet aš žinau. Aš, juo dėta, seniai būčiau užmušusi, į gabalėlius sudraskiusi tokią žmoną kaip aš, o ne sakyčiau: „Tu, ma chère, Ana.“ Tai ne žmogus, o ministerijos mašina. Jis nesupranta, kad aš esu tavo žmona, kad jis man svetimas, nereikalingas... Nekalbėkime, nekalbėkime!..

– Tu neteisingai, neteisingai kalbi, mieloji! – tarė Vronskis, stengdamasis ją nuraminti. – Bet vis tiek, nekalbėkim apie jį! Papasakok man, ką tu veikei? Kas tau? Kuo tu sergi ir ką sakė daktaras?

Ana žiūrėjo į jį, pašaipiai džiaugdamasi. Matyt, jai atėjo į galvą kokie nors juokingi ir bjaurūs jos vyro bruožai, ir ji laukė progos juos pasakyti.

Bet jis kalbėjo toliau:

– Aš numanau, kad tai ne liga, o tavo ypatinga būklė. Kada tai įvyks?

Pašaipi liepsnelė užgeso Anos akyse, bet kita šypsena – tyli ir liūdna, lyg ji žinotų kažką, ko nežino jis, – pakeitė jos veidą.

– Greitai, greitai. Tu sakei, kad mūsų padėtis – tikra kankynė, kad reikia rasti išeitį. Kad tu žinotum, kaip ji mane slegia! Aš viską atiduočiau, jei tik galėčiau laisvai ir drąsiai mylėti tave! Aš nesikankinčiau ir tavęs nekankinčiau pavyduliaudama... Ir tas įvyks greitai, bet ne taip, kaip mes manome.

Pagalvojusi apie tai, kaip tas įvyks, Ana pasirodė sau tokia nelaiminga, jog ašaros sublizgo jos akyse, ir ji negalėjo toliau kalbėti. Ji uždėjo ant jo rankovės savo ranką, kurios balta oda ir žiedai švytėjo lempos šviesoje.

– Tai bus ne taip, kaip mes manome. Aš nenorėjau šito sakyti, bet tu mane privertei. Greitai, greitai viskas išsispręs, mes visi nurimsime ir nesikankinsime.

– Aš nesuprantu, – tarė supratęs Vronskis.

– Tu klausei – kuomet? Greitai. Ir aš nepakelsiu šito. – Nepertrauk! – Ir ji suskato kalbėti. – Aš žinau, tikrai žinau. Aš mirsiu, ir labai džiaugsiuosi, kad mirsiu ir išgelbėsiu save ir jus.

Ašaros pasruvo Anai iš akių, jis pasilenkė prie jos rankos ir ėmė bučiuoti, stengdamasis paslėpti savo susijaudinimą, žinodamas, kad tam nėra jokio pagrindo, tačiau negalėdamas suvaldyti.

– Taigi, šitaip geriau, – kalbėjo ji, stipriai spausdama jam ranką. – Nieko daugiau mums neliko.

Jis atsitokėjo ir pakėlė galvą.

– Kokia nesąmonė! Kokius beprasmiškus niekus tu kalbi!

– Ne, tai tiesa.

– Kas, kas tiesa?

– Kad aš mirsiu. Aš sapnavau sapną.

– Sapną? – pakartojo Vronskis, ir beregint jam šovė į galvą prisisapnavęs kaimietis.

– Taip, sapną, – patvirtino ji. – Seniai jau sapnavau tą sapną. Sapnavau, kad įbėgau į savo miegamąjį, kad man reikia ten pasiimti kažką ar sužinoti kažką, tu žinai, kaip būna sapne, – kalbėjo ji, siaubo pagauta, plačiai atmerkusi akis, – o miegamojo kampe dunkso kažkas...

– Ak, kokia nesąmonė! Kaip galima tikėti...

Bet Ana nesidavė pertraukiama. Tai, ką ji pasakojo, buvo per daug jai svarbu.

– Ir tas kažkas atsigręžė, o aš matau, kad tai kaimietis susivėlusia barzda, mažutis ir baisus. Norėjau bėgti, bet jis pasilenkė prie maišo ir kažką tenai knaisioja rankomis…

Ana pavaizdavo, kaip jis rausiasi maiše. Jos veidas reiškė siaubą. Atsiminęs savo sapną, Vronskis jautė, kad toks pat siaubas suima jo sielą.

– Jis knisasi ir vis sako prancūziškai taip greitai, grebluodamas: „Il faut le battre le fer, le broyer, le petrir…“52 Iš baimės norėjau pabusti, pabudau... bet tik sapnavau, kad pabudau. Ir ėmiau savęs klausinėti, ką tai reiškia. O Kornejus man sako: „Gimdydama, gimdydama mirsite, gimdydama, motule…“ Ir pabudau...

– Kokia nesąmonė, kokia nesąmonė! – kalbėjo Vronskis, bet pats jautė, kad jo balsas toli gražu nėra įtikinamas.

– Nekalbėkime. Paskambink, aš liepsiu atnešti arbatos. Bet palauk, dabar neilgai aš...

Staiga ji nutilo. Jos veidas ūmai pasikeitė. Siaubą ir susijaudinimą staiga pakeitė tylus, rimtas ir laimingas dėmesys. Jis negalėjo suprasti, ką ta permaina reiškia. Ana pajautė savyje judant naują gyvybę.

_______________

52 Reikia kalti geležį, ją trupinti, lamdyti...

IV

Aleksejus Aleksandrovičius po to susitikimo su Vronskiu savo priebutyje nuvažiavo, kaip ir buvo ketinęs, į Italų operą. Jis pasėdėjo ten du veiksmus ir pasimatė su visais, kurie jam buvo reikalingi. Grįžęs namo, atidžiai apžiūrėjo kabyklą, o pamatęs, kad karinės milinės nėra, kaip paprastai, nuėjo į savo kambarius. Priešingai, negu buvo papratęs, nėjo gulti, o ligi trijų valandų nakties vaikščiojo po savo kabinetą. Pyktis ant žmonos, kuri nenori laikytis padorumo taisyklių ir vykdyti jo vienintelės sąlygos – nepriiminėti namuose meilužio, nedavė jam ramybės. Jinai neįvykdė jo reikalavimo, ir jis turi nubausti ją bei įvykdyti savo grasinimą: reikalauti ištuokos ir atimti sūnų. Aleksejus Aleksandrovičius žinojo, kad su tuo susiję daug sunkumų, bet jis buvo minėjęs, jog padarys taip, ir dabar turi įvykdyti grasinimą. Grafienė Lidija Ivanovna užsiminė, kad tai geriausia išeitis iš jo padėties, o pastaruoju metu ištuokų bylų praktika taip ištobulėjo, kad Aleksejui Aleksandrovičiui atrodė būsiant galima įveikti formalius sunkumus. Antra vertus, viena bėda – ne bėda, ir kitakilmių administravimo, ir Zaraisko gubernijos laukų drėkinimo reikalai sukėlė Aleksejui Aleksandrovičiui tokių nemalonumų tarnyboje, kad pastaruoju metu jis buvo nepaprastai sudirgęs.

Jis nemiegojo visą naktį, ir jo rūstybė, augdama kažkokia didžiule progresija, pasiekė prieš rytą aukščiausią lygį. Aleksejus Aleksandrovičius skubiai apsirengė ir, tarytum nešdamas pilną rūstybės taurę ir bijodamas išlaistyti ją, vengdamas kartu su rūstybe netekti energijos, kuri buvo reikalinga pokalbiui su žmona, įėjo pas Aną, kai tik sužinojo, kad ji atsikėlusi.

Ana, kuri tarėsi puikiai pažįstanti savo vyrą, tiesiog apstulbo, pamačiusi Aleksejų Aleksandrovičių įeinant pas ją. Jo kakta buvo suraukta, akys niūriai žiūrėjo priešais save, vengdamos jos žvilgsnio, lūpos buvo kietai ir niekinamai sučiauptos. Aleksejaus Aleksandrovičiaus eigastis, judesiai ir balso tonas buvo tokie ryžtingi ir tvirti, kokių žmona dar niekuomet nebuvo mačiusi. Jis įžengė į kambarį ir, nepasisveikinęs su žmona, tiesiog pasuko prie jos rašomojo stalo, paėmė raktus ir atsirakino stalčių.

– Ko jums reikia?! – sušuko ji.

– Jūsų meilužio laiškų, – tėškė jis.

– Jų čia nėra, – atkirto Ana, uždarydama stalčių, bet iš to judesio jis suprato teisingai įspėjęs ir, šiurkščiai nustūmęs jos ranką, greitai pagriebė portfelį, į kurį Ana, kaip jis žinojo, dėdavo pačius reikalingiausius raštus. Ji norėjo atimti portfelį, bet Aleksejus Aleksandrovičius atstūmė ją.

– Sėskite! Man reikia su jumis pasikalbėti, – tarė jis, pasikišęs portfelį po pažastimi ir taip stipriai prispaudęs jį alkūne, kad jo petys pakilo.

Nustebusi ir tylėdama ji nedrąsiai žiūrėjo į vyrą.

– Aš sakiau jums, kad neleisiu priiminėti namuose jūsų meilužio.

– Man reikėjo jį pamatyti, kad...

Ana nutilo, negalėdama nieko sugalvoti.

– Nesigilinu į smulkmenas, kam reikalinga moteriai susitikti su meilužiu.

– Aš norėjau, aš tik… – tarė ji nukaitusi. Šis jo šiurkštumas suerzino Aną ir suteikė jai drąsos. – Argi jūs nejaučiate, kaip jums lengva įžeidinėti mane? – metė priekaištą ji.

– Įžeidinėti galima dorą žmogų ir dorą moterį, bet pasakyti vagiui, kad jisai vagis, yra tiktai la constatation d’un fait.53

– Šitas naujas jūsų bruožas – žiaurumas – man dar nebuvo žinomas.

– Jūs vadinate žiaurumu tai, kad vyras palieka žmonai laisvę ir saugo jos garbę su ta vienintele sąlyga, kad ji laikytųsi padorumo taisyklių. Ar čia žiaurumas?

– Dar blogiau negu žiaurumas, tai niekšiškumas, jeigu jau norite žinoti! – sušuko Ana, negalėdama sulaikyti pykčio, ir atsistojusi norėjo išeiti.

– Ne! – sušuko jis savo spiegiamu balsu, kuris dabar buvo pakilęs dar viena gaida aukščiau negu paprastai. Savo dideliais pirštais jis taip stipriai griebė ją už rankos, jog nuo apyrankės, kurią buvo suspaudęs, paliko raudoni pėdsakai, ir prievarta pasodino ją į vietą. – Niekšiškumas? Jeigu norite vartoti šį žodį, tai niekšiškumas – pamesti vyrą, sūnų dėl meilužio ir valgyti vyro duoną!

Ji nulenkė galvą. Ji ne tik nepasakė to, ką buvo minėjusi vakar meilužiui, kad jos vyras yra jis, o sutuoktinis jai nereikalingas, Ana šito nė nepagalvojo. Ji jautė, kokie teisingi jo žodžiai, ir tepasakė tyliai:

– Jūs negalite mano padėties atvaizduoti blogiau, negu pati ją suprantu, bet kodėl jūs visa tai sakote?

– Kodėl aš sakau? Kodėl? – kalbėjo jis taip pat rūsčiai. – Kad jūs žinotumėte štai ką: kadangi jūs neišpildėte mano valios ir nesilaikėte padorumo taisyklių, aš griebsiuosi priemonių, kad padaryčiau galą tokiai situacijai.

– Greitai, greitai ji baigsis ir taip, – pratarė Ana, ir vėl ašaros pasirodė akyse pagalvojus, kad netrukus ateis mirtis, kurios ji dabar taip troško.

– Ji baigsis greičiau, negu jūs su savo meilužiu sugalvojote! Jums reikia tik patenkinti gyvulišką aistrą...

– Aleksejau Aleksandrovičiau! Aš nesakau, kad netauru, bet tai nepadoru – mušti gulintį.

– Taip, jūs tik apie save galvojate, o ką turi iškentėti žmogus, kuris buvo jūsų vyras, jums neįdomu. Jums vis tiek, kad visas jo gyvenimas sugriuvo, ką jis yra pel... pen... pelkentęs.

Aleksejus Aleksandrovičius kalbėjo taip greitai, jog susipainiojo ir niekaip negalėjo ištarti šito žodžio. Jis ištarė pagaliau pelkentęs. Jai pasidarė juokinga ir tuojau gėda dėl to, kad galėjo būti kas nors juokinga tokį momentą. Pirmą kartą ji akimirką suprato, ką jaučia jis, persikėlė į savo vyro padėtį, ir jai pagailo sutuoktinio. Bet ką ji galėjo pasakyti ar padaryti? Ana nuleido galvą ir tylėjo. Aleksejus Aleksandrovičius irgi patylėjo kiek laiko, o paskui ėmė kalbėti jau nebe tokiu spiegiamu, šaltu balsu, pabrėždamas atsitiktinai paimtus žodžius, neturinčius jokios ypatingos reikšmės.

– Aš atėjau pasakyti jums... – tarė jis.

Ana pažvelgė į jį. „Ne, man taip pasirodė, – pagalvojo ji, prisimindama vyro veidą, kai jis buvo susipainiojęs žodyje pelkentęs, ne, argi gali šis tokių drumzlinų akių, toks ramus ir savimi patenkintas žmogus ką nors jausti?“

– Aš nieko negaliu pakeisti, – sušnibždėjo ji.

– Aš atėjau jums pasakyti, kad rytoj išvažiuoju į Maskvą ir nebegrįšiu daugiau į šiuos namus, o jūs apie mano sprendimą sužinosite iš advokato, kuriam aš pavesiu ištuokos bylą. O mano sūnus gyvens pas seserį, – tarė Aleksejus Aleksandrovičius, sunkiai atsimindamas tai, ką norėjo pasakyti apie sūnų.

– Jums Serioža reikalingas tik man įskaudinti, – ištarė Ana, iš paniūrų žiūrėdama į jį. – Jūs nemylite jo... Palikite Seriožą!

– Taip, aš net nebemyliu sūnaus, nes jis man primena, kad jumis šlykščiuosi. Tačiau aš vis tiek pasiimsiu jį. Sudie!

Jis norėjo išeiti, bet dabar Ana sulaikė jį.

– Aleksejau Aleksandrovičiau, palikite Seriožą! – sušnibždėjo ji dar kartą. – Aš nieko daugiau neturiu pasakyti. Palikite Seriožą, kol aš... Aš greitai gimdysiu, palikite jį!

Aleksejus Aleksandrovičius nukaito ir, ištraukęs savo ranką, tylėdamas išėjo iš kambario.

_______________

53 Fakto konstatavimas.

V

Garsaus Peterburgo advokato laukiamasis kambarys buvo pilnas, kai Aleksejus Aleksandrovičius įėjo į vidų. Trys damos: senutė, jauna moteris ir pirklienė, trys ponai: vienas – bankininkas vokietis su žiedu ant piršto, kitas – pirklys su barzda ir trečias – piktas valdininkas, apsivilkęs vicmunduru su kryžiumi ant kaklo, matyt, seniai jau laukė. Du padėjėjai rašė už stalų, čirpindami plunksnas. Rašymo reikmenys, kuriuos Aleksejus Aleksandrovičius be galo mėgo, buvo nepaprastai gražūs. Aleksejus Aleksandrovičius negalėjo šito nepastebėti. Neatsistodamas vienas iš padėjėjų prisimerkęs piktai kreipėsi į Aleksejų Aleksandrovičių:

– Ko norėjote?

– Aš turiu reikalą į advokatą.

– Advokatas užimtas, – griežtai atsakė padėjėjas, plunksna rodydamas į laukiančiuosius, ir rašė toliau.

– Ar jis negalėtų rasti laiko? – paklausė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Jis neturi laisvo laiko, jis visuomet užimtas. Malonėkite palaukti.

– Tai gal teiksitės paduoti mano kortelę, – oriai tarė Aleksejus Aleksandrovičius, matydamas, kad reikia atidengti savo inkognito.

Padėjėjas paėmė kortelę ir, matyt, nepritardamas jos turiniui, ėjo į advokato kabinetą.

Aleksejus Aleksandrovičius iš principo pritarė viešajam teismui, tačiau kai kurioms jo praktikos smulkmenoms dėl jam žinomų aukštesnių tarnybinių sumetimų nebuvo palankus ir jas smerkė, kiek galėjo iš viso smerkti ką nors, kas buvo patvirtinta imperatoriaus. Visą gyvenimą jis dirbo administracijos srityje ir todėl, kai nepritardavo kam nors, savo nepritarimą švelnindavo, sakydamas sau, kad klaidos yra neišvengiamos, bet kiekvienu atveju jas galima taisyti. Aleksejus Aleksandrovičius nepritarė advokatūros padėčiai naujosiose teismo įstaigose. Tačiau jis ligi šiol nebuvo turėjęs su advokatūra jokio reikalo, todėl nepritarė jai tik teoriškai, o dabar jo nepritarimą dar sustiprino tas nemalonus įspūdis, kuris jam susidarė advokato laukiamajame.

– Ponas advokatas tuojau ateis, – pranešė padėjėjas, ir iš tikrųjų po dviejų minučių tarpduryje pasirodė aukšta seno teisininko figūra – jis tarėsi su advokatu – ir pats advokatas.

Advokatas buvo mažutis, kresnas, plikas vyras juodai rusva barzda, šviesiais ilgais antakiais ir užgriuvusia kakta. Jis vilkėjo puošniai it jaunikis, pradedant kaklaraiščiu bei dviguba grandinėle ir baigiant lakuotais pusbačiais. Veidas buvo protingas, mužikiškas, o apdaras – kaip dabitos ir blogo skonio.

– Prašom, – tarė advokatas, kreipdamasis į Aleksejų Aleksandrovičių. Ir, niūriai praleidęs pirma savęs Kareniną, uždarė duris.

– Gal teiksitės! – Jis parodė krėslą prie rašomojo stalo, popieriais apkrauto, o pats atsisėdo pirmininko vietoje, trindamas mažutes rankas trumpais pirštais, apžėlusiais baltais plaukais, ir palenkęs į šalį galvą. Bet vos tik jis nurimo savo pozoje, viršum stalo praskrido kandis. Advokatas taip vikriai, kad šito negalėjai iš jo tikėtis, išskėtė rankas, sugavo kandį ir vėl grįžo į buvusią pozą.

– Prieš pradėdamas kalbėti apie savo reikalą, – prabilo Aleksejus Aleksandrovičius, kuris nustebęs sekė akimis advokato judesį, – aš turiu pasakyti, kad reikalas, apie kurį noriu su jumis kalbėti, turi būti laikomas paslaptyje.

Vos pastebima šypsena praskėtė rusvus apdribusius advokato ūsus.

– Aš nebūčiau advokatas, jei negalėčiau išlaikyti man patikėtų paslapčių. Bet jeigu jums reikia, kad aš patvirtinčiau...

Aleksejus Aleksandrovičius pažvelgė į jo veidą ir pamatė, kad pilkos protingos akys juokiasi, tarytum viską jau žinotų.

– Mano pavardę jūs žinote? – kalbėjo toliau Aleksejus Aleksandrovičius.

– Žinau jus ir jūsų naudingą, – jis vėl pagavo kandį, – veiklą, kaip ir kiekvienas rusas, – linktelėjęs patvirtino advokatas.

Aleksejus Aleksandrovičius atsiduso, kaupdamas drąsą. Kartą pasiryžęs, jis jau kalbėjo toliau savo spiegiamu balsu, nesibaimindamas, nesipainiodamas ir pabrėždamas kai kuriuos žodžius.

– Mane užklupo nelaimė, – pradėjo Aleksejus Aleksandrovičius, – esu apgautas vyras ir noriu teisėtai nutraukti santykius su žmona, tai yra išsituokti, bet taip, kad sūnus neliktų su motina.

Pilkos advokato akys stengėsi nesijuokti, bet jos šokinėjo iš nesuvaldomo džiaugsmo, ir Aleksejus Aleksandrovičius matė, jog čia ne šiaip tik džiaugiasi žmogus, gaunąs pelningą užsakymą, – jis triumfuoja ir džiūgaute džiūgauja, jo akys blizga grėsmingai, kaip matydavo blizgant savo žmonos akis.

– Jūs norite, kad aš jums padėčiau išsituokti?

– Taip, iš tikrųjų, bet turiu įspėti jus, kad aš gal be reikalo jus sutrukdysiu. Atėjau dar tik pasitarti su jumis. Aš noriu išsituokti, bet man svarbu ištuokos sąlygos. Labai galimas daiktas, kad jeigu sąlygos neatitiks mano reikalavimų, aš atsisakysiu nuo juridinio kelio.

– O, taip visuomet esti, – tarė advokatas, – ir visada galite pasielgti, kaip norite.

Advokatas nuleido akis į Aleksejaus Aleksandrovičiaus kojas, jausdamas, kad jo nesuvaldomas džiaugsmas gali įžeisti klientą. Jis pažvelgė į kandį, skrendančią prieš jo nosį, ir mostelėjo ranka, bet kandies negaudė, gerbdamas Aleksejaus Aleksandrovičiaus padėtį.

– Nors bendrais bruožais mūsų įstatymai šiuo reikalu man yra žinomi, – kalbėjo toliau Aleksejus Aleksandrovičius, – aš norėčiau apskritai žinoti, kokiu būdu panašūs reikalai atliekami praktikoje.

– Jūs norite, – nepakeldamas akių, atsakė advokatas, su tam tikru malonumu prisitaikydamas prie savo kliento kalbos tono, – kad aš jums išdėstyčiau, kaip galima išpildyti jūsų norą?

Aleksejui Aleksandrovičiui teigiamai linktelėjus galvą, advokatas kalbėjo toliau, tik retkarčiais prabėgom žvilgteldamas į kliento veidą, išmuštą raudonų dėmių.

– Ištuoka pagal mūsų įstatymus, – tarė jis, lyg ir ne visai pritardamas tiems įstatymams, – yra galima, kaip jūs žinote, šiais atvejais... Palaukit! – kreipėsi jis į padėjėją, įkišusį pro duris galvą, bet vis dėlto atsistojo, pasakė keletą žodžių ir vėl atsisėdo. – Šiais atvejais: dėl fizinių sutuoktinių trūkumų, paskui – vienam iš sutuoktinių penkerius metus nežinia kur dingus, – tarė jis, užlenkęs apžėlusį trumpą pirštą, – paskui dėl svetimavimo (šitą žodį jis ištarė su aiškiu malonumu). Poskyriai šie (jis lenkė toliau savo storus pirštus, nors atvejai ir jų poskyriai aiškiai negalėjo būti klasifikuojami kartu): fiziniai vyro ar žmonos trūkumai, paskui vyro arba žmonos svetimavimas. – Kadangi visi pirštai pasibaigė, advokatas visus juos atlenkė ir kalbėjo toliau: – Tai teorinis požiūris, bet aš manau, kad jūs suteikėte man garbę ir kreipėtės į mane norėdamas sužinoti, kaip visa tai daroma praktikoje. Todėl, remdamasis antecedentais, turiu jums pranešti, kad visi ištuokos atvejai suvedami į šiuos: fizinių trūkumų nėra, kiek aš galiu suprasti? Ir nežinia kur dingusiųjų taip pat?..

Aleksejus Aleksandrovičius teigiamai palenkė galvą.

– Taigi lieka vyro ar žmonos svetimavimas ir nusikaltusios šalies kaltinimas tarpusavyje susitarus, be tokio susitarimo kaltinama vienašališkai. Turiu pasakyti, kad pastarasis atvejis retai pasitaiko praktikoje, – tarė advokatas, o dirstelėjęs į Aleksejų Aleksandrovičių nutilo nelyginant pistoletų pardavėjas, pavaizdavęs vieno ir kito ginklo gerąsias ypatybes ir laukiantis, kurį pasirinks pirkėjas. Aleksejus Aleksandrovičius tylėjo, todėl advokatas kalbėjo toliau: – Plačiausiai naudojamas ir visų paprasčiausias, tikslingiausias, aš manau, yra svetimavimas tarpusavyje susitarus. Aš neleisčiau sau šitaip pasakyti, jeigu kalbėčiau su neišsilavinusiu žmogumi, – pridūrė advokatas, – taigi manau, kad jums tai suprantama.

Aleksejus Aleksandrovičius buvo toks sudirgęs, jog ne iš karto suvokė, kad svetimavimas tarpusavyje susitarus yra tikslingesnis, ir iš jo žvilgsnio buvo matyti, jog jis sutrikęs, todėl advokatas pasiskubino jam padėti:

– Žmonės negali ilgiau gyventi drauge – štai faktas. Ir jeigu abu su tuo sutinka, smulkmenos ir formalumai nesvarbu. Pagaliau tai paprasčiausias ir tikriausias būdas.

Aleksejus Aleksandrovičius dabar visiškai suprato. Tačiau religiniai sumetimai kliudė jam su šiuo pasiūlymu sutikti.

– Tokio klausimo šiuo atveju negali būti, – tarė jis. – Čia tik vienas atvejis įmanomas – vienašališkas kaltinimas, patvirtintas laiškais, kuriuos aš turiu.

Paminėjus laiškus, advokatas sučiaupė lūpas, ir pasigirdo plonas, užuojautą ir panieką reiškiantis garsas.

– Teikitės įsidėmėti, – pradėjo jis. – Šios rūšies bylas sprendžia, kaip jums žinoma, dvasinė žinyba, o dvasininkai panašiose bylose yra dideli mažiausių smulkmenų mėgėjai, – tarė jis šypsodamasis, aiškiai pritardamas pastarųjų skoniui. – Laiškai, be abejonės, gali iš dalies patvirtinti, tačiau kaltės įrodymus reikia išgauti tiesioginiu būdu, kviečiant liudytojus. Pagaliau, jeigu jūs suteiksite man garbę savo pasitikėjimu, palikite man pačiam pasirinkti tuos būdus, kuriuos reikia panaudoti. Kas siekia rezultato, tas sutinka ir su priemonėmis.

– Jeigu taip... – pradėjo Aleksejus Aleksandrovičius, staiga išblyškęs, bet tuo metu advokatas atsistojo ir vėl priėjo prie durų, prie padėjėjo, kuris jį vėl sutrukdė.

– Pasakykite jai, kad mes ne iš pigiųjų! – tarė jis ir sugrįžo pas Aleksejų Aleksandrovičių.

Grįždamas į savo vietą, jis slapčiomis pagavo dar vieną kandį. „Geras bus mano ripsas vasarą!“ – pagalvojo jis raukydamasis.

– Vadinasi, jūs teikėtės pasakyti... – tarė jis.

– Aš savo sprendimą jums pranešiu raštu, – pertarė Aleksejus Aleksandrovičius atsistodamas ir įsikibo į stalą. Jis truputį pastovėjo tylėdamas ir pridūrė: – Iš jūsų žodžių, vadinasi, galiu spręsti, kad ištuoka yra galima. Aš taip pat jus prašyčiau man pranešti jūsų sąlygas.

– Viskas galima, jeigu man duosite visišką veikimo laisvę, – neatsakydamas į klausimą, tarė advokatas. – Kuomet aš galiu tikėtis gauti iš jūsų žinių? – paklausė advokatas, eidamas prie durų ir blykčiodamas akimis bei lakiniais bateliais.

– Po savaitės. Prašyčiau man pranešti savo atsakymą, ar apsiimate šiuo dalyku rūpintis ir kokiomis sąlygomis.

– Labai gerai.

Advokatas pagarbiai nusilenkė, išleido pro duris klientą, o likęs vienas, nebeslėpė savo džiaugsmo. Jam pasidarė taip linksma, jog šį kartą pasielgė prieš savo principą ir padarė nuolaidą poniai, kuri derėjosi, ir liovėsi gaudęs kandis, galutinai nusprendęs, kad prieš ateinančią žiemą reikės baldus naujai apmušti aksomu, kaip Sigonino.

VI

Aleksejus Aleksandrovičius rugpjūčio septynioliktosios komisijos posėdyje laimėjo puikią pergalę, tačiau tos pergalės vaisiai pakirto jį. Naujoji komisija kitakilmių buičiai visais atžvilgiais ištirti buvo sudaryta ir nusiųsta į vietą nepaprastai greitai ir energingai. Tuo pasirūpino Aleksejus Aleksandrovičius. Po trijų mėnesių buvo pristatyta ataskaita. Kitakilmių buitis buvo ištirta politiniu, administraciniu, ekonominiu, etnografiniu, materialiniu ir religiniu atžvilgiais. Į visus klausimus buvo gauti puikiai išdėstyti atsakymai, ir dėl atsakymų negalėjo kilti jokių abejonių, nes jie buvo ne žmogaus minties, visuomet galinčios suklysti, bet tarnybinio veiklumo padarinys. Visi atsakymai buvo paremti oficialiais duomenimis, gubernatorių ir archijerejų pranešimais, savo ruožtu paremtais apskričių viršininkų ir parapijų dekanų pranešimais, kurie irgi buvo paremti valsčių valdybų ir parapijų dvasininkų pranešimais, todėl visi šitie atsakymai negalėjo kelti jokių abejonių. Visi tie klausimai, pavyzdžiui, kodėl kraštą ištinka nederlius, kodėl gyventojai laikosi savo tikėjimo ir panašiai, – klausimai, kurie be valdininkų pagalbos yra neišsprendžiami ir negali būti išspręsti per ištisus šimtmečius, surado aiškų, neabejojamą sprendimą. Ir sprendimas buvo Aleksejaus Aleksandrovičiaus naudai. Tačiau Stremovas, kuris jautėsi skaudžiai užgautas paskutiniame posėdyje, kai buvo gautas komisijos pranešimas, panaudojo taktiką, kokios Aleksejus Aleksandrovičius visiškai nelaukė. Stremovas, patraukęs su savimi kai kuriuos kitus narius, netikėtai perėjo Aleksejaus Aleksandrovičiaus pusėn ir ne tik karštai pritarė, kad būtų vykdomos Karenino išdėstytos priemonės, bet ir pats pasiūlė naujų, kraštutinių tos pat rūšies priemonių. Šis pasiūlymas, dar griežtesnis už tą, kurį pateikė projekte Aleksejus Aleksandrovičius, buvo priimtas, ir tada tik iškilo aikštėn Stremovo taktika. Tos kraštutinės priemonės staiga pasirodė tokios kvailos, jog vienu metu ir valstybės vyrai, ir viešoji nuomonė, ir protingosios damos, ir laikraščiai – visi ėmė griežtai smerkti tą pasiūlymą, piktindamiesi tiek pačiomis priemonėmis, tiek jų pripažintu tėvu Aleksejum Aleksandrovičium. O Stremovas pasitraukė į šalį, dėdamasis tik aklai sekęs Karenino planu ir dabar pats nustebęs bei pasipiktinęs tuo, kas padaryta. Tai pakirto Aleksejų Aleksandrovičių. Vis dėlto nei pablogėjusi sveikata, nei šeimyniniai sielvartai neprivertė Aleksejaus Aleksandrovičiaus pasiduoti. Komisijoje įvyko skilimas. Vieni nariai, su Stremovu priešakyje, teisino savo klaidą tuo, kad pasitikėjo revizijos komisija, Aleksejaus Aleksandrovičiaus vadovaujama, pristačiusia tą pranešimą, ir tvirtino, kad tos komisijos pranešimas yra nesąmonė ir tiktai tuščiai prirašytas popierius. Aleksejus Aleksandrovičius su partija žmonių, kuriems tokia revoliucinė pažiūra į kanceliarijos raštus atrodė pavojinga, palaikė revizijos komisijos duomenis. Dėl to aukštosiose sferose ir net visuomenėje viskas susipainiojo, ir nors šis dalykas visus nepaprastai domino, niekas negalėjo suprasti, kaip yra iš tikrųjų, ar kitakilmiai skursta ir žūva, ar klestėte klesti. Visa tai, o iš dalies ir toji panieka, kuri krito ant jo dėl žmonos neištikimybės, Aleksejaus Aleksandrovičiaus padėtį padarė labai netvirtą. Šitaip reikalams susiklosčius, Aleksejus Aleksandrovičius priėmė svarbų sprendimą. Komisijai stebintis, jis pareiškė prašysiąs, kad jam pačiam leistų nuvykti į vietą šio dalyko ištirti. Ir Aleksejus Aleksandrovičius, išsirūpinęs leidimą, išvyko į tolimąsias gubernijas.

Aleksejaus Aleksandrovičiaus išvykimas sukėlė daug triukšmo, juo labiau kad prieš išvykdamas jis oficialiai tam tikru raštu grąžino kelionės pinigus, kurie jam buvo išmokėti už dvylika pašto arklių kelionei ligi paskyrimo vietos.

– Man atrodo, kad tai labai kilnu, – kalbėjo Betsi su kunigaikštiene Miagkaja. – Kam leisti pinigus pašto arkliams, jeigu visi žino, kad dabar visur geležinkeliai?

Tačiau kunigaikštienė Miagkaja su tuo nesutiko, ir kunigaikštienės Tverskajos nuomonė ją net suerzino.

– Jums bepigu kalbėti, – tarė ji, – kai jūs turite tiek milijonų, o man labai patinka, kai vasarą mano vyras išvyksta daryti revizijų. Jam labai sveika ir malonu pasivažinėti, o mano jau taip sutvarkyta, kad už tuos pinigus karietą ir vežėją išlaikau.

Pakeliui į tolimąsias gubernijas Aleksejus Aleksandrovičius trims dienoms sustojo Maskvoje.

Rytojaus dieną jis važiavo vizituoti generalgubernatoriaus. Kryžgatvyje ties Gazetno skersgatviu, kur visuomet grūdasi karietos ir vežikai, Aleksejus Aleksandrovičius staiga išgirdo, jog kažkas taip garsiai ir linksmai sušuko jo vardą, kad jis negalėjo neatsigręžti. Šaligatvio kampe, trumpu madingu paltu, žema madinga skrybėle ant ausies, stovėjo Stepanas Arkadjičius. Linksmai šypsodamasis, rodydamas baltus dantis, spindinčius tarp raudonų lūpų, laimingas, jaunas, švytinčiu veidu jis ryžtingai, atkakliai šaukė, reikalaudamas sustoti. Viena ranka jis laikėsi už sustojusios prie kampo karietos lango, pro kurį kyšojo moters galva aksomine skrybėlaite ir dvi vaikų galvutės, vyras šypsojosi ir mojo ranka svainiui. Dama nuoširdžiai šypsojosi ir taip pat mojavo ranka Aleksejui Aleksandrovičiui. Tai buvo Doli su vaikais.

Aleksejus Aleksandrovičius nenorėjo su niekuo matytis Maskvoje, o visų mažiausia su žmonos broliu. Jis kilstelėjo skrybėlę ir norėjo važiuoti toliau, bet Stepanas Arkadjičius liepė vežėjui sustoti ir pribėgo prie jo per sniegą.

– Na, kaip ne gėda šitaip neduoti jokios žinios! Ar seniai? O aš vakar buvau pas Diuso ir matau lentoje „Kareninas“, bet man nė į galvą neatėjo, kad tai tu! – prabilo Stepanas Arkadjičius, įkišęs galvą pro karietos langą. – Šiaip būčiau užėjęs. Kaip džiaugiuosi, tave matydamas! – kalbėjo jis, tauškindamas vieną koją į kitą ir purtydamas nuo jų sniegą. – Kaip ne gėda šitaip nieko nepranešti! – pakartojo jis.

– Neturėjau laiko, aš labai užimtas, – šaltai atsakė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Eime pas žmoną, ji taip nori tave matyti.

Aleksejus Aleksandrovičius atvyniojo pledą, kuriuo buvo susuptos šalčio bijančios jo kojos, ir, išlipęs iš karietos, nubrido per sniegą prie Darjos Aleksandrovnos.

– Kas gi čia, Aleksejau Aleksandrovičiau, už ką jūs mus taip aplenkiate? – šypsodamasi tarė Doli.

– Aš buvau labai užimtas. Labai džiaugiuosi, jus matydamas, – pasakė jis tokiu tonu, kuris aiškiai liudijo, kad jam nemalonu. – Kaip jūsų sveikata?

– Na, kaip mano mieloji Ana?

Aleksejus Aleksandrovičius kažką numykė ir norėjo nueiti. Tačiau Stepanas Arkadjičius jį sustabdė.

– Štai ką mes rytoj padarysime. Doli, kviesk jį pietų! Pasikviesim Koznyševą ir Pescovą ir pavaišinsime Maskvos inteligentiją.

– Taip, susimildamas, atvažiuokite, – pritarė Doli, – mes jūsų lauksime penktą arba šeštą, jei patogiau. Na, kaip mano mieloji Ana? Kaip seniai...

– Ji sveika, – raukydamasis numykė Aleksejus Aleksandrovičius. – Labai džiaugiuosi! – ir nuėjo į savo karietą.

– Atvyksite? – sušuko Doli.

Aleksejus Aleksandrovičius kažką ištarė, bet Doli negalėjo išgirsti per judančių karietų triukšmą.

– Aš rytoj užvažiuosiu! – suriko jam Stepanas Arkadjičius.

Aleksejus Aleksandrovičius įlipo į karietą ir atsisėdo taip giliai, kad nei jis nieko, nei jo niekas nematytų.

– Keistuolis! – tarė Stepanas Arkadjičius žmonai ir, pažvelgęs į laikrodį, pamojavo ranka šeimai, šitokiu būdu reikšdamas jiems savo švelnumą, ir šauniai nužingsniavo šaligatviu.

– Stiva! Stiva! – sušuko Doli nuraudusi.

Jis atsigręžė.

– Man juk reikia nupirkti paltukus Grišai ir Taniai. Duok man pinigų!

– Niekis, tu pasakyk, kad aš atiduosiu! – Jis dingo, linksmai linktelėjęs galva važiuojančiam pro šalį pažįstamam.

VII

Rytojaus dieną buvo sekmadienis. Stepanas Arkadjičius užsuko į Didžiojo teatro baleto repeticiją ir Mašai Čibisovai, gražutei, jo protekcija naujai priimtai šokėjai, įteikė karolius, kuriuos vakar buvo žadėjęs, ir užkulisiuose, kur teatre ir dieną būna prietėmis, suspėjo pabučiuoti jos dailų, nuo dovanos nušvitusį veidelį. Be tos dovanos, jam dar reikėjo susitarti dėl pasimatymo po baleto. Paaiškinęs, kad negalės būti baleto pradžioje, jis pasižadėjo atvykti į paskutinį veiksmą ir nusivežti ją vakarienės. Iš teatro Stepanas Arkadjičius užsuko į Ochotnyj Riadą, pats išrinko žuvį bei šparagus pietums ir dvyliktą valandą jau buvo pas Diuso, kur reikėjo užeiti pas tris žmones, laimė, apsigyvenusius tame pačiame viešbutyje: pas Leviną, neseniai grįžusį iš užsienio ir čia apsistojusį, pas naująjį viršininką, kuris ką tik užėmė tą aukštą vietą ir revizavo Maskvą, ir pas svainį Kareniną, nes būtinai reikėjo parsivežti jį pietų.

Stepanas Arkadjičius mėgdavo papietauti, bet dar labiau jam patikdavo kelti nedidelius, tačiau įmantrius pietus tiek valgiais, tiek gėrimais, tiek svečių parinkimu. Šių pietų programa jam labai patiko: bus gyvi ešeriai, šparagai ir – la piece de resistance54 – nuostabus, bet paprastas rostbifas bei atitinkami vynai, toks valgių ir gėrimų pasirinkimas. Tarp svečių bus Kiti ir Levinas, tik kad nekristų į akį, atvyks dar seserėčia ir jaunasis Ščerbackis, svečių la piece de resistance – Sergejus Koznyševas ir Aleksejus Aleksandrovičius, Sergejus Ivanovičius – maskvietis ir filosofas, Aleksejus Aleksandrovičius – peterburgietis ir praktikas. Dar pasikvies žinomą keistuolį entuziastą Pescovą, liberalą, šnekų žmogų, muziką, istoriką, labai mielą penkių dešimčių metų jaunuolį, kuris bus padažas arba garnyras prie Koznyševo ir Karenino. Jis kiršins tuos du vieną su kitu ir pjudys.

Pinigai iš pirklio už mišką pagal antrą terminą buvo gauti, bet dar neišleisti, Doli buvo labai miela ir gera pastaruoju metu, o šitie pietūs visais atžvilgiais iš anksto džiugino Stepaną Arkadjičių. Jisai buvo kuo linksmiausiai nusiteikęs. Dvi aplinkybės buvo truputį nemalonios, tačiau abi tos aplinkybės skendo geros ir linksmos nuotaikos jūroje, kuri bangavo Stepano Arkadjičiaus sieloje. Tos dvi aplinkybės buvo šios: visų pirma, vakar sutikęs gatvėje Aleksejų Aleksandravičių pastebėjo, kad tasai jam šaltas ir šiurkštus, o sugretinęs tą Aleksejaus Aleksandrovičiaus veidą ir tai, kad svainis nebuvo pas juos atvykęs ir nieko apie save nepranešė, su kalbomis, kurias buvo girdėjęs apie Aną ir Vronskį, Stepanas Arkadjičius suprato, jog tarp vyro ir žmonos vyksta kažkas negero.

Tai buvo vienas nemalonus dalykas. Antras truputį nemalonus dalykas buvo tas, kad naujasis viršininkas, kaip ir visi viršininkai, jau turėjo baisaus žmogaus reputaciją, esą jis keliasi šeštą ryto, dirba kaip arklys ir reikalauja, kad šitaip dirbtų ir jo valdiniai. Be to, apie šį naująjį viršininką dar buvo kalbama, jog su žmonėmis jis elgiasi kaip lokys ir, pasak gandų, laikosi visiškai priešingos krypties negu toji, kurią pripažino buvęs viršininkas ir ligi šiol pats Stepanas Arkadjičius. Vakar Stepanas Arkadjičius vilkėjo tarnyboje mundurą, o naujasis viršininkas buvo labai malonus ir įsikalbėjo su Oblonskiu kaip su pažįstamu, todėl Stepanas Arkadjičius laikė savo pareiga atvykti vizito su surdutu. Mintis, kad jis gali nepatikti naujajam viršininkui, buvo ta antroji nemaloni aplinkybė. Tačiau Stepanas Arkadjičius instinktyviai juto, kad viskas ateis į tvarką. „Visi žmonės – visi nuodėmingi, kaip ir mes, ko čia pyktis ir vaidytis?“ – svarstė jis, įeidamas į viešbutį.

– Sveikas, Vasilijau, – tarė jis pažįstamam liokajui, eidamas koridoriumi su skrybėle ant šalies, – žandenas užsiželdei? Levino septintas kambarys, tiesa? Parodyk, meldžiamasis. Ir sužinok, ar grafas Aničkinas (tai buvo naujasis viršininkas) priima?

– Klausau! – šypsodamasis atsiliepė Vasilijus. – Seniai pas mus teikėtės lankytis.

– Vakar buvau, tik pro kitas duris. Čia septintas?

Levinas drauge su kaimiečiu nuo Tverės stovėjo kambario viduryje ir aršinu matavo dar drėgną lokio kailį, kai įėjo Stepanas Arkadjičius.

– A, nudėjote? – sušuko Stepanas Arkadjičius. – Puikus egzempliorius. Lokė? Sveikas, Archipai!

Jis paspaudė kaimiečiui ranką ir atsisėdo ant kėdės, nenusivilkdamas palto ir nenusiimdamas skrybėlės.

– Nusivilk, pasėdėk! – nuimdamas jam skrybėlę, paragino Levinas.

– Ne, neturiu laiko, aš tik valandėlei, – tarė Stepanas Arkadjičius. Jis atsisagstė paltą, bet paskui visai nusivilko jį ir sėdėjo ištisą valandą, kalbėdamasis su Levinu apie medžioklę ir pačius intymiausius dalykus.

– Na, pasakyk man, meldžiamasis, ką veikei užsienyje? Kur buvai? – kamantinėjo Stepanas Arkadjičius, kaimiečiui išėjus.

– Ogi buvau Vokietijoje, Prūsijoje, Prancūzijoje, Anglijoje, tik ne sostinėse, bet fabrikų miestuose, daug naujo mačiau. Ir džiaugiuosi, kad buvau.

– Taip, aš žinau tavo idėją darbininkus organizuoti.

– Visai ne, Rusijoje negali būti darbininkų klausimo. Rusijoje yra darbo žmonių santykių su žeme klausimas, jis ir tenai yra, bet ten tik sugadinto reikalo taisymas, o pas mus...

Stepanas Arkadjičius atidžiai klausėsi Levino.

– Taip, taip! – kalbėjo jis. – Labai galimas daiktas, kad tavo tiesa, – tarė jis. – Bet aš džiaugiuosi, kad tu žvaliai nusiteikęs ir lokių važinėji medžioti, dirbi ir viskuo domiesi. Man Ščerbackis pasakojo, kad jis su tavim buvo susitikęs, o tu kažkoks apsiblausęs, vis apie mirtį šneki...

– Teisybė, aš vis pagalvoju apie mirtį, – pripažino Levinas. – Aišku, kad laikas mirti. Ir kad visa tai nesąmonė. Aš tau atvirai pasakysiu – savo idėją ir darbą aš labai branginu, bet iš esmės, tu pats pagalvok – juk visas šis mūsų pasaulis tėra menki pelėsiai, aptraukę mažytėlę planetą. O mums atrodo, kad galima turėti kažkokių didingų idėjų, atlikti didžių žygių! Visa tai tik smėlio grūdeliai.

– Brolau, tai sena kaip pasaulis!

– Sena, bet kai pradedi viską aiškiai suprasti, tuomet kažkaip viskas atrodo menka. Kai supranti, kad šiandien ar rytoj mirsi ir nieko nebeliks, kaip viskas atrodo menka! Mano sumanymas atrodo man labai svarbus, bet jeigu įvykdyčiau jį, tai reikštų ne daugiau, kaip apeiti aplink šitą lokę. Taip ir gyveni, ieškodamas pramogos medžioklėje, darbe, kad tik negalvotum apie mirtį.

Stepanas Arkadjičius gudriai ir meiliai šypsojosi, klausydamasis Levino.

– Na, suprantama! Jau ir tu sakai tą patį, ką aš sakydavau. Atsimeni, tu puldavai mane už tai, kad aš gyvenime ieškau pomėgių?

Nebūk toks, moraliste, griežtas!..

– Ne, vis dėlto gyvenime gera tai... – Levinas susipainiojo. – Aš nežinau. Tik žinau, kad greit mirsime.

– Kodėl greitai?

– Ir žinai, gyventi atrodo ne taip malonu, kai galvoji apie mirtį, bet jautiesi ramiau.

– Priešingai, į pabaigą dar linksmiau. Na, man jau metas, – tarė Stepanas Arkadjičius, atsistodamas dešimtą kartą.

– Ne, pabūk! – prašė Levinas, sulaikydamas jį. – Kada dabar pasimatysime? Aš rytoj išvažiuoju.

– Nieko sau! Aš jau buvau užmiršęs, ko užėjau... Būtinai atvažiuok šiandien pas mane pietų. Tavo brolis bus, Kareninas, mano svainis, bus.

– Argi jis čia? – nustebo Levinas ir norėjo paklausti apie Kiti. Jis buvo girdėjęs, kad žiemos pradžioje ji viešėjo Peterburge pas savo seserį, diplomato žmoną, ir nežinojo, ar sugrįžo, tačiau apsigalvojo ir nepaklausė. „Bus, nebus – tiek to.“

– Ar atvažiuosi?

– Na, žinoma.

– Penktą su surdutu.

Stepanas Arkadjičius atsistojo ir nuėjo į apačią pas naująjį viršininką. Instinktas neapgavo Stepano Arkadjičiaus. Naujasis baisusis viršininkas pasirodė esąs labai malonus žmogus, Stepanas Arkadjičius papusryčiavo su juo ir tiek užtruko, kad tik ketvirtą pateko pas Aleksejų Aleksandrovičių.

_______________

54 Pagrindinis patiekalas.

VIII

Aleksejus Aleksandrovičius, grįžęs iš pamaldų, visą rytą praleido kambary. Tą rytą jam reikėjo atlikti du darbus: pirma, priimti ir painstruktuoti kitakilmių deputaciją, kuri vyko į Peterburgą ir dabar buvo Maskvoje; antra, parašyti žadėtąjį laišką advokatui. Deputacija, nors ir iškviesta Aleksejaus Aleksandrovičiaus iniciatyva, sudarė daug nepatogumų ir net pavojų, jis labai džiaugėsi, užtikęs ją Maskvoje. Tos deputacijos nariai nieko nenusimanė apie savo vaidmenį ir pareigas. Jie buvo naiviai įsitikinę, kad jų darbas yra tik išdėstyti savo bėdas ir tikrą dalykų padėtį ir prašyti vyriausybės pagalbos, bet visiškai nesuprato, jog kai kurie jų pareiškimai ir reikalavimai palaiko priešingą partiją, todėl žlugdo visą reikalą. Aleksejus Aleksandrovičius ilgai su jais plūkėsi, surašė programą, nuo kurios jie neturėjo nukrypti, ir, atleidęs juos, parašė į Peterburgą keletą laiškų, turinčių nukreipti deputaciją į tikrąjį kelią. Svarbiausia padėjėja šiuo reikalu turėjo būti grafienė Lidija Ivanovna. Ji puikiai nusimanė apie deputacijas, ir niekas geriau už ją nemokėjo iškelti deputacijų svarbos ir nukreipti jas tikra kryptimi. Po to Aleksejus Aleksandrovičius parašė laišką ir advokatui. Jis, nė truputėlio nesvyruodamas, leido jam veikti savo nuožiūra. Į laišką įdėjo tris Vronskio raštelius Anai, kuriuos rado iš jos atimtajame portfelyje.

Nuo to laiko, kai Aleksejus Aleksandrovičius išvažiavo iš namų, nusistatęs nebegrįžti į šeimą, ir nuo to laiko, kai jis buvo pas advokatą ir bent vienam žmogui pasisakė apie savo nusistatymą, o ypač nuo to laiko, kai šitą gyvenimišką dalyką pavertė popieriniu reikalu, – jisai vis labiau ir labiau apsiprato su savo nusistatymu ir dabar aiškiai matė, kad galės jį įvykdyti.

Lipindamas laišką advokatui, jis išgirdo garsų Stepano Arkadjičiaus balsą. Stepanas Arkadjičius ginčijosi su Aleksejaus Aleksandrovičiaus tarnu ir prisispyręs reikalavo, kad apie jį praneštų.

„Dabar jau nesvarbu, – pagalvojo Aleksejus Aleksandrovičius, – juo geriau: aš pranešiu apie savo santykius su jo seserimi ir paaiškinsiu, kodėl negaliu pas jį pietauti.“

– Prašyk! – garsiai tarė jis, rinkdamas raštus ir dėdamas juos į biuvarą.

– Na, matai, kad meluoji, jis namie! – pasakė Stepano Arkadjičiaus balsas liokajui, kuris nenorėjo įleisti jo, ir Oblonskis nesustodamas nusivilko paltą ir įėjo į kambarį. – Na, labai džiaugiuosi, kad tave radau. Aš tikiuosi... – linksmai pradėjo Stepanas Arkadjičius.

– Aš negalėsiu atvykti, – stovėdamas ir nesodindamas svečio, šaltai prabilo Aleksejus Aleksandrovičius.

Aleksejus Aleksandrovičius manė tuojau nustatysiąs su Stepanu Arkadjičium tokius šaltus santykius, kokie ir turi būti su žmonos broliu, nes jis kelia ištuokos bylą, tačiau jis nepagalvojo, kokia geraširdiškumo jūra per kraštus liejasi Stepano Arkadjičiaus sieloje.

Stepanas Arkadjičius išplėtė savo blizgančias giedras akis.

– Kodėl negalėsi? Ką nori pasakyti? – nustebęs paklausė jis prancūziškai. – Ne, juk tu jau žadėjai. Mes visi tavęs laukiame.

– Aš noriu pasakyti, kad negaliu pas jus lankytis, nes dabar turi nutrūkti tie giminystės ryšiai, kurie mus sieja.

– Kaip? Kas nutiko? Kodėl? – šypsodamasis ištarė Stepanas Arkadjičius.

– Todėl, kad aš keliu ištuokos bylą jūsų seseriai, savo žmonai. Aš turėjau...

Tačiau Aleksejus Aleksandrovičius dar nespėjo baigti savo kalbos, o Stepanas Arkadjičius jau pasielgė visai ne taip, kaip jis tikėjosi. Stepanas Arkadjičius aiktelėjo ir atsisėdo į krėslą.

– Ne, Aleksejau Aleksandrovičiau, ką tu kalbi! – sušuko Oblonskis, ir skausmas pasirodė jo veide.

– Taip yra.

– Atleisk man, aš negaliu, jokiu būdu negaliu tuo patikėti...

Aleksejus Aleksandrovičius atsisėdo, jausdamas, kad jo žodžiai nepaveikė taip, kaip jisai buvo laukęs, ir kad jam būtinai reikės atviriau pasisakyti, ir kad vis tiek, ką jis besakytų, jo santykiai su svainiu dėl to nepasikeis.

– Taip, man labai sunku, bet esu priverstas reikalauti ištuokos, – tarė jis.

– Aš viena pasakysiu, Aleksejau Aleksandrovičiau. Aš pažįstu tave kaip puikų, teisingą žmogų, pažįstu Aną, – atleisk man, aš negaliu pakeisti apie ją savo nuomonės, – kaip puikią, nuostabią moterį, todėl, atleisk man, aš negaliu tuo patikėti. Čia kažkoks nesusipratimas, – tarė jis.

– Taigi, jei būtų tik nesusipratimas.

– Atleisk, aš suprantu, – pertraukė Stepanas Arkadjičius. – Bet, žinoma... Viena, nereikia skubėti. Nereikia, nereikia skubėti!

– Aš neskubėjau, – šaltai atkirto Aleksejus Aleksandrovičius, – o tartis tokiu reikalu su niekuo negalima. Aš tvirtai pasiryžau.

– Baisus dalykas! – tarė Stepanas Arkadjičius, sunkiai atsidusęs. – Aš viena padaryčiau, Aleksejau Aleksandrovičiau. Maldauju, padaryk taip! – tarė jis. – Byla dar nepradėta, kaip aš supratau. Prieš iškeldamas bylą, pasimatyk su mano žmona, pasikalbėk su ja. Ji myli Aną kaip seserį, myli tave, ir ji nuostabi moteris. Dėl Dievo, pasikalbėk su ja! Būk toks geras, maldauju tave!

Aleksejus Aleksandrovičius susimąstė, ir Stepanas Arkadjičius tylėdamas su užuojauta žiūrėjo į jį.

– Nuvažiuosi?

– Nežinau. Aš dėl to ir nebuvau pas jus. Aš manau, kad mūsų santykiai turi pasikeisti.

– Kodėl? Aš nematau priežasties. Leisk man tikėti, kad mus sieja ne tik giminystės ryšiai ir kad tu bent iš dalies jauti man tokią pat simpatiją, kokią aš tau visuomet jaučiau... Ir tikrą pagarbą, – tarė Stepanas Arkadjičius, spausdamas Aleksejui Aleksandrovičiui ranką. – Jeigu net blogiausi tavo spėjimai būtų teisingi, aš nesiimu ir niekuomet nesiimsiu smerkti vieną ar kitą pusę ir nematau priežasties, kodėl mūsų santykiai turėtų pasikeisti. O dabar padaryk, ką prašau, nuvažiuok pas mano žmoną.

– Na, mes nevienodai žiūrime į tą dalyką, – šaltai atsakė Aleksejus Aleksandrovičius. – Nekalbėkime apie tai.

– Ne, kodėl tu negali atvykti? Kad ir dabar, pietų? Žmona laukia tavęs. Susimildamas, atvažiuok. O svarbiausia, pasikalbėk su ja. Ji nuostabi moteris. Dėl Dievo, atsiklaupęs tave maldauju!

– Jeigu taip norite, aš atvažiuosiu, – atsidusęs sutiko Aleksejus Aleksandrovičius.

Norėdamas pakeisti kalbą, jis paklausė, kas abiem buvo įdomu: apie naująjį Stepano Arkadjičiaus viršininką, dar neseną žmogų, netikėtai gavusį tokį aukštą paskyrimą.

Aleksejus Aleksandrovičius ir anksčiau nemėgo grafo Aničkino ir visuomet buvo skirtingų pažiūrų su juo, o dabar negalėjo susilaikyti neparodęs tos kiekvienam valdininkui suprantamos neapykantos, kurią žmogus, patyręs nepasisekimą tarnyboje, jaučia kitam žmogui, iškilusiam tarnyboje.

– Ar matei jį? – paklausė Aleksejus Aleksandrovičius, kandžiai šyptelėjęs.

– Be abejo, jis vakar buvo pas mus įstaigoje. Atrodo, puikiai išmano dalyką ir labai energingas.

– Taip, bet į ką nukreipta jo energija? – tarė Aleksejus Aleksandrovičius. – Ar darbą dirbti, ar perdirbinėti, kas jau padaryta? Mūsų valstybės nelaimė – tai popierinė administracija, o jis yra garbingas jos atstovas.

– Iš tikrųjų, aš nežinau, už ką jį galima smerkti. Jo pakraipos aš nežinau, bet viena – jis puikus vyrukas, – atsakė Stepanas Arkadjičius. – Aš dabar buvau pas jį, iš tikrųjų puikus vyrukas. Mes papusryčiavome, ir aš išmokiau jį daryti, žinai, tą gėrimą, vyną su apelsinais. Labai gaivina. Ir nuostabu, kad jis nežinojo. Jam labai patiko. Iš tikrųjų geras vyrukas.

Stepanas Arkadjičius dirstelėjo į laikrodį.

– Ak dievulėliau, jau penkios, o man dar pas Dolgovušiną! Atvažiuok, susimildamas, pietų. Tu negali įsivaizduoti, kaip užduotum širdį man ir žmonai.

Aleksejus Aleksandrovičius palydėjo svainį visai jau kitaip, negu buvo sutikęs.

– Aš prižadėjau ir atvažiuosiu, – pasakė jis niūriai.

– Tikėk manimi, kad aš moku vertinti, ir viliuosi, jog nesigailėsi, – šypsodamasis tarė Stepanas Arkadjičius.

Ir jis, vilkdamasis paltą, ranka užkliudė liokajaus galvą, susijuokė ir išėjo.

– Penktą, ir su surdutu, būk malonus! – sušuko jis dar kartą, sugrįžęs prie durų.

IX

Jau buvo šešta valanda, ir kai kurie svečiai buvo atvažiavę, kai parsirado ir pats šeimininkas. Jis įėjo drauge su Sergejum Ivanovičium Koznyševu ir Pescovu, kurie vienu metu susidūrė prie durų. Tai buvo du svarbiausi Maskvos inteligentijos atstovai, kaip juodu vadino Oblonskis. Abu buvo gerbiami ir dėl savo būdo, ir dėl proto. Juodu gerbė vienas antrą, tačiau jų nuomonės kone visais atvejais visiškai ir beviltiškai skyrėsi – ne dėl to, kad juodu būtų priklausę priešingoms kryptims, bet kaip tik dėl to, kad buvo iš tos pačios stovyklos (priešai tvirtino, kad jie vienodi), tačiau toje stovykloje kiekvienas turėjo savo atspalvį. O kadangi sunkiausia yra susitarti tada, kai pažiūros skiriasi pusiau abstrakčiais klausimais, tai juodu ne tik niekuomet nebūdavo vienodos nuomonės, bet jau seniai buvo įpratę nesipykti ir tik pasišaipyti iš vienas antro, kaip iš klystančio ir nenorinčio matyti savo klaidų.

Juodu ėjo pro duris, kalbėdamiesi apie orą, kai Stepanas Arkadjičius juodu pasivijo. Svetainėje jau sėdėjo kunigaikštis Aleksandras Dmitrijevičius, Oblonskio uošvis, jaunasis Ščerbackis, Turovcynas, Kiti ir Kareninas.

Stepanas Arkadjičius tuojau pamatė, kad be jo svetainėje reikalai vyksta blogai. Darja Aleksandrovna, savo paradine pilka šilkine suknele, aiškiai susirūpinusi vaikais, kurie vieni turi valgyti pietus savo kambaryje, ir tuo, kad vyro dar nėra, be jo nemokėjo visos šitos draugijos kaip reikiant sumaišyti. Visi sėdėjo nelyginant popaitės svečiuose (senojo kunigaikščio žodžiais betariant) ir aiškiai stebėjosi, ko jie čia atvyko, sunkte sunkdami iš savęs žodžius, kad tik nereikėtų tylėti. Geraširdis Turovcynas, matyt, jautėsi ne savo sferoje, ir storų jo lūpų šypsena, kuria jis sutiko Stepaną Arkadjičių, sakyte sakė: „Na, brolau, pasodinai tu mane su išminčiais! Va išgerti ir į Chateau des fleurs – apie tokius dalykus aš išmanau.“ Senasis kunigaikštis sėdėjo tylėdamas, savo blizgančiomis akutėmis šnairuodamas į Kareniną, o Stepanas Arkadjičius suprato, kad jis jau sugalvojo kokį taiklų žodelį pažymėti šiam valstybės vyrui, kuris čia pakviestas, norint juo lyg masalu privilioti svečių. Kiti žiūrėjo į duris ir kaupė jėgas, kad neparaustų, įėjus Konstantinui Levinui. Jaunasis Ščerbackis, kuris nebuvo supažindintas su Kareninu, stengėsi parodyti, kad tai jo nė kiek nevaržo. Pats Kareninas, Peterburgo papročiu, į pietus, kur būna damų, atvyko su fraku ir baltu kaklaraiščiu, ir Stepanas Arkadjičius iš jo veido suprato, kad jis atvažiavo tiktai norėdamas tesėti duotąjį žodį, o dalyvaudamas šioje draugijoje atlieka sunkią pareigą. Kol parvažiavo Stepanas Arkadjičius, Kareninas buvo didžiausias to šalčio, kuris stingdė visus svečius, kaltininkas.

Įėjęs į svetainę, Stepanas Arkadjičius atsiprašė, paaiškino, kad jį sulaikė tas kunigaikštis, kuriam jis visada suversdavo kaltę už visus savo pavėlavimus ir nebuvimus, ir beregint visus supažindino. Suvedęs Aleksejų Aleksandrovičių su Sergejum Koznyševu, pakišo jiems Lenkijos surusinimo temą, į kurią šie tučtuojau įsikibo drauge su Pescovu. Paplekšnojo per petį Turovcynui, pašnibždėjo jam į ausį kažką juokingo ir pasodino jį prie žmonos bei kunigaikščio. Paskui pareiškė Kiti, kad ji šiandien labai graži, ir supažindino Ščerbackį su Kareninu. Per vieną minutę jis taip perminkė šią visuomeninę tešlą, jog svetainė persitvarkė taip, kad geriau nė nereikia, visi atgijo, suskambo svečių balsai. Nebuvo tik vieno Konstantino Levino. Bet tai buvo net geriau, nes Stepanas Arkadjičius, įėjęs į valgomąjį, baisėdamasis pastebėjo, kad portveinas ir cheresas paimti iš Deprė, o ne iš Leve, todėl liepė kuo greičiau nusiųsti vežėją pas Leve, o pats vėl nuėjo į svetainę.

Valgomajame jis susitiko su Konstantinu Levinu.

– Aš nepavėlavau?

– Argi tu gali nepavėluoti! – paėmęs jam už parankės, tarė Stepanas Arkadjičius.

– Daug turi svečių? Kokie žmonės? – nejučiom rausdamas, paklausė Levinas, daužydamas pirštine nuo kepurės sniegą.

– Visi savi. Yra Kiti. Eime, aš tave supažindinsiu su Kareninu.

Stepanas Arkadjičius, nors ir buvo liberalus žmogus, bet žinojo, kad pažintis su Kareninu negali nepaglostyti savimeilės, todėl vaišino juo geriausius savo bičiulius. Tačiau šią akimirką Konstantinas Levinas negalėjo pajusti, kokia maloni ši pažintis. Jis nebuvo matęs Kiti nuo to jam atmintino vakaro, kai buvo susitikęs su Vronskiu, neminint tos akimirkos, kai ją matė vieškelyje. Sielos gilumoje Levinas žinojo, kad šiandien ją pamatys čia, bet kad galėtų ir apie ką kita galvoti, stengėsi įtikinti save, jog nežino. Dabar išgirdęs, kad ji čia, staiga pajuto tokį džiaugsmą ir drauge tokią baimę, jog jam užėmė kvapą, ir jis negalėjo ištarti to, ką norėjo pasakyti.

„Kaip, kaip ji atrodo? Ar taip, kaip pirma, ar taip, kaip atrodė karietoje? O jeigu Darja Aleksandrovna sakė tiesą? Kodėl tai negalėtų būti tiesa?“ – galvojo jis.

– Ak, susimildamas, supažindink mane su Kareninu, – vos beištarė jis ir labai ryžtingu žingsniu įėjo į svetainę ir išvydo ją.

Kiti buvo ne tokia kaip pirma ir ne tokia kaip karietoje – ji buvo visiškai kitokia.

Ji buvo nusigandusi, nedrąsi, susigėdusi ir todėl dar žavesnė. Jinai pamatė Leviną tą pačią akimirką, kada tas įėjo į kambarį. Kiti laukė jo. Ji nudžiugo ir taip sumišo dėl to savo džiaugsmo, jog vieną valandėlę – tada, kai jis ėjo prie šeimininkės ir vėl pažvelgė į ją, – ir jai, ir Levinui, ir Doli, kuri viską matė, atrodė, kad ji neišlaikys ir pravirks. Kiti nuraudo, išblyško, vėl nuraudo ir sustingo, laukdama jo, tik jos lūpos virpėjo. Levinas priėjo prie jos, nusilenkė ir tylėdamas ištiesė ranką. Jeigu jos lūpos nebūtų truputį virptelėjusios ir padrėkusios akys nebūtų dar labiau sublizgėjusios, jos šypsena būtų atrodžiusi beveik rami, kada ji tarė:

– Kaip mes seniai matėmės! – žūtbūt pasiryžusi savo šalta ranka paspaudė jam ranką.

– Jūs manęs nematėte, o aš jus mačiau, – tarė Levinas, ir jo veide suspindėjo laimės šypsena. – Aš jus mačiau, kai jūs iš geležinkelio važiavote į Jergušovą.

– Kada? – paklausė ji nustebusi.

– Jūs važiavote į Jergušovą, – kalbėjo Levinas, jausdamas, kad dūsta iš laimės, kuri užtvindė jo sielą. „Ir kaip aš drįsau galvoti ką nors negero apie šią jaudinančią būtybę! Taip, atrodo, kad Darja Aleksandrovna sakė tiesą“, – galvojo jis.

Stepanas Arkadjičius paėmė jam už rankos ir nuvedė prie Karenino.

– Leiskite jus supažindinti. – Jis pasakė jų pavardes.

– Labai malonu vėl susitikti, – šaltai tarė Aleksejus Aleksandrovičius, spausdamas Levinui ranką.

– Jūs pažįstami? – nustebęs paklausė Stepanas Arkadjičius.

– Mes tris valandas praleidome drauge viename vagone, – šypsodamasis tarė Levinas, – bet išėjome kaip iš maskarado – labai suintriguoti, bent aš.

– Šit kaip! Labai prašom, – pakvietė Stepanas Arkadjičius, rodydamas valgomojo link.

Įėję į valgomąjį, vyrai pasuko prie užkandžių stalo, ant kurio stovėjo šešių rūšių degtinė ir tiek pat rūšių sūrio su sidabrinėmis mentelėmis ir be mentelių, ikrai, silkės, visokių rūšių konservai bei lėkštės su baltos duonos riekelėmis.

Vyrai stovėjo prie kvapnių degtinių ir užkandžių, o Sergejaus Ivanovičiaus Koznyševo, Karenino ir Pescovo pokalbis apie Lenkijos surusinimą nuščiuvo, belaukiant pietų.

Sergejus Ivanovičius, kuris kaip niekas kitas mokėjo netikėtai įberti druskos į patį rimčiausią ir abstrakčiausią ginčą, tokiu būdu užbaigti jį ir pakeisti pašnekovų nuotaiką, šitaip pasielgė ir dabar.

Aleksejus Aleksandrovičius įrodinėjo, kad Lenkijos surusinimą galima vykdyti vien tik vadovaujantis aukštesniais principais, kuriuos turi nustatyti rusų administracija.

Pescovas griežtai tvirtino, kad vienas kraštas asimiliuoja kitą tiktai tada, kai jis tankiau gyvenamas.

Koznyševas pripažino ir viena, ir antra, tačiau su apribojimais. O jiems išeinant iš svetainės, Koznyševas, norėdamas užbaigti kalbą, šypsodamasis tarė:

– Todėl kitakilmiams surusinti yra vienas būdas – pasirūpinti kiek galima daugiau vaikų. Čia mudu su broliu esame patys neveikliausi. O jūs, ponai vedusieji, ypač jūs, Stepanai Arkadjičiau, veikiate visiškai patriotiškai, jūsų kiek? – paklausė jis šeimininko, maloniai šypsodamasis jam ir pakišdamas mažytį stiklelį.

Visi ėmė juoktis, ypač linksmai kvatojo Stepanas Arkadjičius.

– Taip, tai pati geriausia priemonė! – pritarė jis, kramtydamas sūrį ir pildamas į pakištą stiklelį kažkokios ypatingos degtinės. Šitaip juokais pokalbis ir buvo baigtas.

– Šitas sūris neblogas. Leisite? – kalbėjo šeimininkas. – Nejaugi tu vėl darei gimnastiką? – kreipėsi jis į Leviną, kairiąja ranka čiupinėdamas jo raumenį. Levinas nusišypsojo, įtempė ranką, ir po Stepano Arkadjičiaus pirštais, po plona surduto gelumbe it apvalus sūris iškilo plieninis kauburys.

– Tai bent raumenys! Samsonas!

– Aš manau, lokius medžioti gali tik labai stiprūs žmonės, – tepdamasis sūrį ir pradurdamas plonytį lyg voratinklis duonos minkštimą, tarė Aleksejus Aleksandrovičius, labai nedaug nusimanąs apie medžioklę.

Levinas nusišypsojo.

– Visai ne. Priešingai, mažas vaikas gali nudėti lokį, – tarė jis, linkteldamas ir pasitraukdamas į šalį prieš damas, kurios su šeimininke ėjo prie užkandžių stalo.

– Jūs, sako, nudėjote lokį? – prabilo Kiti, veltui stengdamasi šakute pagauti neklusnų, slystantį grybą ir kratydama mezginius, pro kuriuos baltavo jos ranka. – Argi jūsų krašte yra lokių? – pridūrė ji, truputį pasukusi į jį savo žavią galvutę ir šypsodamasi.

Rodos, nieko nepaprasto Kiti nepasakė, tačiau kokią žodžiais neišreiškiamą prasmę jam turėjo kiekvienas garsas, kiekvienas jos lūpų, akių, rankų judesys, kai ji kalbėjo! Čia reiškėsi ir prašymas atleisti, ir pasitikėjimas, ir nedrąsus švelnus jausmas, ir pažadas, ir viltis, ir meilė jam, kuria jis negalėjo netikėti ir kuri užtvindė laime jo širdį.

– Ne, mes buvome išvykę į Tverės guberniją. Iš ten grįždamas, vagone susitikau su jūsų bofreru55 ar jūsų bofrero svainiu, – tarė jis šypsodamasis. – Tai buvo juokingas susitikimas.

Ir Levinas linksmai bei juokingai papasakojo, kaip jis, visą naktį nemigęs, su kailinukais įsiveržė į Aleksejaus Aleksandrovičiaus skyrių.

– Konduktorius, pasižiūrėjęs į mano drabuž, norėjo išgarbinti mane lauk, bet tada jau ėmiau kalbėti aukštu stiliumi, o... jūs taip pat, – tarė jis, kreipdamasis į Kareniną, kurio vardą buvo užmiršęs, – iš pradžių dėl mano kailinukų taip pat norėjote išvaryti mane, bet paskui užstojote, ir už tai aš labai jums dėkingas.

– Iš viso labai neaiškios keleivių teisės į vietą, – pasakė Aleksejus Aleksandrovičius, nosine šluostydamasis pirštų galus.

– Aš mačiau, kad jūs abejojate, kaip mane vertinti, – geraširdiškai šypsodamasis tarė Levinas, – bet pasiskubinau pradėti protingą kalbą, norėdamas ištaisyti įspūdį, kurį padarė mano kailinukai.

Sergejus Ivanovičius, kalbėdamasis toliau su šeimininke ir viena ausimi klausydamasis brolio, skersomis pažvelgė į jį. „Kas čia jam šiandien? Tarytum koks nugalėtojas“, – pagalvojo jis. Sergejus Ivanovičius nežinojo, jog Levinas jaučiasi taip, lyg jam būtų išaugę sparnai. Levinas žinojo, kad Kiti girdi jo žodžius ir kad jai malonu jo klausytis. Ir niekas daugiau jam nebuvo įdomu. Ne tik šitame kambaryje, bet ir visame pasaulyje jam egzistavo tiktai jis pats, savo akyse įgijęs milžinišką reikšmę ir svarbą, ir ji. Levinas jautėsi taip aukštai iškilęs, jog jam svaigo galva, o tenai, kažkur apačioje, buvo visi šitie geri, malonūs Kareninai, Oblonskiai ir visas pasaulis.

Visiškai nepastebimai, nė nepažvelgęs į juodu, o taip, tarytum nebūtų buvę kur kitur jų sodinti, Stepanas Arkadjičius pasodino Leviną ir Kiti greta.

– Na, o tu irgi čia sėskis, – tarė jis Levinui.

Pietūs buvo tokie pat geri kaip ir indai, kuriuos Stepanas Arkadjičius labai mėgo. Sriuba Mari Luiz pavyko puikiai, mažyčiams pyragaičiams, kurie tirpte tirpo burnoje, nieko negalėjai prikišti. Du liokajai ir Matvejus baltais kaklaraiščiais sukosi aplink valgius ir gėrimus nepastebimai, tyliai ir vikriai. Pietūs materialiniu atžvilgiu pavyko; ne mažiau jie pavyko ir nematerialiniu atžvilgiu. Pokalbis, čia bendras, čia tarp atskirų asmenų, nenutilo, o pietums baigiantis taip pagyvėjo, kad vyrai pakilo nuo stalo besikalbėdami, ir net Aleksejus Aleksandrovičius pagyvėjo.

_______________

55 Svainiu.

X

Pescovas mėgo samprotauti ligi galo ir nepasitenkino Sergejaus Ivanovičiaus žodžiais, ypač dėl to, kad jo nuomonė jam atrodė neteisinga.

– Aš niekuomet neturėjau galvoje, – valgydamas sriubą, tarė jis, kreipdamasis į Aleksejų Aleksandrovičių, – vien tik gyventojų tirštumo, bet laikiau svarbiu dalyku ir aukštesnius veiksnius negu administracijos principus.

– Man atrodo, – lėtai ir vangiai atsakė Aleksejus Aleksandrovičius, – kad tai tas pat. Mano nuomone, kitą tautą veikti gali tik tauta, kuri yra pasiekusi aukštesnį kultūros laipsnį, kuri...

– Bet čia ir yra klausimas, – savo bosu pertraukė Pescovas, kuris visuomet skubėdavo kalbėti ir, rodės, visuomet visą sielą įdėdavo į tai, ką sakydavo, – ką laikysime aukštesniu kultūros laipsniu. Anglai, prancūzai, vokiečiai, kurie yra aukštesnės kultūros? Kurie kuriuos galėtų nutautinti? Mes matome, kad Reinas suprancūzėjo, bet vokiečių lygis nėra žemesnis! – rėkė jis. – Čia veikia kitas dėsnis!

– Man atrodo, kad daugiau įtakos visuomet daro tikrai apsišvietusios tautos, – tarė Aleksejus Aleksandrovičius, truputį kilstelėjęs antakius.

– Bet ką turime laikyti tikruoju apsišvietimu? – tarė Pescovas.

– Aš manau, kad jo požymiai yra aiškūs, – tarė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Argi jie visiškai aiškūs? – gudriai šypsodamasis, įterpė Sergejus Ivanovičius. – Dabar pripažinta, kad tikrasis švietimas gali būti tik grynai klasikinis, bet mes matome, kaip atkakliai ginčijasi abi šalys, ir negalima neigti, jog ir priešinga pusė turi stiprių argumentų savo naudai.

– Jūs klasikas, Sergejau Ivanovičiau. Leisite raudonojo? – pasiūlė Stepanas Arkadjičius.

– Aš nereiškiu savo nuomonės dėl vieno ar kito švietimo būdo, – atlaidžiai šypsodamasis ir nusileisdamas lyg vaikui, tarė Sergejus Ivanovičius, pakišdamas taurę, – aš tik sakau, kad abi šalys turi stiprių argumentų, – kalbėjo jis toliau, kreipdamasis į Aleksejų Aleksandrovičių. – Pagal išsimokslinimą aš esu klasikas, bet šiame ginče pats nežinau, kokią poziciją reikėtų užimti. Nematau aiškių argumentų, kodėl klasikiniai mokslai turėtų būti pranašesni už realinius.

– Gamtos mokslai turi tokios pat pedagoginės įtakos dvasinei raidai, – įterpė Pescovas. – Imkite astronomiją, imkite botaniką, zoologiją ir jos bendrų dėsnių sistemą!

– Aš negaliu visiškai su tuo sutikti, – atsakė Aleksejus Aleksandrovičius. – Man atrodo, negalima nepripažinti, kad pats kalbų formų studijavimo procesas itin teigiamai veikia dvasinę raidą. Antra vertus, negalima neigti ir to, kad klasikinių rašytojų įtaka yra itin svarbi moraliniu atžvilgiu, tuo tarpu, deja, su gamtos mokslo dėstymu susijusios tos kenksmingos ir klaidingos doktrinos – baisi mūsų laikų negerovė.

Sergejus Ivanovičius norėjo kažką pasakyti, tačiau Pescovas savo storu bosu pertraukė jį. Jis karštai ėmė įrodinėti, kad ši nuomonė neteisinga, Sergejus Ivanovičius ramiai laukė, kada bus galima ir jam tarti žodį, matyt, turėdamas paruoštą triuškinantį atsikirtimą.

– Bet, – gudriai šypsodamasis, tarė Sergejus Ivanovičius, kreipdamasis į Kareniną, – negalima nesutikti, kad sunku teisingai pasverti visą tą naudą ar nenaudą, kurią duoda vieni ir kiti mokslai, o klausimas, kuriuos laikyti vertingesniais, nebūtų išspręstas taip greitai ir galutinai, jeigu klasikinis švietimas neturėtų to pranašumo, kurį jūs ką tik nusakėte: moralinės – disons le mot56 – antinihilistinės įtakos.

– Be abejonės.

– Jeigu ne šis antinihilistinės įtakos pranašumas, kurį turi klasikiniai mokslai, mes labiau apgalvotume, apsvarstytume abiejų šalių argumentus, – gudriai šypsodamasis, kalbėjo Sergejus Ivanovičius, – mes leistume laisvai pasireikšti vienai ir antrai krypčiai. Bet dabar mes žinome, kad tose klasikinio švietimo piliulėse glūdi gydomojo antinihilizmo galia, ir mes drąsiai siūlome jas mūsų pacientams... O kas, jeigu nėra nė tos gydomosios galios? – užbaigė jis, šiūptelėdamas druskos.

Sergejaus Ivanovičiaus piliulės visiems sukėlė juoką, o ypač garsiai ir linksmai juokėsi Turovcynas, sulaukęs pagaliau progos pasijuokti, nes jis tik to ir laukė, klausydamasis pokalbio.

Stepanas Arkadjičius neapsiriko, pasikvietęs Pescovą. Kur būdavo Pescovas, ten protingos kalbos negalėdavo nutilti nė valandėlei. Kai tik Sergejus Ivanovičius savo sąmoju baigė kalbą, Pescovas beregint iškėlė naują temą.

– Negalima sutikti net su tuo, – tarė jis, – kad vyriausybė turėtų tą tikslą. Vyriausybė vadovaujasi bendrais sumetimais, ir jai nerūpi naudojamų priemonių įtaka. Pavyzdžiui, moterų švietimo klausimas turėtų būti laikomas kenksmingu, tačiau vyriausybė steigia moterų kursus ir universitetus.

Ir kalba tučtuojau peršoko į naują moterų švietimo temą.

Aleksejus Aleksandrovičius išreiškė mintį, kad moterų švietimas paprastai painiojamas su moterų laisvės klausimu ir tik todėl gali būti laikomas kenksmingu.

– O aš manau, jog tie klausimai neatsiejamai susiję, – paskelbė Pescovas, – tai užburtas ratas. Moteris neturi teisių dėl to, kad jai trūksta mokslo, o mokslo jai trūksta, nes ji neturi teisių. Nereikia užmiršti, kad moterys jau taip seniai ir taip neteisingai skriaudžiamos, jog mes dažnai nenorime suprasti tos bedugnės, kuri jas skiria nuo mūsų, – kalbėjo jis.

– Jūs pasakėte – teisės, – įsiterpė Sergejus Ivanovičius, palaukęs, kada nutils Pescovas, – teisės užimti prisiekusiųjų posėdininkų, miesto tarybos narių, valdybų pirmininkų vietas, tarnautojo, parlamento nario teisės...

– Be abejonės.

– Bet jeigu moterys, kaip reta išimtis, ir gali šias vietas užimti, man atrodo, jūs neteisingai pavartojote žodį „teisės“. Teisingiau būtų pasakyti – pareigos. Kiekvienas sutiks, kad eidami kurią nors tarnybą – prisiekusiojo posėdininko, tarybos nario, telegrafo valdininko, – mes jaučiamės atlieką pareigą. Todėl teisingiau būtų, jeigu sakytume, jog moterys ieško pareigų, ir visiškai pagrįstai. Ir galima tiktai pritarti šitam jų norui padėti vyrų darbui.

– Tikra tiesa, – patvirtino Aleksejus Aleksandrovičius. – Aš manau, kad svarbiausia yra tai, ar jos sugebės eiti tas pareigas.

– Greičiausiai sugebės, – įsiterpė Stepanas Arkadjičius, – kai joms bus prieinamas mokslas. Mes tai matome...

– O priežodis? – pratarė kunigaikštis, kuris jau seniai atidžiai klausėsi kalbos, blykčiodamas savo mažutėmis pašaipiomis akimis. – Ir prie dukterų galima: ilgas plaukas...

– Lygiai taip buvo manoma apie negrus, kol tie dar nebuvo išlaisvinti! – piktai pastebėjo Pescovas.

– Man tik atrodo keista, kad moterys ieško naujų pareigų, – tarė Sergejus Ivanovičius, – tuo tarpu mes, deja, matome, jog vyrai paprastai jų vengia.

– Pareigos susijusios su teisėmis, valdžia, pinigai, garbė – jų ir siekia moterys, – tarė Pescovas.

– Lygiai taip, jeigu aš reikalaučiau teisės būti žindyve ir įsižeisčiau, kad moterims už tai moka, o man nenori, – tarė senasis kunigaikštis.

Turovcynas pratrūko garsiai juoktis, ir Sergejui Ivanovičiui buvo gaila, kad ne jis tai pasakė. Net Aleksejus Aleksandrovičius nusišypsojo.

– Taip, bet vyriškis negali žindyti, – tarė Pescovas, – o moteris...

– Bet vienas anglas išmaitino laive savo kūdikį, – nesivaržydamas dukterų, leido sau pasakyti senasis kunigaikštis.

– Kiek tokių anglų, tiek ir moterų bus valdininkių, – pagaliau tarė Sergejus Ivanovičius.

– Taip, bet ką daryti merginai, kuri neturi šeimos? – užsistojo Stepanas Arkadjičius, prisiminęs Čibisovą, kurią visą laiką turėjo galvoje, pritardamas Pescovui ir jį palaikydamas.

– Gerai išnagrinėjus šitos merginos istoriją, būtų matyti, kad toji mergina bus metusi arba savo, arba sesers šeimą, kurioje būtų galėjusi dirbti moterišką darbą, – netikėtai įsikišdama į kalbą, tarė susierzinusi Darja Aleksandrovna, veikiausiai numanydama, kurią merginą turi galvoje Stepanas Arkadjičius.

– Bet mes giname principą, idealą! – skambiu bosu atkirto Pescovas. – Moteris nori turėti teisę būti nepriklausoma, apsišvietusi. Ją varžo, ją slegia jausmas, kad šito ji negali pasiekti.

– O mane varžo ir slegia, kad manęs niekas nepriims į prieglaudą žindyve, – vėl tarė senasis kunigaikštis, suteikdamas daug džiaugsmo Turovcynui, kuris besijuokdamas įmetė šparagą drūtgaliu į padažą.

_______________

56 Sakykime tiksliai.

XI

Visi dalyvavo bendrame pokalbyje, išskyrus Kiti ir Leviną. Iš pradžių, kai buvo kalbama apie tai, kokią įtaką viena tauta turi kitai, Levinui nejučiomis buvo atėję į galvą tai, ką jis galėtų pasakyti šiuo klausimu, tačiau šitos mintys, kurios anksčiau jam buvo labai svarbios, tarytum sapne šmėsčiojo galvoje ir buvo dabar visiškai neįdomios. Jam net rodėsi keista, kodėl jie taip stengiasi kalbėti apie tai, kas niekam nereikalinga.

Atrodė, kad ir Kiti turėjo dominti jų kalbos apie moterų teises ir švietimą. Kiek kartų ji buvo apie tai galvojusi, prisimindama savo bičiulę užsienyje Varenką, jos sunkią, nuo kitų priklausomą padėtį, kiek kartų buvo sau viena galvojusi, kas ištiks ją pačią, jeigu neištekės, kiek kartų ginčijosi dėl to su seseria! Bet dabar tai buvo visai neįdomu. Juodu su Levinu turėjo savo kalbą, net ne kalbą, o kažkokį paslaptingą bendravimą, kuris kas akimirką vis glaudžiau juodu siejo ir kėlė abiem džiaugsmingą baimę prieš tą nežinomybę, į kurią abu žengė.

Iš pradžių Levinas, Kiti paklaustas, kaip galėjo matyti ją pernai karietoje, papasakojo, kaip iš lankos ėjo vieškeliu ir sutiko ją.

– Tai buvo anksti rytą. Jūs turbūt ką tik buvote pabudusi. Jūsų maman miegojo savo kertelėje. Buvo nuostabus rytas. Aš einu ir galvoju: kas čia važiuoja karietoje ketvertu? Šaunus ketvertas su žvangučiais, ir jūs šmėstelėjote akimirką, ir aš matau pro langą – jūs sėdite ir abiem rankomis laikote kyko raiščius ir kažko labai susimąsčiusi, – kalbėjo jis šypsodamasis. – Kaip aš norėčiau žinoti, ką jūs tuomet galvojote. Ką nors svarbaus?

„Ar nebuvau susivėlusi?“ – pagalvojo Kiti, tačiau matydama, kaip jis susižavėjęs šypsosi, prisiminęs šias smulkmenas, pajuto, kad tuomet padarė labai gerą įspūdį. Ji nuraudo ir džiaugsmingai susijuokė.

– Iš tikrųjų neatsimenu.

– Kaip nuoširdžiai juokiasi Turovcynas! – pastebėjo Levinas, gėrėdamasis drėgnomis jo akimis ir drebančiu kūnu.

– Jūs seniai jį pažįstate? – paklausė Kiti.

– Kas jo nepažįsta!

– Man rodos, jūs manote, kad jis blogas žmogus?

– Ne blogas, bet menkas!

– Netiesa! Ir kuo greičiau liaukitės šitaip galvojęs! – tarė Kiti. – Ir aš apie jį buvau blogos nuomonės, bet jis labai mielas ir nuostabiai geras žmogus. Turi aukso širdį.

– Iš kur jūs galėjote pažinti jo širdį?

– Mes su juo geri bičiuliai. Aš puikiai jį pažįstu. Praeitą žiemą, netrukus po to... kai jūs pas mus buvote, – tarė ji, droviai ir drauge patikliai nusišypsojusi, – visi Doli vaikai sirgo skarlatina, ir kartą jis užėjo pas ją. Ar galite įsivaizduoti, – pasakojo Kiti pašnibždomis, – jam taip pagailo mano sesers, kad jis pasiliko ir padėjo jai slaugyti vaikus. Taip, tris savaites išgyveno jų namuose ir kaip auklė slaugė vaikus.

– Aš pasakoju Konstantinui Dmitričiui apie Turovcyną per skarlatiną, – tarė ji, pasilenkusi prie sesers.

– Taip, nuostabus, žavus žmogus! – pasakė Doli, pažvelgusi į Turovcyną, kuris jautė, kad kalbama apie jį, ir švelniai, geraširdiškai šypsodamasi jam. Levinas dar kartą žvilgtelėjo į Turovcyną ir nustebo, kaip pirma galėjo nesuprasti, koks šitas žmogus žavus.

– Atleiskit, atleiskit, aš niekuomet daugiau negalvosiu blogai apie žmones! – linksmai tarė jis, nuoširdžiai išreikšdamas tai, ką dabar jautė.

XII

Tame pokalbyje apie moterų teises buvo opių klausimų dėl nelygybės santuokoje, apie kuriuos nepatogu buvo kalbėti prie damų. Pescovas per pietus keletą kartų buvo bešokąs prie šių klausimų, bet Sergejus Ivanovičius ir Stepanas Arkadjičius atsargiai nukreipdavo jį į šalį.

Tačiau visiems pakilus nuo stalo ir damoms išėjus, Pescovas, kuris neišėjo paskui jas, kreipėsi į Aleksejų Aleksandrovičių ir ėmė aiškinti svarbiausią nelygybės priežastį. Sutuoktinių nelygybės priežastis, jo nuomone, yra ta, kad žmonos neištikimybę ir vyro neištikimybę nelygiai baudžia ir įstatymai, ir viešoji nuomonė.

Stepanas Arkadjičius skubiai priėjo prie Aleksejaus Aleksandrovičiaus ir pasiūlė jam rūkyti.

– Ne, aš nerūkau, – ramiai atsisakė Aleksejus Aleksandrovičius ir, tarytum norėdamas parodyti, kad šitos kalbos nebijo, šaltai šypsodamasis kreipėsi į Pescovą.

– Aš manau, kad tokios pažiūros pagrindą sudaro pati dalykų esmė, – tarė jis ir norėjo išeiti į svetainę, bet čia staiga netikėtai prabilo Turovcynas, kreipdamasis į Aleksejų Aleksandrovičių.

– O jūs teikėtės girdėti apie Priačnikovą? – paklausė Turovcynas, kuris buvo pagyvėjęs nuo išgerto šampano ir seniai laukė progos nutraukti jį slegiančią tylą. – Vasia Priačnikovas, – tarė jis, švelniai šypsodamasis savo drėgnomis raudonomis lūpomis, daugiausia kreipdamasis į patį svarbųjį svečią, į Aleksejų Aleksandrovičių, – man šiandien papasakojo, kad turėjo Tverėje dvikovą su Kvytskiu ir nukovė jį.

Kaip visuomet atrodo, kad užgauni, lyg tyčia, kaip tik skaudamą vietą, taip ir dabar Stepanas Arkadjičius jautė, jog, deja, šiandien kiekviena kalba kas akimirką paliesdavo skaudamą Aleksejaus Aleksandrovičiaus vietą. Jis norėjo vėl nukreipti svainį, bet pats Aleksejus Aleksandrovičius susidomėjęs paklausė:

– Dėl ko Priačnikovas kovėsi?

– Dėl žmonos. Vyriškai pasielgė! Iškvietė į dvikovą ir nukovė.

– A! – abejingai tarė Aleksejus Aleksandrovičius ir, pakėlęs antakius, nuėjo į svetainę.

– Kaip aš džiaugiuosi, kad jūs atėjote, – tarė jam Doli, sutikdama jį vidurinėje svetainėje. – Aš turiu su jumis pasikalbėti. Atsisėskime čia.

Aleksejus Aleksandrovičius, kurio veidas nuo truputį pakeltų antakių atrodė abejingas, atsisėdo šalia Darjos Aleksandrovnos ir prisivertęs nusišypsojo.

– Jūsų valia, – tarė jis, – nes aš jau norėjau atsiprašyti ir tuojau atsisveikinti. Rytoj turiu važiuoti.

Darja Aleksandrovna buvo tvirtai įsitikinusi, kad Ana nekalta, ir jautė, jog jos veidas bąla ir lūpos virpa iš pykčio šitam šaltam, bejausmiam žmogui, kuris taip ramiai ruošiasi pražudyti jos nekaltą draugę.

– Aleksejau Aleksandrovičiau, – kreipėsi ji ryžtingai žiūrėdama jam į akis. – Aš jūsų paklausiau apie Aną, o jūs neatsakėte. Kaip ji laikosi?

– Ji, rodos, sveika, Darja Aleksandrovna, – nežiūrėdamas į ją atsakė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Aleksejau Aleksandrovičiau, atleiskite man, aš neturiu teisės... bet aš myliu ir gerbiu Aną kaip seserį. Aš prašau, maldauju, pasakykite man, kas yra įvykę tarp jūsų? Kuo ją kaltinate?

Aleksejus Aleksandrovičius susiraukė ir užsimerkęs nuleido galvą.

– Aš manau, kad jūsų vyras pasakė, dėl kurių priežasčių aš laikau reikalinga pakeisti buvusius savo santykius su Ana Arkadjevna, – tarė jis, nežiūrėdamas jai į akis ir nepatenkintas žvelgdamas į Ščerbackį, kuris ėjo per svetainę.

– Aš netikiu, netikiu, negaliu tuo patikėti! – gniauždama prieš save kaulėtas rankas, su energingu mostu pasakė Doli. Ji greitai atsistojo ir uždėjo savo ranką Aleksejui Aleksandrovičiui ant rankovės. – Mums čia kliudys. Prašom tenai.

Doli susijaudinimas veikė Aleksejų Aleksandrovičių. Jis atsistojo ir klusniai ėjo paskui ją į vaikų mokymo kambarį. Jie atsisėdo už stalo, aptraukto peiliukais išraižyta klijuote.

– Netikiu, netikiu! – kartojo Doli, stengdamasi pagauti jo žvilgsnį, kuris vengė jos.

– Negalima netikėti faktais, Darja Aleksandrovna, – tarė jis, pabrėždamas žodį faktais.

– Ką gi ji padarė? – paklausė Darja Aleksandrovna. – Ką būtent ji padarė?

– Ji paniekino savo pareigas ir yra neištikima savo vyrui. Štai ką ji padarė, – atsakė jis.

– Ne, ne, negali būti! Ne, dėl Dievo, jūs suklydote! – aikčiojo Doli, paliesdama rankomis smilkinius ir užsimerkdama.

Aleksejus Aleksandrovičius šaltai nusišypsojo tik lūpomis, norėdamas jai ir sau pačiam parodyti, kaip tvirtai jis įsitikinęs, tačiau šitas karštas užtarimas, nors ir neprivertė jo susvyruoti, bet aitrino jo žaizdą. Jis ėmė kalbėti gyviau.

– Labai sunku klysti, kai žmona pati pareiškia apie tai savo vyrui. Pareiškia, kad aštuoneri gyvenimo metai ir sūnus, kad visa tai yra klaida, o ji norinti pradėti gyventi iš naujo, – piktai vardijo Aleksejus Aleksandrovičius, šnirpšdamas nosimi.

– Ana ir nedorybė – šito aš negaliu suderinti, negaliu tuo patikėti.

– Darja Aleksandrovna! – tarė jis, dabar tiesiog pažvelgęs į gerą susijaudinusį Doli veidą ir jausdamas, kad jo liežuvis nejučiom atsiriša. – Bet ką duočiau, kad abejoti dar būtų galima. Kai abejojau, man buvo sunku, bet lengviau negu dabar. Kai abejojau, dar turėjau vilties, bet dabar nebėra vilties, o aš vis dėlto abejoju viskuo. Aš taip abejoju viskuo, jog nekenčiu sūnaus ir kartais netikiu, kad tai mano sūnus. Aš labai nelaimingas.

Jam nereikėjo šito sakyti. Darja Aleksandrovna suprato, vos tik jis pažvelgė jai į veidą, jai pagailo Aleksejaus Aleksandrovičiaus, o tikėjimas bičiulės nekaltumu susvyravo.

– Ak, baisu, baisu! Nejaugi tiesa, kad jūs pasiryžote išsituokti?

– Aš pasiryžau paskutinei priemonei. Man nieko daugiau nebeliko daryti.

– Nieko neliko daryti, nieko neliko daryti... – pakartojo Darja Aleksandrovna su ašaromis akyse. – Ne, dar galima kai ką padaryti! – tarė ji.

– Baisiausia kaip tik tai, kad tokioje nelaimėje negalima nieko nedaryti. Ko nors netekus, kam nors mirus, reikia nešti kryžių, o čia reikia veikti, – tarė jis, tarytum įspėdamas jos mintį. – Reikia rasti išeitį iš tos žeminančios padėties, į kurią esi įstumtas, negalima gyventi trise.

– Aš suprantu, gerai suprantu, – tarė Doli ir nuleido galvą. Ji patylėjo, galvodama apie save, apie savo šeimos nelaimę, staiga energingai pakėlė galvą ir maldaudama sunėrė rankas. – Bet palaukite! Jūs esate krikščionis. Pagalvokite apie ją! Koks bus Anos likimas, jeigu mesite ją?

– Aš galvojau, Darja Aleksandrovna, ir daug galvojau, – kalbėjo Aleksejus Aleksandrovičius. Jo veidą išmušė raudonos dėmės, o drumzlinos akys žiūrėjo tiesiog į ją. Darja Aleksandrovna dabar jau visa siela jo gailėjosi. – Aš šitaip pasielgiau po to, kai ji pati man pasakė, kokia negarbė ištiko mane, viską palikau po senovei. Jai buvo duota proga pasitaisyti, stengiausi išgelbėti ją. Ir ką gi? Ji nepaisė pačio lengviausio reikalavimo – laikytis padorumo taisyklių, – pasakojo jis karščiuodamasis. – Gelbėti galima žmogų, kuris nenori žūti, bet jeigu visa prigimtis tokia sugedusi, ištvirkusi, jog pati pražūtis jai atrodo išsigelbėjimas, ką čia padarysi?

– Ką norite, tik nereikia išsiskirti! – atsakė Darja Aleksandrovna.

– Ir ką?

– Ne, tai baisu. Ji bus niekieno žmona, ji žus!

– Ką aš galiu padaryti? – gūžtelėjęs pečiais ir kilstelėjęs antakius, tarė Aleksejus Aleksandrovičius. Atsiminęs paskutinį žmonos nusižengimą, jis taip susierzino, jog vėl tapo šaltas, kaip ir pokalbio pradžioje. – Aš labai dėkoju už jūsų užuojautą, bet man jau metas, – pareiškė jis atsistodamas.

– Ne, palaukite! Jūs neturite jos pražudyti. Palaukite, aš jums pasakysiu apie save. Aš ištekėjau, o vyras apgaudinėjo mane. Pagiežos, pavydulio suimta, norėjau viską mesti ir norėjau pati... Bet susipratau, ir kas gi? Ana mane išgelbėjo. Aš gyvenu. Vaikai auga, vyras grįžta į šeimą ir supranta, kad neteisingai pasielgė, darosi tauresnis, geresnis, ir aš gyvenu... Aš atleidau, ir jūs turite atleisti!

Aleksejus Aleksandrovičius klausėsi, tačiau Darjos Aleksandrovnos žodžiai jau nebeveikė jo. Sieloje vėl sukilo visa tos dienos pagieža, kada jis buvo pasiryžęs išsiskirti, Aleksejus Aleksandrovičius atsipeikėjo ir garsiai prabilo spiegiančiu balsu:

– Atleisti aš negaliu ir nenoriu, nes manau, kad tai neteisinga. Aš dėl tos moters padariau viską, o ji sumynė viską į purvą, nes tokia jau jos prigimtis. Aš nesu blogas žmogus, niekuomet niekam nesu jautęs neapykantos, bet jos nekenčiu visa širdimi ir negaliu atleisti jai, nes per daug jos nekenčiu už visas blogybes, kurių ji man pridarė! – išrėžė jis su pagiežos ašaromis balse.

– Mylėkite tuos, kurie jūsų nekenčia... – droviai sušnibždėjo Darja Aleksandrovna.

Aleksejus Aleksandrovičius niekinamai šyptelėjo. Šitą jis seniai žinojo, bet jo atvejui tas netiko.

– Mylėkite tuos, kurie jūsų nekenčia, bet mylėti tų, kurių nekenti pats, negalima. Atleiskite, kad sugadinau jums nuotaiką. Kiekvienam savo bėdų per akis! – Ir Aleksejus Aleksandrovičius susivaldęs ramiai atsisveikino ir išvažiavo.

XIII

Visiems pakilus nuo stalo, Levinas norėjo eiti paskui Kiti į svetainę, tačiau baiminosi, kad nebūtų jai nemalonu, jeigu per daug aiškiai suksis apie ją. Jis pasiliko vyrų būrelyje, dalyvavo bendrame pokalbyje ir, nežiūrėdamas į Kiti, jautė, ką ji veikia, kur žiūri ir kurioje svetainės vietoje yra.

Jam dabar visai nebuvo sunku vykdyti tą pažadą, kurį davė, – visuomet būti geros nuomonės apie visus žmones ir visuomet visus mylėti. Prasidėjo kalba apie valstiečių bendruomenę, kurioje Pescovas matė kažkokį ypatingą elementą, anot jo, choro elementą. Levinas nesutiko nei su Pescovu, nei su broliu, kuris kažkaip saviškai pripažino rusų bendruomenės reikšmę, bet kartu jos nepripažino. Levinas kalbėjo su jais stengdamasis tik sutaikyti juos ir sušvelninti prieštaravimus. Jis nė kiek nesidomėjo tuo, ką pats kalba, dar mažiau – tuo, ką jie kalba, ir viena tetroško, kad jiems ir visiems būtų gera ir malonu. Jis žinojo dabar, kad viena tėra svarbu. Ir tai, kas jam buvo svarbu, iš pradžių buvo ten, svetainėje, o vėliau ėmė judėti ir sustojo prie durų. Levinas neatsigręždamas pajuto nukreiptą į jį žvilgsnį ir šypseną. Negalėjo neatsigręžti. Kiti stovėjo tarpduryje su Ščerbackiu ir žiūrėjo į jį.

– Aš maniau, kad jūs einate prie fortepijono, – tarė Levinas, priėjęs prie Kiti. – Štai ko man trūksta sodžiuje – muzikos.

– Ne, mes tik norėjome jus pakviesti, ir aš dėkoju, kad jūs priėjote, – tarė ji šypsodamasi ir tarsi apdovanodama jį ta šypsena. – Koks malonumas ginčytis? Juk niekuomet vienas kito neįtikins.

– Taip, teisybė, – pritarė Levinas, – dažniausiai karštai nesutinki tik dėl to, kad niekaip negali suprasti, ką būtent nori įrodyti priešininkas.

Levinas dažnai pastebėdavo, jog patys protingiausi žmonės, besiginčydami tarp savęs, po didžiausių pastangų, po gausybės logiškų gudrybių ir žodžių pagaliau aiškiai suprasdavo, kad jie jau seniai, pačioje ginčo pradžioje, žinojo, dėl ko taip ilgai plūkėsi, vienas antram įrodinėdami, bet kadangi jie mėgsta skirtingus dalykus, tai nenori pasakyti, kad nebūtų puolami. Jis dažnai jausdavo, jog kartais besiginčijant paaiškėja, ką mėgsta priešininkas, ir tuomet pats pamėgsti tą patį ir tuojau su juo sutinki, ir tąsyk visi argumentai tampa nebereikalingi, o kartais jausdavo priešingai. Kai išreiški pagaliau tai, ką pats mėgsti ir dėl ko ieškai argumentų, o dar išreiški gerai ir nuoširdžiai, tai priešininkas staiga sutinka ir nesiginčija. Tai Levinas ir norėjo pasakyti.

Kiti suraukė kaktą, stengdamasi suprasti. Bet vos tik Levinas ėmė aiškinti, ji suprato.

– Aš suprantu, reikia sužinoti, dėl ko jis ginčijasi, ką jis mėgsta, tuomet galima...

Ji visiškai įspėjo ir pati pasakė jo blogai išreikštą mintį. Levinas džiaugsmingai nusišypsojo: toks nuostabus jam buvo šis perėjimas nuo painaus ištęsto ginčo su Pescovu ir broliu prie šio lakoniško ir aiškaus, beveik be žodžių, pačių sudėtingiausių minčių perteikimo.

Ščerbackis pasitraukė nuo jų. Kiti priėjo prie pastatyto kortų stalo, atsisėdo ir ėmė naujoje žalioje gelumbėje kreida braižyti susikertančius ratus.

Juodu vėl ėmė kalbėti apie tai, kas buvo kalbama per pietus: apie moterų laisvę ir darbus. Levinas sutiko su Darjos Aleksandrovnos nuomone, kad neištekėjusi mergina visada gali susirasti moteriško darbo šeimoje. Jis tai pagrindė sakydamas, jog nė viena šeima negali išsiversti be padėjėjos, jog kiekvienoje vargingoje ar turtingoje šeimoje yra ir turi būti auklių, samdytų ar savų.

– Ne, – tarė Kiti paraudusi, bet juo drąsiau žiūrėdama į jį savo nuoširdžiomis akimis, – mergina gali atsidurti tokioje situacijoje, kai negali nesižemindama įeiti į šeimą, o pati...

Jis tučtuojau viską suprato.

– O taip! – pritarė jis. – Taip, taip, taip, jūsų teisybė, jūsų teisybė!

Levinas suprato visa, ką per pietus įrodinėjo Pescovas, kalbėdamas apie moterų laisvę, ir suprato tik dėl to, kad pajuto, jog Kiti širdies gilumoje baiminasi to pažeminimo, kurio neišvengia netekėjusios merginos. Mylėdamas ją, pats pajuto šitą baimę bei pažeminimą ir tuojau išsižadėjo savo argumentų.

Abu nutilo. Kiti vis dar braižė kreida stalą. Jos akys švelniai spindėjo. Pasiduodamas jos nuotaikai, Levinas visa savo esybe jautė, kad jį tolydžio vis labiau užplūsta laimė.

– Ak! Aš visą stalą išbraižiau! – aiktelėjo ji, padėjo kreidą ir padarė judesį, lyg norėdama atsistoti.

„Kaipgi aš liksiu vienas be jos?“ – pagalvojo jis baisėdamasis ir paėmė kreidą. – Palaukite, – pratarė jis, sėsdamasis prie stalo. – Aš seniai norėjau paklausti vieno dalyko.

Jis žiūrėjo tiesiog į jos meilias, nors ir nusigandusias akis.

– Prašom, klauskite.

– Štai, – tarė Levinas ir parašė pirmąsias raides: K j m a: š n b, a t r – n a t? Šitos raidės reiškė: „Kai jūs man atsakėte: šito negali būti, ar tai reiškė – niekuomet ar tuomet?“ Jokiu būdu negalima buvo tikėtis, kad ji galėtų suprasti šį sudėtingą sakinį, bet jis taip pažvelgė į Kiti, tarytum jo gyvybė priklausytų nuo to, ar ji supras šiuos žodžius.

Kiti pažvelgė į jį rimtai, paskui parėmė ranka surauktą kaktą ir ėmė skaityti. Retkarčiais jinai pažvelgdavo į jį, klausdama žvilgsniu: „Ar aš iš tikrųjų teisingai manau?“

– Supratau, – tarė ji nukaitusi.

– Koks čia žodis? – paklausė jis, rodydamas raidę n, turinčią reikšti žodį niekuomet.

– Tas žodis reiškia niekuomet, – tarė ji, – bet tai netiesa!

Levinas greitai nutrynė, kas buvo parašyta, padavė jai kreidą ir atsistojo. Kiti parašė: T a n k a.

Doli dingo širdgėla, kurią sukėlė pasikalbėjimas su Aleksejum Aleksandravičium, kai pamatė, kad Kiti su kreida rankoje žiūri aukštyn į Leviną, šypsodamasi nedrąsia ir laiminga šypsena, o graži Levino figūra pasilenkusi prie stalo ir degančios jo akys žvilgčioja čia į stalą, čia į ją. Staiga Levinas nušvito, jis suprato. Tai reiškė: „Tuomet aš negalėjau kitaip atsakyti.“

Jis pažvelgė į ją klausiamai, nedrąsiai.

– Tiktai tuomet?

– Taip, – atsakė jos šypsena.

– O da... O dabar? – paklausė jis mikčiodamas.

– Perskaitykite. Aš pasakysiu tai, ko norėčiau. Labai norėčiau! – Jinai parašė pirmąsias raides: K j g u i a, k b. Tai reiškė: „Kad jūs galėtumėt užmiršti ir atleisti, kas buvo.“

Įtemptais, virpančiais pirštais jis pagriebė kreidą ir, sulaužęs ją, parašė pirmąsias raides sakinio: „Man nieko nereikia užmiršti ir atleisti, aš nenustojau jūsų mylėjęs.“

Jinai pažvelgė į jį su šypsena, kuri tarytum sustingo jos veide.

– Aš supratau, – tarė ji pašnibždom.

Levinas atsisėdo ir parašė ilgą sakinį. Ji viską suprato ir, neklausdama jo, ar taip, paėmė kreidą ir tuojau atsakė.

Jis ilgai negalėjo suprasti, ką ji parašė, ir dažnai žvilgčiojo jai į akis. Iš laimės jis neteko nuovokos. Jokiu būdu Levinas negalėjo įspėti tų žodžių, kuriuos ji turėjo galvoje; tačiau iš jos žavių, laime spindinčių akių jis suprato visa, ką jam reikėjo žinoti. Ir jis parašė tris raides. Bet dar nebuvo baigęs rašyti, o Kiti jau skaitė, sekdama paskui jo ranką, ir pati baigė bei parašė atsakymą: Taip.

– Secretaire žaidžiate? – priėjęs pakalbino senasis kunigaikštis. – Važiuokime, jeigu nori suspėti į teatrą.

Levinas atsistojo ir palydėjo Kiti ligi durų.

Jau viskas buvo pasakyta; buvo pasakyta, kad jinai myli jį ir kad praneš tėvui bei motinai, jog jis atvažiuos rytoj rytą.

XIV

Kai Kiti išvažiavo ir Levinas liko vienas, jis pajuto tokį nerimą be jos ir tokį nekantrų norą kuo greičiausiai sulaukti kitos dienos ryto, kada vėl pamatys Kiti ir amžinai susijungs su ja, jog tarytum mirties išsigando tų keturiolikos valandų, kurias reikės praleisti be jos. Jam būtinai reikėjo su kuo nors būti ir kalbėti, kad neliktų vienas ir apgautų laiką. Užvis maloniausia būtų jam kalbėtis dabar su Stepanu Arkadjičium, bet tas važiavo, kaip sakėsi, į pobūvį, nors iš tikrųjų į baletą. Levinas tiktai suspėjo pasakyti jam, kad jis laimingas, nes myli jį ir niekuomet neužmirš to, ką Stepanas Arkadjičius jam padarė. Stepano Arkadjičiaus žvilgsnis ir šypsena pasakė Levinui, jog jis kaip reikiant supranta šį jausmą.

– Ką gi, ar ne metas mirti? – tarė Stepanas Arkadjičius, susigraudinęs spausdamas Levinui ranką.

– Ne-e-e! – sušuko Levinas.

Darja Aleksandrovna, atsisveikindama su juo, taip pat lyg sveikindama tarė:

– Kaip džiaugiuosi, kad jūs vėl susitikote su Kiti, senus draugus reikia branginti.

Levinui buvo nemalonūs šie Darjos Aleksandrovnos žodžiai. Ji negalėjo suprasti, kaip visa tai kilnu ir neprieinama jai, ir ji neturėjo apie tai užsiminti.

Levinas atsisveikino su visais, bet nenorėdamas likti vienas pritapo prie brolio.

– Kur tu vyksti?

– Aš į posėdį.

– Na, aš drauge. Ar galima?

– Kodėl ne? Važiuokime, – šypsodamasis tarė Sergejus Ivanovičius. – Kas tau šiandien?

– Man? Aš laimingas! – tarė Levinas, nuleisdamas langą karietos, kuria jie važiavo. – Tau nieko? Man tvanku. Aš laimingas! Kodėl tu ligi šiol nevedei?

Sergejus Ivanovičius nusišypsojo.

– Aš labai džiaugiuosi, ji, rodos, puiki merg... – buvo bepradedąs Sergejus Ivanovičius.

– Nekalbėk, nekalbėk, nekalbėk! – sušuko Levinas, abiem rankomis pagriebęs jam už kailinių apykaklės ir ją subrukdamas. „Jinai – puiki mergina“ buvo tokie paprasti, niekingi žodžiai, visiškai nesiderinę su jo jausmais.

Sergejus Ivanovičius linksmai nusijuokė, o tas jam retai atsitikdavo.

– Vis dėlto galima pasakyti, kad aš labai džiaugiuosi.

– Bus galima rytoj, rytoj, ir daugiau nieko! Nieko, nieko, tylėk! – tarė Levinas ir, dar kartą susiautęs jam kailinius, pridūrė: – Aš tave labai myliu! Ar galiu vykti į posėdį?

– Žinoma, gali.

– Apie ką jūs šiandien kalbėsite? – paklausė Levinas, visą laiką šypsodamasis.

Jie atvyko į posėdį. Levinas klausėsi, kaip sekretorius mikčiodamas skaitė protokolą, kurio, matyt, pats nesuprato, bet Levinas iš to sekretoriaus veido matė, koks jis mielas, geras ir šaunus vyras. Tai buvo matyti iš to, kaip jis painiojosi ir drovėjosi, skaitydamas protokolą. Paskui prasidėjo kalbos. Jie ginčijosi dėl kažkokių skaičių, kuriuos reikėjo susumuoti, ir dėl kažkokių vamzdžių, kuriuos reikėjo nutiesti, ir Sergejus Ivanovičius įgėlė dviem nariams, kažką ilgai kalbėjo ir jautėsi kaip nugalėtojas. Kitas narys, pasirašęs kažką popierėlyje, iš pradžių irgi baiminosi, bet vėliau atsakė jam labai tulžingai ir dailiai. O paskui Svijažskis (jis irgi čia dalyvavo) taip pat kažką pasakė labai gražiai ir tauriai. Levinas klausėsi jų ir aiškiai matė, kad nei tų sumų, nei vamzdžių visai nėra ir jie visiškai nepyksta, kad visi tokie geri, šaunūs žmonės ir viskas jiems taip gerai ir sklandžiai vyksta. Niekam jie nekliudė, ir visiems buvo malonu. Levinui buvo nuostabu, kad jis šiandien visus juos kiaurai mato ir iš mažų, anksčiau nepastebėtų bruožų pažįsta kiekvieno sielą ir aiškiai mato, jog jie geri žmonės. Ir Leviną visi jie šiandien labai myli. Matyti iš to, kaip kalba su juo, kaip švelniai, meiliai žiūri į jį net jam nepažįstami žmonės.

– Na, tu patenkintas? – paklausė Sergejus Ivanovičius.

– Labai. Aš niekad nemaniau, kad taip įdomu! Puiku, nuostabu!

Svijažskis priėjo prie Levino ir pakvietė jį į namus arbatos. Levinas niekaip negalėjo suprasti ir prisiminti, dėl ko jis buvo nepatenkintas Svijažskiu, ko norėjo iš jo. Svijažskis buvo protingas ir nuostabiai geras žmogus.

– Labai džiaugiuosi, – tarė jis ir paklausė apie žmoną bei apie svainę. Kadangi jo vaizduotėje mintis apie Svijažskio svainę buvo susijusi su santuoka, tai pagal keistą minčių filiaciją jam pasirodė, kad niekam geriau negalima pasipasakoti apie savo laimę, kaip Svijažskio žmonai ir svainei, todėl Levinas mielai sutiko pas juos nuvykti.

Svijažskis klausinėjo Leviną apie šio darbą sodžiuje, kaip ir visuomet, nė kiek nemanydamas, jog galima būtų atrasti ką nors naujo, kas nebūtų žinoma Europoje, ir dabar šitai nė kiek nebuvo Levinui nemalonu. Priešingai, jis jautė, kad Svijažskis sako tiesą, kad visas tas reikalas yra labai menkas, ir matė, kaip nuostabiai švelniai bei atsargiai Svijažskis vengia parodyti, jog jis sako tiesą. Svijažskio damos buvo itin mielos. Levinui rodėsi, kad jos jau viską žino ir pritaria jam, bet nesako tiktai iš mandagumo. Jis išbuvo pas juos valandą, dvi, tris, kalbėdamasis apie įvairius dalykus, bet turėdamas galvoje tiktai tą vieną, kuris buvo užliejęs jo sielą, ir nepastebėjo, kad visiems baisiai įgriso ir kad seniai metas gulti. Svijažskis palydėjo jį iki priemenės, žiovaudamas ir stebėdamasis, kad jo bičiulis taip keistai nusiteikęs. Buvo antra valanda. Levinas grįžo į viešbutį ir išsigando, pagalvojęs, kaip dabar, tokios nekantros suimtas, vienas praleis dar likusias dešimt valandų. Naktinis liokajus nemiegojo, uždegė jam žvakes ir norėjo išeiti, bet Levinas jį sulaikė. Pasirodė, kad šis liokajus, Jegoras, kurio anksčiau Levinas nepastebėdavo, labai protingas ir mielas, o svarbiausia – geras žmogus.

– Ar, sunku, Jegorai, nemiegoti?

– Ką padarysi! Tokia mūsų tarnyba. Pas ponus ramiau, užtat čia pelningiau.

Pasirodė, kad Jegoras turi šeimą, tris berniukus ir dukterį siuvėją, kurią nori išleisti už pakinktų krautuvės pardavėjo.

Levinas šia proga persakė Jegorui savo mintį, kad santuokoje svarbiausias dalykas yra meilė ir kad su meile visuomet būsi laimingas, nes laimė yra mūsų viduje.

Jegoras atidžiai išklausė ir, matyt, visiškai suprato Levino mintį, bet, ją paremdamas, visiškai netikėtai pareiškė, kad gyvendamas pas gerus ponus visuomet buvo jais patenkintas ir dabar savo šeimininku visiškai patenkintas, nors tas ir prancūzas.

„Nuostabiai geras žmogus“, – galvojo Levinas.

– Na, o tu, Jegorai, vesdamas ar mylėjai savo žmoną?

– Kaipgi nemylėsi, – atsakė Jegoras.

Ir Levinas matė, kad Jegoras taip pat yra entuziazmo pagautas ir pasiryžęs išreikšti savo slapčiausius jausmus.

– Mano gyvenimas taip pat nuostabus. Aš iš mažų dienų... – pradėjo jis, blykčiodamas akimis, matyt, užsikrėtęs Levino entuziazmu, lygiai kaip žmonės užsikrečia žiovuliu.

Tačiau tuo metu pasigirdo skambutis; Jegoras išėjo, ir Levinas liko vienas. Jis beveik nieko nebuvo valgęs per pietus, pas Svijažskius atsisakė arbatos ir vakarienės, bet negalėjo nė pagalvoti apie vakarienę. Jis buvo nemigęs vakar naktį, bet negalėjo nė pagalvoti apie miegą. Kambaryje buvo vėsu, bet jį troškino karštis. Levinas atidarė abi orlaides ir atsisėdo ant stalo priešais langą. Pro apsnigtą stogą buvo matyti raštuotas kryžius su grandinėmis, o viršum jo – kylantis Vežėjo žvaigždyno trikampis su gelsvai ryškiu Tikučiu. Jis žiūrėjo čia į kryžių, čia į žvaigždę, traukė į save tyrą šaltą orą, lygia srove plaukiantį į kambarį, ir tarytum per sapną sekė kylančius sąmonėje vaizdus bei atsiminimus. Ketvirtą valandą ryto Levinas išgirdo koridoriuje žingsnius ir iškišo galvą pro duris. Grįžo iš klubo jam pažįstamas lošėjas Miaskinas. Šis ėjo paniuręs, apsiblausęs ir kosčiojo. „Vargšas, nelaimingas!“ – pagalvojo Levinas, ir iš meilės bei užuojautos tam žmogui jo akyse pasirodė ašaros. Levinas norėjo pasikalbėti su juo, paguosti, bet atsiminęs, kad jis vienmarškinis, apsigalvojo ir vėl atsisėdo prie orlaidės, maudydamasis šaltame ore bei žiūrėdamas į tą nuostabios formos, tylų, bet tokį jam reikšmingą kryžių ir kylančią skaisčiai geltoną žvaigždę. Septintą valandą subruzdo grindų vaškuotojai, varpai ėmė skambinti kažkokioms pamaldoms, ir Levinas pajuto, kad jam darosi šalta. Jis uždarė orlaidę, nusiprausė, apsirengė ir išėjo į gatvę.

XV

Gatvės dar buvo tuščios. Levinas patraukė Ščerbackių namų link. Paradinės durys buvo uždarytos, visi miegojo. Jis grįžo atgal, įėjo į savo kambarį ir pareikalavo kavos. Dieninis liokajus, jau nebe Jegoras, atnešė.

Levinas norėjo jį pakalbinti, bet kažkas liokajui paskambino, ir tas išėjo. Levinas bandė gerti kavą ir įsidėti į burną bandelę, bet jo burna visiškai nežinojo, ką daryti su bandele. Levinas išspjovė bandelę, apsivilko paltą ir vėl išėjo vaikščioti. Buvo dešimta valanda, kai jis antrą kartą priėjo prie Ščerbackių priebučio. Namuose ką tik buvo atsikėlę, virėjas ėjo produktų. Reikėjo išgyventi dar bent dvi valandas.

Visą tą naktį ir rytą Levinas gyveno visiškai nesąmoningai ir jautėsi visiškai išskirtas iš materialaus gyvenimo sąlygų. Jis nevalgė ištisą dieną, nemiegojo dvi naktis, išbuvo keletą valandų nusirengęs šaltyje ir jautėsi ne tik žvalus bei sveikas, kaip niekuomet, bet ir visiškai nepriklausomas nuo kūno, jo judesiams nebuvo reikalingos raumenų pastangos, ir jis jautėsi galįs viską padaryti. Levinas buvo tikras, kad galėtų pakilti aukštyn arba pastumti namo kampą, jeigu to reikėtų. Likusį laiką jis vaikštinėjo gatvėmis, nuolat žvilgčiodamas į laikrodį ir dairydamasis į šalis.

Ir ką jis tuomet matė, vėliau jau niekados nepastebėdavo. Ypač sujaudino jį einantys į mokyklą vaikai, melsvi balandžiai, nuskridę nuo stogo į šaligatvį, ir kvietinės, miltais apibertos bandelės, kurias išstatė nematoma ranka. Tos bandelės, balandžiai ir du berniukai buvo nežemiškos būtybės. Viskas įvyko vienu metu: berniukas pribėgo prie balandžio ir šypsodamasis pažvelgė į Leviną, balandis suplasnojo sparnais ir spurstelėjo į šalį, žvilgėdamas saulėje tarp virpančių ore sniego dulkelių, o pro langą padvelkė keptos duonos kvapas ir kažkas išstatė bandeles. Visa tai drauge buvo taip nepaprastai žavu, jog Levinas susijuokė ir apsiverkė iš džiaugsmo. Apsukęs didelį ratą Gazetno gatvele ir Kislovka, jis vėl grįžo į viešbutį, pasidėjęs priešais save laikrodį atsisėdo ir laukė dvylikos. Gretimame kambaryje žmonės kalbėjo kažką apie mašinas ir apgavystę, kažkas kosėjo taip, kaip kosti rytais. Jie nesuprato, kad rodyklė jau artėja prie dvylikos. Rodyklė priartėjo. Levinas išėjo į priebutį. Vežikai, matyt, viską žinojo. Laime spindinčiais veidais jie apsupo Leviną, ginčydamiesi tarp savęs ir siūlydamiesi patarnauti. Stengdamasis neįžeisti kitų vežikų ir pažadėjęs su jais taip pat pavažinėti, Levinas paėmė vieną ir liepė važiuoti pas Ščerbackius. Vežikas balta marškinių apykakle, išsikišusia iš po gobtuvo ir aptempusia raudoną, storą bei tvirtą sprandą, buvo žavus. To vežiko rogės buvo aukštos, patogios, tokios, kokiomis Levinas vėliau jau niekuomet nevažinėjo, ir arklys buvo geras, ir stengėsi bėgti, tačiau nejudėjo iš vietos. Vežikas žinojo Ščerbackių namus, keleiviui pagerbti dailiai išlenkęs rankas ir sušukęs „trrr“ sustabdė arklį ties priebučiu. Ščerbackių šveicorius tikriausiai viską žinojo. Tai buvo matyti iš to, kaip jis šypsojosi akimis ir pasakė:

– Na, seniai buvote, Konstantinai Dmitrijičiau!

Jis ne tik viską žinojo, bet, matyt, džiūgavo ir stengėsi savo džiaugsmą paslėpti. Pažvelgęs į mielas senuko akis, Levinas pajuto net kažkokį dar naują savo laimės bruožą.

– Ar ponai jau atsikėlę?

– Prašom! O tą palikite čia, – tarė jis šypsodamasis, kai Levinas norėjo sugrįžti ir pasiimti kepurę. Tai turėjo ką nors reikšti.

– Kam liepsite apie jus pranešti? – paklausė liokajus.

Liokajus, nors ir jaunas, iš naujų liokajų, dabita, bet labai geras ir malonus žmogus, taip pat viską suprato.

– Kunigaikštienei... kunigaikščiui... kunigaikštytei... – tarė Levinas.

Pirmiausia Levinas namuose pamatė mademoiselle Linon. Ji ėjo per salę, ir jos garbiniai bei veidas spindėjo. Vos tik Levinas pakalbino ją, už durų staiga sučežėjo moteriški drabužiai, mademoiselle Linon dingo Levinui iš akių, ir jį pagavo džiaugsmingas artimos laimės siaubas. Mademoiselle Linon ėmė kažkur skubėti ir, palikusi jį, nuėjo prie kitų durų. Vos tik jai išėjus, greiti, lengvi žingsniai sustuksėjo parketu, ir jo laimė, jo gyvenimas, jis pats – geriausia jo paties dalis, tai, ko jis taip ilgai ieškojo ir troško, greitai artėjo jo link. Kiti ne ėjo, bet kažkokios neregimos jėgos nešama skriste skrido į jį.

Jis matė tik jos skaisčias, nuoširdžias akis, išgąsdintas to paties meilės džiaugsmo, kuris pripildė ir jo širdį. Tos akys švytėjo arčiau ir arčiau, akindamos jį savo meilės šviesa. Kiti sustojo prie pat jo, liesdama jį. Jos rankos pakilo ir nusileido jam ant pečių.

Ji padarė visa, ką galėjo padaryti, – pribėgo prie jo ir atsidavė visa, būgštaudama ir džiaugdamasi. Jis apkabino ją ir prispaudė lūpas prie jos burnos, ieškančios jo bučinio.

Ji taip pat nemigo visą naktį ir visą rytą laukė jo. Motina bei tėvas nesvyruodami sutiko, ir buvo laimingi dukters laime. Kiti laukė jo. Ji pirmoji norėjo pranešti jam apie savo ir jo laimę. Ji ruošėsi viena sutikti jį, džiaugėsi ta mintimi ir būgštavo, drovėjosi bei pati nežinojo, ką padarys. Kai išgirdo Levino žingsnius ir balsą, laukė už durų, kol išeis mademoiselle Linon. Kai toji išėjo, Kiti negalvodama, neklausdama savęs, kaip ir ką, priėjo prie jo ir padarė tai, ką padarė.

– Eime pas mamytę! – tarė ji, paėmusi jam už rankos. Levinas ilgai nieko negalėjo pasakyti, ne tiek dėl to, kad bijojo žodžiu pažeisti savo jausmo kilnumą, kiek dėl to, kad kiekvieną kartą, norėdamas ką nors pasakyti, jausdavo, jog vietoje žodžių jam ištrykš laimės ašaros. Jis paėmė jos ranką ir pabučiavo.

– Argi tai tiesa? – pagaliau ištarė Levinas dusliu balsu. – Aš negaliu patikėti, kad tu myli mane!

Kiti nusišypsojo, išgirdusi tą jo „tu“ ir pamačiusi, kad jis nedrąsiai pažvelgė į ją.

– Taip! – reikšmingai, palengva ištarė ji. – Aš tokia laiminga!

Nepaleisdama jo rankos, Kiti įėjo į svetainę. Kunigaikštienė, pamačiusi juodu, ėmė tankiai kvėpuoti ir tuojau apsiverkė, po to susijuokė ir tokiu energingu žingsniu, kokio nelaukė Levinas, pribėgo prie jų, apkabino Levino galvą ir pabučiavo jį, suvilgydama jo skruostus ašaromis.

– Tai viskas baigta! Aš džiaugiuosi. Mylėk ją. Aš džiaugiuosi... Kiti!

– Greitai susitvarkėte! – tarė senasis kunigaikštis, stengdamasis atrodyti abejingas, tačiau Levinas pastebėjo, kad kunigaikščio akys buvo drėgnos, kai tas kreipėsi į jį.

– Aš seniai, visuomet šito troškau! – prisipažino kunigaikštis, paėmęs Levinui už rankos ir traukdamas jį į save. – Aš dar tuomet, kai ši vėjavaikė buvo įsimaniusi...

– Tėte! – sušuko Kiti ir rankomis užčiaupė jam burną.

– Na, nekalbėsiu! – tarė jis. – Aš labai labai… džiau... Ak, koks aš kvailas...

Jis apkabino Kiti, pabučiavo jos veidą, ranką, vėl veidą, peržegnojo ją.

Ir žiūrint, kaip Kiti ilgai ir švelniai bučiuoja mėsingą tėvo ranką, Leviną apėmė naujas meilės jausmas senajam kunigaikščiui, žmogui, kuris pirma jam buvo svetimas.

XVI

Kunigaikštienė sėdėjo tylėdama krėsle ir šypsojosi, kunigaikštis atsisėdo šalia jos. Kiti stovėjo prie tėvo krėslo, vis dar neišleisdama jo rankos. Visi tylėjo.

Kunigaikštienė pirmoji įvardijo viską žodžiais ir visas mintis bei jausmus nukreipė į gyvenimo klausimus. Ir pirmą akimirką visiems tai pasirodė vienodai keista ir net skaudu.

– Kada? Reikia palaiminti ir paskelbti. O kada vestuvės? Kaip tu manai, Aleksandrai?

– Štai jis, – tarė senasis kunigaikštis, rodydamas į Leviną, – jis čia svarbiausias asmuo.

– Kada? – tarė Levinas rausdamas. – Rytoj. Jeigu jūs manęs klausiate, tai, mano nuomone, šiandien palaiminti, o rytoj vestuvės.

– Gana jau, mon cher, nesąmonės!

– Na, tai po savaitės.

– Jis tarytum pamišęs.

– Iš tikrųjų, kodėl ne?

– Ką tu čia dabar, – džiaugsmingai šypsodamasi iš to skubotumo, tarė motina. – O kraitis?

„Nejaugi bus kraitis ir visa kita? – pagalvojo Levinas nusigandęs. – O pagaliau negi gali kraitis ir palaiminimas, ir visa kita – negi gali sudrumsti mano laimę? Niekas negali sudrumsti!“ Jis pažvelgė į Kiti ir pastebėjo, kad jos nė kiek, nė kiek neįžeidė mintis apie kraitį. „Vadinasi, tai reikalinga“, – pagalvojo jis.

– Aš juk nieko nežinau, aš tik pasakiau, ko norėčiau, – tarė jis atsiprašydamas.

– Mes apsvarstysime. Dabar galima palaiminti ir paskelbti. Tai taip.

Kunigaikštienė priėjo prie vyro, pabučiavo jį ir norėjo eiti, bet kunigaikštis sulaikė ją, apkabino ir šypsodamasis it įsimylėjęs jaunuolis keletą kartų švelniai pabučiavo ją. Senukai, matyt, buvo akimirką susipainioję ir nežinojo, ar juodu vėl įsimylėję, ar tik jų duktė. Kunigaikščiui su kunigaikštiene išėjus, Levinas priėjo prie savo sužadėtinės ir paėmė ją už rankos. Dabar Levinas jau galėjo valdytis ir kalbėti, daug turėjo pasakyti jai. Tačiau pasakė visai ne tai, kas buvo reikalinga.

– Juk aš žinojau, kad šitaip turės būti! Aš niekuomet nesitikėjau, bet sielos gilumoje buvau visuomet tikras, – tarė jis. – Aš tikiu, kad taip buvo skirta.

– O aš? – tarė ji. – Net tuomet... – Ji nutilo ir vėl kalbėjo toliau, ryžtingai žiūrėdama į jį savo nuoširdžiomis akimis: – Net tuomet, kai atstūmiau savo laimę. Visuomet mylėjau jus vieną, bet buvau susižavėjusi. Aš turiu pasakyti... Ar jūs galite tai užmiršti?

– Gal tai į gera. Jūs man turite daug ką atleisti. Turiu jums pasakyti...

Buvo vienas dalykas, kurį jis buvo pasiryžęs pasakyti, bet ne vienintelis. Levinas buvo pasiryžęs iš pat pirmų dienų pasakyti jai du dalykus: viena, kad jis ne toks skaistus kaip ji, ir antra, kad jis – netikintis. Tas labai kankino jį, tačiau laikė savo pareiga pasakyti ir viena, ir antra.

– Ne, ne dabar, paskui! – tarė Levinas.

– Gerai, paskui, bet būtinai pasakykite. Aš nieko nebijau. Aš turiu viską žinoti. Dabar jau baigta.

Jis užbaigė mintį:

– Baigta ta prasme, kad jūs neatstumsite manęs, ar būčiau šioks, ar toks, neatsisakysite manęs? Taip?

– Taip, taip.

Jų kalbą nutraukė mademoiselle Linon, kuri, nors ir dirbtinai, bet švelniai šypsodamasi, atėjo pasveikinti savo mylimos auklėtinės. Ji dar nebuvo išėjusi, o jau atėjo pasveikinti tarnai. Paskui atvyko giminės, ir prasidėjo tas laimingas sąmyšis, iš kurio Levinas ištrūko tik antrą savo vestuvių dieną. Levinui visą laiką buvo nesmagu, nuobodu, bet laimės įtampa be perstogės didėjo. Jis nuolat jautė, kad iš jo reikalaujama daug to, ko jis nežino, ir jis darė visa, kas jam buvo sakoma, ir visa tai teikė jam laimę. Levinas manė, kad jo piršlybos nė kiek nebus panašios į kitų žmonių piršlybas, kad įprastinės piršlybų aplinkybės sudrums jo ypatingąją laimę, tačiau galų gale darė tą patį, ką ir kiti, ir jo laimė dėl to tik didėjo ir darėsi vis labiau ir labiau ypatinga, tokia, kokios niekuomet nebuvo ir nėra.

– Dabar valgysime saldainių, – sakydavo m-lle Linon, ir Levinas važiuodavo pirkti saldainių.

– Na, aš labai džiaugiuosi, – pasakė Svijažskis. – Gėles jums patarčiau pirkti pas Fominą.

– O reikia? – Ir jis važiavo pas Fominą.

Brolis sakė jam, kad reikia pasiskolinti pinigų, nes būsią daug išlaidų, reikės dovanų...

– O reikalingos dovanos? – Ir jis lėkė pas Fuldą.

Ir pas konditerį, ir pas Fominą, ir pas Fuldą Levinas matė, kad ten visi jo laukia, džiaugiasi jį pamatę ir dėl jo laimės džiūgauja taip pat kaip ir kiti žmonės, su kuriais jam teko susidurti tomis dienomis. Nepaprasta buvo tai, kad jį visi ne tik mylėjo, bet ir visi tie žmonės, kurie anksčiau buvo jam nesimpatingi, šalti, abejingi, dabar juo žavėjosi, jo klausė, švelniai ir atsargiai puoselėjo jo jausmą ir drauge su juo buvo įsitikinę, kad jis – laimingiausias žmogus pasaulyje, nes jo sužadėtinė yra tobuliausia būtybė. Tą patį jautė ir Kiti. Kai grafienė Nordston leido sau užsiminti, kad troškusi kažko geresnio, Kiti taip įsikarščiavo ir taip įtikinamai įrodė, kad geresnio už Leviną nieko negali būti pasaulyje, jog grafienė Nordston turėjo tai pripažinti ir Kiti akyse tik su pasigėrėjimo šypsena žvelgdavo į Leviną.

Jo žadėtasis prisipažinimas buvo vienas sunkių to meto įvykių. Levinas pasitarė su senuoju kunigaikščiu ir, šiam leidus, davė Kiti savo dienoraštį, kuriame buvo surašyta visa tai, kas jį kankino. Levinas rašė anuomet šį dienoraštį, turėdamas galvoje būsimąją sužadėtinę. Jį kankino du dalykai: jis nebuvo skaistus ir jis buvo netikintis. Prisipažinimas netikėjimu Kiti nesujaudino. Ji buvo religinga, niekuomet neabejojo religijos tiesomis, bet jo išorinis netikėjimas nė trupučio jos nepaveikė. Meilė padėjo jai pažinti jo sielą, ir jo sieloje Kiti matė tai, ką norėjo; o kad tokia sielos būsena vadinama netikėjimu, jai buvo vis tiek. Bet antrasis prisipažinimas ją gailiai pravirkdė.

Tik po ilgos vidinės kovos Levinas davė jai savo dienoraštį. Jis žinojo, kad tarp jo ir Kiti negali ir neturi būti paslapčių, todėl nutarė, jog taip reikia. Tačiau Levinas nenumanė, kad visa tai gali ją paveikti, negalėjo pažiūrėti į save jos akimis. Tik tą vakarą, prieš vykstant į teatrą, kai atvažiavo pas juos, įėjo į Kiti kambarį ir pamatė apsiverkusį gailų ir mielą jos veidą, nelaimingą dėl nepataisomos širdgėlos, kurią jis suteikė, Levinas suprato, kokia bedugnė skiria jo negarbingą praeitį nuo jos nuostabaus skaistumo, ir pasibaisėjo tuo, ką buvo padaręs.

– Atsiimkite, atsiimkite tas baisias knygas! – riktelėjo Kiti, stumdama nuo savęs sąsiuvinius, kurie gulėjo prieš ją ant stalo. – Kam davėte juos man!.. Ne, vis dėlto geriau, – pridūrė ji, pasigailėjusi nusiminusio Levino veido. – Bet labai baisu!

Levinas nuleido galvą ir tylėjo. Jis nieko negalėjo pasakyti.

– Jūs neatleisite man, – sušnibždėjo jis.

– Ne, aš jau atleidau, bet tai baisu!

Tačiau jo laimė buvo tokia didelė, jog šis prisipažinimas neturėjo jai įtakos, tik suteikė naują atspalvį. Kiti atleido jam, bet nuo to laiko jis dar labiau buvo įsitikinęs, kad yra nevertas jos, dar žemiau lenkėsi savo širdyje prieš ją ir dar labiau brangino nepelnytą laimę.

XVII

Grįždamas į savo vienišą kambarį viešbutyje, Aleksejus Aleksandrovičius nejučiomis prisiminė, kokį įspūdį jam padarė visa tai, kas buvo kalbama per pietus ir po pietų. Darjos Aleksandrovnos žodžiai, kad reikia atleisti, kėlė jam tiktai apmaudą. Taikyti ar netaikyti šitą krikščionišką reikalavimą jo atvejui, buvo per sunkus klausimas, apie jį negalima buvo lengvai kalbėti, ir šį klausimą Aleksejus Aleksandrovičius jau seniai buvo išsprendęs neigiamai. Iš viso, kas buvo pasakyta, į jo sąmonę labiausiai įsmigo kvailo, geraširdiško Turovcyno žodžiai: vyriškai pasielgė, iškvietė į dvikovą ir nukovė. Visi, matyt, pritarė tam, nors iš mandagumo nieko nesakė.

„Šiaip ar taip, šis dalykas baigtas, nėra ko apie tai galvoti“, – tarė sau Aleksejus Aleksandrovičius. Galvodamas tik apie savo būsimą kelionę bei reviziją, jis įėjo į savo kambarį ir paklausė lydinčio šveicoriaus, kur jo liokajus; šveicorius atsakė, kad liokajus ką tik išėjęs. Aleksejus Aleksandrovičius liepė jam atnešti arbatos, atsisėdo prie stalo ir pasiėmęs Frumą ėmė svarstyti kelionės maršrutą.

– Dvi telegramos, – pranešė sugrįžęs liokajus, įeidamas į kambarį. – Atleiskite, jūsų prakilnybe, aš ką tik buvau išėjęs.

Aleksejus Aleksandrovičius paėmė telegramas ir atplėšė. Pirmoji telegrama pranešė, kad Stremovas paskirtas kaip tik į tą pačią vietą, kurios norėjo Kareninas. Aleksejus Aleksandrovičius numetė telegramą, atsistojo ir paraudęs ėmė vaikščioti po kambarį. „Quos vult perdere dementat“57, tarė jis, žodį quos taikydamas tiems, kurie prie šio paskyrimo prisidėjo. Jam ne taip buvo pikta, kad ne jis gavo tą vietą, kad jis, matyt, aplenktas, bet buvo nesuprantama, nuostabu, kaip jie nematė, jog plepys, tuščiakalbis Stremovas mažiau už kurį kitą čia tinka. Kaip jie nematė, jog šiuo paskyrimu jie žudo save, savo prestige!

„Dar kas nors panašaus“, – tulžingai tarė jis sau, atplėšdamas antrąją telegramą. Telegrama buvo žmonos. Jos parašas mėlynu pieštuku, „Ana“, visų pirma krito jam į akį. „Mirštu, prašau, maldauju atvažiuoti. Ramiau numirsiu, jeigu atleisite“, – perskaitė jis. Aleksejus Aleksandrovičius niekinamai šyptelėjo ir numetė telegramą. Kad tai apgaulė ir gudrybė, kaip jam atrodė pirmą akimirką, negalėjo būti jokios abejonės.

„Nėra tokios apgaulės, kurios ji neišdrįstų griebtis. Ji turi gimdyti. Galbūt gimdymo liga. Tačiau koks jų tikslas? Įteisinti kūdikį, mane sukompromituoti ir sukliudyti ištuoką, – svarstė jis. – Bet kažkodėl ten pasakyta: mirštu...“ Jis dar kartą perskaitė telegramą, ir staiga tiesioginė prasmė to, kas buvo pasakyta, apstulbino jį. „O jeigu tai tiesa? – tarė jis sau. – Jeigu tiesa, jog kančios ir artimos mirties akimirką ji nuoširdžiai gailisi, o aš, palaikęs tai apgaule, nenuvažiuosiu? Būtų ne tik žiauru, visi mane pasmerktų, be to, būtų iš mano pusės tiesiog kvaila.“

– Piotrai, sulaikyk karietą. Važiuoju į Peterburgą, – pranešė jis liokajui.

Aleksejus Aleksandrovičius ryžosi važiuoti į Peterburgą ir pasimatyti su žmona. Jeigu jos liga bus prasimanyta, jis nieko nepasakys ir išvažiuos. Jeigu ji iš tikrųjų mirtinai serga ir nori jį pamatyti prieš mirtį, jis atleis žmonai, jeigu ras gyvą, ir atliks paskutinę pareigą, jeigu parvažiuos per vėlai.

Visą kelią jis nebegalvojo daugiau apie tai, ką turi daryti.

Išvargęs per naktį traukinyje, šlykštėdamasis vagono nešvara, Aleksejus Aleksandrovičius važiavo tuščiu Nevskio prospektu per ankstyvą Peterburgo rūką ir žiūrėjo priešais save, negalvodamas, kas jo laukia. Jis negalėjo apie tai galvoti, nes, imdamas vaizduotis, kas bus, negalėdavo nuvaryti nuo savęs minties, kad žmonos mirtis iš karto išspręstų sunkią jo padėtį. Duonos pardavėjai, užrakintos krautuvės, naktiniai vežikai, kiemsargiai, šluojantys šaligatvius, šmėsčiojo jam akyse, ir jis stebėjo visa tai, stengdamasis negalvoti, kas laukia jo ir ko jis nedrįsta trokšti, bet vis dėlto trokšta. Aleksejus Aleksandrovičius privažiavo prie savo namų priebučio. Ties vartais stovėjo vežikas ir karieta su miegančiu vežėju. Eidamas į priemenę, Aleksejus Aleksandrovičius tartum susirado tolimame savo smegenų kamputyje sprendimą ir patikrino jį. Tenai buvo pažymėta: „Jeigu apgaulė, ramiai ir niekinamai pažiūrėti ir išvažiuoti; jeigu tiesa, išlaikyti padorumą.“

Šveicorius atidarė duris, dar Aleksejui Aleksandrovičiui nė nepaskambinus. Šveicorius Petrovas, kitaip Kapitonyčius, apsivilkęs senu surdutu, be kaklaraiščio ir su šlepetėmis, atrodė gana keistai.

– Kaip ponia?

– Vakar laimingai pagimdė.

Aleksejus Aleksandrovičius sustojo ir išblyško. Jis aiškiai suprato dabar, kaip stipriai troško, kad ji mirtų.

– O sveikata?

Kornejus su rytine prijuoste nubėgo laiptais žemyn.

– Labai bloga, – atsakė jis. – Vakar buvo suvažiavę daktarai, ir dabar daktaras čia.

– Paimk daiktus, – tarė Aleksejus Aleksandrovičius, išgirdęs, kad vis dėlto galima tikėtis mirties, lengvesne širdimi įėjo į prieškambarį.

Kabykloje kabojo kariška milinė. Aleksejus Aleksandrovičius ją pastebėjo ir paklausė:

– Kas čia yra?

– Daktaras, akušerė ir grafas Vronskis.

Aleksejus Aleksandrovičius įėjo į vidaus kambarius.

Svetainėje nieko nebuvo, iš Anos kabineto, išgirdusi jo žingsnius, išėjo akušerė su kyku violetiniais kaspinais.

Ji priėjo prie Aleksejaus Aleksandrovičiaus ir familiariai, kaip leidžiama mirties akivaizdoje, paėmusi jį už rankos, nuvedė į miegamąjį.

– Ačiū Dievui, kad parvažiavote! Tik apie jus tekalba, – tarė akušerė.

– Duokite greičiau ledo! – pasigirdo iš miegamojo įsakomas daktaro balsas.

Aleksejus Aleksandrovičius įėjo į žmonos kabinetą. Prie jos stalo ant žemos kėdutės šonu į atlošą sėdėjo Vronskis ir verkė, užsidengęs rankomis veidą. Išgirdęs daktaro balsą, jis pašoko, atitraukė nuo veido rankas ir pamatė Aleksejų Aleksandrovičių. Išvydęs Anos vyrą, jis taip sumišo, jog vėl atsisėdo ir įtraukė galvą į pečius, tarytum norėdamas išnykti kur nors, bet susivaldė, pakilo ir tarė:

– Ji miršta. Daktarai pasakė, jog nėra vilties. Aš atsiduodu jūsų valiai, bet leiskite man pasilikti čia... pagaliau jūsų valia, aš...

Aleksejus Aleksandrovičius, pamatęs Vronskio ašaras, pajuto tą sielos sutrikimą, kuris užeidavo jam, matant kitų žmonių kančias, nusisuko į šalį, nebaigęs klausyti Vronskio žodžių, ir skubiai nuėjo prie durų. Buvo girdėti, kaip miegamajame kažką sako Ana. Jos balsas buvo linksmas, gyvas, nepaprastai ryškių intonacijų. Aleksejus Aleksandrovičius įėjo į miegamąjį ir priėjo prie lovos. Ana gulėjo, atsigręžusi veidu į jį. Jos skruostai degte degė, akys blizgėjo, mažutės baltos rankos, išsikišusios iš palaidinukės rankogalių, suko antklodės kampą. Atrodė, kad jinai ne tik sveika ir žvali, bet geriausiai nusiteikusi. Ji kalbėjo greitai, skambiai, su nepaprastai taisyklingomis ir jausmo kupinomis intonacijomis.

– Dėl to, kad Aleksejus, aš kalbu apie Aleksejų Aleksandrovičių (koks keistas, baisus likimas, kad abudu Aleksejai, ar ne tiesa?), Aleksejus neatsisakytų man to padaryti. Aš užmirščiau, jis atleistų... Bet kodėl jis neparvažiuoja? Jisai geras, jis pats nežino, koks jis geras. Ak! Dieve mano, kaip gelia širdį! Duokite man greičiau vandens! Ak, tai pakenks mano mergytei! Na, gerai, na, duokite jai žindyvę. Na, aš sutinku, šitaip net geriau. Kai jis parvažiuos, jam bus skaudu matyti mergaitę. Išneškite ją.

– Ana Arkadjevna, jis parvažiavo. Štai jis! – tarė akušerė, stengdamasi atkreipti jos dėmesį į Aleksejų Aleksandrovičių.

– Ak, kokia nesąmonė! – kalbėjo toliau Ana, nematydama vyro. – Bet duokite man mergytę, duokite! Jis dar neparvažiavo. Jūs dėl to sakote, jog neatleis, kad nepažįstate jo. Niekas jo nepažino. Tiktai aš, ir man sunku pasidarė. Jo akis reikia žinoti. Seriožos lygiai tokios pat, aš dėl to negaliu jų matyti. Ar gavo Serioža pietų? Juk aš žinau, visi užmirš. Jis neužmirštų. Reikia Seriožą perkelti į kampinį ir paprašyti Mariette pas jį atsigulti.

Staiga ji susigūžė, nutilo ir išsigandusi, tarytum laukdama smūgio, tarytum gindamasi, pakėlė rankas prie veido. Ji pamatė vyrą.

– Ne, ne, – prašneko Ana, – aš jo nebijau, aš bijau mirti. Aleksejau, prieik čia. Aš skubu dėl to, kad neturiu laiko, man nedaug beliko gyventi, tuojau prasidės karštis, ir aš jau nieko nesuprasiu. Dabar aš žinau ir viską suprantu, viską matau.

Iš suraukto Aleksejaus Aleksandrovičiaus veido buvo matyti, kad jis kenčia. Jis paėmė Aną už rankos ir norėjo kažką pasakyti, bet niekaip negalėjo ištarti. Jo apatinė lūpa drebėjo, bet jis vis dar stengėsi įveikti susijaudinimą ir tik retkarčiais pažvelgdavo į žmoną. Pažvelgęs kiekvieną kartą pamatydavo jos akis, kurios žiūrėjo į jį ir buvo kupinos tokio graudulingo bei džiugaus švelnumo jam, kokio jis niekuomet nebuvo matęs.

– Palauk, tu nežinai... Palaukite, palaukite... – Ana nutilo, tarytum kaupdama mintis. – Taip, – pradėjo ji. – Taip, taip, taip. Štai ką norėjau pasakyti. Nesistebėk manimi. Aš vis ta pati... Bet manyje yra kita, aš jos bijau, toji pamilo aną, ir aš verčiau save nekęsti tavęs ir negalėjau užmiršti tos, kuri buvo anksčiau. Toji ne aš, dabar aš tikroji, aš visa. Aš dabar mirštu, žinau, kad mirsiu, paklausk jo. Aš ir dabar jaučiu, kokie sunkūs svarsčiai ant mano rankų, ant kojų, ant pirštų. Pirštai, jie tokie didžiuliai! Bet visa tai netrukus baigsis... Vieno man reikia, kad atleistum man. Atleisk visiškai! Aš – baisi moteris, bet man auklė sakė, jog šventoji kankinė – kuo ji vardu? – toji buvo blogesnė. Ir aš nuvažiuosiu į Romą, tenai yra toks vienuolynas, tada aš niekam nekliudysiu, tiktai Seriožą pasiimsiu ir mergytę... Ne, tu negali atleisti! Žinau, to negalima atleisti! Ne, ne, išeik, tu per daug geras! – Viena karšta ranka ji laikė jo ranką, antrąja stūmė nuo savęs.

Aleksejaus Aleksandrovičiaus sielos sutrikimas vis didėjo ir taip sustiprėjo, jog jis jau liovėsi kovojęs su juo. Jis staiga pajuto, kad tai, ką laikė sielos sutrikimu, priešingai, yra palaiminga sielos būsena, kuri staiga suteikė jam naujos, niekuomet dar nepatirtos laimės. Aleksejus Aleksandrovičius negalvojo, kad tas krikščioniškas principas, kuriuo norėjo sekti visą gyvenimą, liepia jam atleisti savo priešams ir juos mylėti, bet džiaugsmingas meilės ir atleidimo priešams jausmas užliejo jo sielą. Aleksejus Aleksandrovičius klūpojo padėjęs galvą ant jos rankos, kuri jį deginte degino pro palaidinukę, ir raudojo it kūdikis. Ana apkabino jo plinkančią galvą, prisitraukė prie jo arčiau ir džiūgaudama išdidžiai pakėlė aukštyn akis.

– Štai koks jis, aš juk žinojau! Dabar sudie visiems, sudie!.. Vėl jie atėjo, kodėl jie neišeina?.. Nuimkite nuo manęs tuos kailinius!

Daktaras atitraukė jos rankas, atsargiai paguldė ją ant priegalvio ir užklojo ligi smakro. Ana klusniai atsigulė aukštielninka ir žiūrėjo priešais save spindinčiu žvilgsniu.

– Atmink viena, man reikėjo tiktai vieno dalyko, kad man atleistum, ir nieko daugiau aš nenoriu... Kodėl jis neateina? – ėmė kalbėti Ana, kreipdamasi pro duris į Vronskį. – Eik šen, eik šen! Paduok jam ranką.

Vronskis priėjo prie lovos krašto ir, pamatęs ją, vėl susiėmė rankomis veidą.

– Atsidenk veidą, žiūrėk į jį. Jisai šventas, – tarė Ana. – Atsidenk, atsidenk veidą! – piktai pareikalavo ji. – Aleksejau Aleksandrovičiau, atidenk jo veidą! Aš noriu jį matyti.

Aleksejus Aleksandrovičius paėmė Vronskio rankas ir atitraukė jas nuo veido, kuris nuo kančios ir gėdos atrodė baisiai.

– Paduok jam ranką. Atleisk jam.

Aleksejus Aleksandrovičius padavė jam ranką, nesulaikydamas ašarų, kurios riedėjo jam iš akių.

– Ačiū Dievui, ačiū Dievui, – kartojo ji, – dabar viskas atlikta. Tik truputį ištiesti kojas. Štai šitaip, puiku. Kaip neskoningai tos gėlės padarytos, visai nepanašu į žibutę, – kalbėjo ji, rodydama į apmušalus. – Dieve mano! Dieve mano! Kada visa tai baigsis? Duokite man morfijaus. Daktare, duokite man morfijaus! O Dieve mano, Dieve mano!

Ir jinai ėmė blaškytis lovoje.

Šeimos gydytojas bei kiti gydytojai sakė, kad tai gimdymo karštinė, ir visi liudijo, kad iš šimto atvejų devyniasdešimt devyni baigiasi mirtimi. Visą dieną ligonė karščiavo, kliedėjo ir buvo be sąmonės. Apie vidurnaktį ji gulėjo kaip negyva ir beveik be pulso.

Galo buvo laukiama kiekvieną akimirką.

Vronskis išvyko namo, bet rytą atvažiavo pasiteirauti, ir Aleksejus Aleksandrovičius, sutikęs jį prieškambaryje, tarė:

– Pasilikite, galbūt ji paklaus jūsų, – ir jį nulydėjo į žmonos kabinetą.

Apie rytą Ana vėl ėmė jaudintis, pagyvėjo, jos mintys šokinėjo, kalbėjo ji paskubomis, pagaliau vėl neteko sąmonės. Trečią dieną buvo tas pat, o gydytojai pareiškė, kad yra vilties. Tą dieną Aleksejus Aleksandrovičius įėjo į kabinetą, kur sėdėjo Vronskis, užrakino duris ir atsisėdo priešais jį.

– Aleksejau Aleksandrovičiau, – prabilo Vronskis, jausdamas, kad jau metas viską išsiaiškinti, – aš negaliu kalbėti, negaliu suprasti. Pasigailėkite manęs! Kad ir labai jums sunku, tikėkite, man dar baisiau.

Jis norėjo atsistoti. Bet Aleksejus Aleksandrovičius paėmė jam už rankos ir tarė:

– Prašau, išklausykite mane, taip reikia. Turiu jums paaiškinti, kokiais jausmais vadovaujuosi ir kokiais vadovausiuosi ateityje, kad jūs teisingai suprastumėt. Jūs žinote, jog buvau pasiryžęs išsituokti ir net pradėjau šį reikalą. Neslėpsiu nuo jūsų, kad prieš pradėdamas bylą aš abejojau, kankinausi, prisipažįstu, kad noras keršyti jums ir jai nedavė man ramybės. Gavęs telegramą ir važiuodamas, jaučiau tą patį, pasakysiu daugiau: aš norėjau, kad ji mirtų. Bet... – jis patylėjo abejodamas, ar galima pasakyti viską, ką jis jaučia. – Bet aš pamačiau ją ir atleidau. Ir laimė, kurią suteikė šis atleidimas, parodė man, kokia yra mano pareiga. Aš atleidau visiškai. Aš noriu atgręžti antrą skruostą, noriu atiduoti marškinius, kai iš manęs imamas apsiaustas, ir tik maldauju Dievą, kad jis neatimtų iš manęs laimės, kurią teikia atleidimas! – Ašaros blizgėjo Aleksejaus Aleksandrovičiaus akyse, o šviesus, ramus jo žvilgsnis nustebino Vronskį. – Štai kokia mano padėtis. Jūs galite suminti mane į purvą, padaryti žmonių pajuokos objektu, aš nepaliksiu jos ir niekuomet nepasakysiu jums nė vieno priekaištingo žodžio, – kalbėjo jis toliau. – Mano priedermė man aiškiai nubrėžta, aš turiu būti su ja ir būsiu. Jeigu ji panorės jus matyti, duosiu jums žinią, bet dabar, aš manau, jums geriau pasišalinti.

Aleksejus Aleksandrovičius atsistojo, ir rauda pertraukė jo kalbą. Vronskis taip pat atsistojo ir sulinkęs, neatsitiesdamas iš paniūrų žiūrėjo į jį. Jis nesuprato Aleksejaus Aleksandrovičiaus jausmų. Bet jautė, kad tai kažkas didžiai kilnaus ir net nepasiekiamo jo pasaulėžiūros žmogui.

_______________

57 Ką Dievas nori pražudyti, tam atima protą.

XVIII

Po pasikalbėjimo su Aleksejum Aleksandrovičium Vronskis išėjo į Kareninų namų priebutį ir sustojo, sunkiai susigaudydamas, kur jis dabar ir kur jam reikia eiti ar važiuoti. Jautėsi sugėdintas, pažemintas, kaltas ir negalįs nuplauti savo pažeminimo. Jis jautėsi išmuštas iš tų vėžių, kuriomis taip išdidžiai ir lengvai ligi šiol ėjo. Visi jo gyvenimo įpročiai bei principai, kurie atrodė tokie tvirti, staiga pasirodė netikri ir nepritaikomi. Apgautasis vyras, kuris ligi šiol atrodė pasigailėjimo verta būtybė, atsitiktinė ir truputį komiška kliūtis pakeliui į jo laimę, staiga jos pačios buvo iškviestas ir iškeltas į tokią aukštybę, kuri vertė nuolankiai prieš jį nusilenkti, ir šitas vyras šioje aukštybėje atrodė ne blogas, ne juokingas, bet geras, paprastas ir didingas. Šito negalėjo nejusti Vronskis. Vaidmenys staiga pasikeitė. Vronskis jautė, koks anas yra kilnus ir koks jis menkas, koks anas teisus ir koks jis neteisus. Vronskis pajuto, kad vyras yra taurus ir savo širdgėla, o jisai – niekingas, smulkus savo apgaule. Tačiau šis jausmas, kad jis toks menkas prieš šitą žmogų, kurį taip neteisingai niekino, nebuvo didžioji jo sielvarto priežastis. Vronskis jautėsi dabar neapsakomai nelaimingas dėl to, kad jo aistra Anai, kuri pastaruoju metu, jam atrodė, vėso, dabar, kai žinojo, kad amžinai jos neteko, pasidarė stipresnė, negu bet kada buvusi. Jis pamatė ją ligos metu, pažino jos sielą, ir jam rodėsi, kad niekuomet ligi šiol nebuvo jos mylėjęs. Ir kaip tik dabar, kai pažino ją ir pamilo taip, kaip reikia mylėti, dabar jis buvo pažemintas jos akyse ir neteko jos amžinai, palikęs apie save tiktai gėdingą atsiminimą. O visų baisiausia buvo ta juokinga, gėdinga jo padėtis, kai Aleksejus Aleksandrovičius plėšė jo rankas nuo sugėdinto veido. Jis stovėjo Kareninų namų priebutyje sumišęs, nežinodamas, ką daryti.

– Vežiką liepsite? – paklausė šveicorius.

– Taip, vežiką.

Grįžęs po trijų nemigos naktų namo, Vronskis nenusivilkdamas atsigulė kniūbsčias ant sofos, susinėręs rankas ir padėjęs ant jų galvą. Galva buvo sunki. Patys keisčiausi vaizdai ir atsiminimai nepaprastai greitai ir aiškiai keitė vienas kitą: jis matė save pilantį ligonei vaistus ir išliejantį šaukštą, matė baltas akušerės rankas, matė keistą Aleksejaus Aleksandrovičiaus pozą ant grindų prie lovos.

„Užmigti! Užmiršti!“ – paliepė jis sau ramiai kaip sveikas žmogus, kuris įsitikinęs, kad jeigu yra pailsęs ir nori miego, tuojau ir užmigs. Ir iš tikrųjų tą pačią akimirką jo galva ėmė painiotis, jis ėmė kristi į užmiršties prarają. Nesąmoningo gyvenimo vilnys jau ėmė lietis viršum jo galvos, bet ūmai, tarytum stipriausią elektros srovę kas būtų jam paleidęs, Vronskis krūptelėjo taip, jog visu kūnu pašoko ant sofos spyruoklių, atsirėmė rankomis ir išsigandęs atsiklaupė. Jo akys buvo plačiai atmerktos, tarytum niekuomet nė nebūtų miegojęs. Dar prieš akimirką jautė, kokia sunki jo galva ir kokie suglebę sąnariai, bet dabar tas jausmas staiga dingo.

„Jūs galite suminti į purvą“, – girdėjo jis Aleksejaus Aleksandrovičiaus žodžius ir matė jį prieš save, matė Anos veidą blizgančiomis akimis, karštligiškai raudoną, švelniai ir meilingai žiūrintį ne į jį, bet į Aleksejų Aleksandravičių; jis matė savo, kaip jam atrodė, kvailą ir juokingą figūrą, kai Aleksejus Aleksandrovičius atitraukė nuo veido jo rankas. Vronskis vėl ištiesė kojas, krito ant sofos ta pačia poza ir užsimerkė.

„Užmigti! Užmigti!“ – kartojo jis sau. Tačiau užsimerkęs dar aiškiau matė Anos veidą tokį, koks buvo jam atmintiną vakarą prieš lenktynes.

– Šito nėra ir nebus, ji nori ištrinti tai iš savo atminties. O aš negaliu be to gyventi. Kaip mes susitaikysime, kaipgi mes susitaikysime? – tarė jis balsiai ir ėmė nesąmoningai kartoti šituos žodžius. Tas žodžių kartojimas trukdė kilti naujiems vaizdams ir atsiminimams, kurie, jis jautė, grūdosi jo galvoje. Tų žodžių kartojimas neilgam sulaikė vaizduotę. Vėl viena paskui kitą nepaprastai greitai ėmė vaidentis laimingiausios akimirkos, o drauge su jomis ir neseniai patirtas pažeminimas. „Nuimk rankas“, – sako Anos balsas. Jis nuima rankas ir jaučia, koks susigėdęs ir kvailas jo veidas.

Vronskis vis gulėjo, stengdamasis užmigti, nors jautė, kad nėra nė mažiausios vilties, ir vis pašnibždomis kartojo atsitiktinius kurios nors minties žodžius, šitaip norėdamas sulaikyti naujai kylančius vaizdus. Jis įsiklausė ir išgirdo keistai, pamišėlio šnibždesiu kartojamus žodžius: „Nemokėjai branginti, nemokėjai naudotis; nemokėjai branginti, nemokėjai naudotis.“

„Kas čia? Ar iš proto kraustausi? – tarė jis sau. – Galbūt. Argi ne dėl to žmonės išeina iš proto, argi ne dėl to žudosi?“ – atsakė jis sau pačiam. Atmerkęs akis, nustebo pamatęs prie savo skruosto pagalvėlį, Varios, brolio žmonos, išsiuvinėtą. Jis pačiupinėjo pagalvio spurgą ir pabandė prisiminti Varią, kada buvo matęs ją paskutinį kartą. Bet galvoti apie pašalinius dalykus buvo skaudu. „Ne, reikia užmigti!“ Vronskis prisitraukė pagalvėlį ir priglaudė prie jo galvą, tačiau nelengva buvo laikyti akis užmerktas. Jis pašoko ir atsisėdo. „Šis dalykas man baigtas, – tarė jis sau. – Reikia apgalvoti, ką daryti. Kas beliko?“ Mintimis jis greit perbėgo savo gyvenimą, koks jis būtų be meilės Anai.

„Garbėtroška? Serpuchovskojus? Aukštuomenė? Caro rūmai?“ Niekur negalėjo sustoti jo mintys. Visa tai turėjo prasmės anksčiau, bet dabar viso to jam nebebuvo. Vronskis pakilo nuo sofos, nusivilko mundurą, atleido diržą, atidengdamas gauruotą krūtinę, kad būtų laisviau kvėpuoti, ir perėjo per kambarį. „Šitaip žmonės išeina iš proto, – pakartojo jis, – ir šitaip nusišauna... kad nebūtų gėda“, – pridūrė iš lėto.

Jis priėjo prie durų ir uždarė jas; paskui sustingusiu žvilgsniu ir stipriai sukandęs dantis priėjo prie stalo, pasiėmė revolverį, apžiūrėjo jį, atsuko užtaisytą lizdą ir susimąstė. Porą minučių nejudėdamas stovėjo nuleidęs galvą su revolveriu rankoje, įtempto minties darbo išraiška įsispraudė veide. Jis galvojo. „Suprantama“, – tarė pats sau, tarytum logiška, nenutrūkstama ir aiški minties eiga būtų privertusi padaryti neabejojamą išvadą. O iš tikrųjų tasai žodis „suprantama“, kuris jam atrodė įtikinamas, buvo tiktai išdava lygiai tokių pat nuolat besikartojančių atsiminimų ir vaizdų grandinės, kurią jis jau dešimtis kartų buvo perleidęs per tą valandą. Tai buvo vis tie patys prisiminimai apie amžinai prarastą laimę, tos pačios mintys, kad jo gyvenimas neteko prasmės, tas pats žinojimas, koks jis pažemintas. Visi tie vaizdai ir jausmai nuolat kartojosi ta pačia eile.

„Suprantama“, – pakartojo Vronskis, kai jo mintis trečią kartą nukrypo vėl į tą patį užburtą prisiminimų bei minčių ratą. Pridėjęs revolverį prie krūtinės kairiosios pusės ir stipriai trūktelėjęs ranka, tarytum staiga sugniauždamas ją į kumštį, paspaudė gaiduką. Jis negirdėjo šūvio, bet smarkus smūgis į krūtinę parbloškė jį. Vronskis norėjo įsikibti į stalo kraštą, išmetė revolverį, susverdėjo ir atsisėdo ant aslos, nustebęs ir dairydamasis aplinkui. Jis nebepažino savo kambario, žiūrėdamas iš apačios į lenktas stalo kojas, į popierių pintinę ir tigro kailį. Išgirdęs greitus girgždančius per svetainę einančio tarno žingsnius, Vronskis atsipeikėjo. Jis įtempė mintį ir suprato, kad sėdi ant grindų, o pamatęs ant tigro kailio ir ant rankos kraują suprato, jog šovė į save.

– Kvaila! Nepataikiau, – ištarė jis, ranka grabinėdamas revolverio. Revolveris buvo visai prie jo, o jis ieškojo toliau. Ieškodamas Vronskis pakrypo į kitą pusę, nepajėgęs išlaikyti pusiausvyros parkrito, paplūdęs kraujais.

Elegantiškasis tarnas su žandenomis, ne kartą skundęsis pažįstamiems savo nervų silpnumu, taip persigando, pamatęs gulintį ant grindų poną, jog paliko jį srūti krauju ir išbėgo pagalbos. Po valandos atvažiavo Varia, brolio žmona, ir, padedama trijų atvykusių gydytojų, kurių buvo pasiuntusi į visas puses ir kurie suvažiavo vienu metu, paguldė sužeistąjį į lovą ir pasiliko jo slaugyti.

XIX

Aleksejaus Aleksandrovičiaus klaida buvo ta, jog jis, prieš pasimatydamas su žmona, neapsvarstė to atvejo, kad Ana nuoširdžiai gailėsis ir jis atleis, o ji nemirs. Kokia ta klaida didelė, jis aiškiai suprato praslinkus dviem mėnesiams po to, kai sugrįžo iš Maskvos. Tačiau toji klaida įvyko ne tik dėl to, kad Aleksejus Aleksandrovičius neapsvarstė to atvejo, bet dar ir dėl to, kad ligi to susitikimo su mirštančia žmona nepažino savo širdies. Prie sergančios žmonos patalo jį pirmą kartą buvo suėmusi ta graudi užuojauta, kurią sukeldavo kitų žmonių kentėjimai ir kurios jis anksčiau gėdijosi kaip kenksmingos silpnybės; ir gailestis, ir sąžinės priekaištai, kad troško jos mirties, o svarbiausia pats džiaugsmas, kurį pajuto, atleidęs žmonai, taip paveikė Aleksejų Aleksandrovičių, jog staiga ne tik aprimo jo kančios, bet ir užėjo ta sielos ramybė, kurios anksčiau jis niekuomet nepažino. Staiga jis pajuto, kad tai, kas sudarė kentėjimų šaltinį, tapo jo dvasinio džiaugsmo šaltiniu; tai, kas atrodė visai neišsprendžiama, kada jis smerkė, prikaišiojo ir nekentė, paliko taip paprasta ir aišku, kai jis atleido ir mylėjo.

Aleksejus Aleksandrovičius atleido žmonai ir gailėjosi jos dėl to, kad ji kenčia ir atgailauja. Jis atleido Vronskiui ir gailėjosi jo, ypač po to, kai jį pasiekė gandai apie jo baisų poelgį. Jis ir sūnaus gailėjosi labiau nei prieš tai ir prikaišiojo sau, kad per mažai juo rūpinosi. Naujagimė mažytė mergaitė sužadino jo širdyje ne vien gailesį, bet ir kažkokį ypatingą švelnų jausmą. Pradžioje Aleksejus Aleksandrovičius vien tik iš užuojautos rūpinosi šia naujagime silpnute mergyte, kuri nebuvo jo duktė ir kuri buvo apleista, kai motina sirgo, ir tikriausiai būtų mirusi, jeigu jis nebūtų ja pasirūpinęs. Pats nepastebėjo, kaip pamilo ją. Po keletą kartų per dieną jis eidavo į vaikų kambarį ir ilgai sėdėdavo ten, todėl žindyvė ir auklė, kurios iš pradžių jo baimindavosi, priprato prie jo. Kartais Aleksejus Aleksandrovičius ištisą pusvalandį tyliai žiūrėdavo į miegantį rausvai gelsvą, pūkuotą ir raukšlėtą kūdikio veidelį ir stebėdavo, kaip raukosi kakta ir juda putnios rankutės pariestais piršteliais, kuriais vaikelis trynėsi akutes ir tarpuakį. Tokiomis valandėlėmis Aleksejus Aleksandrovičius pasijusdavo visiškai ramus, jam neatrodydavo, kad jo padėtis būtų nenormali, kad ją reikėtų kaip nors pakeisti.

Tačiau juo toliau, juo aiškiau jis matė, kad nors ir visiškai natūrali dabar ši padėtis, bet ji negalės tokia likti. Aleksejus Aleksandrovičius jautė, jog be tos palaimingos dvasinės jėgos, kuri vadovauja jo sielai, yra ir kita – šiurkšti, tokia pat arba dar galingesnė jėga, kuri vadovauja jo gyvenimui, ir toji jėga sudrums jo nuolankią ramybę, kurios jis troško. Jis jautė, kad visi žiūri į jį ir stebisi, nesupranta jo ir kažko laukia. Ypač jautė, kokie netvirti ir nenatūralūs jo santykiai su žmona.

Praėjus tam Anos širdies suminkštėjimui, kurį sužadino mirties artumas, Aleksejus Aleksandrovičius ėmė pastebėti, kad žmona jo bijo, bodisi ir negali žiūrėti jam tiesiog į akis. Ji tarytum kažką norėjo ir nesiryžo jam pasakyti, lyg nujausdama, kad jų santykiai negali ilgai tęstis. Ji kažko laukė.

Vasario mėnesio pabaigoje susirgo naujagimė Anos dukrelė, kuri taip pat buvo pavadinta Ana. Aleksejus Aleksandrovičius buvo rytą vaikų kambaryje, liepė pakviesti daktarą ir išvyko į ministeriją. Baigęs savo reikalus, jis sugrįžo namo ketvirtą valandą. Įėjęs į prieškambarį, pamatė galionuotą gražuolį liokajų su lokio pelerina, laikantį baltą mantiją iš amerikinio šuns kailio.

– Kas čia? – paklausė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Kunigaikštienė Jelizaveta Fiodorovna Tverskaja, – šypsodamasis, kaip pasirodė Aleksejui Aleksandrovičiui, atsakė liokajus.

Visą tą sunkųjį metą Aleksejus Aleksandrovičius pastebėjo, kad jo pažįstami iš aukštuomenės, ypač moterys, buvo itin susirūpinę juo ir jo žmona. Jis pastebėdavo, jog visi jo pažįstami vos pajėgia nuslėpti kažkokį džiaugsmą, tą patį džiaugsmą, kurį buvo matęs advokato akyse ir dabar matė liokajaus akyse. Visi tarytum džiūgavo, tarytum ruošė kažkieno vestuves. Susitikę su juo, beveik neslėpdami džiaugsmo, jie klausdavo, kaip žmonos sveikata.

Kunigaikštienės Tverskajos apsilankymas ir dėl atsiminimų, su ja susijusių, ir dėl to, kad jis iš viso nemėgo jos, buvo nemalonus Aleksejui Aleksandrovičiui. Jis nuėjo tiesiai į vaikų kambarį. Pirmame vaikų kambaryje Serioža, užsigulęs ant stalo ir pasidėjęs ant kėdės kojas, kažką piešė, linksmai sau vienas kalbėdamas. Anai susirgus, anglė pakeitė prancūzę ir dabar sėdėjo šalia berniuko su dailiu mezginiu rankose. Guvernantė greitai atsistojo, padarė reveransą ir truktelėjo Seriožai už rankos,

Aleksejus Aleksandrovičius paglostė sūnui plaukus, guvernantės paklaustas, atsakė, kaip jaučiasi žmona, ir pats paklausė, ką pasakė gydytojas apie baby58.

– Daktaras sakė, kad nieko rimto nėra, ir patarė daryti vonias, pone.

– Bet jai tebeskauda, – nutarė Aleksejus Aleksandrovičius, klausydamas, kaip verkia kūdikis gretimame kambaryje.

– Aš manau, kad žindyvė netikusi, pone, – ryžtingai pareiškė anglė.

– Kodėl jūs taip manote? – sustojęs paklausė jis.

– Taip buvo grafienei Pol, pone. Kūdikį gydė, o pasirodė, kad kūdikis tik alkanas, nes žindyvė neturėjo pieno.

Aleksejus Aleksandrovičius susimąstė, pastovėjo keletą sekundžių ir įėjo pro kitas duris. Mergaitė gulėjo, raitėsi žindyvės rankose, atmesdama galvutę, ir nenorėjo nei imti jai siūlomos putlios krūties, nei nutilti, nors pasilenkusios prie kūdikio ją maldė žindyvė ir auklė.

– Nė kiek ne geriau? – paklausė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Labai nerami, – pašnibždom atsakė auklė.

– Mis Edvard mano, kad galbūt žindyvei pieno trūksta, – tarė jis.

– Aš ir pati taip manau, Aleksejau Aleksandrovičiau.

– Kodėl nepasakote?

– O kam sakyti? Ana Arkadjevna vis nesveika, – atsakė nepatenkinta auklė.

Auklė nuo seno tarnavo šeimoje. Ir šie paprasti jos žodžiai Aleksejui Aleksandrovičiui atrodė lyg koks užsiminimas apie jo padėtį.

Kūdikis klykė dar garsiau, užvertęs akis ir kriokdamas. Auklė, numojusi ranka, priėjo prie mažytės, paėmė ją iš žindyvės rankų ir vaikščiodama ėmė supti.

– Reikia paprašyti, kad gydytojas apžiūrėtų žindyvę, – nutarė Aleksejus Aleksandrovičius.

Iš pažiūros sveika, puošni žindyvė, išsigandusi, kad ją gali atleisti, sumurmėjo kažką sau panosėje ir slėpdama didelę krūtį niekinamai šyptelėjo dėl tokio suabejojimo jos pieningumu. Šitame šypsnyje Aleksejus Aleksandrovičius taip pat įžiūrėjo pašaipą dėl jo padėties.

– Vargšas kūdikis! – tarė auklė, tildydama kūdikį ir vaikščiodama.

Aleksejus Aleksandrovičius atsisėdo ant kėdės ir skausmingu, niūriu veidu žiūrėjo į vaikščiojančią auklę.

Kai mergytė pagaliau nutilo ir buvo paguldyta į gilią lovelę, o auklė, pataisiusi priegalvėlį, pasitraukė nuo jos, Aleksejus Aleksandrovičius atsistojo ir žengdamas pirštų galais priėjo prie kūdikio. Valandėlę jis tylėjo ir tokiu pat niūriu veidu stebėjo kūdikį. Staiga jo veide pasirodė šypsena, nuo kurios sukrutėjo plaukai ir kakta, ir jis taip pat tyliai išėjo iš kambario.

Valgomajame jis paskambino ir įėjusiam tarnui liepė vėl pasiųsti daktaro. Jam buvo pikta ant žmonos, kad ji nesirūpina šituo žaviu kūdikiu. Supykęs jis nenorėjo eiti pas ją, taip pat nenorėjo matyti nė kunigaikštienės Betsi, bet žmona galėjo stebėtis, kodėl jis, kaip paprastai, neužsuka pas ją. Įveikęs save, Aleksejus Aleksandrovičius nuėjo į miegamąjį. Eidamas minkštu kilimu prie durų, jis netyčia išgirdo pokalbį, kurio nenorėjo girdėti.

– Jeigu jis neišvažiuotų, aš suprasčiau, kad jūs ir jis turite pagrindo nesutikti. Bet jūsų vyras turėtų būti pakankamai kilnus žmogus ir nepaisyti tokių dalykų, – kalbėjo Betsi.

– Aš ne dėl vyro, bet dėl savęs nenoriu. Nekalbėkite apie tai! – atsakė susijaudinęs Anos balsas.

– Taip, bet jūs negalite neatsisveikinti su žmogumi, kuris dėl jūsų žudėsi...

– Dėl to aš ir nenoriu.

Aleksejus Aleksandrovičius sustojo nusigandusiu bei droviu veidu ir norėjo nepastebėtas grįžti atgal. Bet pagalvojęs, kad tai būtų negarbinga, vėl apsisuko ir kostelėjęs artėjo prie miegamojo. Balsai nutilo, ir jis įėjo.

Ana, pilku chalatu, trumpai nukirptais juodais plaukais, kurie lyg tankus šepetys žėlė ant apvalios galvos, sėdėjo ant kušetės. Pamačius vyrą, gyvumas, kaip visuomet, staiga dingo iš jos veido; ji nuleido galvą ir neramiai pažvelgė į Betsi. Betsi, apsirengusi pagal pačią paskutinę madą, su skrybėlaite, kažkur plevenančia viršum jos galvos, nelyginant gaubtuvėlis viršum lempos, melsva suknele įstrižais, į akį krintančiais dryžiais ant liemenėlės iš vienos pusės ir ant sijono iš kitos, sėdėjo šalia Anos. Tiesiai laikydama savo lėkštą, ilgą liemenį, palenkusi galvą ir dygiai šypsodamasi ji sutiko Aleksejų Aleksandrovičių.

– A! – tarė ji tarytum nustebusi. – Labai džiaugiuosi, kad jūs namie. Jūs niekur nesirodote, aš nemačiau jūsų nuo to laiko, kai susirgo Ana. Aš viską girdėjau, kaip jūs rūpinatės. Taip, jūs nuostabus vyras! – tarė ji reikšmingu ir meiliu veidu, lyg apdovanodama jį taurumo ordinu už elgesį su žmona.

Aleksejus Aleksandrovičius šaltai nusilenkė, pabučiavo žmonai ranką ir paklausė apie jos sveikatą.

– Man atrodo, geriau, – atsakė Ana, vengdama jo žvilgsnio.

– Bet jūsų veido spalva tokia, lyg turėtumėte karščio, – tarė jis, pabrėždamas žodį „karščio“.

– Mes per daug su ja įsikalbėjome, – įsiterpė Betsi, – aš jaučiu, kad tai egoizmas iš mano pusės, ir tuojau išvykstu.

Ji atsistojo, bet Ana, staiga nukaitusi, greitai pagriebė jai už rankos.

– Ne, pabūkite, susimildama. Aš turiu jums pasakyti... ne, jums, – kreipėsi ji į Aleksejų Aleksandrovičių, jos kaklas ir kakta nuraudo. – Aš nenoriu ir negaliu nieko nuo jūsų slėpti, – pridūrė ji.

Aleksejus Aleksandrovičius brakštelėjo pirštais ir nuleido galvą.

– Betsi sakė, kad grafas Vronskis norėtų atvykti pas mus atsisveikinti, prieš išvažiuodamas į Taškentą. – Ji nežiūrėjo į vyrą ir, matyt, skubėjo viską pasakyti, nors jai buvo sunku. – Aš pasakiau, kad negaliu jo priimti.

– Jūs pasakėte, mano miela, kad tai priklausys nuo Aleksejaus Aleksandrovičiaus, – pataisė ją Betsi.

– Ne, aš negaliu jo priimti, iš šito nieko ne... – Ji staiga nutilo ir klausiamai pažvelgė į vyrą (jis nežiūrėjo į ją). – Vienu žodžiu, aš nenoriu...

Aleksejus Aleksandrovičius priėjo arčiau ir norėjo paimti jos ranką.

Iš pradžių ji nejučiom atitraukė savo ranką nuo jo drėgnos, didelėmis išpūstomis gyslomis plaštakos, kuri ieškojo jos delno, tačiau įveikusi save paspaudė jam ranką.

– Aš labai jums dėkoju už pasitikėjimą, bet... – tarė jis sumišęs ir jausdamas apmaudą, kad kunigaikštienės Tverskajos akyse negali svarstyti tų dalykų, kuriuos lengvai ir aiškiai galėtų išspręsti vienas: jam atrodė, kad kunigaikštienė atstovauja tai brutaliai jėgai, kuri turi vadovauti jo gyvenimui aukštuomenės akyse ir kliudo jam atsiduoti meilės bei atlaidumo jausmui. Jis nutilo, žiūrėdamas į kunigaikštienę Tverskają.

– Na, sudie, brangioji, – tarė Betsi stodamasi. Ji pabučiavo Aną ir išėjo. Aleksejus Aleksandrovičius ją palydėjo.

– Aleksejau Aleksandrovičiau! Aš jus pažįstu kaip tikrai kilnų žmogų, – tarė Betsi, sustojusi mažojoje svetainėje ir itin stipriai dar kartą spausdama jam ranką. – Esu pašalinis asmuo, bet aš taip myliu ją ir gerbiu jus, jog leisiu sau duoti patarimą. Priimkite jį. Aleksejus Vronskis yra be priekaištų garbingas žmogus, be to, jis iškeliauja į Taškentą.

– Labai ačiū, kunigaikštiene, už jūsų užuojautą ir patarimus. Tačiau žmona pati nuspręs, ar ji gali, ar negali ką nors priimti.

Jis pasakė tai, kaip visada, oriai kilstelėjęs antakius, bet tuojau pagalvojo, kad jo dabartinėje būklėje orumo negali būti. Jis pamatė, kaip santūriai, piktai ir pašaipiai šypsodamasi Betsi pažvelgė į jį po šitų žodžių.

_______________

58 Kūdikį.

XX

Aleksejus Aleksandrovičius salėje nusilenkė Betsi ir nuėjo pas žmoną. Šioji gulėjo, bet išgirdusi jo žingsnius vėl skubiai atsisėdo ir išsigandusi žiūrėjo į vyrą. Jis matė, kad ji buvo verkusi.

– Aš labai dėkingas už tavo pasitikėjimą, – romiai pakartojo jis rusiškai sakinį, kurį, Betsi girdint, buvo pasakęs prancūziškai, ir atsisėdo šalia žmonos. Kai jis kalbėdavo rusiškai ir sakydavo jai „tu“, šitas „tu“ be galo erzindavo Aną. – Ir labai dėkingas už tavo sprendimą. Aš taip pat manau, kad jeigu grafas Vronskis išvažiuoja, nėra jokio reikalo jam čia atvykti. Pagaliau...

– Bet juk aš jau pasakiau, kam kartoti? – susierzinusi staiga pertraukė jį Ana, nesuspėjusi užgniaužti susierzinimo. „Nėra jokio reikalo, – pagalvojo ji, – kad žmogus atvyktų atsisveikinti su moterimi, kurią myli, dėl kurios norėjo nusižudyti ir pražudė save ir kuri negali gyventi be jo. Nėra jokio reikalo!“ Ji sučiaupė lūpas ir nuleido blizgančias akis į jo rankas pritvinkusiomis gyslomis; jis palengva trynė vieną ranką į kitą.

– Niekuomet daugiau apie tai nekalbėkime, – pridūrė ji kiek ramiau.

– Šitą klausimą aš palikau tau pačiai išspręsti ir džiaugiuosi matydamas... – buvo bepradedąs Aleksejus Aleksandrovičius.

– Kad mano noras sutampa su jūsų, – greitai užbaigė ji, susierzinusi, jog vyras taip lėtai kalba, nes iš anksto žinojo, ką jis pasakys.

– Taip, – patvirtino jis, – ir kunigaikštienė Tverskaja visiškai ne vietoje kišasi į pačius sunkiausius šeimos reikalus. Ypač ji…

– Aš visiškai netikiu tuo, ką žmonės apie ją kalba, – greitai pareiškė Ana, – aš žinau, kad ji nuoširdžiai mane myli.

Aleksejus Aleksandrovičius atsiduso ir patylėjo. Ana neramiai tampė chalato spurgus ir žvilgčiojo į vyrą, jausdama skaudų fizinį pasišlykštėjimą, dėl kurio ji sau prikaišiojo, tačiau jo negalėjo įveikti. Ji dabar troško tik vieno, kad jo čia nebūtų, toks jis buvo grasus jai.

– Aš liepiau pakviesti daktarą, – tarė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Aš sveika, kam man daktaras?

– Ne, mažytė rėkia, sako, žindyvei pieno trūksta.

– Kodėl tu neleidai man žindyti, kai aš maldavau? Vis tiek (Aleksejus Aleksandrovičius suprato, ką reiškė šitas „vis tiek“) jinai yra kūdikis, ir ją numarins. – Ana paskambino ir liepė atnešti kūdikį. – Aš prašiau žindyti, man neleidote, o dabar prikaišiojate.

– Aš neprikaišioju...

– Ne, prikaišiojate! Dieve mano! Kodėl aš nenumiriau! – Ir ji ėmė raudoti. – Atleisk man, aš susierzinusi, aš neteisi, – tarė ji atsigosdama. – Bet išeik dabar...

„Ne, šitaip negali pasilikti“, – ryžtingai tarė sau Aleksejus Aleksandrovičius, palikdamas žmoną.

Dar niekuomet jam nebuvo taip aišku kaip šiandien, kad jo padėtis, aukštuomenės akimis žiūrint, tiesiog neįmanoma, kad žmona jo nekenčia, o labai galinga toji brutali ir paslaptinga jėga, kuri, nesiskaitydama su jo sielos nusiteikimu, vadovauja gyvenimui, reikalauja vykdyti jos valią ir pakeisti santykius su žmona. Jis aiškiai matė, jog visa aukštuomenė ir jo žmona reikalauja iš jo kažko, tačiau negalėjo suprasti ko. Jis jautė, kad jo sieloje dėl to kyla pagieža, kuri drumsčia ramybę ir verčia niekais visą jo kilnų pasielgimą. Jam atrodė, kad Anai būtų geriau, jeigu ji nutrauktų santykius su Vronskiu, bet jeigu jiems visiems atrodo, kad tai neįmanoma, jis net pasiryžęs vėl leisti tuos santykius, jeigu tik nebūtų dėl to gėdos vaikams, jeigu jis nenustotų jų ir nepasikeistų jo padėtis. Nors tai būtų ir labai bloga, vis dėlto būtų geriau, negu nutraukti santykius, nes tuomet ji patektų į negarbingą padėtį be jokios išeities, o jis pats netektų visko, ką myli. Bet jis jautėsi bejėgis; jis žinojo iš anksto, kad visi nusistatę prieš jį ir neleis jam padaryti to, kas dabar jam atrodo taip natūralu ir gera, o privers padaryti tai, kas bloga, bet jiems atrodo reikalinga.

XXI

Dar nespėjusi išeiti iš salės, Betsi tarpduryje susitiko su Stepanu Arkadjičium, ką tik atvykusiu iš Jelisejevo, kur buvo gauta šviežių austrių.

– A! Kunigaikštienė! Tai malonu susitikti! – prabilo jis. – O aš buvau pas jus.

– Susitikti vienai valandėlei, nes aš jau išvažiuoju, – šypsodamasi tarė Betsi, maudamasi pirštinę.

– Palaukite, kunigaikštiene, dar nesimaukite pirštinės, leiskite pabučiuoti jūsų rankutę. Niekuo taip nesidžiaugiu kaip tuo, kad grįžo senos mados ir vėl leidžiama bučiuoti rankas. – Jis pabučiavo Betsi ranką. – Kada pasimatysime?

– Jūs to nevertas, – atšovė Betsi šypsodamasi.

– Ne, labai vertas, nes aš tapau rimčiausiu žmogumi. Tvarkau ne tik savo, bet ir kitų šeimyninius reikalus, – tarė jis reikšmingu veidu.

– Ak, labai džiaugiuosi! – atsakė Betsi, tuojau supratusi, kad jis kalba apie Aną. Sugrįžę į salę, juodu sustojo kampe. – Jis numarins ją, – reikšmingai šnibždėjo Betsi. – Tai neįmanoma, neįmanoma...

– Labai džiaugiuosi, kad jūs taip manote, – pasakė Stepanas Arkadjičius, su rimta, skausminga užuojauta linguodamas galvą. – Aš tam ir atvažiavau į Peterburgą.

– Visas miestas apie tai šneka, – pranešė ji. – Neįmanoma padėtis. Ana tirpte tirpsta. Jis nesupranta, kad ji iš tų moterų, kurios negali juokauti savo jausmais. Viena iš dviejų: arba tegu išveža ją – energingai pasielgia, arba tegu duoda ištuoką. Nes dabar ji duste dūsta.

– Taip, taip... taigi... – dūsaudamas kalbėjo Oblonskis. – Aš dėl to ir atvažiavau. Na, ne vien dėl to... Mane į kamerherius pakėlė, reikėjo padėkoti. Bet svarbiausia, reikia sutvarkyti šitą reikalą.

– Na, Dieve jums padėk! – palinkėjo Betsi.

Stepanas Arkadjičius palydėjo kunigaikštienę Betsi ligi priemenės, dar kartą pabučiavo jai ranką aukščiau pirštinės, tenai, kur plaka pulsas, ir priplepėjo tokių nepadorių niekų, jog jinai jau nežinojo, ar pykti, ar juoktis. Tada nuėjo pas seserį. Rado Aną apsiverkusią.

Nors Stepanas Arkadjičius nesitvėrė linksmumu, vis dėlto ūmai ir natūraliai pagavo tą užjaučiamą, poetiškai jausmingą toną, kuris atitiko sesers nuotaiką. Jis paklausė apie jos sveikatą ir kaip ji praleido rytą.

– Labai blogai. Ir dieną, ir rytą, ir visas praėjusias bei būsimas dienas, – atsakė ji.

– Man atrodo, tu pasiduodi niūriai nuotaikai. Reikia išsiblaškyti, reikia tiesiog pažiūrėti į gyvenimą. Žinau, kad sunku, bet...

– Aš esu girdėjusi, kad moterys myli vyrus net už jų ydas, – netikėtai pradėjo Ana, – o aš jo nekenčiu už jo dorybes. Aš negaliu su juo gyventi. Tu suprask, vien matydama jį, aš jaučiu fizinį pasišlykštėjimą, nerimstu savyje. Negaliu, negaliu gyventi su juo. Ką man daryti? Aš buvau nelaiminga ir maniau, kad nė negalima būti labiau nelaimingai, bet tokios šiurpios padėties, kurioje dabar esu, negalėjau įsivaizduoti. Ar tu patikėsi, jog žinodama, koks jis geras, puikus žmogus, kad aš jo nė nago neverta, vis dėlto neapkenčiu jo. Neapkenčiu, kad jis toks kilnus. Ir man nieko nebelieka, tiktai...

Ji norėjo pasakyti „mirti“, tačiau Stepanas Arkadjičius neleido jai baigti.

– Tu nesveika ir sudirgusi, – pasakė jis, – patikėk, kad tu siaubingai perdedi. Čia nėra nieko baisaus.

Stepanas Arkadjičius nusišypsojo. Niekas kitas, būdamas Stepano Arkadjičiaus vietoje ir matydamas tokią neviltį, nebūtų sau leidęs šypsotis (šypsena būtų atrodžiusi grubi), tačiau jo šypsena būdavo tokia gera ir kone moteriškai švelni, kad ne įžeisdavo, bet švelnindavo ir ramindavo. Jo tyli, rami kalba ir šypsena švelnindavo bei ramindavo nelyginant migdolų aliejus. Ana beregint tai pajuto.

– Ne, Stiva, – tarė ji. – Aš esu žuvusi, žuvusi! Blogiau negu žuvusi. Aš dar nežuvau, negaliu pasakyti, kad viskas būtų baigta; priešingai, jaučiu, jog nebaigta. Jaučiuosi kaip įtempta styga, kuri turi trūkti. Bet dar nebaigta... ir baigsis šiurpiai.

– Nieko, galima pamažu stygą atleisti. Iš kiekvienos padėties galima surasti išeitį.

– Aš daug galvojau. Tiktai viena...

Iš nusigandusios Anos žvilgsnio jis vėl suprato, kad toji vienintelė išeitis, jos nuomone, yra mirtis, ir nedavė jai baigti kalbos.

– Anaiptol! – tarė jis. – Palauk. Aš apie tavo padėtį galiu geriau spręsti negu tu pati. Leisk man atvirai pasakyti savo nuomonę. – Jis vėl atsargiai nusišypsojo savo saldžia šypsena. – Pradėsiu iš pradžių: tu ištekėjai už žmogaus, kuris dvidešimt metų vyresnis už tave. Ištekėjai nemylėdama arba nepažindama meilės. Tarkime, tai buvo klaida.

– Baisi klaida! – pritarė Ana.

– Bet aš kartoju, tai – įvykęs faktas. Paskui tau teko pamilti ne savo vyrą. Tai nelaimė, tačiau tai irgi įvykęs faktas. Tavo vyras pripažino tai ir atleido. – Po kiekvieno sakinio jis sustodavo, laukdamas, kad ji prieštarautų, bet ji nieko nesakė. – Taigi. Dabar klausimas toks: ar tu gali toliau gyventi su savo vyru? Ar tu nori šito? Ar jis nori šito?

– Aš nieko nežinau.

– Betgi tu pati sakei, kad negali jo pakęsti.

– Ne, aš nesakiau. Aš atsiimu savo žodžius. Aš nieko nežinau ir nieko nesuprantu.

– Taip, bet leisk...

– Tu negali suprasti. Aš jaučiu, kad lekiu stačia galva į kažkokią prarają, bet man nevalia gelbėtis. Ir aš negaliu.

– Nieko, mes paklosim ką nors ir nutversim tave. Aš suprantu tave, suprantu, kad tu pati negali išreikšti savo norų, savo jausmų.

– Aš nieko nieko nenoriu... tik kad viskas baigtųsi.

– Jis tą mato ir žino. Negi tu manai, kad jam lengviau negu tau? Tu kankiniesi, jis kankinasi, kas gali iš to išeiti? O ištuoka viską išspręstų, – kiek prisiversdamas ištarė Stepanas Arkadjičius svarbiausią mintį ir reikšmingai pažiūrėjo į Aną.

Ji nieko neatsakė ir neigiamai pakratė savo kirptą galvą. Iš jos veido, staiga nušvitusio senuoju grožiu, Stepanas Arkadjičius matė, kad ji nenori šito vien tik dėl to, jog tai būtų jau per didelė laimė.

– Man jūsų labai gaila! Koks aš būčiau laimingas, jeigu galėčiau sutvarkyti šitą reikalą! – tarė Stepanas Arkadjičius, jau drąsiau šypsodamasis. – Nesakyk, nesakyk nieko! Jei tik Dievas man leistų išreikšti tai, ką jaučiu. Aš einu pas jį.

Ana pažiūrėjo į brolį susimąsčiusiomis blizgančiomis akimis ir nieko nepasakė.

XXII

Stepanas Arkadjičius tuo pačiu truputį iškilmingu veidu, kuriuo sėsdavosi į pirmininko krėslą savo įstaigoje, įėjo į Aleksejaus Aleksandrovičiaus kabinetą. Aleksejus Aleksandrovičius, susidėjęs rankas ant nugaros, vaikščiojo po kambarį ir galvojo apie tą patį, apie ką Stepanas Arkadjičius kalbėjosi su jo žmona.

– Aš tau nekliudau? – paklausė Stepanas Arkadjičius. Pamatęs svainį, jis ūmai pasijuto sumišęs, nors toks jausmas nebuvo jam įprastas. Norėdamas tą sumišimą nuslėpti, išsiėmė ką tik nusipirktą papirosinę, atsidarančią nauju būdu, pauostė odą ir išsitraukė papirosą.

– Ne. Tau ko nors reikia? – nenorom atsakė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Taip, aš norėjau... man reikia... Taip, reikia pasikalbėti, – vargais negalais pasakė Stepanas Arkadjičius, pats stebėdamasis, kodėl taip nedrąsiai jaučiasi.

Tas jausmas buvo toks nelauktas ir keistas, jog Stepanas Arkadjičius nepatikėjo, kad tai būtų sąžinės balsas, kuris jam bylotų, jog bloga tai, ką jis ketina daryti. Stepanas Arkadjičius susivaldė ir nugalėjo tą jam užėjusią nedrąsą.

– Manau, tu neabejoji, kad aš myliu seserį ir nuoširdžiai esu prisirišęs prie tavęs bei gerbiu tave, – tarė jis rausdamas.

Aleksejus Aleksandrovičius sustojo ir nieko neatsakė, tačiau Stepaną Arkadjičių nustebino jo romus, nuolankus rezignavusio žmogaus veidas.

– Aš ketinau, aš norėjau pasikalbėti apie seserį ir apie jūsų abiejų padėtį, – tarė Stepanas Arkadjičius, vis dar kovodamas su neįprastu jam drovumu.

Aleksejus Aleksandrovičius liūdnai šyptelėjo, pažvelgė į svainį ir neatsakydamas priėjo prie stalo, paėmė nuo jo pradėtą laišką ir padavė svainiui.

– Aš nuolat galvoju apie tą patį. Ir štai ką pradėjau rašyti, manydamas, kad raštu man pavyks geriau pasakyti, nes mane matydama ji tik suirzta, – tarė jis, paduodamas laišką.

Stepanas Arkadjičius paėmė laišką, sumišęs ir nustebęs pažiūrėjo į apsiblaususias akis, įbestas į jį, ir ėmė skaityti.

„Aš matau, kad jūs negalite manęs pakęsti. Nors man ir labai skaudu buvo tuo įsitikinti, matau, kad taip yra ir negali būti kitaip. Aš nekaltinu jūsų, ir Dievas mato, jog išvydęs jus sergančią visa siela buvau pasiryžęs užmiršti visa, kas buvo tarp mūsų, ir pradėti naują gyvenimą. Nesigailiu ir niekuomet nesigailėsiu to, ką padariau, aš norėjau vieno – jūsų gerovės, jūsų sielos gerovės, tačiau dabar matau, kad nieko nepasiekiau. Pasakykite man pati, kas suteiktų jums tikrą laimę ir ramybę jūsų sielai. Aš atsiduodu jūsų valiai ir jūsų teisingumo jausmui.“

Stepanas Arkadjičius grąžino laišką ir vis dar sutrikęs žiūrėjo į svainį, nežinodamas, ką pasakyti. Tas tylėjimas abiem buvo toks nejaukus, jog Stepano Arkadjičiaus lūpos ėmė skausmingai virpčioti, kai jis tylėjo, nenuleisdamas akių nuo Karenino veido.

– Štai ką aš norėjau pasakyti jai, – ištarė Aleksejus Aleksandrovičius nusisukęs.

– Taip, taip... – murmėjo Stepanas Arkadjičius, nepajėgdamas atsakyti, nes jam gerklę smaugė ašaros. – Taip, taip. Aš suprantu jus, – pagaliau ištarė jis.

– Aš norėčiau žinoti, ko ji nori, – tarė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Bijau, kad ji pati savo padėties nesupranta. Ji negali spręsti, – tarė Stepanas Arkadjičius atsipeikėdamas. – Ji prislėgta, tikrai prislėgta tavo kilnumo. Jeigu ji perskaitys šitą laišką, neįstengs nieko pasakyti, o tik žemiau nuleis galvą.

– Taip, bet kas tada? Kaip paaiškinti... Kaip sužinoti, ko ji nori?

– Jeigu tu leisi man pasakyti savo nuomonę, tai aš manau, kad pats turėtum aiškiai nurodyti tas priemones, kurios atrodo reikalingos baigti šiai padėčiai.

– Vadinasi, tu manai, jog reikia baigti? – pertraukė Aleksejus Aleksandrovičius. – Bet kaip? – pridūrė jis, ranka padaręs prieš akis neįprastą mostą. – Aš nematau, kokia galėtų būti išeitis.

– Iš kiekvienos padėties yra išeitis, – atsistojęs ir pagyvėjęs tarė Stepanas Arkadjičius. – Buvo metas, kai norėjai nutraukti... Jeigu tu dabar įsitikinsi, kad judu negalite sukurti bendros laimės...

– Laimę galima įvairiai suprasti. Bet sakykim, kad aš su viskuo sutinku, kad aš nieko nenoriu. Kokia išeitis iš mūsų padėties?

– Jei nori žinoti mano nuomonę, – tarė Stepanas Arkadjičius, šypsodamasis ta pačia švelnia, saldžia šypsena, kaip šypsojosi kalbėdamas su Ana. Toji gera šypsena buvo tokia įtikinanti, jog Aleksejus Aleksandrovičius, jausdamas savo silpnumą ir pasiduodamas jam, nejučiomis buvo pasiruošęs tikėti tuo, ką pasakys Stepanas Arkadjičius. – Ji niekuomet nepasakys šito. Tačiau viena, ko ji gali norėti, – kalbėjo toliau Stepanas Arkadjičius, – tai nutraukti santykius ir visus su jais susietus atsiminimus. Mano nuomone, jūsų padėtyje būtinai reikia išsiaiškinti naujus tarpusavio santykius. O šitų santykių pagrindas turi būti abiejų šalių laisvė.

– Ištuoka, – pasišlykštėdamas pertraukė Aleksejus Aleksandrovičius.

– Taip, aš manau, kad ištuoka. Taip, ištuoka, – rausdamas pakartojo Stepanas Arkadjičius. – Tai visais atžvilgiais išmintingiausia išeitis vyrui ir žmonai, kurių santykiai tokie kaip jūsų. Ką daryti, jeigu vyras ir žmona įsitikino, kad drauge jiems gyventi nebeįmanoma? Šitaip visuomet gali atsitikti. – Aleksejus Aleksandrovičius sunkiai atsiduso ir užsimerkė. – Čia tik vienas klausimas: ar nori kuris iš jų vėl tuoktis? Jeigu ne, viskas labai paprasta, – tarė Stepanas Arkadjičius, jausdamasis vis laisviau ir laisviau.

Aleksejus Aleksandrovičius, susiraukęs iš susijaudinimo, numykė kažką pats sau ir nieko neatsakė. Visa, kas Stepanui Arkadjičiui atrodė taip paprasta, Aleksejus Aleksandrovičius buvo apgalvojęs tūkstantį kartų. Ir tai jam atrodė ne tik nelabai paprasta, bet visiškai neįmanoma. Ištuoka, kurios smulkmenas jis jau žinojo, dabar jam atrodė neįmanoma dėl to, kad savigarbos jausmas bei pagarba religijai neleidžia jam prisiimti kaltinimo fiktyviu svetimavimu ir juo labiau neleidžia, kad žmona, kurią jis myli ir kuriai atleido, būtų apkaltinta bei nustotų gero vardo. Ištuoka atrodė neįmanoma ir dėl kitų, dar svarbesnių, priežasčių.

Ką reikės daryti su sūnumi ištuokos atveju? Palikti jo su motina negalima. Išsituokusi motina turės savo neteisėtą šeimą, kurioje posūnio padėtis veikiausiai bus sunki ir jis bus blogai auklėjamas. Pasilikti sūnų? Aleksejus Aleksandrovičius žinojo, kad tai būtų jo kerštas žmonai, o keršyti jis nenorėjo. Antra vertus, ištuoka atrodė Aleksejui Aleksandrovičiui ypač neįmanoma dar dėl to, kad sutikdamas išsituokti jis kartu žudo Aną. Jam įkrito į širdį Darjos Aleksandrovuos Maskvoje pasakyti žodžiai, kad pasiryždamas išsituokti jis galvoja apie save, bet negalvoja, kad šitaip galutinai žudo ją. Ir Aleksejus Aleksandrovičius, siedamas minėtus žodžius su ta aplinkybe, kad jau atleido žmonai ir yra prisirišęs prie vaikų, dabar savaip viską suprato. Sutikti su ištuoka, duoti žmonai laisvę, jo supratimu, reikštų nutraukti paskutinį saitą su vaikais, kuriuos jis myli, o iš jos atimti paskutinį ramstį jos kelyje į gėrį ir įstumti ją į pražūtį. Jis žinojo, kad, išsiskyrusi su vyru, ji susidės su Vronskiu, o šitas ryšys bus neteisėtas ir nusikalstamas, nes žmona pagal bažnyčios įstatymus negali susituokti, kol vyras gyvas. „Ji susidės su kitu, ir po metų ar dvejų arba jis pames ją, arba jinai su kitu susidės, – galvojo Aleksejus Aleksandrovičius. – Sutikęs su neteisėta ištuoka, aš būsiu jos pražūties kaltininkas.“ Aleksejus Aleksandrovičius šimtus kartų visa tai svarstė ir buvo įsitikinęs, kad ištuoka ne tik nėra tokia paprasta, kaip sakė jo svainis, bet visiškai neįmanoma. Jis netikėjo nė vienu Stepano Arkadjičiaus žodžiu, kiekvienam jo žodžiui atremti turėjo tūkstančius argumentų, bet klausėsi svainio, jausdamas, kad jo žodžiais kalba toji galinga brutali jėga, kuri valdo jo gyvenimą ir kuriai turės nusilenkti.

– Svarbiausia yra tai, kokios bus tavo ištuokos sąlygos. Ji nieko nenori, nieko nedrįsta prašyti, ji visiškai pasitiki tavo kilnumu.

„Dieve mano! Dieve mano! Už ką?“ – pagalvojo Aleksejus Aleksandrovičius, prisiminęs tokios ištuokos smulkmenas, kai vyras prisiima kaltę, ir tuo pačiu gestu, kaip Vronskis, iš gėdos užsidengė rankomis veidą.

– Tu susijaudinęs, aš suprantu. Bet jeigu apsvarstytum...

„Ir smogusiajam į dešinįjį skruostą atgręžk kairįjį, ir nuvilkusiajam apsiaustą atiduok marškinius“, – pagalvojo Aleksejus Aleksandrovičius.

– Taip, taip! – sušuko jis spiegiamu balsu. – Aš prisiimu gėdą, atiduodu net sūnų, bet... ar ne geriau būtų to atsisakyti? Pagaliau daryk, ką nori...

Nusigręžęs nuo svainio taip, kad šis negalėtų jo matyti, atsisėdo ant kėdės prie lango. Jam buvo skaudu, jam buvo gėda, bet drauge su ta širdgėla ir gėda jis jautė džiaugsmą bei susigraudinimą, kad toks kilnus jo nusižeminimas.

Stepanas Arkadjičius buvo susijaudinęs. Jis kurį laiką tylėjo.

– Aleksejau Aleksandrovičiau, tikėk manimi, kad ji įvertins tavo kilnumą, – tarė jis. – Matyt, tokia buvo Dievo valia, – pridūrė jis, bet pasakęs pajuto, kad kalba kvailai, ir vos susilaikė nenusišypsojęs iš savo kvailybės.

Aleksejus Aleksandrovičius norėjo kažką atsakyti, bet ašaros jam neleido.

– Tai likimo lemta nelaimė, su ja reikia sutikti. Aš tą nelaimę pripažįstu kaip įvykusį faktą ir stengiuosi padėti ir jai, ir tau, – kalbėjo Stepanas Arkadjičius.

Stepanas Arkadjičius išėjo iš svainio kambario susijaudinęs, bet tai jam nekliudė jausti pasitenkinimo, kad sėkmingai atliko reikalą, nes buvo tikras, jog Aleksejus Aleksandrovičius neišsižadės savo žodžių. Šį malonumą dar didino viena jam į galvą šovusi mintis; kai reikalas jau bus susitvarkęs, jis galės paklausti žmonos ir gerų pažįstamų: „Koks skirtumas tarp manęs ir valdovo? Kai valdovas ištuokia, niekam nepalengvėja, o aš ištuokiau – ir trims geriau pasidarė... Arba kuo aš panašus į valdovą? Kai... Na, sugalvosiu dar geriau“, – svarstė jis šypsodamasis.

XXIII

Vronskio žaizda buvo pavojinga, nors širdis ir liko nepaliesta. Keletą dienų jis kabojo tarp gyvybės ir mirties. Kai pirmą kartą galėjo kalbėti, jo kambaryje buvo tiktai Varia, jo brolienė.

– Varia! – ištarė jis, griežtai žiūrėdamas į ją. – Aš į save pataikiau netyčia. Susimildama, niekuomet nekalbėk apie tai ir šitaip sakyk visiems, nes tai per daug kvaila!

Nieko jam neatsakydama, Varia pasilenkė prie jo ir džiaugsmingai šypsodamasi pažiūrėjo jam į veidą. Akys buvo šviesios, ne karštligiškos, tačiau griežtos.

– Na, ačiū Dievui, – tarė ji. – Neskauda?

– Truputį čia. – Jis parodė į krūtinę.

– Leisk, aš perrišiu.

Sukandęs plačius žandikaulius Vronskis tylėjo ir žiūrėjo į brolienę, kol ši tvarstė jį. Kai Varia baigė, jis tarė:

– Aš nekliedžiu, susimildama, pasistenk, kad nebūtų kalbų, jog tyčia šoviau į save.

– Niekas nė nekalba. Bet aš tikiuosi, kad daugiau tu nešaudysi netyčia, – pasakė ji, klausiamai šypsodamasi.

– Turbūt ne, bet geriau būtų buvę...

Ir jis niūriai nusišypsojo.

Nors jis pasakė šiuos žodžius ir nusišypsojo taip, jog Varia nusigando, vis dėlto praėjus uždegimui Vronskis ėmė taisytis ir pajuto, kad jo širdgėla iš dalies atslūgo. Šiuo poelgiu jis tarytum nusiplovė nuo savęs gėdą ir pažeminimą, kuriuos anksčiau jautė. Dabar jis galėjo ramiai galvoti apie Aleksejų Aleksandrovičių. Jis suprato, koks tas kilnus, ir nesijautė pažemintas. Be to, jis vėl pateko į senąsias gyvenimo vėžes. Jis matė, jog gali nesigėdydamas žiūrėti žmonėms į akis ir gyventi taip, kaip buvo įpratęs. Tik vieno jis negalėjo išrauti iš savo širdies, nors ir be paliovos kovojo su šiuo jausmu, – kone beviltiško gailesio, kad amžinai neteko jos. Širdyje Vronskis tvirtai nutarė, kad dabar, atpirkęs savo kaltę prieš vyrą, jis turi atsisakyti Anos ir niekuomet daugiau neįsiterpti tarp atgailaujančios žmonos ir jos vyro, tačiau jis negalėjo išrauti iš savo širdies gailesio, kad neteko jos meilės, negalėjo ištrinti iš atminties tų laimės valandėlių, kurias buvo patyręs su ja, kurias taip mažai tuomet brangino ir kurios dabar atrodė jam tokios žavios ir be paliovos jį persekiojo.

Serpuchovskojus sugalvojo jam paskyrimą į Taškentą, ir Vronskis, nė kiek nesvyruodamas, sutiko su tuo pasiūlymu. Bet juo labiau artėjo laikas išvykti, juo sunkesnė jam atrodė toji auka, kurią padaryti laikė savo pareiga.

Žaizda užgijo, ir Vronskis jau galėjo išvykti iš namų bei ruoštis kelionei į Taškentą.

„Vieną kartą pamatyti ją, o paskui palaidoti save, numirti“, – galvojo jis, darydamas atsisveikinamuosius vizitus išsakė šitą mintį Betsi. Betsi nuvyko pas Aną atlikti šitos misijos ir atvežė neigiamą atsakymą.

„Juo geriau, – pagalvojo Vronskis, gavęs šią žinią. – Tai buvo silpnybė, kuri būtų pražudžiusi mano paskutines jėgas.“

Kitą dieną Betsi iš ryto atvažiavo pas jį ir pranešė, kad gavusi iš Oblonskio gerą žinią: Aleksejus Aleksandrovičius sutinkąs išsituokti, todėl Vronskis galįs pasimatyti su Ana.

Nesiteikęs net palydėti Betsi, užmiršęs visus savo sprendimus, neklausdamas, kada galima ir kur jos vyras, Vronskis nuvyko pas Kareninus nieko nelaukdamas. Jis bėgte užbėgo laiptais nieko nematydamas ir greitu žingsniu, vos susilaikydamas, kad nebėgtų, įžengė į Anos kambarį. Negalvodamas ir nepastebėdamas, ar yra kas kambaryje, ar ne, jis apkabino ją ir ėmė bučiuoti veidą, rankas ir kaklą.

Ana ruošėsi šiam pasimatymui, galvojo apie tai, ką pasakys, bet nieko, ką buvo apgalvojusi, nespėjo pasakyti. Jo aistra pagavo ir ją, Ana norėjo nuraminti jį, nusiraminti pati, bet jau buvo vėlu. Ją apėmė tas pats jausmas. Lūpos taip virpėjo, kad ji ilgai negalėjo nieko kalbėti.

– Taip, tu pavergei mane, ir aš tavo, – ištarė ji pagaliau, spausdama prie krūtinės jo ranką.

– Taip turėjo įvykti! – tarė jis. – Kol mudu gyvi, taip turi būti. Dabar aš žinau.

– Tai tiesa, – kalbėjo Ana, blykšdama vis labiau ir labiau ir apkabindama jam galvą. – Bet vis dėlto kažką baisaus jaučiu po viso to, kas buvo.

– Viskas praeis, viskas praeis, mes būsime tokie laimingi! Mūsų meilė, jeigu galėtų stiprėti, dar sustiprėtų dėl to, kad joje yra kažkas baisaus, – tarė jis, pakėlė galvą ir nusišypsojo, rodydamas savo tvirtus dantis.

Ir ji negalėjo taip pat nenusišypsoti, atsakydama ne į jo žodžius, bet į jo įsimylėjusias akis. Ana paėmė jo ranką ir glostė ja savo atšalusius skruostus bei nukirptus plaukus.

– Tavęs negali pažinti su tais trumpais plaukais. Tu taip pagražėjai. Berniukas. Bet kokia tu išbalusi!

– Taip, aš labai silpna, – tarė ji šypsodamasi. Ir jos lūpos vėl suvirpėjo.

– Mes važiuosime į Italiją, tu pasitaisysi, – nutarė jis.

– Argi galimas daiktas, kad mes būtume kaip vyras su žmona, vienudu, sudarytume šeimą? – tarė ji, iš arti žiūrėdama jam į akis.

– Aš tik stebėjausi, kaip galėjo būti kada nors kitaip.

– Stiva sako, kad jis su viskuo sutinka, bet aš negaliu priimti jo taurumo, – tarė Ana, susimąsčiusi žiūrėdama pro Vronskio veidą. – Aš nenoriu ištuokos, man dabar vis tiek. Tik nežinau, ką jis nuspręs dėl Seriožos.

Vronskis jokiu būdu negalėjo suprasti, kaip ji gali šią pasimatymo akimirką atsiminti sūnų ir galvoti apie jį, apie ištuoką. Argi dabar ne vis tiek?

– Nekalbėk apie tai, negalvok, – tarė jis, vartydamas jos ranką savo delne ir stengdamasis atkreipti į save jos dėmesį, bet Ana vis dar nežiūrėjo į jį.

– Ak, kodėl aš nenumiriau, būtų geriau! – aikčiojo ji. Ir nors neraudojo, bet ašaros pačios ėmė riedėti abiem jos skruostais. Ji stengėsi šypsotis, nenorėdama užduoti jam širdies.

Atsisakyti malonaus ir pavojingo paskyrimo į Taškentą pagal ankstesnius Vronskio įsitikinimus būtų negarbinga ir neįmanoma. Tačiau dabar, nė valandėlės nesvyruodamas, jis atsisakė to paskyrimo, o pastebėjęs, kad vyresnybė jo poelgiui nepritaria, tuojau atsistatydino.

Po mėnesio Aleksejus Aleksandrovičius liko vienas su sūnumi savo bute, o Ana su Vronskiu iškeliavo į užsienį, negavusi ištuokos ir griežtai jos atsisakiusi.

Content

Толстой Лев Николаевич Ana Karenina. I knyga